title: Presuda Suda (peto vijeće) od 4. listopada 2018.#Komisija za zaštita na potrebitelite protiv Eveline Kamenove.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad - Varna.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2005/29/EZ – Članak 2. točke (b) i (d) – Direktiva 2011/83/EU – Članak 2. točka 2. – Pojmovi ‚trgovac’ i ‚poslovna praksa’.#Predmet C-105/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      4. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2005/29/EZ – Članak 2. točke (b) i (d) – Direktiva 2011/83/EU – Članak 2. točka 2. – Pojmovi ‚trgovac’ i ‚poslovna praksa’”
      U predmetu C‑105/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad – Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska), odlukom od 16. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 28. veljače 2017., u postupku

         Komisija za zaštita na potrebitelite

      protiv

         Eveline Kamenove,

      uz sudjelovanje:

         Okražna prokuratura – Varna,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, M. Hellmann i J. Techert, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Cleenewerck de Crayencour, Y. Marinova, G. Goddin i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točaka (b) i (d) Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Eveline Kamenove i Komisije za zaštita na potrebitelite (Komisija za zaštitu potrošača, Bugarska) (u daljnjem tekstu: KZP) u vezi s aktom kojim je KZP E. Kamenovoj izrekao upravnu novčanu kaznu jer je u oglasima za prodaju robe koji su se objavljivali na internetskoj stranici propustila pružiti informacije potrošačima.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2005/29

               3

               Člankom 2. Direktive 2005/29 utvrđuje se:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe koje sežu izvan njezine trgovačke odnosno poslovne djelatnosti, obrta ili slobodnog zanimanja;

                        (b)

                        ‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca;

                  […]

                        (d)

                        ‚poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču’ […] znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                  […]”

               4

               Članak 3. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon trgovačkog posla u vezi s proizvodom.”

         Direktiva 2011/83/EU

               5

               Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.) u članku 2. propisuje se:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (1)

                        ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenim ovom Direktivom djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti;

                        (2)

                        ‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba, neovisno o tome je li u privatnom ili javnom vlasništvu, koja u vezi s ugovorima obuhvaćenim ovom Direktivom djeluje, uključujući i preko drugih osoba koje djeluju u njezino ime ili za njezin račun, u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću;

                  […]”

               6

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive, ona se „primjenjuje, pod uvjetima i u mjeri određenoj u njezinim odredbama, na svaki ugovor sklopljen između trgovca i potrošača”.

               7

               U članku 6. stavku 1. spomenute direktive navode se informacije koje trgovac pruža kupcu prije nego što ugovor na daljinu ili ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija ili bilo koja odgovarajuća ponuda postane obvezujuća za potrošača.

               8

               Člankom 9. stavkom 1. iste direktive propisuje se da potrošač ima rok od 14 dana da odustane od ugovora na daljinu ili ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija.

            Bugarsko pravo

               9

               Člancima 47. i 50. Zakona za zaštita na potrebitelite (Zakon o zaštiti potrošača) (DV br. 99 od 9. prosinca 2005.), u verziji koja je primjenjiva na glavni postupak (u daljnjem tekstu: ZZP), u bugarski pravni poredak prenose se, redom, članak 6. i 9. Direktive 2011/83, koji se odnose, prvi, na obvezu informiranja kod ugovora na daljinu i, drugi, na pravo odustajanja.

               10

               Članak 204. ZZP‑a glasi kako slijedi:
               „Fizičke osobe kaznit će se novčanom kaznom od 100 do 1000 [bugarskih leva (BGN)], a trgovci pojedinci i pravne osobe novčanom kaznom od 500 do 3000 BGN za svaki slučaj nepoštovanja obveza informiranja potrošača iz članka 47. stavaka 1., 2., 3., 5., 6. i 7. te članaka 48. i 49.”

               11

               Člankom 207. stavkom 1. ZZP‑a određuje se:
               „Osoba koja onemogućava ostvarivanje prava potrošača na odustajanje od ugovora sklopljenog na daljinu ili izvan poslovnih prostorija, koje je propisano u članku 50., kaznit će se za svaki takav slučaj novčanom kaznom od 1000 do 3000 BGN.”

               12

               U skladu sa stavkom 13. točkom 2. dodatnih odredaba ZZP‑a:
               „‚Trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja prodaje robu ili je nudi na prodaju, koja pruža usluge, koja sklapa potrošački ugovor u okviru svoje trgovačke ili poslovne djelatnosti u javnom ili privatnom sektoru, kao i svaka osoba koja djeluje u njezino ime ili za njezin račun.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Na internetskoj stranici www.olx.bg potrošač je na temelju ugovora o prodaji na daljinu kupio ručni sat. Smatrajući da taj ručni sat ne odgovara značajkama iz oglasa koji je bio objavljen na toj internetskoj stranici i nakon što je prodavatelj odbio preuzeti natrag ručni sat i vratiti plaćeni iznos, potrošač je podnio pritužbu KZP‑u.

               14

               Nakon provedenih provjera, KZP je utvrdio da je prodavateljica ručnog sata bila E. Kamenova, koja je na toj stranici bila registrirana pod pseudonimom „eveto‑ZZ”. Prema navodima administratora internetske stranice www.olx.bg, korisnik pod tim pseudonimom objavio je na toj internetskoj stranici ukupno osam oglasa za prodaju različitih proizvoda, uključujući ručni sat o kojem je riječ u glavnom postupku.

               15

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je pregledavanjem navedene stranice KZP utvrdio da je 10. prosinca 2014. bilo objavljeno osam oglasa za prodaju različitih proizvoda korisnika pod pseudonimom „eveto‑ZZ”.

               16

               Odlukom od 27. veljače 2015. KZP je utvrdio da je E. Kamenova počinila upravni prekršaj te joj je na temelju članaka 204. i 207. ZZP‑a izrekao veći broj prekršajnih novčanih kazni zbog povrede članka 47. stavka 1. točaka 1., 2., 3., 5., 7., 8. i 12. te članka 50. ZZP‑a. Prema KZP‑ovim navodima, E. Kamenova ni u jednom od navedenih oglasa nije navela tvrtku i adresu trgovca kao ni adresu elektroničke pošte, ukupnu cijenu proizvoda stavljenog na prodaju, sva uključena davanja i poreze, uvjete plaćanja, isporuke i izvršenja, pravo potrošača na odustajanje od ugovora o prodaji sklopljenog na daljinu, uvjete, rok i načine ostvarivanja tog prava kao ni podsjetnik na postojanje zakonskog jamstva o usklađenosti prodavanih proizvoda s ugovorom o prodaji.

               17

               E. Kamenova podnijela je tužbu protiv te odluke pred Rajonenim sadom Varna (Općinski sud u Varni, Bugarska). Presudom od 22. ožujka 2016. taj je sud poništio navedenu odluku jer E. Kamenova nije imala svojstvo trgovca u smislu stavka 13. točke 2. dodatnih odredaba ZZP‑a i Direktive 2005/29.

               18

               KZP je sudu koji je uputio zahtjev, odnosno Administrativenom sadu – Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska), podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude. Sud koji je uputio zahtjev prije svega navodi da se znatan obujam proizvoda široke potrošnje prodaje i kupuje na internetu. On zatim podsjeća na to da je cilj Direktive 2005/29 postizanje visoke razine zaštite potrošača. On se u tom smislu pita ima li fizička osoba svojstvo trgovca u smislu Direktive 2005/29 u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj ona na internetu prodaje relativno veliku količinu robe znatne vrijednosti.

               19

               U tim je okolnostima Administrativen sad – Varna (Upravni sud u Varni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2. točke (b) i (d) [Direktive 2005/29] tumačiti na način da je djelatnost fizičke osobe, koja je registrirana na internetskoj stranici za prodaju proizvoda i koja je na internetskoj stranici istodobno objavila osam oglasa za prodaju različite robe, poslovna djelatnost u smislu pravne definicije iz članka 2. točke (b), da predstavlja poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošačima u smislu članka 2. točke (d) i da je obuhvaćena područjem primjene Direktive u skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1.?”

         O prethodnom pitanju

               20

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se fizička osoba koja na internetskoj stranici istodobno objavljuje određen broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu smatrati „trgovcem” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 2005/29 i, s druge strane, predstavlja li takva djelatnost „poslovnu praksu” u smislu članka 2. točke (d) te direktive.

               21

               Najprije valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da donese odluku u postupku koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena i u tom kontekstu protumačiti sve odredbe prava Unije potrebne nacionalnim sudovima za donošenje odluke u postupcima koji se pred njima vode, čak i kad te odredbe nisu izričito navedene u pitanjima koja mu upućuju ti sudovi (presuda od 19. listopada 2017., Otero Ramos, C‑531/15, EU:C:2017:789, t. 39. i navedena sudska praksa).

               22

               Stoga, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoje pitanje samo na tumačenje odredaba Direktive 2005/29, na Sudu je da iz svih elemenata koje mu je dostavio nacionalni sud, posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izdvoji elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2017., Otero Ramos, C‑531/15, EU:C:2017:789, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               23

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se odredbama koje su relevantne u glavnom postupku, odnosno člancima 47. i 50. ZZP‑a, u bugarski pravni poredak prenose, redom, članci 6. i 9. Direktive 2011/83. Međutim, sud koji je uputio zahtjev – koji osobito želi doznati može li se fizička osoba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja na internetskoj stranici istodobno objavljuje veći broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu, smatrati „trgovcem” i mora li u tom smislu ispunjavati zahtjeve navedene u tim člancima – u svojem prethodnom pitanju traži samo tumačenje Direktive 2005/29.

               24

               U tom kontekstu treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita, s jedne strane, može li se fizička osoba koja na internetskoj stranici istodobno objavljuje određen broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu smatrati „trgovcem” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 2005/29 i članka 2. točke 2. Direktive 2011/83 te, s druge strane, predstavlja li takva djelatnost „poslovnu praksu” u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29.

