title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. srpnja 2017.#E protiv Subdelegación del Gobierno en Álava.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia del País Vasco.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Pravo slobodnog kretanja i boravka na području država članica – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 27. stavak 2. drugi podstavak – Ograničenje prava ulaska i prava boravka u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja – Protjerivanje s državnog područja u svrhu zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti – Ponašanje koje predstavlja stvarnu, trenutačnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju temeljnom interesu društva – Stvarna i trenutačna prijetnja – Pojam – Građanin Unije koji boravi u državi članici domaćinu gdje služi zatvorsku kaznu izrečenu zbog ponovljenih kaznenih djela spolnog zlostavljanja maloljetnikâ.#Predmet C-193/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Pravo slobodnog kretanja i boravka na području država članica – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 27. stavak 2. drugi podstavak – Ograničenje prava ulaska i prava boravka u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja – Protjerivanje s državnog područja u svrhu zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti – Ponašanje koje predstavlja stvarnu, trenutačnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju temeljnom interesu društva – Stvarna i trenutačna prijetnja – Pojam – Građanin Unije koji boravi u državi članici domaćinu gdje služi zatvorsku kaznu izrečenu zbog ponovljenih kaznenih djela spolnog zlostavljanja maloljetnikâ”
      U predmetu C‑193/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Visoki sud pokrajine Baskije, Španjolska), odlukom od 8. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 7. travnja 2016., u postupku

         E

      protiv

         Subdelegación del Gobierno en Álava

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, C. Pochet i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, K. Stranz i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon i C. Crane, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Laska, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i I. Martínez del Peral, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 27. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77. i ispravak u SL 2004., L 229, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između osobe E i Subdelegación del Gobierno en Álava (poddelegacija vlade u pokrajini Álava, Španjolska) u vezi s odlukom potonjeg kojom se osobi E nalaže napuštanje državnog područja Kraljevine Španjolske uz desetogodišnju zabranu povratka u svrhu zaštite javne sigurnosti.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

         Direktiva 2004/38

               3

               U članku 27. stavcima 1. i 2. Direktive 2004/38 određeno je:
               „1.   U skladu s odredbama iz ovog poglavlja, države članice mogu ograničiti slobodu kretanja i boravišta [boravka] građanima Unije i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja. Na ove razloge ne može se pozivati u gospodarske svrhe.
               2.   Mjere poduzete zbog javnog poretka ili javne sigurnosti u skladu su s načelom proporcionalnosti i temelje se isključivo na osobnom ponašanju pojedinca. Postojanje ranije kaznene osude samo po sebi ne predstavlja razlog za poduzimanje takvih mjera.
               Osobno ponašanje dotičnog pojedinca mora predstavljati stvarnu, trenutačnu i značajnu opasnost koja ugrožava neki temeljni interes društva [prijetnju temeljnom interesu društva]. Neprihvatljivi su razlozi koji nisu usko povezani s pojedinim slučajem ili se odnose na opću prevenciju.”

               4

               Članak 28. stavak 3. navedene direktive glasi:
               „Odluka o protjerivanju ne smije se donijeti protiv građana Unije, osim ako se takva odluka ne temelji na nužnim razlozima javne sigurnosti, kako ih utvrđuju države članice, ako:

                        (a)

                        su boravili u državi članici domaćinu prethodnih deset godina; ili

                        (b)

                        su maloljetnici, osim ako je protjerivanje u najboljem interesu djeteta, kako je predviđeno Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenoga 1989.”

               5

               U članku 33. stavcima 1. i 2. te direktive propisano je:
               „1.   Država članica domaćin ne može donijeti odluku o protjerivanju kao kaznu ili kao pravnu posljedicu kazne zatvora, osim ako su ispunjeni zahtjevi iz članaka 27., 28. i 29.
               2.   Ako se odluka o protjerivanju prema stavku 1. ovog članka izvršava nakon više od dvije godine od njezinog donošenja, država članica provjerava je li dotična osoba trenutačna i stvarna prijetnja javnom poretku i javnoj sigurnosti i procjenjuje jesu li se nakon donošenja odluke o protjerivanju okolnosti značajno promijenile.”

            Španjolsko pravo

               6

               Članak 10. real decreta 240/2007, sobre entrada, libre circulación y residencia en España de ciudadanos de los Estados miembros de la Unión europea y de otros Estados parte en el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo (Kraljevski dekret br. 240/2007 o ulasku, slobodi kretanja i boravka u Španjolskoj državljana država članica Europske unije i drugih država stranaka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru) od 16. veljače 2007. (BOE br. 51 od 28. veljače 2007., str. 8558., u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret br. 240/2007) propisuje u stavku 1.:
               „Državljani države članice Europske unije ili države stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru i članovi njihovih obitelji koji nisu državljani neke od tih država uživaju pravo trajnog boravka ako su zakonito boravili u Španjolskoj neprekidno pet godina. To pravo nije podložno uvjetima iz Poglavlja III. ovog kraljevskog dekreta.
               […]”

               7

               U članku 15. Kraljevskog dekreta br. 240/2007 određeno je:
               „1.   Kada to nalažu razlozi javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, moguće je donijeti jednu od sljedećih mjera prema državljanima države članice Europske unije ili druge stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru odnosno prema članovima njihovih obitelji:
               […]

                        c)

                        naložiti protjerivanje ili vraćanje sa španjolskog državnog područja.

                  Odluka o protjerivanju može se donijeti protiv državljana države članice Europske unije ili druge države stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru odnosno članova njihovih obitelji, bez obzira na državljanstvo, koji su stekli pravo trajnog boravka u Španjolskoj samo zbog važnih razloga javnog poretka ili javne sigurnosti. Jednako tako, prije donošenja navedene odluke valja uzeti u obzir trajanje boravka zainteresirane osobe u Španjolskoj, njezinu društvenu i kulturnu integriranost, dob, zdravstveno stanje, obiteljske i gospodarske prilike te jačinu veza s državom podrijetla.
               […]
               4.   Ako se odluka o protjerivanju izvršava nakon više od dvije godine od njezina donošenja, nadležna tijela provjeravaju i ocjenjuju eventualne promjene okolnosti do kojih je moglo doći nakon donošenja spomenute odluke kao i to predstavlja li dotična osoba stvarnu prijetnju javnom poretku i javnoj sigurnosti.
               5.   Prilikom donošenja mjera iz stavaka 1. do 4. poštuju se sljedeći kriteriji:

                        a)

                        mjera mora biti donesena u skladu sa zakonskim propisima koji se odnose na javni poredak i javnu sigurnost te s podzakonskim propisima koji se primjenjuju u tom području;

                        b)

                        mjera se može opozvati po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranke ako prestanu postojati razlozi za njezino donošenje;

                        c)

                        mjeru nije moguće donijeti zbog gospodarskih razloga;

                        d)

                        kada se navedene mjere donose u svrhu zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti, one se temelje isključivo na osobnom ponašanju pojedinca protiv kojeg su donesene, a koji, u svakom slučaju, mora predstavljati stvarnu, trenutačnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju temeljnom interesu društva što je dužno ocijeniti tijelo nadležno za odlučivanje na temelju izvješća sadržanih u spisu koja su sastavila policijska i sudska tijela odnosno tijela kaznenog progona. Postojanje ranijih kaznenih osuda samo po sebi ne opravdava poduzimanje takvih mjera.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Osoba E talijanski je državljanin. Dana 14. travnja 2003. ona je registrirana kao građanin Unije koji boravi u Španjolskoj.

               9

               Poddelegacija vlade u pokrajini Álava donijela je 13. studenoga 2013., na temelju članka 15. stavka 1. točke (c) Kraljevskog dekreta br. 240/2007, odluku kojom u svrhu zaštite javne sigurnosti nalaže protjerivanje osobe E s državnog područja Kraljevine Španjolske (u daljnjem tekstu: odluka o protjerivanju) uz desetogodišnju zabranu povratka jer je trima konačnim presudama osuđena na 12 godina zatvora koje služi u zatvorskoj ustanovi zbog ponovljenih kaznenih djela spolnog zlostavljanja maloljetnikâ.

