title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. travnja 2014.#ACI Adam BV i dr. protiv Stichting de Thuiskopie i Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 5. stavak 2. točka (b) i stavak 5. – Pravo reproduciranja – Iznimke i ograničenja – Reproduciranje za privatnu uporabu – Zakonito obilježje porijekla primjerka – Direktiva 2004/48/EZ – Područje primjene.#Predmet C‑435/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      10. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Autorsko pravo i srodna prava — Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu — Direktiva 2001/29/EZ — Članak 5. stavak 2. točka (b) i stavak 5. — Pravo reproduciranja — Iznimke i ograničenja — Reproduciranje za privatnu uporabu — Zakonito obilježje izvora reproduciranja — Direktiva 2004/48/EZ — Područje primjene“
      U predmetu C‑435/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 21. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 26. rujna 2012., u postupku

         ACI Adam BV i dr.

      protiv

         Stichting de Thuiskopie,

         Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. listopada 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ACI Adam BV i dr., D. Visser, advocaat,

               —

               za Stichting de Thuiskopie i Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding, T. Cohen Jehoram i V. Rörsch, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, C. Schillemans i M. Noort, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i J. Nasutavičienė, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) i stavka 5. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) kao i Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL L 157, str. 45. i ispravci SL 2004., L 195, str. 16. i SL 2007., L 204, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između ACI Adam BV i određenog broja drugih poduzetnika (u daljnjem tekstu: ACI Adam i dr.) te Stichting de Thuiskopie (u daljnjem tekstu: Thuiskopie) i Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding (u daljnjem tekstu: SONT), dviju organizacija od kojih je prva zadužena za naplatu i raspodjelu naknade koju plaćaju proizvođači ili uvoznici medija za reproduciranje književnih, znanstvenih ili umjetničkih djela za privatnu uporabu (u daljnjem tekstu: naknada za privatno reproduciranje), a druga za utvrđivanje iznosa te naknade, u vezi s činjenicom da SONT pri utvrđivanju iznosa navedene naknade uzima u obzir štetu nastalu iz reproduciranja stvorenih iz nezakonitog izvora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2001/29

               3

               Uvodne izjave 22., 31., 32., 35., 38. i 44. Direktive 2001/29 glase kako slijedi:

                        „(22)

                        Cilj pravilne potpore širenju kulture ne smije se postići žrtvujući strogu zaštitu prava ili odobravajući protupravne oblike distribucije krivotvorenih ili piratskih djela.

                  [...]

                        (31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. […]

                        (32)

                        Ovom Direktivom predviđen je iscrpan popis iznimaka i ograničenja prava reproduciranja i prava priopćavanja javnosti. Neke se iznimke ili neka ograničenja primjenjuju samo na pravo reproduciranja, u odgovarajućim slučajevima. Ovaj popis uzima u obzir različite pravne tradicije u državama članicama, dok, u isto vrijeme, ima za cilj osiguravanje funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Države članice trebale bi postići dosljednu primjenu tih iznimaka i ograničenja, koja će biti procijenjena prilikom preispitivanja provedbenog zakonodavstva u budućnosti.

                  [...]

                        (35)

                        U određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja, nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu koja bi im na odgovarajući način nadoknadila uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine takve primjerene naknade, trebalo bi uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. Pri ocjenjivanju tih okolnosti, vrijedan kriterij mogla bi biti šteta koja se nositeljima prava nanosi dotičnom radnjom. U slučajevima kada su nositelji prava već primili naknadu u nekom drugom obliku, kao npr. dio naknade za licenciju, nije potrebno posebno ili odvojeno plaćanje. Prilikom određivanja visine pravične naknade trebalo bi u potpunosti uzeti u obzir stupanj korištenja tehničkih mjera zaštite iz ove Direktive. U određenim situacijama kada je šteta učinjena nositelju prava minimalna, ne može postojati obveza plaćanja.

                  [...]

                        (38)

                        Državama članicama treba biti dopušteno da predvide iznimku ili ograničenje prava reproduciranja za određene tipove reproduciranja audio, vizualnog i audiovizualnog materijala za privatnu uporabu, uz pravičnu naknadu. To može uključivati uvođenje ili produljenje primjene sustava naknade za naknađivanje štete nositelju prava. Iako razlike između tih sustava naknade utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, te razlike, u odnosu na analogno privatno reproduciranje, ne bi trebale imati značajan utjecaj na razvoj informacijskog društva. Digitalno privatno reproduciranje vrlo će vjerojatno biti raširenije i imati veći gospodarski utjecaj. U obzir se dakle trebaju uzeti razlike između digitalnog i analognog privatnog umnožavanja i između njih treba u određenom smislu napraviti razliku.

                  […]

                        (44)

                        Kad se primjenjuju iznimke i ograničenja predviđeni ovom Direktivom, trebalo bi ih provoditi u skladu s međunarodnim obvezama. Takve iznimke i takva ograničenja ne mogu se primjenjivati na način koji dovodi u pitanje zakonite interese nositelja prava ili koji je u suprotnosti s redovitim iskorištavanjem njegova djela ili drugog predmeta zaštite. Predviđanje takvih iznimaka ili takvih ograničenja od strane država članica trebalo bi, osobito, na pravi način odražavati povećani gospodarski utjecaj koji bi takve iznimke ili takva ograničenja mogli imati u kontekstu novog elektroničkog okruženja. Stoga bi se opseg određenih iznimaka ili ograničenja mogao još više ograničiti kad se radi o određenim novim korištenjima autorskih djela i drugih predmeta zaštite.“

               4

               Članak 2. točka (a) Direktive 2001/29 propisuje:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        a)

                        autorima, njihovih djela“.

               5

               Članak 5. stavci 2. i 5. ove direktive glase:
               „2.   Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        b)

                        u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;

                  [...]
               5.   Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.“

               6

               Sukladno članku 6. navedene direktive:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti odgovarajuću pravnu zaštitu protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera, koje određena osoba obavlja znajući to ili imajući osnova to znati.
               [...]
               3.   Za potrebe ove Direktive, izraz ,tehničke mjere' znači svaka tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja bilo kojeg autorskog prava ili srodnog prava kao što je propisano zakonom ili pravom sui generis propisanim poglavljem III. [Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka (SL L 77, str. 20.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 36.)]. Tehnološke mjere se smatraju djelotvornima ako vlasnici prava nadziru korištenje zaštićenog djela ili drugog sadržaja primjenom nadzora pristupa ili postupkom zaštite, kao što su kodiranje, premetanje ili druga transformacija djela ili drugog sadržaja ili mehanizmom nadzora umnožavanja koji postiže cilj zaštite.
               4.   Neovisno o pravnoj zaštiti predviđenoj stavkom 1., u odsutnosti dobrovoljnih mjera koje poduzimaju nositelji prava, uključujući ugovore između nositelja prava i drugih zainteresiranih strana, države članice moraju poduzeti odgovarajuće mjere kako bi osigurale da nositelji prava korisniku iznimke ili ograničenja, predviđenih nacionalnim pravom u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkama (a), (c), (d) i (e) i stavkom 3. točkama (a), (b) i (e), stave na raspolaganje sredstva za korištenje takve iznimke ili takvog ograničenja, u opsegu potrebnom za takvo korištenje i kad korisnik ima zakoniti pristup dotičnom zaštićenom djelu ili predmetu zaštite.
               [...]“

         Direktiva 2004/48

               7

               Članak 1. Direktive 2004/48 utvrđuje njezin cilj kako slijedi:
               „Ova se Direktiva odnosi na mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva. Za potrebe ove Direktive, pojam ,prava intelektualnog vlasništva' uključuje prava industrijskog vlasništva.“

               8

               Članak 2. te direktive, koji se odnosi na njezino područje primjene, u svom stavku 1. utvrđuje:
               „Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom Zajednice ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom primjenjuju se, u skladu s člankom 3., na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom Zajednice i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.“

         Nizozemsko pravo

               9

               Članak 1. Zakona o autorskom pravu (Auteurswet, Stb. 2008, br. 538, u daljnjem tekstu: AW) priznaje autoru književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela ili njegovim pravnim sljednicima isključivo pravo reproduciranja tog djela uz ograničenja utvrđena zakonom.

               10

               Članak 16c stavci 1. i 2. AW‑a uvodi načelo naknade za privatno reproduciranje. Ta odredba glasi kako slijedi:
               „1.   Ne smatra se povredom prava autora književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela njegovo reproduciranje u cijelosti ili u dijelovima na medij namijenjen za izvedbu, prikaz ili interpretaciju djela ako reproduciranje nema izravnu ili neizravnu komercijalnu svrhu i ako služi isključivo za vježbu, učenje ili korištenje fizičke osobe koja ga reproducira.
               2.   Reproduciranje u smislu stavka 1. daje autoru ili njegovim pravnim sljednicima pravo na ubiranje pravične naknade. Proizvođač ili uvoznik medija iz stavka 1. obvezan je plaćati naknadu.“

               11

               Članak 1019h Zakonika o građanskom postupku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering), kojim se prenosi članak 14. Direktive 2004/48, glasi kako slijedi:
               „U mjeri u kojoj je potrebno, odstupanjem od knjige I. glave II. odjeljka 12. stavka 2. i članka 843a stavka 1., stranka koja ne uspije u sporu snosi opravdane i razmjerne sudske i ostale troškove koje je imala stranka koja uspije u sporu, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               ACI Adam i dr. uvoznici su i/ili proizvođači praznih medija za podatke kao što su CD i CD‑R.

               13

               Na temelju članka 16c AW‑a, ACI Adam i dr. dužni su Thuiskopieu plaćati naknadu za privatno reproduciranje, iznos koje utvrđuje SONT.