               25

               Kao prvo, što se tiče pojma „trgovac”, valja podsjetiti na to da se u članku 2. točki (b) Direktive 2005/29 on definira kao „svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi [ta] Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca”.

               26

               U članku 2. točki 2. Direktive 2011/83 trgovac se definira kao „svaka fizička ili pravna osoba, neovisno o tome je li u privatnom ili javnom vlasništvu, koja u vezi s ugovorima obuhvaćenim [tom] Direktivom djeluje, uključujući i preko drugih osoba koje djeluju u njezino ime ili za njezin račun, u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću”.

               27

               Dakle, u okviru direktiva 2005/29 i 2011/83 pojam „trgovac” definiran je gotovo istovjetno.

               28

               Usto, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg mišljenja, i Direktiva 2005/29 i Direktiva 2011/83 temelje se na članku 114. UFEU‑a te se u tom smislu njima nastoje postići isti ciljevi, odnosno nastoji se doprinijeti dobrom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i zajamčiti visoka razina zaštite potrošača u okviru zakona i drugih propisa na koje se odnose.

               29

               Posljedično, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, valja smatrati da se pojam „trgovac”, na način kako je definiran u tim direktivama, mora tumačiti ujednačeno.

               30

               Uzimajući u obzir navedeno, valja navesti da iz teksta članka 2. točke (b) Direktive 2005/29 proizlazi da je zakonodavac Unije pojmu „trgovac” dao osobito široko značenje, koje obuhvaća „svaku fizičku ili pravnu osobu” koja obavlja lukrativnu djelatnost i koje iz svojeg područja primjene ne isključuje ni tijela koja obavljaju djelatnost od općeg interesa ni ona koja imaju status javnopravnih tijela (presuda od 3. listopada 2013., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 32.).

               31

               Isto se utvrđenje primjenjuje i u pogledu članka 2. točke 2. Direktive 2011/83 jer se ta odredba, s jedne strane, kao što se na to podsjeća u točki 26. ove presude, izričito odnosi na „svak[u] fizičk[u] ili pravn[u] osob[u], neovisno o tome je li u privatnom ili javnom vlasništvu” i, s druge strane, kao što je to navedeno u točki 29. ove presude, mora se tumačiti istovjetno tumačenju članka 2. točke (b) Direktive 2005/29.

               32

               Osim toga, iz teksta članka 2. točke (b) Direktive 2005/29 i članka 2. točke 2. Direktive 2011/83 proizlazi da je za kvalifikaciju dotične osobe kao „trgovca” nužno da ona djeluje „u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću” odnosno u ime ili za račun trgovca.

               33

               U tom pogledu valja utvrditi da se u pogledu samog teksta definicija navedenih u članku 2. točkama (a) i (b) Direktive 2005/29 i članku 2. točkama 1. i 2. Direktive 2011/83 smisao i doseg pojma „trgovac”, kako je propisan tim odredbama, moraju odrediti s obzirom na povezani, ali suprotni pojam „potrošača”, koji označava svakog pojedinca koji se ne bavi trgovačkim ili profesionalnim djelatnostima (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Doista, iz sudske prakse Suda proizlazi da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na trgovca pa ga se stoga treba smatrati manje informiranom, ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na svojeg suugovaratelja (presude od 3. listopada 2013., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 35. i od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 54.).

               35

               Iz toga proizlazi da je pojam „trgovac” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 2005/29 i članka 2. točke 2. Direktive 2011/83 funkcionalni pojam koji podrazumijeva razmatranje ulazi li ugovorni odnos u okvir aktivnosti koje osoba profesionalno obavlja (vidjeti analogijom presudu od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Posljedično, kako bi se dotična fizička ili pravna osoba smatrala „trgovcem” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 2005/29 i članka 2. točke 2. Direktive 2011/83, ta osoba mora djelovati „u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću” odnosno u ime ili za račun trgovca.

               37

               Što se tiče odgovora na pitanje je li fizička osoba poput tuženice u glavnom postupku obuhvaćena pojmom „trgovac” u smislu tih odredaba, valja naglasiti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, da kvalifikacija „trgovca” zahtijeva „pristup […] ovisno o pojedinačnom slučaju”. Iz toga proizlazi da sud koji je uputio zahtjev mora na temelju svih činjeničnih elemenata kojima raspolaže razmotriti je li fizička osoba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je na internetskoj platformi istodobno objavila osam oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu, djelovala „u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću” odnosno u ime ili za račun trgovca.

               38

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 51. svojeg mišljenja, sud koji je uputio zahtjev mora u okviru tog razmatranja provjeriti, među ostalim, je li prodaja na internetskoj platformi provedena organizirano, je li cilj te prodaje ostvarivanje dobiti, raspolaže li prodavatelj informacijama i tehničkim sposobnostima u pogledu proizvoda koje nudi na prodaju, a koje potrošač nužno ne posjeduje, pa se na taj način prodavatelj stavlja u povlašteni položaj u odnosu na navedenog potrošača, ima li prodavatelj pravni status koji mu omogućuje obavljanje trgovačkih radnji i u kojoj je mjeri internetska prodaja povezana s prodavateljevom trgovačkom ili poslovnom djelatnošću, je li prodavatelj obveznik PDV‑a, je li prodavatelj, djelujući u ime određenog trgovca ili za njegov račun ili preko drugih osoba koje djeluju u njegovo ime ili za njegov račun, primio naknadu ili ostvario dobit, kupuje li prodavatelj novu ili rabljenu robu s ciljem njezine preprodaje i time tu djelatnost čini redovitom, učestalom i/ili istodobnom u odnosu na svoju trgovačku ili profesionalnu djelatnost, jesu li svi proizvodi koji se prodaju iste vrste ili iste vrijednosti, osobito ako se ponuda odnosi na ograničen broj proizvoda.

               39

               Valja napomenuti da kriteriji navedeni u prethodnoj točki nisu ni iscrpni ni isključivi, tako da, u načelu, ispunjavanje jednog ili više od njih samo po sebi ne određuje kvalifikaciju koju treba primijeniti u pogledu internetskog prodavatelja s obzirom na pojam „trgovac”.

               40

               Dakle, činjenica da se prodaja obavlja u cilju ostvarivanja dobiti odnosno da osoba istodobno objavljuje na internetskoj platformi određen broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu nije sama po sebi dostatna kako bi se tu osobu smatralo „trgovcem” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 2005/29 i članka 2. točke 2. Direktive 2011/83.

               41

               Kao drugo, što se tiče pitanja predstavlja li djelatnost fizičke osobe kao što je to tuženica u glavnom postupku „poslovnu praksu” u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29, valja podsjetiti na to da se prema ustaljenoj sudskoj praksi tom odredbom, u kojoj se upotrebljava osobito široka formulacija, pojam „poslovna praksa” definira na način da obuhvaća „svak[u] radnj[u], izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima” (presuda od 19. rujna 2013., Tour Services, C‑435/11, EU:C:2013:574, t. 27. i navedena sudska praksa).

               42

               Dakle, kako bi se smatralo da je predmetna djelatnost „poslovna praksa” u smislu navedene odredbe, valja provjeriti, s jedne strane, može li se ta djelatnost kvalificirati kao „praksa komercijalne naravi”, odnosno praksa koju provodi „trgovac”, i, s druge strane, predstavlja li ona radnju, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja odnosno tržišno komuniciranje „u izravnoj […] vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima” (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2013., RLvS, C‑391/12, EU:C:2013:669, t. 37.).

               43

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se postojanje „poslovne prakse” u smislu Direktive 2005/29 može utvrditi samo ako tu praksu provodi „trgovac”, kako je definiran u članku 2. točki (b) te direktive.

               44

               Međutim, valja podsjetiti, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, da činjenica da se prodaja obavlja u cilju ostvarivanja dobiti odnosno da fizička osoba istodobno objavljuje na internetskoj platformi određen broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu nije sama po sebi dostatna kako bi se tu osobu smatralo „trgovcem” u smislu te odredbe. Iz toga proizlazi da se djelatnost poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne može smatrati „poslovnom praksom” u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29.

               45

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da se članak 2. točke (b) i (d) Direktive 2005/29 i članak 2. točka 2. Direktive 2011/83 moraju tumačiti na način da se fizička osoba kao što je to tuženica u glavnom postupku, koja na internetskoj stranici istodobno objavljuje određen broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu, može smatrati „trgovcem” i da takva djelatnost može predstavljati „poslovnu praksu” samo ako ta osoba djeluje u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri s obzirom na sve relevantne okolnosti slučaja.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točke (b) i (d) Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi) i članak 2. točka 2. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća moraju se tumačiti na način da se fizička osoba kao što je to tuženica u glavnom postupku, koja na internetskoj stranici istodobno objavljuje određen broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu, može smatrati „trgovcem” i da takva djelatnost može predstavljati „poslovnu praksu” samo ako ta osoba djeluje u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri s obzirom na sve relevantne okolnosti slučaja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 4. listopada 2018.#IQ protiv JP.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunalul Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost u u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članak 15. – Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje – Područje primjene – Članak 19. – Litispendencija.#Predmet C-478/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      4. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članak 15. – Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje – Područje primjene – Članak 19. – Litispendencija”
      U predmetu C‑478/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunalul Cluj (Okružni sud u Cluju, Rumunjska), odlukom od 17. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 9. kolovoza 2017., u postupku

         IQ

      protiv

         JP

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za rumunjsku vladu, u početku R. H. Radu kao i C.-M. Florescu i R. Mangu, a zatim C. R. Canţăr kao i C. M. Florescu i R. Mangu, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i D. Calciu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između IQ i JP u vezi s, među ostalim, izvršavanjem roditeljske skrbi nad troje zajedničke djece nakon njihova razvoda.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 12. i 13. Uredbe br. 2201/2003 glase:

                        „(12)

                        Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.

                        (13)

                        U interesu djeteta, ovom se Uredbom omogućuje, kao izuzetak i pod određenim uvjetima, da nadležni sud može prepustiti rješavanje predmeta sudu druge države članice ako je taj sud prikladniji za rješavanje tog predmeta.

