title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. siječnja 2015.#Vijeće Europske unije i dr. protiv Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht.#Žalba – Direktiva 2008/50/EZ – Direktiva o kvaliteti zraka i čišćem zraku za Europu – Odluka koja se odnosi na obavijest Nizozemske o odgodi krajnjeg roka za postizanje godišnje granične vrijednosti određene za dušikov dioksid i izuzeću od obveze primjene dnevnih i godišnjih graničnih vrijednosti određene za čestice (PM10) – Zahtjev za interno preispitivanje te odluke, podnesen u skladu s odredbama Uredbe (EZ) br. 1367/2006 – Odluka Komisije o nedopuštenosti zahtjeva – Pojedinačna mjera – Arhuška konvencija – Valjanost Uredbe (EZ) br. 1367/2006 u odnosu na tu konvenciju.#Spojeni predmeti C-401/12 P do C-403/12 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑401/12 P do C‑403/12 P,
            povodom triju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 24. kolovoza 2012. (C‑401/12 P i C‑402/12 P) i 27. kolovoza 2012. (C‑403/12 P),
            Vijeće Europske unije , koje zastupaju M. Moore i K. Michoel, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            Europski parlament,  koji zastupaju L. Visaggio i G. Corstens, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            Europska komisija , koju zastupaju J. - P. Keppenne, P. Oliver, P. Van Nuffel i G. Valero Jordana kao i S. Boelaert, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            žalitelji,
            koje podupire:
            Češka Republika , koju zastupa D. Hadroušek, u svojstvu agenta,
            intervenijent u žalbi,
            a druge stranke postupka su:
            Vereniging Milieudefensie,  sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska),
            Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht,  sa sjedištem u Utrechtu (Nizozemska),
            koje zastupa A. van den Biesen, advocaat ,
            tužitelji u prvom stupnju,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh i J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednici vijeća, E. Levits, C. Toader, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. prosinca 2013.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. svibnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Vijeće Europske unije, Europski parlament i Europska komisija žalbama zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije, Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud prihvatio zahtjev Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht za poništenje Odluke Komisije C( 2009) 6121 od 28. srpnja 2009. (u daljnjem tekstu: sporna odluka), kojom je kao nedopušten odbačen njihov zahtjev da Komisija provede preispitivanje svoje Odluke C(2009) 2560 final  od 7. travnja 2009., kojom je Kraljevini Nizozemskoj odobrena privremena odgoda primjene obveza predviđenih Direktivom 2008/50/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o kvaliteti zraka i čišćem zraku za Europu (SL L 152, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 169.).
            Pravni okvir
            Arhuška konvencija
            2. Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisana u Aarhusu 25. lipnja 1998. i odobrena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL L 124, str. 1., u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 3., str. 10.), u članku 1., naslovljenom „Cilj“, navodi:
            „Radi doprinosa zaštiti prava svake osobe sadašnjega i budućih naraštaja na život u okolišu pogodnom za njegovo ili njezino zdravlje i dobrobit, svaka će stranka jamčiti pravo pristupa informacijama, sudjelovanja javnosti u odlučivanju o okolišu i pristupa pravosuđu u pitanjima okoliša sukladno odredbama ove Konvencije.“
            3. Člankom 9. spomenute konvencije određeno je:
            „1. U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva svaka je stranka dužna osigurati da svaka osoba koja smatra kako je njegov ili njezin zahtjev za informacijom prema članku 4. zanemaren, nepravilno odbijen, bilo djelomično ili u cijelosti, kako je na njega odgovoreno na neodgovarajući način ili kako se s njime nije postupalo sukladno odredbama toga članka, ima pristup postupku ocjene pred sudom ili nekim drugim neovisnim i nepristranim zakonski utemeljenim tijelom.
            U okolnostima u kojima stranka omogućuje sudsku ocjenu, dužna je toj osobi također osigurati dostupnost zakonom utvrđenog brzog, besplatnog ili jeftinog postupka razmatranja od strane tijela vlasti, ili ocjene od strane nekog neovisnog i nepristranog tijela osim suda.
            Konačna odluka prema ovom stavku 1. bit će obvezujuća za tijelo vlasti koje posjeduje informaciju. Razloge treba navesti pisanim putem, barem tamo gdje je pristup informacijama odbijen prema ovom stavku.
            2. U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva, svaka je stranka dužna osigurati da pripadnici zainteresirane javnosti
            (a) koji imaju dovoljan interes ili, kao druga mogućnost,
            (b) koji dokažu povredu prava, tamo gdje to upravnopostupovno pravo stranke zahtijeva kao preduvjet,
            imaju pristup postupku ocjene pred sudom i/ili nekim drugim zakonski utemeljenim neovisnim i nepristranim tijelom, kako bi osporili materijalnu i proceduralnu zakonitost neke odluke, čina ili propusta u ovisnosti od odredbi iz članka 6. i, tamo gdje je to predviđeno domaćim zakonodavstvom i bez utjecaja na stavak 3. ovoga članka, drugih odgovarajućih odredbi ove Konvencije.
            Ono što predstavlja dovoljan interes i povredu prava bit će utvrđeno u skladu sa zahtjevima domaćeg zakonodavstva i dosljedno cilju osiguranja zainteresiranoj javnosti širokog pristupa pravosuđu u okvirima ove Konvencije. U tu će se svrhu interes svake nevladine udruge koja ispunjava uvjete navedene u članku 2. stavku 5. smatrati dovoljnim u smislu gornjeg podstavka (a). Također će se smatrati kako takve udruge imaju prava koja se mogu povrijediti u smislu gornjeg podstavka (b).
            Odredbe ovoga stavka 2. neće isključiti mogućnost prethodnog razmatranja pred nekim administrativnim tijelom i neće utjecati na uvjet potrebnog iscrpljenja svih postupaka administrativne ocjene prije upućivanja na postupak sudske ocjene, ako takav uvjet u domaćem zakonodavstvu postoji.
            3. Osim i bez obzira na postupke ocjene navedene u stavcima 1. i 2. ovoga članka, svaka je stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudbenim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koji su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš.
            4. Pored stavka 1. i bez utjecaja na njega, postupci navedeni u stavcima 1., 2. i 3. ovoga članka imaju osigurati odgovarajuće i djelotvorne pravne lijekove, uključujući sudsku zabranu gdje je to prikladno, trebaju biti pravični, jednakopravni, pravodobni i ne toliko skupi da bi se time sprječavalo njihovo provođenje. Odluke prema ovom članku treba donijeti ili zabilježiti u pisanom obliku. Odluke sudova, a gdje god je to moguće, drugih tijela, moraju biti dostupne javnosti.
            5. Kako bi poboljšala djelotvornost odredbi ovoga članka, svaka stranka treba osigurati obaviještenost javnosti o pristupu postupcima administrativne i sudbene ocjene i dužna je razmotriti mogućnost uspostavljanja odgovarajućih pomoćnih mehanizama za uklanjanje ili smanjivanje novčanih i drugih prepreka pristupu pravosuđu.“
            Uredba (EZ) br. 1367/2006
            4. Uredba (EZ) br. 1367/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Arhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.) u uvodnoj izjavi 18. navodi:
            „U članku 9. stavku 3. Arhuške konvencije predviđen je pristup pravosudnim i drugim postupcima pravne zaštite u kojima se mogu osporiti radnje i propusti privatnih osoba i tijela javne vlasti koji su u suprotnosti s odredbama prava zaštite okoliša. Odredbe o pristupu pravosuđu trebale bi biti u skladu s Ugovorom [o EZ‑u]. U tom je kontekstu primjereno da se ovom Uredbom obuhvate samo radnje i propusti tijela vlasti.“
            5. Člankom 1. stavkom 1. spomenute uredbe propisano je:
            „Cilj ove Uredbe je utvrditi pravila koja će omogućiti primjenu odredaba [Arhuške konvencije] na institucije i tijela Zajednice i time doprinijeti provedbi obveza koje proizlaze iz te Konvencije, a posebno:
            [...]
