title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 19. listopada 2017.#Air Berlin plc protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (Engleska i Wales), Chancery Division.#Zahtjev za prethodnu odluku – Neizravni porezi – Prikupljanje kapitala – Uvođenje pristojbe od 1,5 % na prijenos novoizdanih dionica ili dionica namijenjenih uvrštavanju na kotaciju na burzi države članice na klirinško društvo (clearance service).#Predmet C-573/16.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Neizravni porezi – Prikupljanje kapitala – Uvođenje pristojbe od 1,5 % na prijenos novoizdanih dionica ili dionica namijenjenih uvrštavanju na kotaciju na burzi države članice na klirinško društvo (clearance service)”
      U predmetu C‑573/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 20. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 14. studenoga 2016., u postupku

         Air Berlin plc

      protiv

         Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Rosas (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Air Berlin plc, S. Grodzinski, QC i M. Jones, barrister, te M. Whitehouse, D. Pickstone i M. Greene, solicitors,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, D. Robertson, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Baldryja, QC,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal i W. Roels, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 10. i 11. Direktive Vijeća 69/335/EEZ od 17. srpnja 1969. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala (SL 1969., L 249, str. 25.), članaka 4. i 5. Direktive Vijeća 2008/7/EZ od 12. veljače 2008. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala (SL 2008., L 46, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 159.), kao i na tumačenje članaka 12., 43., 48., 49. ili 56. Ugovora o EZ‑u (koji su postali članci 18., 49., 54., 56. i 63. UFEU‑a).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Air Berlin plc i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine, u daljnjem tekstu: HMRC) o ubiranju poreza na temelju članka 70. Finance Acta 1986 (Zakon o financijama iz 1986., u daljnjem tekstu: FA 1986) na određene prijenose dionica provedene tijekom 2006. i 2009.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 69/335

               3

               U skladu s njezinom prvom uvodnom izjavom, svrha Direktive 69/335 promicanje je slobodnog kretanja kapitala s ciljem stvaranja gospodarske unije koja ima ista obilježja kao i unutarnje tržište. U tu svrhu, kao što proizlazi iz šeste do osme uvodne izjave, cilj te direktive je uskladiti poreze kojima su podvrgnuta ulaganja u društva u Europskoj zajednici uspostavljanjem jedinstvenog poreza na prikupljanje kapitala koji se može primijeniti samo jednom na unutarnjem tržištu i ukidanjem svih ostalih neizravnih poreza koji imaju ista obilježja kao taj jedinstveni porez na kapital.

               4

               U članku 4. stavku 1. Direktive 69/335 nabrojane su transakcije koje treba podvrgnuti porezu na ulaganja. Među ostalim transakcijama navode se osnivanje društva kapitala i povećanje njegova temeljnog kapitala.

               5

               Člankom 10. Direktive 69/335 predviđeno je ukidanje poreza koji imaju ista obilježja kao porez na kapital kojim su obuhvaćene transakcije iz njezina članka 4.

               6

               Na temelju članka 11. Direktive 69/335:
               „Države članice ne oporezuju nikakvim oblikom poreza:

                        (a)

                        stvaranje, izdavanje, uvrštavanje na kotaciju na burzi i plasiranje dionica na tržište te trgovanje dionicama, udjelima ili drugim vrijednosnim papirima iste vrste ili potvrdama koje predstavljaju takve vrijednosnice, bez obzira na to tko ih je izdao;

                        (b)

                        zajmove, uključujući vladine obveznice koje su prikupljene izdavanjem zadužnica ili drugih prenosivih vrijednosnih papira, bez obzira na to tko ih je izdao, formalnosti koje su uz to vezane, niti stvaranje, izdavanje, uvrštavanje na kotaciju na burzi, plasiranje na tržište i trgovanje takvim zadužnicama ili drugim prenosivim vrijednosnim papirima.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Međutim, na temelju članka 12. stavka 1. točke (a) te direktive, države članice mogu, odstupanjem od odredbi njezinih članaka 10. i 11., ubirati „pristojbe na prijenos vrijednosnih papira, bez obzira na to naplaćuju li se prema nepromjenjivoj stopi ili ne”. [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 2008/7

               8

               Direktiva 2008/7 preinaka je Direktive 69/335, čiji tekst u bitnom preuzima. Međutim, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 4. do 6. prvonavedene direktive, njezin je cilj postupno ukidanje poreza na kapital.

               9

               Članak 4. Direktive 2008/7 bavi se postupcima restrukturiranja.

               10

               Članak 5. navedene direktive, naslovljen „Transakcije koje ne podliježu neizravnim porezima”, propisuje:
               „1.   Države članice ne oporezuju društva kapitala nikakvim oblikom neizravnih poreza s obzirom na sljedeće:

                        (a)

                        ulaganje kapitala;

                        (b)

                        zajmove, ili pružanje usluga, kao dio ulaganja kapitala;

                  […]
               2.   Države članice ne oporezuju nikakvim oblikom neizravnih poreza sljedeće:

                        (a)

                        stvaranje, izdavanje, uvrštavanje na kotaciju na burzi i plasiranje dionica na tržište te trgovanje dionicama, udjelima ili drugim vrijednosnim papirima iste vrste ili potvrdama koje predstavljaju takve vrijednosnice, bez obzira na to tko ih je izdao;

                  […].”

               11

               Međutim, na temelju članka 6. stavka 1. točke (a) te direktive, države članice mogu, odstupanjem od članka 5., ubirati „pristojbe na prijenos vrijednosnih papira, bez obzira na to naplaćuju li se prema nepromjenjivoj stopi ili ne”.

            Pravo Ujedinjene Kraljevine

               12

               Ujedinjena Kraljevina ne ubire porez na kapital. Međutim, ona ubire administrativnu pristojbu za određene akte kojima se dokumentira prijenos dionica. Kada je riječ o prodaji dokumentiranoj u pisanom obliku, administrativna pristojba iznosi 0,5 % od iznosa ili vrijednosti protučinidbe, u skladu s člankom 1. Priloga 13. Finance Actu 1999. Kada se dionice ne prenose prodajom, pristojba iznosi 5 funti (GBP) (oko 7 eura), u skladu s točkom 16. Priloga 13. Finance Actu 1999. Ta pristojba od 5 GBP ukinuta je 2008.

               13

               Kada prijenos nije dokumentiran u pisanom obliku, primjerice u slučaju prijenosa elektroničkim putem, uz administrativnu pristojbu naplaćuje se dodatna pristojba (Stamp Duty Reserve Tax, u daljnjem tekstu: SDRT) koja se ubire na temelju članka 87. FA‑a 1986 u visini od 0,5 % od iznosa ili vrijednosti protučinidbe.

               14

               Zbog otežanog ubiranja poreza pri svakom prijenosu vlasništva unutar klirinških sustava, primjenjuju se posebne odredbe. Propis – u ovom slučaju članak 70. odnosno članak 96. FA‑a 1986 – predviđa plaćanje administrativne pristojbe ili SDRT‑a po stopi od 1,5 % prilikom prvobitnog uvrštavanja vrijednosnih papira u klirinški sustav, dok su naknadni prijenosi unutar tog sustava oslobođeni pristojbi. Međutim, uz suglasnost HMRC‑a, klirinško društvo može odabrati alternativni sustav, predviđen u članku 97.a FA‑a 1986, u kojem se prilikom uvrštavanja dionica u klirinški sustav ne ubire pristojba od 1,5 %, ali se pri svakom prijenosu dionica unutar tog društva nameće plaćanje SDRT‑a po stopi od 0,5 % iznosa protučinidbe.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Air Berlin komercijalna je zrakoplovna kompanija osnovana u Ujedinjenoj Kraljevini. Uvrštavanje na Frankfurtsku burzu (inicijalna javna ponuda) to je društvo izvelo 11. svibnja 2006.

               16

               Da bi mogao kotirati na toj burzi Air Berlin je morao, na temelju njemačkog prava, na kotaciju uvrstiti sve dionice iste kategorije, uključujući i one koje prilikom uvrštavanja na burzu nisu bile namijenjene prodaji. Kako bi udovoljila tom zahtjevu, zrakoplovna kompanija je bila obvezna prenijeti pravno vlasništvo postojećih redovnih dionica koje čine njezin cjelokupni temeljni kapital društvu Clearstream Banking AG (u daljnjem tekstu: Clearstream Frankfurt), koji pruža klirinške usluge za Frankfurtsku burzu.

               17

               40177604 postojeće redovne dionice u posjedu postojećih dioničara, čije je pravno vlasništvo Air Berlin prenio na Clearstream Frankfurt, uključivale su:

                        –

                        2177604 redovne dionice u posjedu zaposlenika (koji ih nisu smjeli prodati) i

                        –

                        38000000 redovnih dionica (koje su se mogle prodati bez ograničenja), od kojih je 20608696 bilo u posjedu postojećih dioničara, a 17391304 ponuđeno javnosti u okviru uvrštavanja na burzu.

               18

               Na temelju članka 70. FA‑a 1986, prijenos dionica na Clearstream Frankfurt doveo je do zaračunavanja administrativne pristojbe propisane u Ujedinjenoj Kraljevini u iznosu od 4971410 GBP (oko 7282100 eura), to jest u visini 1,5 % tržišne vrijednosti dionica u trenutku prijenosa.

               19

               Inicijalna ponuda dovela je do izdavanja 19565217 novih dionica koje nisu bile uključene u 40177604 prenesene dionice i na čiju vrijednost – prema očitovanjima Ujedinjene Kraljevine – nije naplaćena nikakva administrativna pristojba.

               20

               Air Berlin je 10. lipnja 2009. izdao dodatnih 4500000 redovnih dionica po cijeni od 3,50 eura po dionici (što iznosi ukupno 15,75 milijuna eura) u korist triju različitih dioničara. Prijenos pravnog vlasništva tih dionica na Clearstream Frankfurt, nužan za njihovo uvrštavanje na Frankfurtsku burzu, izveden je 7. listopada 2009. i doveo je do zaračunavanja administrativne pristojbe u iznosu od 241010 GBP (oko 260580 eura), to jest u visini 1,5 % tržišne vrijednosti dionica u trenutku prijenosa.

               21

               Odobravanje opcije iz članka 97.a FA‑a 1986 HMRC u pravilu uvjetuje time da klirinško društvo ustanovi procedure koje mu mogu zajamčiti naplatu SDRT‑a po stopi od 0,5 % za svaki naknadno izvršeni prijenos u okviru tog sustava i koje su u skladu s drugim relevantnim obvezama koje proizlaze iz zakonodavstva o SDRT‑u.

               22

               Iako je, sukladno pravu Ujedinjene Kraljevine, Clearstream Frankfurt bio u mogućnosti odabrati sustav iz članka 97.a FA‑a 1986 kada je riječ o dvama prijenosima dionica iz 2006. i 2009., iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da se on nije koristio tom mogućnošću. S druge strane, Air Berlin nije mogao zahtijevati od Clearstreama Frankfurt da to učini.

               23

               U zakonodavstvu Ujedinjene Kraljevine nije određeno tko je obveznik plaćanja administrativne pristojbe. Međutim, ako za određeni prijenos dionica ta pristojba nije plaćena, stjecatelj se ne može upisati kao njihov pravni vlasnik, a u sudskom postupku ne može upotrijebiti prijenos kao dokaz. Stoga se stjecatelj obično pobrine za plaćanje administrativne pristojbe. Međutim, u okviru klirinškog sustava standardna je poslovna praksa da administrativnu pristojbu plaća društvo čije se dionice deponiraju u taj sustav. Stoga je Air Berlin bio taj koji je platio navedenu pristojbu za dva prijenosa dionica iz 2006. i 2009.

               24

               Air Berlin je 23. ožujka 2010. od HMRC‑a zatražio povrat administrativne pristojbe zaračunane na te transakcije. Odlukom od 5. rujna 2011. HMRC je odbio taj zahtjev.

               25

               U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li to što država članica ubire pristojbu od 1,5 % na prijenos kako je opisan u zahtjevu, pod uvjetima koji su opisani u zahtjevu, protivno jednom od sljedećih članaka ili više njih:

                                 a)

                                 članku 10. ili članku 11. Direktive [69/335];

                                 b)

                                 članku 4. ili članku 5. Direktive [2008/7]; ili

                                 c)

                                 člancima 12., 43., 48., 49. ili 56. Ugovora o EZ‑u?

                        2.

                        Je li odgovor na prvo pitanje drukčiji kada je prijenos dionica na klirinško društvo nužan kako bi se olakšalo uvrštavanje društva o kojemu je riječ na kotaciju na burzi u toj ili drugoj državi članici?

                        3.

                        Je li odgovor na prvo ili drugo pitanje drukčiji kada nacionalno zakonodavstvo države članice dopušta klirinškom društvu da nakon odobrenja poreznog tijela odabere neplaćanje poreza na prijenos dionica na klirinško društvo, ali da se umjesto toga na svaku sljedeću prodaju dionica unutar klirinškog društva obračunava SDRT (po stopi od 0,5 % od prodajne cijene)?

                        4.

                        Je li odgovor na treće pitanje drukčiji kada struktura transakcija koju je odabralo društvo o kojemu je riječ podrazumijeva da se pogodnost odabira ne može iskoristiti?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje

               26

               Najprije valja razmotriti prvo i drugo pitanje. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članke 10. ili 11. Direktive 69/335, članke 4. ili 5. Direktive 2008/7 i članke 12., 43., 48., 49. ili 56. UEZ‑a (koji su postali članci 18., 49., 54., 56. ili 63. UFEU‑a) tumačiti na način da im je protivno to da država članica ubire administrativnu pristojbu od 1,5 % na prijenos dionica u klirinški sustav. Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li odgovor na prvo pitanje drukčiji kada je prijenos dionica na klirinško društvo nužan kako bi se olakšalo uvrštavanje društva o kojemu je riječ na kotaciju na burzi u toj ili drugoj državi članici.

               27

               Najprije valja podsjetiti na to da je Direktivom 69/335 – kao i Direktivom 2008/7 kojom je ona stavljena izvan snage i zamijenjena – provedeno iscrpno usklađivanje slučajeva u kojima države članice mogu prikupljanja kapitala podvrgnuti neizravnim porezima (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2007., Komisija/Grčka, C‑178/05, EU:C:2007:317, t. 31., i od 1. listopada 2009., HSBC Holdings i Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, t. 25.).

               28

               Kao što je to Sud već presudio, kada je o određenom pitanju provedeno iscrpno usklađivanje na razini Europske unije, svaku nacionalnu mjeru u tom području valja ocjenjivati u svjetlu odredaba mjere usklađivanja, a ne s obzirom na odredbe UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., HSBC Holdings i Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Iz toga proizlazi da se prilikom davanja odgovora na prvo i drugo prethodno pitanje Sud valja ograničiti na tumačenje direktiva 69/335 i 2008/7.

               30

               U tom pogledu treba napomenuti da se članak 4. Direktive bavi restrukuriranjem i da, čini se, nije relevantan u okviru glavnog postupka. Stoga treba protumačiti članke 10. i 11. Direktive 69/335 i članak 5. Direktive 2008/07, koji zabranjuju, među ostalim, svaki oblik neizravnih poreza na kapital te na stvaranje, izdavanje, uvrštavanje na kotaciju na burzi i plasiranje dionica na tržište te trgovanje dionicama, udjelima ili drugim vrijednosnim papirima iste vrste.

               31

               Iz sudske prakse Suda jasno proizlazi da članke 10. i 11. Direktive 69/335 i članak 5. Direktive 2008/7, s obzirom na ciljeve tih direktiva, treba široko tumačiti, kako bi se spriječilo oduzimanje korisnog učinka zabranama koje su propisane u tim odredbama (vidjeti u tom smislu presude od 15. srpnja 2004., Komisija/Belgija, C‑415/02, EU:C:2004:450, t. 33.; od 28. lipnja 2007., Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, C‑466/03, EU:C:2007:385, t. 39., i od 1. listopada 2009., HSBC Holdings i Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, t. 34.).

               32

               Sud je tako presudio da se, u skladu s ciljevima članka 11. Direktive 69/335 i članka 5. stavka 2. Direktive 2008/7, zabrana oporezivanja transakcije prikupljanja kapitala primjenjuje i na one transakcije koje nisu izričito obuhvaćene tom zabranom jer bi takvo oporezivanje predstavljalo ponovno oporezivanje transakcije koja je sastavni dio opće transakcije u vezi s prikupljanjem kapitala (vidjeti u tom smislu presudu od 9. listopada 2014., Gielen, C‑299/13, EU:C:2014:2266, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               33

               U glavnom predmetu temelj za plaćanje SDRT‑a dvije su različite transakcije. Prva od njih, Air Berlinov prijenos pravnog vlasništva nad 40177604 postojeće redovne dionice u posjedu postojećih dioničara na Clearstreamu Frankfurt, provedena je u 2006. Druga transakcija, izdavanje dodatnih 4500000 redovnih dionica u korist triju različitih dioničara, čije je pravno vlasništvo potom preneseno na Clearstream Frankfurt, provedena je tijekom 2009. Tumačenje Direktive 69/335 relevantno je za prvu transakciju, a tumačenje Direktive 2008/7 za drugu.

               34

               Kada je riječ o transakciji provedenoj tijekom 2006. godine, Ujedinjena Kraljevina ističe da se ona sastojala od prijenosa postojećih dionica na klirinško društvo, bez prikupljanja novog kapitala društva, pri čemu je bilo moguće naplatiti administrativnu pristojbu u skladu s člankom 12. stavkom 1. točkom (a) Direktive 69/335, koji propisuje da države članice mogu, odstupanjem od članaka 10. i 11., ubirati pristojbe na prijenos vrijednosnih papira. Ujedinjena Kraljevina osporava Air Berlinovo tumačenje prema kojem članak 12. te direktive treba ograničiti samo na situacije u kojima dolazi do promjene vlasništva među osobama koje nastupaju kao ulagači, tako da tom odredbom nije obuhvaćen prijenos na klirinško društvo. Prema mišljenju Ujedinjene Kraljevine, pojam „prijenos vrijednosnih papira” iz članka 12. obuhvaća sve transakcije kojima se pravo ili interes nad vrijednosnim papirima prenosi s jedne na drugu osobu, neovisno o položaju ili prilikama prenositelja odnosno stjecatelja u tom prijenosu. Ujedinjena Kraljevina smatra da je takav slučaj s prijenosom vrijednosnih papira na klirinško društvo koje utječe na njihovo vlasništvo i u korijenu mijenja odgovarajuća prava stranaka, bez obzira na to što spomenutom društvu nije preneseno stvarno vlasništvo.

               35

               U tom pogledu, iako sud koji je uputio zahtjev nije detaljno opisao funkcioniranje klirinškog sustava odnosno pravne, formalne i faktične posljedice prijenosa dionica na Clearstream Frankfurt, Ujedinjena Kraljevina je priznala da taj prijenos nije doveo do promjene stvarnog vlasništva nad dionicama. Iz toga proizlazi da je navedeni prijenos pravnog vlasništva – koji nalaže njemačko pravo – bio samo uvjet za funkcioniranje klirinškog sustava te nije utjecao na pravo raspolaganja dionicama ili njihova uživanja. U tom pogledu iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da je 2177604 redovne dionice u posjedu zaposlenika koji ih ne mogu slobodno prodati bilo moguće uvrstiti na Frankfurtsku burzu iako je njihovo pravno vlasništvo preneseno na klirinško društvo.

               36

               Slijedi da se takav prijenos pravnog vlasništva, koji ne utječe na stvarno vlasništvo, ne može smatrati prijenosom vrijednosnih papira koji čini samostalnu transakciju na koju je moguće naplatiti pristojbu u skladu s člankom 12. stavkom 1. točkom (a) Direktive 69/335. Taj prijenos treba smatrati isključivo popratnom transakcijom koja je uključena u transakciju uvrštavanja dionica na kotaciju na Frankfurtskoj burzi koja se – u skladu s člankom 11. Direktive 69/335 – ne može oporezivati nikakvim oblikom poreza.

               37

               Kada je riječ o obvezi propisanoj u njemačkom pravu koju valja ispuniti da bi društvo moglo kotirati na Frankfurtskoj burzi, a to je da se na kotaciju uvrste sve dionice iste kategorije, uključujući i one koje prilikom uvrštavanja na burzu nisu bile namijenjene prodaji, ona može predstavljati naznaku o općoj transakciji čiji je cilj uvrštavanje društva na Frankfurtsku burzu, što uključuje i prijenos pravnog vlasništva nad dionicama na Clearstream Frankfurt. Međutim, postojanje zakonske obveze nije nužno kada je riječ o utvrđenju je li određena transakcija sama za sebe dovoljna ili je treba smatrati sastavnim dijelom opće transakcije u vezi s prikupljanjem kapitala.

               38

               Kada je riječ o transakciji provedenoj tijekom 2009. godine, Ujedinjena Kraljevina naglašava da je prijenos dionica koji je izvršen 7. listopada 2009. transakcija koja je uslijedila nakon povećanja kapitala izdavanjem 4500000 dionica u korist novih ulagača, provedenog 10. lipnja 2009., i različita je od njega, iako je ta transakcija mogla biti podvrgnuta porezu na prijenos vrijednosnih papira, u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2008/7.

               39

               Međutim, treba napomenuti da su Air Berlinove dionice koje su prenesene na klirinško društvo novoizdane dionice s naslova povećanja kapitala.

               40

               Međutim, važno je podsjetiti da bi dopuštanje ubiranja poreza ili pristojbe na prvo stjecanje novoizdane dionice u stvarnosti značilo oporezivanje samog izdavanja tog vrijednosnog papira kao sastavnog dijela opće transakcije u vezi s prikupljanjem kapitala. Naime, izdavanje dionica nije samo za sebe dovoljno, nego ima smisla tek od trenutka kada ti vrijednosni papiri uđu u nečiji posjed (presude od 15. srpnja 2004., Komisija/Belgija, C‑415/02, EU:C:2004:450, t. 32., i od 1. listopada 2009., HSBC Holdings i Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, t. 32.).

               41

               Prema tome, koristan učinak članka 5. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/7 podrazumijeva to da „izdavanje”, u smislu te odredbe, treba uključivati prvo stjecanje vrijednosnih papira u okviru njihova izdavanja (vidjeti po analogiji presude od 15. srpnja 2004., Komisija/Belgija, C‑415/02, EU:C:2004:450, t. 33., i od 1. listopada 2009., HSBC Holdings i Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, t. 33.).

               42

               Stoga na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:

                        –

                        Članke 10. i 11. Direktive 69/335 treba tumačiti na način da im je protivno oporezivanje prijenosa dionica poput onog u glavnom postupku kojim se pravno vlasništvo nad svim dionicama jednog društva prenosi na klirinško društvo isključivo radi njihova uvrštavanja na burzu, bez promjene stvarnog vlasništva na tim dionicama.

                        –

                        Članak 5. stavak 1. točku (c) Direktive 2008/7 treba tumačiti na način da mu je protivno oporezivanje prijenosa dionica poput onog u glavnom postupku kojim se pravno vlasništvo nad novim dionicama izdanima prilikom povećanja kapitala prenosi na klirinško društvo isključivo radi njihova nuđenja na prodaju.

            Treće i četvrto pitanje

               43

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li odgovor na prvo i drugo pitanje različit kada zakonodavstvo države članice dopušta klirinškom društvu da nakon odobrenja poreznog tijela odabere mogućnost da ne plaća administrativnu pristojbu prilikom prvotnog prijenosa dionica na to društvo, ali da na svaku sljedeću prodaju dionica plaća dodatnu pristojbu. Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita bi li odgovor bio drukčiji da je pogodnost odabira isključena.

               44

               Treba napomenuti da su ta pitanja, čini se, utemeljena na pretpostavci da svaka prodaja dionica nakon njihova prvotnog prijenosa na klirinško društvo može dovesti do oporezivanja u skladu s Direktivom 2008/7. Budući da se prethodna pitanja ne odnose na taj element prosudbe, Direktivu 2008/7 nije potrebno tumačiti s tim u vezi.

               45

               Što se tiče postojanja opcije iz članka 97.a FA‑a 1986, treba napomenuti da se njome klirinškom društvu omogućava da izbjegne plaćanje SDRT‑a od 1,5 % prilikom prvobitnog uvrštavanja vrijednosnih papira u klirinški sustav pod uvjetom da klirinško društvo ustanovi procedure koje HMRC‑u mogu zajamčiti naplatu SDRT‑a po stopi od 0,5 % za svaki naknadno izvršeni prijenos u okviru tog društva i koje su u skladu s drugim relevantnim obvezama koje proizlaze iz zakonodavstva o SDRT‑u.

               46

               U predmetnom slučaju, iz odgovora na prva dva pitanja proizlazi da je direktivama 69/335 i 2008/7 protivno ubiranje pristojbe koja se plaća prilikom prijenosa dionica na klirinško društvo koji je dio transakcije njihova uvrštavanja na kotaciju na burzi odnosno izdavanja novih dionica.