                  […]”

               4

               Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
               […]

                        (b)

                        dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.”

               5

               Članak 2. točka 1. te uredbe glasi:
               „U svrhe ove Uredbe:
               izraz ,sud’ označava sva tijela u državama članicama nadležna u stvarima koje pripadaju u područje primjene ove Uredbe, u skladu s odredbama članka 1.”

               6

               U poglavlju II. odjeljku 1. te uredbe nalaze se pravila o nadležnosti u stvarima povezanim s razvodom braka, zakonskom rastavom i poništajem braka. U tom odjeljku 1. članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Opća nadležnost”, određuje:
               „U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su sudovi država članica

                        (a)

                        na čijem području:
                        […]

                                 –

                                 protustranka ima uobičajeno boravište, […]

                  […]”

               7

               U poglavlju II. odjeljku 2. te uredbe se, u člancima 8. do 15., nalazi niz pravila o nadležnosti u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću.

               8

               Člankom 8. te uredbe, naslovljenim „Opća nadležnost”, predviđeno je:
               „1.   Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.
               2.   Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.”

               9

               Članak 12. te uredbe, naslovljen „Prorogacija nadležnosti”, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Sudovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako:

                        (a)

                        barem jedan od bračnih drugova ima roditeljsku odgovornost prema djetetu;
                        i

                        (b)

                        ako su bračni drugovi i nositelji roditeljske odgovornosti izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatili nadležnost sudova u trenutku pokretanja postupka pred sudom te ako je to u interesu djeteta.

                  2.   Nadležnost dodijeljena u stavku 1. prestaje kada:

                        (a)

                        sudska odluka kojom se dopušta ili odbija razvod, zakonska rastava ili poništaj braka postane pravomoćna;

                        (b)

                        u onim predmetima u kojima je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost na dan iz točke (a) još u tijeku, sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna;

                        (c)

                        postupak iz točaka (a) i (b) bude završen zbog nekog drugog razloga.”

               10

               U skladu s člankom 15. Uredbe br. 2201/2003, naslovljenim „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje”:
               „1.   Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost [koji su nadležni za rješavanje o meritumu] mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta:

                        (a)

                        zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili

                        (b)

                        zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5.

                  2.   Stavak 1. primjenjuje se:

                        (a)

                        na zahtjev stranke; ili

                        (b)

                        po službenoj dužnosti; ili

                        (c)

                        na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3.

                  Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka.
               3.   Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici:

                        (a)

                        dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili

                        (b)

                        je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili

                        (c)

                        je dijete njezin državljanin; ili

                        (d)

                        je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili

                        (e)

                        se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom.

                  4.   Sud države članice koji je stvarno nadležan [koji je nadležan za rješavanje o meritumu] određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1.
               Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14.
               5.   Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest mjeseci od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14.
               6.   Sudovi surađuju u svrhe ovog članka, izravno ili putem svojih središnjih tijela, određenim u skladu s člankom 53.”

               11

               U odjeljku 3., naslovljenom „Zajedničke odredbe”, poglavlja II. te uredbe među ostalim je i njezin članak 19., koji pod naslovom „Litispendencija i paralelni postupci” u stavcima 2. i 3. propisuje:
               „2.   Ako je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu [i osnovi] pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije.
               3.   Ako je utvrđena nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije, sud pred kojim je postupak započeo kasnije proglašava se nenadležnim u korist prvog suda.
               U tom slučaju, stranka koja je pokrenula odgovarajući postupak pred drugim sudom može pokrenuti postupak pred prvim sudom.”

            Rumunjsko pravo

               12

               U skladu s člankom 448. stavkom 1. točkom 1. rumunjskog Zakona o građanskom postupku, odluke u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću izrečene u prvom stupnju izvršne su. Usto, u skladu s rumunjskim postupovnim zakonodavstvom, sudske odluke donesene u prvom stupnju u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću mogu se poništiti samo ako je žalba prihvaćena.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               U braku JP i IQ rođeno je troje djece koja od 2012. imaju boravište u Ujedinjenoj Kraljevini s IQ, svojom majkom.

               14

               Dana 26. studenoga 2014. IQ je Judecătoriji Cluj‑Napoca (Prvostupanjski sud u Cluj‑Napoci) podnijela zahtjev za razvod braka protiv svojeg muža, JP, koji ima boravište u Floreştiju (Rumunjska). Od Judecătorije Cluj‑Napoca (Prvostupanjski sud u Cluj‑Napoci) također je zahtijevala da joj dodijeli isključivo izvršavanje roditeljske skrbi nad troje djece rođene u braku, povjeri brigu o njihovu stanovanju te da JP‑u naloži plaćanje alimentacije u svrhu njihova uzdržavanja i školovanja.

               15

               JP je podnio protuzahtjev kojim je zahtijevao sporazumni razvod braka ili, podredno, zbog krivnje obaju bračnih drugova, zatim da se roditeljska skrb nad troje djece rođene u braku izvršava zajednički i da se utvrdi program održavanja osobnih odnosa s djecom.

               16

               Na raspravi održanoj 28. rujna 2015. Judecătoria Cluj‑Napoca (Prvostupanjski sud u Cluj‑Napoci) ispitala je svoju međunarodnu nadležnost te se proglasila nadležnom za rješavanje. Budući da su se stranke suglasile oko sporazumnog razvoda braka, taj je sud utvrdio da su ispunjeni uvjeti za odlučivanje o tom dijelu tužbenog zahtjeva. Stoga je proglasio sporazumni razvod braka i razdvojio sporedne dijelove tužbenog zahtjeva od onih koji se odnose na razvod, u pogledu kojih je nastavio s odlučivanjem zakazavši datum rasprave radi izvođenja dokaza.

               17

               Presudom u građanskom predmetu, Judecătoria Cluj‑Napoca (Prvostupanjski sud u Cluj‑Napoci, Rumunjska) djelomično je prihvatila zahtjev IQ te protuzahtjev JP‑a, odlučila da će se roditeljska skrb nad troje djece rođene u braku izvršavati zajednički, kao boravište djece odredila stalno prebivalište IQ, utvrdila iznos alimentacije koju JP mora plaćati djeci i utvrdila program održavanja osobnih odnosa oca s djecom.

               18

               Dana 7. rujna 2016. IQ i JP protiv te su odluke uložili žalbu sudu koji je uputio zahtjev, Tribunalulu Cluj (Okružni sud u Cluju, Rumunjska).

               19

               IQ je pred tim sudom zahtijevala da joj se dodijeli isključivo pravo izvršavanja roditeljske skrbi te da program održavanja osobnih odnosa oca s djecom bude stroži. JP je pak zahtijevao da se taj program proširi.

               20

               Dana 26. prosinca 2016. IQ je High Court of Justice (England & Wales), Family Division (family court), Birmingham (Visoki sud (Engleska i Wales), Obiteljski odjel (obiteljski sud), Birmingham, Ujedinjena Kraljevina) podnijela zahtjev za donošenje rješenja o zabrani pristupa protiv JP‑a. Dana 3. siječnja 2017. od tog je suda zahtijevala i da donese odluku o čuvanju i odgoju djece te o načinu izvršavanja prava na posjećivanje za JP‑a.

               21

               Taj je sud istoga dana donio privremenu mjeru kojom se ocu zabranjuje čuvanje i odgoj djece do donošenja konačne odluke u ovom predmetu. Dana 2. veljače 2017. pozvao je sud koji je uputio zahtjev da se proglasi nenadležnim za odlučivanje u predmetu jer je, uz suglasnost roditelja, boravište djece u Ujedinjenoj Kraljevini.

               22

               Rješenjem od 6. srpnja 2017. High Court of Justice (England & Wales), Family Division (family court) Birmingham (Visoki sud (Engleska i Wales), Obiteljski odjel (obiteljski sud), Birmingham) zahtijevao je od rumunjskog suda da mu na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003 prenese nadležnost za odlučivanje u predmetu zbog činjenice da je, s obzirom na to da je uobičajeno boravište troje djece o kojima je riječ od, barem 2013., u Ujedinjenoj Kraljevini, i to tijekom cjelokupnog postupka pred rumunjskim sudovima, taj sud primjereniji za rješavanje u smislu te odredbe.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da sud od kojeg se zahtijeva prijenos nadležnosti bi o predmetu rješavao u žalbenom postupku te da već postoji prvostupanjska odluka.

               24

               Postavlja pitanje kako treba postupiti s potonjom odlukom zato što je ona, u skladu s člankom 448. stavkom 1. točkom 1. rumunjskog Zakona o parničnom postupku, u načelu izvršna tako da JP može tražiti njezino izvršenje sve dok se ta odluka ne ukine.

               25

               Ako sud koji je uputio zahtjev na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003 treba prenijeti nadležnost na High Court of Justice (England & Wales), Family Division (family court), Birmingham (Visoki sud (Engleska i Wales), Obiteljski odjel (obiteljski sud), Birmingham), neće moći odlučiti o žalbi koju su mu uložili IQ i JP tako da će odluka donesena u prvom stupnju u skladu s rumunjskim Zakonom o parničnom postupku i dalje ostati na snazi.

               26

               U tim je okolnostima Tribunalul Cluj (Okružni sud u Cluju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Odnosi li se izraz ‚sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost’ [koji su nadležni za rješavanje o meritumu] iz članka 15. [Uredbe br. 2201/2003] i na sudove koji su rješavali predmet u prvom stupnju i na drugostupanjske sudove? Važno je znati može li se na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003 predmet uputiti primjerenijem sudu ako je nadležni sud kojemu je podnesen zahtjev za upućivanje predmeta primjerenijem sudu žalbeni sud, a primjereniji je sud prvostupanjski sud?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, kako nadležni sud koji upućuje predmet primjerenijem sudu treba postupiti s odlukom donesenom u prvom stupnju?”

