title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. rujna 2016.#Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG protiv Landeshauptstadt München.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2000/13/EZ – Označivanje i prezentiranje hrane – Članak 1. stavak 3. točka (b) – Pojam ‚pretpakirana hrana’ – Članak 2. – Informiranje i zaštita potrošača – Članak 3. stavak 1. točka (8) – Mjesto podrijetla hrane – Članak 13. stavak 1. – Označivanje pretpakirane hrane – Članak 13. stavak 4. – Ambalaže ili posude čija najveća površina nije veća od 10 cm2 – Direktiva 2001/110/EZ – Članak 2. stavak 4. – Navođenje zemlje ili zemalja podrijetla meda – Porcijska pakiranja meda stavljena u jedinstvene vanjske ambalaže koje se dostavljaju masovnim pripremnicima obroka – Porcijska pakiranja koja se prodaju pojedinačno ili se krajnjem potrošaču nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina – Navođenje zemlje ili zemalja podrijetla meda.#Predmet C-113/15.

text:
         BREITSAMER UND ULRICH
      PRESUDA SUDA (treće vijeće)22. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2000/13/EZ — Označivanje i prezentiranje hrane — Članak 1. stavak 3. točka (b) — Pojam ‚pretpakirana hrana’ — Članak 2. — Informiranje i zaštita potrošača — Članak 3. stavak 1. točka (8) — Mjesto podrijetla hrane — Članak 13. stavak 1. — Označivanje pretpakirane hrane — Članak 13. stavak 4. — Ambalaže ili posude čija najveća površina nije veća od 10 cm2 — Direktiva 2001/110/EZ — Članak 2. stavak 4. — Navođenje zemlje ili zemalja podrijetla meda — Porcijska pakiranja meda stavljena u jedinstvene vanjske ambalaže koje se dostavljaju masovnim pripremnicima obroka — Porcijska pakiranja koja se prodaju pojedinačno ili se krajnjem potrošaču nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina — Navođenje zemlje ili zemalja podrijetla meda“
      U predmetu C‑113/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud Bavarske, Njemačka), odlukom od 11. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 6. ožujka 2015., u postupku

         Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG

      protiv

         Landeshauptstadt München,

      uz sudjelovanje:

         Landesanwaltschaft Bayern,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: Eleanor Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG, M. Kraus, Rechtsanwalt,

               —

               za Landeshauptstadt München, S. Groth i K. Eichhorn, u svojstvu agenata,

               —

               za Landesanwaltschaft Bayern, R. Käß, Oberlandesanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid, K. Herbout‑Borczak i K. Skelly, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o usklađivanju zakonodavstava država članica o označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane (SL 2000., L 109, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 77.) i članka 2. stavka 2. točke (e) Uredbe (EU) br. 1169/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o informiranju potrošača o hrani, izmjeni uredaba (EZ) br. 1924/2006 i (EZ) br. 1925/2006 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Komisije 87/250/EEZ, Direktive Vijeća 90/496/EEZ, Direktive Komisije 1999/10/EZ, Direktive 2000/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, direktiva Komisije 2002/67/EZ i 2008/5/EZ i Uredbe Komisije (EZ) br. 608/2004 (SL 2011., L 304, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 168.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Breitsamer und Ulricha GmbH & Co. KG i Landeshauptstadta München (Grad München, Njemačka) o obvezi navođenja – na svakom porcijskom pakiranju meda stavljenom u jedinstvene vanjske ambalaže koje se dostavljaju masovnim pripremnicima obroka – zemlje podrijetla toga meda kada se te porcije prodaju pojedinačno ili se krajnjem potrošaču nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2000/13

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 4. do 6., 8., 14. i 15. Direktive 2000/13:

                        „(4)

                        Svrha ove Direktive je donošenje općih pravila Zajednice koja se horizontalno primjenjuju na svu hranu stavljenu na tržište.

                        (5)

                        Posebna pravila koja se vertikalno primjenjuju samo na određenu hranu trebala bi se utvrditi u odredbama koje se odnose na te proizvode.

                        (6)

                        Glavni razlog donošenja bilo kakvih pravila o označivanju hrane trebala bi biti potreba za informiranjem i zaštitom potrošača.

                  [...]

                        (8)

                        Detaljno označivanje, pogotovo ono koje navodi točnu prirodu i karakteristike proizvoda, čime potrošaču omogućuje izabrati proizvod uz potpuno poznavanje činjenica, najprikladnije je, budući da stvara najmanje prepreka za slobodnu trgovinu.

                  [...]

                        (14)

                        Pravila o označivanju također bi trebala zabranjivati uporabu informacija koje bi kupca mogle dovesti u zabludu ili koje bi hrani mogle pridati zdravstvene učinke. Kako bi bila učinkovita, ova bi se zabrana također trebala primjenjivati na prezentiranje i oglašavanje hrane.

                        (15)

                        S ciljem olakšavanja trgovine među državama članicama, moglo bi se predvidjeti da bi se, u fazama koje prethode prodaji krajnjem potrošaču, jedino informacija o osnovnim elementima trebala pojaviti na vanjskoj ambalaži, a određene bi se obvezne pojedinosti koje se moraju navesti na pretpakiranoj hrani, trebale pojaviti samo na komercijalnim ispravama koje se na to odnose.”

               4

               Članak 1. te direktive glasio je:
               „1.   Ova se Direktiva odnosi na označivanje hrane koja se kao takva treba dostaviti krajnjem potrošaču, kao i na određene aspekte prezentiranja i oglašavanja.
               2.   Ova se Direktiva također primjenjuje na hranu namijenjenu opskrbi ugostiteljskih objekata, bolnica, kantina i ostalih sličnih masovnih pripremnika obroka (dalje u tekstu: ‚masovni pripremnici obroka’).
               3.   Za potrebe ove Direktive,

                        (a)

                        ‚označivanje’ znači svaka riječ, pojedinost, tvornička oznaka, zaštitni znak (žig), naziv proizvoda, slikovni prikaz ili simbol koji se odnosi na hranu i koji se nalazi na bilo kojoj ambalaži, ispravi, oglasu, etiketi, obruču ili privjesnici, koji prate ili se odnose na takvu hranu;

                        (b)

                        ‚pretpakirana hrana’ znači svaki pojedini proizvod namijenjen prezentiranju krajnjem potrošaču i dobavljačima na veliko [objektima javne prehrane], koja se sastoji od hrane i ambalaže u koju je stavljena prije nego što je puštena u prodaju, bilo da takva ambalaža u potpunosti ili samo djelomično omata hranu, ali u svakom slučaju na takav način da se sadržaj ne može promijeniti bez otvaranja ili promjene ambalaže.”

               5

               Članak 2. stavak 1. točka (a) podtočka i. navedene direktive propisivao je:
               „Označivanje i korištene metode ne smiju:

                        (a)

                        biti takve da dovode kupca u zabludu, a naročito:

                                 i.

                                 u pogledu karakteristika hrane te pogotovo njene prirode, identiteta, osobina, sastava, količine, trajnosti, podrijetla, metode izrade ili proizvodnje”.

               6

               Članak 3. stavak 1. točka (8) te direktive određivao je:
               „U skladu s člancima od 4. do 17. i uz izuzetke koje sadrže, navođenje sljedećih pojedinosti obvezno je pri označivanju hrane:
               [...]

                        (8)

                        pojedinosti o mjestu podrijetla [ako] bi nedostatak istih pojedinosti mogao lako dovesti potrošača u zabludu o pravom podrijetlu hrane”.

               7

               Članak 4. stavak 2. Direktive 2000/13 glasio je kako slijedi:
               „Odredbe Zajednice koje su primjenljive na određenu hranu, a ne na hranu općenito, mogu predvidjeti obvezno navođenje ostalih pojedinosti na etiketi, uz one navedene u članku 3.
               […]”

               8

               Članak 8. stavak 2. točka (c) navedene direktive glasio je:
               „Ako se pretpakirani proizvod sastoji od dva ili više pojedinačno pakirana proizvoda koja sadrže istu količinu istog proizvoda, neto količina se mora naznačiti navođenjem neto količine svakog pojedinačnog paketa te ukupnog broja takvih paketa. Međutim, naznačivanje ovih pojedinosti nije obvezno ako se ukupan broj pojedinih paketa može jasno vidjeti i lako prebrojati izvana te ako se barem jedna oznaka neto količine, koja se nalazi na svakom pojedinom paketu, može jasno vidjeti izvana.”

               9

               Članak 13. stavci 1. i 4. navedene direktive propisivao je:

                        (a)

                        Kod pretpakiranih proizvoda, pojedinosti navedene u članku 3. i članku 4. stavku 2. se nalaze na pretpakiranju ili na deklaraciji koja se na njoj nalazi.