               47

               U tom pogledu, budući da, s jedne strane, predmetni mehanizam opcije zahtijeva aktivno postupanje i da se u slučaju njegova neodabiranja primjenjuje propis protivan pravu Unije i da, s druge strane, prema navodima suda koji je uputio zahtjev Air Berlin, koji je platio administrativnu pristojbu, u glavnom predmetu nije bio ovlašten koristiti se tom opcijom niti je mogao na takvo korištenje prisiliti klirinško društvo, koje nije ni imalo interesa da to učini, mogućnost korištenja opcijom nije relevantna za primjenu zabrane iz članaka 10. i 11. Direktive 69/335 i članka 5. Direktive 2008/7 (vidjeti po analogiji mišljenje nezavisnog odvjetnika Mengozzija u predmetu HSBC Holdings i Vidacos Nominees (C‑569/07, EU:C:2009:163, t. 71.).

               48

               Stoga navedenu opciju ne treba uzimati u obzir.

               49

               Prema tome, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da odgovor na prvo i drugo pitanje nije različit kada zakonodavstvo države članice, poput onog u glavnom postupku, dopušta klirinškom društvu da nakon odobrenja poreznog tijela odabere mogućnost da ne plaća administrativnu pristojbu prilikom prvotnog prijenosa dionica na to društvo, ali da na svaku sljedeću prodaju dionica plaća dodatnu pristojbu.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 10. i 11. Direktive Vijeća 69/335/EEZ od 17. srpnja 1969. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala treba tumačiti na način da im je protivno oporezivanje prijenosa dionica poput onog u glavnom postupku kojim se pravno vlasništvo nad svim dionicama jednog društva prenosi na klirinško društvo isključivo radi njihova uvrštavanja na burzu, bez promjene stvarnog vlasništva na tim dionicama.

                           2.

                           Članak 5. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2008/7/EZ od 12. veljače 2008. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala treba tumačiti na način da mu je protivno oporezivanje prijenosa dionica poput onog u glavnom postupku kojim se pravno vlasništvo nad novim dionicama izdanima prilikom povećanja kapitala prenosi na klirinško društvo isključivo radi njihova nuđenja na prodaju.

                           3.

                           Odgovor na prvo i drugo pitanje nije različit kada zakonodavstvo države članice, poput onog u glavnom postupku, dopušta klirinškom društvu da nakon odobrenja poreznog tijela odabere mogućnost da ne plaća administrativnu pristojbu prilikom prvotnog prijenosa dionica u to društvo, ali da na svaku sljedeću prodaju dionica plaća dodatnu pristojbu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#SolarWorld AG protiv Europske komisije.#Predmet T-783/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. srpnja 2012. # AS Pimix protiv Maksu- ja Tolliameti Lõuna maksu- ja tollikeskus i Põllumajandusministeerium. # Zahtjev za prethodnu odluku: Riigikohus - Estonija. # Predmet C-146/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. srpnja 2010.#Europska komisija protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Viša sila.#Predmet C-334/08.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. prosinca 2008.#Friederike Wallentin-Hermann protiv Alitalia - Linee Aeree Italiane SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Handelsgericht Wien - Austrija.#Predmet C-549/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. listopada 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 71/305/EEZ. # Predmet C-217/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. siječnja 2016.#"ERGO Insurance" SE protiv "If P&C Insurance" AS i "Gjensidige Baltic" AAS protiv "PZU Lietuva" UAB DK.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji su uputili Vilniaus miesto apylinkės teismas i Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Izbor mjerodavnog prava – Uredbe (EZ) br. 864/2007 i (EZ) br. 593/2008 – Direktiva 2009/103/EZ – Nezgoda koju je prouzročilo vučno vozilo s priključenom prikolicom, pri čemu je svako vozilo bilo osigurano kod različitog osiguravatelja – Nezgoda koja se dogodila u državi članici različitoj od one u kojoj je sklopljen ugovor o osiguranju – Regresni zahtjev između osiguravatelja – Mjerodavno pravo – Pojmovi ,ugovorne’ i ,izvanugovorne obveze’.#Spojeni predmeti C-359/14 i C-475/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Izbor mjerodavnog prava — Uredbe (EZ) br. 864/2007 i (EZ) br. 593/2008 — Direktiva 2009/103/EZ — Nezgoda koju je prouzročilo vozilo s priključenom prikolicom, pri čemu je svako vozilo bilo osigurano kod različitog osiguravatelja — Nezgoda koja se dogodila u državi članici različitoj od one u kojoj je sklopljen ugovor o osiguranju — Regresni zahtjev između osiguravatelja — Mjerodavno pravo — Pojmovi ‚ugovornih’ i ‚izvanugovornih obveza’“
      U spojenim predmetima C‑359/14 i C‑475/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su podnijeli Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu, Litva) i Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve), odlukama od 15. srpnja i 8. listopada 2014., koje je Sud zaprimio 23. srpnja i 17. listopada 2014., u postupcima
      „ERGO Insurance“SE, koji zastupa „ERGO Insurance“ SE Lietuvos filialas,
      protiv
      „If P&C Insurance“AS, koji zastupa „IF P&C Insurance“ AS filialas (C‑359/14),
      i
      „Gjensidige Baltic“AAS, koji zastupa „Gjensidige Baltic“ AAS Lietuvos filialas,
      protiv
      „PZU Lietuva“ UAB DK (C‑475/14),
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), S. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za „ERGO Insurance“ SE, koji zastupa „ERGO Insurance“ SE Lietuvos filialas, M. Navickas, advokatas,

               —

               za „Gjensidige Baltic“ AAS, koji zastupa „Gjensidige Baltic“ AAS Lietuvos filialas, A. Rjabovs,

               —

               za „If P&C Insurance“ AS, koji zastupa „If P&C Insurance“ AS filialas, A. Kunčiuvienė,

               —

               za litavsku vladu, R. Krasuckaitė i G. Taluntytė kao i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 24. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 14. točke (b) Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.) kao i Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim I) i Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (Rim II) (SL L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim II).

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru sporova između „ERGO Insurance“ SE i „If P&C Insurance“ AS te „Gjensidige Baltic“ AAS (u daljnjem tekstu: Gjensidige Baltic) i „PZU Lietuva“ UAB DK (u daljnjem tekstu: PZU Lietuva), osiguravajućih društava, u pogledu prava koje se primjenjuje na regresne zahtjeve podnesene između navedenih stranaka nakon prometnih nezgoda koje su se dogodile u Njemačkoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba Rim I

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 7. Uredbe Rim I:

               4

               Člankom 1. stavkom 1. Uredbe Rim I određeno je njezino područje primjene kako slijedi:
               „Ova se Uredba primjenjuje, u situacijama kada postoji sukob zakona, na ugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima.
               Međutim, ne primjenjuje se na porezne, carinske ili upravne stvari.“

               5

               Članak 4. te uredbe, naslovljen „Mjerodavno pravo u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale“, određuje:
               „1.   U mjeri u kojoj pravo koje je mjerodavno za ugovor nije odabrano u skladu s člankom 3., te ne dovodeći u pitanje članke od 5. do 8., pravo kojem podliježe ugovor utvrđuje se kako slijedi:

                        (a)

                        ugovor o prodaji robe podliježe pravu države u kojoj prodavatelj ima uobičajeno boravište;

                        (b)

                        ugovor o pružanju usluga podliježe pravu države u kojoj pružatelj usluga ima uobičajeno boravište;

                        (c)

                        ugovor koji se odnosi na stvarno pravo na nekretninama odnosno na pravo najma ili zakupa nekretnina podliježe pravu države u kojoj se nekretnina nalazi;

                        (d)

                        neovisno o točki (c), najam nekretnina ugovoren za privremeno privatno korištenje u razdoblju koje nije duže od šest uzastopnih mjeseci, podliježe pravu države u kojoj najmodavac ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da je najmoprimac fizička osoba, te da ima uobičajeno boravište u istoj državi;

                        (e)

                        ugovor o franšizi podliježe pravu države u kojoj korisnik franšize ima uobičajeno boravište;

                        (f)

                        ugovor o distribuciji podliježe pravu države u kojoj distributer ima uobičajeno boravište;

                        (g)

                        ugovor o prodaji robe putem dražbe podliježe pravu države u kojoj se odvija dražba, ako je to mjesto moguće utvrditi;

                        (h)

                        ugovor sklopljen unutar multilateralnog sustava koji spaja odnosno pojednostavljuje spajanje interesa trećih osoba kod višestruke kupovine i prodaje u vezi s financijskim instrumentima, kako je definirano člankom 4. stavkom 1. točkom (17.) Direktive 2004/39/EZ, u skladu s nediskrecijskim pravilima, te koji regulira samo jedno pravo, podliježe tom pravu.