         O prethodnim pitanjima

               27

               Uvodno treba istaknuti da situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku obilježava činjenica da dva suda, rumunjski i sud iz Ujedinjene Kraljevine, svoju nadležnost temelje na Uredbi br. 2201/2003.

               28

               Naime, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da su rumunjski sudovi razmotrili jesu li nadležni te su se na temelju članka 12. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, u vezi s člankom 3. stavkom 1. te uredbe proglasili nadležnima, dok sud iz Ujedinjene Kraljevine, pred kojim je kao drugim po redu pokrenut postupak, svoju nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću temelji na članku 8. Uredbe br. 2201/2003, s obzirom na to da troje djece ima uobičajeno boravište u Ujedinjenoj Kraljevini gdje živi s majkom od 2012.

               29

               Stoga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, kako bi se odgovorilo na postavljena pitanja, potrebno je ispitati treba li članak 15. Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da se primjenjuje na situaciju u kojoj su sudovi dviju država članica o kojima je riječ nadležni za rješavanje o meritumu na temelju članaka 8. i 12. te uredbe.

               30

               S tim u vezi treba podsjetiti da članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 predviđa mogućnost da sudovi države članice koji su nadležni rješavati o predmetu prenesu nadležnost za rješavanje tog predmeta ili nekog njegova posebnog dijela na sud druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, ako bi taj sud mogao bolje rješavati predmet i ako je to u najboljem interesu djeteta.

               31

               Taj članak 15., koji se nalazi u odjeljku 2. poglavlja II. Uredbe br. 2201/2003, kojim se utvrđuje skup pravila o nadležnosti u predmetima iz područja roditeljske odgovornosti, predviđa posebno pravilo o nadležnosti kojim se odstupa od pravila o općoj nadležnosti kojima se sudovi mjesta uobičajenog boravišta djeteta određuju kao stvarno nadležni za rješavanje tih predmeta [nadležni za rješavanje o meritumu predmeta], a koje je navedeno u članku 8. navedene uredbe (presuda od 27. listopada 2016., D., C‑428/15, EU:C:2016:819, t. 29.).

               32

               Prema tome, članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 omogućuje prijenos nadležnosti za rješavanje određenog predmeta sudu države članice različite od one čiji je sud redovno nadležan, pod uvjetom da, kao što proizlazi iz uvodne izjave 13. te uredbe, takav prijenos ispunjava posebne uvjete, s jedne strane, i da do njega može doći samo u iznimnim slučajevima, s druge strane (presuda od 27. listopada 2016., D., C‑428/15, EU:C:2016:819, t. 47.).

               33

               Iz toga proizlazi da članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 omogućuje sudu koji je redovno nadležan za rješavanje u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, bilo na temelju općeg pravila iz članka 8. stavka 1. te uredbe ili prorogacijom nadležnosti na temelju članka 12. te uredbe, da prenese svoju nadležnost nad cjelokupnim ili posebnim dijelom predmeta o kojem odlučuje na sud koji je redovno nenadležan u tim stvarima, ali za koji, u konkretnoj situaciji, treba smatrati da je „primjereniji” za rješavanje tog predmeta.

               34

               Kako bi se utvrdilo koji je sud najprimjereniji za rješavanje konkretnog predmeta, potrebno je, među ostalim, odrediti sud druge države članice s kojom je predmetno dijete „posebno povezano” (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2016., D., C‑428/15, EU:C:2016:819, t. 50.).

               35

               U skladu sa sudskom praksom Suda, kako bi se utvrdilo postojanje takve povezanosti u određenom predmetu, valja se pozvati na elemente navedene taksativno u članku 15. stavku 3. točkama (a) do (e) Uredbe br. 2201/2003. Iz toga proizlazi da se predmeti u kojima ti elementi nedostaju odmah isključuju iz mehanizma prijenosa (presuda od 27. listopada 2016., D., C‑428/15, EU:C:2016:819, t. 51.).

               36

               Treba utvrditi da u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su djeca imala i još uvijek imaju uobičajeno boravište u Ujedinjenoj Kraljevini, država članica s kojom treba utvrditi postojanje posebne povezanosti nije povezana s nijednim elementom navedenim u toj odredbi.

               37

               Osobito se u elementu navedenom u članku 15. stavku 3. točki (b) Uredbe br. 2201/2003, u skladu s kojim „je u [toj državi članici] bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta”, svakako navodi situacija u kojoj je dijete imalo, ali više nema uobičajeno boravište u toj državi članici s kojom treba utvrditi postojanje posebne povezanosti.

               38

               Osim toga, elementi navedeni u članku 15. stavku 3. te uredbe potvrđuju – ako ne izričito, onda barem u biti – blisku povezanost djeteta o kojem je riječ u predmetu s državom različitom od one čiji je sud nadležan za postupanje u predmetu na temelju članka 8. stavka 1. ili članka 12. te uredbe (vidjeti po analogiji presudu od 27. listopada 2016., D., C‑428/15, EU:C:2016:819, t. 52.).

               39

               Iz toga slijedi da sud druge države članice s kojom konkretno dijete ima posebnu povezanost koji je primjereniji za rješavanje, iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, ne može biti onaj koji je redovno nadležan za rješavanje o meritumu predmeta na temelju članka 8. ili 12. te uredbe.

               40

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 15. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na situaciju u kojoj su sudovi dviju država članica nadležni za rješavanje o meritumu na temelju članka 8. ili članka 12. te uredbe.

               41

               Kao prvo, svako suprotno tumačenje protivilo bi se volji zakonodavca Unije opisanoj u točki 32. ove presude, jasno izraženoj u uvodnoj izjavi 13. Uredbe br. 2201/2003 i u samom tekstu članka 15. te uredbe, da mehanizam prijenosa predviđen tom odredbom bude iznimka.

               42

               Nadalje, treba podsjetiti da Uredba br. 2201/2003 u poglavljima II. i III. utvrđuje, među ostalim, pravila koja uređuju nadležnost te priznavanje i izvršenje sudskih odluka u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, pri čemu ta pravila imaju za cilj osigurati pravnu sigurnost (vidjeti u tom smislu presudu od 13. listopada 2016., Mikołajczyk, C‑294/15, EU:C:2016:772, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Međutim, tumačenjem članka 15. Uredbe br. 2201/2003 na način da je njime dopušten prijenos predmeta iako pretpostavke za primjenu te odredbe nisu ispunjene kršila bi se pravila o podjeli nadležnosti utvrđena tom uredbom i, u skladu s tim, cilj pravne sigurnosti koji zakonodavac Unije želi postići.

               44

               Naposljetku, takvim bi tumačenjem, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, članak 19. stavak 2. te uredbe, čija je svrha rješavanje situacija u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću u kojima su nadležni sudovi iz različitih država članica, izgubio smisao.

               45

               Naime, tom je odredbom propisano da ako je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu [i osnovi] pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije.

               46

               U ovom slučaju, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da pretpostavke za primjenu te odredbe nisu ispunjene. Prema tome, na High Court of Justice (England & Wales), Family Division (family court), Birmingham (Visoki sud (Engleska i Wales), Obiteljski odjel (obiteljski sud), Birmingham), pred kojim je postupak započeo kasnije, jest da zastane, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je uputio zahtjev, pred kojim je postupak započeo ranije.

               47

               S tim u vezi, kao što je navedeno u točki 28. ove presude, sud koji je uputio zahtjev ispitao je svoju nadležnost te se na temelju članka 12. Uredbe br. 2201/2003 proglasio nadležnim. Ipak, na tom je sudu i dalje da ispita je li njegova nadležnost prestala na temelju stavka 2. tog članka.

               48

               Budući da, kao što je istaknuto u točki 40. ove presude, članak 15. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ne treba odgovoriti na pitanja o tumačenju pretpostavki za provedbu tog članka.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba zaključiti da članak 15. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su dva suda pred kojima je pokrenut postupak nadležna za rješavanje o meritumu na temelju, redom, članka 12. i članka 8. te uredbe.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su dva suda pred kojima je pokrenut postupak nadležna za rješavanje o meritumu na temelju, redom, članka 12. i članka 8. te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. listopada 2018.#1&1 Telecom GmbH protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Tržišno natjecanje – Koncentracije – Maloprodajno tržište usluga mobilnih telekomunikacija i veleprodajno tržište pristupa i započinjanja poziva u Njemačkoj – Stjecanje E‑Plusa od strane Telefónice Deutschland – Odluka o ocjenjivanju koncentracije spojivom s unutarnjim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP‑u – Provedba dijela Konačnih obveza za subjekte koji nisu OPM‑i – Akti koji se ne mogu pobijati – Nedopuštenost.#Predmet T-43/16.

text:
       PRESUDA OPĆEG SUDA (treće vijeće)
   9. listopada 2018. (
         *1
      )
   „Tužba za poništenje – Tržišno natjecanje – Koncentracije – Maloprodajno tržište usluga mobilnih telekomunikacija i veleprodajno tržište pristupa i započinjanja poziva u Njemačkoj – Stjecanje E‑Plusa od strane Telefónice Deutschland – Odluka o ocjenjivanju koncentracije spojivom s unutarnjim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP‑u – Provedba dijela Konačnih obveza za subjekte koji nisu OPM‑i – Akti koji se ne mogu pobijati – Nedopuštenost”
   U predmetu T‑43/16,

      1&1 Telecom GmbH, sa sjedištem u Montabauru (Njemačka), koji zastupa J.-O. Murach, odvjetnik, i P. Alexiadis, solicitor,
   tužitelj,
   protiv

      Europske komisije, koju zastupaju N. Khan, M. Farley i C. Vollrath, u svojstvu agenata,
   tuženika,
   koju podupire

