Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. listopada 1993. # Felix Koch Offenbach Couleur und Karamel GmbH protiv Oberfinanzdirektion München. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-377/92.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. listopada 2013.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – Potpora koju je Talijanska Republika dodijelila u korist Alcoa Trasformazioni – Odluka Komisije 2010/460/EZ kojom se utvrđuje nespojivost te potpore [s unutarnjim tržištem] i nalaže njezin povrat – Neizvršenje u određenom roku.#Predmet C-344/12.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Nicolas Schreiber.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Pordenone - Italija.#Članak 28. UEZ-a - Direktiva 98/8/EZ.#Predmet C-443/02.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. siječnja 2015.#Ziegler SA i Ziegler Relocation SA protiv Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Tržišno natjecanje – Tržište usluga međunarodnih selidaba u Belgiji – Selidbe dužnosnika i ostalih službenika Unije – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a – Lažne ponude – Opseg odgovornosti institucije – Pravomoćnost – Obveza postupanja s dužnom pažnjom – Uzročna veza.#Spojeni predmeti T‑539/12 i T‑150/13.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. srpnja 2015.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Odluka Vijeća kojom se odobrava otvaranje pregovora o povezivanju sustava Europske unije za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova sa sustavom za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova u Australiji – Direktive za pregovore – Poseban odbor – Članak 13. stavak 2. UEU‑a, članak 218. stavci 2. do 4. UFEU‑a i članak 295. UFEU‑a – Institucionalna ravnoteža.#Predmet C-425/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑425/13,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 24. srpnja 2013.,
            Europska komisija,  koju zastupaju G. Valero Jordana i F. Castillo de la Torre, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            koju podupire:
            Europski parlament,  koji zastupaju R. Passos i D. Warin, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            intervenijent,
            protiv
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju K. Michoel, M. Moore i J. P. Hix, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koje podupiru:
            Češka Republika,  koju zastupaju M. Smolek, J. Vláčil i E. Ruffer, u svojstvu agenata,
            Kraljevina Danska,  koju zastupaju C. Thorning, L. Volck Madsen i U. Melgaard, u svojstvu agenata,
            Savezna Republika Njemačka,  koju zastupaju T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,
            Francuska Republika,  koju zastupaju D. Colas, G. de Bergues i F. Fize kao i N. Rouam, u svojstvu agenata,
            Kraljevina Nizozemska,  koju zastupaju M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,
            Republika Poljska,  koju zastupa B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            Kraljevina Švedska,  koju zastupaju A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, E. Karlsson, L. Swedenborg i C. Hagerman, u svojstvu agenata,
            Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,  koju zastupaju E. Jenkinson i M. Holt, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Holmes i B. Kennelly, barristera ,
            intervenijenti,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), M. Ilešič, A. Ó Caoimh, C. Vajda, S. Rodin i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, J. Malenovský, E. Levits, F. Biltgen i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. siječnja 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Europska komisija svojom tužbom zahtijeva poništenje druge rečenice članka 2. Odluke Vijeća od 13. svibnja 2013. kojom se odobrava otvaranje pregovora o povezivanju sustava Europske unije za trgovanje emisijskim jedinicama sa sustavom za trgovanje emisijama u Australiji kao i Odjeljka A Priloga toj odluci (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            Pravni okvir
            Direktiva 2003/87/EZ
            2. Direktiva 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL L 140, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.; u daljnjem tekstu: Direktiva) donesena je na temelju članka 175. stavka 1. UEZ‑a. Iz uvodne izjave 5. te direktive proizlazi da je njezin cilj doprinijeti učinkovitijem ispunjavanju obveza Europske zajednice i njezinih država članica na temelju Kyotskog protokola, kako bi se smanjila emisija stakleničkih plinova uzrokovana ljudskom djelatnošću.
            3. Člankom 1. Direktive njezin je cilj utvrđen kako slijedi:
            „Ova direktiva utvrđuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice [...] s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.“
            4. Člankom 25. Direktive, naslovljenim „Veze s ostalim sustavima trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova“ propisano je:
            „1. Potrebno je sklopiti sporazume s trećim zemljama utvrđenima u Prilogu B Kyotskom protokolu, koje su ratificirale Protokol, u svrhu uzajamnog priznavanja emisijskih jedinica između sustava Zajednice i drugih sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, u skladu s pravilima iz članka 300. Ugovora.
            1.a Mogu se sklopiti sporazumi o međusobnom priznavanju emisijskih jedinica između sustava Zajednice i sukladnih obveznih sustava trgovanja emisijama stakleničkih plinova, koji imaju utvrđena ograničenja apsolutnih emisija u drugim zemljama, odnosno saveznim ili regionalnim entitetima.
            1.b S trećim zemljama, odnosno sa saveznim ili regionalnim entitetima, mogu se sklopiti neobvezujući sporazumi o administrativnoj i tehničkoj koordinaciji u vezi s emisijskim jedinicama u sustavu Zajednice ili drugim obveznim sustavima za trgovanje emisijama stakleničkih plinova koji imaju utvrđena ograničenja apsolutnih emisija.
            2. Ako je sklopljen sporazum iz stavka 1., Komisija izrađuje sve potrebne odredbe koje se odnose na uzajamno priznavanje emisijskih jedinica prema odredbama tog sporazuma. [...]“
            Okolnosti spora
            5. Australski Savez je 2011. stupio u kontakt s Komisijom s ciljem započinjanja bilateralnih pregovora o povezivanju sustava trgovanja emisijskim jedinicama Europske unije s australskim sustavom.
            6. Službena preporuka koja se odnosi na otvaranje pregovora s Australskim Savezom u svrhu povezivanja sustava trgovanja o kojem je riječ sastavljena je po uzoru na prethodnu preporuku koja se odnosila na povezivanje sustava trgovanja emisijskim jedinicama Unije sa švicarskim sustavom trgovanja. Komisija ju je donijela 24. siječnja 2013. i zatim proslijedila Vijeću Europske unije. Države članice su tijekom rasprava u radnoj skupini Vijeća za okoliš tražile da ih se u pregovore s Australskim Savezom uključi više nego što je to predviđala preporuka Komisije. Radna skupina Vijeća za okoliš odobrila je 22. travnja 2013. kompromisni tekst s određenim izmjenama.
            7. Komisija je 2. svibnja 2013. uputila izjavu za unos u zapisnik u kojoj osporava određene aspekte nacrta odluke o odobrenju otvaranja pregovora o kojoj je riječ (dokument 8805/13, ADD1). Dana 8. svibnja 2013. i Vijeće je dalo izjavu (dokument 8805/13, ADD2).
            8. Taj nacrt odluke podnesen je Odboru stalnih predstavnika (Coreper) i naposljetku prihvaćen kao točka A na dnevnom redu Vijeća za poljoprivredu i ribarstvo od 13. svibnja 2013.
            9. Člankom 1. stavkom 1. pobijane odluke, Komisiji je dano odobrenje za otvaranje pregovora o kojima je riječ u ime Unije.
            10. Člankom 1. stavkom 2. pobijane odluke predviđeno je da „Komisija vodi pregovore [...] u skladu s direktivama za pregovore iz Priloga“ toj odluci. [neslužbeni prijevod]
            11. Drugom rečenicom članka 2. te odluke određeno je da „Komisija pisanim putem obavještava Vijeće o ishodu pregovora nakon svakog kruga pregovora, a u svakom slučaju najmanje jednom u tri mjeseca.“ [neslužbeni prijevod]
            12. U prilogu spomenutoj odluci, direktive za pregovore (dokument 8568/13 ADD1) upućene Komisiji nalaze se u Odjeljku A, a glase kako slijedi:
            „A. Postupak za pregovore
            1. Komisija vodi pregovore u skladu s relevantnim zakonodavstvom Unije koje je na snazi. Ako je potrebno, detaljna pregovaračka stajališta Unije definiraju se unutar posebnog odbora iz članka 1. stavka 2. ili unutar Vijeća. Radna skupina za okoliš određena je kao poseban odbor zadužen da pomaže Komisiji u tom zadatku. Sastanke posebnog odbora organizira i njima predsjeda država članica koja predsjeda Vijećem.
            2. Pregovore treba pripremiti dosta unaprijed. U tu svrhu, Komisija Vijeću priopćava predviđeni raspored, teme pregovora i relevantne dokumente što je prije moguće kako bi članovi posebnog odbora imali dovoljno vremena da se odgovarajuće pripreme za buduće pregovore.
            3. Svakom krugu pregovora prethodi sastanak posebnog odbora čiji je cilj utvrditi bitna pitanja i definirati, ovisno o slučaju, pregovaračka stajališta ili smjernice. Ako je potrebno, uz prethodno odobrenje posebnog odbora, moguće je zatražiti smjernice o specifičnim tehničkim aspektima pregovora od odbora za klimatske promjene.
            4. Komisija obavještava Vijeće o rezultatima pregovora nakon svakog kruga pregovora, a u svakom slučaju najmanje jednom u tri mjeseca. Komisija obavještava Vijeće o svakom značajnijem problemu koji bi se mogao pojaviti tijekom pregovora i savjetuje se o tome s posebnim odborom.“ [neslužbeni prijevod]
            13. U Odjeljku B tih direktiva za pregovore riječ je o sadržaju i dosegu pregovora.
            14. Stavak 2. Izjave Vijeća od 8. svibnja 2013. koja se odnosi na nacrt Odluke o otvaranju pregovora glasi kako slijedi:
            „Određivanje posebnog odbora, u skladu s člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a, podrazumijeva da je taj odbor [...] ovlašten pratiti vođenje pregovora i usmjeravati pregovarača vodeći računa o direktivama za pregovore koje je donijelo Vijeće.“ [neslužbeni prijevod]
            15. Komisiji je pobijana odluka dostavljena 15. svibnja 2013.
            Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
            16. Komisija od Suda zahtijeva da:
            – poništi drugu rečenicu članka 2. i Odjeljak A Priloga pobijanoj odluci;
            – podredno, poništi pobijanu odluku i održi na snazi njezine učinke ako bude u cijelosti poništena i