               10

               Protiv te se odluke osoba E žalila Juzgadu de lo Contencioso‑Administrativo no 3 de Vitoria‑Gasteiz (Pokrajinski upravni sud br. 3 u Vitoria‑Gasteizu, Španjolska). Dana 12. rujna 2014. taj sud odbio je žalbu smatrajući da je odluka o protjerivanju propisno obrazložena, osobito kada se uzmu u obzir izvješće psihologa što ga je pripremila zatvorska ustanova te obiteljske i gospodarske prilike zainteresiranog u državi članici domaćinu.

               11

               Protiv te odluke osoba E žalila se sudu koji je uputio zahtjev. Ona je prije svega istaknula to da se šest godina nalazi u zatvoru gdje služi kazne koje su joj izrečene za kaznena djela spolnog zlostavljanja maloljetnikâ. Osoba E tvrdi da se zbog toga ne može zaključiti da ona u trenutku donošenja odluke o protjerivanju predstavlja stvarnu i neposrednu prijetnju temeljnom interesu društva.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je ponašanje osobe E dovoljno ozbiljno da bi se ocijenilo kao „prijetnja javnoj sigurnosti”. Međutim, on dvoji o tome predstavlja li ta osoba stvarnu i neposrednu prijetnju s obzirom na to da je zatvorena i da će još dugo izdržavati kaznu.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o sukladnosti odluke o protjerivanju s člankom 27. stavcima 1. i 2. Direktive 2004/38.

               14

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Visoki sud pokrajine Baskije, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Predstavlja li stvarnu i trenutačnu prijetnju javnoj sigurnosti u skladu s člankom 27. stavcima 1. i 2. Direktive 2004/38 osoba A koja je zbog ponovljenih kaznenih djela zlostavljanja maloljetnika osuđena na 12 godina zatvora, ako se uzme u obzir da se nalazi u zatvoru i da joj, nakon izdržanih šest godina, preostaje još nekoliko godina izdržavanja kazne prije puštanja na slobodu?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2004/38 tumačiti na način da to što se u trenutku donošenja odluke o protjerivanju osoba nalazi u zatvoru i nije izgledno da će u bliskoj budućnosti biti puštena na slobodu isključuje mogućnost da je prijetnja koju njezino ponašanje predstavlja za temeljni društveni interes države članice domaćina stvarna i neposredna.

               16

               Prije svega treba podsjetiti da pravo boravka u Uniji građana Unije i članova njihovih obitelji nije bezuvjetno, nego se na njega mogu primjenjivati ograničenja i uvjeti predviđeni Ugovorom kao i odredbama donesenima za njegovu primjenu (vidjeti osobito presude od 10. srpnja 2008., Jipa, C‑33/07, EU:C:2008:396, t. 21. i od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 55.).

               17

               U tom pogledu, ograničenja prava boravka osobito proizlaze iz članka 27. stavka 1. Direktive 2004/38, odredbe koja dopušta državama članicama ograničavanje prava boravka građanima Unije ili članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, osobito zbog javnog poretka ili javne sigurnosti (vidjeti presude od 10. srpnja 2008., Jipa, C‑33/07, EU:C:2008:396, t. 22. i od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 57.).

               18

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iznimka javnog poretka jest odstupanje od prava boravka građana Unije ili članova njihovih obitelji koju treba usko tumačiti i čiji doseg države članice ne mogu jednostrano određivati (vidjeti u tom smislu presude od 4. prosinca 1974., van Duyn, 41/74, EU:C:1974:133, t. 18.; od 27. listopada 1977., Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, t. 33.; od 29. travnja 2004., Orfanopoulos i Oliveri, C‑482/01 i C‑493/01, EU:C:2004:262, t. 65. i od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 58.).

               19

               Kao što to proizlazi iz članka 27. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2004/38, da bi bile opravdane, mjere kojima se ograničava pravo boravka građanina Unije ili člana njegove obitelji, osobito one koje se odnose na javni poredak, trebaju poštovati načelo proporcionalnosti i temeljiti se isključivo na osobnom ponašanju pojedinca o kojem je riječ (presuda od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 59.).

               20

               U tom pogledu treba istaknuti da u skladu s člankom 83. stavkom 1. UFEU‑a spolno iskorištavanje djece ulazi u područje osobito teškog kriminaliteta s prekograničnim elementima u kojem se predviđa postupanje Unijina zakonodavca. Države članice stoga mogu s pravom smatrati da se kaznenim djelima poput onih navedenih u članku 83. stavku 1. drugom podstavku UFEU‑a osobito ozbiljno povređuje temeljni interes društva, pri čemu opasnost od njihova ponavljanja predstavlja izravnu prijetnju miru i fizičkoj sigurnosti stanovništva, zbog čega ih je moguće zahvatiti pojmom „važni razlozi javne sigurnosti” i opravdati odluku o protjerivanju na temelju članka 28. stavka 3. Direktive 2004/38, pod uvjetom da je način na koji su ta kaznena djela počinjena osobito ozbiljan, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri na temelju pojedinačnog razmatranja predmeta o kojem odlučuje (vidjeti u tom smislu presudu od 22. svibnja 2012., I, C‑348/09, EU:C:2012:300, t. 33.).

               21

               Međutim, eventualno utvrđenje suda koji je uputio zahtjev – u skladu s vrijednostima svojstvenima pravnom poretku države članice kojoj pripada – da kaznena djela poput onih koje je počinila osoba E predstavljaju takvu prijetnju ne mora nužno dovesti do protjerivanja zainteresiranog (vidjeti po analogiji presudu od 22. svibnja 2012., I, C‑348/09, EU:C:2012:300, t. 29.).

               22

               Naime, iz teksta članka 27. stavka 2. Direktive 2004/38 proizlazi da se mjere javnog poretka ili javne sigurnosti temelje isključivo na osobnom ponašanju dotičnog pojedinca.

               23

               S druge strane, članak 27. stavak 2. drugi podstavak te direktive uvjetuje mjere protjerivanja time da navedeno ponašanje predstavlja stvarnu i trenutačnu prijetnju temeljnom interesu društva ili države članice domaćina, što je ocjena koja općenito podrazumijeva sklonost dotične osobe da se i ubuduće tako ponaša (presuda od 22. svibnja 2012., I, C‑348/09, EU:C:2012:300, t. 30.).

               24

               To što se u trenutku donošenja odluke o protjerivanju dotična osoba nalazi u zatvoru, bez izgleda da će sljedećih nekoliko godina biti puštena na slobodu, ne može se smatrati okolnošću koja se odnosi na njezino osobno ponašanje.

               25

               Nadalje, valja istaknuti da članak 33. stavak 1. Direktive 2004/38 predviđa mogućnost da država članica domaćin – poštujući, među ostalim, zahtjeve iz članka 27. navedene direktive – donese mjeru protjerivanja kao pravnu posljedicu kazne zatvora. Unijin zakonodavac je, prema tome, izričito predvidio mogućnost da države članice donesu mjeru protjerivanja protiv osobe osuđene na zatvorsku kaznu, ako se utvrdi da njezino ponašanje predstavlja stvarnu i trenutačnu prijetnju temeljnom društvenom interesu tih država članica.

               26

               Također valja istaknuti da je Sud već odgovarao na prethodna pitanja o tumačenju Direktive 2004/38 postavljena u predmetima koji su se ticali osoba osuđenih na zatvorske kazne i u kojima je trebalo razmotriti pod kojim uvjetima ponašanje takve osobe može opravdati donošenje mjere protjerivanja protiv nje (vidjeti presude od 23. studenoga 2010, Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708 i od 22. svibnja 2012., I, C‑348/09, EU:C:2012:300).