                  2.   Kad ugovor nije obuhvaćen stavkom 1. odnosno kad su dijelovi ugovora obuhvaćeni s više točaka od (a) do (h) stavka 1., ugovor podliježe pravu države u kojoj ugovorna strana koja na karakterističan način mora ispuniti ugovor ima uobičajeno boravište.
               3.   Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor očigledno u užoj vezi s državom koja nije država navedena u stavcima 1. i 2., mjerodavno je pravo te druge države.
               4.   Kad je mjerodavno pravo nemoguće utvrditi na temelju stavaka 1. i 2., ugovor podliježe pravu države s kojom je u najužoj vezi.“

               6

               Članak 7. te uredbe, pod naslovom „Ugovori o osiguranju“, glasi:

                        „1.

                        Ovaj se članak odnosi na ugovore navedene u stavku 2., bez obzira na to da li se osigurani rizik nalazi u državi članici, i na sve druge ugovore o osiguranju koji pokrivaju rizike koji se nalaze unutar područja države članice. Ne primjenjuje se na ugovore o reosiguranju.

                        2.

                        Ugovor o osiguranju koji osigurava od značajnog rizika, kako je definirano u članku 5. točki (d) Prve direktive Vijeća 73/239/EEZ od 24. srpnja 1973. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji u odnosu na osnivanje i obavljanje poslova izravnog osiguranja osim životnog osiguranja [(SL L 228, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/68/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2005. (SL L 323, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 52.)], podliježe pravu kojeg odaberu ugovorne stranke u skladu s člankom 3. ove Uredbe.

                  U mjeri u kojoj ugovorne stranke nisu odabrale mjerodavno pravo, ugovor o osiguranju podliježe pravu države u kojoj osiguravatelj ima uobičajeno boravište. Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor očigledno bliži drugoj državi, mjerodavno je pravo te druge države.
               […]

                        6.

                        Za potrebe ovog članka, država u kojoj se rizik nalazi utvrđuje se u skladu s člankom 2. točkom (d) Druge direktive Vijeća 88/357/EEZ od 22. lipnja 1988. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na izravno osiguranje osim životnog osiguranja, koja propisuje odredbe kako bi se olakšalo učinkovito ostvarivanje slobode pružanja usluga [(SL L 172, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 16.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (SL L 149, str. 14.)], a u slučaju životnog osiguranja, država u kojoj se rizik nalazi smatra se državom obveze u smislu članka 1. stavka 1. točke (g) Direktive 2002/83/EZ.“

               7

               Članak 15. iste uredbe, naslovljen „Zakonska subrogacija“, glasi:
               „Kad osoba (vjerovnik) ima ugovornu tražbinu protiv druge osobe (dužnika), a treća osoba ima obvezu isplatiti vjerovnika ili je isplatila vjerovnika čime je namirila tu obvezu, pravo kojem podliježu obveze treće strane u pogledu namirenja vjerovnika utvrđuje da li i u kojoj mjeri treća osoba ima mogućnost ostvariti prava protiv dužnika, koja je imao vjerovnik protiv dužnika, na temelju prava kojem podliježe njihov odnos.“

               8

               Članak 16. Uredbe Rim I pod naslovom „Odgovornost više osoba“ određuje:
               „Ako vjerovnik ima tražbinu protiv više dužnika odgovornih za istu tražbinu, pri čemu je jedan dužnik već djelomično ili u potpunosti namirio tu tražbinu, pravu kojem podliježu obveze prema vjerovniku također podliježe i pravo dužnika na povrat od ostalih dužnika. Ostali dužnici mogu koristiti sva sredstva prema dužniku koja su imali protiv vjerovnika u mjeri u kojoj to dozvoljava pravo kojem podliježu njihove obveze prema vjerovniku.“

               9

               Članak 23. te uredbe naslovljen „Odnos prema drugim odredbama prava Zajednice“ glasi:
               „Uz izuzetak članka 7., ova Uredba ne dovodi u pitanje primjenu odredaba prava Zajednice, koja u pogledu definiranih pitanja, utvrđuje pravila o sukobu zakona vezanih za ugovorne obveze.“

         Uredba Rim II

               10

               Uvodna izjava 7. Uredbe Rim II određuje:

               11

               Članak 4. iste uredbe, naslovljen „Opće pravilo“, glasi:
               „1.   Ako nije drukčije propisano ovom Uredbom, pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja je pravo one države u kojoj šteta nastane, bez obzira na to u kojoj državi je nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu te bez obzira na državu ili države u kojoj nastanu posredne posljedice tog događaja.
               2.   Međutim, ako osoba kojoj je utvrđena odgovornost i osoba koja je pretrpjela štetu u trenutku nastanka štete imaju uobičajeno boravište u istoj državi, primjenjuju se propisi te države.
               3.   Ako je iz svih okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje očito jače povezano s državom različitom od one iz stavaka 1. i 2., primjenjuju se propisi te druge države. Očito se jača veza s drugom državom može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem.“

               12

               Članak 15. Uredbe Rim II, pod naslovom „Opseg propisa koji se primjenjuju“, glasi:
               „Pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze na temelju ove Uredbe posebno regulira:

                        (a)

                        temelj i opseg odgovornosti, uključujući određivanje osoba koje se mogu smatrati odgovornima za djela koja su počinile;

                        (b)

                        razloge za izuzeće od odgovornosti, svako ograničenje odgovornosti te svaku podjelu odgovornosti;

                  [...]“

               13

               Članak 18. navedene uredbe naslovljen „Izravna tužba protiv osiguravatelja odgovorne osobe“ određuje:
               „Osoba koja je pretrpjela štetu može svoj zahtjev za naknadu štete podnijeti neposredno protiv osiguravatelja odgovorne osobe, ako to propisuje pravo kojim se uređuje izvanugovorna obveza ili pravo kojim se uređuje ugovor o osiguranju.“

               14

               Članak 19. te uredbe pod naslovom „Subrogacija“ glasi:
               „Ako neka osoba (vjerovnik) ima izvanugovornu tražbinu prema drugoj osobi (dužniku), a treća osoba ima obvezu namiriti vjerovnika, ili je zapravo ispunjavanjem te obveze namirila vjerovnika, pravo kojim se uređuje obveza treće osobe izvršavanja obveze prema vjerovniku propisuje u kojoj mjeri treća osoba ima pravo ostvarivati prava naspram dužnika, a koja je vjerovnik ostvarivao u odnosu na dužnika u skladu s pravom koje se primjenjuju na njihov odnos.“

               15

               U skladu s člankom 20. Uredbe Rim II, pod naslovom „Višestruka odgovornost“:
               „Ako vjerovnik ima tražbinu protiv više dužnika koji su odgovorni za istu tražbinu, a jedan od dužnika već je u cijelosti ili djelomično namirio tražbinu, pitanje prava tog dužnika zahtijevati naknadu od drugih dužnika uređeno je pravom koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu tog dužnika prema vjerovniku.“

               16

               Članak 27. navedene uredbe naslovljen „Odnos s ostalim odredbama propisa Zajednice“ određuje:
               „Ova Uredba ne dovodi u pitanje primjenu odredaba propisa Zajednice koji, u pogledu posebnih pitanja, utvrđuju pravila u slučaju sukoba zakona za izvanugovorne obveze.“

         Direktiva 2009/103

               17

               Uvodna izjava 26. Direktive 2009/103 navodi:

               18

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Obvezno osiguranje vozila“, u trećem stavku određuje:
               „Svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da ugovor o osiguranju također pokriva:

                        (a)

                        u skladu sa zakonodavstvom koje je na snazi u drugim državama članicama, svaku štetu ili ozljedu prouzročenu na području tih država;

                  […]“

               19

               Članak 14. navedene direktive pod naslovom „Jedinstvena premija“ glasi:
               „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da sve police obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti koja proizlazi iz upotrebe vozila:

                        (a)

                        pokrivaju, na temelju jedinstvene premije i tijekom cijelog trajanja ugovora, cjelokupno područje Zajednice, uključujući svaki boravak vozila u drugoj državi članici za vrijeme trajanja ugovora; i

                        (b)

                        jamče, na temelju jedinstvene premije, u svakoj državi članici pokriće propisano njezinim zakonom ili pokriće propisano zakonom države članice u kojoj se vozilo uobičajeno nalazi ako je to pokriće više.“

         Litavsko pravo

               20

               Odredbe Direktive 2009/103 prenesene su u unutarnje pravo Zakonom o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (TPVCAPDI) od 5. ožujka 2004. (Žin., 2004., br. 46‑1498), kako je izmijenjen Zakonom br. X-1137 od 17. svibnja 2007. (Žin., 2007., br. 61‑2340; u daljnjem tekstu: Zakon o obveznom osiguranju).