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            17. Aktom podnesenim tajništvu Suda 7. listopada 2013., Vijeće je, na temelju članka 151. Poslovnika Suda, zahtijevalo od Suda da „izdvoji iz spisa“ pobijanu odluku i direktive za pregovore kao i dijelove Komisijine tužbe u kojima se navode te direktive. Vijeće je od Suda zahtijevalo i da donese mjere koje će smatrati prikladnima kako se sadržaj direktiva za pregovore „ne bi učinio dostupnim javnosti“ te kako se o naravi tih direktiva „ne bi mogao izvesti zaključak iz javnih dokumenata Suda“.
            18. Taj je zahtjev Vijeća odbijen rješenjem Komisija/Vijeće (C‑425/13, EU:C:2014:91).
            19. Europski parlament, kojem je odlukom predsjednika Suda od 13. veljače 2014. odobrena intervencija u potporu zahtjeva Komisije, traži da se zahtjevi Komisije prihvate.
            20. Vijeće zahtjeva od Suda da odbije tužbu ili da, u slučaju poništenja pobijane odluke, ne održi na snazi njezine učinke te naloži Komisiji snošenje troškova.
            21. Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska i Kraljevina Švedska, kojima je odlukom predsjednika Suda od 13. veljače 2014. odobrena intervencija u potporu zahtjeva Vijeća, zahtijevaju od Suda da odbije tužbu.
            22. Češka Republika i Francuska Republika, kojima je odlukom predsjednika Suda od 13. veljače 2014. odobrena intervencija u potporu zahtjeva Vijeća, zahtijevaju od Suda da odbije tužbu i naloži Komisiji snošenje troškova.
            23. Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, kojoj je odlukom predsjednika Suda od 13. veljače 2014. odobrena intervencija u potporu zahtjeva Vijeća, zahtijeva od Suda da odbije tužbu u cijelosti i da, u slučaju da se tužba prihvati u cijelosti ili djelomično, ne održi na snazi učinke pobijane odluke.
            O tužbi
            Dopuštenost
            Argumentacija stranaka
            24. Vijeće ističe da je Komisijina tužba nedopuštena, s obzirom na to da je usmjerena protiv Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci koji sadržava sporne direktive za pregovore. Naglašava da je Komisija, u drugim institucionalnim sporovima smatrala da takve direktive za pregovore nisu obvezujući akti.
            25. Komisija tvrdi da stajalište prema kojem direktive za pregovore nemaju obvezujući učinak ne znači da one ne proizvode pravne učinke. Budući da je Vijeće jasno navelo da su direktive za pregovore o kojima je riječ obvezujuće za Komisiju, njezina je tužba dopuštena.
            Ocjena Suda
            26. Valja podsjetiti da tužbu za poništenje mora biti moguće podnijeti u odnosu na sve odredbe koje donose institucije Unije, neovisno o njihovoj naravi ili obliku, pod uvjetom da im je cilj proizvesti pravne učinke (vidjeti presudu Komisija/Vijeće, C‑28/12, EU:C:2015:282, t. 14. i navedenu sudsku praksu).
            27. Kako bi se odredilo proizvode li takve odredbe pravne učinke, potrebno je razmotriti njihov sadržaj (vidjeti u tom smislu presudu Nizozemska/Komisija, EU:C:2000:335, t. 27.).
            28. U vezi s time, Sud je već presudio da odluka donesena na temelju članka 218. stavaka 3. i 4. UFEU‑a proizvodi pravne učinke u odnosima između Unije i njezinih država članica kao i između institucija Unije (vidjeti presudu Komisija/Vijeće, C‑114/12, EU:C:2014:2151, t. 40.).
            29. U ovom predmetu, Odjeljak A Priloga pobijanoj odluci koji sadržava sporne direktive za pregovore, opisuje precizan i detaljan postupak za pregovore o predviđenom sporazumu, koji je Vijeće očito namjer avalo nametnuti Komisiji, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 2. te odluke.
            30. Pobijana odluka stoga proizvodi pravne učinke.
            31. Slijedom navedenog, tužba je dopuštena.
            Meritum
            32. U prilog svojoj tužbi Komisija ističe dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog odnosi se na detaljni postupak utvrđen u Odjeljku A direktiva za pregovore kojim su povrijeđeni članak 13. stavak 2. UEU‑a, članak 218. stavci 2. do 4. UFEU‑a, članak 295. UFEU‑a i načelo institucionalne ravnoteže. Drugi tužbeni razlog odnosi se na dio pobijane odluke u kojem je propisano da „detaljna pregovaračka stajališta Unije definira“ poseban odbor ili Vijeće, a tim su dijelom povrijeđeni članak 13. stavak 2. UEU‑a, članak 218. UFEU‑a i načelo institucionalne ravnoteže.
            33. Sud ocjenjuje prikladnim ta dva tužbena razloga ispitati zajedno.
            Argumentacija stranaka
            34. Komisija ističe da su pregovori koji se odnose na međunarodni sporazum u područjima koja se ne odnose poglavito ili isključivo na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku u njezinoj nadležnosti. Ostale institucije Unije ne mogu dovesti u pitanje njezinu ulogu pregovarača u tom području. Iako je UFEU‑om Vijeću dodijeljena ovlast odobravanja otvaranja takvih pregovora, ono ipak nema ovlast proširenja sadržaja direktiva za pregovore na način da u njih uključi odredbe koje nisu izravno povezane s pregovorima s trećom državom o kojoj je riječ.
            35. Komisija smatra da ovlast donošenja direktiva za pregovore ne uključuje ovlast određivanja načina odvijanja pregovora, s obzirom na to da se spomenutim direktivama moraju definirati samo strateški odabiri i temeljni ciljevi kojih se treba držati tijekom pregovora.
            36. Komisija ističe da je posljedica detaljnog pregovaračkog postupka predviđenog u Odjeljku A Priloga pobijanoj odluci dodjeljivanje novih ovlasti Vijeću, protivno onomu što je propisano člankom 218. stavcima 2. do 4. UFEU‑a. Jednostrano nametnuvši takav postupak, Vijeće je Komisiji nametnulo obveze koje nisu u skladu sa spomenutim odredbama.
            37. Komisija smatra da je Vijeće povrijedilo i članak 13. stavak 2. UEU‑a kao i načelo institucionalne ravnoteže, proširivši, direktivama za pregovore o kojima je riječ, ovlasti koje su mu dodijeljene Ugovorima.
            38. Komisija naglašava da, iako za institucije može biti korisno utvrditi aranžmane njihove suradnje, takva se suradnja, na temelju članka 295. UFEU‑a, treba izvršavati međuinstitucionalnim sporazumima. Budući da u ovom predmetu ne postoji takav sporazum Vijeće je, donijevši Odjeljak A Priloga pobijanoj odluci, povrijedilo i taj članak.
            39. Komisija tvrdi da Vijeće, na temelju spomenutog Odjeljka A, ima odlučujuću ulogu u pregovorima. Naime, tim je odjeljkom predviđeno da poseban odbor iz članka 218. stavka 4. UFEU‑a ili, u određenim okolnostima, Vijeće definira „detaljna pregovaračka stajališta Unije“, koja su za Komisiju obvezujuća. Međutim, Ugovori ni tom odboru ni Vijeću ne dodjeljuju nikakvu ulogu koja bi uključivala izravno donošenje odluka tijekom pregovora, već u tom pogledu Komisija ima punu nadležnost. Poseban odbor samo je savjetodavno tijelo za pregovarača.
            40. Komisija smatra da je ona nadležna za utvrđivanje načina savjetovanja s posebnim odborom koji, na temelju članka 218. stavka 4. UFEU‑a, određuje Vijeće. Tom je odredbom posebnom odboru dodijeljena samo savjetodavna uloga, s obzirom na to da se pregovori trebaju voditi samo „u savjetovanju s“ potonjim. Iako poseban odbor zaista može izraziti svoje stajalište o različitim aspektima pregovora, Komisija smatra da se direktivama za pregovore, koje spomenutom odboru ili Vijeću omogućuju donošenje „detaljnih pregovaračkih stajališta Unije“ koja su slijedom toga za Komisiju obvezujuća, povrjeđuje članak 218. UFEU‑a.
            41. Komisija naposljetku ističe da su elementi pobijane odluke čije se poništenje zahtijeva odvojivi od ostatka odluke i da je stoga moguće djelomično poništenje. U svakom slučaju, djelomično poništenje ne bi utjecalo na određivanje posebnog odbora.
            42. Parlament se slaže s argumentacijom Komisije. Navodi da UFEU ne ovlašćuje Vijeće da jednostrano odlučuje o novim modalitetima pregovora koji se nameću pregovaraču. Kad bi to bilo tako, to bi utjecalo i na ovlasti Komisije kao pregovarača i na ovlasti Parlamenta.
            43. Parlament ističe i da, u skladu s člankom 13. stavkom 2. UFEU‑a, svaka institucija djeluje u granicama dodijeljenih joj ovlasti i uz poštovanje načela lojalne suradnje.
            44. Parlament pojašnjava da ni on sam ni Vijeće nisu ovlašteni u okviru pregovora aktivno preuzeti autonomnu i vodeću ulogu, zadirući u prerogative pregovarača. Drugim riječima, Vijeće ne može preuzeti, bilo u svoje ime ili u ime posebnog odbora koji je odredilo, ulogu donošenja odluka tijekom pregovora.
            45. Vijeće tvrdi da se ovlast donošenja direktiva za pregovore s ciljem da se Komisiju ovlasti da pregovara o sklapanju međunarodnog sporazuma u ime Unije, koja mu je priznata člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a, ne može tumačiti na način da ono nije ovlašteno utvrđivati i modalitete vođenja pregovora. Naime, svakim drugim tumačenjem članka 218. stavka 4. UFEU‑a taj bi članak izgubio svoj korisni učinak.
            46. Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Francuska Republika, Republika Poljska, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina podržavaju taj argument Vijeća te navode da iz formulacije članka 218. stavaka 2. do 4. UFEU‑a ne proizlazi nikakvo ograničenje za donošenje takvih direktiva niti zabrana da se tim direktivama utvrde postupovna pravila, osobito kad je riječ o načinima savjetovanja s posebnim odborom.
            47. Savezna Republika Njemačka, Francuska Republika i Ujedinjena Kraljevina također smatraju da ovlast upućivanja direktiva za pregovore Komisiji uključuje i ovlast preciziranja postupovnih zahtjeva za pregovaranje kako bi se osigurala lojalna suradnja između institucija, o kojoj je riječ u članku 13. stavku 2. UEU‑a, kao i poštovanje institucionalne ravnoteže.
            48. Vijeće ističe da je njegova ovlast, prilikom donošenja odluke o odobrenju otvaranja pregovora i određivanja pregovarača, ocijeniti primjerenost, odnosno nužnost, uključivanja u direktive za pregovore pojedinosti o ulozi dodijeljenoj svakoj instituciji kao i postupovnih modaliteta u okviru kojih se moraju odvijati pregovori. Riječ je o logičnoj posljedici njegove ovlasti odlučivanja o dodjeli takvog odobrenja.
            49. Vijeće pojašnjava da se postupovni modaliteti iz spornih direktiva za pregovore odnose isključivo na odnose između Komisije kao pregovarača, Vijeća kao institucije koja dodjeljuje odobrenje za pregovaranje i potpisivanje međunarodnog sporazuma te posebnog odbora koji Vijeće može odrediti za praćenje pregovora.
            50. Vijeće ocjenjuje da se tim postupovnim modalitetima iz direktiva za pregovore ne povrjeđuje uloga svake pojedinačne institucije niti ravnoteža koja je među njima uspostavljena Ugovorima. Naime, tim se modalitetima samo izražava način na koji bi institucije trebale implementirati načelo lojalne suradnje u kontekstu međunarodnih pregovora.