      Telefónica Deutschland Holding AG, sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), koju zastupaju M. Bauer, H.-J. Freund, B. Herbers i K. Baubkus, odvjetnici,
   intervenijent,
   povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje navodne odluke Komisije sadržane u dopisu od 19. studenoga 2015. o provedbi korektivnih mjera za subjekte koji nisu OPM‑i koje su predviđene u Konačnim obvezama te su postale obvezujuće sukladno odluci Komisije C (2014) 4443 final od 2. srpnja 2014. kojom se koncentracija ocjenjuje spojivom s unutarnjim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP‑u pod uvjetom poštovanja određenih obveza (predmet M.7018 – Telefónica Deutschland/E‑Plus),
   OPĆI SUD (treće vijeće),
   u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, I. S. Forrester (izvjestitelj) i E. Perillo, suci,
   tajnik: C. Heeren, administratorica,
   uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. prosinca 2017.,
   donosi sljedeću

      Presudu

      Okolnosti spora

            1

            Odlukom C (2014) 4443 final od 2. srpnja 2014. kojom se koncentracija ocjenjuje spojivom s unutarnjim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP‑u (predmet M.7018 – Telefónica Deutschland/E‑Plus) Europska komisija proglasila je stjecanje (u daljnjem tekstu: koncentracija) E‑Plus Mobilfunka GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: E‑Plus) od strane Telefónice Deutschland Holding AG (u daljnjem tekstu: Telefónica Deutschland) spojivim s unutarnjim tržištem i člankom 57. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) pod uvjetom da Telefónica Deutschland poštuje određene Konačne obveze poput onih priloženih navedenoj odluci (u daljnjem tekstu: Konačne obveze). Konačne obveze sastoje se od triju komponenti: komponente „operater pokretne mreže” (u daljnjem tekstu: komponenta OPM), komponente „operater pokretne virtualne mreže – pristup širokopojasnoj pokretnoj mreži” (u daljnjem tekstu: komponenta OPVM MBA) i komponente „operater koji ne raspolaže vlastitom mrežom (u daljnjem tekstu: komponenta za subjekte koji nisu OPM‑i).

            2

            Telefónica Deutschland obvezuje se na temelju komponente OPM, u biti, ponuditi najam frekvencijskog spektra novom OPM‑u, ustupiti mu određena sredstva i pružiti mu određene usluge potrebne za početak poslovanja kao novom OPM‑u prilikom njegova ulaska na njemačko tržište (prodaja baznih stanica i prodavaonica, sporazum o nacionalnom roamingu i pasivno dijeljenje radijske mreže).

            3

            Telefónica Deutschland obvezuje se na temelju komponente OPVM MBA, u biti, sklopiti ugovor o prodaji 20 % kombiniranog mrežnog kapaciteta subjekta nastalog koncentracijom s jednim ili više (najviše tri) operatora koji nisu OPM. Posebni komercijalni uvjeti tog ugovora otvoreni su za pregovore ali moraju biti u skladu sa sljedećim okvirom: stjecatelji se za cijelo početno petogodišnje ugovorno razdoblje moraju obvezati da će steći određeni mrežni kapacitet te odgovarajuću količinu glasovnoga i podatkovnog te SMS prometa po unaprijed određenoj cijeni koja ne ovisi o stvarno korištenom obujmu; Telefónica Deutschland mora sklopiti takav ugovor s barem jednim stjecateljem prije nego što se koncentraciju može provesti; Telefónica Deutschland obvezuje se ponuditi stjecateljima dodatnih 10 % kombiniranog mrežnog kapaciteta subjekta nastalog koncentracijom pod unaprijed određenim uvjetima.

            4

            Na temelju komponente za subjekte koji nisu OPM‑i Telefónica Deutschland osobito se obvezuje sljedeće (točke 77. i 78. Konačnih obveza):

                     „a)

                     2G/3G/4G pristup za postojeće veletrgovce

               [Telefónica Deutschland] obvezuje se pružiti svim OPVM‑ima/pružateljima usluga koji se trenutačno opskrbljuju 2G/3G/4G proizvodima od [Telefónice Deutschland] ili E‑Plusa mogućnost produljenja njihovih postojećih ugovora od referentnog datuma [koncentracije] do kraja 2025. (ili bilo kojeg drugog ranijeg datuma kada [Telefónica Deutschland] prestane nuditi 2G, 3G ili 4G proizvode svojim korisnicima).
            [Telefónica Deutschland] proaktivno će poslati pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze svim OPVM‑ima/postojećim pružateljima usluga koji su sklopili ugovor o pristupu 2G, 3G ili 4G mreži s [Telefónicom Deutschland] ili E‑Plusom i koji su na snazi na referentni datum te kojim se odriče svojeg ugovornog prava redovnog raskida kako je to navedeno u ugovoru o veleprodajnoj opskrbi u pitanju do kraja 2025. (ili bilo kojeg drugog ranijeg datuma kada [Telefónica Deutschland] prestane nuditi 2G, 3G ili 4G proizvode svojim korisnicima). To ne utječe na pravo izvanrednog raskida zbog ozbiljnih razloga (kao što je to predviđeno zakonom).”

            5

            Sažetak Odluke C (2014) 4443 final objavljen je 13. ožujka 2015. u Službenom listu Europske unije (SL 2015., C 86, str. 10.) dok je verzija navedene odluke koja nije povjerljiva na Komisijinim internetskim stranicama objavljena 15. prosinca 2015.

            6

            Tužitelj 1&1 Telecom GmbH (u daljnjem tekstu: tužitelj ili 1&1) sklopio je 12. prosinca 2013. OPVM ugovor s E‑Plusom na temelju kojeg mu je E‑Plus odobrio pristup svojim 2G/3G/4G mrežama (u daljnjem tekstu: OPVM ugovor s E‑Plusom).

            7

            OPVM ugovor s E‑Plusom je na temelju njegova članka 10. sklopljen na razdoblje od najmanje četiri godine. Navedeni ugovor se istekom najkraćeg trajanja automatski produljuje na neodređeno vrijeme, osim ako ga jedna ili druga stranka ne raskinu prije isteka najkraćeg trajanja ili, naknadno, na kraju svakog kalendarskog tromjesečja u obama slučajevima uz pisanu obavijest danu dvanaest mjeseci ranije.

            8

            Povrh toga, u članku 5. stavku 1. prvom podstavku OPVM ugovora s E‑Plusom navodi se kako slijedi:
            „U mjeri u kojoj se [1&1] također opskrbljuje OPVM uslugama ili usporedivim uslugama od treće osobe, [1&1] obvezuje se na temelju godišnjeg prosjeka aktivirati 37 % tijekom prve godine nakon početka prodaje, 43 % od 13. mjeseca nakon početka stavljanja na tržište do 24. mjeseca i najmanje 46 % od 25. do 48. mjeseca (kraj najkraćeg trajanja) na temelju godišnjeg prosjeka („minimalan udio na tržištu”) svojih novih maloprodajnih korisnika mobilne telefonije koji su ugovaranjem mjesečne pretplate u najkraćem trajanju od 24. mjeseca s osnovnom mjesečnom cijenom uspješno aktivirani te su povezani na temelju usluga koje je zapravo pružio E‑Plus, na koje se primjenjuju cijene navedene u Prilogu 2. ovom ugovoru, u E‑Plusovoj mreži ili u
               bilo kojoj drugoj mobilnoj mreži povezanoj s E‑Plusom na temelju prava trgovačkih društava u skladu s tekstom odjeljaka 15. i slj. njemačkog Zakona o dioničkim društvima (AktG), a koji se koriste OPVM uslugama kao korisnici 1&1 („bruto stopa stjecanja novih korisnika”). U okviru suradnje [1&1] namjerava ostvariti bruto stopu stjecanja novih korisnika od 50 % […]”.

            9

            Članak 5. stavak 1. četvrti i peti podstavak OPVM ugovora s E‑Plusom također navodi da je 1&1 u slučaju nepoštovanja ugovornih obveza aktiviranja određenog postotka novih korisnika u mreži E‑Plusa dužan platiti ugovornu kaznu E‑Plusu.

            10

            Konačno, u članku 15. stavku 7. OPVM ugovora s E‑Plusom navodi se da je svaki spor povezan s navedenim ugovorom u nadležnosti sudova u Düsseldorfu (Njemačka).

            11

            Dana 27. veljače 2015. Telefónica Deutschland uputila je tužitelju pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze u skladu s točkama 77. i 78. Konačnih obveza (u daljnjem tekstu: pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze). Dana 17. kolovoza 2015. Telefónica Deutschland uputila je tužitelju dopis pojašnjavajući određene uvjete pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze (u daljnjem tekstu: dopis pojašnjenja). I pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze i dopis pojašnjenja sastavljeni su na temelju predloška standardnog dopisa namijenjenog slanju svim OPVM‑ima i pružateljima usluga koji su sklopili ugovor za veleprodajni pristup s Telefónicom Deutschland.

            12

            Člankom 2. pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze naslovljenom „Odricanje od prava na redovni raskid” navedeno je kako slijedi:

                     „1.

                     U mjeri u kojoj [OPVM ugovor s E‑Plusom] omogućava E‑Plusu raskinuti [ovaj ugovor] [bez razloga] s učinkom prije 31. prosinca 2025. u ponoć, E‑Plus se ovime odriče tog prava na redovan raskid na temelju ovog članka 2. (‚Odricanje’). Slijedom navedenog, svaki redovni raskid ugovora E‑Plusa s učinkom od datuma ranijeg od 31. prosinca 2025. u ponoć zabranjen je u skladu s ovim člankom 2. te je moguć u skladu s postupcima predviđenima u [OPVM ugovoru s E‑Plusom] najranije 31. prosinca 2025. u ponoć. Stoga se primjenjuje članak 1. točka 2.

               […]

                     3.

                     Ako se [OPVM ugovor s E‑Plusom] produlji do 31. prosinca 2025. u ponoć ili do nekog kasnijeg datuma jer ga E‑Plus više ne može zbog odricanja raskinuti na datum raniji od 31. prosinca 2025. u ponoć, odricanje se odvija pod uvjetom da se obveze na teret [1&1], koje su ugovorne strane uzele u obzir kada su se sporazumjele o protučinidbi [1&1] (npr. kupnje najmanjih količina) i čiji izostanak dovodi do neravnoteže u odnosu između pruženih usluga i protučinidbi, nastave primjenjivati zajedno s ostatkom ugovornih odredaba ako je datum trajanja tih obveza točno određen u [OPVM ugovoru s E‑Plusom] i da taj datum jest datum na koji E‑Plus može raskinuti [OPVM ugovor s E‑Plusom].”