               21

               Članak 10. Zakona o obveznom osiguranju naslovljen „Teritorijalni doseg ugovora o osiguranju“ u stavku 1. određuje:
               „Nakon plaćanja jedinstvene (globalne) premije, ugovor o osiguranju [vozila koje se uobičajeno nalazi na litavskom području] ili ugovor o prekograničnom osiguranju predviđa, tijekom cijelog trajanja ugovora, uključujući svaki boravak vozila u drugoj državi članici Unije za vrijeme njegova trajanja, u svakoj državi članici, pokriće propisano zakonom u području obveznog osiguranja od građanske odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila ili pokriće propisano ovim zakonom ako je potonje pokriće više. [...]“

               22

               Na temelju članka 11. Zakona o obveznom osiguranju naslovljenog „Osigurani iznosi i premije osiguranja“:
               „[...]
               3.   U slučaju štete koja je nastala u drugoj državi članici, naknada štete koju isplaćuje osiguravatelj temelji se na iznosima pokrića utvrđenima propisima te države članice ili na iznosima pokrića navedenima u stavku 1. ovog članka ako su potonji viši.“
               [...]“

               23

               Članak 16. navedenog zakona naslovljen „Načela plaćanja naknade štete“ u stavku 1. nalaže:
               „Odgovorni osiguratelj ili Nacionalni ured za osiguranje isplaćuje naknadu štete ako je imatelj motornog vozila odgovoran za štetu nanesenu trećoj osobi. Naknadu štete iz osiguranja treba isplatiti u skladu s propisom koji regulira obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila države članice u kojoj se dogodila prometna nezgoda.
               [...]“

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑359/14

               24

               Dana 1. rujna 2011. na području Mannheima (Njemačka) traktor s priključenom prikolicom prevrnulo se na kolniku prilikom polukružnog skretanja. Na temelju nalaza policijskih službenika koji su izašli na mjesto nezgode za nju je odgovornim proglašen vozač traktora. Posljedično, osiguravatelj tog vozila, podružnica društva „ERGO Insurance“ SE isplatila je žrtvama navedene nezgode naknadu štete u iznosu od 7760,02 litasa (LTL) (oko 2255 eura). Taj osiguravatelj je potom pokrenuo postupak pred sudom koji je uputio zahtjev kako bi se osiguravatelju prikolice, odnosno podružnici društva „If P&C Insurance“ AS naložilo snošenje polovice naknade štete iz osiguranja jer je ona trebala preuzeti solidarnu odgovornost za prouzročenu štetu.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da postoje nejasnoće u pogledu utvrđivanja prava koje se primjenjuje na spor između dvaju osiguravatelja.

               26

               U tim okolnostima Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. stavak 4. Uredbe Rim I, kojim je propisano da, ‚[k]ad je mjerodavno pravo nemoguće utvrditi na temelju stavaka 1. i 2. [tog članka 4.], ugovor podliježe pravu države s kojom je u najužoj vezi’, tumačiti u smislu da je, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, potrebno primijeniti njemačko pravo?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje negativan, treba li pravilo sadržano u članku 4. Uredbe Rim II tumačiti u smislu da se, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, pravo koje je potrebno primijeniti u sporu između osiguravatelja traktora i osiguravatelja prikolice mora odrediti u skladu s pravom države u kojoj je nastala šteta koja je posljedica prometne nezgode?“

         Predmet C‑475/14

               27

               Dana 21. siječnja 2011. dogodila se prometna nezgoda u Njemačkoj u kojoj je traktor s priključenom prikolicom prouzročio štetu na imovini drugih osoba. Traktor je bio osiguran od građanskopravne odgovornosti pri litavskoj podružnici društva Gjensidige Baltic. Prikolica je bila osigurana na temelju ugovora o osiguranju od građanskopravne odgovornosti sklopljenog s PZU‑om Lietuva.
               28 Nakon što su žrtve te nezgode podnijele odštetne zahtjeve u Njemačkoj, Gjensidige Baltic isplatio je naknade štete iz osiguranja u iznosu od 4331,05 litasa (oko 1254 eura). Gjensidige Baltic smatra da s obzirom na to da su te naknade pokrile cjelokupnu štetu koju su pretrpjele žrtve, to društvo može podnijeti regresni zahtjev protiv PZU‑a Lietuva kako bi mu bila nadoknađena polovica navedenog iznosa, odnosno 2165,53 litasa (oko 629 eura).
               29 Presudom od 2. siječnja 2013. Vilnaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu) prihvatio je zahtjev društva Gjensidige Baltic. Taj sud naložio je društvu PZU Lietuva da društvu Gjensidige Baltic izvrši povrat naknade štete iz osiguranja isplaćene u iznosu od 2165,53 litasa, uvećanom za kamate po godišnjoj stopi od 6%. Taj sud naveo je da je u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe Rim II pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja njemačko pravo. Na temelju njemačkog prava potrebno je provesti podjelu odgovornosti jer je šteta nastala zbog prometne nezgode koju je prouzročilo motorno vozilo s priključenom prikolicom. U slučaju da štetu nadoknadi jedan od osiguravatelja, on ima pravo zatražiti povrat polovice iznosa od drugog osiguravatelja.
               30 Presudom od 8. studenoga 2013. Vilniaus apygardos teismas (Žalbeni sud u Vilniusu) ukinuo je presudu Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu) i odbio regresni zahtjev koji je podnio Gjensidige Baltic. Žalbeni sud utvrdio je da su u predmetnom slučaju pitanja u vezi s građanskopravnom odgovornošću u pogledu upotrebe motornih vozila trebala biti riješena na temelju ugovora o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i da odredbe Uredbe Rim II nisu mjerodavne. Naime, budući da je bio sklopljen ugovor o obveznom osiguranju u glavnom postupku, predmetna situacija ne može potpasti pod deliktnu građanskopravnu odgovornost. Smatrajući da je obveza PZU‑a Lietuva proizlazila iz ugovora o obveznom osiguranju, taj sud zaključio je da se primjenjuje litavsko pravo.

               31

               Žalbom u kasacijskom postupku podnesenom sudu koji je uputio zahtjev Gjensidige Baltic zahtijeva ukidanje te presude i potvrdu presude od 2. siječnja 2013. koju je donio Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu).

               32

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se spor u biti odnosi na kvalifikaciju pravnog odnosa koji postoji između osiguravateljâ traktora i prikolice te na utvrđenje prava koje se primjenjuje na taj odnos. Ta kvalifikacija odlučujuća je za spor s obzirom na to da litavski pravni sustav i njemački pravni sustav propisuju različita načela podjele odgovornosti između osiguravatelja traktora i osiguravatelja prikolice kada štetu prouzroči vučno vozilo.

               33

               Nadalje, potrebno je utvrditi uspostavlja li, kako to smatra Gjensidige Baltic, članak 14. točka (b) Direktive 2009/103 pravilo o sukobu zakona na temelju kojeg se pravo mjesta nezgode primjenjuje na spor između osiguravateljâ poput onog iz glavnog postupka.

               34

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uspostavlja li članak 14. točka (b) Direktive 2009/103/EZ kolizijsko pravilo, koje bi se ratione personae trebalo primjenjivati ne samo na žrtve cestovnih prometnih nezgoda već i na osiguravatelje vozila odgovornih za štetu uzrokovanu u nesreći, za svrhe utvrđivanja prava primjenjivog na odnose među njima te je li ta odredba posebno pravilo s obzirom na pravila o primjenjivom pravu koja su uspostavljena uredbama Rim I i Rim II?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje negativan, važno je utvrditi potpada li pravni odnos između osiguravatelja u ovom slučaju pod pojam “ugovorne obveze’ u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim I. Ako pravni odnos između osiguravatelja potpada pod pojam ‚ugovorne obveze’, onda je važno pitanje je li on obuhvaćen ugovorima o osiguranju te bi li pravo koje se na njih primjenjuje trebalo biti utvrđeno u skladu s pravilima iz članka 7. Uredbe Rim I.