               14

               ACI Adam i dr. smatraju neopravdanim to što taj iznos uzima u obzir štetu koju trpe, ako je primjenjivo, nositelji autorskog prava zbog reproduciranja iz nedopuštenog izvora.

               15

               ACI Adam i dr. stoga su tužili Thuiskopie i SONT pred Rechtbank te ’s‑Gravenhage (sud u Haagu) navodeći u biti da se naknadom za privatno reproduciranje, koja je predviđena u članku 16c stavku 2. AW‑a, nositeljima autorskog prava plaća isključivo za reproduciranje navedeno u stavku 1. tog članka, na način da iznos te naknade ne smije uzimati u obzir naknadu pretrpljene štete zbog reproduciranja djela stvorenih iz nedopuštenih izvora.

               16

               Rechtbank te ’s‑Gravenhage presudom od 25. lipnja 2008. odbio je tužbeni zahtjev koji su podnijeli ACI Adam i dr.

               17

               ACI Adam i dr. uložili su žalbu na tu presudu pred Gerechtshof te ’s‑Gravenhage (žalbeni sud u Haagu). Taj je sud presudom od 15. studenoga 2010. potvrdio presudu Rechtbank te ’s‑Gravenhage.

               18

               Postupajući povodom žalbe koju su uložili ACI Adam i dr. protiv te presude, sud koji je uputio zahtjev smatra da Direktiva 2001/29 ne određuje pobliže moraju li se u okviru utvrđivanja pravične naknade iz članka 5. stavka 2. točke (b) te direktive uzeti u obzir reproduciranja iz nedopuštenog izvora.

               19

               U tim uvjetima Hoge Raad der Nederlanden odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 5. stavak 2. točku (b) [Direktive 2001/29], a ovisno o slučaju zajedno s člankom 5. stavkom 5. te direktive, tumačiti u smislu da se predviđeno ograničenje autorskog prava primjenjuje na reproduciranja koja ispunjavaju zahtjeve navedene u toj odredbi neovisno o činjenici ima li dotična fizička osoba reproducirane primjerke djela na raspolaganju na dopušten način ili to ograničenje vrijedi samo za reproduciranje primjeraka koje dotična osoba ima na raspolaganju bez povrede autorskog prava?

                        2)

                                 a)

                                 Ako odgovor na prvo pitanje odgovara drugom elementu gore navedene alternative, može li primjena ,testa u tri koraka' iz članka 5. stavka 5. Direktive [2001/29] proširiti područje primjene ograničenja iz njezinog članka 5. stavka 2. ili ga može samo ograničiti?

                                 b)

                                 Ako odgovor na prvo pitanje odgovara drugom elementu gore navedene alternative, povređuje li pravilo nacionalnog prava koje nameće pravičnu naknadu za reproduciranja od strane fizičke osobe za privatnu uporabu i bez ikakve izravne ili neizravne komercijalne svrhe, neovisno o činjenici jesu li reproduciranja dopuštena s obzirom na članak 5. stavak 2. Direktive [2001/29] – i iako to pravilo ne povređuje pravo pravnih sljednika na zabranu reproduciranja kao ni njihovo pravo na naknadu njihove štete – članak 5. te direktive ili drugo pravno pravilo Unije?
                                 Je li za odgovor na to pitanje relevantno, u svjetlu ,testa u tri koraka' iz članka 5. stavka 5. Direktive [2001/29], da ne postoje (odnosno još ne postoje) tehničke mjere za suzbijanje stvaranja nedopuštenih privatnih reproduciranja?

                        3)

                        Primjenjuje li se Direktiva 2004/48 na postupak kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku u kojem – nakon što je država članica na temelju članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive [2001/29] nametnula proizvođačima i uvoznicima odgovarajućih medija namijenjenih za reproduciranje djelâ obvezu pravične naknade predviđene tom odredbom te je odlučila da se ta pravična naknada mora plaćati tijelu koje je odredila država članica, a koje je zaduženo za ubiranje i raspodjelu pravične naknade – dužnici traže od suda koji postupa u tom postupku, s obzirom na posebne okolnosti spora koje su relevantne za utvrđenje pravične naknade, da donese pravna utvrđenja na teret navedenog tijela koje se brani protiv tog zahtjeva?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               20

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, osobito članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 zajedno sa stavkom 5. tog članka, tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom zakonodavstvu kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten.

               21

               Uvodno valja podsjetiti da, u skladu s člankom 2. Direktive 2001/29, države članice dodjeljuju autorima pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima, njihovih djela te se na temelju članka 5. stavka 2. iste direktive državama članicama daje mogućnost predvidjeti iznimke i ograničenja navedenog prava.

               22

               Kad je riječ o dosegu tih iznimaka i ograničenja, valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredbe direktive koje odstupaju od općeg načela utvrđenog tom istom direktivom moraju tumačiti usko (presuda Infopaq International, C 5/08, EU:C:2009:465, t. 56. i navedena sudska praksa).

               23

               Iz toga proizlazi da različite iznimke i ograničenja predviđena u članku 5. stavku 2. Direktive 2001/29 trebaju biti usko tumačena.

               24

               Osim toga, treba navesti da članak 5. stavak 5. te direktive zahtijeva da se iznimke i ograničenja prava reproduciranja primjenjuju samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja tog prava.

               25

               Međutim, kao što to proizlazi iz njezinog teksta, ta odredba Direktive 2001/29 ne određuje pobliže uvjete primjene iznimaka i ograničenja na pravo reproduciranja dopušteno njezinim člankom 5. stavkom 2., nego navodi da su navedene iznimke i ograničenja primjenjiva samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava. Članak 5. stavak 5. te direktive ne definira, dakle, materijalni sadržaj različitih iznimaka i ograničenja navedenih u stavku 2. tog članka, već intervenira u trenutku njihove primjene od strane država članica.

               26

               Stoga članak 5. stavak 5. Direktive 2001/29 nema za cilj ni utjecati na materijalni sadržaj odredbi obuhvaćenih člankom 5. stavkom 2. te direktive ni, osobito, proširiti doseg različitih iznimaka i ograničenja koja su njime predviđena.

               27

               Osim toga, iz uvodne izjave 44. Direktive 2001/29 proizlazi da je namjera zakonodavca Unije bila da se, kad države članice predviđaju iznimke ili ograničenja iz te direktive, njihov doseg može još dodatno ograničiti kad je riječ o određenim novim korištenjima autorskih djela ili drugih predmeta zaštite. Suprotno tome, ni ta uvodna izjava ni bilo koja druga odredba navedene direktive ne predviđa mogućnost da države članice prošire doseg tih iznimaka ili ograničenja.

               28

               Detaljnije, na temelju članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 države članice mogu predvidjeti iznimku od isključivog prava autora na reproduciranje njegovog djela kad je riječ o reproduciranju na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna (u daljnjem tekstu: iznimka privatnog reproduciranja).

               29

               Doista, ta odredba ne spominje izričito obilježje dopuštenosti ili nedopuštenosti izvora iz kojeg može biti ostvareno reproduciranje.

               30

               Dakle, tekst navedene odredbe valja tumačiti primjenom načela uskog tumačenja, kao što je to navedeno u točki 23. ove presude.

               31

               Takvo tumačenje zahtijeva da se članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 shvati u smislu da iznimka privatnog reproduciranja zabranjuje, naravno, nositeljima autorskog prava korištenje svog isključivog prava davanja ovlaštenja ili zabrane reproduciranja u odnosu na osobe koje privatno reproduciraju njihova djela, međutim, protivi se tome da se ta odredba shvati na način da nameće, iznad tog izričito predviđenog ograničenja, nositeljima autorskog prava da trpe povrede svojih prava zbog privatnih reproduciranja.

               32

               Takav zaključak, uostalom, potvrđuje kontekst u kojem se nalaze članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 kao i njezini temeljni ciljevi.

               33

               U tom pogledu, s jedne strane, iz uvodne izjave 32. Direktive 2001/29 proizlazi da popis iznimaka predviđen u njezinom članku 5. mora osigurati ravnotežu između pravnih tradicija u državama članicama kao i funkcioniranje unutarnjeg tržišta.

               34

               Iz toga proizlazi da države članice imaju mogućnost uvesti ili ne uvesti različite iznimke predviđene u članku 5. te direktive, i to u skladu sa svojim pravnim tradicijama, ali jednom kad su odlučile uvesti određenu iznimku, ona se mora koherentno primjenjivati na način da ne povređuje ciljeve koje slijedi Direktiva 2001/29 u smislu osiguranja funkcioniranja unutarnjeg tržišta.

               35

               Doista, kad bi države članice raspolagale mogućnošću donošenja ili nedonošenja zakonodavstva koje omogućava reproduciranje za privatnu uporabu i iz nedopuštenog izvora, iz toga bi očito proizlazila povreda funkcioniranja unutarnjeg tržišta.

               36

               S druge strane, iz uvodne izjave 22. te direktive proizlazi da se cilj pravilne potpore širenju kulture ne smije postići žrtvujući strogu zaštitu prava ili odobravajući protupravne oblike distribucije krivotvorenih ili piratskih djela.

               37

               Dakle, ne može se tolerirati nacionalno zakonodavstvo koje ne razlikuje privatno reproduciranje iz dopuštenih izvora i ono iz krivotvorenih ili piratskih izvora.

               38

               Nadalje, nacionalno zakonodavstvo kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten, može prilikom svoje primjene povrijediti određene uvjete utvrđene člankom 5. stavkom 5. Direktive 2001/29.

               39

               Naime, s jedne strane, priznanje da su takva reproduciranja moguća iz nedopuštenog izvora potaknule bi distribuciju krivotvorenih ili piratskih djela, umanjujući nužno na taj način volumen prodaje ili druge zakonite transakcije zaštićenih djela na način koji je u suprotnosti s njihovim uobičajenim iskorištavanjem.

