title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 22. lipnja 2016.#Whirlpool Europe BV protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Državne potpore – Bijela tehnika – Potpora za restrukturiranje – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem pod uvjetom poštovanja određenih uvjeta – Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio prethodnu odluku u istom postupku – Nepostojanje osobnog utjecaja – Nepostojanje bitnog utjecaja na konkurentsku poziciju – Nedopuštenost.#Predmet T-118/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Državne potpore — Bijela tehnika — Potpora za restrukturiranje — Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem pod uvjetom poštovanja određenih uvjeta — Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio prethodnu odluku u istom postupku — Nepostojanje osobnog utjecaja — Nepostojanje bitnog utjecaja na konkurentsku poziciju — Nedopuštenost“
      U predmetu T‑118/13,

         Whirlpool Europe BV, sa sjedištem u Bredi (Nizozemska), koji zastupaju F. Wijckmans i H. Burez, odvjetnici,
      tužitelj,
      koji podupire

         Electrolux AB, sa sjedištem u Stockholmu (Švedska), koji zastupaju F. Wijckmans i H. Burez, odvjetnici,
      intervenijent,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju L. Flynn, É. Gippini Fournier i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koju podupire

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas i J. Bousin, u svojstvu agenata,
      i

         Fagor France SA, sa sjedištem u Rueil‑Malmaisonu (Francuska), koji zastupaju J. Derenne i A. Müller‑Rappard, odvjetnici,
      intervenijenti,
      povodom zahtjeva koji se temelji na članku 263. UFEU‑a i kojim se zahtijeva poništenje Odluke Komisije 2013/283/EU od 25. srpnja 2012. o državnoj potpori SA.23839 (C 44/2007) Francuske u korist društva FagorBrandt (SL 2013., L 166, str. 1.),
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednik, S. Gervasoni i L. Madise (izvjestitelj), suci,
      tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 24. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Whirlpool Europe BV (u daljnjem tekstu: Whirlpool), posluje u sektoru proizvodnje i stavljanja na tržište velikih kućanskih aparata.

               2

               Dopisom od 6. kolovoza 2007. Francuska Republika obavijestila je Europsku komisiju o projektu potpore restrukturiranju u iznosu od 31 milijun eura u korist FagorBrandt SA koji je postao Fagor France SA (u daljnjem tekstu: FagorBrandt ili korisnik).

               3

               Dopisom od 10. listopada 2007. Komisija je obavijestila Francusku Republiku o odluci o pokretanju formalnog istražnog postupka u skladu s člankom 88. stavkom 2. UEZ‑a (SL 2007., C 275, str. 18.).

               4

               Dopisima od 14. prosinca 2007., 26. veljače i 12. ožujka 2008., Electrolux AB, koji također posluje u sektoru proizvodnje i stavljanja na tržište velikih kućanskih aparata, podnio je svoja očitovanja.

               5

               Dopisom do 17. prosinca 2007. Whirlpool je podnio svoja očitovanja.

               6

               Odlukom 2009/485/EZ od 21. listopada 2008. o državnoj potpori C 44/07 (ex N 460/07), koju je Francuska željela provesti u korist društva FagorBrandt (SL 2009., L 160, str. 11.), Komisija je odobrila potporu pod uvjetom da FagorBrandt prestane stavljati na tržište hladnjake, zamrzivače, aparate za kuhanje i perilice posuđa marke Vedette u trajanju od pet godina.

               7

               Presudom od 14. veljače 2012.Electrolux/Komisija (T‑115/09 i T‑116/09, EU:T:2012:76), donesenom povodom tužbi Electroluxa i Whirlpoola, Opći sud poništio je odluku 2009/485 nakon što je utvrdio da je Komisija počinila očite pogreške u ocjeni uzevši u obzir nevažeću kompenzacijsku mjeru (prijenos Brandt Components) i propustivši analizirati kumulativni učinak prijavljene potpore na tržišno natjecanje, spomenute u točki 2. ove presude, i jedne druge potpore koju je Talijanska Republika dodijelila FagorBrandtu putem njegove podružnice FagorBrandt Italia (u daljenjm tekstu: talijanska potpora).

               8

               Komisija je 25. srpnja 2012., slijedom presude od 14. veljače 2012., Electrolux/Komisija (T‑115/09 i T‑116/09, EU:T:2012:76), donijela Odluku 2013/283/EU o državnoj potpori SA.23839 (C 44/2007) Francuske u korist društva FagorBrandt (SL 2013., L 166, str. 1., u daljnjem tekstu: pobijana odluka), u kojoj je utvrdila da je prijavljena potpora spojiva s unutarnjim tržištem (u daljnjem tekstu: potpora na koju se odnosi pobijana odluka ili predmetna mjera) pod uvjetima koje je tamo navela.

               9

               U pobijanoj odluci Komisija je u bitnome smatrala da, nakon što je ispitala kumulativni učinak predmetne mjere i talijanske potpore (uvodne izjave 85. do 88.), prijenos Brandt Components (koji je Odluka 2009/485 kvalificirala kao kompenzacijsku mjeru) i prekid stavljanja na tržište određenih proizvoda marke Vedette u trajanju od pet godina (kuhanje, hlađenje, pranje posuđa) (propisano Odlukom 2009/485) nisu dovoljni kako bi se spriječilo prekomjerno narušavanje tržišnog natjecanja (uvodne izjave 100. i 112.). Pod tim uvjetima, ona je osobito odlučila odrediti kao uvjet usklađenosti predmetne mjere produljenje prekida stavljanja na tržište ranije navedenih proizvoda marke Vedette za dodatne tri godine (uvodna izjava 112.). Ona je ocijenila da je ta mjera sama za sebe dovoljna za proporcionalno smanjenje negativnih učinaka na tržišno natjecanje proizašlih iz odobravanja potpore (uvodna izjava 117. ) i da kompenzira kumulativni učinak navedene potpore i talijanske potpore (uvodna izjava 118.).

               10

               Izreka pobijane odluke glasi kako slijedi:
               „Članak 1.
               Potpora koju [Francuska Republika] želi dati društvu FagorBrandt u iznosu od 31 milijun eura usklađena je s unutarnjim tržištem pod uvjetima iz članka 2.
               Članak 2.
               1.   Francuska tijela moraju privremeno obustaviti isplatu državne potpore iz članka 1. ove odluke društvu FagorBrandt dok ono ne izvrši povrat nespojive državne potpore na koju se odnosi Odluka Komisije 2004/343/EZ od 16. prosinca 2003.
               2.   Plan restrukturiranja FagorBrandta, kako ga je [Francuska Republika] poslala Komisiji 6. kolovoza 2007., mora se provesti u cijelosti.
               3.   Vlastiti doprinos u troškovima restrukturiranja u iznosu od 31,5 milijuna eura, koji je predlagao FagorBrandt, treba biti uvećan za 3190878,02 eura, na koji je potrebno dodati kamate koje počinju teći od dana kada je FagorBrandtu dana na raspolaganje talijanska potpora do 21. listopada 2008. To povećanje mora biti izvršeno prije 31. prosinca 2012., kada se završava razdoblje restrukturiranja društva. Francuska tijela moraju podnijeti dokaz o tom povećanju u roku od dva mjeseca nakon 31. prosinca 2012.
               4.   FagorBrandt prestat će stavljati na tržište proizvode za hlađenje, kuhanje i pranje posuđa marke Vedette u razdoblju od osam godina.
               5.   Kako bi se osiguralo poštovanje uvjeta iz stavaka 1. do 4. ovog članka, [Francuska Republika] mora putem godišnjih izvješća obavještavati Komisiju o napretku restrukturiranja FagorBrandta, povratu nespojive državne potpore iz stavka 1., plaćanju spojive potpore i provođenju kompenzacijskih mjera.
               Članak 3.
               [Francuska Republika] u roku od dva mjeseca od priopćenja ove odluke obavješćuje Komisiju o mjerama koje je poduzela u svrhu postupanja u skladu s ovom odlukom.
               Članak 4.
               Ova Odluka upućena je Francuskoj Republici.”

         Postupak i zahtjevi stranaka

               11

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 20. veljače 2013. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               12

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 6. lipnja 2013. Electrolux je zatražio intervenciju u ovom predmetu u potporu tužitelju. Aktima podnesenima 25. lipnja i 8. srpnja 2013. FagorBrandt i Francuska Republika zatražili su intervenciju u potporu Komisiji.

               13

               Rješenjima od 11. rujna 2013. predsjednik četvrtog vijeća Općeg suda prihvatio je zahtjeve za intervenciju koje su podnijeli Electrolux, FagorBrandt i Francuska Republika.

               14

               Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 3. listopada 2013. tužitelj je od Općeg suda zatražio da, kao mjeru upravljanja postupkom, odobri podnošenje pisanih očitovanja kao odgovor na zahtjev Komisije o dopuštenosti tužbe jer je on po prvi puta podnesen u stadiju odgovora na repliku.

               15

               Dopisima od 14., 24. i 29. listopada 2013. Komisija, Francuska Republika i FagorBrandt podnijeli su očitovanja na zahtjev za određivanje mjera upravljanja postupkom koji je podnio tužitelj.

               16

               Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 5. prosinca 2013., FagorBrandt i Francuska Republika podnijeli su svoje intervencijske podneske.

               17

               Podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 6. prosinca 2013. Electrolux je podnio svoj intervencijski podnesak.

               18

               Podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 19. veljače 2014. Komisija se očitovala na intervencijske podneske Francuske Republike, FagorBrandta i Electroluxa.

               19

               Podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 4. ožujka 2014. tužitelj se očitovao na intervencijske podneske FagorBrandta i Francuske Republike.

               20

               Aktom od 23. rujna 2015. Opći sud je priopćio mjere upravljanja postupkom strankama. Opći sud je osobito zatražio od tužitelja da odgovori na Komisijine argumente kojima ona osporava dopuštenost njegove tužbe i da se o njima izjasni u svojim očitovanjima.

               21

               Dopisima od 9. i 30. listopada 2015. Komisija, a zatim i tužitelj odgovorili su na pitanja Općeg suda.

               22

               Budući da se sastav vijeća Općeg suda promijenio, sudac izvjestitelj postao je član drugog vijeća, kojemu je stoga dodijeljen ovaj predmet.

               23

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        primarno, poništi pobijanu odluku u cijelosti jer jedan ili više kumulativnih uvjeta iz Smjernica o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje poduzeća u teškoćama (SL C 244, str. 2.) nisu ispunjeni ili, u svakom slučaju, Komisija nije dovoljno provjerila u pravnom pogledu je li svaki od uvjeta ispunjen;

                        —

                        podredno, poništi pobijanu odluku u cijelosti jer povrjeđuje obvezu obrazlaganja propisanu člankom 296. UFEU‑a;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova;

                        —

                        naloži Francuskoj Republici i FagorBrandtu snošenje vlastitih troškova.

