title: Presuda Suda (peto vijeće) od 11. rujna 2014.#A protiv B i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Članak 267. UFEU-a – Nacionalni ustav – Incidentalni postupak za obveznu ocjenu ustavnosti – Ispitivanje usklađenosti nacionalnog zakona i s pravom Unije i s nacionalnim ustavom – Nadležnost i izvršenje odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Nepostojanje domicila ili poznatog mjesta boravišta tuženika na području države članice – Ugovorena nadležnost u slučaju tuženikova upuštanja u postupak – Privremeni zastupnik odsutnog tuženika.#Predmet C‑112/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Članak 267. UFEU‑a — Nacionalni ustav — Incidentalni postupak za obveznu ocjenu ustavnosti — Ispitivanje usklađenosti nacionalnog zakona i s pravom Unije i s nacionalnim ustavom — Nadležnost i izvršenje odluka u građanskim i trgovačkim stvarima — Nepostojanje domicila ili poznatog mjesta boravišta tuženika na području države članice — Ugovorena nadležnost u slučaju tuženikovog upuštanja u postupak — Privremeni zastupnik odsutnog tuženika“
      U predmetu C‑112/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija), odlukom od 17. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 8. ožujka 2013., u postupku

         A

      protiv

         B i dr.,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. veljače 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A, T. Frad, Rechtsanwalt,

               —

               za B i dr., A. Egger, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. D’Ascie, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger, H. Krämer i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 267. UFEU‑a kao i članka 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba A i B i dr. u vezi s tužbom za naknadu štete koju su potonji podnijeli protiv osobe A pred austrijskim sudovima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 11. i 12. Uredbe br. 44/2001 glase:

                        „(2)

                        Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

                  [...]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.“

               4

               Članak 2. stavak 1. ove uredbe propisuje:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               5

               Sukladno članku 3. te uredbe:
               „1.   Protiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.
               2.   Protiv tih osoba posebno se ne primjenjuju nacionalni propisi o nadležnosti iz Priloga I.“

               6

               U poglavlju II. odjeljku 7., pod naslovom „Ugovorena nadležnost“, članak 24. Uredbe br. 44/2001 propisuje:
               „Osim nadležnosti koja proizlazi iz odredaba ove Uredbe, nadležan je i sud države članice pred kojim se tuženik pojavi. Ovo pravilo ne vrijedi ako se tuženik pred sudom pojavio kako bi osporio njegovu nadležnost ili ako neki drugi sud ima isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22.“

               7

               Članak 26. iste uredbe, koji se nalazi u odjeljku 8. tog poglavlja, naslovljenom „Provjera nadležnosti i dopustivosti“, određuje:
               „1.   Ako je protiv tuženika koji ima domicil u jednoj državi članici pokrenut postupak pred sudom druge države članice, a on se ne pojavi pred sudom, sud po službenoj dužnosti izjavljuje da nije nadležan, osim ako nadležnost proizlazi iz odredaba ove Uredbe.
               2.   Sud zastaje s postupkom toliko vremena koliko je potrebno da se utvrdi da je tuženik bio u mogućnosti primiti pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, dovoljno rano da bi mogao pripremiti svoju obranu, ili da su poduzeti svi potrebni koraci s tim ciljem.
               [...]“

               8

               U poglavlju III., pod naslovom „Priznavanje i izvršenje“, članak 34. Uredbe br. 44/2001 u točki 2. propisuje da se sudska odluka ne priznaje „ako je donesena u odnosu na tuženika koji se nije odazvao na poziv suda, a nije mu bilo pravovremeno uručeno pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno na način koji bi mu omogućio da pripremi svoju obranu, osim ako tuženik nije započeo postupak za pobijanje sudske odluke, a mogao je to učiniti“.

         Austrijsko pravo

      Savezni ustavni zakon

               9

               Sukladno članku 89. stavcima 1. i 2. Saveznog ustavnog zakona (Bundes‑Verfassungsgesetz, u daljnjem tekstu: B‑VG), redovni sudovi nemaju pravo ukinuti obične zakone zbog neustavnosti. Oberster Gerichtshof kao i sudovi koji odlučuju o sporu u drugom stupnju u slučaju sumnje glede ustavnosti običnog zakona moraju postaviti zahtjev za ukidanje dotičnog običnog zakona Verfassungsgerichtshofu (Ustavnom sudu).

               10

               Članak 92. stavak 1. B‑VG‑a određuje da je Oberster Gerichtshof najviši sud u građanskim i kaznenim predmetima.

               11

               Na temelju članka 140. stavka 1. B‑VG‑a Verfassungsgerichtshof je nadležan za ocjenu ustavnosti običnih zakona na zahtjev, osobito, Oberster Gerichtshofa kao i sudova koji odlučuju o sporu u drugom stupnju. Odluka Verfassungsgerichtshofa o ukidanju običnog zakona zbog neustavnosti prema članku 140. stavcima 6. i 7. B‑VG‑a ima opći učinak i obvezuje sve sudove i upravna tijela.

         Zakon o građanskom postupku

               12

               Članak 115. Zakona o građanskom postupku (Zivilprozessordnung, u daljnjem tekstu: ZPO) propisuje da se, u načelu, osobama čija adresa nije poznata dostava obavlja objavom službenog oglasa u bazi podataka o službenim oglasima („Ediktsdatei“).

               13

               Sukladno odredbama članka 116. ZPO‑a:
               „Osobama čije mjesto boravka nije poznato, zbog čega im se dostava može izvršiti jedino objavom oglasa, sud mora, po službenoj dužnosti ili na zahtjev, postaviti privremenog zastupnika (članak 9. [ZPO‑a]) ako te osobe, nakon izvršene dostave, moraju poduzeti neku postupovnu radnju radi očuvanja svojih prava, a osobito kada pismeno koje treba dostaviti sadrži sudski poziv.“

               14

               U skladu s člankom 117. ZPO‑a postavljanje privremenog zastupnika mora se objaviti službenim oglasom u bazi podataka o službenim oglasima.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Dana 12. listopada 2009. osobe B i dr. podnijele su Landesgerichtu Wien tužbu radi naknade štete protiv osobe A, kojom tvrde da je osoba A otela njihove muževe odnosno očeve u Kazahstanu.

               16

               U pogledu nadležnosti austrijskih sudova B i dr. su smatrali da osoba A ima svoje uobičajeno boravište u području suda kojem su podnijeli tužbu.

               17

               Landesgericht Wien je poduzeo nekoliko pokušaja dostave koji su pokazali da osoba A više ne živi na adresama iz tužbe. Dana 27. kolovoza 2010. taj mu je sud postavio, na zahtjev osoba B i dr., privremenog zastupnika (Abwesenheitskurator) u skladu s člankom 116. ZPO‑a.

               18

               Nakon dostave tužbe taj privremeni zastupnik podnio je odgovor na tužbu u kojem je predložio da sud odbije tužbu te je istaknuo brojne sadržajne prigovore, a da međutim nije osporio međunarodnu nadležnost austrijskih sudova.

               19

               Tek nakon toga odvjetnički ured kojem je A dao punomoć posredovao je za potonjeg i osporio međunarodnu nadležnost austrijskih sudova. U tom pogledu istaknuo je da se međunarodna nadležnost austrijskih sudova ne može temeljiti na sudjelovanju privremenog zastupnika jer privremeni zastupnik nije bio u kontaktu s osobom A i nije poznavao relevantne okolnosti u Kazahstanu. Što se tiče njezina domicila, osoba A je navela da je definitivno napustila Austriju prije podnošenja tužbe protiv nje. Osoba A tom sudu nije pružila informacije o svojem domicilu, navodeći da bi njezin život bio u opasnosti, ali je zatražila da se sve dostave nadalje obavljaju na adresu odvjetničkog ureda koji je opunomoćila.

               20

               Landesgericht Wien se oglasio međunarodno nenadležnim i odbacio tužbu. Taj je sud smatrao da osoba A boravi na državnom području Republike Malte i da upuštanje privremenog zastupnika u postupak nema isti učinak kao upuštanje u postupak u smislu članka 24. Uredbe br. 44/2001.

               21

               Oberlandesgericht Wien usvojio je žalbu koju su podnijeli B i dr. protiv te odluke i odbio prigovor međunarodne nenadležnosti. Prema shvaćanju tog suda nacionalni sudovi, na temelju članka 26. Uredbe br. 44/2001, dužni su provjeriti svoju međunarodnu nadležnost samo u slučaju izostanka upuštanja tuženika u postupak. U austrijskom pravu postupovne radnje privremenog zastupnika odsutnog tuženika, koji mora čuvati interese tog tuženika, imaju isti pravni učinak kao radnja ugovornog punomoćnika.

               22

               Pred Oberster Gerichtshofom, kojem je podnijela reviziju, osoba A je istaknula povredu prava na obranu zaštićenog člankom 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Nasuprot tomu, B i dr. tvrdili su da odredbe EKLJP‑a kao i Povelje također jamče njihovo pravo na djelotvorno pravno sredstvo, zahtijevajući postavljanje privremenog zastupnika odsutnom tuženiku na temelju članka 116. ZPO‑a.

               23

               Prema navodima Oberster Gerichtshofa osoba A je, u trenutku podnošenja tužbe, imala domicil na Malti. S obzirom na to da privremeni zastupnik odsutnog tuženika, postavljen za osobu A, nije osporio međunarodnu nadležnost austrijskih sudova, postavlja se pitanje o tome može li se odgovor na tužbu koji je podnio privremeni zastupnik odsutnog tuženika pripisati osobi A i ima li njegovo „upuštanje u postupak“ isti učinak kao i ono u smislu članka 24. Uredbe br. 44/2001. U tom pogledu, Oberster Gerichtshof ističe da se široka ovlast za zastupanje dana privremenom zastupniku odsutnog tuženika na temelju članka 116. ZPO‑a istodobno može smatrati potrebnom za osiguranje temeljnog prava na djelotvorno pravno sredstvo osoba B i dr. i nespojivom s temeljnim pravom osobe A na saslušanje.

               24

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev ističe da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, on u pojedinačnim slučajevima izuzima od primjene zakonske odredbe protivne pravu Unije u skladu s načelom nadređenosti tog prava. Međutim, u odluci od 14. ožujka 2012., U 466/11, Verfassungsgerichtshof je odstupio od te sudske prakse i zauzeo stajalište da se njegova ocjena ustavnosti nacionalnih zakona, u okviru postupka općeg nadzora zakona („Verfahren der generellen Normenkontrolle“) na temelju članka 140. B‑VG‑a, mora proširiti na odredbe Povelje. Naime, u okviru tog postupka, na prava zajamčena EKLJP‑om pred njim se može pozivati kao na prava ustavnog ranga. Tako, prema shvaćanju Verfassungsgerichtshofa, načelo ekvivalentnosti, kako proizlazi iz sudske prakse Suda, zahtijeva da se taj opći nadzor zakona odnosi i na prava zajamčena Poveljom.

               25

               Prema Oberster Gerichtshofu posljedica te odluke jest to da austrijski sudovi ne mogu, u okviru svoje nadležnosti, izuzeti od primjene zakon protivan Povelji, nego su dužni, „bez učinka na mogućnost upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu“, postaviti zahtjev za opće ukidanje tog zakona Verfassungsgerichtshofu. Nadalje, potonji je odlučio da, u slučaju kada pravo zajamčeno austrijskim ustavom ima isto područje primjene kao pravo zajamčeno Poveljom, nema potrebe za upućivanjem Sudu zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a. U tom slučaju, tumačenje Povelje nije relevantno za odluku o općem ukidanju zakona, koja se može donijeti na temelju prava zajamčenih austrijskim ustavom.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev pita se o tome zahtijeva li načelo ekvivalentnosti proširenje incidentalne tužbe zbog neustavnosti na prava zajamčena Poveljom, s obzirom na to da bi ta tužba produžila trajanje postupka i povećala troškove. Cilj općeg ispravka prava ukidanjem zakona protivnog Povelji mogao bi se postići i nakon završetka postupka. Osim toga, okolnost prema kojoj pravo zajamčeno austrijskim ustavom i pravo izvedeno iz Povelje imaju isto područje primjene ne može osloboditi obveze upućivanja prethodnog pitanja. Ne može se isključiti da bi se tumačenje Verfassungsgerichtshofa tog temeljnog prava moglo razlikovati od tumačenja Suda i da bi prema tome njegova odluka mogla zadirati u obveze koje proizlaze iz Uredbe br. 44/2001.

               27

               U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Proizlazi li iz ,načela ekvivalentnosti' kao načela prava Europske unije, mjerodavnoga za provedbu prava Unije, u postupovnom sustavu u kojem redovni sudovi pred kojima se vodi postupak, doduše, moraju razmotriti pitanje neustavnosti zakona, ali ne mogu ukinuti zakon s općim učinkom jer je ta ovlast dodijeljena posebno ustrojenom ustavnom sudu, da redovni sudovi u slučaju suprotnosti zakona s člankom 47. [Povelje] moraju tijekom postupka postaviti i zahtjev za opće ukidanje zakona, a ne tek izuzeti zakon od primjene u konkretnom slučaju?

                        2.

                        Treba li članak 47. Povelje tumačiti na način da se protivi postupovnoj odredbi prema kojoj međunarodno nenadležni sud postavlja privremenog zastupnika stranci za koju se ne može utvrditi gdje boravi, da bi zatim privremeni zastupnik svojim ,upuštanjem u postupak' mogao valjano zasnovati međunarodnu nadležnost?

                        3.

                        Treba li članak 24. Uredbe [br.°44/2001] tumačiti na način da se ,tuženik upustio u postupak' u smislu te odredbe samo kada je sam tuženik ili njegov opunomoćeni pravni zastupnik poduzeo odgovarajuću postupovnu radnju ili to bez ograničenja vrijedi i u slučaju privremenog zastupnika postavljenoga u skladu s pravom konkretne države članice?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije i osobito članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi, poput onog u pitanju u glavnom postupku, prema kojem su redovni sudovi koji odlučuju povodom žalbe ili u zadnjem stupnju dužni, kada ocijene da je nacionalni zakon protivan članku 47. Povelje, u okviru postupka u tijeku pred njima postaviti ustavnom sudu zahtjev za opće ukidanje zakona umjesto da ga samo izuzmu od primjene u predmetnom slučaju.

               29

               Iako se sud koji je uputio zahtjev u prvom pitanju poziva samo na načelo ekvivalentnosti zbog sudske prakse Verfassungsgerichtshofa koji na tom načelu temelji obvezu da mu se postavi zahtjev za opće ukidanje svakog zakona protivnoga Povelji, iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje vidljivo je da se taj sud pita, među ostalim, o usklađenosti te sudske prakse s obzirom na obveze redovnih sudova na temelju članka 267. UFEU‑a i načelo nadređenosti prava Unije.

               30

               U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su, prema sudskoj praksi Verfassungsgerichtshofa navedenoj u točki 24. ove presude, redovni sudovi koji odlučuju povodom žalbe ili u zadnjem stupnju tom sudu dužni postaviti zahtjev kada ocijene da je neki zakon protivan Povelji, primjenom postupka općeg ukidanja zakona na temelju članaka 89. i 140. B‑VG‑a. S obzirom na to da se takav zahtjev za opće ukidanje mora postaviti u okviru postupka u tijeku pred tim redovnim sudovima, sud koji je uputio zahtjev smatra da oni ne mogu odmah riješiti spor pred njima izuzimanjem od primjene zakona koji ocijene protivnim Povelji.

               31

               Nadalje, što se tiče posljedica te ustavne sudske prakse na obveze koje proizlaze iz članka 267. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev samo navodi da obveza podnošenja Verfassungsgerichtshofu svakog zakona protivnoga Povelji ne utječe na mogućnost upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu, no ipak ne navodi podliježe li ta mogućnost uvjetima.

               32

               Međutim iz spisa predmeta kojim Sud raspolaže, u kojem se nalazi odluka Verfassungsgerichtshofa navedena u točki 24. ove presude, proizlazi da obveza da mu se postavi takav zahtjev za opće ukidanje zakona ne utječe na mogućnost redovnih sudova da Sudu upute, prema formulaciji Verfassungsgerichtshofa posuđenoj iz sudske prakse Suda u presudi Melki i Abdeli (C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 57.), u kojoj god fazi postupka to smatrali primjerenim, čak i na kraju incidentalnog postupka za ocjenu ustavnosti, bilo koje prethodno pitanje koje smatraju potrebnim, da usvoje sve mjere potrebne kako bi se osigurala privremena sudska zaštita i da izuzmu od primjene, na kraju takvog incidentalnog postupka, nacionalnu zakonsku odredbu protivnu pravu Unije. U tom pogledu Verfassungsgerichtshof smatra važnim, kao što proizlazi iz točke 42. njegove odluke, da Sud nije lišen mogućnosti nadziranja valjanosti sekundarnog prava Unije u odnosu na primarno pravo i Povelju.

               33

               Na prvo pitanje valja odgovoriti s obzirom na te okolnosti.

               34

               U tom pogledu, valja podsjetiti da članak 267. UFEU‑a Sudu daje nadležnost za odlučivanje, povodom zahtjeva za prethodnu odluku, i o tumačenju Ugovorâ i akata institucija, tijela, ureda ili agencija Unije i o valjanosti tih akata. Taj članak u drugom stavku određuje da nacionalni sud može, ako smatra da je odluka o tom pitanju potrebna da bi mogao donijeti presudu, zatražiti od Suda da o tome odluči i u trećem stavku da je to dužan učiniti ako protiv njegovih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka.

               35

               Iz toga proizlazi, kao prvo, da iako bi u određenim okolnostima bilo bolje da su činjenice predmeta utvrđene i da su problemi čisto nacionalnog prava riješeni u trenutku upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu (vidjeti presude Irish Creamery Milk Suppliers Association i dr., 36/80 i 71/80, EU:C:1981:62, t. 6.; Meilicke, C‑83/91, EU:C:1992:332, t. 26. kao i JämO, C‑236/98, EU:C:2000:173, t. 31.), nacionalni sudovi imaju najšire diskrecijsko pravo uputiti zahtjev Sudu ako smatraju da su se u predmetu u tijeku pred njima pojavila pitanja koja se odnose na tumačenje odredaba prava Unije ili ocjenu njihove valjanosti, u pogledu kojih moraju odlučiti (vidjeti osobito presude Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, t. 3.; Mecanarte, C‑348/89, EU:C:1991:278, t. 44.; Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723, t. 88. kao i Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 41.).

               36

               Kao drugo, Sud je već presudio da nacionalni sudac koji u okviru svoje nadležnosti mora primijeniti odredbe prava Unije ima dužnost osigurati puni učinak tih pravnih pravila izuzimajući po potrebi od primjene, na temelju samostalne ovlasti, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak ako je ona donesena i kasnije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje izvan snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom (vidjeti osobito presude Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, t. 21. i 24.; Filipiak, C‑314/08, EU:C:2009:719, t. 81.; Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 43. i navedenu sudsku praksu kao i Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 45.).

               37

               Naime, svaka odredba nacionalnog pravnog poretka i svaka zakonodavna, administrativna ili sudska praksa koja bi umanjivala učinkovitost prava Unije time što uskraćuje sucu nadležnom za primjenu tog prava ovlast da već u samom trenutku te primjene učini sve što je nužno da ostavi po strani nacionalne zakonodavne odredbe koje bi mogle spriječiti puni učinak pravnih pravila Unije, bila bi nespojiva sa zahtjevima koji čine samu bit prava Unije (vidjeti presude Simmenthal, EU:C:1978:49, t. 22.; Factortame i dr., C‑213/89, EU:C:1990:257, t. 20. kao i Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 46. i navedenu sudsku praksu). Takav bi bio slučaj kad bi, u situaciji u kojoj postoji sukob između prava Unije i nacionalnog zakona, rješenje takvog sukoba bilo rezervirano za tijelo s vlastitom diskrecijom odlučivanja, različito od suda koji je pozvan primijeniti pravo Unije, čak i ako bi prepreka punoj učinkovitosti tog prava bila samo privremene naravi (vidjeti presude Simmenthal, EU:C:1978:49, t. 23. kao i Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 44.).

               38

               Kao treće, Sud je odlučio da nacionalni sud koji, u predmetu koji se odnosi na pravo Unije, smatra da je odredba nacionalnog prava ne samo protivna pravu Unije nego i neustavna, ne gubi pravo ili se ne oslobađa obveze, predviđene u članku 267. UFEU‑a, da Sudu uputi pitanja glede tumačenja ili valjanosti prava Unije zbog činjenice da je utvrđenje neustavnosti pravila nacionalnog prava podložno obveznom postupku pred ustavnim sudom. Naime, djelotvornost prava Unije bila bi u opasnosti ako bi postojanje obveznog postupka pred ustavnim sudom moglo spriječiti nacionalnog suca, koji odlučuje u predmetu koji se odnosi na pravo Unije, u ostvarivanju prava koje mu daje članak 267. UFEU‑a da Sudu uputi pitanja o tumačenju ili o valjanosti prava Unije kako bi mogao odlučiti je li odredba nacionalnog prava u skladu s njim (presuda Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 45. i navedena sudska praksa).

               39

               Imajući u vidu sudsku praksu navedenu u točkama 35. do 38. ove presude, funkcioniranje sustava suradnje između Suda i nacionalnih sudova uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a i načelo nadređenosti prava Unije zahtijevaju da nacionalni sudac bude slobodan u kojoj god fazi postupka to smatra primjerenim, čak i na kraju incidentalnog postupka za ocjenu ustavnosti, uputiti Sudu bilo koje prethodno pitanje koje smatra potrebnim (vidjeti u tom smislu presudu Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 51. i 52.).

               40

               Osim toga, u mjeri u kojoj nacionalno pravo propisuje obvezu pokretanja incidentalnog postupka za ocjenu ustavnosti zakona, funkcioniranje sustava uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a zahtijeva da nacionalni sudac bude slobodan, s jedne strane, usvojiti sve mjere potrebne kako bi se osigurala privremena sudska zaštita prava koja proizlaze iz pravnog poretka Unije i, s druge strane, izuzeti od primjene, na kraju takvog incidentalnog postupka, nacionalnu zakonsku odredbu ako je smatra protivnom pravu Unije (vidjeti presudu Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 53.).

               41

               Zaključno, što se tiče usporedne primjene temeljnih prava zajamčenih nacionalnim ustavom kao i onih zajamčenih Poveljom na nacionalno zakonodavstvo koje provodi pravo Unije u smislu njezinog članka 51. stavka 1., valja istaknuti da prioritetna priroda incidentalnog postupka za ocjenu ustavnosti nacionalnog zakona čiji sadržaj samo preuzima obvezne odredbe direktive Unije ne može utjecati na nadležnost, koju ima samo Sud, za proglašavanje akta Unije nevaljanim, osobito direktive, a svrha te nadležnosti jest jamčiti pravnu sigurnost osiguravajući ujednačenu primjenu prava Unije (vidjeti u tom smislu presude Foto‑Frost, 314/85, EU:C:1987:452, t. 15. do 20.; IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 27.; Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 53. kao i Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 54.).

               42

               Naime, u mjeri u kojoj prioritetna priroda incidentalnog postupka za ocjenu ustavnosti dovodi do ukidanja nacionalnog zakona, koji samo prenosi obvezne odredbe direktive Unije, zbog toga što je taj zakon protivan nacionalnom ustavu, Sudu bi u praksi mogla biti uskraćena mogućnost, na zahtjev nacionalnih sudova koji odlučuju o predmetu u dotičnoj državi članici, preispitivanja valjanosti te direktive u odnosu na iste razloge koji se odnose na zahtjeve primarnog prava i osobito prava priznatih u Povelji, kojoj članak 6. UEU‑a daje istu pravnu snagu kao što je ona dodijeljena Ugovorimâ (presuda Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 55.).

               43

               Prije nego što se incidentalna ocjena ustavnosti zakona čiji sadržaj samo prenosi obvezne odredbe direktive Unije može provesti u odnosu na iste razloge koji se odnose na valjanost te direktive, nacionalni sudovi protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka u načelu su dužni, na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a, uputiti pitanje Sudu o valjanosti te direktive, a nakon toga izvući odgovarajuće zaključke koji proizlaze iz presude Suda povodom zahtjeva za prethodnu odluku, osim ako je sud koji pokreće incidentalni postupak za ocjenu ustavnosti to pitanje sâm uputio Sudu na temelju drugog stavka tog članka. Naime, u slučaju nacionalnog zakona koji prenosi takav sadržaj pitanje je li direktiva valjana, s obzirom na obvezu njezinog prenošenja, jest prethodno (presuda Melki i Abdeli, EU:C:2010:363, t. 56.).

               44

               Nadalje, kada pravo Unije državama članicama daje diskrecijski prostor u okviru provedbe akta prava Unije, osiguranje poštovanja temeljnih prava zajamčenih nacionalnim ustavom je na slobodu tijelima i nacionalnim sudovima, ako primjena nacionalnih standarda zaštite temeljnih prava ne ugrožava razinu zaštite predviđenu Poveljom, kako je tumači Sud, ni nadređenost, jedinstvo i učinkovitost prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 60.).

               45

               Što se tiče načela ekvivalentnosti na koje se poziva sud u zahtjevu za prethodnu odluku, valja istaknuti da prema tom načelu postupovna pravila za pravna sredstva čija je svrha osigurati zaštitu prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u domaćem pravu (presude Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, EU:C:2010:39, t. 33. kao i Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 36. i navedena sudska praksa). Međutim, oslanjanje na načelo ekvivalentnosti ne može nacionalne sudove osloboditi, u primjeni nacionalnih pravnih pravila, strogog poštovanja zahtjeva koji proizlaze iz članka 267. UFEU‑a.

               46

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije i osobito članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi, poput onog u pitanju u glavnom postupku, prema kojem su redovni sudovi koji odlučuju povodom žalbe ili u zadnjem stupnju dužni, kada ocijene da je nacionalni zakon protivan članku 47. Povelje, u okviru postupka u tijeku pred njima postaviti ustavnom sudu zahtjev za opće ukidanje zakona umjesto da ga samo izuzmu od primjene u predmetnom slučaju, u mjeri u kojoj prioritetni karakter tog postupka za posljedicu ima spriječenost nacionalnih sudova, kako prije podnošenja takvog zahtjeva nacionalnom sudu nadležnom za ocjenu ustavnosti zakona tako i, ovisno o slučaju, nakon odluke tog suda o navedenom zahtjevu, da ostvare svoje pravo ili ispune svoju obvezu da Sudu upute prethodna pitanja. S druge strane, pravo Unije i osobito članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu nije protivan takav propis ako spomenuti redovni sudovi ostaju slobodni:

                        —

                        u kojoj god fazi postupka to smatrali primjerenim, čak i na kraju incidentalnog postupka za ocjenu ustavnosti, uputiti Sudu bilo koje prethodno pitanje koje smatraju potrebnim,

                        —

                        usvojiti sve mjere potrebne kako bi se osigurala privremena sudska zaštita prava koja proizlaze iz pravnog poretka Unije i

                        —

                        izuzeti od primjene, na kraju takvog incidentalnog postupka, nacionalnu zakonsku odredbu ako je smatraju protivnom pravu Unije.

                  Na sudu je koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku da provjeri može li se nacionalni propis u pitanju u glavnom postupku tumačiti u skladu s tim zahtjevima prava Unije.

         Drugo i treće pitanje

               47

               Drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se članak 24. Uredbe br. 44/2001, čitan u svjetlu članka 47. Povelje, tumačiti na način da, kada nacionalni sud, u skladu s nacionalnim pravom, postavlja privremenog zastupnika odsutnom tuženiku kojem tužba kojom se pokreće postupak nije dostavljena zato što se ne može utvrditi gdje boravi, upuštanje u postupak privremenog zastupnika odsutnog tuženika ima isti učinak kao upuštanje tuženika u postupak u smislu članka 24. te uredbe, čime se zasniva međunarodna nadležnost tog suda.

               48

               Najprije valja istaknuti da, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, u trenutku pokretanja glavnog postupka pred austrijskim sudovima osoba A više nije boravila u toj državi članici. Nadalje, predmet tog spora je tužba radi naknade štete zbog otmice osoba koja se nije dogodila u Austriji nego u Kazahstanu. Stoga valja ustvrditi da međunarodna nadležnost austrijskih sudova ne proizlazi iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 44/2001. Osim toga, ne čini se da glavni postupak ima bilo kakvu vezu s austrijskim državnim područjem da bi se mogla zasnovati njihova nadležnost na temelju odredaba te uredbe, osim ako se osoba A nije upustila u postupak pred tim sudom u smislu članka 24. te uredbe.

               49

               U tom pogledu, iz spisa predmeta podnesenoga Sudu proizlazi da privremeni zastupnik odsutnog tuženika postavljen na temelju članka 116. ZPO‑a raspolaže širokom ovlašću za zastupanje, koja uključuje ovlast upuštanja u postupak za odsutnog tuženika.

               50

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se odredbe Uredbe br. 44/2001 moraju tumačiti na autonoman način, prvenstveno pozivajući se na sustav te uredbe i njezine ciljeve (vidjeti u tom smislu presude Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions Assurance, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 32. i navedenu sudsku praksu kao i Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, t. 24.).

               51

               Osim toga, odredbe prava Unije, kakve su one Uredbe br. 44/2001, moraju se tumačiti u svjetlu temeljnih prava koja prema ustaljenoj sudskoj praksi čine sastavni dio općih načela prava čije poštovanje Sud osigurava i koja su upisana u Povelju (vidjeti u tom smislu presudu Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 68. kao i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu, važno je istaknuti da sve odredbe Uredbe br. 44/2001 izražavaju namjeru za osiguravanjem da se, u okviru njezinih ciljeva, postupci u kojima se donose sudske odluke odvijaju uz poštovanje prava na obranu zaštićenoga člankom 47. Povelje (vidjeti presude Hypoteční banka, C‑327/10, EU:C:2011:745, t. 48. i 49. te G, C‑292/10, EU:C:2012:142, t. 47. i 48. kao i navedenu sudsku praksu).

               52

               U svjetlu tih razmatranja valja ispitati ima li upuštanje privremenog zastupnika odsutnog tuženika u postupak isti učinak kao upuštanje u postupak u smislu članka 24. te uredbe.

               53

               U tom pogledu, valja podsjetiti, kao prvo, da se taj članak 24. nalazi u poglavlju II. odjeljku 7. Uredbe br. 44/2001, pod naslovom „Ugovorena nadležnost“. Taj članak 24. prva rečenica propisuje pravilo o nadležnosti temeljeno na pojavljivanju tuženika u svim sporovima u kojima nadležnost suda pred kojim je započet postupak ne proizlazi iz drugih odredaba te uredbe. Ta odredba primjenjuje se i u onim slučajevima u kojima je nadležnost suda određena zbog nepoštovanja odredbi navedene uredbe te podrazumijeva da se pojavljivanje tuženika može smatrati prešutnim prihvaćanjem nadležnosti suda pred kojim je započet postupak, odnosno ugovorenom nadležnošću tog suda (vidjeti presude ČPP Vienna Insurance Group, C‑111/09, EU:C:2010:290, t. 21. kao i Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions Assurance, EU:C:2014:109, t. 34.).

               54

               Tako, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 43. svojeg mišljenja, prešutno prihvaćanje nadležnosti na temelju članka 24. prve rečenice Uredbe br. 44/2001 temelji se na namjernom odabiru stranaka spora o toj nadležnosti, što pretpostavlja da je tuženiku poznato da je protiv njega pokrenut postupak. Suprotno tomu, za odsutnog tuženika kojem nije dostavljena tužba kojom se pokreće postupak i koji ne zna da je protiv njega pokrenut postupak ne može se smatrati da je prešutno prihvatio nadležnost suda pred kojim je tužba podnesena.

               55

               Osim toga, odsutni tuženik koji ne zna da je protiv njega pokrenut postupak kao ni za imenovanje privremenog zastupnika ne može tom zastupniku pružiti sve informacije potrebne za ocjenu međunarodne nadležnosti suda niti mu omogućiti učinkovito osporavanje te nadležnosti ili njezino prihvaćanje s punom sviješću o relevantnim okolnostima. U tim okolnostima, upuštanje u postupak privremenog zastupnika odsutnog tuženika isto se tako ne može smatrati prešutnim prihvaćanjem tog tuženika.

               56

               Kao drugo, valja istaknuti da je, u okviru Uredbe br. 44/2001, međunarodna nadležnost suda koji odlučuje o sporu predmet sudskog nadzora po službenoj dužnosti ili na zahtjev tog tuženika, kao što proizlazi iz članaka 26. i 34. točke 2. te uredbe, samo ako se tuženik nije odazvao. U tim okolnostima, poštovanje prava na obranu zahtijeva da se pravni zastupnik može valjano upustiti u postupak za tuženika u smislu Uredbe br. 44/2001 samo ako je doista u stanju osigurati prava obrane odsutnog tuženika. Kao što proizlazi iz sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 27. točku 2. Konvencije od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.), kako je izmijenjena nizom konvencija o pristupu novih država članica toj konvenciji, i sudske prakse koja se odnosi na članak 34. točku 2. Uredbe br. 44/2001, tuženik kojem nije poznato da je protiv njega pokrenut postupak i za kojeg se u postupak upustio odvjetnik ili „skrbnik“ kojem on nije dao punomoć nije se u mogućnosti učinkovito braniti i stoga se za njega mora smatrati da se nije odazvao, u smislu te odredbe, čak i ako je postupak imao raspravni karakter (vidjeti u tom smislu, kad je riječ o tumačenju navedene konvencije od 27. rujna 1968., kako je izmijenjena, presudu Hendrikman i Feyen, C‑78/95, EU:C:1996:380, t. 18. kao i presudu Hypoteční banka, EU:C:2011:745, t. 53. i 54.).

               57

               Kao treće, tumačenje članka 24. te uredbe prema kojem se privremeni zastupnik odsutnog tuženika može za njega upustiti u postupak nije u skladu s ciljevima propisa o nadležnosti te uredbe, koji moraju, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 11., biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika. Naime, u situaciji poput one u pitanju u glavnom postupku, u kojoj pismeno o pokretanju postupka nije dostavljeno osobi A, koja ima domicil u državi članici različitoj od one države suda koji vodi postupak, zasnivanje međunarodne nadležnosti austrijskih sudova na temelju upuštanja u postupak privremenog zastupnika odsutnog tuženika, postavljenog za osobu A, ne može se smatrati predvidljivim.

               58

               Zaključno, pravo na djelotvorno pravno sredstvo tužitelja zajamčeno člankom 47. Povelje, koje se mora izvršavati istodobno s pravima na obranu tuženika u okviru Uredbe br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presude Hypoteční banka, EU:C:2011:745, t. 48. i 49. kao i G, EU:C:2012:142, t. 47. i 48.), ne zahtijeva drukčije tumačenje članka 24. te uredbe, suprotno onome što tvrde B i dr. u svojim očitovanjima podnesenima Sudu.

               59

               S tim u vezi, B i dr. ističu da, u okviru glavnog postupka, osoba A još uvijek nije navela svoj trenutačni domicil, čime sprječava određivanje nadležnog suda i ostvarenje njihovog prava na djelotvorno pravno sredstvo. U tim okolnostima, da bi se izbjegla situacija uskraćivanja pravne zaštite i za osiguranje pravedne ravnoteže između prava tužitelja i prava tuženika, sukladno sudskoj praksi navedenoj u prethodnoj točki, valja potvrditi da se privremeni zastupnik odsutnog tuženika može upustiti u postupak za tuženika u smislu članka 24. Uredbe br. 44/2001.

               60

               Međutim, iako je Sud presudio, u posebnim okolnostima predmetâ koji su doveli do presuda Hypoteční banka (EU:C:2011:745) i G (EU:C:2012:142), da Uredbi br. 44/2001, tumačenoj u svjetlu članka 47. Povelje, nije protivan postupak protiv odsutnog tuženika u kojem je on bio lišen mogućnosti učinkovite obrane, naglasio je činjenicu da tuženik ima mogućnost zaštititi svoja prava obrane isticanjem prigovora u postupku priznanja presude donesene protiv njega u skladu s člankom 34. točkom 2. te uredbe (vidjeti u tom smislu presude Hypoteční banka, EU:C:2011:745, t. 54. i 55. kao i G, C‑292/10, EU:C:2012:142, t. 57. i 58.). Ta mogućnost pravnog sredstva na temelju članka 34. točke 2. navedene uredbe ipak pretpostavlja, kao što je utvrđeno u točki 56. ove presude, to da se tuženik nije odazvao i da postupovne radnje koje izvrši skrbnik ili privremeni zastupnik odsutnog tuženika nemaju jednak učinak kao upuštanje potonjeg u smislu iste uredbe. S druge strane, u ovom slučaju postupovne radnje koje je poduzeo privremeni zastupnik odsutnog tuženika na temelju članka 116. ZPO‑a za učinak imaju to da se u skladu s nacionalnim zakonodavstvom treba smatrati da se osoba A upustila u postupak pred sudom pred kojim se vodi postupak. Međutim, ne može se smatrati da tumačenje članka 24. Uredbe br. 44/2001 prema kojem se takav skrbnik ili privremeni zastupnik odsutnog tuženika može za njega upustiti u postupak u smislu članka 24. Uredbe br. 44/2001 uspostavlja pravednu ravnotežu između prava na djelotvorno pravno sredstvo i prava na obranu.

               61

               Stoga na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 24. Uredbe br. 44/2001, čitan u svjetlu članka 47. Povelje, treba tumačiti na način da, kada nacionalni sud, u skladu s nacionalnim pravom, postavlja privremenog zastupnika odsutnom tuženiku kojem tužba kojom se pokreće postupak nije dostavljena zato što se ne može utvrditi gdje boravi, upuštanje u postupak privremenog zastupnika odsutnog tuženika nema isti učinak kao upuštanje tuženika u postupak u smislu članka 24. te uredbe, čime se zasniva međunarodna nadležnost tog suda.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pravo Unije i osobito članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi, poput onog u pitanju u glavnom postupku, prema kojem su redovni sudovi koji odlučuju povodom žalbe ili u zadnjem stupnju dužni, kada ocijene da je nacionalni zakon protivan članku 47. Povelje, u okviru postupka u tijeku pred njima postaviti ustavnom sudu zahtjev za opće ukidanje zakona umjesto da ga samo izuzmu od primjene u predmetnom slučaju, u mjeri u kojoj prioritetni karakter tog postupka za posljedicu ima spriječenost nacionalnih sudova, kako prije podnošenja takvog zahtjeva nacionalnom sudu nadležnom za ocjenu ustavnosti zakona tako i, ovisno o slučaju, nakon odluke tog suda o navedenom zahtjevu, da ostvare svoje pravo ili ispune svoju obvezu da Sudu upute prethodna pitanja. S druge strane, pravo Unije i osobito članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu nije protivan takav propis ako spomenuti redovni sudovi ostaju slobodni:

                                 —

                                    u kojoj god fazi postupka to smatrali primjerenim, čak i na kraju incidentalnog postupka za ocjenu ustavnosti, uputiti Sudu bilo koje prethodno pitanje koje smatraju potrebnim,

                                 —

                                    usvojiti sve mjere potrebne kako bi se osigurala privremena sudska zaštita prava koja proizlaze iz pravnog poretka Unije i

                                 —

                                    izuzeti od primjene, na kraju takvog incidentalnog postupka, nacionalnu zakonsku odredbu ako je smatraju protivnom pravu Unije.

                           Na sudu je koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku da provjeri može li se nacionalni propis u pitanju u glavnom postupku tumačiti u skladu s tim zahtjevima prava Unije.

                           2.

                           Članak 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, čitan u svjetlu članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da, kada nacionalni sud, u skladu s nacionalnim pravom, postavlja privremenog zastupnika odsutnom tuženiku kojem tužba kojom se pokreće postupak nije dostavljena zato što se ne može utvrditi gdje boravi, upuštanje u postupak privremenog zastupnika odsutnog tuženika nema isti učinak kao upuštanje tuženika u postupak u smislu članka 24. te uredbe, čime se zasniva međunarodna nadležnost tog suda.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 10. srpnja 1990. # Anklagemyndigheden protiv Hansen & Soen I/S. # Zahtjev za prethodnu odluku: Vestre Landsret - Danska. # Promet. # Predmet C-326/88.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. studenog 2009.#Christopher Sturgeon, Gabriel Sturgeon i Alana Sturgeon protiv Condor Flugdienst GmbH (C-402/07) i Stefan Böck i Cornelia Lepuschitz protiv Air France SA (C-432/07).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka i Handelsgericht Wien - Austrija.#Spojeni predmeti C-402/07 i C-432/07.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. listopada 2013.#Europska komisija protiv Grčke Republike.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – Komisijina odluka kojom se određuje povrat potpore – Neizvršenje.#Predmet C-263/12.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. lipnja 2014.#Užsienio reikalų ministerija i Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba protiv Vladimira Peftieva i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Bjelarusa – Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Odstupanja – Plaćanje honorara za pružanje pravnih usluga – Diskrecijska ovlast nadležnog nacionalnog tijela – Pravo na učinkovitu sudsku zaštitu – Utjecaj nezakonitog podrijetla financijskih sredstava – Nepostojanje.#Predmet C‑314/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Mjere ograničavanja protiv Bjelarusa — Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora — Izuzeća — Plaćanje honorara za pružanje pravnih usluga — Diskrecijska ovlast nadležnog nacionalnog tijela — Pravo na učinkovitu sudsku zaštitu — Utjecaj nezakonitog podrijetla financijskih sredstava — Nepostojanje“
      U predmetu C‑314/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva), odlukom od 3. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 7. lipnja 2013., u postupku

         Užsienio reikalų ministerija,

         Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba

      protiv

         Vladimira Peftieva,

         BelTechExport ZAO,

         Sport‑Pari ZAO,

         BT Telecommunications PUE,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za V. Peftieva, BelTechExport ZAO, Sport‑Pari ZAO i BT Telecommunications PUE, V. Vaitkutė Pavan i E. Matulionytė, advokatės,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i J. Nasutavičienė, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Konstantinidis i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 765/2006 od 18. svibnja 2006. o mjerama ograničavanja protiv predsjednika Lukašenka i određenih dužnosnika Bjelarusa (SL L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 48.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 84/2011 od 31. siječnja 2011. (SL L 28, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 159.) i Uredbom Vijeća (EU) br. 588/2011 od 20. lipnja 2011. (SL L 161, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 183.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Užsienio reikalų ministerije (ministarstvo vanjskih poslova) i Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybe (služba za utvrđivanje financijskih prekršaja pri ministarstvu unutarnjih poslova) i V. Peftieva, BelTechExport ZAO, Sport‑Pari ZAO i BT Telecommunications PUE (u daljnjem tekstu: tuženici u glavnom postupku), povodom mjera ograničavanja koje su donesene protiv navedenih osoba.

         Pravni okvir

               3

               Uvodna izjava 1. Uredbe br. 765/2006 glasi:
               „Europsko vijeće je 24. ožujka 2006. izrazilo žaljenje zbog neuspjeha bjelaruskih vlasti da ispune obveze preuzete u okviru [Organizacije za europsku sigurnost i suradnju (OESS)] u vezi s održavanjem demokratskih izbora, kao i stav da su predsjednički izbori održani 19. ožujka 2006. bili puni propusta te je osudilo akciju bjelaruskih vlasti koja je tog dana uhitila mirne prosvjednike koji su samo provodili svoje legitimno pravo na slobodno okupljanje kako bi prosvjedovali protiv takvog održavanja predsjedničkih izbora. Europsko vijeće je stoga odlučilo da bi trebalo primijeniti mjere ograničavanja protiv onih koji su odgovorni za kršenje međunarodnih izbornih standarda.“

               4

               U članku 2. stavku 1. Uredbe br. 765/2006 određuje se zamrzavanje svih financijskih sredstava i gospodarskih izvora koji pripadaju predsjedniku Lukašenku i određenim drugim dužnosnicima Republike Bjelarus te s njima povezanim fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenim u Prilogu I. te uredbe.

               5

               Članak 2. stavak 2. Uredbe br. 765/2006 određuje da je zabranjeno izravno ili neizravno raspolaganje financijskim sredstvima ili gospodarskim izvorima od strane ili u korist fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela navedenih u Prilogu I. te uredbe.

               6

               Članak 3. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 765/2006 određuje:
               „Odstupajući od članka 2., nadležna tijela država članica, kako je navedeno na popisu mrežnih stranica u Prilogu II., mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora ili staviti na raspolaganje određena financijska sredstva ili gospodarske izvore pod uvjetima koje ta tijela smatraju prikladnima, nakon što su utvrdila da su predmetna financijska sredstva ili gospodarski izvori:

                        a)

                        nužni za zadovoljenje osnovnih potreba osoba navedenih u Prilogu I. ili Prilogu I.A i uzdržavanih članova njihovih obitelji, uključujući plaćanje hrane, stanarina ili hipoteka, lijekova i liječenja, poreza, premija za osiguranje i javnih komunalnih troškova;

                        b)

                        namijenjeni isključivo za plaćanje opravdanih honorara i za naknadu troškova pružanja pravnih usluga; [...]

                  [...]“

               7

               Sukladno Prilogu II. Uredbi br. 765/2011 nadležno tijelo u Litvi jest Užsienio reikalų ministerija.

               8

               Sukladno točki 3. dokumenta Vijeća naslovljenog „Dobre prakse [Europske unije] glede učinkovite primjene mjera ograničavanja“ u verziji od 24. travnja 2008. (dokument 8666/1/08 REV 1, u daljnjem tekstu: Dobre prakse), Dobre se prakse trebaju smatrati primjerično navedenim preporukama opće naravi, namijenjenim učinkovitoj primjeni mjera ograničavanja sukladno važećem pravu Unije i primjenjivom nacionalnom zakonodavstvu. One nemaju obvezujući pravni učinak i ne trebaju se shvaćati kao preporuke za djelovanje koje bi bilo suprotno pravu Unije ili nacionalnim zakonodavstvima, uključivo i odredbe o zaštiti podataka.

               9

               U glavi C poglavlju VII. Dobrih praksi, naslovljenom „Izuzeća humanitarnog karaktera“, točke 54. i 55. glase:

                        „54

                        Ovaj se dio odnosi isključivo na primjenu izuzeća ‚iz humanitarnih razloga’, koje ima za cilj pridonijeti omogućavanju ostvarenja osnovnih potreba identificiranih osoba, te se njime ne uređuje niti jedno drugo izuzeće (npr. zbog plaćanja sudskih troškova ili izvanrednih troškova).

                        55

                        Uz obvezu postupanja sukladno tekstu i duhu uredaba, nadležno tijelo prilikom odobravanja izuzeća kojima je cilj zadovoljavanje osnovnih potreba vodi računa o temeljnim pravima.“

               10

               U glavi C poglavlju VIII. Dobrih praksi, naslovljenom „Orijentacijski kriteriji prilikom ispitivanja zahtjeva za odobravanje izuzeća“, točke 57. i 59. do 61. određuju:

                        „57

                        Identificirane osobe i subjekti mogu zahtijevati odobrenje za korištenje svojih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora, osobito radi podmirenja vjerovnika [...]

                  [...]

                        59

                        Svaka osoba ili subjekt koji želi staviti financijska sredstva ili gospodarske izvore na raspolaganje identificiranoj osobi ili subjektu mora zatražiti odobrenje. Prilikom ispitivanja takvih zahtjeva nadležna tijela moraju osobito voditi računa o svim dokazima koji su podneseni u prilog zahtjevu te u kontekstu veza između podnositelja zahtjeva i identificirane osobe razmotriti mogućnost da navedene osobe postupaju zajednički, s ciljem zaobilaženja mjera zamrzavanja.

                        60

                        Tijekom ispitivanja zahtjeva za odobrenje korištenja zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora ili za stavljanje financijskih sredstava ili gospodarskih izvora na raspolaganje identificiranim osobama ili subjektima, nadležno tijelo mora poduzeti sva dodatna ispitivanja koja smatra potrebnim s obzirom na okolnosti, što uključuje i eventualno konzultiranje bilo koje druge zainteresirane države članice. Nadalje, nadležna tijela moraju razmotriti primjenu uvjeta ili mjera za osiguranje kako bi spriječili korištenje oslobođenih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora u svrhe koje su suprotne cilju odobravanja izuzeća. Tako, primjerice, izravne bankarske doznake mogu biti prikladnije od isplata u gotovu novcu.
                        Ukoliko je to potrebno, prilikom dodjele odobrenja treba utvrditi prikladne uvjete ili ograničenja (primjerice, u pogledu količine ili vrijednosti u preprodaji financijskih sredstava ili gospodarskih izvora koje se svaki mjesec može staviti na raspolaganje), vodeći računa o kriterijima koji su utvrđeni u uredbama. O svim se danim odobrenjima mora dati obavijest u pisanom obliku i prije nego se predmetna financijska sredstva ili gospodarski izvori iskoriste ili stave na raspolaganje.

                        61

                        U skladu s odredbama uredbi, u slučaju da je odobrenje dano, nadležna su tijela dužna obavijestiti podnositelja zahtjeva i druge države članice. [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Uredbom br. 588/2011 te Odlukom Vijeća 2011/357/ZVSP od 20. lipnja 2011., o izmjeni Odluke 2010/639/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv određenih dužnosnika Bjelarusa (SL L 161, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 64.), tuženici iz glavnog postupka uvršteni su na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja primjenjivim u državama članicama Unije.

               12

               S ciljem osporavanja mjera ograničavanja, ove su se osobe obratile litavskom odvjetničkom uredu, koji je Općem sudu Europske unije podnio tužbu za poništenje [predmeti BelTechExport/Vijeće, T‑438/11, SL 2011, C 290, str. 15.; Sport‑Pari/Vijeće, T‑439/11, SL 2011, C 290, str. 15.; BT Telecommunications/Vijeće, T‑440/11, SL 2011, C 290, str. 16, i Peftiev/Vijeće, T‑441/11, SL 2011, C 290, str. 17.)].

               13

               Dana 3. kolovoza 2011., odvjetnički je ured ispostavio tuženicima iz glavnog postupka četiri fakture za pružene pravne usluge, temeljem kojih su oni na bankarski račun odvjetničkog ureda doznačili dugovane iznose. Međutim, u skladu s mjerama ograničavanja koje je utvrdila Unija, doznačeni su iznosi zamrznuti na bankarskom računu odvjetničkog ureda.

               14

               Temeljem članka 3. Uredbe br. 765/2006., tuženici iz glavnog postupka su između 2. i 6. prosinca 2011. zatražili od Užsienio reikalų ministerije i Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybe da ne primijene mjere zamrzavanja financijskih sredstava u mjeri u kojoj su ona nužna za podmirenje predmetnih pravnih usluga.

               15

               Svojim odlukama od 4. siječnja 2012., Užsienio reikalų ministerija je odlučilo da tuženicima iz glavnog postupka ne odobri izuzeće iz članka 3. stavka. 1. točke (b) Uredbe br. 765/2006. U tim se odlukama pobliže navodi da „su sve pravne i političke okolnosti uzete u obzir“. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je tijekom upravnog postupka Užsienio reikalų ministerija navelo da je u posjedu informacija prema kojima su sredstva tuženika iz glavnog postupka koja su namijenjena za podmirenje pravnih usluga odvjetničkog ureda stečena nezakonito.

               16

               Dana 19. siječnja 2012., Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba donio je odluke u kojima navodi da, s obzirom na odbijanje Užsienio reikalų ministerije, ne može usvojiti zahtjeve za odobrenje izuzeća koje su podnijeli tuženici u glavnom postupku.

               17

               Tuženici iz glavnog postupka podnijeli su tužbu Vilniaus apygardos administracinis teismasu (regionalnom upravnom sudu u Vilniusu) kojom su zahtijevali poništenje odluka Užsienio reikalų ministerije od 4. siječnja 2012. kao i odluka Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybe od 19. siječnja 2012., te su zahtijevali da se navedenim tijelima naloži preispitivanje zahtjeva i donošenje obrazloženih odluka, u skladu s važećim zakonodavstvom.

               18

               Vilniaus apygardos administracinis teismas je svojom presudom od 27. kolovoza 2012. u cijelosti usvojio tužbu koju su podnijeli tuženici iz glavnog postupka, te je njihove zahtjeve proslijedio Užsienio reikalų ministeriju i Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybi, radi njihovog preispitivanja.

               19

               Užsienio reikalų ministerija je protiv navedene presude Vilniaus apygardos administracinis teismasa podnijelo žalbu Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasu (vrhovni upravni sud Litve), zahtijevajući ukidanje navedene presude te donošenje nove presude. Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba uputio je isti zahtjev.

               20

               Užsienio reikalų ministerija, pozivajući se na tekst članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 765/2006, pred sudom koji je uputio zahtjev ističe da raspolaže neograničenom diskrecijskom ovlasti pri odlučivanju o odobravanju ili neodobravanju predmetnog izuzeća. U prilog ovom tumačenju ističe se činjenica da je riječ o političkim pitanjima koja se odnose na vanjske odnose država članica s drugim državama, što je područje u kojem vlasti država članica moraju raspolagati širokom slobodom djelovanja.

               21

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra – u duhu Dobrih praksi i sudske prakse Suda – da tumačenje navedenih odredaba mora uzimati u obzir nužnost jamčenja zaštite temeljnih prava, među kojima je i pravo na pravni lijek. U tom pogledu ističe da je jedina mogućnost za poništenje mjera ograničavanja podnošenje tužbe Općem sudu, ali da je, kako bi se to moglo učiniti, sukladno člancima 43. i 44. Poslovnika Općeg suda obvezno biti zastupan po odvjetniku. Konačno, sud koji je uputio zahtjev naglašava da u predmetima ove vrste Opći sud vrlo detaljno ispituje zahtjeve za besplatnu pravnu pomoć koje podnose tužitelji te istu odobrava samo ako je nužna.

               22

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 [...] tumačiti na način da tijelo nadležno za odobravanje izuzeća iz članka 3. stavka 1. točke (b) navedene Uredbe raspolaže neograničenom diskrecijskom ovlasti pri odlučivanju o odobravanju tog izuzeća?

                        2)

                        Ako je odgovor na prvo pitanje odričan, kojih se kriterija mora pridržavati to tijelo i koji ga kriteriji obvezuju kada odlučuje o odobravanju izuzeća iz članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 765/2006 [...]?

                        3)

                        Treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 [...] tumačiti na način da tijelo nadležno za odobravanje navedenog izuzeća, kada ispituje zahtjev za odobravanje izuzeća, ima, među ostalim, pravo ili dužnost uzeti u obzir činjenicu da tužitelji podnošenjem svog zahtjeva žele ostvariti svoja temeljna prava (u konkretnom slučaju pravo na pravni lijek), iako to tijelo istodobno mora osigurati da se – u slučaju odobravanja izuzeća u konkretnom slučaju – cilj predviđene sankcije ne ugrozi kao i da se izuzeće ne zloupotrijebi (primjerice, ako je iznos namijenjen za pravnu zaštitu očito nerazmjeran s obzirom na važnost obavljenih pravnih usluga)?

                        4)

                        Treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 [...] tumačiti na način da nezakonito podrijetlo financijskih sredstava čija se upotreba traži u okviru primjene tog izuzeća predstavlja jedan od razloga kojima se može opravdati njegovo neodobravanje?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje do trećeg pitanja

               23

               Svojim prvim pitanjem do trećeg pitanja, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 tumačiti na način da nadležno nacionalno tijelo, kada odlučuje o zahtjevu za odobravanjem izuzeća koji je podnesen temeljem te odredbe, a radi omogućavanja podnošenja pravnog sredstva u svrhu osporavanja mjera ograničavanja koje je uvela Unija, raspolaže neograničenom diskrecijskom ovlasti, te u slučaju odričnog odgovora na to, koji su elementi i kriteriji koje to tijelo mora uzimati u obzir.

               24

               Treba ustvrditi da, kada odlučuje o zahtjevu za oslobađanje zamrznutih sredstava u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 765/2006, nadležno nacionalno tijelo primjenjuje pravo Unije. Iz toga slijedi da je ono dužno poštovati i Povelju Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), u skladu s njezinim člankom 51. stavkom 1.

               25

               Budući da je cilj članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 765/2006 olakšavanje dostupnosti pravnih usluga, treba ga tumačiti u skladu s člankom 47. Povelje. U članku 47. stavku 2. drugoj rečenici Povelje, koji se odnosi na pravo na djelotvoran pravni lijek, određuje se da svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan. U trećem je stavku tog članka izrijekom navedeno da se za osobe koje nemaju dostatna sredstva osigurava besplatna pravna pomoć, u mjeri u kojoj je takva pomoć potrebna za osiguravanje učinkovitog pristupa pravosuđu.

               26

               Stoga članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 treba tumačiti u skladu s člankom 47. Povelje, u smislu da zamrzavanje sredstava ne može za posljedicu imati uskraćivanje osobama čija su sredstva zamrznuta učinkovitog pristupa pravosuđu.

               27

               U konkretnom slučaju treba podsjetiti da – sukladno članku 19. stavku 3. Statuta Suda Europske unije i članku 43. stavku 1. podstavku 1. Poslovnika Općeg suda – tužbu kakva je ona koju su podnijeli tuženici iz glavnog postupka i o kojoj je riječ u zahtjevu za prethodnu odluku, može potpisati jedino odvjetnik.

               28

               Zahtjev iz članka 19. Statuta Suda počiva na činjenici da se za odvjetnika smatra da djeluje u interesu pravde te da je isti pozvan da neovisno i u višem interesu pravde pruži pravnu pomoć potrebnu njegovoj stranci (u tom smislu vidjeti presude AM & S Europe/Komisija, 155/79, EU:C:1982:157, t. 24.; Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, t. 42., te Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej i Poljska/Komisija, C‑422/11 P i C‑423/11 P, EU:C:2012:553, t. 23.). Osim toga, Sud je već presudio da – s obzirom na to da Statut Suda ili njegov Poslovnik ne predviđaju nikakvo izuzeće ili iznimku od te obveze – podnošenje tužbe koju je potpisao sâm tužitelj ne predstavlja valjano podnesenu tužbu (vidjeti rješenje Correia de Matos/Parlament, C‑502/06 P, EU:C:2007:696, t. 12.).

               29

               Iz ovih elemenata proizlazi da kada odlučuje o zahtjevu za odobravanje izuzeća od zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora sukladno članku 3. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 765/2006, nadležno nacionalno tijelo ne raspolaže neograničenom diskrecijskom ovlasti, već svoje ovlasti mora izvršavati poštujući prava iz članka 47. stavka 2. druge rečenice Povelje, te – u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka – uzimajući u obzir neotklonjivu obvezu zastupanja po odvjetniku prilikom podnošenja pravnog sredstva usmjerenog na osporavanje zakonitosti mjera ograničavanja.