                        (b)

                        Bez obzira na točku (a) i ne dovodeći u pitanje odredbe Zajednice o nominalnim količinama, u kojima je pretpakirana hrana:

                                 —

                                 namijenjena krajnjem potrošaču, ali stavljena na tržište prije prodaje krajnjem potrošaču i gdje prodaja masovnim pripremnicima obroka u toj fazi nije uključena,

                                 —

                                 namijenjena masovnim pripremnicima obroka za pripremu, preradu, razdjeljivanje ili rezanje,

                           pojedinosti potrebne na temelju članka 3. i članka 4. stavka 2. trebaju se pojavljivati samo na trgovačkim ispravama koje se odnose na hranu, gdje se može jamčiti da takve isprave, koje sadrže sve informacije o označivanju, ili prate hranu na koju se odnose ili su poslane prije ili u isto vrijeme kad i dostava.

                        (c)

                        U slučaju navedenom u točki (b), pojedinosti iz članka 3. stavka 1. točaka 1., 5., i 7. i, ako je to potrebno, u članku 10., također se navode na vanjskom pakiranju u kojem je hrana prezentirana za prodaju.

                  [...]
               4.   U slučaju staklenih boca namijenjenih ponovnoj uporabi koje imaju neizbrisivu oznaku i koje stoga nemaju naljepnicu, obruč ili privjesnicu te ambalažu ili posudu čija najveća [najviša] površina nije veća od 10 cm2, dovoljno je pružiti samo pojedinosti navedene u članku 3. stavku 1. točkama 1., 4. i 5.
               [...]”

               10

               Članak 14. iste direktive određivao je:
               „Ako je hrana ponuđena na prodaju krajnjem potrošaču ili masovnim pripremnicima obroka bez pretpakiranja, ili je hrana pakirana u prodajnim prostorima na zahtjev potrošača ili pretpakirana izravno za prodaju, države članice moraju donijeti detaljna pravila u pogledu načina na koji će pojedinosti navedene u članku 3. i članku 4. stavku 2. biti prikazane.
               Oni možda neće zahtijevati utvrđivanje svih ili nekih od ovih pojedinosti, uz uvjet da kupac ipak dobije dovoljno informacija.”

               11

               U skladu s člankom 53. stavkom 1. Uredbe (EU) br. 1169/2011, Direktiva 2000/13 stavljena je izvan snage s učinkom 13. prosinca 2014.

         Direktiva 2001/110/EZ

               12

               U skladu s uvodnom izjavom 5. Direktive Vijeća 2001/110/EZ od 20. prosinca 2001. o medu (SL L 2002., L 10, str. 47.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 142.):
               „Opća pravila o označivanju hrane utvrđena Direktivom [2000/13] trebaju se primjenjivati podložno određenim uvjetima. S obzirom na blisku vezu između kvalitete meda i njegova podrijetla, neophodno je da bude dostupna potpuna informacija o tome kako potrošač ne bi bio zavaran u pogledu kvalitete proizvoda. Zbog posebnih interesa potrošača u pogledu zemljopisnih osobina meda i potpune transparentnosti u tom pogledu potrebno je da zemlja podrijetla meda u kojoj je prikupljen bude uključena u označivanje.”

               13

               Članak 1. Direktive 2001/110 glasi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na proizvode definirane u Prilogu I. Ti proizvodi moraju udovoljavati zahtjevima postavljenima u Prilogu II.”

               14

               Članak 2. te direktive propisuje:
               „Direktiva [2000/13] primjenjuje se na proizvode definirane u Prilogu I., podložno sljedećim uvjetima:

                        1.

                        naziv ‚med’ primjenjuje se samo za proizvod definiran u Prilogu I., točki 1., koji se mora označiti tim nazivom prilikom stavljanja na tržište;

                  [...]

                        4.

                                 a)

                                 na oznaci meda obvezno je navođenje zemlje ili zemalja podrijetla u kojoj je med nastao.
                                 Međutim, ako med potječe iz više od jedne države članice ili treće zemlje, ta oznaka može se zamijeniti jednim od sljedećih izraza, prema potrebi:

                                          —

                                          ‚mješavina meda iz država članica EU’,

                                          —

                                          ‚mješavina meda iz država koje nisu članice EU’,

                                          —

                                          ‚mješavina meda iz država članica EU i meda iz država koje nisu članice EU’.

                                 b)

                                 Za potrebe Direktive [2000/13], a posebno njezinih članaka 13., 14., 16. i 17., pojedinosti koje treba navesti u skladu s podstavkom (a) smatraju se navodima u skladu s člankom 3. te Direktive.”

               15

               Prilog I. Direktivi 2001/110 naslovljen je „Nazivi, opisi i definicije proizvoda”.

         Njemačko pravo

      Uredba o medu

               16

               Članak 3. stavci 4. i 5. Honigverordnunga (Uredba o medu) od 16. siječnja 2004. (BGBl. 2004. I., str. 92.) u verziji koja se primjenjuje na dan nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Uredba o medu) glasi:
               „(4)   Uz informacije predviđene [Lebensmittel‑Kennzeichnungsverordnungom (Uredba o označivanju hrane) od 15. prosinca 1999. (BGBl. 1999. I., str. 2464., u daljnjem tekstu: Uredba o označivanju hrane)], oznake proizvoda iz Priloga I. moraju navoditi sljedeće pojedinosti, koje u skladu sa stavkom 5. sadržavaju:

                        1.

                        Zemlju ili zemlje podrijetla u kojima je med prikupljen; ako med potječe iz više od jedne države, ta oznaka može se zamijeniti jednom od sljedećih oznaka, prema potrebi:

                                 a)

                                 ‚mješavina meda iz država članica EU’,

                                 b)

                                 ‚mješavina meda iz država koje nisu članice EU’,

                                 c)

                                 ‚mješavina meda iz država članica EU i meda iz država koje nisu članice EU’.

                           [...]

                  (5)   [...] Osim toga, što se tiče načina označivanja, u skladu sa stavkom 4., odredbe članka 3. stavka 3. prve i druge rečenice i prvi dio treće rečenice kao i stavak 4. Uredbe o označivanju hrane primjenjuju se mutatis mutandis.”

               17

               Članak 4. stavak 3. Uredbe o medu zabranjuje stavljanje na tržište proizvoda na kojima se ne nalazi oznaka koja se zahtijeva člankom 3. stavkom 4. te uredbe.

         Uredba o označivanju hrane

               18

               Članak 1. stavak 1. Uredbe o označivanju hrane glasi:
               „Ova uredba odnosi se na označivanje hrane zapakirane u pretpakiranja u smislu članka 42. stavka 1. [Gesetza über das Inverkehrbringen und die Bereitstellung von Messgeräten auf dem Markt, ihre Verwendung und Eichung sowie über Fertigpackungen (Zakon o postavljanju i stavljanju na raspolaganje mjernih instrumenata na tržištu, njihovoj uporabi i kalibraciji kao i o pretpakiranju) od 25. srpnja 2013. (BGBl. 2013. I., str. 2722.)] koja su namijenjena potrošačima [članak 3. stavak 4. Lebensmittel- und Futtermittelgesetzbucha (Zakon o hrani i hrani za životinje)]. Potrošačima se smatraju ugostiteljski objekti, objekti javne prehrane i poduzeća u mjeri u kojoj nabavljaju hranu koja će se konzumirati u njihovu objektu.”

               19

               Članak 3. stavci 3. i 4. te uredbe propisuju:
               „(3)   Informacije propisane u stavku 1. moraju se označiti na njemačkom jeziku na pretpakiranju ili na etiketi koja se na njemu nalazi, na istaknutom mjestu tako da su lako razumljive, jasno čitljive i neizbrisive. Informacije predviđene u stavku 1. mogu se navesti i na nekom drugom jeziku koji je lako razumljiv tako da to ne ograničava informaciju koja se daje potrošaču. One ne smiju biti prekrivene ili odvojene drugim informacijama ili grafičkim elementima; informacije propisane u stavku 1. točkama 1., 4. i 5. i oznake količine propisane u članku 43. stavku 1. Zakona o postavljanju i stavljanju na raspolaganje mjernih instrumenata na tržištu, njihovoj uporabi i kalibraciji kao i o pretpakiranju navedene su u istom vidnom polju.
               (4)   Odstupajući od stavka 3.,

                        1.

                        informacije propisane u stavku 1. koje se odnose na

                                 (a)

                                 pojedinačno pripremljena jela spremna za konzumaciju i namijenjena dostavi objektima javne prehrane kako bi se tamo konzumirala na licu mjesta,

                                 (b)

                                 pretpakiranja namijenjena da budu stavljena na tržište pod nazivom ili tvrtkom prodavatelja sa sjedištem u državi članici Europske unije ili u državi članici potpisnici Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, prilikom njihove dostave,

                                 (c)

                                 pretpakiranu hranu namijenjenu da bude dostavljena potrošaču u smislu članka 1. stavka 1. druge rečenice za pripremu, preradu, razdjeljivanje ili rezanje, [...]

                           [...]
                        mogu se pojavljivati na trgovačkim ispravama koje se odnose na tu hranu, gdje se može jamčiti da takve isprave, koje sadrže sve informacije o označivanju, prate hranu na koju se odnose ili su poslane prije ili u isto vrijeme kad i dostava. U slučaju iz točke 1. podtočaka (b) i (c), pojedinosti navedene u stavku 1. točkama 1., 2. i 4. također se navode na vanjskom pakiranju hrane. U slučaju iz stavka 2. točke 3. pojedinosti propisane u stavku 1. točkama 1. i 4. ne smiju se nalaziti u istom prozoru.”