            13

            Tužitelj je 18. kolovoza 2015. obavijestio Komisiju da „[je] u bitnome suglasan sa sadržajem pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze”.

            14

            Međutim, od 3. rujna 2015. tužitelj je u više navrata Komisiji iznio svoje sumnje u pogledu zakonitosti članka 2. stavka 3. pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze zbog činjenice da, prema njegovu mišljenju, Konačne obveze obvezuju Telefónicu Deutschland na slanje pisma kojim se bezuvjetno odriče svojeg prava na redovan raskid OPVM ugovora s E‑Plusom do kraja 2025.

            15

            Tim nadležan za predmet unutar Komisijine Glavne uprave za tržišno natjecanje u poruci elektroničke pošte od 28. rujna 2015. u biti je smatrao da Telefónica Deutschland nije povrijedila Konačne obveze umetanjem članka 2. stavka 3. u pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 28. rujna 2015.). U poruci elektroničke pošte od 28. rujna 2015. pobliže se određuje da se radi samo o mišljenju Komisijinih službi, a ne o odluci koju je donijela Komisija.

            16

            Nakon poruke elektroničke pošte od 28. rujna 2015. tužitelj je, između ostalog, ponovio svoje prigovore u dopisu od 9. listopada 2015. upućenom glavnom direktoru Komisijine Glavne uprave za tržišno natjecanje. U tom dopisu tužitelj je zatražio od Komisije da donese službenu odluku u pogledu poštovanja Konačnih obveza u pismu o dobrovoljnom preuzimanju obveze.

            17

            Dopisom od 19. studenoga 2015. koji je potpisao glavni direktor Komisijine Glavne uprave za tržišno natjecanje potonji je smatrao da „[K]onačne obveze ne spreč[avaju] Telefónicu da članak [2. stavak 3.] uključi u tekst pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze” i da „to odraža[va] činjenicu da je cilj tog uvjeta [bio] isključivo osigurati da trgovinska ravnoteža [OPVM ugovora s E‑Plusom] (kao što je to na početku dogovoreno i zaključeno) ne [bude] uklonjena nakon produljenja na temelju Konačnih obveza”. Stoga je glavni direktor Glavne uprave za tržišno natjecanje zaključio da mu „[s] obzirom na prethodno navedeno u toj fazi [nisu] dostavljeni elementi koji upućuju na to da pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze koje je Telefónica poslala 4. ožujka 2015. i dopis pojašnjenja od 17. kolovoza kojim je ono dopunjeno nisu [bili] u skladu s Konačnim obvezama” i da „[s]lijedom toga, u toj fazi, [on] nije vi[dio] nikakav razlog za poduzimanje daljnjih koraka u pogledu Telefónice ili donošenje bilo kakve odluke o Telefónicinu poštovanju Konačnih obveza”.

            18

            Ova tužba podnesena je protiv Komisijine navodne odluke koja je sadržana u dopisu od 19. studenoga 2015. koji je naveden u točki 17. ove presude (u daljnjem tekstu: dopis od 19. studenoga 2015.).

      Postupak i zahtjevi stranaka

            19

            Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. siječnja 2016. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

            20

            Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 25. veljače 2016. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda osporivši pravilnost podnošenja tužbe. Opći sud odbio je navedeni prigovor nedopuštenosti rješenjem od 22. lipnja 2016., 1&1 Telecom/Komisija (T‑43/16, EU:T:2016:402).

            21

            Telefónica je aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 16. ožujka 2016. zatražila intervenciju u ovom postupku u potporu Komisijinu zahtjevu. Rješenjem od 14. rujna 2016. predsjednik trećeg vijeća Općeg suda odobrio je tu intervenciju. Telefónica Deutschland podnijela je svoj podnesak, a glavne stranke su na taj podnesak podnijele svoja očitovanja u određenim rokovima.

            22

            Usporedno s ovim predmetom tužitelj je također pokrenuo postupak za poništenje Odluke C (2014) 4443 final tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 5. lipnja 2015. upisanom pod brojem T‑307/15. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 11. rujna 2017. tužitelj je, međutim, povukao tužbu te je predmet T‑307/15 brisan rješenjem od 23. listopada 2017., 1&1 Telecom/Komisija (T‑307/15, neobjavljeno, EU:T:2017:773).

            23

            Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                     –

                     poništi Komisijinu odluku sadržanu u dopisu od 19. studenoga 2015.;

                     –

                     naloži Komisiji da obveže Telefónicu Deutschland na slanje novog pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze koje se strogo ograničava na obvezu koju je ona dužna ispuniti kako je to navedeno u točki 78. Konačnih obveza;

                     –

                     naloži Komisiji snošenje troškova.

            24

            Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                     –

                     odbije tužbu u cijelosti;

                     –

                     naloži tužitelju snošenje troškova.

            25

            Telefónica Deutschland od Općeg suda zahtijeva da:

                     –

                     odbije tužbu u cijelosti;

                     –

                     naloži tužitelju snošenje troškova.

      Dopuštenost

            26

            Komisija osporava dopuštenost tužbe u cijelosti a da nije formalno istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. Poslovnika.

         Prvi dio tužbenog zahtjeva, kojim se traži poništenje dopisa od 19. studenoga 2015.

            27

            Komisija, koju podupire Telefónica Deutschland, osporava dopuštenost prvog dijela tužiteljeva tužbenog zahtjeva s obrazloženjem da dopis od 19. studenoga 2015. ne predstavlja akt koji se može pobijati tužbom za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.

            28

            Najprije, Komisija osobito tvrdi da se dopisom od 19. studenoga 2015. samo izražava mišljenje o usklađenosti pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze s konačnim obvezama. Međutim, izražavanje mišljenja ne predstavlja akt koji se može pobijati. Zatim, dopis od 19. studenoga 2015. nije bio nužan zbog postojanja ubrzanog postupka rješavanja sporova predviđenog Konačnim obvezama i nadležnosti sudova u Düsseldorfu za rješavanje svih sporova u okviru OPVM ugovora s E‑Plusom. Konačno, dopis od 19. studenoga 2015. ne proizvodi nikakav pravni učinak u pogledu tužitelja jer je pravni odnos između Telefónice Deutschland i njega uređen isključivo Konačnim obvezama i OPVM ugovorom s E‑Plusom.

            29

            Tužitelj osporava Komisijine argumente i tvrdi da dopis od 19. studenoga 2015. svakako predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.

            30

            Kao prvo, tužitelj ističe da oblik dopisa od 19. studenoga 2015. nije relevantan za utvrđivanje predstavlja li on akt koji se može pobijati. Navedeni dopis zasigurno utvrđuje Komisijino stajalište u pogledu zakonitosti članka 2. stavak 3. pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze. Osim toga, ono proizvodi pravne učinke na tužitelja jer se Telefónica Deutschland na njega može pozvati i onemogućiti jednu od mogućnosti koje postoje na kraju najkraćeg trajanja OPVM ugovora s E‑Plusom, odnosno njegovo produljenje bez obveze minimalne kupnje. Na taj način dopis od 19. studenoga 2015. nameće teret tužitelju.

            31

            Kao drugo, tužitelj tvrdi da su Komisija i glavni direktor Glavne uprave za tržišno natjecanje nadležni za odlučivanje o tumačenju i provedbi Konačnih obveza. Stoga je Sud Europske unije nadležan za nadzor zakonitosti tumačenja koje je dala Komisija, inače bi tužitelj bio lišen prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

            32

            Kao treće, nije relevantno je li dopis od 19. studenoga 2015. bio nužan ili se odnosio na pitanje prava. Isto tako, nije relevantna činjenica da se Uredbom Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (SL 2004., L 24, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku poglavlje 8., svezak 5., str. 73.) ne predviđa okvir za odbijanje odlukom pritužbi zbog nepoštovanja obveza.

            33

            U tom pogledu valja najprije podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse o dopuštenosti tužbi za poništenje proizlazi da radi utvrđivanja može li akt biti predmet takve tužbe, valja razmotriti sâmu bit tog akta, a oblik u kojem je donesen načelno je nevažan u tom pogledu (presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 9.; od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, t. 42. i 43. i od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 35.).

            34

            Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da predmet tužbe za poništenje mogu biti samo akti ili odluke koji proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja mijenjajući na bitan način njegov pravni položaj (presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 9.; od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, t. 29. i od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 36.).

            35

            Stoga je tužba za poništenje u načelu moguća samo protiv mjere kojom dotična institucija konačno utvrđuje svoje stajalište na završetku upravnog postupka. Nasuprot tomu, međuakti, čiji je cilj priprema konačne odluke, kao što su to potvrđujući akti ili obični provedbeni akti ne mogu se smatrati aktima koje se može pobijati jer njihov cilj nije stvaranje obvezujućih pravnih učinaka koji su zasebni u odnosu na učinke pripremljenog, potvrđenog ili provedenog akta institucije Unije (vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2006., Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 55.; od 6. prosinca 2007., Komisija/Ferriere Nord, C‑516/06 P, EU:C:2007:763, t. 29. i od 19. siječnja 2017., Komisija/Totalit Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 37.).

            36

            U ovom slučaju valja stoga utvrditi je li Komisija dopisom od 19. studenoga 2015. donijela akt koji proizvodi obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na tužiteljeve interese mijenjajući na bitan način njegov pravni položaj u smislu članka 263. UFEU‑a.

            37

            U tom pogledu valja najprije utvrditi da je dopisom od 19. studenoga 2015., čiji je sadržaj naveden u točki 17. ove presude, Komisija u biti, s jedne strane, protumačila Konačne obveze u ovom kontekstu i, s druge strane, zaključila da nije bilo potrebno poduzeti mjere protiv Telefónice Deutschland niti donijeti odluku o poštovanju Konačnih obveza.