               40

               S druge strane, primjena takvog nacionalnog zakonodavstva može dovesti do neopravdane štete nositeljima autorskog prava s obzirom na tvrdnju iz točke 31. ove presude.

               41

               Iz prethodnih razmatranja slijedi da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti u smislu da ne obuhvaća pretpostavku privatnog reproduciranja iz nedopuštenog izvora.

               42

               U istom tom kontekstu članka 5. stavka 5. Direktive 2001/29 sud koji je uputio zahtjev također postavlja upit treba li, radi ocjene usklađenosti nacionalnog zakonodavstva kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku s pravom Unije, uzeti u obzir činjenicu da ne postoje odnosno u trenutku kad je to zakonodavstvo stupilo na snagu još ne postoje tehničke mjere u smislu članka 6. te direktive i na koje se poziva članak 5. stavak 2. točka (b) navedene direktive.

               43

               U tom pogledu Sud je već presudio da tehničke mjere na koje se poziva članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 ograničavaju postupanja koja nisu ovlaštena od strane nositelja prava, tj. osiguravaju pravilnu primjenu te odredbe i na taj način sprečavaju postupanja koja ne poštuju stroge uvjete koje ta odredba nameće (vidjeti u tom smislu presudu VG Wort i dr., C‑457/11 do C‑460/11, EU:C:2013:426, t. 51.).

               44

               Osim toga, u mjeri u kojoj države članice, a ne nositelji prava, uvode iznimku privatnog reproduciranja i one daju ovlaštenje tog korištenja djelâ ili drugih predmeta zaštite u cilju tog reproduciranja, posljedično, na državi je članici koja je dala ovlaštenje uvođenjem te iznimke privatnog reproduciranja osigurati pravilnu primjenu navedene iznimke i na taj način ograničiti postupanja za koja nositelji prava nisu dali ovlaštenje (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu VG Wort i dr., EU:C:2013:426, t. 52. i 53.).

               45

               Nadalje, iz točki 39. i 40. ove presude proizlazi da nacionalno zakonodavstvo kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten, ne može osigurati pravilnu primjenu iznimke privatnog reproduciranja. Okolnost da ne postoji nijedna primjenjiva tehnička mjera za suzbijanje stvaranja nedopuštenih privatnih reproduciranja nije takve naravi da bi dovela u pitanje tu tvrdnju.

               46

               Iz toga slijedi da se prilikom ocjene usklađenosti nacionalnog zakonodavstva kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku s pravom Unije ne uzima u obzir činjenica da ne postoje odnosno još ne postoje tehničke mjere u smislu članka 6. Direktive 2000/29 i na koje se poziva članak 5. stavak 2. točka (b) navedene direktive.

               47

               Konačno, zaključak do kojeg je Sud došao u točki 41. ove presude nije doveden u pitanje s obzirom na uvjet „pravične naknade“ iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29.

               48

               U tom pogledu kao prvo valja navesti da su države članice koje odluče u svoje unutarnje pravo uvesti iznimku privatnog reproduciranja dužne u skladu s tom odredbom predvidjeti plaćanje „pravične naknade“ u korist nositelja tih prava.

               49

               Valja također podsjetiti da je tumačenje te odredbe prema kojoj su države članice koje su uvele iznimku privatnog reproduciranja, koja je predviđena pravom Unije i koja kao bitan element sadrži pojam „pravične naknade“ u skladu s uvodnim izjavama 35. i 38. te direktive, slobodne pobliže odrediti parametre na nekoherentan i neusklađen način koji se mogu razlikovati od jedne do druge države članice, protivno cilju navedene direktive koja nastoji uskladiti određene aspekte autorskog prava i srodnih prava u informacijskom društvu kao i onemogućiti narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu koje bi proizlazilo iz različitosti zakonodavstava država članica (vidjeti u tom smislu presudu Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 35. i 36.).

               50

               Prema sudskoj praksi Suda takva naknada ima za cilj dati naknadu autorima za privatno reproduciranje njihovih zaštićenih djela, koje je stvoreno bez davanja njihovog ovlaštenja, na način da ga se treba smatrati protučinidbom za štetu koju su autori pretrpjeli zbog takvog reproduciranja za koje oni nisu dali ovlaštenje (vidjeti u tom smislu presudu Padawan, EU:C:2010:620, t. 30., 39. i 40.).

               51

               Na taj način u načelu osoba koja je uzrokovala takvu štetu odnosno ona koja je reproducirala zaštićeno djela bez dobivanja prethodnog ovlaštenja nositelja prava popravlja pretrpljenu štetu financiranjem naknade koja će biti plaćena tom nositelju (vidjeti u tom smislu presude Padawan, EU:C:2010:620, t. 45. i Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 26.).

               52

               Sud je, međutim, priznao da, s obzirom na praktične poteškoće povezane s takvim sustavom pravične naknade, države članice mogu u cilju financiranja pravične naknade uvesti naknadu koja nije izravno na teret dotičnih privatnih osoba, nego osoba koje mogu iznos te naknade prenijeti na cijenu stavljanja na raspolaganje opreme, uređaja i medija za reproduciranje ili na cijenu pružene usluge reproduciranja, a trošak navedene naknade u konačnici snosi privatni korisnik koji plaća tu cijenu (vidjeti u tom smislu presude Padawan, EU:C:2010:620, t. 46. i 48. i Stichting de Thuiskopie, EU:C:2011:397, t. 27. i 28.).

               53

               Kao drugo, iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 proizlazi da sustav naknade koji je uspostavila dotična država članica mora osigurati pravednu ravnotežu prava i interesa između, s jedne strane, autorâ i korisnikâ pravične naknade te, s druge strane, korisnikâ predmetâ zaštite.

               54

               Štoviše, sustav naknade za privatno reproduciranje kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji pri izračunu pravične naknade plative njegovim korisnicima ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten, ne poštuje pravednu ravnotežu navedenu u prethodnoj točki.

               55

               Naime, u takvom se sustavu uzrokovana šteta, i dakle iznos pravične naknade plative njegovim korisnicima, računa na temelju kriterija štete koju su autorima prouzročila reproduciranja za privatnu uporabu ostvarena iz dopuštenog izvora i reproduciranja ostvarena iz nedopuštenog izvora. Tako izračunat iznos u konačnici se prenosi na cijenu koju korisnici predmeta zaštite plaćaju u trenutku kada im se na raspolaganje stave oprema, uređaji i mediji koji omogućuju privatno reproduciranje.

               56

               Na taj se način svi korisnici koji stječu takvu opremu, uređaje ili medije posredno kažnjavaju, s obzirom na to da, snoseći trošak naknade utvrđene neovisno o tome je li izvor iz kojeg su takva reproduciranja ostvarena dopušten ili nedopušten, nužno pridonose naknadi štete uzrokovane reproduciranjem za privatnu uporabu iz nedopuštenog izvora, koje nije dopušteno Direktivom 2001/29, te stoga snose dodatan trošak, koji nije zanemariv, a kako bi mogli stvarati privatna reproduciranja obuhvaćena iznimkom predviđenom njezinim člankom 5. stavkom 2. točkom (b).

               57

               Doista, ne može se smatrati da takav slučaj ispunjava uvjet pravedne ravnoteže između prava i interesa, s jedne strane, korisnikâ pravične naknade i, s druge strane, korisnikâ predmetâ zaštite.

               58

               S obzirom na sveukupna prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da pravo Unije, osobito članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 zajedno sa stavkom 5. tog članka, treba tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom zakonodavstvu kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten.

         Treće pitanje

               59

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/48 tumačiti u smislu da ju je moguće primijeniti na postupak kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem dužnici pravične naknade traže od navedenog suda da donese pravna utvrđenja na teret tijela zaduženog za ubiranje i raspodjelu te naknade nositeljima autorskog prava, a koje se brani protiv tog zahtjeva.

               60

               Valja podsjetiti da se Direktiva 2004/48, kao što to proizlazi iz njezinog članka 1., odnosi na mjere, postupke i pravna sredstva u državama članicama radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva.

               61

               Sud je presudio da odredbe Direktive 2004/48 ne uređuju sve aspekte povezane s pravom intelektualnog vlasništva, nego samo one koji su svojstveni, s jedne strane, poštovanju tih prava i, s druge strane, njihovim povredama, propisujući djelotvorne pravne putove za sprečavanje, prestanak ili naknadu svake povrede postojećeg prava intelektualnog vlasništva (vidjeti presudu Bericap Záródástechnikai, C‑180/11, EU:C:2012:717, t. 75.).

               62

               Nadalje, iz članka 2. stavka 1. Direktive 2004/48 proizlazi da se njezine odredbe ograničavaju na osiguranje poštovanja različitih prava koje koriste osobe koje su stekle prava intelektualnog vlasništva, tj. nositelji tih prava, a ne mogu se tumačiti na način da uređuju različite mjere i postupke stavljene na raspolaganje osobama koje same nisu nositelji tih prava i koji se ne odnose samo na povredu tih prava (vidjeti u tom smislu presudu Bericap Záródástechnikai, EU:C:2012:717, t. 77.).

               63

               Štoviše, postupak kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na doseg režima iznimke privatnog reproduciranja i na njegove učinke na naplatu i raspodjelu pravične naknade koju moraju platiti uvoznici i/ili proizvođači praznih medija, u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, nije započeo tužbom podnesenom od strane nositeljâ prava u cilju sprečavanja, prestanka ili naknade svake povrede postojećeg prava intelektualnog vlasništva, nego tužbom koju su podnijeli gospodarski subjekti u vezi s pravičnom naknadom koju su dužni platiti.

               64

               U tim se uvjetima ne može primijeniti Direktiva 2004/48.