            51. Češka Republika, Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska pridružuju se argumentu Vijeća koji se odnosi na njegovu aktivnu ulogu u pregovorima o sklapanju međunarodnog sporazuma. Ovlast Vijeća da donosi direktive za pregovore i činjenica da Komisija pregovore mora voditi uz savjetovanje s posebnim odborom, u skladu s člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a, pretpostavljaju kontinuirano zajedničko djelovanje i stalni dijalog između Komisije i Vijeća, pri čemu taj postupak nije ograničen na određeni stadij pregovora.
            52. U vezi s time, Republika Poljska navodi da samo postizanje onih rezultata pregovora koji su Vijeću prihvatljivi može dovesti do potpisivanja i sklapanja sporazuma u ime Unije. Slijedom toga, neophodno je da Vijeće, u trenutku dodjeljivanja odobrenja pregovaraču, može utvrditi i granice pregovora i uvjete njihova vođenja. Potrebno je dakle spriječiti situaciju u kojoj bi taj rezultat za Vijeće bio neprihvatljiv slijedom čega bi odbijanje odobrenja konačnog nacrta sporazuma imalo negativne posljedice na odnose s drugom stranom. Slijedom toga, ovlast Vijeća da aktivno prati pregovore je stalna i nije ograničena samo na donošenje direktiva za pregovore priloženih odluci o odobrenju otvaranja pregovora.
            53. Vijeće smatra da Komisija pregovore treba voditi u granicama mandata koji joj je Vijeće dalo. Stajališta definirana u okviru posebnog odbora zamišljena su na način da predstavljaju konkretan izraz direktiva Vijeća za pregovore i, kao takva, imaju za cilj pomoći pregovaraču preciziranjem gledišta koja imaju potporu Vijeća. Ovlast je Komisije odrediti način pregovaranja, uz poštovanje smjernica posebnog odbora, danih bilo u obliku usmenih uputa bilo u obliku stajališta iznesenih u dokumentima.
            54. Vijeće pojašnjava da je cilj definiranja pregovaračkih stajališta unutar posebnog odbora usmjeriti pregovarača vodeći računa o direktivama za pregovore. Ne može se smatrati da ta stajališta podrazumijevaju obvezu za Komisiju da postigne preporučeni rezultat za sve smjernice koje su njima definirane.
            55. U vezi s tim, Češka Republika, Francuska Republika i Ujedinjena Kraljevina naglašavaju mogućnost Vijeća da odredi načine savjetovanja s posebnim odborom. Nadalje, propisujući u Odjeljku A Priloga pobijanoj odluci, koji sadržava sporne direktive za pregovore, da taj odbor ili samo Vijeće mogu donijeti „detaljna pregovaračka stajališta“, spomenute direktive samo podsjećaju na pravo Vijeća da ih u svakom trenutku precizira kao i na ulogu posebnog odbora.
            56. U tom pogledu, Savezna Republika Njemačka dodaje da se „stručno znanje“ država članica u području na koje se odnosi sporazum o kojem je riječ ne bi moglo u dovoljnoj mjeri iskoristiti kad bi Komisija uspjela u svojim nastojanjima da u pregovorima sudjeluje potpuno autonomno, ne vodeći računa o očitovanjima posebnog odbora.
            57. Vijeće odbija i argument koji se odnosi na činjenicu da nije sklopljen međuinstitucionalni sporazum o postupovnim modalitetima, o kojem je riječ u članku 295. UFEU‑a jer bi takav sporazum uključivao ne samo Komisiju i Vijeće, nego i Parlament, što bi bilo protivno ravnoteži između institucija uspostavljenoj člankom 218. UFEU‑a.
            58. Vijeće, koje podupire Ujedinjena Kraljevina, naposljetku ističe da se ne može razmatrati djelomično poništenje koje se odnosi na drugu rečenicu članka 2. pobijane odluke i Odjeljak A Priloga toj odluci, s obzirom na to da bi se time temeljno izmijenio opći sadržaj odobrenja za pregovore. Iz same strukture pobijane odluke i priloga toj odluci proizlazi da je svaka njezina odredba dio nedjeljive cjeline.
            Ocjena Suda
            59. Ova se tužba odnosi, s jedne strane, na drugu rečenicu članka 2. pobijane odluke, i, s druge strane, na Odjeljak A Priloga toj odluci. Ta dva aspekta tužbe valja ispitati jedan za drugim.
            60. Kao prvo, Komisija ističe da je obveza predviđena drugom rečenicom članka 2. pobijane odluke prema kojoj „Komisija pisanim putem obavještava Vijeće o ishodu pregovora nakon svakog kruga pregovora, a u svakom slučaju najmanje jednom u tri mjeseca“ protivna članku 218. stavcima 2. i 4. UFEU‑a i članku 13. stavku 2. UEU‑a kao i načelu institucionalne ravnoteže te članku 295. UFEU‑a.
            61. Budući da je članak 218. stavak 4. UFEU‑a u ovom sporu glavna odredba koja određuje granice ovlaštenja dodijeljenih Vijeću i posebnom odboru te Komisiji, istaknuti tužbeni razlog valja najprije razmotriti s obzirom na tu odredbu.
            62. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da je članak 218. UFEU‑a, u području sklapanja međunarodnih ugovora, autonomno i opće pravno pravilo, ustavnog značaja, s obzirom na to da institucijama Unije dodjeljuje određene ovlasti. S ciljem uspostavljanja ravnoteže između institucija, tom je odredbom predviđeno, prvenstveno, da pregovore o sklapanju sporazuma između Unije i jedne ili više trećih država vodi Komisija, uz poštovanje direktiva za pregovore koje donosi Vijeće, potom sporazume sklapa Vijeće, uz prethodnu suglasnost Parlamenta ili nakon savjetovanja s njime. Međutim, ovlast sklapanja takvih sporazuma dodijeljena je Vijeću, osim ovlasti koje su u tom području priznate Komisiji (vidjeti, u tom smislu, presudu Francuska/Komisija, C‑327/91, EU:C:1994:305, t. 28.).
            63. Također, člankom 17. stavkom 1. UEU‑a predviđeno je da, osim u slučaju zajedničke vanjske i sigurnosne politike i u drugim slučajevima predviđenima u Ugovorima, Komisija osigurava vanjsko predstavljanje Unije.
            64. U okviru tih ovlasti, Vijeće i Komisija ipak moraju poštovati drugu rečenicu članka 13. stavka 2. UEU‑a u skladu s kojom „[i]nstitucije međusobno održavaju lojalnu suradnju.“ Ta je suradnja od osobite važnosti kad je riječ o djelovanju Unije na međunarodnom planu, s obzirom na to da takvo djelovanje podrazumijeva postupak tijesno povezanog dogovaranja i savjetovanja između institucija Unije.
            65. Usto, člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a predviđeno je da se, kad Vijeće odredi poseban odbor, pregovori moraju voditi u savjetovanju s tim odborom.
            66. U tom slučaju, o kojem je riječ i u ovom predmetu, Komisija tom odboru mora pružiti sve podatke potrebne za njegovo praćenje tijeka pregovora, poput, među ostalim, najavljenih smjernica i stajališta koja su zauzele druge stranke tijekom pregovora. Samo na taj način poseban odbor bit će u mogućnosti izraziti mišljenja i savjete vezane uz pregovore.
            67. Imajući u vidu različite ovlasti institucija u pregovorima i sklapanju sporazumâ iz članka 218. UFEU‑a, od Komisije se može zahtijevati da te podatke pruži i Vijeću. Naime, korisno je da Vijeće raspolaže tim podacima kako bi razumjelo tijek pregovora cilj kojih je sastavljanje nacrta sporazuma koji će mu biti podnesen na davanje suglasnosti.
            68. Slijedom navedenog, valja smatrati da je obveza iz druge rečenice članka 2. pobijane odluke kojom je predviđeno da „Komisija pisanim putem obavještava Vijeće o ishodu pregovora nakon svakog kruga pregovora, a u svakom slučaju najmanje jednom u tri mjeseca“ u skladu s člankom 218. stavcima 2. i 4. UFEU‑a.
            69. Nadalje, kad je riječ o navodnoj povredi članka 13. stavka 2. UEU‑a, važno je podsjetiti da, u skladu s tom odredbom, svaka institucija djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorima i u skladu s njima određenim postupcima, uvjetima i ciljevima. Ta je odredba odraz načela institucionalne ravnoteže koje je značajka institucionalne strukture Unije i koje podrazumijeva da svaka institucija svoje ovlasti izvršava uz poštovanje ovlasti ostalih institucija. (vidjeti presudu Vijeće/Komisija, C‑409/13, EU:C:2015:217, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
            70. Iz razloga navedenih u točkama 66. i 67. ove presude, druga rečenica članka 2. pobijane odluke u skladu je i s obvezom iz članka 13. stavka 2. UEU‑a na temelju koje svaka institucija djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorima.
            71. Jednako tako, tom se odredbom spomenute odluke ni na koji način ne povrjeđuje načelo institucionalne ravnoteže.
            72. Naposljetku, kad je riječ o navodnoj povredi članka 295. UFEU‑a, ta odredba ne sprječava Vijeće da u odluci o odobravanju pregovora propiše načine periodičnog pružanja podataka Vijeću od strane Komisije tijekom postupka pregovora za sklapanje međunarodnog sporazuma od strane Unije.
            73. Slijedom navedenog, zahtjev Komisije za poništenje koji se odnosi na drugu rečenicu članka 2. te odluke valja odbiti.
            74. Kao drugo, Komisija tvrdi da Odjeljak A Priloga pobijanoj odluci, koji sadržava sporne direktive za pregovore, ne poštuje granicu ovlasti dodijeljenih Vijeću i posebnom odboru te Komisiji u svojstvu pregovarača, predviđenu člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a te povrjeđuje i članak 13. stavak 2. UEU‑a kao i institucionalnu ravnotežu.
            75. Imajući u vidu pisana i usmena očitovanja iznesena pred Sudom i činjenicu da je u ovom slučaju Vijeće odredilo poseban odbor, valja prije svega utvrditi je li Vijeće ovlašteno u direktivama za pregovore propisati postupovna pravila poput onih o kojima je riječ u ovom predmetu i, ako je tomu tako, jesu li pravila utvrđena u Odjeljku A Priloga pobijanoj odluci u skladu s podjelom nadležnosti između institucija i posebnog odbora, predviđenom člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a.
            76. U tom pogledu, iz treće rečenice točke 1. Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci, u vezi s drugim stavkom Izjave Vijeća od 8. svibnja 2013., proizlazi da je poseban odbor koji određuje Vijeće „ovlašten pratiti vođenje pregovora i usmjeravati pregovarača vodeći računa o direktivama za pregovore koje je donijelo Vijeće“. [neslužbeni prijevod] Također, četvrtom rečenicom točke 1. Odjeljka A predviđeno je da sastanke spomenutog odbora organizira i njima predsjeda država članica koja predsjeda Vijećem.
            77. Budući da je Vijeće ovlašteno odrediti poseban odbor i da Komisija, u skladu s člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a, pregovore mora voditi „u savjetovanju s tim odborom“, Komisija taj odbor mora obavijestiti o svim aspektima pregovora kako bi se savjetovanje s njime moglo uspješno provesti. Jedino na taj način poseban odbor može izraziti mišljenja i savjete glede stajališta koje Komisija treba zauzeti u pregovorima.