            (d) omogućiti pristup pravosuđu u pitanjima okoliša na razini Zajednice u skladu s uvjetima utvrđenim u ovoj Uredbi.“
            6. Članak 2. stavak 1. točka (g) iste uredbe pojam „upravnog akta“ definira na sljedeći način:
            „svaka pojedinačna mjera u okviru prava zaštite okoliša koju je poduzela institucija ili tijelo Zajednice i koja je pravno obvezujuća i ima vanjske učinke“.
            7. Članak 10. Uredbe br. 1367/2006, naslovljen „Zahtjev za interno preispitivanje upravnih akata“, u stavku 1. propisuje:
            „Svaka nevladina organizacija koja ispunjava kriterije iz članka 11. ima pravo podnijeti zahtjev za interno preispitivanje instituciji ili tijelu Zajednice koje je donijelo upravni akt u okviru prava zaštite okoliša odnosno, u slučaju navodnog upravnog propusta, koje je trebalo donijeti takav akt“.
            Direktiva 2008/50
            8. Člankom 22. Direktive 2008/50 propisano je:
            „1. Ako se u određenoj zoni ili aglomeraciji ne može postići sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid ili benzen do krajnjih rokova navedenih u Prilogu XI., država članica može odgoditi te krajnje rokove do najviše pet godina za tu određenu zonu ili aglomeraciju, pod uvjetom da je donesen plan za kvalitetu zraka u skladu s člankom 23. za zonu ili aglomeraciju na koju se odnosi odgoda; takav plan za kvalitetu zraka dopunjuje se informacijama iz odjeljka B Priloga XV. koje se odnose na predmetne onečišćujuće tvari i pokazuje kako će se postići sukladnost s graničnim vrijednostima prije novog krajnjeg roka.
            2. Ako se sukladnost s graničnim vrijednostima za PM 10  iz Priloga XI. u određenoj zoni ili aglomeraciji ne može postići zbog disperzijskih karakteristika određenog mjesta, nepovoljnih klimatskih uvjeta ili prekograničnog prijenosa onečišćujućih tvari, država članica izuzima se od obveze primjene tih graničnih vrijednosti do 11. lipnja 2011. pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti utvrđeni u stavku 1. i da država članica dokaže da su poduzete sve odgovarajuće mjere na nacionalnoj, regionalnoj i lokalnoj razini kako bi se poštovali krajnji rokovi.
            3. Ako država članica primjenjuje stavak 1. ili 2., mora osigurati da granična vrijednost za svaku onečišćujuću tvar nije prekoračena za više nego što iznosi maksimalna granica tolerancije iz Priloga XI. za svaku predmetnu onečišćujuću tvar.
            4. Države članice obavješćuju Komisiju o slučajevima u kojima se, po njihovom mišljenju, mogu primijeniti stavak 1. ili 2., te dostavljaju plan za kvalitetu zraka iz stavka 1., uključujući i sve relevantne informacije koje Komisija treba kako bi procijenila jesu li relevantni uvjeti ispunjeni ili ne. U svojoj procjeni Komisija vodi računa o procijenjenim učincima mjera, koje su države članice poduzele, koje poduzimaju ili će poduzimati, na kvalitetu zraka u državama članicama, kao i o procijenjenim učincima trenutačnih mjera Zajednice i planiranih mjera Zajednice koje treba predložiti Komisija.
            Ako Komisija ne uputi primjedbe u roku od devet mjeseci od primitka te obavijesti, smatra se da su ispunjeni relevantni uvjeti za primjenu stavaka 1. ili 2.
            Ako Komisija uputi primjedbe, može od država članica zahtijevati da prilagode postojeće ili izrade nove planove za kvalitetu zraka.“
            Okolnosti spora
            9. Kraljevina Nizozemska je 15. srpnja 2008. u skladu s člankom 22. Direktive 2008/50 obavijestila Komisiju o odgodi krajnjeg roka za postizanje godišnje granične vrijednosti određene za dušikov dioksid u devet zona kao i o izuzeću od obveze primjene dnevnih i godišnjih graničnih vrijednosti određene za frakcije lebdećih čestica koje prolaze kroz ulaz sakupljača s 50 % učinkovitosti u odstranjivanju čestica aerodinamičnog promjera 10 μm.
            10. Komisija je Odlukom C(2009) 2560 final  od 7. travnja 2009. prihvatila tu odgodu.
            11. Dopisom od 18. svibnja 2009. Vereniging Milieudefensie, udruga osnovana u skladu s nizozemskim pravom čiji je cilj zaštita okoliša i poboljšanje kvalitete zraka u Nizozemskoj, i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, zaklada osnovana u skladu s nizozemskim pravom posvećena borbi protiv zagađenja zraka u regiji Utrecht (Nizozemska), podnijeli su Komisiji zahtjev za interno preispitivanje te odluke na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006.
            12. Komisija je spornom odlukom odbacila taj zahtjev kao nedopušten uz obrazloženje da Odluka C(2009) 2560 final  nije pojedinačna mjera i da se stoga ne može smatrati „upravnim aktom“ u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006, koji može biti predmet postupka internog preispitivanja iz njezinog članka 10.
            Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
            13. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. listopada 2009. Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht zatražili su poništenje sporne odluke.
            14. Kraljevina Nizozemska, Parlament i Vijeće intervenirali su u potporu zahtjevu Komisije.
            15. Pobijanom presudom Opći sud prihvatio je tužbu za poništenje.
            16. Opći sud odbacio je kao nedopušten zahtjev tužiteljâ kojim se od njega tražilo da Komisiji naloži donošenje meritorne odluke o spomenutom zahtjevu za interno preispitivanje i da joj za to odredi rok.
            17. Opći sud je također kao neosnovan odbio prvi tužbeni razlog koji su tužitelji istaknuli u prvom stupnju, utemeljen na tome da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što je pobijanu odluku kvalificirala kao opći akt koji se ne može smatrati upravnim aktom u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006 i da, prema tome, ne može biti predmet zahtjeva za interno preispitivanje na temelju članka 10. stavka 1. te uredbe. Međutim, Opći sud je prihvatio drugi tužbeni razlog, istaknut podredno, utemeljen na nezakonitosti potonje odredbe zbog njezine neusklađenosti s člankom 9. stavkom 3. Arhuške konvencije.
            18. Nakon što je u točkama 51. i 52. pobijane presude podsjetio da je Arhuška konvencija, poput svih drugih međunarodnih sporazuma kojih je Europska unija stranka, nadređena aktima sekundarnog prava Unije, Opći sud je u točki 53. te presude naveo da sudac Unije može ispitati valjanost odredbe neke uredbe u odnosu na međunarodni sporazum samo ako to nije protivno njegovoj naravi i strukturi te ako su usto njegove odredbe sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne.
            19. Opći sud je međutim pojasnio, pozivajući se osobito na presude Fediol/Komisija (70/87, EU:C:1989:254) i Nakajima/Vijeće (C‑69/89, EU:C:1991:186), da je Sud utvrdio da je na njemu da ocijeni zakonitost akta Unije u odnosu na odredbe međunarodnog sporazuma koje ne uključuju pravo pojedinca da se na njih poziva pred sudovima ako je Unija namjeravala provesti konkretnu obvezu preuzetu tim sporazumom ili ako akt sekundarnog prava izričito upućuje na točno određene odredbe tog spor azuma. Opći sud je u točki 54. pobijane presude iz navedenog zaključio da sudac Unije mora biti u mogućnosti ocijeniti zakonitost uredbe u odnosu na međunarodni sporazum ako je cilj te uredbe provedba obveze koja se tim sporazumom nameće institucijama Unije.