               27

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 27. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da to što se u trenutku donošenja odluke o protjerivanju osoba nalazi u zatvoru i nije izgledno da će u bliskoj budućnosti biti puštena na slobodu ne isključuje mogućnost da je prijetnja koju njezino ponašanje predstavlja za temeljni društveni interes države članice domaćina stvarna i neposredna.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 27. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravak na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ, treba tumačiti na način da to što se u trenutku donošenja odluke o protjerivanju osoba nalazi u zatvoru i nije izgledno da će u bliskoj budućnosti biti puštena na slobodu ne isključuje mogućnost da je prijetnja koju njezino ponašanje predstavlja za temeljni društveni interes države članice domaćina stvarna i neposredna.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 6. veljače 2014.#Martin Blomqvist protiv Rolex SA i Manufacture des Montres Rolex SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Højesteret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 1383/2003 – Mjere za sprječavanje stavljanja krivotvorene i piratske robe na tržište – Članak 2. – Područje primjene uredbe – Prodaja, iz treće države, putem interneta krivotvorenog sata u privatne svrhe pojedincu koji živi u državi članici – Pljenidba sata od strane carinskih tijela prilikom ulaska na područje države članice – Zakonitost pljenidbe – Uvjeti – Uvjeti koji se odnose na povredu prava intelektualnog vlasništva – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 4. – Distribucija javnosti – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 5. – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 9. – Uporaba u trgovačkom prometu.#Predmet C‑98/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      6. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Uredba (EZ) br. 1383/2003 — Mjere za sprječavanje unosa na tržište krivotvorene robe i piratske robe — Članak 2. — Područje primjene uredbe — Prodaja, iz treće države, putem interneta krivotvorenog sata u privatne svrhe pojedincu koji živi u državi članici — Pljenidba sata od strane carinskih tijela prilikom ulaska na područje države članice — Zakonitost pljenidbe — Uvjeti — Uvjeti koji se odnose na povredu prava intelektualnog vlasništva — Direktiva 2001/29/EZ — Članak 4. — Javno distribuiranje — Direktiva 2008/95/EZ — Članak 5. — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 9. — Uporaba u trgovačkom prometu“
      U predmetu C‑98/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Højesteret (Danska), odlukom od 25. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2013., u postupku

         Martin Blomqvist

      protiv

         Rolex SA,

         Manufacture des Montres Rolex SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. Blomqvista, J. Petersen, advokat,

               —

               za Rolex SA i Manufacture des Montres Rolex SA, K. Dyekjær i T. Mølsgaard, advokater,

               —

               za estonsku vladu, N. Grünberg i M. Linntam, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Clausen i F. W. Bulst, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 1383/2003 od 22. srpnja 2003. o carinskom postupanju u vezi s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava (SL L 196, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 4., str. 255.) (u daljnjem tekstu: Carinska uredba), članka 4. stavka 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/EZ od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o autorskom pravu), članka 5. stavaka 1. i 3. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2008/95/EZ od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o žigovima) i članka 9. stavaka 1. i 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) (u daljnjem tekstu: Uredba o žigu Zajednice).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između s jedne strane M. Blomqvista i s druge strane Rolex SA i Manufacture des montres Rolex SA (u daljnjem tekstu zajedno: Rolex) u vezi s uništenjem krivotvorenog sata zaplijenjenog od strane carinskih tijela koji je M. Blomqvist kupio putem kineske internetske stranice za online prodaju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Carinska uredba

               3

               Uvodne izjave 2. i 8. Carinske uredbe propisuju:

                        „(2)

                        Oglašavanjem krivotvorene ili piratske robe kao i, općenito, svake robe kojom se povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva, uzrokuje se značajna šteta proizvođačima i trgovcima koji se pridržavaju zakona i nositeljima prava, te dovodi u zabludu i u nekim slučajevima ugrožava zdravlje i sigurnost potrošača. Stoga je potrebno, koliko je to moguće, spriječiti unos takve robe na tržište, te primjenjivati mjere za učinkovitu borbu protiv ovakve nezakonite djelatnosti, a da se ne sprečava sloboda zakonite trgovine. Ovaj je cilj u skladu s naporima koji se trenutačno poduzimaju na međunarodnoj razini.

                  [...]

                        (8)

                        Postupci koji su pokrenuti s ciljem utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu vode se s upućivanjem na kriterije koji se upotrebljavaju kako bi se utvrdilo da li roba proizvedena u toj državi članici povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva. Ova Uredba ne utječe na odredbe država članica o nadležnosti sudova ili sudskih postupaka.“

               4

               Članak 1. ove uredbe propisuje:
               „1.   Ova Uredba utvrđuje uvjete za postupanje carinskih tijela kada postoji sumnja da roba povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva u sljedećim situacijama:
               [...]

                        b)

                        kada je pronađena tijekom provjere robe koja, sukladno člancima 37. i 183. Uredbe [Vijeća ](EEZ) br. 2913/92 [od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.)], ulazi ili napušta carinsko područje Zajednice, [...].

                  2.   Ova Uredba također propisuje mjere koje poduzimaju nadležna tijela kada se utvrdi da roba iz stavka 1. povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva.“

               5

               Članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) navedene uredbe glase kako slijedi:
               „Za potrebe ove Uredbe, ,roba kojom se povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva' znači:

                        a)

                        ,krivotvorena roba', to jest:

                                 i)

                                 roba, uključujući i njezino pakiranje, koja je bez odobrenja obilježena znakom koji je istovjetan žigu valjano registriranom za istu vrstu proizvoda ili koji se u bitnim obilježjima ne može razlikovati od takvog žiga, i koja time povrjeđuje pravo nositelja tog žiga predviđenog [Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.)] ili prema pravu države članice u kojoj je carinskim tijelima podnesen zahtjev za postupanje;

                           [...]

                        b)

                        ,piratska roba', to jest roba koja je izrađena, ili sadrži primjerke koji su izrađeni, bez odobrenja nositelja autorskog prava ili srodnih prava ili nositelja industrijskog dizajna, bez obzira je li navedeno pravo registrirano prema nacionalnom pravu, ili bez odobrenja osobe koju je ovlastio nositelj prava u državi proizvođaču u slučaju kada bi izrada tih primjeraka predstavljala povrjeđivanje tog prava prema Uredbi Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002, L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.) ili prema pravu države članice u kojoj je podnesen zahtjev za postupanje carinskih tijela“.

               6

               Članak 9. stavak 1. iste uredbe propisuje:
               „Ako carinarnica [...] utvrdi postojanje sumnje da se robom iz jedne od situacija iz članka 1. stavka 1. povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva [...], ona će suspendirati puštanje robe ili će je zadržati.“

               7

               Članak 10. prvi stavak Carinske uredbe propisuje:
               „Važeći pravni propisi u državi članici na čijem je državnom području roba stavljena u jednu od situacija iz članka 1. stavka 1. primjenjuju se prilikom odlučivanja o tome je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu.“

               8

               Članak 17. stavak 1. ove uredbe propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje ostale pravne lijekove koji stoje na raspolaganju nositelju prava, države članice usvajaju potrebne mjere kako bi omogućile nadležnim tijelima:

                        a)

                        da, u skladu s odgovarajućim odredbama nacionalnog prava, provedu uništenje robe za koju je utvrđeno da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva ili je povuku iz trgovinskog prometa na takav način koji onemogućuje nastanak štete za nositelja prava, bez bilo koje vrste obeštećenja i, ako nije drugačije određeno u nacionalnom zakonodavstvu, bez troškova za državnu riznicu;

                  [...]“

         Direktiva o autorskom pravu

               9

               Članak 4. stavak 1. Direktive o autorskom pravu glasi kako slijedi:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti [javnog distribuiranja] izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.“

         Direktiva o žigovima

               10

               Članak 5. u stavcima 1. i 3. Direktive o žigovima propisuje:
               „1.   Registrirani žig nositelju daje isključiva prava koja proizlaze iz tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu koriste:

                        a)

                        svaki znak koji je istovjetan njegovom žigu [...];

                  [...]
               3.   Na temelju stavaka 1. i 2. među ostalim se može zabraniti:
               [...]

                        b)

                        nuđenje proizvoda ili njihovo stavljanje na tržište ili skladištenje u te svrhe pod tim znakom ili nuđenje i pružanje usluga pod tim znakom;

                        c)

                        uvoz ili izvoz proizvoda obilježenih tim znakom;

                  [...]“

         Uredba o žigu Zajednice

               11

               Članak 9. u stavcima 1. i 2. Uredbe o žigu Zajednice propisuje:
               „1.   Žig Zajednice nositelju daje isključiva prava u pogledu tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe:

                        a)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom Zajednice [...];

                  [...]
               2.   Sukladno odredbama stavka 1., inter alia, može se zabraniti sljedeće:
               [...]