            78. Slijedom navedenog, članak 218. stavak 4. UFEU‑a treba tumačiti na način da ovlašćuje Vijeće da u direktivama za pregovore utvrdi postupovne modalitete koji uređuju postupak obavještavanja, komuniciranja i savjetovanja između posebnog odbora i Komisije, s obzirom na to da su ta pravila u skladu s ciljem osiguranja dobre suradnje na unutarnjem planu.
            79. Potrebno je, međutim, provjeriti sadržava li Odjeljak A Priloga pobijanoj odluci druge odredbe koje, iako postupovne naravi, mogu pregovaraču uskratiti ovlast koja mu je priznata člankom 17. stavkom 1. UEU‑a.
            80. Glede prve rečenice točke 1. Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci sukladno kojoj „Komisija vodi pregovore u skladu s relevantnim zakonodavstvom Unije koje je na snazi“ valja primijetiti da je riječ o općem podsjetniku kojim se uspostavljaju granice djelovanja Komisije u području o kojem je riječ. Nadalje, u tu je svrhu, u prvoj rečenici točke 2. Odjeljka A korisno navedeno da „pregovore treba pripremiti dosta unaprijed“.
            81. Kad je riječ o drugoj rečenici iste točke sukladno kojoj u svrhu pripremanja pregovorâ „Komisija Vijeću priopćava predviđeni raspored, teme pregovora i relevantne dokumente što je prije moguće kako bi članovi posebnog odbora imali dovoljno vremena da se odgovarajuće pripreme za buduće pregovore“, valja istaknuti da se, s jedne strane, tim elementom pojašnjava da je obveza iz druge rečenice članka 2. pobijane odluke u skladu s člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a, kako to proizlazi iz točke 68. ove presude. S druge strane, tim se elementom utvrđuju načini savjetovanja s posebnim odborom koji određuje Vijeće, u skladu s člankom 218. stavkom 4. UFEU‑a.
            82. Rečeno vrijedi i za točku 4. Odjeljka A Priloga toj odluci kojom je predviđeno da „Komisija obavještava Vijeće o rezultatima pregovora nakon svakog kruga pregovora, a u svakom slučaju najmanje jednom u tri mjeseca“ i da „Komisija obavještava Vijeće o svakom značajnijem problemu koji bi se mogao pojaviti tijekom pregovora i savjetuje se o tome s posebnim odborom“.
            83. Naposljetku, i drugu rečenicu točke 3. Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci koja glasi „uz prethodno odobrenje posebnog odbora, moguće je zatražiti smjernice o specifičnim tehničkim aspektima pregovora od odbora za klimatske promjene“ treba smatrati načinom savjetovanja s posebnim odborom.
            84. Iz navedenog proizlazi da se elementima tog Odjeljka A, analiziranima u točkama 80. do 83. ove presude ne povrjeđuju članak 218. stavak 4. UFEU‑a, članak 13. stavak 2. UEU‑a, načelo institucionalne ravnoteže ni članak 295. UFEU‑a.
            85. Slijedom navedenog, valja naposljetku ocijeniti dva elementa iz Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci, odnosno drugu rečenicu njegove točke 1., kojom je predviđeno da „[a]ko je potrebno, detaljna pregovaračka stajališta Unije definiraju se unutar posebnog odbora iz članka 1. stavka 2. ili unutar Vijeća“ kao i poseban dio prve rečenice njegove točke 3. na temelju kojeg je poseban odbor ovlašten prije svakog kruga pregovora „definirati pregovaračka stajališta“.
            86. Važno je imati na umu da je cilj navedenih odredaba obvezati pregovarača.
            87. Naime, iako Vijeće tvrdi samo da je cilj pregovaračkih stajališta pomoći pregovaraču i da se ona ne mogu tumačiti na način da podrazumijevaju obvezu Komisije da postigne „preporučeni rezultat“, iz tih odredaba, tumačenih prema njihovoj formulaciji i kontekstu, proizlazi da je njihova svrha da pregovaračka stajališta imaju obvezujuće učinke za pregovarača.
            88. Međutim, ta obvezujuća narav stajališta koja definira poseban odbor ili, ovisno o slučaju, sâmo Vijeće, protivna je članku 218. stavku 4. UFEU‑a.
            89. Naime, s jedne strane, dva elementa o kojima je bilo riječi u točki 85. ove presude dodjeljuju posebnom odboru ovlast definiranja detaljnih pregovaračkih stajališta Unije koja nadilazi savjetodavnu ulogu koja mu je povjerena tom odredbom.
            90. S druge strane, iako je točno da je Vijeće člankom 218. stavkom 4. ovlašteno sastavljati direktive za pregovore, ta ga odredba ipak ne ovlašćuje, za razliku od onog što je predviđeno drugom rečenicom točke 1. Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci, da pregovaraču nameće „detaljna pregovaračka stajališta“.
            91. Iz navedenog proizlazi da je Vijeće, uključivši spomenute elemente u direktive za pregovore, povrijedilo obvezu iz članka 13. stavka 2. UEU‑a da postupa u okviru ovlasti koje su mu dodijeljene člankom 218. stavcima 2. do 4. UFEU‑a.
            92. Na taj način Vijeće je povrijedilo i načelo institucionalne ravnoteže.
            93. Slijedom navedenog, drugu rečenicu točke 1. Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci kao i izraze „i definirati pregovaračka stajališta“ iz prve rečenice točke 3. tog Odjeljka A valja poništiti.
            94. Kad je riječ o djelomičnom poništenju akta Unije, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je takvo poništenje moguće samo kad su elementi čije se poništenje zahtijeva odvojivi od ostatka akta (vidjeti presude Komisija/Vijeće, C‑29/99, EU:C:2002:734, t. 45. i Njemačka/Komisija, C‑239/01, EU:C:2003:514, t. 33.). Sud je u više navrata presudio da tom uvjetu odvojivosti nije udovoljeno ako bi posljedica djelomičnog poništenja akta bila izmjena njegove biti (vidjeti presude Komisija/Poljska, C‑504/09 P, EU:C:2012:178, t. 98. kao i Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 16.). Glede provjere odvojivosti pobijanih odredaba, ona se sastoji u ispitivanju dosega spomenutih odredaba kako bi se moglo procijeniti bi li se njihovim poništenjem promijenili smisao i bit pobijane odluke (vidjeti presudu Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 112. i navedenu sudsku praksu).
            95. U ovom slučaju, druga rečenica točke 1. Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci kao i izrazi „i definirati pregovaračka stajališta“ iz prve rečenice točke 3. Odjeljka A, navedeni u točki 85. ove presude, odvojivi su od ostatka te odluke. Naime, ta dva dijela čije se poništenje zahtijeva ne mijenjaju bit pobijane odluke i, osobito, ne utječu na Komisijine obveze koje se odnose na vođenje pregovora, a koje proizlaze iz direktiva za pregovore sadržanih u Prilogu toj odluci, niti na obvezu obavještavanja Vijeća, koja proizlazi iz druge rečenice članka 2. spomenute odluke.
            96. Usto, spomenuto poništenje ne može izmijeniti niti bit ostalih elemenata Odjeljka A Priloga pobijanoj odluci.
            97. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da u Odjeljku A Priloga pobijanoj odluci, naslovljenom „Postupak za pregovore“ valja poništiti:
            – drugu rečenicu točke 1. Odjeljka A u skladu s kojom „[a]ko je potrebno, detaljna pregovaračka stajališta Unije definiraju se unutar posebnog odbora iz članka 1. stavka 2. ili unutar Vijeća“, i
            – u točki 3. spomenutog odjeljka, izraze „i definirati pregovaračka stajališta“.
            Troškovi
            98. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je zahtjev Komisije djelomično prihvaćen, Komisija i Vijeće, u skladu s člankom 138. stavkom 3. tog poslovnika snose vlastite troškove, uključujući troškove postupka okončanog rješenjem Komisija/Vijeće (C‑425/13, EU:C:2014:91).
            99. U skladu s člankom 140. stavkom 1. spomenutog poslovnika, Parlament, Češka Republika, Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina snose vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. U Odjeljku A, naslovljenom „Postupak za pregovore“, Priloga odluci Vijeća od 13. svibnja 2013. kojom se odobrava otvaranje pregovora o povezivanju sustava Europske unije za trgovanje emisijskim jedinicama sa sustavom za trgovanje emisijama u Australiji poništavaju se:
            – druga rečenica točke 1. Odjeljka A u skladu s kojom „[a]ko je potrebno, detaljna pregovaračka stajališta Unije definiraju se unutar posebnog odbora iz članka 1. stavka 2. ili unutar Vijeća“, i
            – u točki 3. spomenutog odjeljka izrazi „i definirati pregovaračka stajališta“.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Europska komisija i Vijeće Europske Unije snose vlastite troškove, uključujući troškove postupka okončanog rješenjem Komisija/Vijeće (C‑425/13, EU:C:2014:91).
            4. Europski Parlament, Češka Republika, Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Kraljevina Švedska kao i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snose vlastite troškove.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. svibnja 1990. # Office national de l'emploi protiv Antonio Di Conti. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Liège - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-163/89.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. travanj 19.#F-Tex SIA protiv Lietuvos-Anglijos UAB „Jadecloud-Vilma“.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Predmet C-213/10.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. ožujka 2017.#Alphonse Eschenbrenner protiv Bundesagentur für Arbeit.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landessozialgericht Rheinland-Pfalz, Mainz.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Članak 45. UFEU‑a – Uredba (EU) br. 492/2011 – Članak 7. – Jednako postupanje – Pogranični radnik koji je podvrgnut porezu na dohodak u državi članici boravišta – Naknada koju isplaćuje država članica zaposlenja u slučaju insolventnosti poslodavca – Načini izračuna naknade zbog insolventnosti – Fiktivno uzimanje u obzir poreza na dohodak države članice zaposlenja – Naknada zbog insolventnosti koja je niža od ranije neto plaće – Bilateralni sporazum o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.#Predmet C-496/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      2. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje radnika — Članak 45. UFEU‑a — Uredba (EU) br. 492/2011 — Članak 7. — Jednakost postupanja — Pogranični radnik koji je podvrgnut porezu na dohodak u državi članici boravišta — Naknada koju isplaćuje država članica zaposlenja u slučaju insolventnosti poslodavca — Način izračuna naknade zbog insolventnosti — Fiktivno uzimanje u obzir poreza na dohodak države članice zaposlenja — Naknada zbog insolventnosti koja je niža od ranije neto plaće — Bilateralni sporazum o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja“
      U predmetu C‑496/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landessozialgericht Rheinland‑Pfalz, Mainz (Zemaljski socijalni sud Porajnja‑Falačke u Mainzu, Njemačka), odlukom od 23. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 22. rujna 2015., u postupku