               24

               Electrolux od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        primarno, poništi pobijanu odluku u cijelosti jer jedan ili više (kumulativnih) uvjeta iz Smjernica o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje poduzeća u teškoćama nisu ispunjeni ili, u svakom slučaju, Komisija nije dovoljno provjerila u pravnom pogledu je li svaki od uvjeta ispunjen;

                        —

                        podredno, poništiti pobijanu odluku u cijelosti jer povrjeđuje obvezu obrazlaganja propisanu člankom 296. UFEU‑a.

               25

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               26

               FagorBrandt od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbaci tužbu kao nedopuštenu ili neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               27

               Francuska Republika od Općeg suda zahtijeva da odbije tužbu.

         Pravo

               28

               Komisija, koju podupiru Francuska Republika i FagorBrandt, potvrđuje u stadiju replike da, u skladu sa sudskom praksom, činjenica da je poduzetnik bio saslušan i da je odvijanje postupka velikim dijelom utvrđeno njegovim očitovanjima, ako se radi o važnom elementu kod ocjenjivanja aktivne procesne legitimacije, ne oslobađa poduzetnika obveze dokazivanja da sporna potpora može dovesti do „znatnog utjecaja” na njegov položaj na tržištu. Komisija pojašnjava u pogledu „znatnog utjecaja” da, u skladu sa sudskom praksom, ne bi bilo dovoljno u svrhu dokazivanja da se osobno odnosi na predmetnog poduzetnika utvrditi da je predmetna potpora mogla imati „određeni utjecaj” na konkurentske odnose i da se predmetni poduzetnik nalazio u konkurentskom odnosu s korisnikom potpore. Upravo suprotno, valja dokazati da je potpora utjecala na osobit način na tužitelja, za razliku od njegovih konkurenata. Komisija navodi da se na taj osnovni zahtjev nedavno pozvao Sud u presudi od 13. lipnja 2013., Ryanair/Komisija (C‑287/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:395).

               29

               Tužitelj je u svojim očitovanjima na intervencijske podneske FagorBrandta i Francuske Republike kao i u svojim odgovorima na pitanja Općeg suda od 15. listopada 2015. najprije naveo da je iz pobijane odluke jasno vidljivo da je potpora obuhvaćena predmetnom mjerom značajno utjecala na njegov položaj na tržištu.

               30

               Tužitelj, kojeg podupire Electrolux, u tom se pogledu, kao prvo, poziva na uvodnu izjavu 18. pobijane odluke u kojoj piše da bi „bez potpore FagorBrandt izašao s tržišta” i da bi „nestanak FagorBrandta posljedično omogućio europskim konkurentima da u značajnom iznosu povećaju svoju prodaju i proizvodnju”, kao drugo, na uvodnu izjavu 93. te odluke koja pojašnjava da „potpore restrukturiranju automatski narušavaju tržišno natjecanje jer sprječavaju eliminaciju korisnika s tržišta i stoga ograničavaju razvoj konkurenata”, kao treće, na uvodnu izjavu 94. navedene odluke koja navodi da „[b]ez potpore francuske države FagorBrandt bi brzo izašao s tržišta […;] stoga bi nestajanje FagorBrandta moglo omogućiti njegovim europskim konkurentima da značajno povećaju svoje prodaje i time proizvodnju” i, kao četvrto, na uvodne izjave 105. i 109. pobijane odluke koje navode da je Whirlpool jedan od „glavnih konkurenata FagorBrandta” na tržištu hladnjaka, zamrzivača i perilica posuđa. On iz toga zaključuje, navodeći uvodne izjave pobijane odluke u svojim pismenima, da je u dovoljnoj mjeri u pravnom pogledu dokazao da je njegov položaj na tržištu bio pogođen u značajnoj mjeri.

               31

               Tužitelj također ističe da Komisija nije prije stadija odgovora na repliku osporila svoj osobni utjecaj u pogledu odluke 2009/485, niti je Opći sud doveo u pitanje dopuštenost tužbe u svojoj presudi od 14. veljače 2012., Electrolux/Komisija (T‑115/09 i T‑116/09, EU:T:2012:76). U odgovoru na pitanja Općeg suda tužitelj u tom pogledu u bitnome navodi da je presuda od 14. veljače 2012., Electrolux/Komisija (T‑115/09 i T‑116/09, EU:T:2012:76), postala pravomoćna u pogledu pitanja dopuštenosti tužbe, osobito u mjeri u kojoj se pobijana odluka temelji na potpuno istom upravnom predmetu kao i Odluka 2009/485, argumenti koje je istaknuo su isti i Komisija nije podnijela argumente ni dokaze koji bi omogućili Općem sudu da razlikuje pitanje dopuštenosti tužbe u ovom postupku od dopuštenosti tužbe koja je pravilno utvrđena presudom od 14. veljače 2012., Electrolux/Komisija (T‑115/09 i T‑116/09, EU:T:2012:76), u ranijem postupku.

               32

               Kao drugo, tužitelj ističe da se on u svakom slučaju razlikuje od drugih poduzetnika na tržištu.

               33

               On najprije ističe da je kao drugi najveći na francuskom tržištu nužno trebao više profitirati od izlaska s tržišta korisnika od svojih konkurenata. U tom pogledu potvrđuje da od trenutka kada je korisnik potpore prestao sa svojim aktivnostima sredinom 2013. „preuzeo je značajan dio tržišnih udjela francuskog tržišta”, i čak i ako je preuzeo tek 1 % udjela tržišta FagorBrandta, taj iznos je trebao odgovarati iznosu potpore na koju se odnosi pobijana odluka. Tužitelj stoga ističe da je nestanak FagorBrandta mogao u njegovu pogledu stvoriti značajan dobitak u tržišnim udjelima uzevši u obzir njegov položaj drugog najvećeg na tržištu, na način da je potpora iz pobijane odluke bila izvorom značajnog gubitka prihoda koji je karakterizirao, kao takav, bitan utjecaj na njegov položaj na tržištu u smislu sudske prakse.

               34

               Kao drugo, u okviru dokaza osobitog utjecanja na njegov položaj, tužitelj smatra da se on nalazio, kao što je utvrdio u tužbi, među potencijalnim kupcima korisnika 2001/2002 kada se za potonjeg vodio postupak likvidacije. Preuzimanje Brandta na kraju je dodijeljeno Fagoru jer se on obvezao ne restrukturirati ga tijekom dvije godine u zamjenu za predmetnu potporu.

               35

               Kao treće, tužitelj podsjeća da je bio usko upleten u predmetni postupak u mjeri u kojoj ga se jasno može razlikovati od drugih subjekata na tržištu.

               36

               Najprije valja istaknuti da je Komisija po prvi put u stadiju odgovora na repliku postavila pitanje dopuštenosti tužbe, pozivajući se na nepostojanje tužiteljeve aktivne procesne legitimacije.

               37

               Međutim, s jedne strane, valja utvrditi da sud Unije može u bilo koje doba po službenoj dužnosti ispitati uvjete dopuštenosti tužbe (vidjeti u tim smislu presudu od 22. listopada 1996., Skibsværftsforeningen i dr./Komisija, T‑266/94, EU:T:1996:153, t. 40.). Stoga neosporavanje dopuštenosti tužbe od strane Komisije ili, a fortiori, njezino kasno osporavanje ne podrazumijevaju da se Opći sud odrekao ispitivanja tog pitanja.

               38

               S druge strane, ništa ne priječi da Opći sud uzme u obzir primjedbe kao odgovor na argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je podnio tužitelj nakon odgovora na repliku (vidjeti u tom smislu rješenje od 7. ožujka 2013., UOP/Komisija, T‑198/09, neobjavljeno, EU:T:2011:354, t. 32.), kao što je to izričito priznala Komisija na raspravi.

               39

               Stoga valja ispitati dopuštenost tužbe koju je podnio tužitelj.

               40

               U dijelu u kojem Komisija tužitelju osporava procesnu legitimaciju, valja podsjetiti da članak 263. četvrti stavak UFEU‑a predviđa dva slučaja u kojima se fizičkoj ili pravnoj osobi priznaje procesna legitimacija za podnošenje tužbe protiv akta Unije koji joj nije upućen. S jedne strane, takva tužba može se podnijeti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na nju. S druge strane, takva osoba može podnijeti tužbu protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se isti izravno odnosi na nju.

               41

               U konkretnom slučaju, pobijana odluka upućena je samo Francuskoj Republici i podrazumijeva pojedinačnu potporu u smislu članka 1. točke (e) Uredbe Vijeća (EU) br. 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 2015., L 248, str. 9.). Budući da pobijana odluka ima dakle pojedinačan karakter, ona ne može biti regulatorni akt u smislu članka 263. stavka četvrtog UFEU‑a koji se odnosi na svaki akt opće primjene, osim zakonodavnih akata (vidjeti presudu od 3. prosinca 2014., Castelnou Energía/Komisija, T‑57/11, EU:T:2014:1021, t. 23. i navedenu sudsku praksu). Zato je, s obzirom na to da tužitelj nije adresat pobijane odluke, tužba dopuštena samo pod uvjetom da se ta odluka izravno i osobno odnosi na njega.

               42

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda može se smatrati da se odluka koja je upućena nekoj drugoj osobi odnosi osobno na treće osobe samo ako ta odluka na njih utječe isključivo zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od svake druge osobe, izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena (presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, t. 223.; od 22. studenoga 2007., Sniace/Komisija, C‑260/05 P, EU:C:2007:700, t. 53.; od 9. srpnja 2009., 3F/Komisija, C‑319/07 P, EU:C:2009:435, t. 29.).