               65

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da se Direktiva 2004/48 treba tumačiti u smislu da se ne primjenjuje na postupak kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem dužnici pravične naknade traže od suda koji je uputio zahtjev da donese pravna utvrđenja na teret tijela zaduženog za ubiranje i raspodjelu te naknade nositeljima autorskog prava, a koje se brani protiv tog zahtjeva.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pravo Unije, osobito članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu, zajedno sa stavkom 5. tog članka, treba tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom zakonodavstvu kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten.

                           2.

                           Direktivu 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti u smislu da se ne primjenjuje na postupak kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem dužnici pravične naknade traže od suda koji je uputio zahtjev da donese pravna utvrđenja na teret tijela zaduženog za ubiranje i raspodjelu te naknade nositeljima autorskog prava, a koje se brani protiv tog zahtjeva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. ožujka 2011.#ThyssenKrupp Nirosta GmbH protiv Europske komisije.#Žalba - Tržišno natjecanje.#Predmet C-352/09 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 2. rujna 2009.#Mohamed El Morabit protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje.#Spojeni predmeti T-37/07 i T-323/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. studenog 2011.#Norma-A SIA i Dekom SIA protiv Latgales plānošanas reģions.#Zahtjev za prethodnu odluku: Augstākās tiesas Senāts - Latvija.#Direktiva 2004/17/EZ - Direktiva 92/13/EEZ.#Predmet C-348/10.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. srpnja 2015.#InnoLux Corp. protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Članak 101. UFEU‑a – Članak 53. Sporazuma o EGP‑u – Svjetsko tržište zaslona od tekućih kristala (LCD) – Utvrđivanje cijena – Novčane kazne – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni (2006.) – Točka 13. – Izračun vrijednosti prihoda od prodaje na koju se povreda odnosi – Unutarnje prodaje predmetnog proizvoda izvan EGP‑a – Uzimanje u obzir prodaje gotovih proizvoda koji uključuju predmetni proizvod trećim stranama unutar EGP‑a.#Predmet C-231/14 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑231/14 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 8. svibnja 2014.,
            InnoLux Corp., ranije Chimei InnoLux Corp., sa sjedištem u Miaoli Countyju (Tajvan), koji zastupaju J.-F. Bellis, odvjetnik, i R. Burton, solicitor ,
            žalitelj,
            druga stranka u postupku je:
            Europska komisija , koju zastupaju A. Biolan, F. Ronkes Agerbeek i P. Van Nuffel, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tuženik u prvom stupnju,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. veljače 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Društvo InnoLux Corp., ranije Chimei InnoLux Corp. (u daljnjem tekstu: društvo InnoLux), žalbom traži djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije u predmetu InnoLux/Komisija (T‑91/11, EU:T:2014:92, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je, s jedne strane, izmijenjena Odluka Komisije C (2010) 8761 final od 8. prosinca 2010. koja se odnosi na postupak primjene članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (predmet COMP/39.309 – LCD), sažetak koje je objavljen u Službenom listu Europske unije od 7. listopada 2011. (SL C 295, str. 8., u daljnjem tekstu: sporna odluka), utvrđivanjem iznosa novčane kazne koja mu je izrečena u članku 2. te odluke na 288.000.000 eura i, s druge strane, u preostalom dijelu odbijena njegova tužba za djelomično poništenje navedene odluke u dijelu u kojem se odnosi na njega i za smanjenje iznosa te novčane kazne.
            Pravni okvir
            2. Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 23., svezak 2., str. 3.) u članku 23. stavcima 2. i 3. propisuje:
            „2. Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
            (a) krše odredbe članka [101. UFEU‑a] ili [102. UFEU‑a] [...]
            [...]
            Za svakog poduzetnika [...] koj[i] sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
            [...]
            3. Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.“
            3. U točki 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006, C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice za izračun novčanih kazni), naslovljenoj „Izračun vrijednosti prihoda od prodaje“, određeno je sljedeće:
            „U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno [...] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar [Europskoga gospodarskog prostora (EGP‑a)] [...].“
            Okolnosti spora i sporna odluka
            4. Okolnosti spora i sporna odluka, kako proizlaze iz točaka 1. do 27. pobijane presude, mogu se sažeti kako slijedi.
            5. Društvo Chi Mei Optoelectronics Corp. (u daljnjem tekstu: društvo CMO) trgovačko je društvo osnovano u skladu s tajvanskim pravom koje je kontroliralo grupu društava koja su se bavila proizvodnjom zaslona od tekućih kristala s aktivnom matricom („Liquid Crystal Displays“; u daljnjem tekstu: LCD), sa sjedištima po cijelom svijetu.
            6. Društvo CMO 20. studenoga 2009. sklopilo je ugovor o spajanju s društvima InnoLux Display Corp. i TPO Displays Corp. U skladu s tim ugovorom, društva TPO Displays Corp. i CMO 18. ožujka 2010. prestala su postojati. Društvo koje je nastavilo postojati u dva je navrata promijenilo naziv, najprije iz InnoLux Display Corp. u Chimei InnoLux Corp. i naposljetku u InnoLux Corp., žalitelja u ovom postupku.
            7. U proljeće 2006. društvo Samsung Electronics Co. Ltd (u daljnjem tekstu: društvo Samsung), osnovano u skladu s korejskim pravom, podnijelo je Komisiji zahtjev za oslobađanje od kazne na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.). Tom prigodom društvo Samsung prijavilo je postojanje zabranjenog sporazuma o određenim vrstama LCD‑a među nekoliko poduzetnika, uključujući i žalitelja.
            8. Komisija je 23. studenoga 2006. društvo Samsung uvjetno oslobodila od kazne sukladno članku 15. spomenute obavijesti, dok je isto odbila drugom sudioniku u zabranjenom sporazumu, društvu LG Display Co. Ltd (u daljnjem tekstu: društvo LGD), također osnovanom u skladu s korejskim pravom.
            9. Komisija je 27. svibnja 2009. pokrenula upravni postupak i sastavila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama koju je uputila na adrese šesnaest društava, među kojima CMO‑u i dvama europskim društvima kćerima koja se nalaze u njegovu 100-postotnom vlasništvu, to jest Chi Mei Optoelectronicsu BV i Chi Mei Optoelectronicsu UK. U toj obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, među ostalim, objašnjeni su razlozi zbog kojih se ta dva društva kćeri moraju, u skladu sa sudskom praksom Općeg suda, smatrati solidarno odgovornima za povrede koje je počinilo društvo CMO.
            10. Adresati obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama pisanim su putem Komisiju u propisanom roku upoznali sa svojim stajalištem o prigovorima koji su protiv njih istaknuti. Usto je nekoliko tih adresata, među kojima i žalitelj, iskoristilo svoje pravo da budu usmeno saslušani tijekom rasprave koja je održana 22. i 23. rujna 2009.
            11. Zahtjevom za dostavu informacija od 4. ožujka 2010. i dopisom od 6. travnja 2010. stranke su pozvane, među ostalim, da dostave podatke o vrijednosti prodaje koja se uzima u obzir pri izračunu novčanih kazni te da o tome podnesu svoja očitovanja. Društvo CMO na navedeni je dopis odgovorilo 23. travnja 2010.
            12. Komisija je 8. prosinca 2010. donijela spornu odluku. Ona je upućena na adrese šest od šesnaest trgovačkih društava primatelja obavijesti o utvrđenim činjenicama, među kojima žalitelju te društvima LGD i AU Optronics Corp. (u daljnjem tekstu: društvo AUO). Tom odlukom, međutim, društva kćeri žalitelja više nisu bila obuhvaćena.
            13. U spornoj odluci Komisija je utvrdila da među šest velikih međunarodnih proizvođača LCD‑a, uključujući žalitelja te društva LGD i AUO, postoji zabranjeni sporazum u odnosu na sljedeće dvije kategorije tih proizvoda dimenzija jednakih ili većih od dvanaest inča: LCD‑i za informacijske tehnologije, poput onih za kompaktna prijenosna računala i računalne zaslone, te LCD‑i za televizore (u daljnjem tekstu: LCD‑TV) (u daljnjem tekstu zajedno: LCD‑i koji su predmet kartela).
            14. Sukladno pobijanoj odluci, taj je zabranjeni sporazum poprimio oblik jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u), koja je trajala najmanje od 5. listopada 2001. do 1. veljače 2006. Tijekom tog razdoblja sudionici zabranjenog sporazuma održali su veći broj višestranih sastanaka koje su nazivali „kristalnim sastancima“. Ti su sastanci imali jasan protutržišni cilj, s obzirom na to da su njihovi sudionici imali priliku, među ostalim, utvrđivati minimalne cijene LCD‑a koji su predmet kartela, raspravljati o svojim predviđanjima cijena kako bi spriječili njihovo smanjenje i usklađivati povećanje cijena kao i razinu proizvodnje. Sudionici zabranjenog sporazuma također su tijekom razdoblja povrede održavali dvostrane sastanke i često razmjenjivali informacije o temama o kojima se raspravljalo tijekom „kristalnih sastanaka“. Među ostalim, poduzeli su određene korake kako bi provjerili poštuju li se odluke donesene na tim sastancima.
            15. Pri određivanju iznosa novčanih kazni izrečenih spornom odlukom Komisija se oslonila na Smjernice za izračun novčanih kazni. Primjenjujući ih, Komisija je definirala vrijednost prihoda od prodaje LCD‑a koji su predmet kartela, a na koje se povreda izravno ili neizravno odnosi. U tu svrhu, utvrdila je sljedeće tri kategorije prodaje koju su obavljali sudionici zabranjenog sporazuma:
            – kategoriju „izravna prodaja unutar EGP‑a“, koja obuhvaća prodaje LCD‑a koji su predmet kartela drugom poduzetniku unutar EGP‑a;
            – kategoriju „izravna prodaja unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“, koja obuhvaća prodaje LCD‑a koji su predmet kartela unutar grupe koje je proizvođač dio ugrađenih u gotove proizvode, a koji se zatim prodaju drugom poduzetniku unutar EGP‑a i
            – kategoriju „neizravna prodaja“, koja obuhvaća prodaje LCD‑a koji su predmet kartela drugom poduzetniku smještenom izvan EGP‑a, koji zatim zaslone ugrađuje u gotove proizvode i prodaje ih unutar EGP‑a.
            16. Međutim, Komisija je ocijenila da se može ograničiti na to da u obzir uzme prve dvije kategorije spomenute u prethodnoj točki, s obzirom na to da uključivanje treće kategorije nije bilo potrebno kako bi izrečene kazne postigle dovoljnu razinu odvraćajućeg učinka.
            17. Komisija je odbila žaliteljeve prigovore koji su se, među ostalim, odnosili na to da se vrijednost prihoda od relevantne prodaje trebala utvrditi tako da se u obzir ne uzme njegova „izravna prodaja unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“.
            18. K tome, primjenjujući Obavijest o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela, Komisija je potvrdila potpuno oslobođenje od kazne društva Samsung. Suprotno tomu, smatrala je da žalitelju suradnja ne daje pravo ni na kakvo smanjenje novčane kazne.
            19. Na temelju navedenih razmatranja Komisija je u članku 2. sporne odluke žalitelju izrekla novčanu kaznu u iznosu od 300.000.000 eura.
            Pobijana presuda
            20. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. veljače 2011. žalitelj je pred njim pokrenuo postupak za djelomično poništenje sporne odluke i smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je na temelju te odluke izrečena.
            21. U prilog svojoj tužbi istaknuo je tri tužbena razloga, među ostalim, prvi se temeljio na činjenici da je Komisija, određujući vrijednost prihoda od relevantne prodaje radi utvrđenja novčane kazne, primijenila pravno netočan pojam, takozvanu „izravnu prodaju unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“, a treći na činjenici da je vrijednost prihoda od relevantne prodaje koju je Komisija utvrdila u odnosu na njega pogrešno obuhvaćala i prodaju koja se ne odnosi na LCD‑e koji su predmet kartela.
            22. Opći sud u pobijanoj presudi prihvatio je posljednji tužbeni razlog i, shodno tome, izvršavajući svoju neograničenu nadležnost, smanjio iznos novčane kazne izrečene žalitelju na 288.000.000 eura. U preostalom dijelu Opći sud tužbu je odbio.
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            23. Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:
            – djelomično ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je njome odbijena njegova tužba za djelomično poništenje sporne odluke;
            – djelomično poništi spornu odluku i u okviru svoje neograničene nadležnosti smanji iznos novčane kazne koja mu je izrečena te
            – naloži Komisiji snošenje troškova postupaka pred Sudom i Općim sudom.
            24. Komisija zahtijeva da se žalba odbije i žalitelju naloži snošenje troškova.
            Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
            25. Nakon objave mišljenja nezavisnog odvjetnika, Komisija je aktom podnesenim tajništvu Suda 6. svibnja 2015. zatražila ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. U prilog svojem zahtjevu Komisija je u bitnom istaknula da su u mišljenju nezavisnog odvjetnika iskrivljeni neki od njezinih argumenata te da se ono temelji na dijelovima žalbe koji su obmanjujući i sadržavaju pogreške koje se tiču činjenica.
            26. Valja podsjetiti da Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne propisuju mogućnost da stranke iznose svoja zapažanja kao odgovor na mišljenje nezavisnog odvjetnika (vidjeti presudu Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            27. Na temelju članka 252. stavka 2. UFEU‑a, dužnost je nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložena mišljenja u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do tog mišljenja (vidjeti presudu Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            28. Stoga neslaganje jedne od stranaka s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može samo za sebe opravdati ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (presuda E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, t. 62.).
            29. Imajući navedeno na umu, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. svojeg Poslovnika, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije (presuda Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, t. 24.).
            30. To nije slučaj u ovom predmetu. Naime, poput žalitelja, Komisija je kako u pisanom tako i u usmenom dijelu postupka iznijela sve činjenične i pravne argumente na kojima temelji svoj zahtjev. Stoga Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim elementima koji su mu potrebni za donošenje odluke i da su ti elementi pred njim raspravljeni.
            31. S obzirom na prethodna razmatranja, Sud ocjenjuje da nema mjesta ponovnom otvaranju usmenog dijela postupka.
            O žalbi
            32. Žalitelj u potporu žalbi ističe dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava, počinjenima time što je Opći sud protivno članku 101. UFEU‑a i članku 53. Sporazuma o EGP‑u pri izračunu novčane kazne, pribjegavajući pojmu „izravne prodaje unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“, uzeo u obzir unutarnju prodaju proizvoda na koje se povreda odnosi obavljenu izvan EGP‑a samo zato što su ti proizvodi ugrađeni u gotove proizvode namijenjene prodaji neovisnim trećim stranama unutar EGP‑a. Drugi žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava, počinjenima time što je Opći sud spomenuti pojam primijenio na svakog od vertikalno integriranih sudionika zabranjenog sporazuma, čime je povrijeđeno načelo nediskriminacije.
            Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na činjenicu da je pri izračunu novčane kazne uzeta u obzir prodaja gotovih proizvoda u koje su ugrađeni proizvodi na koje se povreda odnosi
            Argumentacija stranaka
            33. Kao prvo, žalitelj prigovara Općem sudu da je, protivno točki 13. Smjernica za izračun novčanih kazni, u vrijednost prihoda od prodaje koje je uzeo u obzir pri izračunu novčane kazne uključio njegovu prodaju gotovih proizvoda unutar EGP‑a kao „izravnu prodaju unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“, iako se povreda u smislu navedene odredbe ne odnosi na tu prodaju.
            34. Naime, budući da prema žaliteljevu mišljenju povreda utvrđena u spornoj odluci obuhvaća samo LCD zaslone, ali ne i gotove proizvode u koje su oni ugrađeni, prodaja unutar EGP‑a na koju se povreda odnosi u smislu spomenute točke 13. obuhvaća isključivo LCD‑e koji su prodani trećim stranama odnosno isporučeni povezanim klijentima unutar grupe. Unatoč tome što je LCD sastavni dio gotova proizvoda, predmet prodaje, prema žaliteljevu mišljenju, nije LCD namijenjen ugradnji u gotov proizvod, nego sam gotov proizvod. Žalitelj smatra da prodaja gotovih proizvoda nije moguća na tržištu koje je obuhvaćeno povredom. Stoga prodaja gotovih proizvoda unutar EGP‑a, prema njegovu mišljenju, ne može ograničiti tržišno natjecanje na tržištu LCD‑a unutar tog prostora. Žalitelj, slijedom navedenog, smatra da se utvrđenje povrede sadržano u spornoj odluci ne odnosi na tu prodaju.
            35. Žalitelj također smatra da Opći sud pogrešno razlikuje unutarnje isporuke vertikalno integriranih sudionika zabranjenog sporazuma prema tome čine li oni s kupcem s kojim su povezani jedinstvenog poduzetnika, što odgovara kategoriji „izravne prodaje unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“, ili s njime ne čine takvog poduzetnika, što odgovara kategoriji „izravne prodaje unutar EGP‑a“. Naime, prema njegovu mišljenju, utvrđenje povrede ničim ne opravdava takvo razlikovanje, s obzirom na to da ono obuhvaća prodaju unutar grupe.
            36. U tom pogledu žalitelj ističe da je Opći sud u točkama 48. i 49. pobijane presude pogrešno ocijenio da je Komisijin izbor da u obzir uzme „izravnu prodaju unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“ još više opravdan zato što iz dokaza proizlazi da se unutarnja prodaja LCD‑a koji su predmet kartela poduzetnicima koji sudjeluju u zabranjenom sporazumu odvijala po cijenama na koje je taj sporazum utjecao i da su sudionici zabranjenog sporazuma bili upoznati s činjenicom da cijena LCD‑a koji su predmet kartela utječe na cijenu gotovih proizvoda u koje su oni ugrađeni. Ta se ocjena odnosila na sve sudionike zabranjenog sporazuma. Stoga je, prema žaliteljevu mišljenju, potpuno umjetno razlikovanje između „stvarne“ unutarnje prodaje, koja se kao takva može uzeti u obzir pri izračunu novčane kazne, i one koja nije „stvarna“ te se može zanemariti i zamijeniti „stvarnom“ prodajom trećim stranama LCD zaslona ugrađenih u gotov proizvod.
            37. Kao drugo, žalitelj smatra da je Komisija zanemarila sudsku praksu Općeg suda ustanovljenu presudom Europa Carton/Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) i potvrđenu u presudi Suda Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) time što je, umjesto da se prema unutarnjoj prodaji odnosi jednako kao prema prodaji trećima, ta institucija na određene adresate sporne odluke primijenila drukčiji kriterij kako bi odredila mjesto njihove unutarnje prodaje.