                        b)

                        nuđenje proizvoda ili njihovo stavljanje na tržište ili skladištenje u te svrhe pod tim znakom, ili nuđenje ili pružanje usluga pod tim znakom;

                        c)

                        uvoz ili izvoz proizvoda pod tim znakom;

                  [...]“

         Dansko pravo

               12

               Članak 2. stavci 1. i 3. Zakona o autorskom pravu (ophavsretsloven), u inačici koja proizlazi iz Odluke o kodifikaciji br. 202 (lovbekendtgørelse nr. 202) od 27. veljače 2010., kojom je prenesena Direktiva o autorskom pravu, propisuje:
               „1.   U okviru granica koje su propisane ovim zakonom, autorsko pravo podrazumijeva isključivo pravo raspolaganja djelom putem njegova reproduciranja i stavljanja na raspolaganje javnosti, u izvornom ili izmijenjenom obliku, prevedenom ili prerađenom obliku, u drugoj vrsti književnog ili umjetničkog djela, ili nekom drugom tehnikom.
               [...]
               3.   Djelo postaje javnim kad:

                        1)

                        su primjerci djela ponuđeni na prodaju, najam ili posudbu ili su na drugi način učinjeni dostupnim javnosti;

                        2)

                        su primjerci djela pokazani javnosti, ili

                        3)

                        djelo je javno učinjeno dostupnim.“

               13

               Članak 4. stavci 1. i 3. Zakona o žigovima (varemærkeloven), u inačici koja proizlazi iz Odluke o kodifikaciji br. 109. (lovbekendtgørelse nr. 109) od 24. siječnja 2012., kojom je prenesena Direktiva o žigovima, propisuje:
               „1.   Nositelj žiga ima pravo spriječiti drugoga da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu koristi znak ako:

                        1)

                        je istovjetan žigu, a proizvodi ili usluge za koje se znak koristi istovjetne su onima za koje je žig registriran, ili

                        2)

                        je istovjetan ili sličan žigu, a proizvodi ili usluge su slični, kada postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu koja podrazumijeva vjerojatnost dovođenja u vezu tog znaka i žiga.

                  3.   Uporabom u trgovačkom prometu osobito se ima smatrati:

                        1)

                        isticanje znaka na proizvodima ili njihovim pakiranjima,

                        2)

                        nuđenje proizvodâ ili njihovo stavljanje na tržište ili skladištenje u te svrhe pod tim znakom ili nuđenje i pružanje usluga pod tim znakom,

                        3)

                        uvoz ili izvoz proizvoda obilježenih tim znakom, i

                        4)

                        uporabu znaka na poslovnim dokumentima i u reklamiranju.“

               14

               Članak 5. Odluke o kodifikaciji br. 1047 o primjeni europske uredbe o robi za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava (lovbekendtgørelse nr. 1047 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder) od 20. listopada 2005. propisuje:
               „[1.]   U slučaju poduzimanja mjera na temelju članka 9. [Carinske uredbe] primatelj robe može zatražiti od suda da utvrdi jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni ovim člankom za suspendiranje puštanja robe. Sud može naložiti puštanje robe.
               2.   Primatelj robe ne može se žaliti višem upravnom tijelu na odluku o suspendiranju puštanja robe koju donese Carinska i porezna uprava.“

               15

               Članak 4. Odluke br. 12. o primjeni europske uredbe o robi za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava (bekendtgørelse nr. 12 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder) od 9. siječnja 2006., propisuje:
               „[1.]   Roba za koju je utvrđeno da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva obuhvaćeno definicijom iz članka 2. stavka 1. [Carinske uredbe] ustupa se državnoj riznici radi uništenja. Uništenje se provodi u skladu s uvjetima iz članka 17. stavka 1. točke (a) ove uredbe.
               2.   Za uništenje robe u skladu sa stavkom 1. ne isplaćuje se nikakva naknada.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               U siječnju 2010. Martin Blomqvist, koji živi u Danskoj, naručio je putem kineske internetske stranice za online prodaju sat opisan kao sat marke Rolex. Narudžbu i uplatu sata izvršio je putem engleske internetske stranice prodavatelja. Prodavatelj je sat poslao iz Hong Konga poštanskom pošiljkom.

               17

               Kad je paket stigao u Dansku, carinska tijela su ga pregledala. Suspendirala su carinjenje sata, sumnjajući da je riječ o krivotvorini originalnog sata Rolex i povredi autorskih prava u odnosu na dizajn o kojem je riječ. O tome su 18. ožujka 2010. obavijestila Rolex i M. Blomqvista.

               18

               Nakon što je utvrdio da je doista riječ o krivotvorini, Rolex je uputio zahtjev, u skladu s postupkom predviđenim Carinskom uredbom, da se održi suspenzija carinjenja i od M. Blomqvista zatražio pristanak da carinska tijela unište sat.

               19

               M. Blomqvist se usprotivio tom uništenju navodeći da je sat zakonito kupio.

               20

               Rolex je zatim podnio tužbu Sø- og Handelsrettenu (trgovačkom sudu) sa zahtjevom da se M. Blomqvistu naloži da dopusti suspenziju carinjenja i uništenje sata bez odštete. Taj je sud usvojio tužbeni zahtjev Rolexa.

               21

               M. Blomqvist je nato uložio žalbu Højesteretu. Taj sud se pita postoji li, u situaciji poput predmetne, stvarna povreda prava intelektualnog vlasništva, što je pretpostavka primjene Carinske uredbe, premda za primjenu te uredbe mora, s jedne strane, postojati uvjet povrede autorskog prava ili prava žiga zaštićenog u Danskoj i, s druge strane, uvjet da je do navedene povrede došlo u toj državi članici. Ako se utvrdi da je M. Blomqvist kupio sat za osobnu uporabu i da nije povrijedio danske zakone o autorskom pravu i pravu žiga, pred sudom koji je uputio zahtjev postavlja se pitanje je li prodavatelj povrijedio autorsko pravo i pravo žigova u Danskoj. Slijedom toga i uzimajući u obzir sudsku praksu Suda (presuda od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr., C-324/09, Zb., str. I-6011.; presuda od 1. prosinca 2011., Philips, C‑446/09 i C‑495/09 i presuda od 21. lipnja 2012., Donner, C‑5/11), Højesteret se pita je li, u predmetnom slučaju, riječ o javnom distribuiranju, u smislu Direktive o autorskom pravu, i uporabi u trgovačkom prometu, u smislu Direktive o žigovima i Uredbe o žigu Zajednice.

               22

               U tim je okolnostima Højesteret odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. stavak 1. Direktive [o autorskom pravu] tumačiti na način da u ‚javno distribuiranje’, u državi članici, robe koja je zaštićena autorskim pravom spada situacija u kojoj poduzetnik sklapa, putem internetske stranice iz treće države, ugovor o prodaji i isporuci robe privatnom kupcu, čija je adresa poznata prodavatelju, u državu članicu gdje je roba zaštićena odredbama o autorskom pravu, situacija u kojoj taj poduzetnik prima plaćanje za robu i vrši isporuku kupcu na dogovorenu adresu ili postoji dodatni uvjet da je, prije prodaje, roba bila predmet ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima države članice u koju se roba isporučuje ili u kojoj se predstavlja na internetskoj stranici namijenjenoj potrošačima te države?

                        2.

                        Treba li članak 5. stavke 1. i 3. Direktive [o žigovima] tumačiti na način da se uporabom žiga u trgovačkom prometu u državi članici ima smatrati situacija u kojoj poduzetnik sklapa, putem internetske stranice iz treće države, ugovor o prodaji i isporuci robe koja nosi taj žig privatnom kupcu, čija je adresa poznata prodavatelju, u državu članicu gdje je žig registriran, situacija u kojoj taj poduzetnik prima plaćanje za robu i vrši isporuku kupcu na dogovorenu adresu ili je u toj situaciji potrebno [...] ispunjenje dodatnog uvjeta da je roba prije prodaje bila predmet ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima države članice u koju se roba isporučuje ili u kojoj se predstavlja na internetskoj stranici namijenjenoj potrošačima te države?

                        3.