         Alphonse Eschenbrenner

      protiv

         Bundesagentur für Arbeit,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Bundesagentur für Arbeit, B. Klug, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer, M. Wasmeier i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. UFEU‑a i članka 7. stavka 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Alphonsea Eschenbrennera, francuskog državljanina koji je rezident u Francuskoj i radi u Njemačkoj, i Bundesagentura für Arbeit (Savezna agencija za zapošljavanje, Njemačka, u daljnjem tekstu: Agencija), povodom fiktivnog uzimanja u obzir njemačkog poreza na dohodak prilikom utvrđivanja iznosa naknade zbog insolventnosti koja je dodijeljena tom radniku.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Sukladno članku 13. Sporazuma od 21. srpnja 1959. sklopljenog između Francuske Republike i Savezne Republike Njemačke o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja i utvrđivanju pravila o uzajamnoj upravnoj i pravnoj pomoći u području poreza na dohodak i imovinu te području poreza na poslovanje i zemljište, kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Francusko‑njemački porezni sporazum):

                        „(1)

                        U skladu s odredbama sljedećih stavaka, dohodak koji proizlazi iz nesamostalnog rada oporeziv je samo u državi ugovarateljici u kojoj se obavlja osobna djelatnost koja je izvor tog dohotka. Dohotkom od nesamostalnog rada smatraju se naknade, nadnice, plaće, otpremnine ili drugi primici kao i slične povlastice isplaćene ili dodijeljene osobama različitima od onih iz članka 14.

                  […]

                        (5)

                                    a)

                                 Odstupanjem od [stavka (1)], dohodak koji proizlazi iz nesamostalnog rada osoba koje rade u graničnom području države ugovarateljice i koje stalno prebivaju u graničnom području druge države ugovarateljice, kamo se uobičajeno vraćaju svaki dan, oporeziv je samo u toj drugoj državi;

                           […]”

               4

               Članak 14. tog sporazuma određuje:
               „(1)   Nadnice, plaće i slične naknade kao i mirovine koje je isplatila jedna od država ugovarateljica, Land ili javnopravna osoba te države ili Landa fizičkim osobama koje su rezidenti druge države s obzirom na trenutačne ili prijašnje upravne ili vojne usluge oporezivi su samo u toj prvoj državi. […]
               (2)   Odredbe stavka (1) rečenice 1. također se primjenjuju:

                        1.

                        Na iznose isplaćene na temelju zakonskog socijalnog osiguranja;

                  […]”

         Pravo Unije

      Uredba br. 492/2011

               5

               Poglavlje I. Uredbe br. 492/2011 naslovljeno je „Zapošljavanje, jednako postupanje i obitelji radnika”. U odjeljku 2. tog poglavlja, naslovljenom „Zapošljavanje i jednako postupanje”, članak 7. te uredbe predviđa:
               „1.   Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se, zbog njegovog državljanstva, u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju.
               2.   Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici.
               […]”

         Direktiva 2008/94/EZ

               6

               U poglavlju I. Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL 2008., L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.), naslovljenom „Opseg i definicije”, članak 1. stavak 1. propisuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1.”