            20. Opći sud je u točkama 57. i 58. pobijane presude smatrao da su u predmetnom slučaju ti uvjeti ispunjeni jer su, s jedne strane, tužitelji u prvom stupnju, koji se nisu pozivali na izravni učinak odredaba sporazuma, posredno, u skladu s člankom 241. UEZ‑a, doveli u pitanje valjanost odredbe Uredbe br. 1367/2006 u odnosu na Arhušku konvenciju i jer je, s druge strane, ta uredba donesena radi postupanja u skladu s međunarodnim obvezama Unije iz članka 9. stavka 3. te konvencije, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. i uvodne izjave 18. te uredbe.
            21. U točki 69. pobijane presude Opći sud je smatrao da članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 nije u skladu s člankom 9. stavkom 3. Arhuške konvencije jer je postupak internog preispitivanja predviđen samo za „upravni akt“, koji je člankom 2. stavkom 1. točkom (g) definiran kao „svaka pojedinačna mjera“.
            22. Slijedom navedenog Opći sud poništio je spornu odluku.
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            23. Vijeće žalbom podnesenom 24. kolovoza 2012. (predmet C‑401/12 P) od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu, odbije u cijelosti tužbu tužiteljâ u prvom stupnju i naloži im snošenje troškova.
            24. Parlament žalbom podnesenom 24. kolovoza 2012. (predmet C‑402/12 P) od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu, odbije u cijelosti tužbu spomenutih stranaka i naloži im snošenje troškova.
            25. Komisija žalbom podnesenom 27. kolovoza 2012. (predmet C‑402/12 P) od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu, odbije u cijelosti tužbu istih stranaka i naloži im snošenje troškova iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            26. Rješenjem predsjednika Suda od 21. studenoga 2012. predmeti C‑401/12 P do C‑403/12 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.
            27. Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht podnijeli su 28. veljače 2013. odgovor na žalbu u kojem od Suda zahtijevaju da odbije žalbe i naloži Vijeću, Parlamentu i Komisiji snošenje njihovih troškova iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            28. Oni su također podnijeli protužalbu kojom od Suda zahtijevaju da ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku te naloži tuženicima u prvom stupnju snošenje njihovih troškova iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            O žalbama
            Protužalba
            Argumentacija stranaka
            29. Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht tvrde da je Opći sud u pobijanoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije priznao izravni učinak članku 9. stavku 3. Arhuške konvencije, barem u dijelu u kojem predviđa da se protiv „činjenja“ koja povrjeđuju nacionalno pravo okoliša mora moći podnijeti pravno sredstvo i, slijedom toga, odbio ocijeniti zakonitost članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u odnosu na tu odredbu spomenute konvencije.
            30. Vijeće, Parlament i Komisija smatraju da protužalbu treba odbaciti kao nedopuštenu jer se iznesenim protužalbenim razlogom zapravo želi dovesti u pitanje samo dio obrazloženja pobijane presude, a ne njezino rješenje o meritumu, pa ona stoga ne odgovara zahtjevima propisanima člankom 178. Poslovnika Suda.
            31. Vijeće, Parlament i Komisija podredno tvrde da je istaknuti protužalbeni razlog u svakom slučaju neosnovan.
            Ocjena Suda
            32. Treba istaknuti da u skladu s člankom 169. stavkom 1. i člankom 178. stavkom 1. Poslovnika Suda, predmet žalbe odnosno protužalbe može biti samo potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda.
            33. U predmetnom su slučaju Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht uspješno ishodili od Općeg suda poništenje sporne odluke u skladu sa svojim tužbenim zahtjevom. Njihova se protužalba, koja je zapravo usmjerena na izmjenu obrazloženja u pogledu analize mogućnosti pozivanja na članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije, stoga ne može prihvatiti (vidjeti analogijom, što se tiče žalbe, presudu Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 43. do 45.)
            34. Iz prethodno navedenog slijedi da protužalbu treba odbaciti kao nedopuštenu.
            Žalbe
            35. Vijeće, Parlament i Komisija prije svega ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da se na članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije može pozvati kako bi se ocijenila usklađenost članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 s tom odredbom.
            36. Oni podredno navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da je članak 10. stavak 1. te uredbe protivan članku 9. stavku 3. spomenute konvencije.
            Prvi tužbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            37. Vijeće tvrdi da su dva slučaja u kojima je Sud prihvatio mogućnost da se pojedinac pozove na odredbe međunarodnog sporazuma koji ne ispunjava uvjete bezuvjetnosti i preciznosti koji se zahtijevaju kako bi se na njega moglo pozvati u svrhu ocjene valjanosti odredaba akta Unije izvanredni i svakako nisu istovjetni predmetnom slučaju.
            38. Naime, Vijeće drži da je, s jedne strane, rješenje prihvaćeno u presudi Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) opravdano posebnim okolnostima predmeta koje su do nje dovele, u kojem je uredba u pitanju zainteresiranim gospodarskim subjektima davala pravo da se pozovu na pravila Općeg sporazuma o carinama i trgovini (u daljnjem tekstu: GATT). Osim toga, to rješenje, prema njegovom mišljenju, nije namijenjeno primjeni izvan posebnog područja tog sporazuma.
            39. S druge strane, što se tiče sudske prakse utemeljene na presudi Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186), Vijeće smatra da se ona odnosi samo na slučaj u kojem je Unija namjeravala provesti konkretnu obvezu preuzetu GATT‑om, što također ovdje nije slučaj.
            40. Parlament i Komisija u bitnome ističu slične argumente.
            41. Komisija u vezi s presudom Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) dodaje da se ona odnosi samo na slučaj u kojem akt Unije izričito upućuje na pojedinačne odredbe GATT‑a.
            42. U pogledu presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186) smatra da se ona ne može tumačiti tako da dopušta nadzor svakog pravnog akta Unije s obzirom međunarodni sporazum koji taj akt, ako je to potrebno, provodi. Kako bi se taj nadzor mogao obavljati potrebno je da akt Unije izravno i potpuno izvršava međunarodni sporazum i da se odnosi na dovoljno jasnu i preciznu obvezu iz tog sporazuma, što ovdje nije slučaj.
            43. Parlament ističe da se presuda Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) odnosi samo na slučaj izričitog upućivanja akta sekundarnog prava na točno određene odredbe međunarodnog sporazuma, koje se ne sastoji od jednostavnog navođenja tih odredbi, nego uključuje njihovo preuzimanje. Slijedom navedenog, Opći sud nije mogao na temelju uvodne izjave 18. Uredbe br. 1367/2006, koja samo opisuje članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije, utvrditi da je taj uvjet u predmetnom slučaju ispunjen. Osim toga, u svakom slučaju iz te sudske prakse Suda proizlazi da je, ako uredba Unije preuzima odredbe međunarodnog sporazuma, moguće pozvati se na iste samo u svrhu ocjene valjanosti akata donesenih u skladu s tom uredbom, a ne ocjene valjanosti same te uredbe.
            44. Parlament u vezi s presudom Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186) tvrdi da se rješenje prihvaćeno u toj presudi odnosi na slučaj u kojem sekundarno pravo provodi konkretnu obvezu iz međunarodnog sporazuma, u okviru koje je Unija dužna postupati na određeni način i ne raspolaže marginom prosudbe. Međutim, „obveze“ koje Opći sud spominje u točki 58. pobijane presude nisu, prema mišljenju Parlamenta, „konkretne“ obveze u smislu presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186), s obzirom na to da stranke Arhuške konvencije imaju široku marginu prosudbe pri određivanju načina provođenja „administrativnih ili sudbenih postupaka“ iz članka 9. stavka 3. te konvencije, pod uvjetom da poštuju zahtjeve navedene u njezinom članku 9. stavku 4.
            45. Parlament također ističe, pozivajući se na presudu Komisija/Irska i dr. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742), da Opći sud nije poštovao načelo kontradiktornosti jer je primijenio načela koja proizlaze iz sudske prakse utemeljene na presudi Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186) a da njihova relevantnost za predmetni slučaj prethodno nije bila raspravljena među strankama.
            46. Dodaje da su okolnosti ovog predmeta također različite od okolnosti u predmetu u kojem je donesena presuda Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293), koja se odnosila na povredu pravila međunarodnog običajnog prava koje je utjecalo na primjenu odredbe međunarodnog sporazuma čiji izravni učinak nije bio osporen.
            47. Komisija također podsjeća da Sud u svojim presudama Intertanko i dr. (C‑308/06, EU:C:2008:312) i Air Transport Association of America i dr. (C‑366/10, EU:C:2011:864) nije prihvatio ocijeniti valjanost direktive u odnosu na međunarodni sporazum iako se u toj direktivi upućivalo na njega.
            48. Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht najprije tvrde da se iz presude Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) ne može izvesti zaključak o eventualnom izravnom učinku članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije u odnosu na akte protiv kojih se može podnijeti pravno sredstvo u smislu te odredbe.
            49. Oni smatraju, s jedne strane, da narav i cilj te konvencije ne sprječavaju nadzor valjanosti akta sekundarnog prava Unije na zahtjev udruga za zaštitu okoliša i, s druge strane, da su uvjeti za taj nadzor, navedeni u presudi Fediol/Komisija (EU:C:1989:254), ispunjeni jer Uredba br. 1367/2006 na nekoliko mjesta upućuje na spomenutu konvenciju, a osobito na njezin članak 9. stavak 3.
            50. Nadalje, oni smatraju da mogućnost da Sud povodom zahtjeva za prethodnu odluku nacionalnih sudova ocjenjuje zakonitost općeg akta prava Unije sama po sebi nije dovoljna kako bi se osiguralo poštovanje spomenute odredbe.
            51. Konačno, ističu da je Opći sud poštovao načelo kontradiktornosti jer je strankama tijekom rasprave pružio mogućnost da se izjasne o primjeni sudske prakse utemeljene na presudama Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) i Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186). U svakom slučaju okolnosti ovog predmeta različite su od okolnosti predmeta u kojem je donesena presuda Komisija/Irska i dr. (EU:C:2009:742) na koju se poziva Parlament.
            Ocjena Suda
            52. U skladu s člankom 300. stavkom 7. UEZ‑a (sada članak 216. stavak 2. UFEU‑a), međunarodni sporazumi koje sklapa Unija obvezujući su za njezine institucije i stoga su nadređeni aktima koje one donose (vidjeti u tom smislu presudu Intertanko i dr., EU:C:2008:312, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
            53. Međutim, učinke u pravnom poretku Unije odredaba jednog sporazuma koji je ona sklopila s državama nečlanicama nije moguće odrediti a da se pritom ne uzme u obzir međunarodno podrijetlo tih odredaba. Sukladno načelima međunarodnog prava, institucije Unije koje su ovlaštene pregovarati i sklopiti takav sporazum slobodne su se s državama nečlanicama sporazumjeti o učincima koje će odredbe tog sporazuma proizvoditi u unutarnjem poretku ugovornih stranaka. Ako to pitanje nije bilo izričito uređeno u tom sporazumu, o njemu moraju odlučiti nadležni sudovi, a osobito Sud u okviru svoje nadležnosti u skladu s UFEU‑om, kao i o svakom drugom pitanju o tumačenju primjene predmetnog sporazuma u Uniji, oslanjajući se posebice na duh, strukturu i sadržaj tog sporazuma (vidjeti presudu FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 108. i navedenu sudsku praksu).
            54. Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se u prilog tužbi za poništenje akta sekundarnog prava Unije ili prigovoru utemeljenom na nezakonitosti takvog akta na odredbe međunarodnog sporazuma kojega je Unija stranka može pozvati samo pod uvjetom da, s jedne strane, to nije protivno naravi i strukturi tog sporazuma i, s druge strane, da su te odredbe sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne (vidjeti presude Intertanko i dr., EU:C:2008:312, t. 45.; FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, EU:C:2008:476, t. 110. i 120.; kao i Air Transport Association of America i dr., EU:C:2011:864, t. 54.).
            55. Članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije ne sadrži nikakvu bezuvjetnu i dovoljno preciznu obvezu koji bi bila takve naravi da izravno uređuje pravni položaj pojedinaca, pa stoga ne ispunjava te uvjete. Naime, budući da su samo „pripadnici javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom“ nositelji pravâ iz spomenutog članka 9. stavka 3., provedba i učinci te odredbe ovise o donošenju naknadnog akta (vidjeti presudu Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, t. 45.).
            56. Točno je da je Sud također smatrao da, ako Unija namjerava provesti konkretnu obvezu preuzetu sporazumima sklopljenima u okviru Svjetske trgovinske organizacije (u daljnjem tekstu: sporazumi WTO‑a) ili ako akt prava Unije o kojem je riječ izričito upućuje na točno određene odredbe tih sporazuma, Sud treba ocijeniti zakonitost predmetnog akta i akata donesenih radi njegove primjene s obzirom na pravila tih sporazuma (vidjeti presude Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, t. 19. do 23.; Nakajima/Vijeće, EU:C:1991:186, t. 29. do 32.; Njemačka/Vijeće, C‑280/93, EU:C:1994:367, t. 111., i Italija/Vijeće, C‑352/96, EU:C:1998:531, t. 19.).
            57. Međutim, te dvije iznimke bile su opravdane samo zbog posebnosti sporazuma na temelju kojih je došlo do njihove primjene.
            58. Naime, što se tiče, na prvom mjestu, presude Fediol/Komisija (EU:C:1989:254), valja istaknuti da je članak 2. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2641/84 od 17. rujna 1984. o jačanju zajedničke trgovinske politike posebice s obzirom na zaštitu od nedopuštenih trgovinskih praksa (SL L 252, str. 1.), o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda, izričito upućivao na pravila međunarodnog prava utemeljena u bitnome na GATT‑u i dodjeljivao pojedincima pravo da se pozivaju na odredbe te uredbe u okviru pritužbe podnesene na temelju iste uredbe (presuda Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, t. 19.), dok u predmetnom slučaju članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 ne upućuje izravno na točno određene odredbe Arhuške konvencije niti pojedincima dodjeljuje neko pravo. Slijedom navedenog, budući da ne postoji takvo izričito upućivanje na odredbe međunarodnog sporazuma, ta se presuda ne može smatrati mjerodavnom u predmetnom slučaju.
            59. Na drugom mjestu, što se tiče presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186), važno je istaknuti da su akti prava Unije o kojima je bila riječ u njoj bili povezani sa sustavom antidampinških mjera, koji je koncepcijski i u pogledu svoje primjene vrlo kompaktan u smislu da predviđa mjere protiv poduzetnika optuženih za antidampinšku praksu. Konkretno, osnovna uredba o kojoj je bila riječ u tom predmetu donesena je u skladu s postojećim međunarodnim obvezama Zajednice, osobito onima koje proizlaze iz Sporazuma o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini, odobrenog u ime Zajednice Odlukom Vijeća 80/271/EEZ od 10. prosinca 1979. o sklapanju multilateralnih sporazuma slijedom trgovinskih pregovora od 1973. do 1979. (SL 1980, L 71, str. 1.) (vidjeti presudu Nakajima/Vijeće, EU:C:1991:186, t. 30.). Međutim, u predmetnom se slučaju ne radi o provedbi, pomoću članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006, konkretnih obveza u smislu spomenute presude s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije, njezine ugovorne stranke raspolažu širokom marginom prosudbe pri određivanju načina provođenja „administrativnih ili sudbenih postupaka“.
            60. U tom pogledu valja istaknuti da se ne može zaključiti da je Unija, donošenjem spomenute uredbe, koja se odnosi samo na njezine institucije i obuhvaća samo jedno od pravnih sredstava kojima pojedinci raspolažu kako bi osigurali poštovanje prava okoliša Unije, namjeravala provesti, u smislu sudske prakse spomenute u točki 56. ove presude, obveze koje proizlaze iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije u vezi s nacionalnim administrativnim ili sudbenim postupcima koji u biti, prema trenutnom stanju prava Unije, pripadaju pod pravo država članica (vidjeti u tom smislu presudu Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, t. 41. i 47.).