            38. Prema žaliteljevu mišljenju, Komisija je na prodaju LCD‑a trećima primijenila kriterij mjesta isporuke LCD‑a koje treba ugraditi u gotove proizvode, bez obzira na to gdje će se potonji prodati. Suprotno tomu, kad je bila riječ o unutarnjim isporukama LCD‑a koje je obavio InnoLux, taj je kriterij bio vezan uz mjesto isporuke gotovog proizvoda u koji je LCD ugrađen, bez obzira na mjesto njegove ugradnje u gotove proizvode. Komisija je na taj način, smatra žalitelj, različito postupila prema unutarnjim isporukama LCD‑a koje su obavili pojedini vertikalno integrirani sudionici zabranjenog sporazuma, odnoseći se prema njima na nepovoljniji način. S obzirom na to da se zabranjeni sporazum odnosio kako na unutarnju prodaju tako i na prodaju trećima, žalitelj smatra da bi pravilna primjena presude Europa Carton/Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) zahtijevala uzimanje u obzir svih isporuka LCD‑a unutar EGP‑a, bez obzira na to koji ih je sudionik u zabranjenom sporazumu obavio te bez obzira na to jesu li obavljene unutar grupe ili prema trećima.
            39. Kao treće, žalitelj ističe da iz presude Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 i C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120) proizlazi da se nadležnost Europske unije ne prostire na cjelokupnu prodaju unutar EGP‑a, nego samo na onu prodaju proizvoda o kojem je riječ unutar tog prostora koja je rezultat usklađenog djelovanja u pogledu kojeg je utvrđena povreda. Prema žaliteljevu mišljenju, u predmetnom slučaju povreda se odnosi isključivo na LCD, a ne na gotove proizvode u koje su oni prethodno ugrađeni. Žalitelj stoga smatra da je Opći sud u točki 70. pobijane presude pogrešno ocijenio da presuda Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 i C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120) dopušta uzimanje u obzir unutarnjih isporuka LCD‑a koje je obavio žalitelj izvan EGP‑a zato što te LCD‑e u gotove proizvode ugrađuju društva koja su dio istog poduzetnika koji ih onda prodaje unutar EGP‑a.
            40. Žalitelj također smatra da je Opći sud, kada je u točki 46. pobijane presude naveo da je prodaja gotovih proizvoda u koje su ugrađeni LCD‑i „štetila odvijanju tržišnog natjecanja unutar EGP‑a“, zanemario kriterij iz presude Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 i C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120). Naime, prodaja gotovih proizvoda, prema žaliteljevu mišljenju, nije mogla biti obavljena na tržištu EGP‑a koje je obuhvaćeno povredom. Stoga navedena prodaja nije mogla ograničiti tržišno natjecanje na tom tržištu. Žalitelj određivanje „prodaje koja je povezana s EGP‑om“ smatra nedovoljnim kako bi se potvrdila nadležnost Unije na temelju kriterija iz presude Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 i C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120). Suprotno tomu, on smatra kako treba dokazati da su proizvodi na koje se povreda odnosi, to jest LCD‑i, prodavani unutar EGP‑a.
            41. Kao četvrto, žalitelj smatra da je zaključak prema kojem u slučaju unutarnjih isporuka LCD‑a proizvodnim postrojenjima koja se nalaze unutar EGP‑a, poput onih društvu Samsung, nije riječ o prodaji unutar EGP‑a kada se gotovi proizvodi u koje su LCD‑i ugrađeni prodaju izvan EGP‑a u suprotnosti s točkom 33. presude Istituto Chemioterapico Italiano i Commercial Solvents/Komisija (6/73 i 7/73, EU:C:1974:18). Žalitelj ocjenjuje pogrešnim stajalište prema kojem unutarnja prodaja LCD‑a unutar EGP‑a ograničava tržišno natjecanje unutar tog prostora samo onda kada se gotov proizvod u koji je LCD ugrađen prodaje unutar EGP‑a.
            42. Kao peto, žalitelj tvrdi da kriterij koji su primijenili Komisija i Opći sud kako bi utvrdili mjesto njegovih unutarnjih isporuka dovodi do opasnosti od usporednog kažnjavanja i od sukoba nadležnosti s drugim nadležnim tijelima u području tržišnog natjecanja jer ista transakcija može biti povod tomu da više nadležnih tijela u području tržišnog natjecanja diljem svijeta utvrdi povredu i izrekne kaznu. Žalitelj stoga smatra da – s obzirom na to da je Komisija u ovom predmetu izrekla novčanu kaznu u pogledu transakcije koja se odnosi na sastavni dio isporučen izvan EGP‑a zato što je gotov proizvod u koji je taj dio ugrađen prodan unutar EGP‑a – ista transakcija može biti istodobno sankcionirana i izvan i unutar EGP‑a.
            43. Komisija smatra da razlozi zbog kojih je Opći sud odbio žaliteljevu argumentaciju u prvostupanjskom postupku nisu pravno neutemeljeni. Zbog toga smatra da je prvi žalbeni razlog neosnovan. K tome, posljednji argument iznesen u okviru tog razloga Komisija smatra novim i stoga nedopuštenim jer je u ovom predmetu prvi put istaknut u okviru žalbe.
            Ocjena Suda
            44. U okviru prvog žalbenog razloga žalitelj u bitnom ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u vrijednost prihoda od prodaje koja je uzeta u obzir pri izračunu novčane kazne koja mu je izrečena kao „izravnu prodaju unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“ uključio prodaju gotovih proizvoda unutar EGP‑a koju su obavila njegova društva kćeri sa sjedištem izvan EGP‑a i u njegovu 100-postotnom vlasništvu, nakon što su LCD‑i koji su predmet kartela ugrađeni u te proizvode, iako se povreda ne odnosi na tu prodaju. Takvim je postupkom Opći sud, prema žaliteljevu mišljenju, povrijedio točku 13. Smjernica za izračun novčanih kazni te zanemario relevantnu sudsku praksu Suda i Općeg suda kao i granice mjesne nadležnosti Komisije.
            45. Valja podsjetiti da je u članku 23. stavku 2. drugoj alineji Uredbe br. 1/2003 propisano da za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegova ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
            46. Kao što je to Sud već presudio, Komisija mora u svakom pojedinačnom slučaju i imajući u vidu kontekst kao i ciljeve određene sustavom kazni uspostavljenim Uredbom br. 1/2003 ocijeniti željeni učinak na poduzetnika o kojem je riječ, osobito uzimajući u obzir prihod koji odražava stvarni gospodarski položaj poduzetnika tijekom razdoblja u kojem je počinjena povreda (presude Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, C‑76/06 P, EU:C:2007:326, t. 25.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 53. te LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 49.).
            47. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pri izračunu iznosa novčane kazne dopušteno je uzeti u obzir kako ukupni prihod poduzetnika, koji je pokazatelj, premda približan i nepotpun, njegove veličine i gospodarske snage, tako i udio tog prihoda ostvaren proizvodima obuhvaćenima povredom, koji je pokazatelj opsega povrede (presude Musique Diffusion française i dr./Komisija, 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, t. 121.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 54. te LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 50.).
            48. Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, iako se člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 Komisiji dodjeljuje diskrecijska ovlast, njime se ta ovlast ipak ograničava tako da se uspostavljaju objektivni kriteriji kojih se Komisija mora držati. Prema tome, s jedne strane, iznos novčane kazne koja se može nametnuti poduzetniku podložan je brojčano odredivoj i apsolutnoj gornjoj granici, tako da je najveći iznos novčane kazne koji se može izreći određenom poduzetniku unaprijed odrediv. S druge strane, izvršavanje te diskrecijske ovlasti ograničeno je također pravilima postupanja koja si je sama Komisija nametnula, osobito u Smjernicama za izračun novčanih kazni (presude Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 55. te LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 51.).
            49. U skladu s točkom 13. navedenih smjernica, „[u] određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno [...] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar Europskoga gospodarskog prostora“. Te iste smjernice u točki 6. preciziraju da se „[k]ombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te [njezino] trajanje smatra [...] primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativnu težinu svakog poduzetnika u povredi“.
            50. Slijedi da je postavljeni cilj točke 13. Smjernica za izračun novčanih kazni da kao polazište za izračunavanje novčane kazne koja se izriče nekom poduzetniku uzme iznos koji odražava ekonomsku važnost povrede i veličinu poduzetnikova doprinosa toj povredi (presude Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, t. 76.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 57. te LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 53.).
            51. Prema tome, pojam vrijednosti prihoda od prodaje naveden u točki 13. Smjernica za izračun novčanih kazni obuhvaća prihode od prodaje ostvarene na tržištu zahvaćenom povredom koje se nalazi unutar EGP‑a, pri čemu nije potrebno utvrđivati je li spomenuta prodaja doista bila zahvaćena tom povredom, s obzirom na to da dio prihoda od prodaje proizvoda na koje se povreda odnosi najbolje odražava njezinu ekonomsku važnost (vidjeti u tom smislu presude Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, t. 75. do 78.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 57. do 59.; Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, t. 148. i 149. te LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 53. do 58. i t. 64.).
            52. U predmetnom je slučaju nesporno, kako to, među ostalim, proizlazi iz točaka 73. i 90. pobijane presude, da žaliteljeva prodaja koja je uzeta u obzir pri izračunu novčane kazne kao „izravna prodaja unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“ nije obavljena na tržištu proizvoda na koji se povreda odnosi, što je u ovom slučaju tržište LCD‑a koji su predmet kartela, nego na tržištu proizvoda koji se od njega razlikuje, to jest na nizvodnom tržištu gotovih proizvoda u koje su ugrađeni LCD‑i koji su predmet kartela, a koji su u tom slučaju bili predmet unutarnje prodaje izvan EGP‑a između žalitelja i njegovih vertikalno integriranih društava kćeri.