               7

               U članku 2. stavku 2. prvom podstavku navedene direktive propisano je:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo koje se odnosi na definiciju izraza ‚zaposlenik’, ‚poslodavac’, ‚naknada za rad’, ‚stečeno pravo’ i ‚buduće pravo’.”

               8

               U poglavlju II. te iste direktive, naslovljenom „Odredbe o jamstvenim ustanovama”, članak 3. glasi:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
               Zahtjevi za isplatu koje je preuzela jamstvena ustanova smatraju se nepodmirenim naknadama za rad u odnosu na razdoblje prije i/ili, prema potrebi, nakon datuma koji su odredile države članice.”

               9

               U istom poglavlju, članak 4. navedene direktive propisuje:
               „1.   Države članice mogu ograničiti obvezu plaćanja jamstvenih ustanova iz članka 3.
               2.   Ako države članice iskoriste mogućnost iz stavka 1., one navode trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknada za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma iz drugog stavka članka 3.
               […]
               3.   Države članice mogu odrediti gornje granice za plaćanja od strane jamstvene ustanove. Te gornje granice ne smiju pasti ispod razine koja je u skladu sa socijalnim ciljem ove Direktive.
               […]”

         Njemačko pravo

               10

               Članak 3. stavak 2. točka (b) Einkommensteuergesetza (Zakon o porezu na dohodak) izuzima naknadu zbog insolventnosti iz poreza na dohodak.

               11

               Članak 165., naslovljen „Prava”, koji se nalazi u knjizi III. Sozialgesetzbucha (Socijalni zakonik, u daljnjem tekstu SGB III), pod naslovom „Promicanje zaposlenja”, u stavku 1. prvoj rečenici iznosi:
               „Radnici imaju pravo na naknadu zbog insolventnosti kada su obavljali posao na nacionalnom području i u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca nositelji potraživanja neisplaćenih plaća u zadnja tri mjeseca ugovora o radu.”

               12

               Sukladno članku 167. SGB‑a III, naslovljenom „Iznos”:
               „(1)   Naknada zbog insolventnosti isplaćuje se u visini neto plaće koja je jednaka bruto plaći u okviru gornje mjesečne granice izračuna doprinosa iz članka 341. stavka 4. SGB‑a III, umanjeno za zakonske odbitke.
               (2)   Ako zaposlenik
               […]

                        2.

                        nije obveznik poreza na nacionalnom području niti je dužan platiti porez na naknadu zbog insolventnosti na temelju mjerodavnih odredaba,
                        od plaće valja odbiti poreze koji bi se naplatili zadržavanjem od te plaće da je radnik bio obveznik poreza na dohodak na nacionalnom području.”

               13

               Prva rečenica članka 169. SGB‑a III, naslovljenog „Subrogacija”, glasi:
               „Potraživanja zaposlenika koja daju pravo na naknadu zbog insolventnosti prenose se subrogacijom [Agenciji] kada se zahtijeva naknada zbog insolventnosti.”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               14

               A. Eschenbrenner, francuski državljanin, živi u Rahlingu (Francuska), u blizini granice s Njemačkom. Od 1996. radio je kao vozač u poduzeću Philipp’s Reisen u Pirmasensu (Njemačka). Prema potvrdi koju je sastavio voditelj nadležnog francuskog poreznog centra, A. Eschenbrenner zbog tog zaposlenja ispunjavao je potrebne uvjete kako bi se smatrao pograničnim radnikom u smislu članka 13. stavka 5. točke (a) Francusko‑njemačkog poreznog sporazuma i stoga je plaća koju je ostvarivao u Njemačkoj, primjenom odredaba navedenog sporazuma, bila podložna porezu u Francuskoj.

               15

               Dana 29. lipnja 2012. pokrenut je postupak zbog insolventnosti protiv poduzeća Philipp’s Reisen. Iako je ono isplatilo plaće i nadnice u cijelosti do ožujka 2012., A. Eschenbrenner na dan pokretanja navedenog postupka zbog insolventnosti imao je potraživanje prema svojem poslodavcu od 5571,88 eura na ime svoje plaće dugovane za razdoblje od travnja do lipnja 2012.

               16

               Na ime svojeg nepodmirenog potraživanja zaposlenika, A. Eschenbrenner 13. srpnja 2012. zatražio je isplatu naknade zbog insolventnosti. Kako bi izračunala iznos te naknade, Agencija je od bruto plaće A. Eschenbrennera odbila iznos od 3550,24 eura, koji je dodijelio privremeni stečajni upravitelj na ime predfinanciranja za razdoblje od 1. travnja do 28. lipnja 2012., kao i iznos koji odgovara doprinosima za socijalno osiguranje te predujam zbog troškova koji je dobio za travanj. Osim toga, to je tijelo na temelju članka 167. stavka 2. SGB‑a III odbilo od te plaće iznos koji odgovara porezu na dohodak, izračunan sukladno njemačkom pravu, koji za tri dotična mjeseca iznosi, redom, 185, 175 i 173 eura. Posljedično, odlukom od 18. srpnja 2012. ukupan iznos od 356,77 eura dodijeljen je A. Eschenbrenneru na ime navedene naknade.

               17

               U svojem prigovoru na tu odluku A. Eschenbrenner u biti je iznio da je uzimanje u obzir poreza na poreznu stopu koja se primjenjuje u Njemačkoj prilikom izračuna naknade zbog insolventnosti diskriminatorno te stoga protivno pravu Unije jer on nije bio porezni obveznik u Njemačkoj. Odlukom od 18. rujna 2012. Agencija je odbila taj prigovor.

               18

               A. Eschenbrenner podnio je tužbu protiv odluke Agencije ističući da metoda izračuna iznosa naknade zbog insolventnosti nije sukladna pravu Unije jer ne omogućava pograničnim radnicima, poput A. Eschenbrennera, da ostvare naknadu zbog insolventnosti jednaku svojoj ranijoj neto plaći. Za razliku od osoba koje rade i koje su rezidenti u Njemačkoj, iznos navedene naknade za pogranične radnike niži je od njihove ranije neto plaće, osobito zbog razlika između poreznih stopa primjenjivih u Njemačkoj i u Francuskoj. Nakon odbijanja njegove tužbe, A. Eschenbrenner podnio je žalbu pred Sozialgerichtom Speyer (Socijalni sud u Speyeru, Njemačka).

               19

               Taj sud smatra da A. Eschenbrenner može dobiti spor samo pod uvjetom da zahtjev jednakosti postupanja s njemačkim radnicima, kako je predviđen pravom Unije, isključuje fiktivno uzimanje u obzir njemačkog poreza na dohodak, sukladno članku 167. stavku 2. SGB‑a III, prilikom izračuna iznosa naknade zbog insolventnosti. Utvrđujući da naknada zbog insolventnosti predstavlja socijalnu povlasticu u smislu članka 7. Uredbe br. 492/2011, sud koji je uputio zahtjev ističe da se, na temelju potonje odredbe, s pograničnim radnicima ne može zbog njihova državljanstva postupati različito nego s domaćim radnicima te osobito moraju imati iste socijalne i porezne povlastice kao potonji.

               20

               U tom pogledu Sud je već presudio da fiktivno odbijanje od njemačkog poreza na dohodak predstavlja neizravnu diskriminaciju, s jedne strane, u kontekstu izračuna iznosa privremenih dodatnih doplataka u korist bivših civilnih zaposlenika savezničkih snaga u Njemačkoj (presuda od 16. rujna 2004., Merida, C‑400/02, EU:C:2004:537) i, s druge strane, u okviru izračuna iznosa uvećanja nadnica isplaćenih radnicima koji rade u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu (presuda od 28. lipnja 2012., Erny, C‑172/11, EU:C:2012:399).

               21

               Doduše, za razliku od situacija u dvama potonjim predmetima, članak 167. stavak 2. SGB‑a III ne dovodi do dvostrukog oporezivanja u okolnostima poput onih u glavnom postupku, s obzirom na to da je naknada zbog insolventnosti, na temelju članka 14. stavka 2. točke 1. Francuskog‑njemačkog poreznog sporazuma, oporeziva u državi koja dodjeljuje tu naknadu, da je naknada u Njemačkoj oslobođena od poreza sukladno članku 3. stavku 2. točki (b) Zakona o porezu na dohodak i da je stoga samo porez koji bi bio dugovan u Njemačkoj fiktivno uzet u obzir prilikom izračuna naknade zbog insolventnosti.

               22

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da iznos naknade zbog insolventnosti mora načelno biti jednak ranijoj neto plaći radnika. No, iako su primjenom metode izračuna predviđene u članku 167. stavku 2. SGB‑a III pogranični radnici u pogledu iznosa primljene naknade zbog insolventnosti stavljeni u položaj istovjetan onomu osoba koje su rezidenti i rade u Njemačkoj, upravo ta metoda ne omogućava pograničnim radnicima da ostvare kompenzaciju jednaku svojoj ranijoj neto plaći.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev osim toga pita se je li takav rezultat u skladu s Direktivom 2008/94. Upućujući osobito na presude od 4. ožujka 2004., Barsotti i dr. (C‑19/01, C‑50/01 i C‑84/01, EU:C:2004:119) i od 17. studenoga 2011., van Ardennen (C‑435/10, EU:C:2011:751), taj sud smatra da – iako navedena direktiva omogućava državama članicama da odrede najviši iznos plaćanja koja izvršava jamstvena ustanova – ona ipak predviđa punu kompenzaciju nepodmirenih potraživanja zaposlenika nižu od tog najvišeg iznosa. U okolnostima ovog predmeta iz primjene predmetnih pravnih odredaba proizlazi da nepodmirena potraživanja zaposlenika nisu u potpunosti kompenzirana.