            38

            Na prvom mjestu, s obzirom na to da se dopisom od 19. studenoga 2015., u vezi s porukom elektroničke pošte od 28. rujna 2015., Konačne obveze tumače na način da Telefónicu Deutschland ne sprečavaju da uključi članak 2. stavak 3. u tekst pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi izražavanje mišljenja u pisanom obliku ili obična izjava namjere ne može predstavljati odluku koja bi bila predmet tužbe za poništenje jer ne može proizvesti pravne učinke ili nema za cilj proizvesti takve učinke (rješenja od 2. rujna 2009., E.ON Ruhrgas i E.ON Földgáz Trade/Komisija, T‑57/07, neobjavljeno, EU:T:2009:297, t. 31.; od 12. veljače 2010., Komisija/CdT, T‑456/07, EU:T:2010:39, t. 55. i presuda od 15. srpnja 2015., Westfälische Drahtindustrie i dr./Komisija, T‑393/10, EU:T:2015:515, t. 96.).

            39

            Doduše, iako tumačenje zakonske odredbe koje predlaže Komisija ne predstavlja akt koji se može pobijati, točno je, kako tužitelj ističe, da njegova primjena na određenu situaciju načelno može proizvoditi pravne učinke (vidjeti rješenje od 2. rujna 2009., E.ON Ruhrgas i E.ON Földgáz Trade/Komisija, T‑57/07, neobjavljeno, EU:T:2009:297, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

            40

            Međutim, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, valja utvrditi da se u ovom slučaju dopisom od 19. studenoga 2015. samo potvrđuju Konačne obveze, a da se tužiteljev pravni položaj ne mijenja. Čak i ako se dopisom od 19. studenoga 2015. uzimaju u obzir činjenični elementi koji su se pojavili nakon donošenja Odluke C (2014) 4443 final odnosno pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze, njime se u bitnome samo ponavlja sadržaj Konačnih obveza, a da u odnosu na njih ne sadržava nove činjenične ili pravne elemente (vidjeti u tom smislu rješenja od 7. prosinca 2004., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑521/03 P, neobjavljeno, EU:C:2004:778, t. 47. i od 17. veljače 2011., RapidEye/Komisija, T‑330/09, neobjavljeno, EU:T:2011:48, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu). Naime, ni pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze ni dopis od 19. studenoga 2015. ne mogu na bitan način izmijeniti tužiteljev pravni položaj jer samo Konačne obveze uređuju prava i obveze Telefónice Deutschland i operatora koji nisu OPM‑i koji žele imati koristi od komponente Konačnih obveza za subjekte koji nisu OPM‑i (vidjeti u tom smislu presudu od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 51.).

            41

            Dopis od 19. studenoga 2015. ne predstavlja ni preispitivanje obveza Telefónice Deutschland u svjetlu novih i bitnih činjenica, već samo njihovo ponavljanje, kako su navedene u Konačnim obvezama i postale obvezujuće Odlukom C (2014) 4443 final nakon Komisijina ispitivanja. Stoga je dopis od 19. studenoga 2015. isključivo potvrđujući akt. Dakle, ovaj predmet valja razlikovati od onih u kojima je utvrđeno da pobijani akt nije isključivo akt kojim se potvrđuje ranije odluke zbog okolnosti što je donesen na temelju činjeničnih i pravnih elemenata različitih od prethodno ispitanih i na temelju razloga različitih od onih na kojima se prethodna odluka temelji (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2015., Westfälische Drahtindustrie i dr./Komisija, T‑393/10, EU:T:2015:515, t. 107.).

            42

            Tim je više tako jer Telefónica Deutschland nije adresat dopisa od 19. studenoga 2015. i potonji nije donesen na temelju članka 8. stavaka 4. i 5. Uredbe br. 139/2004. Navedeni dopis ne može dakle ni na koji način izmijeniti obveze Telefónice Deutschland kako one proizlaze iz Konačnih obveza pa stoga ni pravni položaj trećih osoba poput tužitelja, općenito ili u odnosu na Telefónicu Deutschland.

            43

            Nadalje, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, činjenica da Telefónica Deutschland može koristiti dopis od 19. studenoga 2015. kako bi istaknula da se člankom 2. stavkom 3. pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze zahtijeva od tužitelja da poštuje obveze minimalne kupnje navedene u članku 5. stavku 1. OPVM ugovora s E‑Plusom do kraja 2025., a u slučaju produljenja tog ugovora do tog datuma u skladu s Konačnim obvezama, ne mijenja prirodu navedenog dopisa (vidjeti u tom smislu presudu od 1. prosinca 2005., Italija/Komisija, C‑301/03, EU:C:2005:727, t. 30. i navedenu sudsku praksu i rješenje od 2. rujna 2009., E.ON Ruhrgas i E.ON Földgáz Trade/Komsija, T‑57/07, neobjavljeno, EU:T:2009:297, t. 49.). Naime, kako je to navedeno u točkama 40. do 42. ove presude dopis od 19. studenoga 2015. ograničen je na ponavljanje sadržaja Konačnih obveza te nije namijenjen stvaranju vlastitih pravnih učinka. Tumačenje Konačnih obveza koje je Komisija dala u navedenom dopisu ne dodaje ništa pravima i obvezama koja iz njih proizlaze i ni na koji način u tom pogledu ne obvezuje nacionalni sud koji je pozvan riješiti spor između stranaka.

            44

            Iz toga slijedi da dopis od 19. studenoga 2015. u dijelu u kojem se njime tumači doseg Konačnih obveza ne predstavlja odluku već samo pravno neobvezujuću izjavu koju je Komisija ovlaštena dati u okviru a posteriori nadzora pravilne provedbe svojih odluka o kontroli koncentracija (vidjeti po analogiji rješenje od 17. veljače 2011., RapidEye/Komisija, T‑330/09, neobjavljeno, EU:T:2011:48, t. 44.).

            45

            Kao drugo, s obzirom na to da se dopisom od 19. studenoga 2015. smatra da nema razloga poduzimati ikakve mjere protiv Telefónice Deutschland ili donijeti odluku o poštovanju Konačnih obveza kao odgovora na tužiteljeve zahtjeve u tom smislu, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi nije dovoljno da je Unijina institucija poslala dopis njegovu adresatu kako bi odgovorila na zahtjev potonjeg, da bi se takav dopis mogao smatrati aktom u smislu članka 263. UFEU‑a protiv kojeg se može podnijeti tužba za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 1993., Zunis Holding i dr./Komisija, T‑83/92, EU:T:1993:93, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

            46

            U ovom slučaju valja utvrditi da tužitelj nema pojedinačno pravo obvezati Komisiju da donese odluku kojom utvrđuje da je Telefónica Deutschland prekršila Konačne obveze i da poduzme mjere radi ponovne uspostave uvjeta učinkovitog tržišnog natjecanja na temelju članka 8. stavaka 4. ili 5. Uredbe 139/2004 i to čak i kad su ispunjeni uvjeti za opravdanje takve odluke (vidjeti u tom smislu rješenja od 27. siječnja 2015., UNIC/Komisija, T‑338/14, neobjavljeno, EU:T:2015:59, t. 29. i od 24. studenoga 2015., Delta Group agroalimentare/Komisija, T‑163/15, neobjavljeno, EU:T:2015:911, t. 29. i 39.). Dopis od 19. studenoga 2015. ne može dakle naspram tužitelja predstavljati odluku koja proizvodi pravne učinke takve prirode da mijenja njegov pravni položaj.

            47

            Naime, valja utvrditi da ni Uredba br. 139/2004 ni Uredba Komisije (EZ) br. 802/2004 od 7. travnja 2004. o provedbi Uredbe br. 139/2004 (SL 2004., L 133, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 95.) ne predviđaju postupke koji omogućuju trećim osobama u odnosu na koncentraciju da podnesu službenu pritužbu Komisiji protiv stranaka navedene koncentracije zbog kršenja uvjeta iz odluke o ocjenjivanju navedene koncentracije spojivom s unutarnjim tržištem, čak i kad su te treće osobe potencijalni korisnici tih uvjeta. Čak i da je riječ o praznini u području kontrole koncentracija tada je prema potrebi odgovornost njezina popunjavanja na zakonodavcu a ne na sudu Unije.

            48

            Slijedom navedenog, suprotno onomu što je predviđeno u članku 7. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2004., L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.) i članku 12. Uredbe Vijeća (EU) br. 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. UFEU‑a (SL 2015., L 248, str. 9.) valja utvrditi da ne postoji nikakva Komisijna obveza da odgovori na moguće pritužbe podnesene zbog nepoštovanja odluka o kontroli koncentracija odlukom protiv koje se može podnijeti tužba za poništenje. Sudska praksa koja se odnosi na odbijanje pritužbi u području državnih potpora stoga nije relevantna za ovaj predmet.

            49

            Prema tome, dopis od 19. studenoga 2015. u kojemu Komisija u biti obavještava tužitelja da neće poduzimati nikakve mjere protiv Telefónice Deutschland ne proizvodi obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na tužiteljeve interese (vidjeti u tom smislu rješenja od 27. siječnja 2015., UNIC/Komisija, T‑338/14, neobjavljeno, EU:T:2015:59, t. 29. i od 24. studenoga 2015., Delta Group agroalimentare/Komisija, T‑163/15, neobjavljeno, EU:T:2015:911, t. 29. i 39.).

            50

            Štoviše, budući da dopis od 19. studenoga 2015. ne predstavlja odluku (vidjeti točku 44. ove presude) i ne proizvodi obvezujuće pravne učinke koji bi mogli utjecati na tužiteljeve interese (vidjeti točku 49. ove presude), valja ustanoviti da su tužiteljevi argumenti kojima traži utvrđivanje da se taj dopis na njega izravno i osobno odnosio bespredmetni (vidjeti u tom smislu presudu od 22. veljače 2005., Komisija/max.mobil, C‑141/02 P, EU:C:2005:98, t. 70. i rješenje od 23. rujna 2011., Vivendi/Komisija, T‑567/10, neobjavljeno, EU:T:2011:528, t. 16. i 25. i navedenu sudsku praksu).

            51

            Zaključak iz točaka 44. i 49. ove presude ne može se dovesti u pitanje tužiteljevom tvrdnjom prema kojoj odbacivanje prvog dijela tužbenog zahtjeva kao nedopuštenog može povrijediti njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

            52

            U tom pogledu, najprije valja podsjetiti na to da se pojedinci moraju moći koristiti djelotvornom sudskom zaštitom pravâ koja uživaju na temelju pravnog poretka Unije. Pravo na sudsku zaštitu službeno je utvrđeno u člancima 6. i 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. i članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u kojem se navodi da „[s]vatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom”.

            53

            Osim toga, prema članku 19. UEU‑a „[d]ržave članice osiguravaju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije”.

            54

            Slijedom navedenog, UFEU je u svojem članku 263., s jedne strane, te članku 267., s druge strane, uspostavio cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka namijenjenih osiguranju nadzora zakonitosti institucijskih akata povjeravajući to sudu Unije. U tom sustavu, fizičke ili pravne osobe koje zbog pretpostavaka za dopuštenost iz članka 263. UFEU‑a ne mogu izravno pobijati Unijine akte imaju mogućnost isticati nevaljanost tih akata pred nacionalnim sudovima i navesti ih, koji sami nisu nadležni utvrditi nevaljanost predmetnih akata, da u tom pogledu postave pitanje Sudu upućivanjem prethodnih pitanja.

            55

            Kao drugo, valja podsjetiti da je cilj kontrole koncentracija pružiti dotičnim poduzetnicima potrebno prethodno odobrenje za provedbu svih operacija koncentracije na europskoj razini. U okviru te kontrole ti poduzetnici mogu Komisiji predložiti obveze kako bi ishodili odluku kojom se utvrđuje spojivost njihove koncentracije s unutarnjim tržištem (presuda od 6. srpnja 2010., Ryanair/Komisija, T‑342/07, EU:T:2010:280, t. 448.).

            56

            Ovisno o stadiju napretka upravnog postupka, Komisija u fazi preliminarne istrage mora moći na temelju predloženih obveza smatrati da prijavljena koncentracija više ne potiče ozbiljne sumnje u pogledu svoje spojivosti s unutarnjim tržištem (članak 6. stavak 2. Uredbe br. 139/2004) ili odgovoriti na navode iznesene u okviru temeljite istrage (članak 18. stavak 3., u vezi s člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004). Te obveze stoga, najprije, omogućuju da se izbjegne otvaranje faze temeljite istrage ili, zatim, da se izbjegne donošenje odluke kojom se koncentracija ocjenjuje nespojivom s unutarnjim tržištem (presuda od 6. srpnja 2010., Ryanair/Komisija, T‑342/07, EU:T:2010:280, t. 449.).

            57

            Na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe br. 139/2004, Komisija, naime, može uz odluku kojom se koncentracija ocjenjuje spojivom s unutarnjim tržištem, u skladu s kriterijem utvrđenim u članku 2. stavku 2. navedene uredbe, priložiti uvjete i obveze kako bi osigurala da dotični poduzetnici poštuju obveze preuzete prema Komisiji kako bi koncentracija postala spojiva s unutarnjim tržištem (presuda od 6. srpnja 2010., Ryanair/Komisija, T‑342/07, EU:T:2010:280, t. 450.).

            58

            Dakle, iz samog teksta članka 8. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 proizlazi da Komisija može odlukom učiniti obvezujućima obveze koje su ponudili dotični poduzetnici kada su one takve prirode da mogu prijavljenu koncentraciju učiniti spojivom s unutarnjim tržištem (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2010., Ryanair/Komisija, T‑342/07, EU:T:2010:280, t. 452.).

            59

            Na taj način, učinivši obveznim određeno ponašanje operatora u pogledu trećih osoba odluka donesena na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 može neizravno uključivati pravne učinke erga omnes koje dotični poduzetnik nije mogao sam stvoriti.

            60

            U ovom slučaju, valja utvrditi da se na temelju Konačnih obveza Telefónica Deutschland na pravno obvezujući način obvezala „proaktivno” poslati pismo o dobrovoljnom preuzimanju obveze svim OPVM‑ima ili postojećim pružateljima usluga koji su s njom ili E‑Plusom sklopili ugovor o pristupu 2G, 3G ili 4G mreži kojim se odriče svojeg ugovornog prava redovnog raskida kako je to navedeno u ugovoru o veleprodajnoj opskrbi u pitanju do kraja 2025. (točka 78. Konačnih obveza). U tim okolnostima Konačne obveze neizravno su stvorile pravne učinke u korist trećih osoba obuhvaćenih odredbama komponente za subjekte koji nisu OPM‑i čije poštovanje podliježe kontroli nadležnih nacionalnih sudova, ne dovodeći u pitanje ovlasti koje su u tom području priznate Komisiji pravom Unije. Stoga, ne dovodeći u pitanje mogućnost da Komisija utvrdi povredu Konačnih obveza i poduzme mjere koje smatra odgovarajućima odlukom donesenom na temelju članka 8. stavaka 4. i 5. Uredbe br. 139/2004, trećim osobama obuhvaćenim odredbama komponente za subjekte koji nisu OPM‑i kojih tužitelj može biti dio svakako je dopušteno pozvati se na njih pred nadležnim nacionalnim sudovima. Obveza potonjih je da zatim rješavaju takve sporove koji se odnose na provedbu Konačnih obveza. U tom kontekstu svako mišljenje koje je Komisija izrazila u odnosu na tumačenje koje treba dati u pogledu Konačnih obveza predstavlja samo moguće tumačenje koje, za razliku od odluka donesenih na temelju članka 288. UFEU‑a, ima samo značaj uvjeravanja i koje ne obvezuje nadležne nacionalne sudove. Osim toga, na temelju odredaba članka 267. UFEU‑a ti sudovi mogu ili moraju uputiti prethodno pitanje Sudu kada je riječ o valjanosti ili tumačenju Konačnih obveza ili Odluke C (2014) 4443 final.

            61

            To je tim više tako u ovom slučaju s obzirom na to da se spor između tužitelja i Telefónice Deutschland odnosi na način na koji potonja provodi svoje ugovorne obveze na temelju OPVM ugovora s E‑Plusom, kako su izmijenjene Konačnim obvezama. Međutim, iz članka 15. stavka 7. OPVM ugovora s E‑Plusom izričito proizlazi da je svaki spor povezan s navedenim ugovorom u nadležnosti sudova u Düsseldorfu.

            62

            S obzirom na sve prethodno navedeno valja zaključiti da dopis od 19. studenoga 2015. ne predstavlja odluku protiv koje se može podnijeti tužba za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a. Stoga prvi dio tužiteljeva tužbenog zahtjeva treba odbaciti kao nedopušten.

         Drugi dio tužbenog zahtjeva, kojim se nalaže Komisiji da obveže Telefónicu Deutschland na slanje novog pisma o dobrovoljnom preuzimanju obveze

            63

            Komisija, koju podupire Telefónica Deutschland, tvrdi da je drugi tužbeni zahtjev nedopušten jer predstavlja pokušaj da se dobije naknada štete u obliku naloga.

            64

            U tom pogledu, kao što to pravilno tvrdi Komisija, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da nije na Općem sudu da izdaje naloge Unijinim institucijama (presude od 24. lipnja 1986., AKZO Chemie i AKZO Chemie UK/Komisija, 53/85, EU:C:1986:256, t. 23. i od 24. siječnja 1995., Ladbroke Racing/Komisija, T‑74/92, EU:T:1995:10, t. 75.).

            65

            Slijedom navedenog, valja zaključiti da drugi dio tužbenog zahtjeva treba odbaciti kao nedopušten te stoga odbaciti tužbu u cijelosti.

      Troškovi

            66

            U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U ovom slučaju budući da tužitelj nije uspio u postupku nalaže mu se snošenje vlastitih troškova kao i troškova Komisije i Telefónice Deutschland, u skladu s njihovim zahtjevima, osim troškova koje je Komisija imala u okviru prigovora nedopuštenosti koji je odbijen rješenjem od 22. lipnja 2016., 1&1 Telecom/Komisija (T‑43/16, EU:T:2016:402).

            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (treće vijeće),
            proglašava i presuđuje:

                        1.

                        Tužba se odbacuje.

                        2.

                        1&1 Telecom GmbH snosit će vlastite troškove kao i troškove Europske komisije i Telefónice Deutschland Holding AG, osim troškova koje je Komisija imala u okviru prigovora nedopuštenosti koji je odbijen rješenjem od 22. lipnja 2016., 1&1 Telecom/Komisija (T‑43/16, EU:T:2016:402).

                        Frimodt Nielsen

                        Forrester

                        Perillo

                  Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. listopada 2018.
                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 4. listopada 2018.#PD protiv Europske investicijske banke.#Javna služba – Osoblje EIB-a – Uznemiravanje – Trajna i potpuna invalidnost – Zahtjev za priznanje profesionalnog izvora bolesti – Tužba podnesena prije završetka postupka za priznanje profesionalnog izvora bolesti – Nedopuštenost.#Predmet T-615/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 19. rujna 2018.#Eddy's Snack Company GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-652/17.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. listopada 2018.#Europska komisija protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.#Povreda obveze države članice – Direktiva 95/60/EZ – Fiskalno označivanje plinskog ulja i kerozina – Punjenje plovila za privatne potrebe.#Predmet C-503/17.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. listopada 2018.#Europska komisija protiv Irske.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje energenata i električne energije – Direktiva 2003/96/EZ – Članci 4. i 7. – Primjena minimalnih razina oporezivanja motornih goriva – Direktiva 95/60/EZ – Fiskalno označivanje plinskog ulja i kerozina – Punjenje letjelica za privatne potrebe.#Predmet C-504/17.