               30

               Litavska vlada tvrdi da sâmo odbijanje odobravanja izuzeća iz članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 765/2006 ne povrjeđuje pravo na učinkovitu pravnu zaštitu, s obzirom na to da bi fizička ili pravna osoba koja pruža pravne usluge mogla nakon ukidanja mjere zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora raspolagati financijskim sredstvima koja potražuje. Međutim, taj argument počiva na pretpostavci o uspjehu podnesene tužbe, dok je moguće da takva tužba i ne uspije. Osim toga, država članica ne može od pravnog profesionalca očekivati snošenje takvog rizika i takvog financijskog troška, dok se istodobno u članku 3. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 765/2006 predviđa mogućnost odobravanja izuzeća od zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora, s ciljem osiguravanja plaćanja opravdanih honorara i naknade troškova pružanja pravnih usluga.

               31

               Što se tiče prigovora litavske vlade prema kojem tuženici iz glavnog postupka mogu zatražiti besplatnu pravnu pomoć predviđenu nacionalnim pravom, kako bi dobili odvjetničku pomoć, treba ustvrditi da je člankom 3. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 765/2006 zakonodavac Unije uspostavio dosljedan sustav koji omogućava osiguravanje poštivanja prava iz članka 47. Povelje, i to bez obzira na zamrzavanje sredstava. Kada osoba koja je uvrštena na popis iz Priloga I. navedenoj uredbi mora pribaviti pravne usluge za kojima ima potrebu, za nju se ne može smatrati da zbog zamrzavanja nema dostatna sredstva, već naprotiv ona mora u tu svrhu zahtijevati oslobađanje određenih zamrznutih sredstava ili izvora čim se za to steknu svi uvjeti koje predviđa navedena odredba. Stoga se spomenuti članak 3. stavak 1. točka (b) sam po sebi protivi tome da nadležno nacionalno tijelo može odbiti odobrenje za oslobađanje sredstava uz obrazloženje da osoba može koristiti besplatnu pravnu pomoć.

               32

               Kada je riječ o kriterijima koje nadležno nacionalno tijelo mora uzeti u obzir kada odlučuje o zahtjevu za odobravanje izuzeća, treba ustvrditi da članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 765/2006 predviđa ograničenja u pogledu uporabe sredstava, jer se ona mogu koristiti isključivo za plaćanje opravdanih honorara i za naknadu troškova pružanja pravnih usluga.

               33

               Naposljetku, kako bi na najbolji mogući način nadziralo korištenje oslobođenih sredstava, nadležno nacionalno tijelo može uzimati u obzir preporuke iz glave C poglavlja VII. Dobrih praksi koje se odnose na izuzeća iz humanitarnih razloga, koje su mutatis mutandis primjenjive i na zahtjev za izuzeće o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da je i potonji usmjeren na osiguravanje učinkovite pravne zaštite tuženicima iz glavnog postupka podnošenjem pravnog sredstva protiv mjera ograničavanja koje su protiv njih donesene. Sukladno Dobrim praksama, nadležno nacionalno tijelo može utvrditi uvjete koje smatra primjerenima da bi se zajamčilo da cilj predviđene sankcije ne bude ugrožen te da odobreno izuzeće ne bude zloupotrijebljeno. Među ostalim, to tijelo može dati prednost bankarskim doznakama pred isplatama u gotovu novcu.

               34

               Imajući navedene elemente u vidu, na prvo pitanje do trećeg pitanja valja odgovoriti:

                        —

                        Članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 treba tumačiti na način da nadležno nacionalno tijelo – kada odlučuje o zahtjevu za odobravanje izuzeća podnesenom temeljem te odredbe, a u svrhu omogućavanja podnošenja pravnog sredstva radi osporavanja zakonitosti mjera ograničavanja koje je uvela Unija – ne raspolaže neograničenom diskrecijskom ovlasti, već svoje ovlasti mora izvršavati poštujući prava iz članka 47. stavka 2. druge rečenice Povelje, kao i uzimajući u obzir neotklonjivu obvezu zastupanja po odvjetniku prilikom podnošenja pravnog sredstva Općem sudu.

                        —

                        Nadležno nacionalno tijelo ovlašteno je provjeriti jesu li financijska sredstva čije se oslobađanje zahtijeva namijenjena isključivo plaćanju opravdanih honorara i naknadi troškova pružanja pravnih usluga. Ono može utvrditi i uvjete koje smatra primjerenima da bi se zajamčilo da cilj predviđene sankcije ne bude ugrožen te da odobreno izuzeće ne bude zloupotrijebljeno.

         Četvrto pitanje

               35

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 tumačiti na način da nezakonito podrijetlo financijskih sredstava čija se upotreba traži u okviru primjene tog izuzeća predstavlja jedan od razloga kojima se može opravdati njegovo neodobravanje.

               36

               Kako ističu i tuženici iz glavnog postupka i Europska komisija, oduzimanje ili konfiskacija nezakonito stečenih financijskih sredstava može se poduzeti temeljem različitih propisa, koji su sadržani bilo u pravu Unije bilo u nacionalnom pravu.

               37

               Ti su propisi različiti od Uredbe br. 765/2006, na temelju koje su zamrznuta financijska sredstva tuženika iz glavnog postupka. Naime, ta uredba nema za cilj sankcioniranje nezakonitog stjecanja financijskih sredstava, već – a kako proizlazi iz njezine uvodne izjave 1. – primjenu mjera ograničavanja protiv osoba odgovornih za kršenje međunarodnih izbornih standarda za vrijeme izbora održanih u Bjelarusu 19. ožujka 2006.

               38

               Stoga zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora tuženika iz glavnog postupka treba provesti sukladno odredbama Uredbe br. 765/2006, koja propisuje načine zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora, kao i pravila koja se primjenjuju na ta financijska sredstva i gospodarske izvore.

               39

               Iz tih razloga izuzeće od zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora radi podmirenja pravnih usluga treba ocjenjivati sukladno članku 3. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 765/2006, u kojem se ni na koji način ne spominje podrijetlo financijskih sredstava i njihovo eventualno nezakonito stjecanje.

               40

               Stoga na četvrto pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006 treba tumačiti na način da u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, i u kojoj se zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora temelji na toj uredbi, izuzeće od zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora radi podmirenja pravnih usluga treba ocjenjivati sukladno sâmoj toj odredbi, u kojoj se ni na koji način ne spominje podrijetlo financijskih sredstava i njihovo eventualno nezakonito stjecanje.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 765/2006 od 18. svibnja 2006. o mjerama ograničavanja protiv Bjelarusa, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 84/2011 od 31. siječnja 2011. i Uredbom Vijeća (EU) br. 588/2011 od 20. lipnja 2011., treba tumačiti na način da nadležno nacionalno tijelo – kada odlučuje o zahtjevu za odobravanje izuzeća podnesenom temeljem te odredbe, a u svrhu omogućavanja podnošenja pravnog sredstva radi osporavanja zakonitosti mjera ograničavanja koje je uvela Unija – ne raspolaže neograničenom diskrecijskom ovlasti, već svoje ovlasti mora izvršavati poštujući prava iz članka 47. stavka 2. druge rečenice Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kao i uzimajući u obzir neotklonjivu obvezu zastupanja po odvjetniku prilikom podnošenja pravnog sredstva Općem sudu Europske unije.

                           Nadležno nacionalno tijelo ovlašteno je provjeriti jesu li financijska sredstva čije se oslobađanje zahtijeva namijenjena isključivo plaćanju opravdanih honorara i naknadi troškova pružanja pravnih usluga. Ono može utvrditi i uvjete koje smatra primjerenima da bi se zajamčilo da cilj predviđene sankcije ne bude ugrožen te da odobreno izuzeće ne bude zloupotrijebljeno.

                        2.

                           Članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 765/2006, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 84/2011 i Uredbom Vijeća (EU) br. 588/2011., treba tumačiti na način da u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, i u kojoj se zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora temelji na toj uredbi, izuzeće od zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora radi podmirenja pravnih usluga treba ocjenjivati sukladno sâmoj toj odredbi, u kojoj se ni na koji način ne spominje podrijetlo financijskih sredstava i njihovo eventualno nezakonito stjecanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2012. rujan 06.#Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej i Republika Poljska protiv Europska komisija.#Spojeni predmeti C-422/11 P i C-423/11 P.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. lipnja 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/30/EZ. # Predmet C-71/05.