            61. Iz svega gore navedenog slijedi da je Opći sud, time što je utvrdio da se u svrhu ocjene zakonitosti članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 moguće pozvati na članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije, u pobijanoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava.
            62. Slijedom navedenog, treba ukinuti pobijanu presudu, pri čemu nije potrebno ispitati ostale žalbene razloge koje su Vijeće, Parlament i Komisija istaknuli u prilog svojim žalbama.
            O postupku pred Općim sudom
            63. U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda te može sam konačno odlučiti o sporu, ako stanje postupka to dopušta, ili može vratiti predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu.
            64. Sud smatra da stanje predmeta dopušta da o njemu sam odluči i da treba donijeti meritornu odluku o zahtjevu za poništenje sporne odluke.
            65. Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht su u prvom tužbenom razlogu iznesenom pred Općim sudom istaknuli da je Komisija pogrešno smatrala da je njihov zahtjev za interno preispitivanje odluke od 7. travnja 2009. nedopušten jer je riječ o općoj mjeri.
            66. Taj tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan iz istih onih razloga koje je naveo i Opći sud.
            67. Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht također su istaknuli, u drugom tužbenom razlogu, da je članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 nevaljan jer pojam „činjenja“ u smislu članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije ograničava samo na pojedinačne upravne akte.
            68. Iz točke 55. ove presude slijedi da članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije nema stupanj jasnoće i preciznosti koji se zahtijeva da bi se na njega moglo uspješno pozvati pred sucem Unije u svrhu ocjene zakonitosti članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006.
            69. Slijedom navedenog, i drugi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            70. Budući da nijedan od dvaju tužbenih razloga koje su Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht iznijeli pred Općim sudom nije osnovan, tužbu treba odbiti.
            Troškovi
            71. U skladu s člankom 138. stavcima 1. i 2. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegovog članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Ako više stranaka ne uspije u postupku, Sud odlučuje o podjeli troškova.
            72. Budući da Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht nisu uspjeli u svojim žalbenim razlozima te da su Vijeće, Parlament i Komisija podnijeli zahtjev da žalitelji snose troškove, treba im naložiti da solidarno snose troškove Vijeća, Parlamenta i Komisije iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            73. U skladu s člankom 140. stavkom 1. spomenutog Poslovnika, koji se na temelju njegovog članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Češka Republika će sukladno tome snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1.	Protužalba se odbacuje.
            2. Ukida se presuda Općeg suda Europske unije, Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301).
            3. Odbija se tužba za poništenje koju su Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht podnijeli Općem sudu Europske unije.
            4. Nalaže se Verenigingu Milieudefensie i Stichtingu Stop Luchtverontreiniging Utrecht da solidarno snose troškove Vijeća Europske unije, Europskog parlamenta i Europske komisije iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            5. Češka Republika snosi vlastite troškove.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. listopad 18.#SIA "Mednis" protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Augstākās tiesas Senāts.#Predmet C-525/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. ožujka 2011.#Aalberts Industries NV i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-385/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. listopada 2004.#Mærsk Olie & Gas A/S protiv Firma M. de Haan en W. de Boer.#Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska.#Bruxelleska konvencija - Članak 21. - Članak 25.#Predmet C-39/02.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 29. siječnja 2013. # Bank Mellat protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-496/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. travanj 24.#Servet Kamberaj protiv Istituto per l'Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES) i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Tribunale di Bolzano / Landesgericht Bozen.#Predmet C-571/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. prosinca 2005.#Marks & Spencer plc protiv David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes).#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Članci 43. i 48. UEZ-a.#Predmet C-446/03.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. studenog 2014. # Volvo Trademark Holding AB protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-525/11.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 21. siječnja 2014. # Bial-Portela & Cª, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-113/12.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 16. srpnja 2014. # National Iranian Oil Company protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-578/12.


Presuda Suda od 14. ožujka 2000. # Association Eglise de scientologie de Paris i Scientology International Reserves Trust protiv Premier ministre. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Francuska. # Predmet C-54/99.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 17. srpnja 2012.#BG protiv Europski pučki pravobranitelj.#Predmet F-54/11.


title: Presuda Suda od 18. prosinca 1997.#Inter-Environnement Wallonie ASBL protiv Région wallonne.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Belgija.#Direktiva 91/156/EEZ.#Predmet C-129/96.

text:
PRESUDA SUDA18. prosinca 1997.(*)„Direktiva 91/156/EEZ – Rok za prenošenje − Učinci – Pojam otpada“U predmetu C-129/96,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u,
koji je Sudu uputio Conseil d'État (Belgija), o tumačenju članaka 5. i
189. Ugovora o EEZ-u i članka 1. točke (a) Direktive Vijeća 75/442/EEZ
od 15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.), kako je izmijenjena
Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991. (SL L 78, str. 32.), u
postupkuInter-Environnement Wallonie ASBL protivRégion wallonne, SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. Gulmann,
H. Ragnemalm i R. Schintgen, predsjednici vijeća, G. F.
Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn,
J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet,
G. Hirsch, P. Jann i L. Sevón (izvjestitelj), suci,nezavisni odvjetnik: F. G. Jacobs,tajnik: H. von Holstein, zamjenik tajnika,uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za
 Inter-Environnement Wallonie ASBL, Jacques Sambon, odvjetnik, član
odvjetničke komore u Bruxellesu, –        za
 belgijsku vladu, Jan Devadder, viši savjetnik u Ministarstvu vanjskih
poslova, vanjske trgovine i suradnje u razvoju, u svojstvu agenta,–        za njemačku vladu, Ernst Röder, Ministerialrat u saveznom ministarstvu gospodarstva i Bernd Kloke, Oberregierungsrat u istom ministarstvu, u svojstvu agenata, –        za
 francusku vladu, Jean-François Dobelle, zamjenik direktora u Direkciji
za pravne poslove Ministarstva vanjskih poslova i Romain Nadal, zamjenik
 tajnika vanjskih poslova u istome ministarstvu, u svojstvu agenata, –        za
 nizozemsku vladu, Adriaan Bos, pravni savjetnik u Ministarstvu vanjskih
 poslova, u svojstvu agenta, –        za vladu Ujedinjene Kraljevine, John E. Collins, Assistant Treasury Solicitor, u svojstvu agenta, uz asistenciju Derricka Wyatta, QC,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, Maria Condou Durande, članica pravne
službe, u svojstvu agenta, uzimajući u obzir izvještaj za raspravu, saslušavši
 usmena očitovanja Inter-Environnement Wallonie ASBL, koje je zastupao
Jacques Sambon; francuske vlade, koju su zastupali Jean-François Dobelle
 i Romain Nadal; nizozemske vlade, koju je zastupao Johannes Steven van
den Oosterkamp, zamjenik pravnog savjetnika u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta; vlade Ujedinjene Kraljevine, koju je
zastupao Derrick Wyatt, QC i Komisije, koju je zastupala Maria Condou Durande, na raspravi održanoj 5. veljače 1997., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. travnja 1997.,donosi sljedećuPresudu1        Presudom
 od 29. ožujka 1996., koju je Sud zaprimio 23. travnja 1996.
Conseil d'État (Belgija) uputio je na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u
 dva prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje članaka 5. i 189.