         Zakon o postavljanju i stavljanju na raspolaganje mjernih instrumenata na tržištu, njihovoj uporabi i kalibraciji kao i o pretpakiranju

               20

               U skladu s člankom 42. stavkom 1. Zakona o postavljanju i stavljanju na raspolaganje mjernih instrumenata na tržištu, njihovoj uporabi i kalibraciji kao i o pretpakiranju „pretpakiranje” je definirano kao bilo koji oblik u kojem je proizvod zapakiran i zatvoren bez prisutnosti kupca na način da se količina proizvoda ne može mijenjati bez otvaranja pakiranja ili zadiranja u njega.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Breitsamer und Ulrich, poduzetnik koji djeluje u Uniji u području proizvodnje i pakiranja meda, stavlja na tržište, među ostalim, hranu naziva „Breitsamer Imkergold” (u daljnjem tekstu: predmetni med). Riječ je o istoj vrsti meda pakiranoj u 120 porcijskih pakiranja od 20 grama u obliku posuda zatvorenih aluminijskim poklopcem (u daljnjem tekstu: predmetna porcijska pakiranja meda). Tih 120 porcijskih pakiranja smješteno je u jedinstvenu vanjsku ambalažu koju zatvara taj poduzetnik i u tom se obliku prodaju masovnim pripremnicima obroka.

               22

               Na tu jedinstvenu vanjsku ambalažu stavljeni su obvezni navodi o toj hrani propisani direktivama 2000/13 i 2001/110, osobito zemlja podrijetla meda. Predmetna porcijska pakiranja meda ne sadržavaju takvo navođenje zemlje podrijetla meda.

               23

               Dana 30. listopada 2012. Grad München izrekao je direktorima Breitsamer und Ulricha novčanu kaznu zbog povrede obveze označivanja propisane Uredbom o medu jer je taj poduzetnik tijekom prvoga tromjesečja 2011. stavljao na tržište med u porcijskim pakiranjima koja nisu sadržavala navođenje zemlje njegova podrijetla.

               24

               Breitsamer und Ulrich je 5. studenoga 2012. podnio tužbu za donošenje deklaratorne presude Verwaltungsgerichtu München (Upravni sud u Münchenu, Njemačka) kojom bi se utvrdilo da on nije povrijedio Uredbu o medu ne navodeći na svakom predmetnom porcijskom pakiranju meda zemlju njegova podrijetla. Rješenjem od 25. rujna 2013. navedeni sud odbio je tu tužbu.

               25

               Breitsamer und Ulrich podnio je žalbu protiv presude Bayerischer Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud Bavarske, Njemačka) ističući da predmetna porcijska pakiranja meda nisu „pretpakirana hrana” u smislu Uredbe o označivanju hrane u verziji koja se primjenjuje na dan nastanka činjenica u glavnom postupku. Naime, nije riječ o jedinicama prodaje jer se te porcije dostavljaju u jedinstvenoj vanjskoj ambalaži masovnim pripremnicima obroka koji ne prodaju navedena porcijska pakiranja.

               26

               Breitsamer und Ulrich također se poziva na dokument naslova „Pitanja i odgovori o primjeni Uredbe (EU) br. 1169/2011 o informiranju potrošača o hrani” od 31. siječnja 2013., koji je izradila radna skupina koju je osnovala Glavna uprava za zdravlje i potrošače Europske komisije i sastoji se od stručnjaka država članica (u daljnjem tekstu: dokument stručne skupine). Prema točki 2.1.3 toga dokumenta, objavljenoga na Komisijinoj internetskoj stranici, „vodeći računa o različitim oblicima u kojima se hrana servira krajnjem potrošaču u ugostiteljskim objektima, treba naglasiti da se posude s pojedinačnim porcijama (npr. pekmeza, meda, senfa) koje se gostima objekata javne prehrane prezentiraju u sklopu jela ne trebaju smatrati zasebnim prodajnim artiklima. U takvim slučajevima, informacije se trebaju nalaziti jedino na skupnoj ambalaži”.

               27

               Naposljetku, Breitsamer und Ulrich naglašava da nije prigovoreno označivanju porcijskih pakiranja meda koja su proizveli drugi poduzetnici ili koja potječu iz drugih zemalja članica, a ne Savezne Republike Njemačke, iako te porcije ne sadržavaju navođenje zemlje podrijetla toga meda.

               28

               Landesanwaltschaft Bayern (Javno tužiteljstvo Bavarske, Njemačka), koji je stranka u glavnom postupku, smatra da je cilj prava Unije potrošaču pružiti što potpuniju informaciju o hrani koja mu se nudi i da predmetna porcijska pakiranja meda ne gube svoje svojstvo „pretpakirane” robe zbog toga što su zapakirana u zatvorenoj jedinstvenoj vanjskoj ambalaži.

               29

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, predmetni med dio je Priloga I. Uredbi o medu, a koja je u njemačko pravo prenesena direktivom 2001/110.

               30

               U tim je okolnostima Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud Bavarske) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u slučaju porcijskih pakiranja meda koja su zapakirana u vanjskoj ambalaži koja sadržava sve elemente etikete – uključujući podatak o zemlji podrijetla – i koja se ne prodaju krajnjem potrošaču pojedinačno kao takva porcijska pakiranja niti se pojedinačno isporučuju objektima javne prehrane riječ o ‚pretpakiranoj hrani’ u smislu članka 1. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/13 odnosno članka 2. stavka 2. točke (e) Uredbe br. 1169/2011 koja podliježe odgovarajućoj obvezi označivanja ili takva porcijska pakiranja meda nisu pretpakirana hrana za koju vrijedi obveza označivanja jer nisu pojedinačni prodajni artikli?

                        2.

                        Treba li na prvo pitanje odgovoriti drukčije ako se ta porcijska pakiranja u objektima javne prehrane nude ne samo u pripremljenim obrocima koji se plaćaju kao cjeline nego se prodaju i pojedinačno?”

         O prethodnim pitanjima

               31

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 1. stavak 3. točku (b) Direktive 2000/13 tumačiti na način da je „pretpakirana hrana” svako predmetno porcijsko pakiranje meda u obliku posuda zatvorenih aluminijskim poklopcem koje je stavljeno u jedinstvenu vanjsku ambalažu koja se dostavlja objektima javne prehrane, kada potonji te porcije prodaju pojedinačno ili ih krajnjem potrošaču nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina.

               32

               Uvodno treba istaknuti da se prema pitanjima koja je postavio sud koji je uputio zahtjev predmetna porcijska pakiranja meda mogu pojedinačno prodavati krajnjem potrošaču u objektima javne prehrane, a što Breitsamer und Ulrich osporava.

               33

               U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji sam definira – i čiju točnost Sud nije nadležan provjeravati – uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnim za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (vidjeti presude od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 do C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 25. i od 7. travnja 2016., KA Finanz,C‑483/14, EU:C:2016:205, t. 41.).

               34

               Navedena pretpostavka relevantnosti ne može se oboriti samom okolnošću da jedna od stranaka u glavnom postupku osporava određene činjenice čiju točnost Sud ne provjerava, a o kojima ovisi definicija predmeta dotičnog postupka (vidjeti presude od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 26. i od 14. travnja 2016., Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, t. 38.).

               35

               U ovom slučaju je pitanje prodaju li se predmetna porcijska pakiranja meda i pojedinačno dio činjeničnoga okvira predmeta u glavnom postupku, a što nije na Sudu da provjerava.

               36

               U tim okolnostima treba odgovoriti na prethodna pitanja koja je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud Bavarske). S obzirom na to, što se tiče Uredbe br. 1169/2011, Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na postavljena pitanja.

               37

               U skladu s člankom 1. stavkom 3. točkom (b) Direktive 2000/13, „pretpakirana hrana” u smislu te direktive znači svaki pojedini proizvod namijenjen prezentiranju krajnjem potrošaču i objektima javne prehrane, koja se sastoji od hrane i ambalaže u koju je stavljena prije nego što je puštena u prodaju, bilo da takva ambalaža u potpunosti ili samo djelomično omata hranu, ali u svakom slučaju na takav način da se sadržaj ne može promijeniti bez otvaranja ili promjene ambalaže.

               38

               Na temelju članka 13. stavka 1. točke (a) te direktive, kod pretpakiranih proizvoda se pojedinosti navedene u članku 3. i članku 4. stavku 2. nalaze na pretpakiranju ili na deklaraciji koja se na njima nalazi.

               39

               U tom pogledu članak 3. stavak 1. točka 8. iste direktive određuje da se među tim pojedinostima nalaze pojedinosti o mjestu podrijetla ako bi nedostatak tih pojedinosti mogao lako dovesti potrošača u zabludu o pravom podrijetlu hrane.