                        Treba li članak 9. stavke 1. i 2. Uredbe [o žigu Zajednice] tumačiti na način da se uporabom žiga u trgovačkom prometu u državi članici ima smatrati situacija u kojoj poduzetnik sklapa, putem internetske stranice iz treće države, ugovor o prodaji i isporuci robe koja nosi taj žig Zajednice privatnom kupcu, čija je adresa poznata prodavatelju, u državi članici, da prima plaćanje za robu i vrši isporuku kupcu na dogovorenu adresu ili je u ovoj situaciji potrebno ispunjenje dodatnog uvjeta da je roba bila predmet, prije prodaje, ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima države članice ili gdje se roba isporučuje ili u kojoj se predstavlja na internetskoj stranici namijenjenoj potrošačima te države?

                        4.

                        Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) [Carinske] uredbe tumačiti na način da je primjena u državi članici odredaba o sprječavanju puštanja u slobodni promet i uništenju „krivotvorene robe“podvrgnuta uvjetu da se „javno distribuiranje“ odvijalo u ovoj državi članici, u skladu s istim kriterijima poput onih koji su navedeni u odgovorima na prvo pitanje?

                        5.

                        Treba li članak 2. stavak 1. točku (a) [Carinske] uredbe tumačiti na način da je primjena u državi članici odredaba o sprječavanju puštanja u slobodni promet i uništenju „krivotvorene robe“ podvrgnuta uvjetu da se „uporaba u trgovačkom prometu’ u toj državi članici odvijala u skladu s istim kriterijima poput onih koji su navedeni u odgovorima na drugo i treće pitanje?“

         O prethodnim pitanjima

               23

               Najprije valja istaknuti da svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev želi dobiti pojašnjenje pojma „javnog distribuiranja“u smislu članka 4. stavka 1. Direktive o autorskom pravu kao i pojma „uporabe u trgovačkom prometu“ u smislu članka 5. stavaka 1. i 3. Direktive o žigovima i članka 9. stavaka 1. i 2. Uredbe o žigu Zajednice, kako bi mogao ocijeniti postoji li povreda prava intelektualnog vlasništva u predmetu u glavnom postupku.

               24

               Prema definicijama pojmova „krivotvorena roba“i „piratska roba“ iz članka 2. stavka 1. Carinske uredbe, ti se pojmovi odnose na povrede žiga, autorskog prava ili srodnog prava ili pak industrijskog dizajna, koja se primjenjuje na temelju odredaba Unije ili na temelju internog prava države članice u kojoj su postupala carinska tijela. Iz navedenog proizlazi da je riječ samo o povredama prava intelektualnog vlasništva koja su dodijeljena pravom Unije i nacionalnim pravom država članica (vidjeti gore navedenu presudu Philips, t. 50.).

               25

               Carinska uredba ne uvodi u tom pogledu ni jedan novi kriterij koji bi omogućio da se provjeri postojanje povrede prava intelektualnog vlasništva (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. studenoga 2006., Montex Holdings, C-281/05, Zb., str. I-10881., t. 40.). Stoga bi se na takvu povredu u svrhu opravdanja postupanja carinskih tijela na temelju ove uredbe moglo pozivati samo u slučaju kada bi prodaja predmetne robe mogla utjecati na prava priznata pod uvjetima predviđenim u Direktivi o autorskom pravu, Direktivi o žigovima i Uredbi o žigu Zajednice.

               26

               U tim okolnostima prethodna pitanja treba tumačiti na način da sud koji je uputio zahtjev želi saznati proizlazi li iz Carinske uredbe da je nužno, kako bi nositelj prava intelektualnog vlasništva na robi koja je prodana osobi koja živi na području države članice putem internetske stranice za online prodaju iz treće države imao pravo na zaštitu koja je zajamčena tom nositelju navedenom uredbom u trenutku kada ta roba ulazi na područje ove države članice, smatrati tu prodaju u navedenoj državi članici oblikom javnog distribuiranja ili djelatnošću obuhvaćenom uporabom u trgovačkom prometu. Sud koji je uputio zahtjev također se pita je li navedena roba prije prodaje morala biti predmet ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima iz te iste države.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, s jedne strane, nositelj žiga ovlašten, na temelju Direktive o žigovima i Uredbe o žigu Zajednice, spriječiti da treća osoba bez njegovog odobrenja koristi znak koji je istovjetan navedenom žigu kad se ta uporaba odvija u okviru trgovačkog prometa, u odnosu na proizvode ili usluge koji su istovjetni onima za koje je žig registriran, i povrjeđuje ili može nanijeti povredu funkcijama žiga (presuda od 23. ožujka 2010., Google France i Google, C-236/08 do C-238/08, Zb., str. I-2417., t. 49. i navedena sudska praksa).

               28

               S druge strane, u skladu s Direktivom o autorskom pravu, autorima je dodijeljeno isključivo pravo za davanje ovlaštenja ili zabranu svakog oblika javnog distribuiranja, prodajom ili na koji drugi način, izvornika njihovih djela ili primjeraka istih. Javno distribuiranje sastoji se od niza radnji koje obuhvaćaju, u najmanju ruku, aktivnosti od trenutka sklapanja ugovora o prodaji do ispunjavanja tog ugovora dostavom pripadniku javnosti. Trgovac je stoga odgovoran za svaku radnju koju poduzima ili koja se poduzima za njegov račun, a koja dovodi do „javnog distribuiranja“ u državi članici gdje je distribuirana roba zaštićena autorskim pravom (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Donner, t. 26. i 27.).

               29

               U tim okolnostima pravo Unije nalaže da se ta prodaja smatra, na području jedne države članice, oblikom javnog distribuiranja u smislu Direktive o autorskom pravu ili djelatnošću obuhvaćenom uporabom u trgovačkom prometu u smislu Direktive o žigovima i Uredbe o žigu Zajednice. Postojanje takvog javnog distribuiranja ima se smatrati utvrđenim u slučaju sklapanja ugovora o prodaji i isporuci.

               30

               U glavnom postupku nije sporno da je Rolex u Danskoj nositelj autorskih prava i prava žiga za koji zahtjeva zaštitu i da sat iz ovog predmeta predstavlja krivotvorenu i piratsku robu u smislu članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Carinske uredbe. Nije nadalje sporno da je Rolex mogao imati pravo zahtijevati da se utvrdi povreda u slučaju da je tu robu u prodaju bio stavio trgovac sa sjedištem u toj državi članici, jer bi se u slučaju takve prodaje, izvršene u poslovne svrhe, koristio, prilikom javnog distribuiranja, svojim pravima u trgovačkom prometu. U svrhu dobivanja odgovora na postavljena pitanja preostaje stoga provjeriti može li nositelj prava intelektualnog vlasništva, poput Rolexa, tražiti istu zaštitu svojih prava u slučaju kada je, kao u predmetu u glavnom postupku, predmetna roba prodana putem internetske stranice za online prodaju iz treće države na području na kojem se ta zaštita ne primjenjuje.

               31

               Doista je točno da sama mogućnost pristupa internetskoj stranici na području koje je obuhvaćeno tom zaštitom nije dovoljna za zaključak da su ponude za prodaju oglašene na navedenoj internetskoj stranici upućene potrošačima koji se nalaze na tom području (vidjeti gore navedenu presudu L’Oréal i dr., t. 64.).

               32

               Međutim, Sud je već presudio da se može raditi o povredi prava koja su na taj način zaštićena kad je roba porijeklom iz treće države, čak i prije svoga dolaska na područje obuhvaćeno tom zaštitom, predmet trgovačke aktivnosti usmjerene na potrošače na tom području, poput prodaje, ponude za prodaju ili oglašavanja (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Philips, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Slijedom toga, roba koja je porijeklom iz treće države i koja predstavlja imitaciju proizvoda zaštićenog pravom žiga u Europskoj uniji ili koja predstavlja kopiju proizvoda u Uniji zaštićenog autorskim pravom, srodnim pravom ili još pravom industrijskog vlasništva, može predstavljati povredu tih prava pa ju se stoga može okvalificirati kao „krivotvorenu ili „piratsku“ robu ako se dokaže da je namijenjena stavljanju u prodaju u Uniji, s tim da je navedeno dokazano posebice u slučaju kad se pokaže da je takva roba bila predmet prodaje kupcu u Uniji, ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima u Uniji (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Philips, t. 78.).