Ugovora o EEZ-u i članka 1. točke (a) Direktive Vijeća 75/442/EEZ od
15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.), kako je
izmijenjena Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991. (SL L
78, str. 32.).2        Pitanja
 su postavljena u okviru tužbe za poništenje koju je podnijelo
neprofitno udruženje Inter-Environnement Wallonie (u daljnjem tekstu:
Inter-Environnement Wallonie) protiv Odluke regionalne izvršne vlasti
Valonije od 9. travnja 1992. o toksičnom i opasnom otpadu (u
daljnjem tekstu: odluka).  Propisi Zajednice3        Cilj
 Direktive 75/442 usklađivanje je nacionalnih zakonodavstava o pitanju
zbrinjavanja otpada. Ta je direktiva izmijenjena Direktivom 91/156.4        Direktiva
 75/442, kako je izmijenjena Direktivom 91/156, pojam otpada određuje u
članku 1. točki (a):„U smislu ove direktive:a)      „otpad“
 je svaka tvar ili predmet u kategorijama navedenima u Prilogu I. koji
posjednik odbacuje, namjerava ili mora odbaciti.Komisija
 će, djelujući u skladu s postupkom propisanim člankom 18., najkasnije
do 1. travnja 1993. utvrditi popis otpada koji ulazi u kategorije
navedene u Prilogu I. Popis će se povremeno iznova ispitati i po potrebi
 ispraviti prema istom postupku.“ [neslužbeni prijevod]5        Popis
 spomenut u prethodnoj odredbi donesen je Odlukom Komisije 94/3/EZ od
20. prosinca 1993. kojom se utvrđuje popis otpada na temelju članka
 1. točke (a) Direktive 75/442 (SL 1994, L 5, str. 15.). U točki 3.
uvodne napomene tog popisa navedeno je kao prvo da nije riječ o
taksativnom popisu i kao drugo da činjenica da se neki materijal nalazi
na tom popisu ima učinak samo ako taj materijal odgovara definiciji
otpada.6        Članak
 9. stavak 1. i članak 10. Direktive 75/442, kako je izmijenjena,
propisuju da svaka ustanova ili poduzeće koje obavlja postupke iz
Priloga II. A ili Priloga II. B mora ishoditi dozvolu nadležnog tijela.
Prilog II. A uređuje postupke zbrinjavanja, dok su u Prilogu II. B
navedeni postupci koji mogu dovesti do oporabe.7        Članak
 11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, propisuje iznimku od obveze
ishođenja dozvole:„1. Ne dovodeći u pitanje
 Direktivu Vijeća 78/319/EEZ od 20. ožujka 1978. o toksičnom i opasnom
otpadu [SL L 84, str. 43.], kako je posljednje bila izmijenjena Aktom o
pristupanju Španjolske i Portugala, od ishođenja dozvole iz članka 9.
ili 10. mogu se osloboditi:a)      ustanove
 ili poduzeća koja sama osiguravaju zbrinjavanje vlastitog otpada na
mjestu proizvodnje i b)      ustanove ili poduzeća koja provode oporabu otpada.Ovo se izuzeće primjenjuje samo ako su:–        nadležna
 tijela usvojila opća pravila za svaku vrstu postupka, koja utvrđuju
vrste i količine otpada i uvjete pod kojima za postupak nije potrebno
ishoditi dozvolui–      vrste
 ili količine otpada i načini zbrinjavanja ili oporabe takvi da
ispunjavaju uvjete iz članka 4.2. Ustanove ili poduzeća navedena u stavku 1. dužna su upisati se u evidenciju kod nadležnih tijela.[…]“ [neslužbeni prijevod]8        Članak 4. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, propisuje:„Države
 članice dužne su poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurale da se
oporaba ili zbrinjavanje otpada provodi na način kojim se ne ugrožava
zdravlje ljudi, bez korištenja postupaka ili načina koji bi mogli
štetiti okolišu, i to osobito na način da se:–        ne ugrožava voda, zrak, tlo ili biljke i životinje,–        ne uzrokuju neugodnosti u pogledu buke ili neugodnih mirisa,–        ne šteti krajoliku ili mjestu od posebnog interesa.[…]“ [neslužbeni prijevod]9        Sukladno
 članku 2. stavku 1. prvom podstavku Direktive 91/156, države članice
dužne su donijeti zakone, propise i upravne odredbe kako bi se uskladile
 s tom direktivom najkasnije do 1. travnja 1993. i o tome odmah
obavijestiti Komisiju. U drugom podstavku tog stavka pojašnjeno je da
„kad države članice usvoje navedene odredbe, u njima mora biti sadržana
naznaka koja upućuje na ovu direktivu ili moraju sadržavati takvu
naznaku prilikom službene objave. Odluku o načinu na koji će biti
upućeno na direktivu donose države članice“.10      Direktiva
 Vijeća 91/689/EEZ od 12. prosinca 1991. o opasnom otpadu (SL L 377,
str. 20.) u članku 1. stavku 3. upućuje na definiciju otpada iz
Direktive 75/442, a u članku 1. stavku 4. sadrži definiciju opasnog
otpada.11      Članak 3. stavci 1. i 2. Direktive 91/689 glase:„1.
 Iznimka od obveze ishođenja dozvole koja se odnosi na ustanove i
poduzeća koja osiguravaju zbrinjavanje vlastitog otpada, navedena u
članku 11. stavku 1. točki (a) Direktive 75/442/EEZ, ne primjenjuje se
na opasni otpad obuhvaćen ovom direktivom.2.
 Sukladno članku 11. stavku 1. točki (b) Direktive 75/442/EEZ, država
članica može propisati iznimku od odredbi članka 10. navedene direktive
za ustanove ili poduzeća koja osiguravaju oporabu otpada obuhvaćenoga
ovom direktivom:–        –
 ako ta država članica donese opća pravila u kojima su navedene vrste i
količine dotičnog otpada i točno određeni posebni uvjeti (granične
vrijednosti opasnih tvari sadržanih u otpadu, granične vrijednosti
emisija i vrsta postupka) i druge uvjete za provođenje različitih vrsta
oporabe,–        –
 ako su vrste ili količine otpada i načini oporabe u skladu s uvjetima
propisanima u članku 4. Direktive 75/442/EEZ.“ [neslužbeni prijevod]12      Člankom
 11. Direktive 91/689 stavljena je s danom 12. prosinca 1993. izvan
snage Direktiva Vijeća 78/319/EEZ od 20. ožujka 1978. o toksičnom i
 opasnom otpadu (SL L 84, str. 43.). Međutim, članak 1. Direktive Vijeća
 94/31/EZ od 27. lipnja 1994. o izmjeni Direktive 91/689 (SL L 168,
 str. 28.) odgodio je stavljanje izvan snage Direktive 78/319 do
27. lipnja 1995.  Nacionalni propis13      Dekret
 regionalnog valonskog vijeća od 5. srpnja 1985. o otpadu, kako je
izmijenjen Dekretom od 25. srpnja 1991. (u daljnjem tekstu:
dekret), definira otpad u članku 3. točki 1. kako slijedi:„Otpad su sve tvari ili predmeti u kategorijama navedenima u Prilogu I. koje posjednik odbacuje, namjerava ili mora odbaciti“.14      Članak 5. stavak 1. odluke glasi:„Za
 instaliranje i korištenje posebne naprave za skupljanje, prethodnu
obradu, zbrinjavanje ili oporabu toksičnog i opasnog otpada, koja nije
uključena u postupak industrijske proizvodnje, potrebno je ishoditi
dozvolu…“15      Odluka
 se u svojoj preambuli osobito poziva na dekret, Direktivu 75/442, kako
je izmijenjena, te na direktive 78/319 i 91/689. Člankom 86. odluke
propisano je da stupa na snagu danom objave u Moniteur belge. Odluka je objavljena 23. lipnja 1992. Činjenice glavnog postupka16      Inter-Environnement
 Wallonie je tužbom podnesenom 21. kolovoza 1992. od Conseil d'État
(Belgija) ponajprije zahtijevao poništenje svih odredbi odluke, a
podredno poništenje nekih odredbi te odluke.17      Conseil
 d'État je već u presudi kojom je uputio prethodno pitanje odlučio o pet
 od šest tužbenih razloga koje je postavio Inter-Environnement Wallonie
te poništio neke odredbe te odluke.18      U
 okviru preostalog tužbenog razloga Inter-Environnement Wallonie tvrdi
da je člankom 5. stavkom 1. odluke povrijeđen članak 11. Direktive
75/442, kako je izmijenjena, i članak 3. Direktive 91/689 time što je iz
 sustava obveze ishođenja dozvole isključio postupke instaliranja i
korištenja posebne naprave za skupljanje, prethodnu obradu, zbrinjavanje
 ili oporabu toksičnog ili opasnog otpada kad je ta naprava „uključena u
 postupak industrijske proizvodnje“.19      U
 prvom dijelu tog tužbenog razloga Inter-Environnement Wallonie ističe
da članak 11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, u vezi s člankom 3.