               40

               U skladu s uvodnim izjavama 4. i 5. Direktive 2000/13, njezina svrha je donošenje općih pravila Zajednice koja se horizontalno primjenjuju na svu hranu stavljenu na tržište, dok bi se posebna pravila koja se vertikalno primjenjuju samo na određenu hranu trebala utvrditi u odredbama koje se odnose na te proizvode.

               41

               Treba utvrditi da Direktiva 2001/110 utvrđuje takva posebna pravila u pogledu meda. Naime, u skladu s njezinim člankom 1., ona se primjenjuje na proizvode definirane u njezinu Prilogu I. U ovom slučaju nije sporno da je predmetni med takav proizvod.

               42

               Međutim, članak 2. prva rečenica Direktive 2001/110 određuje da se Direktiva 2000/13 primjenjuje na proizvode definirane u Prilogu I., podložno određenim uvjetima. Što se tiče članka 2. stavka 4. točke (a) Direktive 2001/110, on u bitnome određuje da se za potrebe Direktive 2000/13, a posebno njezinih članaka 13. i 14., pojedinosti o podrijetlu meda smatraju pojedinostima u skladu s člankom 3. potonje direktive.

               43

               Te odredbe su pojašnjene uvodnom izjavom 5. Direktive 2001/110, koja glasi „[o]pća pravila o označivanju hrane utvrđena Direktivom [2000/13] trebaju se primjenjivati podložno određenim uvjetima. S obzirom na blisku vezu između kvalitete meda i njegova podrijetla, neophodno je da bude dostupna potpuna informacija o tome kako potrošač ne bi bio zavaran u pogledu kvalitete proizvoda. Zbog posebnih interesa potrošača u pogledu zemljopisnih osobina meda i potpune transparentnosti u tom pogledu potrebno je da zemlja podrijetla meda u kojoj je prikupljen bude uključena u označivanje.”

               44

               Dakle, iz obje direktive proizlazi da se, što se tiče proizvoda iz Direktive 2001/110, navođenje zemlje podrijetla meda mora obvezno nalaziti na pretpakiranju ili na deklaraciji koja se na njemu nalazi jer bi nedostatak te pojedinosti mogao lako dovesti potrošača u zabludu o pravom podrijetlu toga meda, u smislu članka 3. stavka 1. točke 8. Direktive 2000/13.

               45

               Usto, članak 1. stavak 2. potonje direktive precizira da se ona također primjenjuje na hranu namijenjenu opskrbi ugostiteljskih objekata, bolnica, kantina i ostalih sličnih masovnih pripremnika obroka, zvanih „masovni pripremnici obroka”. U ovom slučaju, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, predmetnim porcijskim pakiranjima meda stavljenima u jedinstvene vanjske ambalaže opskrbljivali su se takvi masovni pripremnici.

               46

               Međutim, treba ispitati primjenjuju li se izuzeci propisani u članku 13. stavku 1. točki (b) i u članku 14. Direktive 2000/13 u okolnostima poput onih u predmetu u glavnom postupku.

               47

               Kao prvo, što se tiče članka 13. stavka 1. točke (b) prve i druge alineje te direktive, on propisuje da, s jedne strane, ako je pretpakirana hrana namijenjena krajnjem potrošaču, ali je stavljena na tržište prije prodaje krajnjem potrošaču i gdje prodaja masovnim pripremnicima obroka u toj fazi nije uključena i, s druge strane, ako je pretpakirana hrana namijenjena masovnim pripremnicima obroka za pripremu, obradu, odvajanje ili rezanje, pojedinosti potrebne na temelju članka 3. i članka 4. stavka 2. trebaju se pojavljivati samo na trgovačkim ispravama koje se odnose na hranu, gdje se može jamčiti da takve isprave sadrže sve informacije o označivanju ili prate hranu na koju se odnose ili su poslane prije ili u isto vrijeme kad i dostava.

               48

               Međutim, treba utvrditi da se te odredbe ne primjenjuju u okolnostima poput onih u predmetu u glavnom postupku. Naime, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, Breitsamer und Ulrich predmetna porcijska pakiranja meda nudi u obliku posuda zatvorenih aluminijskim poklopcem koje krajnjem potrošaču nudi masovni pripremnik obroka kojemu su dostavljeni.

               49

               Stoga, s jedne strane, ako se te porcije namijenjene krajnjem potrošaču stavljaju na tržište prije nego što mu se prodaju, navedene porcije prodane su masovnim pripremnicima obroka, protivno hipotezi iz članka 13. stavka 1. točke (b) prve alineje Direktive 2000/13. S druge strane, masovni pripremnici obroka predmetni med ne pripremaju, ne prerađuju, ne razrezuju niti režu, u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) druge alineje te direktive.

               50

               Kao drugo, što se tiče članka 14. Direktive 2000/13, on glasi da, ako je hrana ponuđena na prodaju krajnjem potrošaču ili masovnim pripremnicima obroka bez pretpakiranja, ili je hrana pakirana u prodajnim prostorima na zahtjev potrošača ili pretpakirana izravno za prodaju, države članice moraju donijeti detaljna pravila u pogledu načina na koji će pojedinosti navedene u članku 3. i članku 4. stavku 2. te direktive biti prikazane i da one mogu ne zahtijevati navođenje svih ili nekih od tih pojednosti, uz uvjet da kupac ipak dobije dovoljno informacija.

               51

               U ovom slučaju nije sporno da predmetna porcijska pakiranja meda nisu pakirana u prodajnim prostorima na zahtjev potrošača ili pretpakirana izravno za prodaju, tako da situacije iz toga članka 14. nisu relevantne.

               52

               Shodno tomu, s obzirom na situaciju iz članka 13. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/13, obveza označivanja porcijskih pakiranja meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku i stoga stavljanja na njih navoda zemlje ili zemalja podrijetla toga meda, u skladu s člankom 2. stavkom 4. točkom (a) Direktive 2001/110, ovisi o pitanju trebaju li se te porcije smatrati „pretpakiranom hranom” u smislu članka 1. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/13.

               53

               U tom pogledu iz članka 8. stavka 2. točke (c) Direktive 2000/13 proizlazi da se pretpakirani proizvod može sastojati od dva ili više pojedinačno pakirana proizvoda. Stoga sama činjenica da jedinstvene vanjske ambalaže u koje su pakirana predmetna porcijska pakiranja meda same mogu biti kvalificirane kao pretpakiranja ne smije dovesti do toga da ta porcijska pakiranja ne mogu biti „pretpakirana hrana” u smislu članka 1. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/13.

               54

               U ovom slučaju porcijska pakiranja meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ispunjavaju nekoliko uvjeta postavljenih u članku 1. stavku 3. točki (b) Direktive 2000/13 da bi mogla biti kvalificirana kao „pretpakirana hrana” u smislu te odredbe.

               55

               Naime, kao što proizlazi iz činjeničnih elemenata iz točke 48. ove presude, s jedne strane, predmetna porcijska pakiranja meda namijenjena su tomu da budu ponuđena u tom stanju krajnjem potrošaču nakon što masovni pripremnik hrane otvori jedinstvenu vanjsku ambalažu u kojoj su mu dostavljena i, s druge strane, te porcije zapakirane su prije njihova puštanja u prodaju i njihova ambalaža ih u potpunosti prekriva tako da se njihov sadržaj ne može promijeniti bez otvaranja ili promjene ambalaže.

               56

               Međutim, treba istaknuti da postoje razlike među različitim jezičnim verzijama članka 1. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/13.

               57

               Tako verzije na engleskom jeziku („any single item”) i na poljskom jeziku („każd(a) pojedyncz(a) sztuk(a)”) osobito koriste izraze koji se odnose na jedan element, bez drugih pridjeva. Nasuprot tomu, druge jezične verzije iste odredbe, poput verzija na španjolskom jeziku („la unidad de venta”), na njemačkom jeziku („die Verkaufseinheit”) ili na francuskom jeziku („l’unité de vente”), također obuhvaćaju samo jedan element, ali se pozivaju i na pojam „prodaje”.

               58

               Prema ustaljenoj praksi Suda, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije moraju se tumačiti i primjenjivati ujednačeno s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju nepodudarnosti između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije, predmetna odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je dio (presude od 27. ožujka 1990., Cricket St Thomas, C‑372/88, EU:C:1990:140, t. 18. i 19.; od 15. studenoga 2012., Kurcums Metal, C‑558/11, EU:C:2012:721, t. 48. kao i od 17. ožujka 2016., Kødbranchens Fællesråd, C‑112/15, EU:C:2016:185, t. 36.).

               59

               Što se tiče opće strukture Direktive 2000/13, treba istaknuti da iako postoji razlika među različitim jezičnim verzijama članka 1. stavka 3. točke (b) te direktive, ta odredba u svakom slučaju navodi puštanje u „prodaju”, bilo to na španjolskom jeziku („puesto a la venta”), na njemačkom jeziku („vor dem Feilbieten”), na engleskom jeziku („being offered for sale”), na francuskom jeziku („présentation à la vente”) ili na poljskom jeziku („oferowanie na sprzedaż”).