               43

               Budući da se tužba odnosila na Komisijinu odluku u području državnih potpora, valja istaknuti da u okviru postupka nadzora državnih potpora predviđenog člankom 108. UFEU‑a valja razlikovati, s jedne strane, prethodnu fazu ispitivanja potpora na temelju stavka 3. toga članka, koja samo ima za cilj omogućiti Komisiji da stekne prvi dojam o djelomičnoj ili potpunoj spojivosti konkretne potpore i, s druge strane, fazu ispitivanja iz stavka 2. navedenog članka. Tek u toj fazi, kojoj je svrha omogućiti Komisiji stjecanje potpune slike o svim činjenicama predmeta, Ugovor propisuje obvezu Komisije da pozove stranke da podnesu svoje primjedbe (vidjeti presudu od 9. srpnja 2009., 3F/Komisija, C‑319/07 P, EU:C:2009:435, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Ako poduzetnik dovodi u pitanje osnovanost odluke o ocjeni potpore koja je donesena na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a ili nakon službenog istražnog postupka, sama činjenica da ga se može smatrati strankom u smislu stavka 2. toga članka ne može biti dovoljna kako bi se dopustila tužba. On stoga mora dokazati da ima poseban status u smislu presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17) (vidjeti u tom smislu rješenje od 10. studenoga 2015., Compagnia Trasporti Pubblici i dr./Komisija, T‑187/15, neobjavljeno, EU:T:2015:846, t. 18.). Tomu je osobito tako u situaciji kada je njegov položaj na tržištu značajno pogođen potporom koja je predmetom navedene odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2005., Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C‑78/03 P, EU:C:2005:761, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               45

               S tim u vezi, utvrđeno je da se odluka Komisije o zatvaranju službenog istražnog postupka pokrenutog na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a u vezi s državnom potporom odnosi, uz poduzetnika koji je korisnik potpore, i na poduzetnike koji su mu konkurenti i koji su odigrali aktivnu ulogu u okviru tog postupka ako mjera potpore koja je predmet pobijane odluke bitno utječe na njihov položaj na tržištu. Poduzetnik se ne može pozivati isključivo na svoje svojstvo konkurenta u odnosu na onoga koji je korisnik potpore, nego usto mora dokazati, uzimajući u obzir stupanj svojeg mogućeg sudjelovanja u postupku i važnost utjecaja na svoj položaj na tržištu, da je u činjeničnoj situaciji koja ga izdvaja pojedinačno poput osobe kojoj je takva odluka upućena (vidjeti rješenje od 7. ožujka 2013., UOP/Komisija, T‑198/09, neobjavljeno, EU:T:2013:105, t. 25. i 26. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također u tom smislu presudu od 28. siječnja 1986., Cofaz i dr./Komisija, 169/84, Zb., EU:C:1986:42, t. 25., i rješenje od 27. svibnja 2004., Deutsche Post i DHL/Komisija, T‑358/02, EU:T:2004:159, t. 33. i 34.).

               46

               Što se tiče utvrđivanja takvog utjecaja, Sud je imao priliku pojasniti da sama okolnost, da bi akt poput pobijane odluke mogao imati određeni utjecaj na konkurentske odnose koji postoje na mjerodavnom tržištu i da se predmetni poduzetnik nalazio u bilo kakvom konkurentskom odnosu s osobom kojoj taj akt ide u prilog, ne bi ni u kojem slučaju bila dovoljna da bi se moglo smatrati da se navedeni akt osobno odnosi na navedenog poduzetnika (vidjeti u tom smislu presude od 10. prosinca 1969., Eridania i dr./Komisija, 10/68 i 18/68, EU:C:1969:66, t. 7., i od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija, C‑487/06 P, EU:C:2008:757, t. 47.).

               47

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, tužitelj mora podnijeti dokaze uz pomoć kojih se može utvrditi osobitost njegove konkurentske situacije (rješenje od 27. svibnja 2004., Deutsche Post i DHL/Komisija, T‑358/02, EU:T:2004:159, t. 38., i presuda od 10. veljače 2009., Deutsche Post i DHL International/Komisija, T‑388/03, EU:T:2009:30, t. 49. i 51.) i pokazati da je njegov konkurentski položaj značajno pogođen u usporedbi s drugim konkurentskim poduzetnicima na predmetnom tržištu (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. svibnja 2004., Deutsche Post i DHL/Komisija, T‑358/02, EU:T:2004:159, t. 41.; vidjeti također u tom smislu presude od 10. veljače 2009., Deutsche Post i DHL International/Komisija, T‑388/03, EU:T:2009:30, t. 51.; od 13. rujna 2010., TF1/Komisija, T‑193/06, EU:T:2010:389, t. 84.; od 15. siječnja 2013., Aiscat/Komisija, T‑182/10, EU:T:2013:9, t. 68.; od 5. studenoga 2014., Vtesse Networks/Komisija, T‑362/10, EU:T:2014:928, t. 55., i od 3. prosinca 2014., Castelnou Energía/Komisija, T‑57/11, EU:T:2014:1021, t. 35. do 37.).

               48

               Tužitelj u ovom slučaju u bitnome ističe da se pobijana odluka odnosi na njega osobno jer je potpora omogućila da se na predmetnom tržištu održi poduzetnik koji bi bez nje nestao s tog tržišta. Održavanje korisnika potpore na tržištu ima za posljedicu gubitak prihoda tužitelja u mjeri u kojoj je on kao drugi proizvođač na francuskom tržištu mogao preuzeti tržišne udjele koji bi se oslobodili nestankom FagorBrandta.

               49

               Valja podsjetiti da se o dopuštenosti tužbe odlučuje na temelju uvjeta koji su postojali u trenutku podnošenja zahtjeva, to jest na dan podnošenja tužbe (rješenje od 15. prosinca 2010., Albertini i dr. i Donnelly/Parlament, T‑219/09 i T‑326/09, EU:T:2010:519, t. 39., i presuda od 3. prosinca 2014., Castelnou Energía/Komisija, T‑57/11, EU:T:2014:1021, t. 34.).

               50

               U okolnostima ovog slučaja, a da nije potrebno utvrđivati jesu li dokazi na koje se tužitelj poziva primjenjivi na konkurentsku situaciju koja je postojala na dan podnošenja tužbe i rezultat je pobijane odluke, valja utvrditi da se pomoću njih ne može utvrditi bitni utjecaj na tužiteljev položaj na tržištu uslijed predmetne mjere.

               51

               Naime, u prikazu tržišnih udjela u prilogu 14. tužbe nabrojeno je više od petnaest subjekata na francuskom i europskom tržištu velikih kućanskih aparata. Kao što je to Komisija istaknula na raspravi, ne može se jednostavno pretpostaviti da bi tužitelj značajno povisio svoju prodaju u slučaju nestanka s tržišta poduzetnika korisnika predmetnih mjera a da nije podnesen nikakav dokaz u prilog toj tvrdnji s obzirom na to da, kao u ovom slučaju, tržište ima raspršenu strukturu koju obilježava prisutnost velikog broja gospodarskih subjekata (vidjeti u tom smislu rješenje od 11. siječnja 2012., Phoenix‑Reisen i DRV/komisija, T‑58/10, neobjavljeno, EU:T:2012:3, t. 50.).

               52

               S druge strane, uvodne izjave pobijane odluke na koje se tužitelj poziva (citirane u točki 30. ove presude) ograničavaju se na izlaganje općenito važećih tvrdnji koje se potencijalno odnose na sve gospodarske subjekte prisutne na predmetnom tržištu. Iako one osobito navode da bi nestanak FagorBrandta mogao omogućiti njegovim europskim konkurentima da značajno povećaju svoju prodaju, a time i proizvodnju (uvodne izjave 18. i 94.), one ni u kojem slučaju ne omogućuju da se pretpostavi da je sporna mjera više utjecala na tužitelja nego, u prosjeku, na sve njegove konkurente (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2014., Castelnou Energía/Komisija, T‑57/11, EU:T:2014:1021, t. 35.) ili da bi se on bolje razvijao u slučaju da predmetna mjera nije bila odobrena (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. svibnja 2004., Deutsche Post i DHL/Komisija, T‑358/02, EU:T:2004:159, t. 43.). Osobito, ni na koji način nije moguće provjeriti je li tužitelj bio spremniji od prosjeka svojih konkurenata pridobiti oslobođenu potražnju nastalu nestankom FagorBrandta. Tužitelj osobito nije dokazao da je sporna potpora poslužila njezinu korisniku da sačuva tržišne udjele koje bi u protivnom on preuzeo (presuda od 13. lipnja 2013., Ryanair/Komisija, C‑287/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:395, t. 113.) i da je zbog toga pretrpio vrlo velik gubitak prihoda u odnosu na svoje druge konkurente, kako bi označio bitan utjecaj na svoj položaj na tržištu. U tom pogledu, suprotno onome što tvrdi tužitelj, njegov položaj drugog najvećeg na tržištu iza korisnika potpore ne može sam po sebi služiti kao pretpostavka o postojanju bitnog utjecaja na njegov položaj na tržištu (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. kolovoza 2008., Adomex/Komisija, T‑315/05, neobjavljeno, EU:T:2008:300, t. 28.).

               53

               Nijedan od argumenata na koje se tužitelj poziva ne pobija tvrdnju izloženu u točkama 50. do 52. ove presude o nepostojanju tužiteljeve aktivne procesne legitimacije zbog nepostojanja dokaza bitnog utjecaja na njegovu konkurentsku poziciju u trenutku podnošenja tužbe.

               54

               Kao prvo, činjenica da je tužitelj od trenutka kada je korisnik potpore prestao sa svojim aktivnostima sredinom 2013. „preuzeo značajan dio tržišnih udjela francuskog tržišta” (vidjeti točku 33. ove presude) ničime nije dokazana. U svakom slučaju, čak i da se to utvrdi, tužitelj ne tvrdi da bi ta činjenica, u skladu sa sudskom praksom (vidjeti točku 47. ove presude) označavala posebnost njegovog konkurentskog položaja u odnosu na njegove konkurente. Isto vrijedi i za okolnost prema kojoj čak i ako je tužitelj preuzeo tek 1 % tržišnih udjela FagorBrandta, taj je iznos je odgovarao iznosu potpore na koju se odnosi pobijana odluka. Ta tvrdnja se naime odnosi na sve subjekte na tržištu.

               55

               Kao drugo, na temelju tužiteljevog sudjelovanja u postupku ispitivanja ne može se pretpostaviti bitan utjecaj na njegov položaj na tržištu. Naime samo na temelju tužiteljevog sudjelovanja u upravnom postupku ne može se zaključiti da ima aktivnu procesnu legitimaciju (rješenje od 7. ožujka 2013., UOP/Komisija, T‑198/09, neobjavljeno, EU:T:2013:105, t. 27.; vidjeti također u tom smislu presudu od 22. studenoga 2007., Sniace/Komisija, C‑260/05 P, EU:C:2007:700, t. 60.) čak i ako je imao važnu ulogu u tom postupku, osobito time što je podnio tužbu koja je podloga pobijane odluke (vidjeti u tom smislu, presudu od 9. srpnja 2009., 3F/komisija, C‑319/07 P, EU:C:2009:435, t. 94. i 95.).