 Direktive 91/689, dopušta propisivanje iznimke od obveze ishođenja
dozvole za poduzeća koja osiguravaju oporabu otpada samo pod uvjetima
određenima tim odredbama i ako su se ta poduzeća upisala u evidenciju
kod nadležnih tijela.20      U
 tom pogledu Conseil d'État smatrao je da je članak 5. stavak 1. odluke
doista protivan članku 11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, u vezi
 s člankom 3. Direktive 91/689.21      Tvrdeći
 da je odluka donesena u trenutku kada još nije protekao rok koji je za
njezino prenošenje bio određen direktivom, postavlja si pitanje u kojoj
mjeri tijekom tog razdoblja država članica može donijeti akt koji je
protivan direktivi. Dodaje da negativan odgovor na to pitanje, kakav
predlaže Inter-Environnement Wallonie, nije u skladu s pravilom prema
kojem se zakonitost nekog akta ocjenjuje prema trenutku njegovog
donošenja.22      U
 drugom dijelu tužbenoga razloga Inter-Environnement Wallonie ističe da
je iznimka propisana člankom 5. stavkom 1. odluke protivna dekretu koji,
 prema njegovom mišljenju, ne predviđa iznimku za postupke koji su
uključeni u industrijski postupak.23      U
 tom pogledu Conseil d'État ustvrđuje da je svrha članka 3. točke 1.
dekreta i priloga na koji potonji upućuje vjeran prijenos Direktive
75/442, kako je izmijenjena. Međutim, iako iz sudske prakse Suda
proizlazi da su otpad sve tvari ili predmeti koje posjednik odbacuje ili
 ih mora odbaciti, a da pritom nema namjeru isključiti njihovu ponovnu
gospodarsku upotrebu od strane trećih osoba, ta sudska praksa ne
omogućuje utvrđenje predstavlja li neka tvar ili predmet iz članka 1.
Direktive 75/442, kako je izmijenjena, koji je neposredno ili posredno
uključen u postupak industrijske proizvodnje, otpad u smislu članka 1.
točke (a) te direktive.24      U tim je okolnostima Conseil d'État Sudu postavio sljedeća prethodna pitanja:„1.
       Je li člancima 5. i 189. Ugovora o
EEZ-u protivno to da države članice donesu odredbu koja je protivna
Direktivi 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o otpadu, kako je izmijenjena
Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991., tijekom trajanja roka
za njezino prenošenje?Je li tim istim odredbama
 Ugovora protivno to da država članica donese i da u njoj stupi na snagu
 pravno pravilo koje predstavlja prijenos navedene direktive, ali čije
se odredbe čine protivnima zahtjevima te direktive?2.
       Je li tvar iz Priloga I. Direktivi
Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991. o izmjeni Direktive
75/442/EEZ o otpadu, koja je neposredno ili posredno uključena u
postupak industrijske proizvodnje, otpad u smislu članka 1. točke (a) te
 direktive?“ Drugo pitanje25      Svojim
 drugim pitanjem, koje valja najprije ispitati, sud koji je uputio
zahtjev u biti pita isključuje li činjenica da je neka tvar neposredno
ili posredno uključena u postupak industrijske proizvodnje tu tvar iz
pojma „otpad“ u smislu članka 1. točke (a) Direktive 75/442, kako je
izmijenjena.26      Iz
 teksta članka 1. točke (a) Direktive 75/442, kako je izmijenjena,
ponajprije proizlazi da područje primjene pojma otpad ovisi o značenju
izraza „odbaciti“.27      Nadalje,
 iz odredbi Direktive 75/442, kako je izmijenjena, a osobito iz članaka
4. i 8. do 12. kao i iz Priloga II. A i II. B, proizlazi da taj izraz
istodobno obuhvaća kako zbrinjavanje tako i oporabu neke tvari ili
predmeta.28      Kao
 što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 58. do 61. svojeg
mišljenja, popis kategorija otpada iz Priloga I. Direktivi 75/442, kako
je izmijenjena, i postupci zbrinjavanja i oporabe navedeni u Prilozima
II. A i II. B istoj direktivi upućuju na to da pojam „otpad“ načelno ne
isključuje nijednu vrstu ostataka, industrijskih nusproizvoda ili drugih
 tvari koje nastaju prilikom postupka proizvodnje. Uostalom, tu tvrdnju
potkrepljuje i popis otpada koji je Komisija utvrdila Odlukom 94/3.29      U
 tom pogledu valja najprije pojasniti da se, kao što posebice proizlazi
iz članaka 9. do 11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, ta direktiva
 ne primjenjuje samo na zbrinjavanje i oporabu otpada od strane poduzeća
 koja su za te postupke specijalizirana već i na zbrinjavanje i oporabu
otpada od strane poduzeća koja su taj otpad proizvela, na mjestu gdje se
 njihova proizvodnja nalazi.30      Kao
 drugo, iako se sukladno članku 4. Direktive 75/442, kako je
izmijenjena, oporaba ili zbrinjavanje otpada mora provoditi na način
kojim se ne ugrožava zdravlje ljudi i bez korištenja postupaka ili
načina koji bi mogli štetiti okolišu, tom direktivom ni na kojem mjestu
nije propisano da se ona ne odnosi na postupke zbrinjavanja ili oporabe
koji su dio postupka industrijske proizvodnje, ako ti postupci ne
predstavljaju opasnost za zdravlje ljudi ili za okoliš.31      Naposljetku,
 potrebno je podsjetiti na to da je Sud već presudio da ne treba
podrazumijevati da pojam otpada u smislu članka 1. Direktive 75/442,
kako je izmijenjena, isključuje tvari i predmete koje je moguće ponovno
upotrijebiti u gospodarskom smislu (presude od 28. ožujka 1990., Zanetti
 i dr., C-359/88, Recueil, str. I-1509., t. 12. i 13.; od 10. svibnja 1995., Komisija/Njemačka, C-422/92, Recueil, str. I-1097., t. 22. i 23. te od 25. lipnja 1997., Tombesi i dr., C-304/94, C-330/94, C-342/94 i C-224/95, Recueil, str. I‑3561., t. 47. i 48.).32      Iz
 svih tih razmatranja proizlazi da tvari koje ulaze u postupak
proizvodnje mogu biti otpad u smislu članka 1. točke (a) Direktive
75/442, kako je izmijenjena.33      Taj
 zaključak ne utječe štetno na razliku koju treba, kao što to ispravno
ističu belgijska, njemačka i nizozemska vlada te vlada Ujedinjene
Kraljevine, praviti između oporabe otpada u smislu Direktive 75/442,
kako je izmijenjena, i uobičajene industrijske obrade proizvoda koji ne
predstavljaju otpad, neovisno o tome koliko ih je teško razlikovati.34      Stoga
 na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da činjenica da je
neka tvar neposredno ili posredno uključena u postupak industrijske
proizvodnje ne isključuje tu tvar iz pojma otpada u smislu članka 1.
točke (a) Direktive 75/442, kako je izmijenjena. Prvo pitanje35      Svojim
 prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li člancima 5.
 i 189. Ugovora o EEZ-u protivno to da države članice poduzmu mjere koje
 su protivne Direktivi 91/156 u vrijeme trajanja roka za njezino
prenošenje.36      Inter-Environnement
 Wallonie smatra da iz nadređenosti prava Zajednice i iz članka 5.