               60

               Članak 13. stavak 1. navedene direktive o pretpakiranoj hrani također upućuje na „prodaju” hrane. U istom smislu članak 14. Direktive 2000/13 odnosi se na situaciju u kojoj je hrana ponuđena na „prodaju” krajnjem potrošaču i masovnim pripremnicima obroka bez pretpakiranja.

               61

               Usto, druge odredbe te direktive odnose se na „kupca”. Osim članka 14., članak 2. stavak 1. točka (a) navedene direktive glasi da označivanje i korištene metode ne smiju biti takve da dovode „kupca” u zabludu, a posebice u pogledu karakteristika hrane, među kojima je njezino podrijetlo.

               62

               Shodno tomu, iz opće strukture Direktive 2000/13 proizlazi da se, osim uvjeta propisanih u članku 1. stavku 3. točki (b) te direktive, obveza označivanja na temelju članka 13. stavka 1. navedene direktive odnosi na hranu namijenjenu prezentiranju krajnjem potrošaču i objektima javne prehrane.

               63

               Ta situacija može biti u obliku pojedinačne prodaje krajnjem potrošaču porcijskih pakiranja meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku u masovnom pripremniku obroka, primjerice u ugostiteljskom objektu ili kantini.

               64

               Takva situacija postoji i kada se te porcije nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina, primjerice kao sastavni dio menija koji se sastavio objekt javne prehrane ili kao element dostupan u bifeu nekog hotela.

               65

               Naime, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 54. svojega mišljenja, ta jedinstvena cijena obuhvaća sve proizvode i usluge koji su potrebni za pružanje tog jela i stoga uključuje različite sastavnice tih jela, što po potrebi obuhvaća porcijska pakiranja meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               66

               To tumačenje članka 1. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/13 potkrijepljeno je svrhom te direktive.

               67

               Naime, iz uvodne izjave 6. navedene direktive i njezina članka 2. proizlazi da je ta direktiva bila donesena kako bi se krajnjeg potrošača hrane informiralo i zaštitilo, osobito u pogledu prirode, identiteta, osobina, sastava, količine, trajnosti, podrijetla, metode izrade ili proizvodnje tih proizvoda (presuda od 23. studenoga 2006., Lidl Italia, C–315/05, EU:C:2006:736, t. 47. i navedena sudska praksa).

               68

               U tom pogledu, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2000/13, detaljno označivanje, pogotovo ono koje navodi točnu prirodu i karakteristike proizvoda, mora potrošaču omogućiti da izabere proizvod uz potpuno poznavanje činjenica.

               69

               Slijedom toga, ta odredba zahtijeva da kupac ima na raspolaganju ispravnu, neutralnu i objektivnu informaciju koja ga neće dovesti u zabludu (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2015., Teekanne, C–195/14, EU:C:2015:361, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               70

               Međutim, kao što je istaknuto u točki 43. ove presude, iz uvodne izjave 5. Direktive 2001/110 proizlazi da je zbog posebnih interesa potrošača u pogledu zemljopisnih osobina meda i potpune transparentnosti u tom pogledu potrebno da zemlja podrijetla meda u kojoj je prikupljen bude uključena u označivanje.

               71

               Takva pojedinost koja se nalazi na porcijskim pakiranjima meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku stoga doprinosi, što se tiče odluke da se taj med kupi pojedinačno ili konzumira ili ne konzumira ako je on ponuđen kao sastavni dio ili je raspoloživ uz pripremljeni obrok koji se prodaje kao cjelina, omogućavanju krajnjem potrošaču da izvrši svoj izbor uz potpuno poznavanje činjenica.

               72

               Treba dodati da u skladu s člankom 13. stavkom 4. Direktive 2000/13, u slučaju ambalaže ili posuda čija najveća površina nije veća od 10 cm2, obvezno treba navesti samo pojedinosti navedene u članku 3. stavku 1. točkama 1., 4. i 5. te direktive. Slijedom toga, u toj situaciji nije potrebno navođenje zemlje podrijetla, koje se nalazi u točki 8. navedenog članka 3. stavka 1.

               73

               Sve zainteresirane osobe koje su nazočile raspravi smatrale su da je najveća površina predmetnih porcijskih pakiranja meda veća od 10 cm2.

               74

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ispita je li ta površina zaista veća od 10 cm2. Ako to ne bi bio slučaj, primjenom članka 13. stavka 4. Direktive 2000/13 na porcijskim pakiranjima meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne bi trebalo navoditi njegovu zemlju podrijetla.

               75

               Ako bi to bio slučaj, iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je „pretpakirana hrana”, koja zbog toga podliježe obvezi navođenja zemlje podrijetla meda, svako predmetno porcijsko pakiranje meda u obliku posuda zatvorenih aluminijskim poklopcem stavljeno u jedinstvenu vanjsku ambalažu koje je subjekt u poslovanju hranom zatvorio i koje je u tom obliku prodano masovnim pripremnicima obroka, ako potonji te porcije prodaju pojedinačno ili ih krajnjem potrošaču nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina.

               76

               Nijedan argument istaknut u korist nepostojanja obveze označivanja porcijskih pakiranja meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne može dovesti u pitanje to tumačenje.

               77

               S jedne strane, prema prvom argumentu, iz dokumenta stručne skupine navedenog u točki 26. ove presude proizlazilo je da se posude s pojedinačnim porcijama meda koje se krajnjem potrošaču prezentiraju u sklopu jela u objektu javne prehrane ne smatraju zasebnim prodajnim artiklima i da se zbog toga navođenje podrijetla toga meda mora nalaziti samo na jedinstvenoj vanjskoj ambalaži.

               78

               Međutim, dovoljno je istaknuti da dokument stručne skupine uopće nije obvezujući. Usto se u samom tom dokumentu navodi da on nema nikakvu službenu pravnu vrijednost i da je u slučaju spora tumačenje zakonodavstva Unije u konačnici na Sudu.

               79

               S druge strane, prema drugom argumentu, subjekt u poslovanju hranom može na svako porcijsko pakiranje staviti oznaku poput „ne smije se prodavati pojedinačno” s posljedicom da se u slučaju izostanka pojedinačne prodaje Direktivom 2000/13 ne zahtijeva navođenje zemlje podrijetla meda na svakoj od tih porcija.

               80

               Međutim, kao što je utvrđeno u točkama 63. i 64. ove presude, obveza označivanja porcijskih pakiranja meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2000/13, odnosi se, među ostalim, na situaciju u kojoj su te porcije namijenjene prezentiranju krajnjem potrošaču u objektu javne prehrane odnosno kada se navedene porcije prodaju pojedinačno ili kada se nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina.

               81

               U tim okolnostima nije potrebno praviti razliku prema tomu je li prodaja porcijskih pakiranja meda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku pojedinačna prodaja ili ne.

               82

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja treba odgovoriti da članak 1. stavak 3. točku (b) Direktive 2000/13 treba tumačiti na način da je „pretpakirana hrana” svako predmetno porcijsko pakiranje meda u obliku posuda zatvorenih aluminijskim poklopcem koje je stavljeno u jedinstvenu vanjsku ambalažu koja se dostavlja objektima javne prehrane, kada potonji te porcije prodaju pojedinačno ili ih krajnjem potrošaču nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina.