               34

               Nesporno je međutim da je roba o kojoj je riječ bila predmet prodaje jednom kupcu u Uniji, tako da takva situacija nije stoga, i u svakom slučaju, usporediva s onom proizvodâ ponuđenih na „online tržištu“ kao ni s onom proizvodâ unesenih na carinsko područje Unije po postupku suspenzije carinjenja. Prema tome, sama okolnost da se ta prodaja izvršila putem internetske stranice za online prodaju iz treće države ne može nositelju prava intelektualnog vlasništva na robi koja je bila predmet prodaje uskratiti zaštitu koja proizlazi iz Carinske uredbe a da nije potrebno provjeriti je li takva roba bila k tome, prije te prodaje, predmet ponude upućene javnosti ili oglašavanja upućenog potrošačima Unije.

               35

               Uzimajući u obzir gore navedena razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti u smislu da Carinsku uredbu treba tumačiti na način da nositelj prava intelektualnog vlasništva na robi koja je prodana osobi koja živi na području države članice putem internetske stranice za online prodaju iz treće države, u trenutku kada ta roba ulazi na državno područje te države članice, ima pravo na zaštitu koja mu je zajamčena predmetnom uredbom na temelju same činjenice kupnje navedene robe. Osim toga, nije nužno da je u tu svrhu roba o kojoj je riječ prije prodaje bila predmet ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima te iste države.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Uredbu Vijeća (EZ) br. 1383/2003 od 22. srpnja 2003. o carinskom postupanju u vezi s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava treba tumačiti na način da nositelj prava intelektualnog vlasništva na robi koja je prodana osobi koja živi na području države članice putem internetske stranice za online prodaju iz treće države, u trenutku kada ta roba ulazi na državno područje te države članice, ima pravo na zaštitu koja mu je zajamčena predmetnom uredbom na temelju same činjenice kupnje navedene robe. Osim toga, nije nužno da je u tu svrhu roba o kojoj je riječ prije prodaje bila predmet ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima iz te iste države.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 4. svibnja 2017.#Postupak koji je pokrenuo A Oy.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein hallinto-oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 148. točka (d) – Izuzeće – Isporuka usluga za zadovoljavanje izravnih potreba brodova koji plove na otvorenom moru ili njihova tereta – Ukrcavanje i iskrcavanje tereta koja obavlja podugovaratelj za račun posrednika.#Predmet C-33/16.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      4. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 148. točka (d) — Izuzeće — Isporuka usluga za zadovoljavanje izravnih potreba brodova koji plove na otvorenom moru ili njihova tereta — Ukrcavanje i iskrcavanje tereta koja obavlja podugovaratelj za račun posrednika“
      U predmetu C‑33/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska), odlukom od 15. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 20. siječnja 2016., u postupku koji je pokrenuo

         A Oy

      uz sudjelovanje:

         Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika osmog vijeća, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A Oy, R. Nyrhinen i M. Pokkinen,

               —

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Helenske Republike, E. Tsaousi i K. Nasopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, A. Kramarczyk‑Szaładzińska i B. Majczyna, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i P. Aalto, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 148. točke (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora koji je pokrenuo A Oy o osnovanosti poreznog mišljenja koje je donio Keskusverolautakunte (Središnji ured porezne uprave, Finska) i u kojem je potonji smatrao da usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda koje obavlja podugovaratelj i za njih izdaje račun poduzetniku ugovaratelju, a ne izravno brodaru, ne mogu biti obuhvaćene izuzećem od poreza na dodanu vrijednost (PDV) iz članka 148. točke (d) Direktive 2006/112.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza (SL 1977., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 246.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. (SL 1991., L 376, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), sadržavala je članak 15. koji je određivao:
               „Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba prava Zajednice, države članice, u skladu s pretpostavkama koje propisuju radi osiguranja pravilne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zlouporabe, izuzimaju:

                        1.

                        isporuku robe koju na odredište izvan Zajednice otprema ili prevozi prodavatelj ili netko drugi u njegovo ime;

                  […]

                        5.

                        isporuku, preinaku, popravak, održavanje, zakup i najam plovila iz točke 4. podtočaka (a) i (b) i isporuku, najam, popravak i održavanje opreme, uključujući opremu za ribolov koja je ugrađena ili se pri tome koristi;

                  […]

                        8.

                        isporuku usluga osim onih iz točke 5., za zadovoljavanje izravnih potreba ondje navedenih plovila ili njihovog tereta;

                  […]”

               4

               Šesta direktiva stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2006/112 koja je stupila na snagu 1. siječnja 2007.

               5

               Članak 28. Direktive 2006/112/EZ predviđa:
               „Kada porezni obveznik koji djeluje u vlastito ime ali za drugu osobu sudjeluje u isporuci usluga, smatrat će se da je sam primio i isporučio te usluge.”

               6

               Članak 131. Direktive 2006/112 određuje:
               „Izuzeća predviđena poglavljima 2. do 9. primjenjuju se bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice i u skladu s uvjetima koje države članice utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.”

               7

               Poglavlje 7. glave IX. te direktive nosi naslov „Izuzeća koja se odnose na međunarodni prijevoz”. U njemu je sadržan članak 148. navedene direktive koji glasi kako slijedi:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:

                        (a)

                        isporuku robe za opskrbu gorivom i opskrbu namirnicama plovila koja plove na otvorenom moru i prevoze putnike za naknadu ili se koriste u komercijalne, industrijske ili ribolovne aktivnosti ili za spašavanje ili pomoć na moru ili za priobalni ribolov, uz iznimku opskrbe namirnicama plovila koja se koriste za priobalni ribolov;

                  […]

                        (c)

                        isporuku, preinaku, popravak, održavanje, zakup i najam plovila iz točke (a) i isporuku, najam, popravak i održavanje opreme, uključujući opremu za ribolov koja je ugrađena ili se pri tome koristi;

                        (d)

                        isporuku usluga osim onih iz točke (c), za zadovoljavanje izravnih potreba plovila iz točke (a) ili njihovog tereta;

                  […]”

         Finsko pravo

               8

               Članak 71. stavak 3. Arvonlisäverolaki 1501/1993 (Zakon 1501/1993 o porezu na dodanu vrijednost), od 30. prosinca 1993., u verziji koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: AVL), određuje:
               „Ne oporezuju se sljedeće prodaje:
               […]

                        (3)

                        prodaja usluga na plovilu ili zrakoplovu koji sudjeluju u međunarodnom prijevozu osoba pri njihovom putovanju u inozemstvo kao i prodaja usluga za zadovoljavanje izravnih potreba tog plovila ili njegova tereta.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               A je društvo kći društva B Oy. Ono obavlja svoje djelatnosti u dvije luke u kojima pruža usluge ukrcavanja i iskrcavanja tereta, skladištenja, usluge pomorske agencije i špedicije.

               10

               Među uslugama koje pruža A su i usluge ukrcavanja tereta na brodove i iskrcavanja tereta s brodova koji plove na otvorenom moru i obavljaju komercijalnu djelatnost. U praksi, ukrcavanje i iskrcavanje obavlja podugovaratelj koji za to izdaje račun A‑u, a potonji svojem naručitelju koji, ovisno o slučaju, može biti B, posjednik robe, špediter, prijevoznik ili brodar. Podrobne informacije o brodu i teretu o kojima je riječ dostavljene su podugovaratelju te su navedene i na računu koji je primio A i na računu koji je izdalo to društvo.

               11

               A je Središnjem uredu porezne uprave podnio zahtjev za porezno mišljenje kako bi saznao mogu li na temelju članka 71. stavka 3. AVL‑a ukrcavanja i iskrcavanja tereta koja je podugovaratelj obavio za račun svojih klijenata biti oslobođena od PDV‑a.

               12

               Središnji ured porezne uprave u odluci od 1. listopada 2014. upozorio je A da se usluge ukrcavanja i iskrcavanja tereta ne mogu smatrati uslugama koje su oslobođene od PDV‑a u smislu članka 71. stavka 3. AVL‑a, kojim je prenesen članak 148. točke (a), (c) i (d) Direktive o PDV‑u, jer pružanje usluga brodovima u međunarodnoj plovidbi ili njihovu teretu može biti oslobođeno od PDV‑a samo ako se te usluge pružaju u krajnjoj fazi isporuke predmetnih usluga. Međutim, u pretpostavci opisanoj u zahtjevu usluge ukrcavanja i iskrcavanja tereta pružene su u ranijoj fazi.