               56

               Kao treće, okolnost da je tužitelj bio među potencijalnim stjecateljima korisnika potpore u 2001/2002, kada se u vezi s potonjim vodio postupak likvidacije (vidjeti točku 34. ove presude), nema utjecaja na njegovu sposobnost da, više od deset godina nakon navedenog postupka, preuzme, u znatno većem omjeru od svojih konkurenata, tržišne udjele koji su se oslobodili nestankom FagorBrandta.

               57

               Kao četvrto, bez utjecaja je na načelo pravomoćnosti činjenica da u presudi od 14. veljače 2012., Electrolux/Komisija (T‑115/09 i T‑116/09, EU:T:2012:76), Opći sud nije po službenoj dužnosti istaknuo nepostojanje tužiteljeve aktivne legitimacije jer su argumenti istaknuti u prethodnom zahtjevu, u potporu tužbi protiv odluke 2009/485, bili prema mišljenju tužitelja u svakom pogledu slični onima podnesenima protiv pobijane odluke u okviru ove tužbe.

               58

               Naime, valja utvrditi da se osobni utjecaj fizičke ili pravne osobe ocjenjuje na dan podnošenja tužbe i ovisi samo o pobijanoj odluci (rješenje od 29. ožujka 2012., Asociación Española de Banca/KomisijaT‑236/10, EU:T:2012:176, t. 38.). Stoga pravomoćnost presude od 14. veljače 2012., Electrolux/Komisija (T‑115/09 i T‑116/09, EU:T:2012:76), koja se odnosi na zakonitost odluke 2009/485, ne može prejudicirati tužiteljevu aktivnu legitimaciju u ovoj tužbi podnesenoj protiv pobijane odluke.

               59

               U tim okolnostima valja utvrditi da tužitelj nije dokazao da je potpora iz pobijane odluke bitno utjecala na njegov položaj. Tužba koju je tužitelj podnio stoga treba biti odbačena kao nedopuštena.

         Troškovi

               60

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova ako je postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio ni u jednom svom zahtjevu, valja mu pored vlastitih troškova naložiti snošenje troškova Komisije u skladu s njezinim zahtjevom.

               61

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Francuska Republika snosit će stoga vlastite troškove. Preostali intervenijenti, na temelju članka 138. stavka 3. Poslovnika, također snose vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbacuje kao nedopuštena.

                           2.

                           Whirlpool Europe BV snosit će vlastite troškove kao i troškove Europske komisije.

                           3.