         Troškovi

               83

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 3. točku (b) Direktive 2000/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o usklađivanju zakonodavstava država članica o označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane treba tumačiti na način da je „pretpakirana hrana” svako predmetno porcijsko pakiranje meda u obliku posuda zatvorenih aluminijskim poklopcem koje je stavljeno u jedinstvenu vanjsku ambalažu koja se dostavlja objektima javne prehrane, kada potonji te porcije prodaju pojedinačno ili ih krajnjem potrošaču nude u pripremljenim obrocima koji se prodaju kao cjelina.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. srpnja 2014.#Netto Marken-Discount AG & Co. KG protiv Deutsches Patent- und Markenamt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundespatentgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovi – Direktiva 2008/95/EZ – Određivanje proizvoda ili usluga za koje je zatražena zaštita žigom – Zahtjevi jasnoće i preciznosti – Nicanska klasifikacija – Trgovina na malo – Grupiranje usluga.#Predmet C‑420/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑420/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio le Bundespatentgericht (Njemačka), odlukom od 8. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 24. srpnja 2013., u postupku
            Netto Marken‑Discount AG & Co. KG
            protiv
            Deutsches Patent- und Markenamt,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. travnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Netto Marken‑Discount AG & Co. KG, M. Rauscher, Rechtsanwalt ,
            – za francusku vladu, D. Colas i F.‑X. Bréchot, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Ford, barrister ,
            – za Europsku komisiju, F. W. Bulst i E. Montaguti, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25. i ispravak SL 2009, L 11., str. 86.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.).
            2. Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Netto Marken‑Discount AG & Co. KG (u daljnjem tekstu: Netto Marken‑Discount) i Deutsches Patent- und Markenamt (Njemački ured za patente i žigove, u daljnjem tekstu: DPMA), u svezi s odbijanjem, od strane potonjeg, prijave za registraciju žiga.
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. Pravo žiga je na međunarodnoj razini osobito uređeno Konvencijom za zaštitu industrijskog vlasništva, potpisanom u Parizu 20. ožujka 1883., posljednji put revidiranom u Stockholmu 14. srpnja 1967. i izmijenjenom 28. rujna 1979. ( Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda , sv. 828., br. 11851, str. 305., u daljnjem tekstu: Pariška konvencija). Sve članice Europske unije stranke su te Konvencije.
            4. Sukladno članku 19. Pariške konvencije, države na koje se ona odnosi pridržavaju pravo sklapanja, između sebe, odvojenih, posebnih međusobnih sporazuma za zaštitu industrijskog vlasništva.
            5. Taj je članak bio osnova za usvajanje Sporazuma iz Nice o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova, usvojenog na Diplomatskoj konferenciji u Nici 15. lipnja 1957., posljednji put revidiranog u Ženevi 13. svibnja 1977. i izmijenjenog 28. rujna 1979. ( Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda , sv. 1.154., br. 18200, str. 89., u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum). Sukladno članku 1. tog sporazuma:
            „(1) 	Zemlje na koje se primjenjuje ovaj sporazum organizirale su se u Posebnu uniju i prihvaćaju zajedničku klasifikaciju proizvoda i usluga radi registracije žigova (u daljnjem tekstu nazvanu Klasifikacija).
            (2) [Nicanska] klasifikacija obuhvaća:
            (i) popis razreda popraćen, po potrebi, odgovarajućim objašnjenjima;
            (ii) abecedni popis proizvoda i usluga [...], s naznakom razreda u koji se svrstava svaki proizvod ili usluga.
            [...]“
            6. Članak 2. Nicanskog sporazuma, naslovljen „Pravno značenje i primjena [Nicanske] klasifikacije“, glasi:
            „(1) 	Pod uvjetom obveza nametnutih ovim sporazumom, značenje klasifikacije jest ono koje joj dodijeli svaka zemlja Posebne unije. Klasifikacija, osobito, ne obvezuje zemlje Posebne unije ni glede ocjene opsega zaštite ni glede priznanja uslužnih žigova.
            (2) Svaka zemlja Posebne unije pridržava sebi pravo da primijeni klasifikaciju kao glavni sustav ili kao pomoćni sustav.
            (3) Nadležni nacionalni uredi zemalja Posebne unije navodit će u dokumentima i u službenim objavama registracija žigova brojeve razreda klasifikacije u koje spadaju proizvodi ili usluge za koje je žig registriran.
            (4) Činjenica da je jedan naziv naveden u abecednom popisu ni malo ne utječe na prava koja bi mogla postojati u svezi s tim nazivom.“
            7. Popis razreda Nicanske klasifikacije sadrži, od osmog izdanja koje je stupilo na snagu 1. siječnja 2002., 34 razreda proizvoda i 11 razreda usluga. Svaki razred opisan je s jednom ili više općih naznaka, zajednički nazvanih „naslov razreda“, koje općenito naznačuju područja u koja načelno potpadaju proizvodi ili usluge iz tog razreda.
            8. Sukladno korisničkom priručniku Nicanske klasifikacije, kako bi se osigurala točna klasifikacija svakog proizvoda ili usluge, potrebno je konzultirati abecedni popis proizvoda i usluga, kao i objašnjenja u svezi s pojedinim razredima.
            9. U svome devetom izdanju, koje je na snazi od 1. siječnja 2007., i u cijelosti je preuzeto u desetom izdanju, koje je na snazi od 1. siječnja 2012., Nicanska klasifikacija sadrži sljedeći naslov za razred 35, koji se odnosi na usluge:
            „Oglašavanje i reklamiranje; vođenje komercijalnih poslova; komercijalna administracija; uredski poslovi.“
            10. Objašnjenje tog razreda glasi:
            „Razred 35 obuhvaća općenito usluge koje pružaju osobe ili organizacije, čija je glavna svrha:
            1. pomoć u radu i vođenju trgovačkih poduzeća, ili
            2. pomoć u vođenju poslova ili komercijalnih funkcija industrijskog ili trgovačkog poduzeća,
            kao i usluge reklamnih ustanova koje se bave uglavnom reklamiranjem roba i usluga putem svih vrsta medija.
            Taj razred obuhvaća:
            – grupiranje za račun trećih osoba, raznih proizvoda (ne uključuje njihov prijevoz) radi omogućavanja potrošaču njihovog lakšeg uočavanja i kupnje; ove usluge se mogu pružati u okviru prodavaonica na malo, trgovina na veliko, posredstvom prodajnih kataloga, dopisno ili elektroničkim putem, na primjer posredstvom Weba ili putem telefona;
            – grupiranje za račun trećih osoba, raznih proizvoda (ne uključuje njihov prijevoz) radi omogućavanja potrošaču njihovog lakšeg uočavanja i kupnje; ove usluge se mogu pružati u okviru prodavaonica na malo, trgovina na veliko, posredstvom prodajnih kataloga, dopisno ili elektroničkim putem, na primjer posredstvom Weba ili putem telefona;
            – usluge agencija za oglašavanje kao i usluge distribuiranja prospekata izravno ili poštom ili distribuiranje uzoraka. Ovaj se razred može odnositi i na oglašavanja u vezi s drugim uslugama kao što su usluge u svezi bankovnih zajmova i oglašavanja putem radija.
            Taj razred ne obuhvaća:
            – usluge kao što su inženjerski proračuni i izvještaji koji nisu u izravnoj vezi s upravljanjem ili vođenjem poslova u jednom trgovačkom ili industrijskom poduzeću (vidi abecedni popis usluga).“
            11. U abecednom popisu Nicanske klasifikacije navedeno je, među ostalim, da „prodaja (promicanje prodaje) za treće osobe“ potpada u navedeni razred 35.
            12. Nicanska klasifikacija sadrži sljedeće naslove za razrede 36, 39, 41 i 45, koji se također odnose na usluge: „Osiguranje; financijski poslovi; monetarni poslovi; upravljanje nekretninama“; „Prijevoz; ambalažiranje i uskladištenje proizvoda; organiziranje putovanja“; „Obuka; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti“ i „Pravne usluge; sigurnosne usluge za zaštitu imovine i osoba; osobne i društvene usluge koje pružaju treći, namijenjene za zadovoljenje ljudskih potreba“.
            Pravo Unije
            13. Uvodna izjava 13. Direktive 2008/95/EZ glasi:
            „Sve države članice obvezane su [Pariškom konvencijom]. Potrebno je da su odredbe ove Direktive u potpunosti sukladne s onima iz navedene Konvencije. Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na obveze država članica koje proizlaze iz te Konvencije. [...]“
            14. Članak 2. te direktive propisuje:
            „Žig može sačinjavati svaki znak koji se može grafički prikazati, osobito riječi, uključujući osobna imena, crteži, slova, brojke, oblici proizvoda ili njihova pakiranja, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika.“
            15. Sukladno članku 3. stavku 1. te direktive:
            „Neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavim:
            (a) znakovi koji ne mogu činiti žig;
            (b) znakovi koji nemaju razlikovni karakter;
            (c) žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje ili pružanja usluge ili za označivanje drugih karakteristika proizvoda i usluga;
            (d) znakovi koji se sastoje isključivo od oznaka i podataka koji su postali uobičajeni u svakodnevnom govoru ili u dobroj vjeri i ustaljenoj trgovačkoj praksi;
            […]“
            16. Tekst članaka 2. i 3. Direktive 200/95 odgovara tekstu članaka 2. i 3. Direktive 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 1989, L 40, str. 1.), koja je od 28. studenog 2008. stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2008/95.
            Njemačko pravo
            17. Članak 3. stavak 1. Zakona o zaštiti žigova i drugih razlikovnih znakova [Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz)] od 25. listopada 1994. (BGBl 1994, str. 3082., u daljnjem tekstu: MarkenG) u bitnome odgovara članku 2. Direktive 2008/95.
            18. Članak 32. stavak 3. MarkenG‑a određuje:
            „Prijava mora ispunjavati uvjete za prijavu, koji su definirani uredbom na temelju članka 65. stavka 1. točke 2.“
            19. Članak 65. stavak 1. MarkenG‑a propisuje:
            „Savezni ministar pravosuđa ovlašten je, uredbom koja ne zahtijeva suglasnost Bundesrata, [...] odrediti druge uvjete za podnošenje prijave za registraciju žiga […]“
            20. Na temelju članka 20. stavka 1. Provedbene uredbe MarkenG‑a (u daljnjem tekstu: MarkenV):
            „Proizvodi i usluge moraju biti označeni tako da omogućavaju klasificiranje svakog proizvoda ili usluge u neki od razreda nomenklature uspostavljene na temelju članka 19. stavka 1.“
            21. Članak 19. stavak 1. MarkenG‑a propisuje da se „klasifikacija proizvoda i usluga obavlja prema nomenklaturi proizvoda i usluga navedenih u Prilogu 1. ovom Pravilniku“. Taj prilog sadrži razred 35, a njegov tekst odgovara tekstu razreda 35 Nicanske klasifikacije.
            22. Članak 36. stavak 4. MarkenG‑a predviđa:
            „Ako se druge nepravilnosti ne isprave u roku koji odredi [DPMA], potonji će odbaciti prijavu.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            23. Netto Marken‑Discount podnio je 10. rujna 2011. DPMA‑u prijavu za registraciju sljedećeg verbalnog i figurativnog znaka kao žiga za proizvode i usluge iz razreda 18, 25, 35 i 36 u smislu Nicanskog sporazuma:
            >image>1
            24. U svezi s razredom 35 u prijavi za registraciju bilo je navedeno:
            „Razred 35: usluge prodaje na malo i prodaje na veliko, osobito grupiranje za račun trećih osoba raznih usluga radi omogućavanja potrošačima lakšeg pribavljanja tih usluga, posebice putem trgovina na malo, trgovina na veliko, posredstvom prodajnih kataloga, dopisno ili elektroničkim putem, na primjer posredstvom Weba ili putem telefona, u svezi sa sljedećim uslugama: iz razreda 35: Oglašavanje i reklamiranje; vođenje komercijalnih poslova; komercijalna administracija; uredski poslovi; iz razreda 36: Izdavanje bonova za kupovinu ili vrijednosnih bonova; iz razreda 39: organiziranje putovanja; iz razreda 41: razonoda; iz razreda 45: osobne i društvene usluge namijenjene za zadovoljenje ljudskih potreba“.
            25. Odlukom od 10. rujna 2012. DPMA je, na temelju članka 36. stavka 4. MarkenG‑a, odbio zahtjev za registraciju, u dijelu u kojem je bio podnesen za usluge iz razreda 35, zbog neispunjenja uvjeta iz članka 20. stavka 1. MarkenV‑a, a usluge iz tog razreda navedene u toj prijavi nisu se mogle, prema njegovom mišljenju, jasno razlikovati od ostalih usluga ni po svojoj prirodi ni po svojem opsegu.
            26. Netto Marken‑Discount podnio je protiv navedene odluke tužbu za poništenje pred sudom koji je uputio zahtjev.
            27. Sud koji je uputio zahtjev napominje da Sud još nije odlučivao o pitanju može li se žigom zaštititi trgovina na malo uslugama. U slučaju da može, pita se koliko točno moraju biti opisane usluge na koje se odnosi ta trgovina na malo i može li se zaštita ostvarena žigom koji označuje tu trgovinu na malo uslugama proširiti i na usluge koje trgovac na malo obavlja sam.
            28. U tim je okolnostima Bundespatentgericht odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 2. Direktive [2008/95] tumačiti u smislu da se uslugom u smislu tog članka također smatra trgovina na malo uslugama?
            2. Ako je odgovor potvrdan:
            Treba li članak 2. Direktive tumačiti u smislu da usluge koje pruža trgovac na malo moraju biti jednako detaljno određene kao i proizvodi koje prodaje trgovac na malo?
            a) Jesu li usluge dovoljno precizno definirane kada naznačuju
            i) samo opseg usluga općenito ili opće pojmove,
            ii) samo razred, odnosno razrede ili
            iii) 	svaku uslugu pojedinačno?
            b) Pridonose li te naznake utvrđivanju dana podnošenja prijave ili su moguće, kada su navedeni opći pojmovi ili razredi, zamjene ili nadopune?
            3. Ako je odgovor potvrdan:
            Treba li članak 2. Direktive [2008/95] tumačiti u smislu da se područje zaštite žiga za usluge za trgovine na malo odnosi i na usluge koje trgovac pruža sam?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            29. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li djelatnosti trgovca na malo, koje znače grupiranje usluga tako da ih korisnici mogu lako usporediti i pribaviti, obuhvaćene pojmom „usluge“ iz članka 2. Direktive 2008/95.
            30. Netto Marken‑Discount, francuska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine te Europska komisija predlažu potvrdan odgovor na to pitanje, dok poljska vlada smatra da je definiranje trgovine na malo uslugama kao usluge nepotrebno.
            31. Treba najprije napomenuti da predmet prijave za registraciju mora, na temelju članka 2. Direktive 2008/95, zadovoljiti tri uvjeta kako bi mogao činiti žig. Kao prvo, mora činiti znak. Kao drugo, taj znak mora biti moguće grafički prikazati. Kao treće, tim znakom mora biti moguće razlikovati „proizvode“ ili „usluge“ (vidjeti, u svezi s člankom 2. Direktive 89/104, presude Libertel, C 104/01, EU:C:2003:244, t. 23.; Heidelberger Bauchemie, C 49/02, EU:C:2004:384, t. 22., i Dyson, C 321/03, EU:C:2007:51, t. 28.).
            32. U tom smislu, glede pojma „usluge“, valja imati na umu da on nije bio definiran od strane zakonodavca Unije i da mu treba dati jedinstveno tumačenje kako bi se izbjeglo postojanje promjenjivih uvjeta registracije žiga u skladu s nacionalnim zakonodavstvom (vidjeti, u tom smislu, presudu Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C 418/02, EU:C:2005:425, t. 28. do 33.).
            33. U svrhu takvog tumačenja Sud je već presudio, u predmetu vezanom uz prijavu za registraciju žiga koju je podnio trgovac na malo, da usluge koje se pružaju u okviru trgovine na malo proizvodima mogu činiti usluge. Štoviše, trgovina na malo proizvodima uključuje, pored same prodaje tih proizvoda, i druge aktivnosti trgovca na malo, kao što su odabir asortimana proizvoda za prodaju i razne usluge čija je svrha potaknuti potrošače da kupuju te proizvode kod odnosnog trgovca, a ne kod konkurenta (vidjeti, u tom smislu, presudu Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, EU:C:2005:425, t. 34., 39. i 52.).
            34. Bez potrebe ispitivanja mogu li usluge, poput proizvoda, biti predmetom „trgovine na malo“ u pravom smislu tih pojmova, treba ustvrditi, kao što su i istaknule vlade koje su podnijele očitovanja Sudu i Komisija, da postoje situacije u kojima gospodarski subjekt odabire i prezentira asortiman usluga trećih osoba, kako bi potrošači mogli izabrati između tih usluga kod jednog posrednika.
            35. Usluge takvog gospodarskog subjekta mogu se sastojati, među ostalim, u aktivnostima koje omogućuju korisnicima da usporede i povoljno pribave takve usluge, kao i u aktivnostima oglašavanja.
            36. Takve usluge grupiranja i oglašavanja mogu se, prema potrebi, svrstati u razred 35 Nicanske klasifikacije, čiji su naslov i obrazloženje navedeni u točkama 9. i 10. ove presude. Tu mogućnost podržava abecedni popis Nicanske klasifikacije, koji uključuje i „prodaju (promicanje prodaje) za treće osobe“, među uslugama iz tog razreda.
            37. Takve usluge obuhvaćene su, u ovom slučaju, pojmom „usluge“ u smislu članka 2. Direktive 2008/95. Štoviše, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 13. te direktive, njezine odredbe moraju biti u potpunosti usklađene s odredbama Pariške konvencije i ne mogu utjecati na obveze država članica koje proizlaze iz te Konvencije. Budući da je Nicanski sporazum usvojen na temelju iste Konvencije, navedeni članak 2. ne može se tumačiti u smislu koji bi iz pojma „usluge“ iz tog članka isključivao usluge koje potpadaju u jedan od razreda usluga iz Nicanske klasifikacije (vidjeti, analogijom, presudu Chartered Institute of Patent Attorneys, C 307/10, EU:C:2012:361, t. 52.).
            38. U ovom slučaju, iz izvatka iz prijave, navedenog u točki 24. ove presude, proizlazi da se registracija kao žiga verbalnog i figurativnog znaka prikazanog u točki 23. ove presude traži „osobito“ za usluge grupiranja usluga za račun trećih osoba. Iako je Netto Marken‑Discount na raspravi pred Sudom doista naveo da usluge koje je on grupirao pružaju treće osobe, pojam „osobito“ nadležno tijelo moglo bi razumjeti kao da to društvo ne isključuje grupiranje usluga koje uključuju, pored onih koje pružaju drugi gospodarski subjekti, i usluge koje ono samo pruža.