               24

               Taj sud također precizira da, suprotno onomu što je iznio sudac u prvom stupnju u svojoj odluci, ne proizlazi jasno da A. Eschenbrenner na temelju njemačkog prava raspolaže mogućnošću da protiv svojeg poslodavca iznese potraživanje koje odgovara razlici između iznosa naknade za insolventnost izračunanog na temelju članka 167. stavka 2. SGB‑a III i iznosa njegove ranije bruto plaće.

               25

               U tim je okolnostima Landessozialgericht Rheinland‑Pfalz, Mainz (Zemaljski socijalni sud Porajnja‑Falačke u Mainzu) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li s odredbama primarnog i/ili sekundarnog prava Unije [osobito člankom 45. UFEU‑a […] i člankom 7. Uredbe (EU) br. 492/2011] spojivo da se radniku koji je prethodno zaposlen u Njemačkoj, rezident je u drugoj državi članici i u Njemačkoj nije obveznik poreza na dohodak niti poreza na temelju naknade zbog insolventnosti, prema odredbama koje su za njega relevantne, porezi koji bi bili odbijeni od plaće da je taj radnik bio obveznik poreza na dohodak u Njemačkoj, fiktivno odbiju od plaće koja služi kao osnovica za izračun iznosa naknade zbog insolventnosti na koju ima pravo u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca, ako taj radnik protiv poslodavca više ne može podnijeti zahtjev s potraživanjem koje odgovara dijelu preostale dugovane bruto plaće?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, postoji li spojivost s odredbama primarnog i/ili sekundarnog prava Europske unije ako radnik u navedenim okolnostima i dalje može podnijeti zahtjev za isplatu preostale bruto plaće protiv svojeg poslodavca?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u okolnostima poput onih u glavnom postupku članak 45. UFEU‑a i članak 7. Uredbe br. 492/2011 tumačiti na način da im je protivno to da iznos naknade zbog insolventnosti koji je dodijelila jedna država članica pograničnom radniku koji nije ni obveznik poreza na dohodak u toj državi ni porezni dužnik na temelju te naknade, bude utvrđen tako da se od plaće koja je osnovica za izračun navedene naknade odbije porez na dohodak, kako je primjenjivo u navedenoj državi, s posljedicom da taj pogranični radnik, za razliku od osoba koje žive i rade u istoj državi, ne primi naknadu koja odgovara njegovoj ranijoj neto plaći. Osim toga, taj se sud pita o utjecaju na tu analizu okolnosti da takav pogranični radnik ne može protiv svojeg poslodavca istaknuti potraživanje koje odgovara dijelu njegove ranije bruto plaće koji nije ostvario zbog tog odbitka.

               27

               Uvodno valja izložiti porezni tretman naknade zbog insolventnosti u slučaju pograničnih radnika poput A. Eschenbrennera.

               28

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, nesporno je da, sukladno članku 14. stavku 2. točki 1. Francusko‑njemačkog poreznog sporazuma, ovlast oporezivanja socijalnih povlastica koje je dodijelilo nadležno tijelo Savezne Republike Njemačke, kao što je predmetna naknada zbog insolventnosti, pripada toj potonjoj državi. Također, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u ovom slučaju A. Eschenbrenner faktično nije podložan porezu na temelju te naknade zbog insolventnosti u Francuskoj.

               29

               Nadalje, njemačko porezno zakonodavstvo oslobađa tu istu naknadu zbog insolventnosti od poreza na dohodak, sukladno članku 3. stavku 2. točki (b) Zakona o porezu na dohodak.

               30

               Također, dodjela naknade zbog insolventnosti u okolnostima iz glavnog postupka nije podložna ni dvostrukom oporezivanju ni njemačkom porezu na dohodak u formalnom smislu. Naprotiv, podložna je fiktivnom uzimanju u obzir poreza koji bi bio naplaćen zadržavanjem od plaće A. Eschenbrennera u slučaju da je tijekom razdoblja prije nastanka insolventnosti svojeg poslodavca bio obveznik poreza na dohodak u Njemačkoj.

               31

               U tom smislu, okolnosti glavnog postupka razlikuju se od onih koje su bile predmet presuda od 16. rujna 2004., Merida (C‑400/02, EU:C:2004:537) i od 28. lipnja 2012., Erny (C‑172/11, EU:C:2012:399), na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev i koje se odnose na situacije u kojima su predmetna davanja doista bila podvrgnuta porezu u dvjema državama članicama. Naime, za razliku od situacije iz glavnog postupka, ovlast oporezivanja davanja u pitanju u predmetima koji su doveli do potonjih presuda na temelju Francusko‑njemačkog poreznog sporazuma pripadaju jednoj državi članici, dok su navedena davanja bila podvrgnuta fiktivnom odbijanju od poreza u drugoj državi članici (vidjeti presude od 16. rujna 2004., Merida, C‑400/02, EU:C:2004:537, t. 11. i 24. i od 28. lipnja 2012,, Erny, C‑172/11, EU:C:2012:399, t. 34.).

               32

               Zatim, kada je riječ o načelu jednakosti postupanja, članak 45. stavak 2. UFEU‑a propisuje da slobodno kretanje radnika podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije na temelju državljanstva među radnicima iz država članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima rada. Ta je odredba konkretizirana u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 492/2011, koji precizira da radnik koji je državljanin jedne države članice uživa iste socijalne i porezne povlastice na državnom području drugih država članica kao i radnici koji su državljani tih država članica.

               33

               Najprije valja utvrditi da metoda izračuna iz članka 167. stavka 2. SGB‑a III ne predviđa različit tretman ovisno o državljanstvu dotičnih radnika, s obzirom na to da je razlika između različitih kategorija radnika provedena osobito s obzirom na pitanje je li radnik porezni obveznik u Njemačkoj ili nije.

               34

               No, A. Eschenbrenner pred sudom koji je uputio zahtjev u bitnome ističe da članak 167. stavak 2. SGB‑a III, iako ne dovodi do izravne diskriminacije utemeljene na državljanstvu, ipak proizvodi nepovoljan učinak za njega u odnosu na položaj osoba koje rade i žive u Njemačkoj i primaju istu naknadu.

               35

               U tom pogledu valja podsjetiti da načelo jednakosti postupanja iz članka 45. UFEU‑a i iz članka 7. Uredbe br. 492/2011 zabranjuje ne samo izravnu diskriminaciju na temelju državljanstva nego i sve druge neizravne oblike diskriminacije koji, uz primjenu drugih kriterija razlikovanja, u stvarnosti dovode do istog rezultata (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2016., Bragança Linares Verruga i dr., C‑238/15, EU:C:2016:949, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Osim ako je objektivno opravdana i proporcionalna cilju koji želi postići, odredbu nacionalnog prava, iako je primjenjiva bez obzira na državljanstvo, treba smatrati neizravno diskriminatornom ako po samoj svojoj prirodi može više naštetiti radnicima migrantima nego domaćim radnicima i ako stoga postoji opasnost da radnike migrante stavlja u osobito nepovoljan položaj (presuda od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 26. i navedena sudska praksa).

               37

               Kako bi se odredilo predstavlja li metoda izračuna naknade zbog insolventnosti određena člankom 167. stavkom 2. SGB‑a III razliku u postupanju protivnu članku 45. UFEU‑a i članku 7. Uredbe br. 492/2011, najprije valja ispitati je li pogranični radnik poput A. Eschenbrennera stavljen u nepovoljniji položaj u odnosu na osobu koja radi i živi u Njemačkoj u istim okolnostima.

               38

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, osobe koje rade i žive u Njemačkoj sukladno članku 167. stavku 1. SGB‑a III ostvaruju iznos naknade zbog insolventnosti koji načelno odgovara njihovoj ranijoj neto plaći.

               39

               Naprotiv, kada je riječ o pograničnim radnicima koji nisu obveznici poreza na dohodak u Njemačkoj, poput A. Eschenbrennera, primjenjiva metoda izračuna iznosa naknade zbog insolventnosti predviđena je člankom 167. stavkom 2. SGB‑a III, prema kojem u tu svrhu valja od ranije plaće navedenog radnika odbiti poreze koji su trebali biti oduzeti od te plaće da je radnik bio obveznik poreza na dohodak u Njemačkoj.

               40

               No, primjenom Francusko‑njemačkog poreznog sporazuma, plaća A. Eschenbrennera, dok je taj radnik bio aktivan, bila je podvrgnuta porezu na dohodak u Francuskoj, pri čemu je porezna stopa primjenjiva u toj državi niža od one primjenjive u Njemačkoj. Stoga je u slučaju tog pograničnog radnika metoda izračuna iz prethodne točke nužno dovela do toga da naknada zbog insolventnosti koju je on ostvario nije odgovarala njegovoj neto plaći.