                           Francuska Republika, Electrolux AB i Fagor France SA snosit će vlastite troškove.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. lipnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. rujna 2015.#Gmina Wrocław protiv Minister Finansów.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Prethodni postupak – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 9. stavak 1. – Članak 13. stavak 1. – Porezni obveznici – Tumačenje formulacije ,samostalno’ – Općinsko tijelo – Gospodarske aktivnosti koje provodi općinsko organizacijsko tijelo u svojstvu koje je različito od onog tijela javne vlasti – Mogućnost da se takvo tijelo kvalificira kao ,porezni obveznik’ u smislu odredbi Direktive 2006/112 – Članak 4. stavak 2. i članak 5. stavak 3. UEU‑a.#Predmet C-276/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑276/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vrhovni upravni sud (Naczelny Sąd Administracyjny, Poljska), odlukom od 10. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 5. lipnja 2014., u postupku
            Gmina Wrocław
            protiv
            Minister Finansów ,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, C. Vajda, predsjednici vijeća, E. Levits, A. Arabadjiev, M. Safjan, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. svibnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Gminu Wrocław, L. Mazur, K. Sachs, A. Błędowski kao i A. Januszkiewicz, u svojstvu poreznih savjetnika,
            – za Ministera Finansów, J. Kaute i T. Tratkiewicz, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk‑Szaładzińska, u svojstvu agenata,
            – za grčku vladu, K. Paraskevopoulou i I. Kotsoni, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. lipnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Gmine Wrocław (Općina Wrocław, Poljska) i Ministera Finansów (ministar financija, u daljnjem tekstu: ministar) radi utvrđenja može li se općinsko tijelo koje se financira iz proračuna smatrati obveznikom poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktivom o PDV‑u, počevši od 1. siječnja 2007., stavljena je izvan snage i zamijenjena Šesta direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva). Sukladno uvodnim izjavama 1. i 3. Direktive o PDV‑u, reforma Šeste direktive bila je nužna kako bi se osigurao jasan i racionalan prikaz primjenjivih odredaba u prerađenoj strukturi i formulaciji, iako to načelno ne dovodi do značajnih promjena.
            4. U uvodnoj izjavi 65. Direktive o PDV‑u propisano je:
            „Budući da države članice iz tih razloga ne mogu u dovoljnoj mjeri postići ciljeve ove Direktive te da se oni stoga mogu bolje postići na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti kako se navodi u članku 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti iz tog članka ova Direktiva ne prelazi okvire neophodnog za postizanje tih ciljeva.“
            5. U članku 9. stavku 1. te direktive, u kojemu je u bitnome preuzet sadržaj članka 4. stavaka 1. do 3. Šeste direktive, određuje se:
            „,Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
            Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ,gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.“
            6. U članku 13. stavku 1. navedene direktive, koji u bitnome odgovara članku 4. stavku 5. Šeste direktive, predviđeno je:
            „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.
            Međutim, kad sudjeluju u takvim aktivnostima ili transakcijama smatraju se poreznim obveznicima u pogledu onih aktivnosti ili transakcija gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.
            U svakom slučaju, subjekti javnog prava smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti navedenih u Prilogu I., pod uvjetom da opseg tih aktivnosti nije tako malenog opsega da je zanemariv.“
            Poljsko pravo
            7. U članku 15. stavcima 1. i 6. Zakona od 11. ožujka 2004. o porezu na proizvode i usluge (Dz. U. nr 54, poz. 535 ze zm.), kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), određeno je:
            „1. Smatraju se poreznim obveznicima pravne osobe, organizacijska tijela bez pravne osobnosti i fizičke osobe koje samostalno provode gospodarske aktivnosti navedene u stavku 2., bez obzira na svrhu i rezultate te aktivnosti.
            [...]
            6. Ne smatraju se poreznim obveznicima tijela javne vlasti ni uredi tih tijela u odnosu na zadaće koje imaju na temelju posebnih odredbi i za čiju realizaciju su određeni, osim kada se radi o aktivnostima koje su ostvarene na temelju ugovora iz privatnog prava.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            8. Postupak koji je pokrenula Općina Wrocław protiv ministra odnosi se na porezni status općinskih tijela, koja se financiraju iz proračuna i koja su povezana s tom općinom, u odnosu na PDV.
            9. Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da Općina Wrocław izvršava zadatke koje je dužna izvršavati na temelju Zakona od 8. ožujka 1990. o općinama (Dz. U. z 2001 r. nr 142, poz. 1591 ze zm.) posredstvom 284 tijela i područnih jedinica koji se financiraju iz proračuna, i to među ostalim škola, domova kulture, okružnih inspekcijskih službi i policije.
            10. Kako bi dobila odgovor ministra na pitanje treba li obveznikom PDV‑a smatrati općinu ili tijelo koje se financira iz proračuna, kada takvo tijelo obavlja transakcije koje podliježu porezu na dodanu vrijednost, Općina Wrocław je navedenom ministru podnijela zahtjev za porezno tumačenje Zakona o PDV‑u. Ta općina smatra da na temelju činjenice da samo općina ispunjava uvjet iz članka 15. stavaka 1. i 2. Zakona o PDV‑u, odnosno da samostalno provodi gospodarsku aktivnost, porezno tijelo mora smatrati da samo općina može biti obveznik PDV‑a za gospodarske aktivnosti koje je ostvarilo takvo tijelo.
            11. U svojim je tumačenjima ministar međutim naveo da, s obzirom na to da tijela koja se financiraju iz proračuna i koja su izdvojena iz strukture Općine Wrocław, prema objektivnim kriterijima, samostalno ostvaruju gospodarske aktivnosti i pritom izvršavaju aktivnosti koje podliježu PDV‑u, mora ih se smatrati obveznicima PDV‑a.
            12. Općina Wrocław je zatim podnijela Upravnom sudu u Wrocławu (Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu) tužbe za poništenje tih tumačenja, koje su odbijene. Ta je općina nakon toga protiv tih presuda podnijela žalbu u kasacijskom postupku Vrhovnom upravnom sudu.
            13. Vrhovni upravni sud, raspravljajući u redovnom sastavu i smatrajući da se u žalbi postavljaju ozbiljna pitanja, odlučio je da o predmetu raspravi na proširenoj sjednici, kako bi u tom sastavu donio odluku o pitanju je li općinsko tijelo koje se financira iz proračuna obvezno platiti PDV.
            14. Taj prošireni sastav smatrao je da, kako bi se utvrdilo izvršava li općinsko tijelo koje se financira iz proračuna gospodarsku aktivnost samostalno, s jedne strane treba istodobno uzeti u obzir nacionalni propis o PDV‑u i Direktivu o PDV‑u. U odnosu na članak 9. stavak 1. te direktive, na toj je sjednici navedeno da postoji određena razlika između različitih jezičnih verzija te odredbe; u nekima se koristi izraz „samostalno“, a u nekima „autonomno“. S obzirom na tu razliku, u doktrini se ističe važnost teleološkog tumačenja navedene odredbe te se smatra, sukladno sudskoj praksi Suda, da su sve osobe koje samostalno obavljaju gospodarsku aktivnost obvezne platiti PDV. S druge strane, valja analizirati pravni status takvog tijela u odnosu na poljski ustav.
            15. U odnosu na analizu toga pravnog statusa, na toj je proširenoj sjednici u bitnome navedeno da općina, kao osnovna jedinca lokalne samouprave, ima pravnu osobnost i uživa pravo vlasništva i druga imovinska prava, dok je općinsko tijelo koje se financira iz proračuna organizacijsko tijelo bez pravne osobnosti. Općina odlučuje o osnivanju, nadležnosti, povezanosti s takvim tijelom i o njegovu prestanku.
            16. Općinsko tijelo koje se financira iz proračuna nema vlastite imovine, već upravlja određenim dobrima općinske imovine, koja mu je povjerila na upravljanje. Sve aktivnosti koje mogu biti podložne PDV‑u ostvaruju se u ime i za račun općine, u granicama sredstava koje mu ona priznaje u odluci o izvršavanju proračuna za referentnu godinu.
            17. Nadalje, troškovi takvog tijela se podmiruju izravno iz općinskog proračuna, a prihodi se uplaćuju na račun potonje. Stoga, na financijskom planu ne postoji veza između financijskog rezultata koji je ostvaren gospodarskim aktivnostima općinskog tijela koje se financira iz proračuna i troškova koji su tim aktivnostima prouzrokovani kao ni financijski rizik koji je povezan s oporezovanim transakcijama. Visina troškova općinskog tijela koje se financira iz proračuna stoga nije povezana s visinom primitaka koje je ostvarilo, kojima uostalom ne može ni raspolagati. Također, s obzirom na to da tijelo koje se financira iz proračuna ne odgovara za štetu prouzročenu svojim aktivnostima, općina za to u cijelosti preuzima odgovornost.
            18. Imajući u vidu te navode, Vrhovni upravni sud je na proširenoj sjednici, odgovarajući na pitanje istog suda u redovnom sastavu, odlučio da na temelju nacionalnog prava općinsko tijelo koje se financira iz proračuna, s obzirom na to da nije autonomno u provođenju gospodarske aktivnosti, nije obvezno platiti PDV.
            19. Međutim, Vrhovni upravni sud u redovnom sastavu postavlja pitanje mogu li se, prema pravu Unije, na temelju činjenice da ne postoji autonomija tijela javnog prava koja izvršavaju transakcije podložne PDV‑u izvesti isti zaključci u području oporezivanja PDV‑om.
            20. U tom pogledu, Vrhovni upravni sud naveo je da se sudska praksa Suda u pogledu kriterija samostalnosti odnosi na fizičke osobe i da Sud još nije odlučio o povezanosti kriterija samostalnosti predviđenog u općoj definiciji poreznog obveznika iz članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u i posebnih odredbi njezina članka 13. u odnosu na tijela javnog prava te posebno o pitanju treba li taj kriterij biti ispunjen da bi se takvo tijelo moglo smatrati obveznikom PDV‑a za svoje aktivnosti koje ne ulaze u izvršavanje javne vlasti.
            21. Nadalje, taj sud postavlja također pitanje kako se moraju tumačiti te dvije odredbe u skladu s načelom institucionalne autonomije i supsidijarnosti predviđenim u članku 4. stavku 2. i članku 5. stavku 3. UEU‑a.
            22. U tim okolnostima Vrhovni upravni sud odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Može li se s obzirom na članak 4. stavak 2. [UEU‑a] u vezi s člankom 5. stavkom 3. [UEU‑a] obveznikom poreza na dodanu vrijednost smatrati općinska organizacijska jedinica (tijelo lokalne samouprave u Poljskoj) ako obavlja aktivnosti u svojstvu koje je različito od onog tijela javne vlasti u smislu članka 13. Direktive [o PDV‑u], iako ne ispunjava uvjet autonomnosti (samostalnosti) propisan u članku 9. stavku 1. te direktive?“
            23. Poljska vlada je na temelju članka 16. stavka 3. Poslovnika Suda Europske unije zatražila da Sud odluči u velikom vijeću.
            O prethodnom pitanju
            24. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 9. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti tako da se tijela javnog prava, kao što su općinska tijela koja se financiraju iz proračuna o kojima se raspravlja u glavnom postupku, mogu smatrati obveznicima PDV‑a iako ne ispunjavaju kriterij samostalnosti koji je predviđen tom odredbom.
            25. Radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije valja istodobno voditi računa o njezinom tekstu, o njezinom kontekstu i o njezinim ciljevima. Nadalje, iz zahtjeva za jedinstvenu primjenu prava Unije te načela jednakosti proizlazi da izrazi u nekoj odredbi prava Unije koja izričito ne upućuje na pravo država članica, radi utvrđenja njezina sadržaja i opsega, moraju u pravilu dobiti autonomno i jedinstveno tumačenje na cijelom području Europske unije (presuda Komisija/Švedska, C‑480/10, EU:C:2013:263, t. 33. i navedena sudska praksa).
            26. Direktivom o PDV‑u, kojom se nastoji uspostaviti zajednički sustav PDV‑a, propisano je vrlo široko područje primjene PDV‑a. Kako bi se postigla ujednačena primjena te direktive, potrebno je da pojmovi kojima se definira to područje primjene, kao što su pojmovi oporezovane transakcije, porezni obveznici i gospodarske aktivnosti, dobiju autonomno i jedinstveno tumačenje, bez obzira na svrhu i rezultate predmetnih transakcija (vidjeti u tom smislu presudu Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 48. do 56.).
            27. Direktiva o PDV‑u sadrži glavu III. u kojoj je uređen pojam „poreznog obveznika“. Sukladno prvoj odredbi te glave, i to članku 9. stavku 1., „,[p]orezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.“
            28. Formulacija koja je upotrijebljena u toj odredbi, posebice pojam „svaka osoba“, daje pojmu „poreznog obveznika“ široku definiciju koja se fokusira na samostalnost prilikom obavljanja gospodarske aktivnosti u smislu da se, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 28. i 29. svojeg mišljenja, svaku osobu, fizičku ili pravnu, javnu ili privatnu, uključujući i tijelo bez pravne osobnosti, koja objektivno ispunjava uvjete iz te odredbe smatra obveznikom PDV‑a.
            29. Međutim, odstupajući od tog općeg pravila o oporezivanju PDV‑om predviđenog u članku 9. stavku 1. Direktive o PDV‑u, na temelju članka 13. stavka 1. te direktive tijela javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima za gospodarske aktivnosti ili transak cije koje obavljaju kao tijela javne vlasti, osim kada bi njihovo neoporezivanje PDV‑om dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja (presuda Komisija/Nizozemska, C‑79/09, EU:C:2010:171, t. 77.).
            30. Stoga, da bi se tijelo javnog prava moglo smatrati poreznim obveznikom u smislu Direktive o PDV‑u, ono mora, sukladno njezinu članku 9. stavku 1., samostalno obavljati gospodarsku aktivnost.
            31. U odnosu na predmet u glavnom postupku, valja navesti da nije osporen gospodarski karakter predmetnih aktivnosti. Također, nije sporno da se raspravlja o gospodarskim aktivnostima koje ne potpadaju pod iznimku iz članka 13. stavka 1. Direktive o PDV‑u.
            32. Postavlja se pitanje provode li općinska tijela koja se financiraju iz proračuna, kao što su ona iz glavnog postupka, predmetne gospodarske aktivnosti samostalno i trebaju li zbog toga biti obvezna platiti PDV.
            33. Radi utvrđenja provodi li takvo tijelo gospodarske aktivnosti samostalno, valja provjeriti, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, nalazi li se prilikom njihova provođenja u podređenom odnosu prema općini s kojom je povezano (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Nizozemska, 235/85, EU:C:1987:161, t. 14., Ayuntamiento de Sevilla, C‑202/90, EU:C:1991:332, t. 10., FCE Bank, C‑210/04, EU:C:2006:196, t. 35. do 37. i Komisija/Španjolska, C‑154/08, EU:C:2009:695, t. 103. do 107.).
            34. U tom pogledu, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 40. i 41. svojeg mišljenja, kako bi se utvrdilo postojanje tog podređenog odnosa, valja provjeriti obavlja li predmetna osoba svoje aktivnosti u svoje ime i za svoj račun, pod vlastitom odgovornošću te snosi li gospodarski rizik koji je povezan s njihovim provođenjem. Radi utvrđenja samostalnosti u provođenju predmetnih aktivnosti, Sud je stoga vodio računa o nepostojanju hijerarhijski podređenog odnosa gospodarskih subjekata koji nisu uključeni u javnu upravu prema tijelima javne vlasti kao i o tome da su djelovali za svoj račun i pod vlastitom odgovornošću, da su slobodno organizirali načine obavljanja posla i da su sami primali isplate od kojih se sastojao njihov prihod (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Nizozemska, 235/85, EU:C:1987:161, t. 14., Heerma, C‑23/98, EU:C:2000:46, t. 18. i van der Steen, C‑355/06, EU:C:2007:615, t. 21. do 25.).
            35. U tom kontekstu, valja pojasniti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 44. mišljenja, da se isti kriteriji ocjene uvjeta samostalnosti u provođenju gospodarskih aktivnosti mogu primijeniti na javne i na privatne osobe.
            36. U tom pogledu, to što nisu korišteni identični izrazi u svim jezičnim verzijama članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u ne dovodi u pitanje taj zaključak. Naime, pojam „samostalno“ kao i pojam „autonomno“ izražavaju potrebu ocjene postoji li podređeni odnos u provođenju gospodarske aktivnosti.
            37. U predmetnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da tijela koja se financiraju iz proračuna, o kojima se raspravlja u glavnom postupku, izvršavaju gospodarske aktivnosti koje su im povjerene u ime i za račun Općine Wrocław te ne odgovaraju za štetu koja je prouzročena tim aktivnostima, već tu odgovornost preuzima samo općina.
            38. Iz te odluke također proizlazi da ta tijela ne snose gospodarski rizik koji je povezan s navedenim aktivnostima, s obzirom na to da nemaju vlastite imovine, da ne ostvaruju vlastite prihode niti podmiruju troškove koji se odnose na te aktivnosti, da se ostvareni prihod uplaćuje u proračun Općine Wrocław, a da se troškovi izravno podmiruju iz proračuna te općine.
            39. Stoga, kao što je to navedeno na proširenoj sjednici Vrhovnog upravnog suda, općina, kao što je to Općina Wrocław, i njezina tijela koja se financiraju iz proračuna, u slučaju kao što je onaj o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, moraju se smatrati jednim jedinstvenim poreznim obveznikom u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u.
            40. Konačno, kako bi se odgovorilo na pitanja suda koji je uputio zahtjev, valja pojasniti, kao prvo, da to utvrđenje koje se odnosi na članak 9. stavak 1. Direktive o PDV‑u, s obzirom na to da se odnosi samo na pitanje oporezivanja PDV‑om javnih i privatnih osoba, ne utječe na jamstva predviđena u članku 4. stavku 2. UEU‑a.
            41. Kao drugo, takvo utvrđenje je također u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 5. stavka 3. UEU‑a. Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 65. Direktive o PDV‑u, njezin cilj, odnosno usklađivanje zakonodavstava država članica radi uspostave zajedničkog sustava PDV‑a, može se lakše ostvariti na razini Unije.
            42. S obzirom na sve gornje navode, na prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 9. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da se tijela javnog prava, kao što su općinska tijela koja se financiraju iz proračuna o kojima se raspravlja u glavnom postupku, ne mogu smatrati obveznicima PDV‑a s obzirom na to da ne ispunjavaju kriterij samostalnosti koji je predviđen u toj odredbi.
            O ograničenju vremenskih učinaka ove presude
            43. Poljska je vlada u svojim pisanim očitovanjima od Suda zatražila da, u slučaju da zaključi da se općinska tijela koja se financiraju iz proračuna ne mogu smatrati obveznicima PDV‑a, ograniči vremenske učinke svoje presude.
            44. Valja podsjetiti da u tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tumačenje koje Sud da pravnom pravilu prava Unije, u izvršavanju nadležnosti koju mu povjerava članak 267. UFEU‑a, objašnjava i precizira značenje i doseg tog pravnog pravila, onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon stupanja na snagu. Iz navedenoga slijedi da sudac može i mora primijeniti tako protumačeno pravno pravilo na postojeće pravne odnose koji su nastali prije donošenja presude kojom se odlučilo o zahtjevu za tumačenje ako su, k tomu, ispunjeni svi uvjeti koji omogućuju da se pred nadležnim sudom pokrene spor o primjeni navedenog pravila (presuda Balazs, C‑401/13 i C‑432/13, EU:C:2015:26, t. 49. i navedena sudska praksa).
            45. Samo iznimno Sud može, primjenjujući opće načelo pravne sigurnosti svojstveno pravnom poretku Unije, biti doveden u situaciju da ograniči mogućnost da se zainteresirane osobe pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Dva osnovna kriterija moraju biti ispunjena kako bi se takvo ograničenje moglo uvesti, odnosno dobra vjera zainteresiranih osoba i opasnost od ozbiljnih poremećaja (presuda Balazs, C‑401/13 i C‑432/13, EU:C:2015:26, t. 50. i navedena sudska praksa).
            46. U tom pogledu dovoljno je navesti da poljska vlada nije dokazala postojanje opasnosti od ozbiljnih poremećaja. Naime, ta je vlada na raspravi priznala da nije u stanju procijeniti predmetne gospodarske posljedice.
            47. Imajući u vidu navedeno, nije potrebno vremenski ograničiti učinke ove presude.
            Troškovi
            48. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            Članak 9. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se tijela javnog prava, kao što su općinska tijela koja se financiraju iz proračuna o kojima se raspravlja u glavnom postupku, ne mogu smatrati obveznicima poreza na dodanu vrijednost s obzirom na to da ne ispunjavaju kriterij samostalnosti koji je predviđen u toj odredbi.