                        3.

                        Ako su odgovori na prva dva pitanja negativni, važno je razjasniti potpada li u slučaju regresnog zahtjeva pravni odnos između osiguravatelja vozila korištenih zajedno pod pojam ‚izvanugovornih obveza’ unutar značenja prema Uredbi Rim II te bi li taj odnos trebalo smatrati izvedenim pravnim odnosom koji proizlazi iz cestovne prometne nezgode (protupravnog postupanja) u svrhu utvrđivanja mjerodavnog prava u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe Rim II. Bi li, u slučaju kao što je ovaj, osiguravatelje vozila korištenih zajedno trebalo smatrati dužnicima odgovornima na temelju iste obveze iz članka 20. Uredbe Rim II i bi li pravo mjerodavno za odnos između njih trebalo biti utvrđeno u skladu s tim pravilom?“

               35

               Odlukom predsjednika Suda od 19. studenoga 2014. predmeti C‑359/14 i C‑475/14 spojeni su u svrhu usmenog postupka kao i presude.

         O prethodnim pitanjima

               36

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sudovi koji su uputili zahtjeve nastoje u biti saznati na koji način valja tumačiti uredbe Rim I i Rim II kao i Direktivu 2009/103 u svrhu utvrđivanja prava koje se primjenjuje ili pravâ koja se primjenjuju u okviru regresnog zahtjeva osiguravatelja traktora koji je nadoknadio štetu žrtvi nezgode koju je prouzročio vozač navedenog vozila, podnesenog protiv osiguravatelja prikolice koja je bila priključena na traktor prilikom te nezgode.

               37

               Valja podsjetiti da kao što proizlazi iz njihovih članaka 1., uredbe Rim I i Rim II uskladile su kolizijska pravila o pravu koje se u građanskim i trgovačkim stvarima primjenjuje na ugovorne i izvanugovorne obveze. Pravo koje se primjenjuje na te dvije kategorije obveza treba utvrditi na temelju odredaba uspostavljenih jednom od dviju uredaba, ne dovodeći, međutim, u pitanje pravila predviđena člancima 23. i 25. Uredbe Rim I kao i člancima 27. i 28. Uredbe Rim II.

               38

               U tom potonjem pogledu valja s jedne strane navesti kao odgovor na pitanje koje je u predmetu C‑475/14 postavio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) da članak 14. točka (b) Direktive 2009/103 ne uspostavlja posebno kolizijsko pravilo u odnosu na takva pravila utvrđena uredbama Rim I i Rim II kad je riječ o regresnim zahtjevima između osiguravateljâ i stoga ne ispunjava uvjete postavljene člankom 23. Uredbe Rim I i člankom 27. Uredbe Rim II.

               39

               Direktiva 2009/103 državama članicama nameće obvezu donošenja mjera koje jamče zaštitu žrtve prometne nezgode i imatelja vozila koji je prouzročio tu nezgodu. Prema njezinoj uvodnoj izjavi 12., opći cilj te direktive jest osigurati zaštitu žrtava nezgoda na način da jamči njihovo osiguravateljno pokriće za određene minimalne iznose.

               40

               Ni iz formulacije ni iz ciljeva Direktive 2009/103 ne proizlazi da se njome nastoje utvrditi kolizijska pravila.

               41

               Osobito, članak 14. navedene direktive, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 26., državama članicama samo nalaže poduzimanje potrebnih mjera kako bi police osiguranja motornih vozila, na temelju jedinstvene premije i tijekom trajanja ugovora pokrile cjelokupno područje Europske unije te da na temelju te premije u svakoj državi članici jamče pokriće propisano njezinim zakonom ili zakonom države članice u kojoj se vozilo uobičajeno nalazi ako je potonje pokriće više.

               42

               Ta odredba odnosi se isključivo na teritorijalni doseg i razinu pokrića koju je osiguravatelj dužan pružiti kako bi na primjeren način zaštitio žrtve prometnih nezgoda. Iz toga ne može proizaći pravilo prema kojemu tako utvrđeno zakonodavstvo države članice uređuje podjelu odgovornosti među osiguravateljima.

               43

               Kad je riječ, s druge strane, o područjima primjene uredaba Rim I i Rim II, pojmovi „ugovorne obveze“ i „izvanugovorne obveze“ koji se u njima nalaze moraju se tumačiti na autonoman način, pozivajući se ponajprije na strukturu i ciljeve tih uredaba (vidjeti, analogijom, presudu ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490-, t. 27.). Također valja voditi računa, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 7. svake od dviju uredaba, o cilju dosljednosti prilikom recipročne primjene tih uredaba, ali i o Uredbi Bruxelles I koja, među ostalim, u članku 5. uvodi razlikovanje između stvari koje se odnose na ugovore i onih koje se odnose na delikte ili kvazidelikte.

               44

               Iz sudske prakse Suda koja se odnosi na potonju uredbu proizlazi da samo pravna obveza koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi i na kojoj se temelji tužiteljeva tužba spada u „stvari koje se odnose na ugovore“, u smislu članka 5. točke 1. navedene uredbe (vidjeti presudu Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 39.). Analogijom i u skladu s ciljem dosljednosti navedenim u točki 43. ove presude, valja utvrditi da pojam „ugovorne obveze“ u smislu članka 1. Uredbe Rim I označava pravnu obvezu koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj.

               45

               Kad je riječ o pojmu „izvanugovorne obveze“ u smislu članka 1. Uredbe Rim II, valja podsjetiti da pojam „stvari koje se odnose na [...] delikte ili kvazidelikte“ u smislu članka 5. točke 3. Uredbe Bruxelles I uključuje svaki zahtjev čiji je cilj uspostaviti odgovornost tuženika i koji nije vezan za navedene „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu točke 1. tog članka (presuda ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, t. 32. i navedena sudska praksa). Nadalje, valja primijetiti, kao što proizlazi iz članka 2. Uredbe Rim II, da se ona primjenjuje na obveze nastale na temelju štete, odnosno na svaku posljedicu nastalu iz protupravnog postupanja, neopravdanog bogaćenja, poslovodstva bez naloga ili predugovorne odgovornosti.

               46

               S obzirom na navedeno, „izvanugovornom obvezom“ valja smatrati, prema Uredbi Rim II, obvezu nastalu na temelju jednog od događaja navedenih u članku 2. te uredbe i spomenutih u prethodnoj točki.

               47

               U predmetnom slučaju iz odlukâ kojima se upućuju zahtjevi proizlazi da ugovorne obveze, u smislu Uredbe Rim I, postoje između osiguravateljâ te imatelja ili vozača traktora i imateljâ prikolice. Nasuprot tomu, između dva osiguravatelja ne postoji nijedna ugovorna obveza.

               48

               Nadalje, postojanje i opseg obveze naknade štete žrtvama iz glavnog postupka prije svega ovise o ocjenama prometnih nezgoda koje su dovele do predmetnih šteta. Te ocjene, koje se odnose na postojanje delikta, nisu u vezi s ugovornim odnosom koji postoji između osiguravateljâ i njihovih osiguranika.

               49

               Kad je riječ o mogućnosti da protiv osiguravatelja prikolice osiguravatelj traktora podnese regresni zahtjev, u slučaju da je potonji žrtvi nadoknadio cjelokupnu štetu koju je pretrpjela zbog nezgode koja je uključivala kako taj traktor tako i prikolicu koja je na nj bila priključena, valja navesti sljedeće.

               50

               Kao prvo, sâmo postojanje prava na regres osiguravatelja traktora, čiji je vozač prouzročio nezgodu, protiv osiguravatelja priključene prikolice, jednom kad je žrtvi nadoknađena šteta, ne može se izvesti iz ugovora o osiguranju, već pretpostavlja istodobnu primjenu deliktne odgovornosti imatelja navedene prikolice u odnosu na tu istu žrtvu.

               51

               Valja navesti da takvu obvezu naknade štete koja tereti imatelja prikolice treba smatrati „izvanugovornom obvezom“ u smislu članka 1. Uredbe Rim II. Stoga u odnosu na odredbe te uredbe valja utvrditi pravo koje se primjenjuje na navedenu obvezu.

               52

               U skladu s člankom 4. navedene uredbe, ako nije drukčije propisano tom uredbom, pravo koje se primjenjuje na takvu izvanugovornu obvezu jest pravo one države u kojoj šteta nastane, odnosno, u glavnom postupku, one u kojoj je pretrpljena šteta koja potječe izravno iz nezgode (vidjeti, u tom smislu, presudu Lazar, C‑350/14, EU:C:2015:802, t. 24.). Prema članku 15. točkama (a) i (b) Uredbe Rim II, to pravo regulira uvjete i opseg odgovornosti kao i razloge za podjelu te odgovornosti.

               53

               Posljedično, dužnike obveze naknade štete žrtvi kao i, prema potrebi, doprinose imatelja prikolice i imatelja ili vozača traktora u nastanku štete nanesenoj žrtvi valja utvrditi s obzirom na pravo mjesta nastanka izravne štete, što je u predmetnom slučaju njemačko pravo.

               54

               Kao drugo, valja podsjetiti da obveza osiguravatelja da nadoknadi štetu nanesenu žrtvi ne proizlazi iz štete koja joj je nanesena, već iz osiguravateljeva ugovora s odgovornim osiguranikom. Takva naknada štete dakle potječe iz ugovorne obveze, s obzirom na to da se pravo koje se primjenjuje na takvu obvezu treba utvrditi u skladu s odredbama Uredbe Rim I.

               55

               Stoga kad je riječ o pravu koje se primjenjuje na ugovor o osiguranju traktora, poput onih iz glavnog postupka, i na onaj o osiguranju prikolica koje su na njih bile priključene, valja utvrditi jesu li osiguravatelji dviju vrsta vozila u skladu s navedenim ugovorima bili stvarno dužni nadoknaditi štetu žrtvama nezgode koju su ta vozila prouzročila.

               56

               Kao treće, i kad je riječ o pitanju ima li osiguravatelj traktora koji je žrtvi nadoknadio štetu, u slučaju potrebe, pravo istaknuti regresni zahtjev protiv osiguravatelja prikolice, važno je navesti da članak 19. Uredbe Rim II uvodi razlikovanje između pitanja obuhvaćenih deliktnim uređenjem i onih obuhvaćenih ugovornim uređenjem. Ta odredba primjenjuje se osobito na situaciju u kojoj je treći, odnosno osiguravatelj, nadoknadio štetu žrtvi nezgode, vjerovniku deliktne obveze naknade štete prema vozaču ili imatelju motornog vozila, i to ispunjavanjem obveze žrtvi.

               57

               Točnije, članak 19. Uredbe Rim II predviđa da je, u tom slučaju, pitanje eventualne subrogacije u prava žrtve uređeno pravom koje se primjenjuje na obvezu trećeg, odnosno osiguravatelja od građanskopravne odgovornosti, da nadoknadi štetu toj žrtvi.

               58

               Stoga obveza osiguravatelja na pokriće građanskopravne odgovornosti osiguranika u odnosu na žrtvu koja proizlazi iz ugovora o osiguranju sklopljenog s osiguranikom te uvjeti pod kojima osiguravatelj može izvršavati prava koja žrtva nezgode ima protiv osoba odgovornih za nezgodu ovise o nacionalnom pravu koje uređuje navedeni ugovor o osiguranju, koje se utvrđuje u skladu s člankom 7. Uredbe Rim I.

               59

               Nasuprot tomu, pravo koje se primjenjuje na utvrđivanje osoba koje se mogu proglasiti odgovornima kao i na eventualnu podjelu odgovornosti između njih i njihovih osiguravatelja i dalje je podvrgnuto, u skladu s navedenim člankom 19., članku 4. i pratećim člancima Uredbe Rim II.

               60

               Valja osobito utvrditi da pod pretpostavkom da, prema pravu koje se primjenjuje na temelju potonjih odredaba Uredbe Rim II, žrtva prometne nezgode koju je prouzročio traktor s priključenom prikolicom raspolaže pravima kako prema imatelju prikolice tako i prema osiguravatelju potonje, osiguravatelj traktora, nakon što je žrtvi nadoknadio štetu, ima pravo uložiti pravno sredstvo protiv osiguravatelja prikolice s obzirom na to da pravo koje se prema članku 7. Uredbe Rim I primjenjuje na ugovor o osiguranju predviđa subrogaciju osiguravatelja u prava žrtve.

               61

               Stoga je na sudovima koji su uputili zahtjeve da najprije utvrde način na koji naknade štete koje treba platiti žrtvama trebaju biti podijeljene između, s jedne strane, vozača i imatelja traktora i, s druge strane, imatelja prikolice, u skladu s pravilima nacionalnog prava koja se primjenjuju na temelju Uredbe Rim II.

               62

               Kao drugo, pravo koje se primjenjuje na ugovore o osiguranju koje su sklopili osiguravatelji – tužitelji u glavnom postupku i njihov odnosni osiguranik valja utvrditi u skladu s člankom 7. Uredbe Rim I, kako bi se odgovorilo na pitanje mogu li i u kojoj mjeri navedeni osiguravatelji na temelju subrogacije izvršavati prava žrtve prema osiguravatelju prikolice.

               63

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 14. točku (b) Direktive 2009/103 treba tumačiti na način da ta odredba ne sadržava posebno kolizijsko pravilo čija je svrha utvrditi pravo koje se primjenjuje na regresni zahtjev između osiguravateljâ u okolnostima poput onih u glavnom postupku.

               64

               Uredbe Rim I i Rim II treba tumačiti na način da se pravo koje se primjenjuje na regresni zahtjev osiguravatelja traktora koji je nadoknadio štetu žrtvama nezgode koju je prouzročio vozač navedenog vozila, u odnosu na osiguravatelja prikolice priključene tijekom te nezgode, utvrđuje na temelju članka 7. Uredbe Rim I ako pravila o deliktnoj odgovornosti koja se primjenjuju na tu nezgodu na temelju članka 4. i pratećih članaka Uredbe Rim II predviđaju podjelu obveze naknade štete.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. točku (b) Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti treba tumačiti na način da ta odredba ne sadržava posebno kolizijsko pravilo čija je svrha utvrditi pravo koje se primjenjuje na regresni zahtjev između osiguravatelja u okolnostima poput onih u glavnom postupku.

                     Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) i (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (Rim II) treba tumačiti na način da se pravo koje se primjenjuje na regresni zahtjev osiguravatelja traktora, koji je nadoknadio štetu žrtvama nezgode koju je prouzročio vozač navedenog vozila, u odnosu na osiguravatelja prikolice priključene tijekom te nezgode, utvrđuje na temelju članka 7. Uredbe br. 593/2008 ako pravila o deliktnoj odgovornosti koja se primjenjuju na tu nezgodu na temelju članka 4. i pratećih članaka Uredbe br. 864/2007 predviđaju podjelu obveze naknade štete.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: litavski.


Presuda Suda (treće vijeće) od 17. ožujka 2005.#The Gillette Company i Gillette Group Finland Oy protiv LA-Laboratories Ltd Oy.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein oikeus - Finska.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-228/03.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 10. veljače 2004. # Afrikanische Frucht-Compagnie GmbH i Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica. # Tužba za naknadu štete. # Spojeni predmeti T-64/01 i T-65/01.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. ožujak 08.#Europska komisija protiv Portugalska Republika.#Predmet C-524/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (veliko vijeće) od 14. prosinca 2005.#Groupe Fremaux SA i Palais Royal, Inc. protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-301/00.


Presuda Suda (treće vijeće) od 5. listopada 2006.#Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH i drugi protiv Finanzlandesdirektion für Tirol i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-368/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 9. srpnja 2008. # Audi AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-70/06.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 10. listopada 2017.#Solelec SA i dr. protiv Europskog parlamenta.#Ugovori o javnoj nabavi radova – Postupak javne nabave – Radovi na električnim instalacijama (visoki napon) u okviru projekta proširenja i obnove zgrade Parlamenta Konrad Adenauer u Luxembourgu – Odbijanje ponude ponuditelja i dodjela ugovora drugom ponuditelju – Očita pogreška u ocjeni – Kriteriji za odabir – Tehničke i stručne sposobnosti – Kriteriji dodjele – Neuobičajeno niska ponuda – Vrijednost ugovora.#Predmet T-281/16.


Presuda Suda od 22. siječnja 1976. # Carmine Antonio Russo protiv Azienda di Stato per gli interventi sul mercato agricolo (AIMA). # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Bovino - Italija. # Predmet 60-75.