            53. Iz točke 45. pobijane presude proizlazi, međutim, da prihodi od prodaje gotovih proizvoda u koje su ugrađeni LCD‑i koji su predmet kartela nisu uzeti u obzir u cjelokupnoj svojoj vrijednosti, nego samo u onom dijelu te vrijednosti koja može odgovarati vrijednosti LCD‑a koji su predmet kartela, a ugrađeni su u gotove proizvode, kada je potonje neovisnim trećim stranama sa sjedištem unutar EGP‑a prodavao poduzetnik kojeg je žalitelj dio.
            54. Suprotno žaliteljevoj tvrdnji, Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava kada je, među ostalim, u točki 47. pobijane presude ocijenio da je Komisija pri izračunu novčane kazne mogla na takav način uzeti u obzir prodaju gotovih proizvoda.
            55. Iako je točno da se pojam „vrijednosti prihoda od prodaje“, naveden u točki 13. Smjernica za izračun novčanih kazni, ne može proširiti tako da uključuje prodaju dotičnog poduzetnika koja nije obuhvaćena područjem primjene zabranjenog sporazuma koji mu se stavlja na teret (vidjeti presude Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, t. 76.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 57. te LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 53.), bilo bi protivno cilju kojem teži članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 kada bi vertikalno integrirani sudionici zabranjenog sporazuma mogli postići to da se, samo zato što su proizvode obuhvaćene povredom ugradili u gotove proizvode izvan EGP‑a, iz izračuna novčane kazne isključi onaj dio vrijednosti prihoda koje su ostvarili prodajom gotovih proizvoda unutar EGP‑a koji bi mogao odgovarati vrijednosti proizvoda obuhvaćenih povredom.
            56. Doista, kako je to Opći sud u bitnom istaknuo u točki 71. pobijane presude, a Sud već presuđivao, vertikalno integrirani poduzetnici mogu imati koristi od horizontalnog sporazuma o utvrđivanju cijena sklopljenih protivno članku 101. UFEU‑a, ne samo prilikom prodaje neovisnim trećim stranama na tržištu proizvoda obuhvaćenog povredom nego i na nizvodnom tržištu prerađenih proizvoda koji su sastavljeni, među ostalim, od proizvoda obuhvaćenih povredom, i to na dvjema osnovama. Ili ti poduzetnici prenose povećanja u cijeni faktora proizvodnje koja su posljedica povrede na prerađene proizvode, ili ih ne prenose, što im posljedično daje prednost pred njihovim konkurentima u pogledu troškova, koji te iste faktore proizvodnje nabavljaju na tržištu proizvoda obuhvaćenih povredom (presuda Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 60.).
            57. Iz navedenog slijedi da je Opći sud u točkama 70. i 71. pobijane presude pravilno ocijenio da, kada vertikalno integrirani poduzetnik ugrađuje proizvode obuhvaćene povredom u gotove proizvode u svojim proizvodnim jedinicama koje se nalaze izvan EGP‑a, prodaja tih gotovih proizvoda unutar EGP‑a neovisnim trećim stranama može utjecati na tržišno natjecanje na tržištu tih proizvoda pa se za takvu povredu može smatrati da izaziva posljedice unutar EGP‑a, čak i ako je tržište predmetnih gotovih proizvoda odvojeno od onog obuhvaćenog spomenutom povredom.
            58. U tom pogledu, Opći je sud u točkama 48. i 49. pobijane presude utvrdio, s jedne strane, da iz dokaza sadržanih osobito u uvodnoj izjavi 394. pobijane odluke, koje žalitelj nije osporavao pred tim sudom, proizlazi da se prodaja LCD‑a koji su predmet kartela unutar poduzetnika koji sudjeluju u zabranjenom sporazumu odvijala po cijenama na koje je taj sporazum utjecao i, s druge strane, kao što to posebno proizlazi iz uvodnih izjava 92. i 93. pobijane odluke, da su sudionici tog sporazuma bili upoznati s činjenicom da cijena LCD‑a koji su predmet kartela utječe na cijenu gotovih proizvoda u koje su oni ugrađeni.
            59. Valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, Opći sud jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu činjenica i, načelno, za ispitivanje dokaza za koje smatra da dokazuju te činjenice. Ako su ti dokazi ispravno pribavljeni i ako su poštovana opća načela prava i postupovna pravila koja se primjenjuju na dokazivanje i izvođenje dokaza, samo je na Općem sudu da ocijeni vrijednost dokaza koji su mu dostavljeni. Ta ocjena, dakle, osim u slučaju iskrivljavanja tih elemenata, ne predstavlja pitanje prava, koje bi samo po sebi bilo podvrgnuto kontroli Suda (vidjeti presudu E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
            60. Iako žalitelj u prilog prvom žalbenom razlogu ističe da dokazni elementi navedeni u točkama 48. i 49. pobijane presude obuhvaćaju ne samo vertikalno integrirane poduzetnike u pogledu kojih je Komisija upotrijebila pojam „izravne prodaje unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“ nego i druge sudionike zabranjenog sporazuma, pa čak i sve takve sudionike, on Općem sudu ne zamjera iskrivljavanje dokaznih elemenata.
            61. U tim je okolnostima Opći sud u točkama 46., 70. i 84. pobijane presude s pravom utvrdio da prodaja gotovih proizvoda, bez obzira na to što nije obavljena na tržištu proizvoda na koji se povreda odnosi, narušila tržišno natjecanje unutar EGP‑a, povređujući članak 101. UFEU‑a osobito na štetu potrošača. Opći sud prema tome nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je, među ostalim, u točkama 47. i 87. pobijane presude ocijenio da je prodaja gotovih proizvoda bila u vezi s povredom unutar EGP‑a, u smislu točke 13. Smjernica za izračun kazni.
            62. Usto valja istaknuti da bi isključivanje te prodaje dovelo do umjetnog smanjivanja ekonomske važnosti povrede koju je počinio određeni poduzetnik jer bi sama činjenica da takva prodaja nije uzeta u obzir, iako je unutar EGP‑a doista obuhvaćena zabranjenim sporazumom, naposljetku dovela do izricanja novčane kazne koj a ne bi vjerno odražavala područje primjene tog sporazuma u Europskom gospodarskom prostoru (vidjeti analogijom presude Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, t. 77.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 58. te LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 54.).
            63. Konkretnije govoreći, kao što je to Opći sud utvrdio u točkama 46., 47., 71. i 74. pobijane presude, neuzimanje u obzir vrijednosti prihoda od te prodaje nužno bi dovelo do pružanja neopravdane prednosti vertikalno integriranim društvima koja, kao i žalitelj, u svojim proizvodnim jedinicama sa sjedištem izvan EGP‑a ugrađuju znatan dio proizvoda obuhvaćenih povredom, omogućujući im da izbjegnu kaznu koja je proporcionalna njihovoj ekonomskoj važnosti na tržištu tih proizvoda i štetnosti njihova postupanja za tržišno natjecanje unutar EGP‑a.
            64. U tom pogledu Općem sudu ne može se prigovoriti to što je razlikovao prodaje koje su obavili sudionici zabranjenog sporazuma ovisno o tome čine li potonji jedinstvenog poduzetnika s društvima koja su proizvode na koje se povreda odnosi ugrađivali u gotove proizvode.
            65. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam poduzetnika u kontekstu prava tržišnog natjecanja treba razumijevati tako da označava gospodarsku jedinicu čak i ako se s pravnog stajališta ta jedinica sastoji od više fizičkih ili pravnih osoba (vidjeti osobito presude Hydrotherm Gerätebau, 170/83, EU:C:1984:271, t. 11. te Arkema/Komisija, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, t. 37.).
            66. Slijedom navedenog, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 90. pobijane presude, sudionici zabranjenog sporazuma koji, poput žalitelja, čine jedinstvenog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a s proizvodnim jedinicama koje ugrađuju predmetne proizvode u gotove proizvode nalaze se u objektivno drukčijim okolnostima od onih u kojima se nalaze sudionici zabranjenog sporazuma koji, poput žalitelja u predmetu u kojem je donesena presuda LG Display i LG Display Taiwan (C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 46. i 47.), čine različitog poduzetnika u smislu te odredbe u odnosu na onog koji obavlja to ugrađivanje. Naime, dok je prodaja predmetnog proizvoda u prvom slučaju unutarnje naravi, u drugom slučaju ona se obavlja neovisnim trećim poduzetnicima. Različite objektivne okolnosti opravdavaju prema tome različit odnos prema tim prodajama. Žalitelj u okviru predmetne žalbe uopće nije osporavao razmatranja Općeg suda sadržana, među ostalim, u točkama 70. i 90. pobijane presude koja se tiču jedinstvenosti poduzetnika koji sudjeluju u zabranjenom sporazumu.
            67. Točan je žaliteljev navod prema kojem je Sud u presudi Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 59.) ocijenio da, u okvirima EGP‑a, pri utvrđivanju vrijednosti prihoda od prodaje koju treba uzeti u obzir kada se izračunava novčana kazna zbog povrede članka 101. UFEU‑a prodaju neovisnim trećim stranama ne treba razlikovati od one subjektima koji su dio istog poduzetnika.
            68. Unatoč tome, iz te presude ne proizlazi ono što je žalitelj isticao na raspravi pred Sudom, a to je da se prema unutarnjoj prodaji treba odnositi jednako kao prema prodaji neovisnim trećim stranama u smislu da, s obzirom na to da je kod potonjih u obzir uzeta samo prodaja unutar EGP‑a, u izračun novčane kazne valja jednako tako uključiti samo prodaju obavljenu unutar tog prostora.
            69. Kako je to Opći sud u bitnom ocijenio u točkama 73. i 74. pobijane presude, iz presude Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) proizlazi isključivo to da vrijednost prihoda od prodaje koju valja uzeti u obzir pri izračunu novčane kazne koja se izriče vertikalno integriranom poduzetniku u načelu mora obuhvaćati cjelokupnu prodaju proizvoda na koji se povreda odnosi unutar EGP‑a, a u što je uključena unutarnja prodaja tog proizvoda obavljena u sklopu tog poduzetnika.