               13

               A je podnio tužbu protiv te odluke Korkein hallinto‑oikeusu (Vrhovni upravni sud, Finska) jer ona krši članak 148. točku (d) Direktive 2006/112, s obzirom na to da se ta odredba trebala tumačiti na način da isporuke usluga koje su po svojoj prirodi povezane s izravnim potrebama broda ili njegova tereta, poput usluga ukrcavanja i iskrcavanja tereta, trebaju biti izuzete od plaćanja PDV‑a, neovisno o osobi koja prodaje ili kupuje te usluge.

               14

               U svojoj se obrani finska porezna uprava osobito oslanjala na presudu Suda od 14. rujna 2006., Elmeka (C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563) kako bi utemeljila da se izuzeće od plaćanja PDV‑a određeno navedenom odredbom primjenjuje samo u krajnjoj fazi isporuke predmetnih usluga.

               15

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se na temelju navedene presude ne može odgovoriti na to je li, kako bi se primijenilo izuzeće od plaćanja PDV‑a, potrebno da račun za tu uslugu bude izdan izravno brodaru ako iz same prirode predmetne usluge proizlazi da je potonja povezana s izravnim potrebama brodova koji plove na otvorenome moru ili njihova tereta.

               16

               U tim je okolnostima Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 148. točku (d) Direktive 2006/112 tumačiti na način da su ukrcavanje tereta na brod i iskrcavanje tereta s broda isporuke usluga namijenjene za zadovoljavanje izravnih potreba tereta plovila iz točke (a) tog članka?

                        2.

                        Uzimajući u obzir točku 24. presude [od 14. rujna 2006., Elmeka, C-181/04 do C-183/04, EU:C:2006:563], prema kojoj se izuzeće predviđeno člankom 148. točkom (d) Direktive 2006/112 ne može proširiti na usluge obavljene u ranijoj fazi lanca isporuke, treba li tu odredbu tumačiti na način da isto vrijedi i za uslugu o kojoj je riječ u ovom predmetu, kod koje usluga koju podugovaratelj […] društva A […] pruža u prvoj u nizu transakcija uključuje uslugu koja se fizički izravno odnosi na teret i koju […] A […] dalje obračunava špediterskom ili prijevozničkom društvu?

                        3.

                        Uzimajući u obzir točku 24. [navedene presude], prema kojoj se izuzeće predviđeno člankom 148. točkom (d) Direktive 2006/112 primjenjuje samo na usluge koje su izravno isporučene brodaru, treba li tu odredbu tumačiti na način da se izuzeće predviđeno tom odredbom ne može primijeniti ako je usluga isporučena posjedniku tereta, primjerice izvozniku ili uvozniku robe?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               17

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 148. točku (d) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da pojam isporuke usluga za zadovoljavanje izravnih potreba tereta brodova uključuje usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda.

               18

               Uvodno, valja podsjetiti da su, u skladu s člankom 148. točkom (d) Direktive 2006/112, od plaćanja PDV‑a izuzete isporuke usluga osim onih iz točke (c) tog članka, za zadovoljavanje izravnih potreba plovila iz točke (a) navedenog članka ili njihovog tereta.

               19

               Tako iz teksta članka 148 točke (d) proizlazi da, kako bi predmetne usluge bile „ostale usluge”, ta odredba zahtijeva, s jedne strane, da predmetne usluge budu pružene za zadovoljavanje izravnih potreba plovila ili njegova tereta i, s druge strane, da to plovilo bude jedno od onih iz članka 148. točke (a) te direktive.

               20

               Kad je riječ o drugom uvjetu, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da je on u glavnom predmetu ispunjen, a njegova je i zadaća da to provjeri.

               21

               Što se tiče prvog uvjeta, valja istaknuti da članak 148. točka (d) Direktive 2006/112 ne pojašnjava kako valja razumjeti pojam „izravne potrebe broda i njegova tereta”. U tim okolnostima taj pojam treba tumačiti s obzirom na kontekst u koji ulazi članak 148. točka (d).

               22

               S tim u vezi valja istaknuti da je cilj članka 148. točke (c) Direktive 2006/112, poput cilja članka 148. točke (d) te direktive, koja na nju izravno, izuzeti od plaćanja PDV‑a usluge koje se odnose na međunarodni pomorski prijevoz te se, za određivanje tih usluga, poziva na same brodove, odnosno one iz točke (a) tog istog članka. Budući da su te dvije odredbe toliko slične i komplementarne, pojam „izravne potrebe broda i njegova tereta” valja tumačiti s obzirom na strukturu odredbi članka 148. točke (c) navedene direktive.

               23

               Međutim, valja istaknuti da članak 148. točka (c) Direktive 2006/112 osobito izuzima najam, popravak i održavanje ako se oni odnose na predmet koji služi korištenju broda iz točke (a) tog članka. U biti taj članak 148. točka (c) stoga zahtijeva postojanje veze između obavljene isporuke usluga i korištenja predmetnog broda (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 1985., Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, t. 21.)

               24

               Usluge ukrcavanja i iskrcavanja tereta ispunjavaju taj uvjet. Naime, prijevoz tereta uobičajen je oblik korištenja brodova koji plove na otvorenome moru. Međutim, kako bi se teret mogao prevesti i kako bi se na taj način moglo koristiti brodom, potrebno je navedeni teret ukrcati na taj brod u polazišnoj luci te iskrcati u dolazišnoj luci.

               25

               Stoga treba smatrati da takve usluge odgovaraju izravnim potrebama tereta broda iz članka 148. točke (a) Direktive 2006/112 i da, s obzirom na to da su neophodne za korištenje broda koji prevozi taj teret, također odgovaraju izravnim potrebama tog broda.

               26

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 148. točku (d) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da su usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda usluge za zadovoljavanje izravnih potreba plovila iz članka 148. točke (a) te direktive.

         Drugo i treće pitanje

               27

               Svojim drugim i trećim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 148. točku (d) Direktive 2006/112 tumačiti na način da su od plaćanja PDV‑a izuzete samo isporuke koje se odnose na ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda iz članka 148. točke (a) te direktive koje se obavljaju u krajnjoj fazi isporuke takve usluge ili da su također izuzete i isporuke obavljene u ranijoj fazi, poput usluge koju podugovaratelj pruži gospodarskom subjektu koji zatim za to izda račun špediteru ili prijevozniku. Sud koji je uputio zahtjev također pita treba li navedeni članak 148. točku (d) tumačiti na način da su od plaćanja PDV‑a također izuzete i usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda pružene posjedniku tog tereta, poput njegova uvoznika ili izvoznika.

               28

               Kao prvo, valja istaknuti da se, kad je riječ o isporukama usluga koje obuhvaća, članak 148. točka (d) Direktive 2006/112 ne odnosi na posebnu fazu njihova lanca isporuke niti su u njemu navedene osobe kojima za te isporuke usluga treba izdati račun. Slijedom toga, na temelju samog teksta te odredbe ne može se smatrati da su od primjene u njoj predviđenog izuzeća isključena pružanja usluga koja se ne obavljaju u krajnjoj fazi isporuke ili ona za koje je račun izdan posredniku.

               29

               U tim okolnostima valja ispitati može li takvo izuzeće proizlaziti iz konteksta u koji ulazi članak 148. točka (d) Direktive 2006/112.

               30

               S tim u vezi, u skladu s člankom 131. Direktive 2006/112, čiji je tekst istovjetan prvoj rečenici članka 15. Šeste direktive, države članice trebaju moći provesti izuzeće iz članka 148. točke (d) Direktive 2006/112 na način koji omogućuje njihovu ispravnu i izravnu primjenu i sprečavanje eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.

               31

               Međutim, u takvom kontekstu, Sud je u točki 24. presude od 14. rujna 2006, Elmeka (C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563), na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, smatrao da se izuzeće iz članka 15. točke 8. Šeste direktive, čiji je tekst istovjetan tekstu članka 148. točke (d) Direktive 2006/112, primjenjuje samo na transakcije koje se obavljaju u krajnjoj fazi isporuke predmetne usluge.