Presuda Suda od 4. travnja 1974. # Belgijska država i Veliko Vojvodstvo Luksemburg protiv Mertens i dr. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Hof van Beroep Brussel - Belgija. # Spojeni predmeti 178, 179 i 180-73.


Presuda Suda od 7. svibnja 1969. # Caisse régionale de sécurité sociale du nord de la France protiv Achille Torrekens. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Predmet 28-68.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. srpnja 2007.#F.T.S. International BV protiv Belastingdienst - Douane West.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-310/06.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 19. svibnja 2015.#Swatch AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-71/14.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. travnja 2011. # Staatssecretaris van Financiën protiv Sony Supply Chain Solutions (Europe) BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska. # Predmet C-153/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. ožujka 2014.#Faci SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište toplinskih stabilizatora ESBO/esteri – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Određivanje cijena, podjela tržištâ i klijenata te razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Dokaz jednog dijela povrede – Novčane kazne – Jednakost postupanja – Dobro upravljanje – Razumni rok – Proporcionalnost.#Predmet T‑46/10.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 28. rujna 2011. # AC protiv Vijeća Europske unije. # Javna služba - Napredovanje. # Predmet F-9/10.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014.#Molda AG protiv Europske komisije.#Okoliš – Direktiva 2003/87/EZ – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Prijelazna pravila o usklađenoj besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica od 2013. – Odluka 2011/278/EU – Nacionalne provedbene mjere Njemačke – Odredba o slučajevima s pretjeranim teškoćama – Sloboda poduzetništva – Pravo na vlasništvo – Proporcionalnost.#Predmet T‑629/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) 16. veljače 2012.#Marie-Noëlle Solvay i drugi protiv Région wallonne.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour constitutionnelle (anciennement Cour d'arbitrage).#Predmet C-182/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. svibnja 2017.#Kraljevina Švedska protiv Europske komisije.#Žalba – Pravo na javni pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Članak 4. stavak 2. treća alineja – Izuzeća od prava na pristup dokumentima – Pogrešno tumačenje – Zaštita svrhe inspekcija, istraga i revizija – Prevagujući javni interes koji opravdava otkrivanje dokumenata – Opća pretpostavka povjerljivosti – Dokumenti koji se odnose na postupak EU Pilot.#Predmet C-562/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      11. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Pravo na javni pristup dokumentima — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Članak 4. stavak 2. treća alineja — Izuzeća od prava na pristup dokumentima — Pogrešno tumačenje — Zaštita svrhe inspekcija, istraga i revizija — Prevagujući javni interes koji opravdava otkrivanje dokumenata — Opća pretpostavka povjerljivosti — Dokumenti koji se odnose na postupak EU Pilot“
      U predmetu C‑562/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 5. prosinca 2014.,

         Kraljevina Švedska, koju zastupaju A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Darius Nicolai Spirlea,

         Mihaela Spirlea, sa stalnom adresom u Capezzanu Pianoreu (Italija),
      tužitelji u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju H. Krämer i P. Costa de Oliveira, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      koju podupiru:

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,
      intervenijent u žalbi,

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, D. Hadroušek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Danska, koju zastupa C. Thorning, u svojstvu agenta,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

         Republika Finska, koju zastupa S. Hartikainen, u svojstvu agenta,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. travnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom, Kraljevina Švedska zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. rujna 2014., Spirlea/Komisija (T‑306/12, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:816) kojom je taj sud odbio tužbu Dariusa Nicolaija Spirlee i Mihaele Spirlee za poništenje odluke Europske komisije od 21. lipnja 2012. kojom im se odbija pristup dvama zahtjevima za informacije od 10. svibnja i 10. listopada 2011. koje je ta institucija uputila Saveznoj Republici Njemačkoj u okviru postupka EU Pilot 2070/11/SNCO (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         I. Pravni okvir

               2

               Uredba (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) utvrđuje načela, uvjete i ograničenja prava na pristup dokumentima tih institucija.

               3

               Sukladno uvodnoj izjavi 4. te uredbe:
               „Svrha je ove Uredbe dati najveći mogući značaj pravu javnog pristupa dokumentima te utvrditi opća načela i ograničenja pristupa u skladu s člankom [15. stavkom 3. UFEU‑a].”

               4

               U uvodnoj izjavi 11. navedene uredbe određeno je:
               „U načelu svi dokumenti institucija trebali bi biti dostupni javnosti. Međutim, određene javne i privatne interese trebalo bi posebno zaštititi putem izuzeća. Institucije bi trebale imati pravo, kad je to potrebno, zaštititi svoja unutarnja savjetovanja i rasprave kako bi osigurale provođenje svojih zadaća. U procjeni izuzeća institucije bi trebale voditi računa o načelima u zakonodavstvu Zajednice koja se odnose na zaštitu osobnih podataka u svim područjima aktivnosti Unije.”

               5

               U članku 1. iste uredbe navedeno je:
               „Svrha je ove Uredbe:

                        (a)

                        definirati načela, uvjete i ograničenja na temelju javnog ili privatnog interesa kojima se uređuje pravo na pristup dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (u daljnjem tekstu „institucije”) predviđeno u članku [15. stavku 3. UFEU‑a] tako da se osigura najširi mogući pristup dokumentima;

                        (b)

                        uvesti mjere koje osiguravaju najlakše moguće ostvarenje tog prava i

                        (c)

                        promicati dobru administrativnu praksu u pristupu dokumentima.”

               6

               U članku 2. Uredbe br. 1049/2001 propisano je:
               „1.   Svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s prebivalištem ili registriranim sjedištem u državi članici ima pravo na pristup dokumentima institucija, podložno načelima, uvjetima i ograničenjima utvrđenima ovom Uredbom.
               […]
               3.   Ova se Uredba primjenjuje na sve dokumente koje čuva pojedina institucija, to jest dokumente koje je sastavila ili zaprimila i koje posjeduje, koji se odnose na sva područja aktivnosti Europske unije.
               […]”

               7

               Članak 4. stavci 2. i 6. te uredbe propisuje:
               „2.   Institucije uskraćuju pristup dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu:
               […]

                        —

                        svrhe inspekcija, istraga i revizija,

                  osim ako za njegovo otkrivanje postoji prevladavajući [prevagujući] javni interes.”
               […]
               6.   Ako su izuzećima obuhvaćeni samo dijelovi traženog dokumenta, preostali se dijelovi dokumenta objavljuju.”

         II. Okolnosti spora

               8

               Tužitelji u prvom stupnju, roditelji djeteta koje je preminulo u kolovozu 2010., navodno zbog posljedica liječenja autolognim matičnim stanicama koje je bilo obavljeno u privatnoj klinici u Düsseldorfu (Njemačka), 8. ožujka 2011. podnijeli su pritužbu Glavnoj upravi Komisije za zdravlje.

               9

               U toj pritužbi tužitelji su u biti naveli da je ta privatna klinika bila u mogućnosti provoditi djelatnosti liječenja zbog nepostupanja njemačkih tijela, koja su time povrijedila odredbe Uredbe (EZ) br. 1394/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o lijekovima za naprednu terapiju i o izmjeni Direktive 2001/83/EZ i Uredbe (EZ) br. 726/2004 (SL 2007., L 324, str. 121.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 140.).

               10

               Komisija je zbog te pritužbe pokrenula postupak EU Pilot, pod referentnim brojem 2070/11/SNCO, i stupila u kontakt s njemačkim tijelima kako bi provjerila predstavljaju li i u kojoj mjeri događaji koje su tužitelji opisali u svojoj pritužbi povredu Uredbe br. 1394/2007.

               11

               Konkretnije, Komisija je 10. svibnja i 10. listopada 2011. Saveznoj Republici Njemačkoj uputila dva zahtjeva za informacije (u daljnjem tekstu: sporni dokumenti), na koje je ona odgovorila 7. srpnja i 4. studenoga 2011.

               12

               Tužitelji su 23. veljače i 5. ožujka 2012. na temelju Uredbe br. 1049/2001 zatražili pristup dokumentima koji sadržavaju informacije u vezi s rješavanjem njihove pritužbe. Točnije, oni su zatražili pristup očitovanjima koja je Savezna Republika Njemačka podnijela 4. studenoga 2011. kao i spornim dokumentima.

               13

               Komisija je 26. ožujka 2012. dvama zasebnim dopisima odbila njihove zahtjeve za pristup tim očitovanjima i dokumentima.

               14

               Tužitelji su 30. ožujka 2012. Komisiji podnijeli ponovni zahtjev na temelju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001.