            39. Međutim, čak i pod pretpostavkom da asortiman usluga koje pruža Netto Marken‑Discount može uključivati usluge koje on sam pruža, ta činjenica ni na koji način ne potkopava činjenicu da usluga, opisana u njegovoj prijavi za registraciju pojmovima „grupiranje za račun trećih osoba raznih usluga radi omogućavanja potrošačima lakšeg pribavljanja tih usluga“, može biti kvalificirana, iz razloga navedenih u točkama 34. do 37. ove presude, kao usluga. Da se tužitelju ne bi oduzela mogućnost da registrira taj znak kao žig za tu uslugu grupiranja, njegova se prijava za registraciju za razred 35 Nicanske klasifikacije ne može odbaciti samo zato što bi asortiman usluga koji predlaže potrošačima mogao uključivati i usluge koje on sam pruža.
            40. Uzimajući u obzir sva gore navedena razmatranja, odgovor na prvo pitanje jest da pojam „usluge“ iz članka 2. Direktive 2008/95 može obuhvaćati usluge gospodarskog subjekta koje se sastoje u grupiranju usluga kako bi ih potrošači mogli lako usporediti i pribaviti.
            Drugo pitanje
            41. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2008/95 tumačiti u smislu da ona zahtijeva da u prijavi za registraciju žiga za uslugu, koja se sastoji od grupiranja usluga, treba konkretno i precizno odrediti usluge grupiranja i usluge koje se grupiraju.
            42. Valja najprije podsjetiti da je svrha registracije žiga u javnom registru učiniti ga dostupnom nadležnim tijelima i javnosti, osobito gospodarskim subjektima (presude Heidelberger Bauchemie, EU:C:2004:384, t. 28., i Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 46.).
            43. S jedne strane, nadležna tijela moraju dovoljno jasno i precizno poznavati proizvode ili usluge obuhvaćene žigom kako bi bila u mogućnosti ispuniti svoje obveze glede prethodnog ispitivanja prijava za registraciju, kao i objave i održavanja odgovarajućeg i preciznog registra žigova. S druge strane, gospodarski subjekti moraju imati mogućnost upoznati se jasno i precizno s registracijama ili prijavama za registraciju svojih postojećih ili mogućih konkurenata, a time i dobiti relevantne informacije o pravima trećih osoba (presuda Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 47. i 48.).
            44. U skladu s tim, Direktiva 2008/95 zahtijeva da podnositelj prijave dovoljno jasno i precizno definira proizvode ili usluge za koje se traži zaštita žigom kako bi se nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima omogućilo da, isključivo na toj osnovi, utvrde opseg zatražene zaštite (presuda Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 49.).
            45. Da bi ispunio taj uvjet, nije potrebno da podnositelj prijave za registraciju žiga za uslugu grupiranja posebno odredi svaku od aktivnosti od kojih se ta usluga sastoji (vidjeti, u tom smislu, presude Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, EU:C:2005:425, t. 49., i Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 45.). Opis poput onoga iz prijave za registraciju koju je podnio Netto Marken‑Discount, prema kojem je svrha odnosne usluge, osobito „grupiranje za račun trećih osoba raznih usluga radi omogućavanja potrošačima lakšeg pribavljanja tih usluga, posebice putem trgovina na malo, trgovina na veliko, posredstvom prodajnih kataloga, dopisno ili elektroničkim putem, na primjer posredstvom Weba ili putem telefona“, omogućuje nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima da shvate da je prijava podnesena za uslugu koja se sastoji od odabira i prezentacije asortimana usluga kako bi potrošači mogli izabrati između tih usluga kod jednog posrednika.
            46. Potrebno je, međutim, da podnositelj prijave za registraciju žiga za uslugu grupiranja usluga dovoljno jasno i precizno definira te usluge (vidjeti, analogijom, presude Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, EU:C:2005:425, t. 50., i Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 45.).
            47. Štoviše, u nedostatku dovoljno jasnog i preciznog određivanja usluga koje podnositelj prijave namjerava odabirati i prezentirati potrošačima, nadležnim tijelima može biti osobito teško, čak i nemoguće, obaviti sveobuhvatno ispitivanje prijave. U slučaju da nadležna tijela ne mogu iz prijave zaključiti na koje usluge podnositelj prijave misli, ona neće moći pravilno ispitati odnosi li se, među ostalim, znak, koji je predmet prijave za registraciju žiga, na jednu ili više usluga koje podnositelj prijave namjerava odabirati i prezentirati.
            48. U ovom slučaju Netto Marken‑Discount se, za određivanje usluga koje namjerava grupirati, pozvao na razrede 35, 36, 39, 41 i 45 Nicanske klasifikacije. Glede većine tih razreda, ograničio se na korištenje općih naznaka iz njihovih naslova.
            49. Glede toga, treba imati na umu da neke od općih naznaka iz naslova razreda Nicanske klasifikacije obuhvaćaju proizvode ili usluge toliko različite da ne mogu udovoljiti zahtjevu jasnoće i preciznosti. Iz toga slijedi da Direktiva 2008/95 dopušta korištenje bez dodatnog opisa općih naznaka iz tih naslova jedino u slučajevima kada su te opće naznake, same po sebi, dovoljno jasne i precizne da omogućuju nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima da utvrde opseg zatražene zaštite (vidjeti presudu Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 54. i 56.).
            50. Zadaća je nadležnih tijela da ocijene udovoljavaju li naznake poput „razonoda“ i „osobne i društvene usluge namijenjene za zadovoljenje ljudskih potreba“, korištene u prijavi za registraciju koju je podnio Netto Marken‑Discount, zahtjevima jasnoće i preciznosti (vidjeti, analogijom, presudu Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 55.).
            51. Treba, osim toga, podsjetiti da kada podnositelj prijave za registraciju žiga autora koristi, za određeni razred, sve opće naznake i time njegov cijeli naslov, on mora, u svakom slučaju, navesti želi li obuhvatiti sve proizvode ili usluge navedene u abecednom popisu tog razreda ili samo neke od njih. Ako bi se prijava odnosila samo na neke od proizvoda ili usluga, podnositelj prijave morao bi navesti na koje se proizvode ili usluge iz tog razreda ona odnosi (presuda Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 61.).
            52. U ovom predmetu, Netto Marken‑Discount naveo je u svojoj prijavi za registraciju da se usluga grupiranja za koju traži zaštitu žigom odnosi, među ostalim, na usluge „oglašavanja i reklamiranja; vođenja komercijalnih poslova; komercijalne administracije; uredskih poslova“. Pod uvjetom provjere od strane suda koji je uputio zahtjev, čini se da navedena prijava ne navodi traži li tužitelj u glavnom postupku, citirajući cijeli naslov razreda 35 Nicanske klasifikacije, zaštitu tim žigom za grupiranje svih usluga navedenih na abecednom popisu tog razreda ili samo za grupiranje nekih od tih usluga. S obzirom na postojanje različitih pristupa unutar Unije glede razumijevanja uporabe naslova razreda Nicanske klasifikacije, prijava koja ne omogućuje utvrditi želi li podnositelj, uporabom naslova nekog razreda, obuhvatiti sve ili samo jedan dio proizvoda i usluga iz tog razreda, ne može se smatrati dovoljno jasnom i preciznom (presuda Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, t. 58., 59. i 62.).
            53. S obzirom na navedeno, odgovor na drugo pitanje glasi da Direktivu 2008/95 treba tumačiti u smislu da zahtijeva da prijava za registraciju žiga za uslugu grupiranja usluga bude dovoljno jasno i precizno formulirana kako bi omogućivala nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima da saznaju koje usluge podnositelj prijave namjerava grupirati.
            Treće pitanje
            54. Treće pitanje suda koji je uputio zahtjev, koje se odnosi na opseg zaštite koju daje žig za uslugu grupiranja usluga, kao što su naveli Netto Marken‑Discount i Komisija, očito nije povezano s glavnim postupkom, koji se odnosi isključivo na DPMA‑ovo odbijanje registracije verbalnog i figurativnog znaka prikazanog u točki 23. ove presude kao žiga za uslugu grupiranja usluga.
            55. Slijedom navedenog, na temelju ustaljene prakse Suda, u skladu s kojom zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud treba odbaciti kada je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom (vidjeti, osobito, presude Cipolla i dr., C‑94/04 i C 202/04, EU:C:2006:758, t. 25, i Jakubowska, C 225/09, EU:C:2010:729, t. 28.), treće pitanje treba proglasiti nedopuštenim.
            Troškovi
            56. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Pojam „usluge“ iz članka 2. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima može obuhvaćati usluge gospodarskog subjekta koje se sastoje u grupiranju usluga kako bi ih potrošači mogli lako usporediti i pribaviti.
            2. Direktivu 2008/95 treba tumačiti u smislu da zahtijeva da prijava za registraciju žiga za uslugu grupiranja usluga bude dovoljno jasno i precizno formulirana kako bi omogućivala nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima da saznaju koje usluge podnositelj prijave namjerava grupirati.


Presuda Suda od 16. ožujka 2004.#AOK Bundesverband, Bundesverband der Betriebskrankenkassen (BKK), Bundesverband der Innungskrankenkassen, Bundesverband der landwirtschaftlichen Krankenkassen, Verband der Angestelltenkrankenkassen eV, Verband der Arbeiter-Ersatzkassen, Bundesknappschaft i See-Krankenkasse protiv Ichthyol-Gesellschaft Cordes, Hermani & Co. (C-264/01), Mundipharma GmbH (C-306/01), Gödecke GmbH (C-354/01) i Intersan, Institut für pharmazeutische und klinische Forschung GmbH (C-355/01).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf i Bundesgerichtshof - Njemačka.#Tržišno natjecanje.#Spojeni predmeti C-264/01, C-306/01, C-354/01 i C-355/01.