               41

               U pogledu sukladnosti takvog rezultata s člankom 45. UFEU‑a i člankom 7. Uredbe br. 492/2011, valja podsjetiti da, kao što je to utvrđeno u točki 28. ove presude, u ovom slučaju ovlast oporezivanja naknade zbog insolventnosti na temelju Francusko‑njemačkog poreznog sporazuma pripada Saveznoj Republici Njemačkoj. Okolnost da ta država navedenu naknadu oslobađa poreza, predviđajući za njezin izračun odbitak koji odgovara porezu na dohodak s poreznom stopom koja je na snazi u toj državi, ništa ne mijenja u pogledu zaključka prema kojem je predmetni nacionalni propis u biti obuhvaćen izvršavanjem ovlasti oporezivanja te države.

               42

               Naime, kao što je to iznijela njemačka vlada na raspravi, to oslobođenje i fiktivni odbitak predviđeni su osobito kako bi se, s obzirom na broj zahtjeva za takvom naknadom u slučaju insolventnosti poduzeća, izbjegao postupak oporezivanja u dvije etape, u kojem se u prvoj etapi uzima u obzir bruto iznos plaće u svrhu izračuna navedene naknade, a u drugoj naknada zbog insolventnosti podvrgava porezu na dohodak.

               43

               Također, iako je metoda za izračun iznosa naknade zbog insolventnosti pograničnih radnika, kao što je A. Eschenbrenner, utvrđena u članku 167. stavku 2. SGB‑a III, odnosno u odredbi socijalnog prava, ostaje činjenica da navedena odredba upućuje na porez na dohodak i da predviđa njegovo uzimanje u obzir kako bi se izračunao iznos navedene naknade.

               44

               Slijedi da učinak tog nacionalnog propisa u području slobodnog kretanja radnika treba ocijeniti s obzirom na sudsku praksu Suda koja se odnosi na porezne mjere.

               45

               Iako je istina da države članice moraju izvršavati svoju nadležnost u području izravnog oporezivanja u skladu s pravom Unije i osobito u skladu s temeljnim slobodama koje jamči UFEU (vidjeti presudu od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, t. 171. i navedenu sudsku praksu), iz sudske prakse Suda ipak proizlazi da pravo Unije ne sprečava nepovoljne posljedice za slobodno kretanje radnika koje proizlaze iz razlika u poreznim stopama u državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 1998., Gilly, C‑336/96, EU:C:1998:221, t. 47. i 53.).

               46

               Također, s obzirom na razlike u propisima država članica u tom području, odluka radnika da se pozove na svoju slobodu kretanja osobito na temelju članka 45. UFEU‑a može, ovisno o slučaju, biti više ili manje povoljna za takvog radnika u pogledu poreza (vidjeti analogijom, kada se radi, redom, o načelu nediskriminacije, presude od 15. srpnja 2004., Lindfors, C‑365/02, EU:C:2004:449, t. 34. i od 12. srpnja 2005., Schempp, C‑403/03, EU:C:2005:446, t. 45.; o slobodi poslovnog nastana, presude od 6. prosinca 2007., Columbus Container Services, C‑298/05, EU:C:2007:754, t. 51. i od 28. veljače 2008., Deutsche Shell, C‑293/06, EU:C:2008:129, t. 43.; te o slobodnom kretanju kapitala, presudu od 7. studenoga 2013., K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 80.).

               47

               U ovom slučaju, iako je naknada zbog insolventnosti koju je ostvario A. Eschenbrenner niža od neto plaće koju je primao prije nastanka insolventnosti njegova poslodavca, ta nepovoljna posljedica proizlazi iz same okolnosti da je primjenjiva porezna stopa u državi članici koja daje naknadu zbog insolventnosti i kojoj pripada ovlast oporezivanja te naknade na dan na koji je iznos te naknade bio utvrđen bila viša od one koju primjenjuje država članica u kojoj je taj radnik bio rezident dok je bio aktivan.

               48

               Osim toga, utjecaj različitih poreznih propisa, poput onih u glavnom postupku, na iznos naknade zbog insolventnosti koju je ostvario pogranični radnik poput A. Eschenbrennera aleatorne je naravi, s obzirom na to da ovisi o specifičnostima svakog pojedinog slučaja. Naime, taj iznos može biti viši ili niži od ranije neto plaće navedenog radnika, ovisno o poreznoj stopi na snazi u dotičnim državama članicama.

               49

               Posljedično, u mjeri u kojoj nepovoljna posljedica koja je predmet glavnog postupka proizlazi samo iz razlika između poreznih stopa u dotičnim državama članicama, članak 45. UFEU‑a i članak 7. Uredbe br. 492/2011 ne protive se zakonu poput onoga u glavnom postupku.

               50

               Taj zaključak nije doveden u pitanje razmatranjima u pogledu Direktive 2008/94 koja je iznio sud koji je uputio zahtjev.

               51

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2008/94, ona se primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni.

               52

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, socijalna svrha te direktive jest da se svim zaposlenicima jamči minimalni stupanj zaštite na razini Europske unije u slučaju insolventnosti poslodavca isplatom nepodmirenih potraživanja koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja se odnose na naknadu za rad za određeno razdoblje (vidjeti presudu od 17. studenoga 2011., van Ardennen, C‑435/10, EU:C:2011:751, t. 27. i navedenu sudsku praksu kao i u tom smislu presudu od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann, C‑454/15, EU:C:2016:891, t. 32. i 35.).

               53

               Države članice stoga su dužne, unutar gornje granice koju imaju pravo utvrditi za jamčenje nepodmirenih potraživanja, osigurati isplatu ukupnih navedenih potraživanja (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2004., Barsotti i dr., C‑19/01, C‑50/01 i C‑84/01, EU:C:2004:119, t. 36.).

               54

               Međutim, iako jamstvene institucije trebaju tako preuzeti obvezu navedenih nepodmirenih naknada za rad, osobito na temelju članka 3. Direktive 2008/94, nacionalno pravo treba precizirati, na temelju članka 2. stavka 2. navedene direktive, pojam „naknada za rad” i utvrditi njegov sadržaj (vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Posljedično, nacionalno pravo država članica treba precizirati porezni tretman nepodmirenih naknada za rad kada ih preuzimaju jamstvene institucije primjenom Direktive 2008/94. Tako utvrđen režim ipak ne može naštetiti socijalnoj svrsi navedene direktive, kako je navedeno u točki 52. ove presude, i općenito poštovanju prava Unije.

               56

               Iz prethodno navedenog proizlazi da Direktiva 2008/94 ne zahtijeva da države članice osiguraju radniku naknadu u slučaju insolventnosti poslodavca u visini ranije bruto plaće tog radnika, uključujući dio te plaće koji se odnosi na porez.

               57

               U tim okolnostima treba smatrati da Direktiva 2008/94 ne zahtijeva ni to da radnik protiv svojeg poslodavca ima potraživanje koje odgovara dijelu njegove ranije bruto plaće koji se odnosi na porez, a koji nije pokriven dodijeljenom naknadom zbog insolventnosti.

               58

               Također, ta okolnost ne utječe na odgovor koji treba dati sudu koji je uputio zahtjev u pogledu sukladnosti dotičnog nacionalnog propisa s člankom 45. UFEU‑a i člankom 7. Uredbe br. 492/2011. Naime, te odredbe ne zahtijevaju da pogranični radnik poput A. Eschenbrennera primi naknadu zbog insolventnosti koja odgovara njegovoj ranijoj bruto plaći, kako to proizlazi iz zaključka u točki 49. ove presude, te stoga one ne zahtijevaju ni to da radnik, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, ima potraživanje protiv svojeg poslodavca koje odgovara dijelu njegove ranije bruto plaće koji nije pokriven dodijeljenom naknadom zbog insolventnosti.

               59

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 45. UFEU‑a i članak 7. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti na način da im nije protivno to da, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, iznos naknade zbog insolventnosti koji je dodijelila jedna država članica pograničnom radniku koji nije ni obveznik poreza na dohodak u toj državi ni porezni dužnik na temelju te naknade, bude utvrđen tako da se od plaće koja je osnovica za izračun navedene naknade odbije porez na dohodak, kako je primjenjivo u navedenoj državi, s posljedicom da taj pogranični radnik, za razliku od osoba koje žive i rade u istoj državi, ne primi naknadu koja odgovara njegovoj ranijoj neto plaći. Okolnost da taj radnik nema protiv svojeg poslodavca potraživanje koje odgovara dijelu njegove ranije bruto plaće koji nije ostvario zbog tog odbitka nema utjecaja u tom smislu.

         Drugo pitanje

               60

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a i članak 7. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji treba tumačiti na način da im nije protivno to da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, iznos naknade zbog insolventnosti koji je dodijelila jedna država članica pograničnom radniku koji nije ni obveznik poreza na dohodak u toj državi ni porezni dužnik na temelju te naknade, bude utvrđen tako da se od plaće koja je osnovica za izračun navedene naknade odbije porez na dohodak, kako je primjenjivo u navedenoj državi, s posljedicom da taj pogranični radnik, za razliku od osoba koje su rezidenti i rade u toj istoj državi, ne primi naknadu koja odgovara njegovoj ranijoj neto plaći. Okolnost da taj radnik nema protiv svojeg poslodavca potraživanje koje odgovara dijelu njegove ranije bruto plaće koji nije ostvario zbog tog odbitka nema utjecaja u tom smislu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 3. svibnja 2017.#Enercon GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Žig Europske unije koji se sastoji od nijansi zelene – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-36/16.