Ugovora proizlazi da čak i kada država članica direktivu Zajednice
odluči prenijeti prije isteka roka koji je njome određen, to prenošenje
mora biti u skladu s direktivom. Région Wallonne se shodno tomu,
izabravši prenijeti Direktivu 91/156 s danom 9. travnja 1992., morao s
njome uskladiti.37      Komisija
 se pridružuje tom stajalištu i tvrdi da se člancima 5. i 189. Ugovora
protivi to da države članice, tijekom trajanja roka za njezin prijenos,
donesu odredbu koja je protivna Direktivi 91/156. Pritom pojašnjava da
pitanje je li određena mjera posebno namijenjena prijenosu te direktive u
 tom pogledu nije ni od kakve važnosti.38      S
 druge strane, belgijska i francuska vlada te vlada Ujedinjene
Kraljevine smatraju da su države članice do isteka roka za prijenos neke
 direktive slobodne donijeti pravna pravila koja s njom nisu u skladu.
Međutim vlada Ujedinjene Kraljevine dodaje da je člancima 5. i 189.
Ugovora protivno to da država članica donese akt čiji bi učinak bio
onemogućavanje ili pretjerano otežavanje pravilnog prijenosa direktive.39      Nizozemska
 vlada smatra da donošenje direktive znači da države članice više ne
smiju poduzeti ništa što može otežati ostvarenje rezultata predviđenoga
tom direktivom. Međutim tvrdi da se za državu članicu ne može smatrati
da je povrijedila članke 5. i 189. Ugovora, kada nije sigurno, kao što
je u ovom predmetu slučaj, jesu li nacionalne odredbe u suprotnosti s
navedenom direktivom.40      Najprije
 valja podsjetiti na to da je obveza države članice da poduzme sve mjere
 potrebne za postizanje rezultata predviđenoga direktivom obveza
prisilne naravi propisana člankom 189. trećim stavkom Ugovora i samom
direktivom (presude od 1. veljače 1977., Verbond van Nederlandse
Ondernemingen, 51/76, Recueil, str. 113., t. 22.; od 26. veljače 1986., Marshall, 152/84, Recueil, str. 723., t. 48. i od 24. listopada 1996., Kraaijeveld i dr., C-72/95, Recueil,
 str. I-5403., t. 55.). Ta obveza poduzimanja svih općih ili
pojedinačnih mjera odnosi se na sva tijela država članica uključujući i
na sudove u okviru njihovih nadležnosti (presuda od 13. studenoga
1990., Marleasing, C-106/89, Recueil, str. I-4135., t. 8. i gore navedena presuda Kraaijeveld i dr., t. 55.).41      Nadalje,
 valja istaknuti da se sukladno članku 191. drugom stavku Ugovora o
EEZ-u, koji se primjenjivao u vrijeme činjenica glavnog postupka,
„Direktive i odluke priopćuju onima kojima su upućene i tim priopćenjem
stupaju na snagu“. Iz te odredbe proizlazi da direktiva, u odnosu na
državu članicu kojoj je upućena, pravne učinke proizvodi od trenutka
kada joj je priopćena.42      U
 ovom slučaju Direktiva 91/156 sukladno uobičajenoj praksi određuje rok
protekom kojeg u državama članicama trebaju stupiti na snagu odredbe
zakona ili drugih propisa, potrebne za usklađenje s tom direktivom.43      Budući
 da je svrha tog roka to da se državama članicama da dovoljno vremena za
 donošenje mjera za prenošenje, ne može im se, prije nego što taj rok
istekne, prigovoriti da direktivu nisu prenijele u svoj pravni poredak.44      Ostaje
 međutim činjenica da su države članice upravo tijekom roka za
prenošenje dužne poduzeti mjere potrebne da bi se nakon isteka tog roka
osiguralo ostvarenje rezultata predviđenoga direktivom.45      U
 tom smislu, iako države članice te mjere nisu dužne donijeti prije
isteka roka za prijenos, iz zajedničke primjene članka 5. drugog stavka i
 članka 189. trećeg stavka Ugovora te same direktive proizlazi da se
države članice tijekom tog razdoblja moraju suzdržati od donošenja
odredbi koje bi mogle ozbiljno ugroziti rezultat predviđen tom
direktivom.46      Na
 nacionalnom je sudu da ocijeni radi li se o takvom slučaju kada je
riječ o odredbama nacionalnog prava čiju zakonitost mora ispitati.47      Nacionalni
 će sud prilikom te ocjene morati posebice ispitati predstavljaju li
predmetne odredbe potpun prijenos direktive kao i konkretne učinke
primjene tih odredbi koje s njom nisu u skladu te njihovo trajanje u
vremenu.48      Ako
 bi primjerice te odredbe predstavljale konačan i potpun prijenos
direktive, činjenica da nisu u skladu s direktivom mogla bi dovesti do
pretpostavke da rezultat predviđen direktivom neće biti ostvaren u
dodijeljenom roku ako ih je nemoguće pravodobno izmijeniti.49      Za
 razliku od toga, nacionalni sud može uzeti u obzir mogućnost koju ima
država članica da donese privremene odredbe ili da provede postupno
direktivu. U tim slučajevima neusklađenost prijelaznih odredbi
nacionalnog prava s direktivom ili izostanak prijenosa nekih odredbi ne
ugrožavaju nužno rezultat koji je njome predviđen.50      Stoga
 na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak drugi i
članak 189. stavak treći Ugovora o EEZ-u i Direktiva 91/156 nalažu da se
 država članica kojoj je ta direktiva upućena, tijekom roka za
prenošenje koji je za njezino provođenje određen direktivom, mora
suzdržati od donošenja odredbi koje bi mogle ozbiljno ugroziti rezultat
predviđen tom direktivom. Troškovi51      Troškovi
 belgijske, njemačke, francuske i nizozemske vlade te vlade Ujedinjene
Kraljevine kao i Komisije Europskih zajednica – koje su sve podnijele
očitovanja Sudu – ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred nacionalnim sudom,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenoga,SUDrješavajući pitanja koja mu je postavio Conseil d'État (Belgija), presudom od 29. ožujka 1996., odlučuje:1.      Činjenica
 da je neka tvar neposredno ili posredno uključena u postupak
industrijske proizvodnje ne isključuje ju iz pojma otpada u smislu
članka 1. točke (a) Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o
otpadu, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka
1991. 2.      Članak
 5. stavak drugi i članak 189. stavak treći Ugovora o EEZ-u i Direktiva
91/156 nalažu da se država članica kojoj je ta direktiva upućena,
tijekom roka za prenošenje koji je za njezino provođenje određen
direktivom, mora suzdržati od donošenja odredbi koje bi mogle ozbiljno
ugroziti rezultat predviđen tom direktivom. Rodríguez Iglesias Gulmann Ragnemalm Schingten Mancini Moitinho de AlmeidaKapteyn Murray Edward PuissochetHirsch                                         JannSevónObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. prosinca 1997.Tajnik       PredsjednikR. Grass        G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: francuski


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 14. listopada 2009.#Bank Melli Iran protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Sudski nadzor - Jednako postupanje.#Predmet T-390/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 6. prosinca 2013.#Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice VALORES DE FUTURO – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-428/12.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. listopada 2005.#Levob Verzekeringen BV i OV Bank NV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u - Članci 2., 5., 6., i 9.#Predmet C-41/04.


Presuda Suda od 9. studenog 1977. # The Queen protiv A National Insurance Commissioner, ex parte Christine Margaret Warry. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet 41-77.


Presuda Suda od 5. srpnja 1977. # Bela-Mühle Josef Bergmann KG protiv Grows-Farm GmbH & CO. KG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Oldenburg - Njemačka. # Predmet 114-76.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 25. siječnja 2011.#Michael Neukirchinger protiv Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich - Austrija.#Članak 12. UEZ-a.#Predmet C-382/08.


Presuda Suda od 23. siječnja 1975. # Filippo Galli. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Roma - Italija. # Predmet 31-74.