            70. Unatoč tome, nije isključeno to da se u slučaju poput predmetnoga – u kojem se unutarnja prodaja proizvoda na koji se povreda odnosi obavljala izvan EGP‑a u sklopu vertikalno integriranog poduzetnika – pri izračunu novčane kazne koju treba izreći sudioniku zabranjenog sporazuma koji je dio tog poduzetnika uzme u obzir prodaja gotovih proizvoda koju je potonji obavio u EGP‑u neovisnim trećim stranama. Suprotno tomu, kao što je to navedeno u točki 56. ove presude, upravo iz točke 60. presude Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) proizlazi da spomenutu prodaju u načelu treba uzeti u obzir jer je ona nužno pogođena tom povredom.
            71. U tom smislu, žaliteljevi argumenti koji se tiču Komisijine mjesne nadležnosti potpuno su irelevantni.
            72. Kao što je to Opći sud naveo u točki 58. pobijane presude, iz sudske prakse Suda nedvojbeno proizlazi da – u slučaju poduzetnikâ sa sjedištem izvan EGP‑a, koji proizvode robu koja se trećima prodaje unutar EGP‑a, međusobno usklađuju cijene koje primjenjuju prema kupcima sa sjedištem unutar EGP‑a i provode to usklađivanje na način da prodaju po cijenama koje su zapravo koordinirane – takvo usklađivanje ima za cilj i učinak ograničavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu u smislu članka 101. UFEU‑a, a Komisija je mjesno nadležna (vidjeti u tom smislu presudu Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 i C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120, t. 13. i 14.).
            73. U predmetnom je slučaju, međutim, nesporno da je Komisija nadležna za primjenu članka 101. UFEU‑a na zabranjeni sporazum o kojem je riječ jer su njegovi sudionici, među kojima i žalitelj, kao što to proizlazi iz točaka 42. i 66. pobijane presude, unutar EGP‑a djelovali kao kartel s međunarodnim djelovanjem, prodajući na tom području neovisnim trećim stranama proizvod na koji se povreda odnosi.
            74. Prvi žalbeni razlog odnosi se, međutim, na jedno drugo pitanje, a to je izračun novčane kazne koju treba izreći žalitelju za tu povredu članka 101. UFEU‑a. U tom pogledu, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 46. do 51. ove presude, valja utvrditi relevantnu vrijednost prihoda od prodaje, kako bi iznos te novčane kazne odražavao ekonomsku važnost povrede i veličinu poduzetnikova doprinosa toj povredi. Kao što to proizlazi iz točaka 52. do 70. ove presude, Opći sud pravilno je ocijenio da je Komisija u tu svrhu mogla uzeti u obzir prodaju gotovih proizvoda koju je žalitelj obavljao unutar EGP‑a neovisnim trećim stranama, u slučaju da je izvan EGP‑a obavljao unutarnju prodaju proizvoda na koji se povreda odnosi.
            75. Kada je u tom pogledu riječ o žaliteljevu navodu prema kojem uzimanje u obzir navedene prodaje pri izračunu novčane kazne koja se izriče zbog povrede članka 101. UFEU‑a može dovesti do usporednog kažnjavanja za isto protutržišno postupanje tijela nadležnih za tržišno natjecanje u nekoj trećoj zemlji, valja napomenuti da je taj navod, suprotno onomu što tvrdi Komisija, dopušten u okviru predmetne žalbe u skladu s člankom 170. stavkom 1. Poslovnika jer ni na koji način ne mijenja predmet spora. Dovoljno je, međutim, podsjetiti da, kao što je to Sud već ocijenio, ni načelo ne bis in idem ni bilo koje drugo pravno načelo ne može obvezati Komisiju na to da vodi računa o postupanju protiv poduzetnika i njegovu kažnjavanju u trećoj zemlji (vidjeti presude Showa Denko/Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, t. 52. do 58.; SGL Carbon/Komisija, C‑308/04 P, EU:C:2006:433, t. 28. do 34. i SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, t. 24. do 35.).
            76. Kada je riječ o žaliteljevu argumentu koji se temelji na točki 33. presude Istituto Chemioterapico Italiano i Commercial Solvents/Komisija (6/73 i 7/73, EU:C:1974:18), dovoljno je utvrditi da je ta presuda potpuno irelevantna u okviru predmetnog žalbenog razloga jer se, kao što je to Opći sud s pravom istaknuo u točki 87. pobijane presude, ne odnosi na izračun novčane kazne koja se izriče zbog povrede pravila tržišnog natjecanja sadržanih u Ugovoru o FEU‑u, nego na uvjete pod kojima se primjenjuje zabrana zloporabe vladajućeg položaja iz članka 102. UFEU‑a, osobito uvjet koji se tiče utjecaja na trgovinu među državama članicama.
            77. S obzirom na prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na načelo nediskriminacije
            Argumentacija stranaka
            78. Kao prvo, žalitelj ističe da razlikovanje koje je proveo Opći sud među vertikalno integriranim poduzetnicima prema tome čine li jedinstvenog poduzetnika s povezanim subjektima nije utemeljeno ni na jednoj mjerodavnoj razlici među njima. Tako navodi da se Opći sud u presudi LG Display i LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88), da bi odbio argument o potrebi isključivanja prodaje LCD‑a društvima majkama tužiteljâ u tom predmetu, nije pozvao na činjenicu da je predmetna prodaja obavljena u sklopu jedinstvenog poduzetnika. Suprotno tomu, Opći je sud u točki 89. te presude, smatra žalitelj, ocijenio da je predmetna prodaja u stvarnosti prodaja povezanim subjektima koja ulazi u obuhvat utvrđenja povrede samo zato što je prodaja unutar grupe obuhvaćena zabranjenim sporazumom. U skladu s tim, žalitelj smatra da ne postoji nikakva razlika između isporuke unutar grupe koju su provodili tužitelji u predmetu u kojem je donesena presuda LG Display i LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) i one koju je provodio žalitelj u ovom predmetu.
            79. Prema žaliteljevu mišljenju, to je razlikovanje također neobjektivno i nedosljedno. Navodi da je Opći sud u točki 140. presude LG Display i LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) precizirao da se „jednako [...] tako za društva kćeri koja su bila u 100-postotnom vlasništvu smatralo da proizlaze iz istog poduzetnika kao i sudionici zabranjenog sporazuma, dok se društva koja su imala u vlasništvu dionice društava koja su bila dio zabranjenog sporazuma nisu smatrala društvima majkama jer se nije dokazalo da su bili ispunjeni uvjeti propisani sudskom praksom u tu svrhu“. Žalitelj smatra da je teško proniknuti u smisao razlikovanja vertikalno integriranih društava prema tome obavlja li se relevantna prodaja povezanim društvima kćerima ili povezanim društvima majkama.
            80. Kao drugo, žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada se u točkama 93. i 94. pobijane presude oslonio na načelo zakonitosti kako bi odbio njegove argumente utemeljene na načelu jednakog postupanja. Žaliteljevo je mišljenje da iz presude Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr. (C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479) proizlazi da se samo onda kada jedna stranka zatraži primjenu nezakonite metode izračuna novčane kazne može pozvati na načelo zakonitosti da bi se odbio takav njezin zahtjev. Žalitelj smatra da mu je u predmetnom slučaju uskraćena primjena metode izračuna novčane kazne koja je potpuno zakonita. Metoda koja je primijenjena na isporuku LCD‑a unutar grupe koju su obavljala društva LGD i AUO u stvarnosti je, smatra žalitelj, ona čiju su osnovanost Opći sud i Sud potvrdili u presudama Europa Carton/Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) i KNP BT/Komisija (C‑248/98 P, EU:C:2000:625). Prema žaliteljevu mišljenju, Opći sud potvrdio je zakonitost te metode i u presudi LG Display i LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) pa, prema tome, u pobijanoj presudi proturječi samome sebi.
            81. Komisija smatra da je drugi žalbeni razlog neosnovan i da ga kao takvog treba odbiti.
            Ocjena Suda
            82. Budući da se drugim žalbenim razlogom u biti želi osporiti razlikovanje koje je proveo Opći sud između sudionika zabranjenog sporazuma prema tome čine li jedinstvenog poduzetnika s društvima koja ugrađuju proizvode na koje se povreda odnosi u gotove proizvode, treba ga odbiti kao neosnovan iz razloga koji su u pogledu prvog žalbenog razloga izneseni u točkama 64. do 66. ove presude.
            83. U svakom slučaju, u dijelu u kojem se osporavaju točke 93. i 94. pobijane presude, drugi žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan jer se odnosi na sporedne razloge koji ne mogu dovesti do ukidanja te presude (vidjeti osobito presudu Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 148. i navedenu sudsku praksu).
            84. Naime, u točki 92. pobijane presude Opći je sud ocijenio, što se u okviru predmetne žalbe ne dovodi u pitanje, da – čak i pod pretpostavkom da je Komisija pogrešno propustila uzeti u obzir da su društva LGD i AOU činila jedinstvenog poduzetnika s društvima s kojima su povezana – navedena okolnost ni na koji način ne bi mogla koristiti žalitelju jer te navodne Komisijine pogreške, čak i da su potvrđene, ne dokazuju da je pojam „izravna prodaja unutar EGP‑a putem prerađenih proizvoda“ pogrešan, s obzirom na to da definicija tog pojma ne ovisi o situacijama u kojima on jest ili nije bio primijenjen. Slijedom navedenog, budući da je Opći sud odbacio žaliteljevu argumentaciju o tom pitanju kao nedopuštenu zbog nedostatka pravnog interesa, razmatranja o osnovanosti te argumentacije iznesena su u točkama 93. i 94. pobijane presude isključivo radi cjelovitosti, kako je to, uostalom, vidljivo iz izraza „u svakom slučaju“ koji tim točkama prethodi.
            85. S obzirom na navedeno, drugi žalbeni razlog treba odbiti dijelom kao neosnovan, a dijelom kao bespredmetan.
            86. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            87. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
            88. Budući da društvo Innolux nije uspjelo u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da ono snosi troškove, treba mu naložiti snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Žalba se odbija.
            2. Društvu InnoLux Corp. nalaže se snošenje troškova.