               15

               Komisija ih je 30. travnja 2012. obavijestila da, s obzirom na podatke iz pritužbe i očitovanja koja su njemačka tijela dostavila slijedom Komisijinih zahtjeva za pružanje informacija, nije moguće utvrditi navodnu povredu prava Unije, osobito Uredbe br. 1394/2007, od strane Savezne Republike Njemačke. Komisija je tužiteljima također priopćila da će, ako nemaju dodatnih dokaza, biti predloženo zatvaranje istrage.

               16

               Dana 21. lipnja 2012. Komisija je spornom odlukom odbila odobriti pristup zatraženim dokumentima na temelju članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001. Ona je u biti ocijenila da bi otkrivanje tih dokumenta moglo utjecati na nesmetano provođenje istražnog postupka otvorenog u pogledu Savezne Republike Njemačke. Osim toga, smatrala je da djelomični pristup navedenim dokumentima na temelju članka 4. stavka 6. Uredbe br. 1049/2001 u predmetnom slučaju nije moguć. Konačno, ustvrdila je da ne postoji prevagujući javni interes u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001 koji bi opravdavao otkrivanje tih istih dokumenata.

               17

               Komisija je 27. rujna 2012. obavijestila tužitelje u prvom stupnju da se postupak EU Pilot 2070/11/SNCO konačno zaključuje.

         III. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               18

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 6. srpnja 2012. tužitelji u prvom stupnju zatražili su poništenje sporne odluke. Komisija je od Općeg suda zatražila odbijanje tužbe kao neosnovane.

               19

               U okviru postupka pred Općim sudom, Kraljevina Danska, Republika Finska i Kraljevina Švedska intervenirale su u potporu zahtjevima tih tužitelja, dok su Češka Republika i Kraljevina Španjolska intervenirale u potporu zahtjevu Komisije.

               20

               U potporu svojoj tužbi u prvom stupnju navedeni tužitelji u biti iznose četiri tužbena razloga koji se temelje na povredi članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001, članka 4. stavka 6. te uredbe, povredi obveze obrazlaganja i povredi Komisijine Komunikacije Europskom parlamentu i Europskom ombudsmanu o odnosima s podnositeljem pritužbe u pogledu kršenja prava Zajednice od 20. ožujka 2002. [COM(2002) 141 final] (SL 2002., C 244, str. 5.).

               21

               Opći je sud odbio te tužbene razloge i posljedično tomu tužbu u cijelosti.

         IV. Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               22

               Svojom žalbom, Kraljevina Švedska traži od Suda da ukine pobijanu presudu kao i spornu odluku te da Komisiji naloži snošenje troškova.

               23

               Kraljevina Danska od Suda zahtijeva ukidanje pobijane presude.

               24

               Republika Finska od Suda zahtijeva ukidanje pobijane presude i poništenje sporne odluke.

               25

               Komisija i Kraljevina Španjolska traže od Suda da odbije žalbu i naloži Kraljevini Švedskoj snošenje troškova.

               26

               Češka Republika traži od Suda da odbije žalbu.

               27

               Odlukom predsjednika Suda od 7. travnja 2015. Saveznoj Republici Njemačkoj odobrena je intervencija u potporu zahtjeva Komisije. Ta država članica zahtijeva da Sud odbije žalbu.

         V. O žalbi

               28

               U prilog svojoj žalbi, Kraljevina Švedska ističe tri razloga koji se temelje, prvi, na pogrešnom tumačenju izuzeća iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 koji je doveo do pogrešne primjene opće pretpostavke povjerljivosti dokumenata vezanih za postupak EU Pilot, drugi, na pogrešnom tumačenju zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001, kad je riječ o postojanju prevagujućeg javnog interesa i, treći, na pogrešci Općeg suda u tome što je odbio uzeti u obzir činjenicu da je postupak EU Pilot okončan nakon donošenja sporne odluke.

         A. Prvi žalbeni razlog

            1.

            Argumentacija stranaka

               29

               Kraljevina Švedska podsjeća da se načelo najveće moguće transparentnosti primjenjuje na aktivnosti institucija Unije, kao što to proizlazi iz članka 1. UEU‑a, članka 15. UFEU‑a i članka 42. Povelje o temeljnim pravima Europske unije. Ona smatra da je, prema presudi od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374), nadzor javnosti nad aktivnostima institucija jedno od bitnih temelja demokratskog društva i da se odstupanja od tog načela trebaju usko tumačiti, kao što i proizlazi iz uvodnih izjava 1. do 4. Uredbe br. 1049/2001.

               30

               Kraljevina Švedska ocjenjuje da su utvrđenja iz točaka 63. i 80. pobijane presude pravno pogrešna jer Opći sud, s jedne strane, nije trebao odlučiti da je Komisija mogla odbijanje pristupa spornim dokumentima u vezi s postupkom EU Pilot na temelju izuzeća u vezi s postupcima istrage iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 temeljiti na postojanju opće pretpostavke povjerljivosti koja se primjenjuje na određene kategorije dokumenata te je, s druge strane, trebao presuditi da je Komisija bila dužna u predmetnom slučaju izvršiti konkretno i pojedinačno ispitivanje spornih dokumenata.

               31

               Ta država članica prigovara ocjenama iz točke 56. pobijane presude i navodi da su razlike između postupka EU Pilot i postupka povrede obveze brojnije od njihovih eventualnih sličnosti, tako da nije moguće primijeniti opću pretpostavku povjerljivosti dokumenata iz predsudske faze postupka zbog povrede obveze na dokumente iz postupka EU Pilot.

               32

               Prema Kraljevini Švedskoj, ne može se valjano smatrati, protivno tvrdnji iz točke 62. pobijane presude, da je jedina svrha postupka EU Pilot izbjeći tužbu zbog povrede obveze, u mjeri u kojoj taj postupak ima različitu narav i svrhu jer mu je cilj među ostalim omogućiti Komisiji da zahtijeva informacije isključivo činjenične naravi. Nadalje, Komisija u okviru postupaka EU Pilot komunicira s državom članicom a da joj pritom u toj fazi ne prigovara da je povrijedila pravo Unije. Naposljetku, dokumenti postupaka EU Pilot rijetko sadržavaju stajališta Komisije na koja bi se moglo pozvati u okviru eventualnog postupka zbog povrede obveze.

               33

               Kraljevina Švedska ocjenjuje da iz točaka 47. do 49. presude od 14. studenoga 2013., LNP i Finska/Komisija (C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738) jasno proizlazi da, povrh kvalitativnih zahtjeva koje mora zadovoljiti postupak na koji se odnosi predmetni dokument, primjena opće pretpostavke povjerljivosti pretpostavlja također da je broj tih dokumenata dovoljno velik. Ona smatra da su stoga utvrđenja Općeg suda iz točaka 74. i 75. pobijane presude pravno pogrešna i da u slučaju zahtjeva za pristup samo dvama dokumentima ne postoji potreba za administrativnom učinkovitošću koja može opravdati primjenu opće pretpostavke povjerljivosti.

               34

               Kraljevina Danska i Republika Finska navode da se postupci EU Pilot mogu odnositi na velik broj slučajeva počevši od potpuno činjeničnih situacija do predmeta usporedivih s predsudskom fazom postupaka zbog povrede obveze, tako da se samo nakon konkretne ocjene dokumenata koji su predmet zahtjeva za pristup može odlučiti o njihovu otkrivanju. Republika Finska također smatra da ispitivanje načina na koji država članica poštuje pravo Unije ne može opravdati primjenu opće pretpostavke povjerljivosti u pogledu dokumenata koji se odnose na to ispitivanje, i da odluka o pokretanju formalnog postupka predviđenog u članku 258. UFEU‑a predstavlja uvjet primjene te opće pretpostavke.

               35

               Komisija, Savezna Republika Njemačka, Češka Republika i Kraljevina Španjolska osporavaju tu argumentaciju.

            2.
          Ocjena Suda

               36

               Narav i bitne značajke postupaka EU Pilot izneseni su u točkama 10. i 11. pobijane presude te ih ne osporava nijedna stranka u žalbenom postupku.

               37

               Ta utvrđenja su osim toga potvrđena Komisijinim izvješćem o ocjeni inicijative EU Pilot od 3. ožujka 2010. [COM(2010) 70 final], i drugim Komisijinim izvješćem o inicijativi EU Pilot od 21. prosinca 2011. [COM(2011) 930 final]. Osobito, na stranici 3. potonjeg izvješća, Komisija je opisala postupak EU Pilot na sljedeći način:
               „Sustav ,EU Pilot’ glavni je Komisijin alat za komunikaciju s državama članicama o pitanjima u vezi s pravilnom primjenom prava [Unije] ili sukladnosti zakonodavstva države članice s njime, i to u ranoj fazi postupka (odnosno prije pokretanja postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. […] UFEU‑a). Svaki put kad se pojavi mogućnost pokretanja postupka zbog povrede obveze, opće pravilo je da se EU Pilot koristi prije nego Komisija pokrene prvu fazu postupka na temelju članka 258. […] UFEU‑a. Prijašnja praksa, prema kojoj je Komisija slala upravne dopise u tu svrhu, stoga je zamijenjena.”

               38

               Iz navedenih utvrđenja i tih izvješća proizlazi da je postupak EU Pilot postupak suradnje između Komisije i država članica koji omogućava provjeru poštuje li se i pravilno primjenjuje pravo Unije u tim državama. Cilj te vrste postupka je učinkovito riješiti eventualne povrede prava Unije, pri čemu se nastoji u najvećoj mogućoj mjeri izbjeći formalno pokretanje postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a.

               39

               Funkcija postupka EU Pilot stoga je pripremiti ili izbjeći postupak zbog povrede obveze protiv države članice.

               40

               Sud je u presudi od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija (C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738) odlučio da se na dokumente koji su povezani s postupkom zbog povrede obveze u tijeku predsudske faze može primjenjivati opća pretpostavka povjerljivosti. Sud je u točki 65. te iste presude utvrdio da „se može pretpostaviti da bi otkrivanje dokumenata povezanih s postupkom zbog povrede obveze, tijekom njegove predsudske faze, moglo izmijeniti prirodu i tijek tog postupka te da bi, stoga, takvo otkrivanje, u načelu, ugrozilo zaštitu svrhe istraga u smislu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001.”

               41

               Posljedično tomu, u predmetu u kojem je donesena presuda navedena u prethodnoj točki, utvrđeno je da se na sve dokumente, neovisno o tome jesu li nastali tijekom neformalne faze tog postupka, odnosno prije nego što je Komisija poslala pismo opomene predmetnoj državi članici, ili tijekom njegove formalne faze, odnosno nakon što je poslala to pismo, može primjenjivati ta pretpostavka.

               42

               Doista, u navedenom predmetu, postupak EU Pilot nije primijenjen s obzirom na to da je uspostavljen tek 2008. godine.

               43

               Ipak, kao što je to utvrdio Opći sud u točki 66. pobijane presude a da nije počinio pogrešku koja se tiče prava, postupak EU Pilot samo je formalizirao ili strukturirao razmjene informacija koje su se tradicionalno odvijale između Komisije i država članica tijekom neformalne faze istrage u vezi s mogućim povredama prava Unije.

               44

               Iako je u točki 78. presude od 16. srpnja 2015., ClientEarth/Komisija (C‑612/13 P, EU:C:2015:486) Sud pojasnio da se opća pretpostavka povjerljivosti ne primjenjuje na dokumente koji, u trenutku donošenja odluke o odbijanju pristupa, nisu uloženi u spis u vezi s upravnim ili sudskim postupkom koji je u tijeku, tom se utvrđenju ne protivi primjena te pretpostavke na dokumente u vezi s postupkom EU Pilot, koji su očito ograničeni svojom pripadnosti upravnom postupku koji je u tijeku.

               45

               Dokle u predsudskoj fazi istrage koja se vodi u okviru postupka EU Pilot postoji opasnost izmjene naravi postupka zbog povrede obveze, izmjene njegova tijeka i ugrožavanja ciljeva tog postupka, opravdana je primjena opće pretpostavke povjerljivosti na dokumente koje su izmijenile Komisija i predmetna država članica, kao što je Sud presudio u presudi od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija (C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738). Ta opasnost postoji do trenutka okončanja postupka EU Pilot i do konačne odluke o nepokretanju formalnog postupka zbog povrede obveze protiv države članice.

               46

               Ta opća pretpostavka ne isključuje mogućnost dokazivanja da se na određeni dokument, čije se otkrivanje traži, ne primjenjuje navedena pretpostavka ili da postoji, na temelju zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001, prevagujući javni interes koji opravdava otkrivanje predmetnog dokumenta (presuda od 14. studenoga 2013., LNP i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738, t. 66.).

               47

               Kad je riječ o navodnoj obvezi Komisije da konkretno i pojedinačno ispita dokumente iz postupka EU Pilot u odnosu na koje je zatražen pristup, Opći je sud pravilno naveo, pozivajući se na točku 68. presude od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija (C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738) u točki 83. pobijane presude, da bi takva obveza lišila opću pretpostavku povjerljivosti njezina korisnog učinka.

               48

               U predmetnom slučaju, Opći je sud u točki 45. pobijane presude utvrdio da u okviru ove žalbe nije osporavano da je predmetni postupak EU Pilot „istraga” u smislu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001.

               49

               Opći sud je potom razmotrio pitanje je li se Komisija mogla pozvati na opću pretpostavku povrede ciljeva predviđenih izuzećem iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 kako bi odbila pristup dokumentima u vezi s postupkom EU Pilot te je u točkama 63. i 80. pobijane presude potvrdno odgovorio na to pitanje.

               50

               Kad je riječ o eventualnom utjecaju dopisa Komisije od 30. travnja 2012. spomenutog u točki 15.ove presude o obvezi otkrivanja spornih dokumenata, valja primijetiti da taj dopis ne predstavlja konačnu odluku Komisije da ne pokrene formalni postupak zbog povrede obveze protiv Savezne Republike Njemačke, već samo najavljuje njezinu preliminarnu namjeru da okonča istragu. Konačna odluka Komisije da ne pokrene formalni postupak zbog povrede obveze protiv Savezne Republike Njemačke donesena je tek 27. rujna 2012. okončanjem predmetnog postupka EU Pilot. Posljedično tomu, iako je sporna odluka od 21. lipnja 2012. donesena nakon dopisa od 30. travnja 2012., ta je odluka donesena prije odbijanja pokretanja formalnog postupka zbog povrede obveze od 27. rujna 2012. Stoga dopis od 30. travnja 2012. ne utječe na mogućnost Komisije da se oslanja na opću pretpostavku povjerljivosti iz prethodne točke ove presude.

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio da se, prilikom pozivanja na izuzeće u vezi s postupcima istrage iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001, Komisija može oslanjati na opću pretpostavku povjerljivosti koja se primjenjuje na određene kategorije dokumenata, kako bi odbila pristup dokumentima u vezi s postupkom EU Pilot, bez izvršavanja konkretnog i pojedinačnog ispitivanja traženih dokumenata.

               52

               U tim okolnostima prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         B. Drugi žalbeni razlog

            1.

            Argumentacija stranaka

               53

               Kraljevina Švedska, koju podupire Republika Finska, navodi da je odluka Općeg suda u točkama 94. i 95. pobijane presude pravno pogrešna jer je taj sud nepravilno presudio da Komisija nije počinila pogrešku u ocjeni time što je utvrdila da u predmetnom slučaju ne postoji prevagujući javni interes koji bi opravdao otkrivanje spornih dokumenata, na temelju zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001, jer je najbolji način postupanja u općem interesu bio privesti kraju postupak EU Pilot sa Saveznom Republikom Njemačkom. Pozivajući se na točku 44. presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374), Kraljevina Švedska navodi da nije na Komisiji da odlučuje o najboljem načinu postupanja u općem interesu, već da provjeri da ne postoji prevagujući javni interes koji opravdava otkrivanje dokumenata.

               54

               Komisija i Savezna Republika Njemačka osporavaju tu argumentaciju.

            2.
          Ocjena Suda

               55

               Opći je sud u točki 97. pobijane presude utvrdio da su se u potporu svojem zahtjevu za pristup spornim dokumentima tužitelji u prvom stupnju pozvali samo na opće navode, prema kojima je otkrivanje tih dokumenata potrebno za zaštitu javnog zdravlja, pritom ne uspjevši precizirati konkretne razloge zbog kojih je takvo otkrivanje u tom javnom interesu. Kao što je Opći sud opravdano podsjetio u istoj točki pobijane presude, kako bi dokazali činjenicu da je u predmetnom slučaju otkrivanje spornih dokumenata bilo potrebno iz tog razloga, ti tužitelji trebali su dokazati postojanje prevagujućeg javnog interesa, u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001, koji bi mogao opravdati takvo otkrivanje.

               56

               Sud je već presudio da je na onomu koji se poziva na postojanje prevagujućeg javnog interesa da konkretno navede okolnosti koje opravdavaju otkrivanje predmetnih dokumenata i da navođenje samo općenitih utvrđenja nije dostatno za utvrđenje da je prevagujući javni interes važniji od razloga koji opravdavaju odbijanje otkrivanja predmetnih dokumenata (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738, t. 93. i 94. kao i navedenu sudsku praksu).

               57

               U tom pogledu, valja utvrditi da se na temelju niti jednog dokaza podnesenog u ovom predmetu ne može dokazati da su pravno pogrešna utvrđenja Općeg suda iz točke 97. pobijane presude koja se odnose kako na teret dokazivanja koji je na tužiteljima u prvom stupnju tako i na činjenicu da su potonji samo općenito naveli da zaštita javnog zdravlja zahtijeva da imaju pristup spornim dokumentima, bez navođenja konkretnih razloga na temelju kojih bi se utvrdilo da takva zaštita spada u prevagujući javni interes.

               58

               U tim okolnostima, Kraljevina Švedska nije mogla smatrati da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je Komisija mogla valjano utvrditi da u predmetnom slučaju ne postoji prevagujući javni interes koji bi opravdao otkrivanje dokumenata na temelju zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001.

               59

               Slijedom toga, drugi žalbeni razlog valja odbiti.

         C. Treći žalbeni razlog

            1.

            Argumentacija stranaka

               60

               Kraljevina Švedska, kritizirajući točke 100. i 101. pobijane presude, navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio potvrditi da su sudovi Unije trebali također uzeti u obzir okolnosti koje su nastale nakon odluke o odbijanju pristupa dokumentu na temelju Uredbe br. 1049/2001, u okviru nadzora zakonitosti takve odluke koju provode na temelju članka 263. UFEU‑a. Ta država članica ocjenjuje da iako je do okončanja postupka EU Pilot u predmetnom slučaju došlo nakon donošenja sporne odluke, tu okolnost Opći je sud trebao uzeti u obzir s obzirom na Uredbu br. 1049/2001.

               61

               Navedena država članica navodi da iako nove okolnosti mogu biti ispitane samo u okviru novog zahtjeva za pristup dokumentima upućenog predmetnoj instituciji, takav sustav bi imao za posljedicu paralelne postupke i produljenje postupaka, kao i gomilanje upravnih troškova podnositelja zahtjeva. Nadalje, u prilog svojoj odluci, Opći se sud oslonio na sudsku praksu Suda u vezi s postupcima u području državnih potpora, koja nije prenosiva na odluke donesene na temelju Uredbe br. 1049/2001. Prema Kraljevini Švedskoj, Opći je sud umjesto toga trebao uzeti u obzir točke 37. do 41. presude od 15. rujna 2011., Koninklijke Grolsch/Komisija (T‑234/07, EU:T:2011:476).

               62

               Komisija, Češka Republika i Savezna Republika Njemačka osporavaju taj argument.

            2.

            Ocjena Suda

               63

               Kao što je Opći sud valjano utvrdio u točki 100. pobijane presude, ustaljena sudska praksa Suda je da se zakonitost akta Unije treba ocjenjivati ovisno o činjeničnim i pravnim elementima koji postoje na dan kad je akt donesen (presuda od 3. rujna 2015., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, t. 22., i navedena sudska praksa).

               64

               U tim okolnostima, treći žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud trebao uzeti u obzir okončanje predmetnog postupka EU Pilot do kojeg je došlo nakon donošenja sporne odluke, valja odbiti kao neosnovan.

               65

               Žalbu stoga treba u cijelosti odbiti.

         VI. Troškovi

               66

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               67

               Na temelju članka 138. stavka 1. tog poslovnika, primjenjivim na žalbeni postupak na temelju njegova članka 184. stavka 1., stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U skladu s člankom 140. stavkom 1. istog poslovnika predviđa se da države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               68

               Budući da je Komisija zatražila da Kraljevina Švedska snosi troškove i da potonja nije uspjela u svojem žalbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova Komisije.

               69

               Češka Republika, Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Španjolska i Republika Finska snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Kraljevini Švedskoj nalaže se snošenje troškova Komisije.

                        3.

                           Češka Republika, Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Španjolska i Republika Finska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 25. travnja 2013. # Bell & Ross BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-80/10.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 08. studenoga 2012.#Europska komisija protiv Guido Strack.#Predmet T-268/11 P.