               32

               Međutim, valja podsjetiti da je u vrlo osobitim spojenim predmetima u kojima je donesena presuda od 14. rujna 2006, Elmeka (C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563), bila riječ o uslugama prijevoza goriva pruženih za račun naručitelja koji je zatim to gorivo prodavao brodarima. Stoga je bilo potrebno obaviti više transakcija prije korištenja tih usluga za potrebe navedene u članku 15. točki 8. Šeste direktive, s obzirom na to da je takvo korištenje završilo tek kad je gorivo isporučeno brodarima koji ga upotrebljavaju. Slijedom toga, Sud je u toj presudi utvrdio da bi proširenje predviđenog izuzeća na faze koje prethode krajnjoj isporuci tih usluga zahtijevalo uvođenje sustava kontrole i nadzora radi osiguranja krajnje uporabe navedenog goriva. Međutim, ti sustavi bi predstavljali ograničenja koja su nespojiva s ispravnom i izravnom primjenom izuzeća.

               33

               Takva sudska praksa, prilagođena osobitostima predmeta u kojima je donesena navedena presuda, koji su se odnosili na isporuke usluga koje su mogle biti izvršene za namjene različite od njihove krajnje namjene, ne može se prenijeti na situacije u kojima, s obzirom na njihovu prirodu, krajnji cilj pružanja usluga može biti izvjestan tek kad je ugovoren. Naime, u takvim situacijama ispravna i izravna primjena izuzeća iz članka 148. točke (d) Direktive 2006/112 osigurana je bez potrebe uvođenja sustava kontrole i nadzora.

               34

               To je slučaj s uslugama ukrcavanja i iskrcavanja tereta poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku. Naime, iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da provjera toga ispunjavaju li one uvjete primjene izuzeća iz članka 148. točke (d) Direktive 2006/112 ovisi jedino o vrsti broda na koji se ukrcava teret ili s kojeg se on iskrcava. Stoga se može smatrati da su ove usluge pružene od trenutka od kad su utvrđeni načini njihove provedbe.

               35

               Budući da nijedan drugi posebni element ne može opravdati to da se primjena izuzeća iz članka 148. točke (d) navedene direktive ograniči na krajnju fazu lanca isporuke predmetnih usluga, valja utvrditi da se, kad je riječ uslugama ukrcavanja i iskrcavanja tereta poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, to izuzeće ne primjenjuje samo na pružanja usluga koja se obavljaju u krajnjoj fazi isporuke tih usluga, nego također i na ona koja se obavljaju u ranijoj fazi.

               36

               Nadalje, takav je zaključak potkrijepljen ciljem koji se nastoji ostvariti člankom 148. Direktive 2006/112.

               37

               Naime, kako što to proizlazi iz naslova poglavlja 7. glave IX. te direktive, cilj koji se njome želi postići je poticanje međunarodnog prijevoza roba ili osoba. Međutim, tumačiti izuzeće iz članka 148. točke (d) Direktive 2006/112 kao da se primjenjuje samo na krajnju fazu isporuke usluga ukrcavanja ili iskrcavanja tereta bilo bi u suprotnosti s tim ciljem jer bi, s obzirom na to da bi svaki posrednik u tom lancu morao na svoje klijente prevaliti financijske troškove likvidnosne situacije koji proizlaze iz plaćanja PDV‑a, takvo tumačenje dovelo do povećanja cijena u međunarodnom prometu, a ne bi bilo potrebno opravdati ga osiguranjem ispravne i izravne primjene tog izuzeća.

               38

               Kao drugo, kad je riječ o uslugama ukrcavanja ili iskrcavanja tereta pruženima gospodarskom subjektu, ali za koje je račun izdan drugom gospodarskom subjektu, poput špeditera ili prijevoznika, nije sporno da se, s jedne strane, pretpostavlja da svaki gospodarski subjekt djeluje u vlastito ime. S druge strane, kad jedna osoba pristane da za račun drugoga podmiri račun pružanja usluga, može se smatrati da je ona posredovala u ispunjenju te usluge.

               39

               Kada, u skladu s člankom 28. Direktive 2006/112, porezni obveznik koji djeluje u vlastito ime, ali za drugu osobu, sudjeluje u isporuci usluga, smatrat će se da je sam primio i isporučio te usluge.

               40

               Iz toga slijedi da, ako je za uslugu ukrcavanja i iskrcavanja tereta pruženu gospodarskom subjektu račun izdan špediteru ili prijevozniku, osim ako se dokaže da taj poduzetnik nije djelovao u vlastito ime, valja smatrati da je usluga iznova pružena i da je učinak toga izmjena položaja ranije pružene usluge u lancu isporuke tih usluga.

               41

               Međutim, ta okolnost sama po sebi ne može dovesti u pitanje primjenu izuzeća iz članka 148. točke (d) Direktive 2006/112 na usluge ukrcavanja i iskrcavanja tereta. Naime, kao što proizlazi iz točke 35. ove presude, s obzirom na to da se izuzeće iz te odredbe primjenjuje na takve usluge neovisno o fazi lanca isporuke u kojoj se pruža predmetna usluga, umetanje dodatne usluge u taj lanac ne utječe na primjenu navedenog izuzeća.

               42

               Kao treće, kad je riječ o primjenjivosti izuzeća iz članka 148. točke (d) Direktive 2006/112 na usluge ukrcavanja i iskrcavanja tereta koje su pružene posjednicima predmetnih tereta, u mjeri u kojoj se ono, kako se ističe, može primijeniti na ukrcavanje i iskrcavanje tereta neovisno o fazi lanca u kojem je pružena predmetna usluga, takva pružanja usluga mogu biti izuzeta ako su dio tog lanaca isporuke.

               43

               Međutim, s tim u vezi, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, Sud je u točki 24. presude od 14. rujna 2006.Elmeka (C‑181/04 à C‑183/04, EU:C:2006:563), presudio da lanac isporuke usluge o kojoj je bila riječ u predmetima u kojima je donesena ta presuda završio kad je navedena usluga pružena brodaru predmetnog broda.

               44

               S obzirom na to, to rješenje također treba smjestiti u njegov kontekst. Naime, u tim predmetima bila je riječ o pružanju usluga prijevoza goriva za opskrbu. Budući da je cilj tih usluga bio zadovoljiti potrebe predmetnih brodova, a one nisu bile izravno povezane s teretom koji se prevozio, njihov se trošak stoga kao takav nije mogao prevaliti na posjednike tih tereta.

               45

               Suprotno tomu, u slučaju pružanja usluga ukrcavanja ili iskrcavanja tereta, s obzirom na to da su one izravno povezane s prevezenim teretom te se njihov trošak kao takav mogao prevaliti na navedene posjednike, treba smatrati da je pružanje tih usluga posjednicima tih tereta uvijek dio lanaca isporuke navedenih usluga. Iz toga proizlazi da takve isporuke mogu biti izuzete na temelju članka 148. točke (d) Direktive 2006/112.

               46

               U tim okolnostima na drugo i treće pitanje treba odgovoriti tako da članak 148. točku (d) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da, s jedne strane, od plaćanja PDV‑a mogu biti izuzete ne samo isporuke koje se odnose na ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda iz članka 148. točke (a) te direktive koje se obavljaju u krajnjoj fazi isporuke takve usluge, nego i isporuke obavljene u ranijoj fazi, poput usluge koju podugovaratelj pruži gospodarskom subjektu koji zatim za to izda račun špediteru ili prijevozniku i, s druge strane, da od plaćanja PDV‑a također mogu biti izuzete i usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda pružene posjedniku tog tereta, poput njegova uvoznika ili izvoznika.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 148. točku (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da su usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda usluge za zadovoljavanje izravnih potreba plovila iz članka 148. točke (a) te direktive.

                        2.

                           Članak 148. točku (d) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da, s jedne strane, od plaćanja PDV‑a mogu biti izuzete ne samo isporuke koje se odnose na ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda iz članka 148. točke (a) te direktive koje se obavljaju u krajnjoj fazi isporuke takve usluge, nego i isporuke obavljene u ranijoj fazi, poput usluge koju podugovaratelj pruži gospodarskom subjektu koji zatim za to izda račun špediteru ili prijevozniku i, s druge strane, da od plaćanja PDV‑a također mogu biti izuzete i usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda pružene posjedniku tog tereta, poput njegova uvoznika ili izvoznika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski