title: Presuda Suda (peto vijeće) 16. srpnja 2015.#Directeur général des finances publiques protiv Mapfre asistencia compañia internacional de seguros y reaseguros SA i Mapfre warranty SpA protiv Directeur général des finances publiques.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na promet – Područje primjene – Izuzeće – Pojam ,transakcije iz područja osiguranja’ – Pojam ,isporuka usluga’ – Paušalni iznos za osiguranje kvara na rabljenom vozilu.#Predmet C-584/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑584/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 13. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 19. studenoga 2013., u postupcima
            Directeur général des finances publiques
            protiv
            Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA ,
            i
            Mapfre warranty SpA
            protiv
            Directeur général des finances publiques ,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i D. Šváby, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. studenoga 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA i Mapfre warranty SpA, G. Hannotin, avocat ,
            – za francusku vladu, J.-S. Pilczer i D. Colas, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, C. Soulay i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. i članka 13.B točke (a) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. (SL L 376, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).
            2. Zahtjev je upućen u okviru sporova između, s jedne strane, Directeur général des finances publiques i Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA (u daljnjem tekstu: Mapfre asistencia), društva osnovanog u skladu sa španjolskim pravom, i, s druge strane, Mapfre warranty SpA (u daljnjem tekstu: Mapfre warranty), društva osnovanog u skladu s talijanskim pravom, i Directeur général des finances publiques, povodom oporezivanja transakcija tih dvaju društava.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 2. Šeste direktive glasi:
            „Podliježu porezu na dodanu vrijednost [u daljnjem tekstu: PDV]:
            1. isporuke robe i usluga koje obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;
            2. uvoz robe.“ [neslužbeni prijevod]
            4. U skladu s člankom 13.B točkom (a) Šeste direktive:
            „Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice, države članice izuzimaju, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe:
            a) transakcije osiguranja i reosiguranja, uključujući povezane usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju.“ [neslužbeni prijevod]
            5. U članku 33. stavku 1. Šeste direktive propisano je:
            „Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe prava Zajednice, osobito one predviđene važećim odredbama prava Zajednice koje se odnose na opći režim o posjedovanju, kretanju i nadzoru proizvoda koji podliježu trošarinama, ovom direktivom ne sprečava se država članica da zadrži ili da uvede poreze na ugovore o osiguranju, poreze na klađenje i kockanje, trošarine, pristojbe ili općenito bilo koje poreze, davanja ili namete koji se ne mogu odrediti kao porez na promet, pod uvjetom da naplata tog poreza, davanja ili nameta ne uzrokuje formalnosti povezane s prelaskom granice u trgovini između država članica.“ [neslužbeni prijevod]
            Francusko pravo
            6. Članak 256. I. Općeg poreznog zakonika, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnim postupcima (u daljnjem tekstu: CGI), propisuje:
            „[PDV‑u] podliježu isporuke robe i usluga koje obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje.“
            7. Članak 261. CGI‑ja propisuje:
            „Od [PDV‑a] izuzeti su:
            [...]
            2. Transakcije osiguranja i reosiguranja, uključujući povezane usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju.
            [...]“
            8. Članak 991. CGI‑ja propisuje:
            „Svi ugovori o osiguranju sklopljeni s francuskim osiguravateljskim društvom ili s bilo kojim drugim francuskim ili stranim osiguravateljem, neovisno o mjestu i datumu na koji su sklopljeni ili su bili sklopljeni, podliježu obveznom godišnjem porezu, čijim su plaćanjem svi pisani oblici kojim se potvrđuje njihov nastanak, izmjena ili sporazumni raskid kao i svi njihovi izdani prijepisi, izvaci ili kopije, bez obzira na mjesto gdje su sastavljeni ili gdje su bili sastavljeni, oslobođeni plaćanja biljega te se prema potrebi besplatno registriraju.
            Porez se naplaćuje na iznose koje treba platiti u korist osiguravatelja i sve popratne troškove koje on može izravno ili neizravno naplatiti od osiguranika.“
            9. Članak 1001. točka 5. (a) CGI‑ja propisuje da stopa posebnog poreza na ugovore o osiguranju iznosi 18 % za osiguranja od svake opasnosti u vezi s kopnenim motornim vozilima.
            10. Među ostalim, iz članka 1001. točke 6. CGI‑ja proizlazi da opća stopa posebnog poreza na ugovore o osiguranju iznosi 9 %.
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            11. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su autosaloni koji preprodaju rabljena vozila posredstvom društva NSA Sage, koje je postalo Mapfre warranty, nudili kupcima jamstvo za popravak mehaničkih kvarova na tim vozilima.
            12. Smatrajući da isporučuje usluge, Mapfre warranty naplaćivao je PDV. Mapfre asistencia platila je porez na ugovore o osiguranju po općoj stopi od 9 % za premije koje je platio Mapfre warranty.
            13. Porezna uprava dostavila je Mapfre warrantyju prijedlog za ispravak poreza kojim se usluge koje on isporučuje kvalificiraju kao transakcije osiguranja koje na temelju članka 991. CGI‑ja podliježu porezu na ugovore o osiguranju po stopi od 18 %, propisanoj člankom 1001. točkom 5. (a) CGI‑ja za osiguranja motornih vozila.
            14. Nadalje, budući da je Mapfre warranty s Mapfre asistencijom sklopio ugovor o osiguranju za račun kupaca vozila, a čija je svrha bila pokrivanje rizika od mehaničkih kvarova, porezna uprava dostavila je Mapfre asistenciji novo porezno rješenje u kojem se porez na ugovore o osiguranju obračunava po stopi od 18 % na iznose koje su platili ti kupci.
            15. Nakon što je njihova žalba odbijena, ta dva društva pokrenula su postupak, najprije pred Tribunal de grande instance de Lyon, a zatim pred Cour d’appel de Lyon, kako bi ih se oslobodilo od te porezne obveze.
            16. Istaknuli su da su preprodavači rabljenih vozila s Mapfre warrantyjem ugovarali podizvođenje u odnosu na isporuku dijela svojih poslijeprodajnih usluga, a da su s Mapfre asistencijom sklopili ugovor o osiguranju od rizika financijskog gubitka.
            17. Dvjema presudama od 22. rujna 2011. Cour d’appel de Lyon potvrdio je dvije presude koje je 31. ožujka 2010. donio Tribunal de grande instance de Lyon, kojima se utvrđuje, na prvome mjestu, kvalifikacija transakcija osiguranja koje podliježu porezu na ugovore o osiguranju po stopi od 18 % u odnosu na usluge koje je isporučio Mapfre warranty i, na drugome mjestu, po stopi od 9 % za porez na ugovore o osiguranju koji treba platiti Mapfre asistencia.
            18. Iz žalbenih razloga stranaka u glavnom postupku, priloženih odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, proizlazi da je Cour d’appel de Lyon, među ostalim, utvrdio da, kada bi kupac rabljenog vozila odlučio uzeti dodatno osiguranje koje ponudi prodavatelj, u zamjenu za plaćanje dodatnog iznosa predavao bi mu se pristupni obrazac iz knjižice o osiguranju kojem je u zaglavlju stajalo NSA Sage, koji je postao Mapfre warranty. Taj sud navodi da je Mapfre warranty dobivao izvješće o kvaru od ovlaštenog autosalona kojem bi se kupac obratio, da je provjeravao valjanost osiguranja i sukladnost procjene troškova s propisima te zatim odobravao popravak ili zamjenu neispravnog dijela.
            19. Cour d’appel de Lyon istaknuo je da ni iz jedne odredbe na koju se pozivaju stranke te ni iz jednog drugog elementa postupka ne proizlazi da kupac ima pravo zahtijevati od prodavatelja da osigura isporuku usluge u slučaju neispravnosti obuhvaćene osiguranjem, osobito ako dužnik naveden u ugovoru ne bi ispunio svoju obvezu. Taj sud tvrdi da se ne može smatrati da je prodavatelj ugovorio podizvođenje izvršavanja obveze koju nije bio dužan ispuniti. Međutim, prilikom predaje knjižice o osiguranju između kupca i Mapfre warrantyja nastajala je izravna ugovorna veza, s obzirom na to da je kupac mogao zahtijevati od tog društva, i samo od njega, da izvrši ugovorenu radnju i snosi njezin trošak. Ugovorena između kupca i treće strane koja nije bila ugovorna strana ugovora o kupoprodaji, ta je ugovorna obveza imala vlastiti cilj i svrhu. S obzirom na to da se u zamjenu za plaćanje ugovorenog iznosa Mapfre warranty obvezivao da će, u slučaju neizvjesnog nastanka štete na osiguranoj stvari, pribaviti osiguraniku činidbu ugovorenu sklapanjem ugovora, obavljao je djelatnost osiguranja.
            20. Nadalje, Cour d’appel de Lyon utvrdio je da je Mapfre warranty sklopio policu osiguranja s Mapfre asistencijom čiji je cilj bio jamčiti naknadu financijskih gubitaka nastalih zbog kvara osiguranog ugovorom za vozila kupljena u autosalonu za koja se izdavala knjižica o osiguranju. Cour d’appel de Lyon smatra, međutim, da ta polica nije predstavljala „osiguranje za tuđi račun“ i nije obuhvaćala sve vrste rizika u odnosu na kopnena motorna vozila iz članka 1001. točke 5. (a) CGI‑ja.
            21. Mapfre warranty podnio je žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev protiv presude Coura d’appel de Lyon, koji je njegove isporuke usluga kvalificirao kao transakcije osiguranja koje podliježu porezu na ugovore o osiguranju po stopi od 18 %.
            22. Directeur général des finances publiques podnio je žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev protiv presude Coura d’appel de Lyon, koji je utvrdio da stopa poreza na ugovore o osiguranju koji treba platiti Mapfre asistencia nije bila 18 %, kao što je to procijenila porezna uprava, nego 9 %.
            23. S obzirom na povezanost tih dviju žalbi, sud koji je uputio zahtjev odlučio je spojiti ta dva predmeta.
            24. S obzirom na sumnje u odnosu na tumačenje pojma „transakcije osiguranja“, koji nije definiran Šestom direktivom, Cour de cassation odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 2. i članak 13.B točku (a) Šeste direktive 77/388/EEZ Vijeća od 17. svibnja 1977. tumačiti na način da aktivnost gospodarskog subjekta neovisnog o preprodavaču rabljenih automobila koja se sastoji u tome da, po uplati paušalnog iznosa, osigura mehanički kvar koji bi mogao nastati na određenim dijelovima rabljenog automobila ulazi u kategoriju transakcija iz područja osiguranja koje su oslobođene od plaćanja PDV‑a ili je, naprotiv, riječ o isporuci usluga?“
            O prethodnom pitanju
            25. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13.B točku (a) Šeste direktive tumačiti na način da izuzetu transakciju osiguranja u smislu te odredbe predstavlja isporuka usluga koja se sastoji u tome da gospodarski subjekt neovisan o preprodavaču rabljenog vozila, po uplati paušalnog iznosa, osigura mehanički kvar koji bi mogao nastati na određenim dijelovima tog vozila.
            26. Najprije valja navesti da se, sukladno stalnoj sudskoj praksi, uvjeti korišteni za utvrđivanje izuzeća u članku 13. Šeste direktive trebaju strogo tumačiti. Međutim, tumačenje tih uvjeta treba biti u skladu s ciljevima navedenih izuzeća i treba poštovati zahtjeve načela porezne neutralnosti svojstvene zajedničkom sustavu PDV‑a. Stoga to pravilo strogog tumačenja ne znači da uvjete korištene za utvrđivanje izuzeća predviđenih navedenim člankom 13. treba tumačiti na način koji bi ih lišio njihovih učinaka (vidjeti osobito presudu Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
            27. Osim toga, transakcije koje su predmet izuzeća propisanih člankom 13. Šeste direktive predstavljaju autonomne pojmove prava Unije s ciljem izbjegavanja razilaženja u primjeni sustava PDV‑a među državama članicama (vidjeti u tom smislu presude CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, t. 15.; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 37.; Komisija/Grčka, C‑13/06, EU:C:2006:765, t. 9. i BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 56.).
            28. Kad je konkretno riječ o pojmu „transakcije osiguranja“ iz članka 13.B točke (a) Šeste direktive, koji nigdje u toj direktivi nije definiran, Sud je više puta presudio da transakciju osiguranja, kao što je to opće prihvaćeno, obilježava činjenica da se osiguravatelj obvezuje za unaprijed plaćenu premiju ispuniti osiguranoj osobi, u slučaju ostvarenja osiguranog rizika, činidbu ugovorenu prilikom zaključenja ugovora (vidjeti u tom smislu presude Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 39.; Komisija/Grčka, C‑13/06, EU:C:2006:765, t. 10., i BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 58.).
            29. Sud je pojasnio da transakcije osiguranja po prirodi podrazumijevaju postojanje ugovornog odnosa između osobe koja isporučuje usluge osiguranja i osobe čiji se rizici pokrivaju osiguranjem, odnosno osiguranika (vidjeti presude Skandia, C‑240/99, EU:C:2001:140, t. 41.; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 41. i BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 58.).
            30. Nadalje, navedeni pojam „transakcije osiguranja“ načelno je dovoljno širok da uključi davanje pokrića osiguranja od poreznog obveznika koji sam nije osiguravatelj, ali koji u okviru skupnog osiguranja svojim klijentima pribavlja takvo pokriće koristeći se uslugama osiguravatelja, koji preuzima osigurani rizik (vidjeti u tom smislu presude CPP, C‑349/96, EU: C:1999:93, t. 22. i BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 59.).
            31. Kad je riječ o ispitivanju ovog zahtjeva za prethodnu odluku, treba navesti da iz članka 94. Poslovnika Suda i stalne sudske prakse proizlazi da, radi postizanja tumačenja prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu, zahtjev za prethodnu odluku najprije mora sadržavati sažet prikaz predmeta glavnog postupka i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja. Na drugome mjestu, taj zahtjev mora sadržavati sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u glavnom predmetu i, prema potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu. Na trećemu mjestu, sud koji je uputio zahtjev mora prikazati razloge koji su ga naveli da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja prema mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (vidjeti osobito rješenje Municipiul Piatra Neamț, C‑13/14, EU:C:2014:2000, t. 10. i navedenu sudsku praksu).
            32. Međutim, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u tom zahtjevu nije posebice utvrdio činjenične elemente koji se odnose na prirodu isporuke predmetnih usluga, nego je odluci kojom se upućuje prethodno pitanje samo priložio žalbene razloge koji su pred njim istaknuti, tako da Sud ne može konačno presuditi predstavlja li zapravo isporuka usluga poput one u glavnom postupku izuzetu transakciju osiguranja u smislu članka 13.B točke (a) Šeste direktive, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točkama 28. i 29. ove presude.
            33. Zbog duha suradnje koji prevladava u odnosima između nacionalnih sudova i Suda u okviru prethodnog postupka, izostanak potrebnih činjeničnih utvrđenja suda koji je uputio zahtjev ne dovodi nužno do nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku ako, unatoč tim nedostacima, Sud, s obzirom na podatke koji proizlaze iz spisa, smatra da može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ i dr., C‑113/13, EU:C:2014:2440, t. 48.).
            34. Kad je riječ o isporuci poput one u glavnom postupku, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se Mapfre warranty u zamjenu za prethodno plaćanje paušalnog iznosa obvezuje pokriti trošak popravka rabljenog vozila u slučaju mehaničkog kvara koji bi mogao nastati na određenim dijelovima tog vozila i koji je definiran u „knjižici o osiguranju“ predanoj kupcu predmetnog vozila.
            35. Međutim, Mapfre warranty i Mapfre asistencia osporavaju postojanje ugovornog odnosa između Mapfre warrantyja i kupca rabljenog vozila u glavnom predmetu. Ta dva društva osobito ističu da ugovorna veza postoji samo između Mapfre warrantyja i preprodavača tog vozila. Potonji Mapfre warrantyju samo povjerava zadatak da u odnosu na kupca ispuni njegove obveze kao preprodavača na temelju zakonskih ili ugovornih odredaba. Mapfre warranty i Mapfre asistencia tvrde da je preprodavač rabljenog vozila također dužnik, u odnosu na Mapfre warranty, iznosa premije koja se treba platiti na temelju osiguranja koje pruža to društvo. Preprodavač odbija taj iznos od ostvarene marže kako bi povećao atraktivnost rabljenog vozila.
            36. U tom smislu, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev provjeri točnu prirodu odnosa među različitim osobama koje su uključene u kontekst isporuke predmetne usluge u glavnom postupku, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi, s jedne strane, da preprodavač rabljenog vozila ne sudjeluje u provođenju ugovora o osiguranju. Naime, u slučaju nastanka mehaničkog kvara pokrivenog osiguranjem, kupac predmetnog rabljenog vozila nije ga obvezan popravljati u autosalonu tog preprodavača ili onom u koji ga ovaj uputi. Autosalon kojem se obrati kupac tog vozila radi popravka mora izravno stupiti u kontakt s Mapfre warrantyjem kako bi to društvo potvrdilo procjenu tog autosalona.
            37. S druge strane, čak i u slučaju da je, kako što to tvrde Mapfre warranty i Mapfre asistencia, paušalni iznos kojim se stjecalo pravo na osiguranje uključen u cijenu prodaje rabljenog vozila, konačno ga plaća kupac tog vozila.
            38. U svakom slučaju – neovisno o pitanju je li ugovor sklopljen između kupca rabljenog vozila i Mapfre warrantyja, s obzirom na to da preprodavač tog vozila ima samo ulogu posrednika, ili je taj preprodavač sklopio ugovor u svoje vlastito ime, ali za račun kupca, ili preprodavač prenosi na kupca prava koja proizlaze iz ugovora koji je sklopio s Mapfre warrantyjem u svoje vlastito ime i za svoj vlastiti račun – iz sudske prakse navedene u točkama 28. i 30. ove presude proizlazi, među ostalim, da je pojam „transakcija osiguranja“ u smislu članka 13.B točke (a) Šeste direktive dovoljno širok da obuhvati svaku od tih situacija.
            39. Naime, karakteristični elementi transakcije osiguranja, kako su utvrđeni sudskom praksom navedenom u točki 28. ove presude, prisutni su u svakoj od tih situacija. Tako je osiguravatelj, u predmetnom slučaju Mapfre warranty, gospodarski subjekt neovisan o preprodavaču rabljenih vozila, a osiguranik je kupac tog vozila. Osim toga, rizik čini potreba kupca motornog vozila da plati popravke u slučaju nastanka mehaničkog kvara pokrivenog osiguranjem, a čije se troškove obvezuje pokriti osiguravatelj. Konačno, premiju čini paušalni iznos koji plaća kupac rabljenog vozila, bilo u kupoprodajnoj cijeni ili kao dodatak.
            40. Na temelju postojanja tih elemenata, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, može se zaključiti da između osiguravatelja i osiguranika postoji pravna veza koju zahtijeva sudska praksa Suda kako bi se usluga mogla smatrati „transakcijom osiguranja“ u smislu članka 13.B točke (a) Šeste direktive.
            41. Nadalje, protivno onomu što u bitnome tvrde Mapfre warranty i Mapfre asistencia, kvalificiranje usluge „transakcijom osiguranja“ u smislu članka 13.B točke (a) Šeste direktive ne može ovisiti o načinu na koji osiguravatelj upravlja visinom rizika koji se obvezuje pokriti i obračunava točan iznos premija.
            42. U tom smislu, kako to navodi nezavisni odvjetnik u točki 28. svojeg mišljenja i kako to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 28. ove presude, sama bit „transakcije osiguranja“ u smislu članka 13.B točke (a) Šeste direktive jest u činjenici da se osiguranik štiti od rizika financijskih gubitaka koji su nesigurni, ali mogu biti visoki, u zamjenu za premiju čije je plaćanje u odnosu na osiguranika sigurno, ali ograničeno.
            43. U predmetnom slučaju čini se da iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se iznos koji je Mapfre warranty obračunao u obliku premije ne nadoknađuje kupcu rabljenog vozila ako se po isteku razdoblja osiguranja ne utvrdi nikakav kvar ili u slučaju da je trošak popravaka manji od te premije. Isto tako, u slučaju kvara čiji trošak prelazi iznos plaćene premije, kupac vozila ne mora platiti dio troška koji premašuje tu premiju. Stoga se čini da su premije koje obračunava Mapfre warranty, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, prave premije osiguranja čije plaćanje potpuno oslobađa osiguranika od pokrivenog rizika. Mapfre warranty usto je osiguran kod Mapfre asistencije od rizika financijskih gubitaka koje sam može imati u tom pogledu.
            44. U tim okolnostima, način obračuna premija i upravljanje troškovima popravka pitanja su unutarnje organizacije Mapfre warrantyja i ne mogu odrediti kvalifikaciju koju treba dodijeliti uslugama koje on isporučuje.
            45. Konačno, Mapfre warranty i Mapfre asistencia ističu da, kada proizvođači ili preprodavači vozila svojim klijentima sami nude dodatno osiguranje, smatra se da ti subjekti nude poslijeprodajne usluge koje podliježu PDV‑u, iako isporučuju uslugu sličnu onoj koju Mapfre warranty nudi kupcima rabljenih vozila. Takve usluge trebale bi imati jednak tretman.
            46. Valja utvrditi, s jedne strane, da taj argument počiva na činjeničnim elementima, osobito poreznom tretmanu osiguranja koje isporučuje preprodavač, koji se ne nalaze u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje i, s druge strane, da ta odluka ne sadržava nikakav prikaz takvog argumenta. Kako je to istaknuto u točki 31. ove presude, iz članka 94. Poslovnika Suda proizlazi da u nedostatku tih elemenata Sud ne može odgovoriti na taj argument.
            47. Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da usluga poput one u glavnom postupku, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, može biti obuhvaćena pojmom „transakcija osiguranja“ u smislu članka 13.B točke (a) Šeste direktive.
            48. Međutim, valja istaknuti da Mapfre warranty i Mapfre asistencia dalje ističu da ta usluga, pod pretpostavkom da je treba kvalificirati kao transakciju osiguranja, i dalje podliježe PDV‑u jer je nerazdvojivo povezana s prodajom rabljenog vozila i stoga treba imati jednak porezni tretman kao i ta prodaja.
            49. U tom smislu, valja navesti da u svrhu PDV‑a svaku transakciju uobičajeno treba smatrati različitom i neovisnom, kako to proizlazi iz članka 2. točke 1. Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presude Aktiebolaget NN, C‑111/05, EU:C:2007:195, t. 22.; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, t. 14. i BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 29.).
            50. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da u određenim okolnostima više usluga koje su formalno različite i koje se mogu isporučiti odvojeno i na taj način, odvojeno, dovesti do oporezivanja ili izuzeća treba smatrati jedinstvenom transakcijom ako one nisu neovisne. Riječ je o jedinstvenoj transakciji kada su dva ili više elemenata ili radnje koje izvrši porezni obveznik toliko usko vezani da objektivno čine jednu ekonomski nerazdvojivu uslugu čije bi razdjeljivanje bilo umjetno. O tome je riječ i kada jedan ili više elemenata treba smatrati glavnom uslugom, a jedan ili više elemenata sporednim uslugama koje dijele porezni tretman glavne usluge (vidjeti presudu BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            51. U odnosu na transakcije osiguranja, Sud je već presudio da svaka od njih po svojoj prirodi predstavlja vezu s predmetom koji osigurava. Međutim, ta veza sama po sebi nije dovoljna za utvrđivanje postoji li ili ne postoji složena jedinstvena usluga u svrhe PDV‑a. Naime, kada bi svaka transakcija osiguranja podlijegala PDV‑u zbog oporezivanja PDV‑om usluga koje se odnose na predmet koji transakcija pokriva, doveo bi se u pitanje sam cilj članka 13.B točke (a) Šeste direktive, odnosno izuzeće transakcija osiguranja (vidjeti u tom smislu presudu BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 36.).
            52. Na temelju pravila navedenog u točki 49. ove presude, u skladu s kojim svaku transakciju uobičajeno treba smatrati različitom i neovisnom, valja istaknuti da se prodaja rabljenog vozila i isporuka gospodarskog subjekta neovisnog o preprodavaču tog vozila osiguranja koje se odnosi na mehanički kvar koji bi mogao nastati na određenim dijelovima tog vozila načelno ne mogu smatrati toliko usko povezanima da čine jedinstvenu transakciju. Naime, činjenica da se te transakcije odvojeno ocjenjuju ne može sama po sebi predstavljati umjetno rastavljanje jedinstvene gospodarske transakcije koje bi moglo narušiti funkcioniranje sustava PDV‑a.
            53. S tim u vezi valja ispitati postoje li razlozi povezani s činjenicama u glavnom postupku zbog kojih bi se moglo smatrati da predmetni elementi predstavljaju jedinstvenu transakciju (vidjeti u tom smislu presudu BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 40.).
            54. U tom smislu najprije valja istaknuti da se usluga, sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda u vezi s pojmom jedinstvene transakcije, kako je navedena u točki 50. ove presude, smatra sporednom u odnosu na glavnu uslugu osobito kada klijentima nije sama po sebi cilj, nego sredstvo da se na optimalan način koriste glavnom uslugom (vidjeti presudu BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 41.).
            55. Iako je točno da je, zahvaljujući osiguranju poput onog u glavnom postupku, rizik financijskih gubitaka s kojim je suočen kupac rabljenog vozila smanjen u odnosu na rizik koji nastaje u situaciji u kojoj takvog osiguranja nema, ostaje činjenica da ta okolnost proizlazi iz same prirode osiguranja. Međutim, sama ta okolnost ne znači da treba smatrati da takva usluga ima obilježja sporedne usluge u odnosu na prodaju rabljenog vozila.
            56. Kako to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, predmetno osiguranje u glavnom postupku pruža kupcu rabljenog vozila subjekt neovisan o preprodavaču tog vozila i koji ne sudjeluje u kupoprodaji, tako da se to osiguranje, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, ne može smatrati osiguranjem koje pruža preprodavač. Nadalje, kupac rabljenog vozila može kupiti to vozilo bez sklapanja ugovora o tom osiguranju i također ima mogućnost bez posredovanja preprodavača navedenog vozila sklopiti ugovore o osiguranju s nekim drugim društvom osim s Mapfre warrantyjem. Konačno, iz knjižice o osiguranju koju je Sudu podnijela francuska vlada na raspravi proizlazi da je Mapfre warranty pridržao pravo u određenim okolnostima raskinuti ugovor o osiguranju, pri čemu se čini da taj raskid ne utječe na ugovor o prodaji vozila.
            57. U tim okolnostima, a pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, osiguranje poput onoga u glavnom postupku ne čini se toliko usko povezanim s prodajom rabljenog vozila da te dvije transakcije, koje k tome isporučuju dva različita dobavljača, čine nerazdvojivu gospodarsku uslugu čije bi razdvajanje bilo umjetno. Posljedično, načelno ih treba smatrati različitim i neovisnim transakcijama u svrhe PDV‑a.
            58. S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 13.B točku (a) Šeste direktive treba tumačiti na način da izuzetu transakciju osiguranja u smislu te odredbe predstavlja isporuka usluga koja se sastoji u tome da gospodarski subjekt neovisan o preprodavaču rabljenog vozila, po uplati paušalnog iznosa, osigura mehanički kvar koji bi mogao nastati na određenim dijelovima tog vozila. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, s obzirom na okolnosti poput onih u glavnim postupcima, je li predmetna isporuka usluga u tim postupcima takva isporuka. Isporuku takve usluge i prodaju rabljenog vozila načelno treba smatrati različitim i neovisnim transakcijama koje u odnosu na PDV valja promatrati odvojeno. Sud koji je uputio zahtjev treba utvrditi, s obzirom na posebne okolnosti u glavnim postupcima, jesu li prodaja rabljenog vozila i osiguravanje gospodarskog subjekta neovisnog o preprodavaču tog vozila mehaničkog kvara koji bi mogao nastati na određenim dijelovima tog vozila u toj mjeri međusobno povezani da ih treba smatrati jedinstvenom transakcijom ili, naprotiv, čine neovisne transakcije.
            Troškovi
            59. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Članak 13.B točku (a) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991., treba tumačiti na način da izuzetu transakciju osiguranja u smislu te odredbe predstavlja isporuka usluga koja se sastoji u tome da gospodarski subjekt neovisan o preprodavaču rabljenog vozila, po uplati paušalnog iznosa, osigura mehanički kvar koji bi mogao nastati na određenim dijelovima tog vozila. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, s obzirom na okolnosti poput onih u glavnim postupcima, je li predmetna isporuka usluga u tim postupcima takva isporuka. Isporuku takve usluge i prodaju rabljenog vozila načelno treba smatrati različitim i neovisnim transakcijama koje u odnosu na porez na dodanu vrijednost valja promatrati odvojeno. Sud koji je uputio zahtjev treba utvrditi, s obzirom na posebne okolnosti u glavnim postupcima, jesu li prodaja rabljenog vozila i osiguravanje gospodarskog subjekta neovisnog o preprodavaču tog vozila mehaničkog kvara koji bi mogao nastati na određenim dijelovima tog vozila u toj mjeri međusobno povezani da ih treba smatrati jedinstvenom transakcijom ili, naprotiv, čine neovisne transakcije.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 11. travnja 2016.#FN i dr. protiv Europske policijske akademije (CEPOL).#Javna služba – Osoblje CEPOL‑a – Članovi privremenog osoblja – Članovi ugovornog osoblja – Mjesto zaposlenja koje odgovara sjedištu CEPOL‑a – Premještanje CEPOL‑a u Budimpeštu (Mađarska) – Promjena vezana za mjesto zaposlenja službenika – Ugovorne posljedice – Potreba za suglasnošću službenika – Korektivni koeficijent primjenjiv na novo mjesto zaposlenja – Legitimno očekivanje – Načelo dobre uprave.#Predmet F-41/15 DISS II.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. lipnja 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Nizozemske. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-521/07.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 10. studenog 2011. # Esprit International LP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-22/10.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 14. travnja 2016.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pravna osnova – Upisivanje tužiteljeva imena na temelju novog obrazloženja nakon poništenja ranijih mjera zamrzavanja financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Pravo vlasništva – Proporcionalnost – Pogreška koja se tiče činjenica – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Zlouporaba ovlasti – Pravo na život – Pravo na poštovanje obiteljskog života – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-200/14.


title:
Presuda Suda (prvo vijeće)
 16. srpnja 2015.#Diageo Brands BV protiv Simiramida-04 EOOD.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Priznavanje i izvršenje sudskih odluka – Razlozi za odbijanje – Povreda javnog poretka države u kojoj se zahtijeva priznanje – Sudska odluka suda druge države članice koja je protivna pravu Unije o žigovima – Direktiva 2004/48/EZ – Provedba prava intelektualnog vlasništva – Sudski troškovi.#Predmet C-681/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑681/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 20. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 23. prosinca 2013., u postupku
            Diageo Brands BV
            protiv
            Simiramida-04 EOOD,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. prosinca 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Diageo Brands BV, F. Vermeulen, C. Gielen i A. Verschuur, advocaten ,
            – za Simiramida-04 EOOD, S. Todorova Zhelyazkova, advokat  kao i M. Gerritsen i A. Gieske, advocaten ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za latvijsku vladu, I. Kalniņš i I. Ņesterova, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, A.‑M. Rouchaud‑Joët i G. Wils, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 34. točke 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.). i članka 14. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Diageo Brandsa BV (u daljnjem tekstu: Diageo Brands) i Simiramida-04 EOOD (u daljnjem tekstu: Simiramida) o pitanju zahtjeva za naknadu štete koji je potonje društvo postavilo zbog štete koja mu je nastala zapljenom robe koja mu je bila namijenjena, izvršenom na zahtjev Diageo Brandsa.
            Pravni okvir
            Uredba br. 44/2001
            3. Sukladno odredbama uvodne izjave 16. Uredbe br. 44/2001, „[u]zajamno povjerenje u zadovoljavanje pravde unutar [Europske unije] opravdava da sudske odluke donesene u nekoj državi članici automatski budu priznate bez potrebe bilo kakvog postupka osim u slučajevima njihova osporavanja“.
            4. Poglavlje III. Uredbe br. 44/2001, pod naslovom „Priznavanje i izvršenje“, podijeljeno je na tri odjeljka. U odjeljku 1., pod naslovom „Priznavanje“, nalaze se, među ostalim, članci 33., 34. i 36. te uredbe.
            5. Članak 33. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 glasi kako slijedi:
            „Sudska odluka donesena u nekoj državi članici priznaje se u drugoj državi članici bez potrebe za bilo kakvim posebnim postupkom.“
            6. Sukladno članku 34. te uredbe:
            „Sudska odluka se ne priznaje:
            1) ako bi takvo priznavanje bilo u očitoj suprotnosti s javnim poretkom u državi članici u kojoj se traži priznanje;
            [...]“
            7. U članku 36. navedene uredbe predviđeno je:
            „Ni pod kakvim se uvjetima strane sudske odluke ne mogu preispitivati s obzirom na njihov meritum.“
            Direktiva 89/104/EEZ
            8. Prva direktiva Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.), kako je izmijenjena Sporazumom o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.; u daljnjem tekstu: Direktiva 89/104), stavljena je izvan snage Direktivom 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (kodificirana verzija) (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.). Međutim, s obzirom na vrijeme nastanka činjenica, na glavni postupak primjenjuje se Direktiva 89/104.
            9. Članak 5. te direktive glasio je:
            „1. Registrirani žig nositelju daje isključiva prava koja proizlaze iz tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu koriste:
            a) svaki znak koji je istovjetan njegovu žigu u odnosu na proizvode ili usluge koji su istovjetni onima za koje je žig registriran;
            [...]
            3. Na temelju stavaka 1. i 2. može se među ostalim zabraniti:
            a) isticanje znaka na proizvodima ili njihovim pakiranjima;
            b) nuđenje proizvoda ili njihovo stavljanje na tržište ili skladištenje u te svrhe pod tim znakom ili nuđenje i pružanje usluga pod tim znakom;
            c) uvoz ili izvoz proizvoda obilježenih tim znakom;
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            10. Članak 7. Direktive 89/104, pod naslovom „Iscrpljenje prava koja proizlaze iz žiga“, u stavku 1. glasio je:
            „Žig svojem nositelju ne daje pravo da zabrani njegovu uporabu za proizvode koji su stavljeni na tržište na području ugovorne stranke [Europskoga gospodarskog prostora] pod tim žigom od strane samog nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje.“ [neslužbeni prijevod]
            Direktiva 2004/48
            11. U uvodnoj izjavi 10. Direktive 2004/48 navedeno je da je njezin cilj usklađivanje zakonodavnih sustava država članica „radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu“.
            12. U uvodnoj izjavi 22. te direktive među mjerama koje države članice moraju osigurati navedeno je da je „[t]akođer važno osigurati privremene mjere za trenutno okončanje povreda bez čekanja odluke o meritumu predmeta [...] te dajući jamstva potrebna za pokrivanje troškova i štete nanesene tuženiku neopravdanim zahtjevom“.
            13. Sukladno odredbama njezina članka 1., Direktiva 2004/48 odnosi se na „mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva“, s pojašnjenjem da sukladno toj odredbi pojam „prava intelektualnog vlasništva” uključuje „prava industrijskog vlasništva“.
            14. Članak 2. stavak 1. te direktive propisuje da se mjere, postupci i njome predviđena pravna sredstva primjenjuju „na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom Zajednice i/ili nacionalnim pravom dotične države članice“.
            15. Sukladno članku 3. stavku 2. te direktive, mjere, postupci i pravna sredstva potrebni za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva koje su države članice dužne poduzeti moraju biti „učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe“.
            16. U tom smislu, člankom 7. stavkom 1. Direktive 2004/48 državama članicama nalaže se da moraju osigurati da nadležna sudska tijela, pod određenim uvjetima, mogu „narediti brze i učinkovite privremene mjere radi očuvanja relevantnih dokaza u vezi s navodnom povredom“. Istom je odredbom propisano da te mjere mogu uključivati „fizičku zapljenu robe kojom se vrši povreda“. Prema članku 9. stavku 1. točki (b) te direktive, države članice dužne su osigurati da sudska tijela mogu, na zahtjev podnositelja zahtjeva, „narediti zapljenu ili predaju robe za koju se sumnja da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva“. Članak 7. stavak 4. i članak 9. stavak 7. iste direktive propisuju da su sudska tijela, „ako je naknadno utvrđeno da nije bilo povrede ili prijetnje povredom prava intelektualnog vlasništva“, ovlaštena „na zahtjev tuženika […] narediti podnositelju zahtjeva da tuženiku osigura odgovarajuću naknadu za bilo kakvu štetu uzrokovanu tim mjerama“.
            17. Kad je riječ o sudskim troškovima, članak 14. iste direktive glasi:
            „Države članice osiguravaju da opravdane i razmjerne sudske i ostale troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            18. Diageo Brands BV sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska) nositelj je žiga „Johnny Walker“. Društvo prodaje viski tog žiga u Bugarskoj posredstvom lokalnog ekskluzivnog uvoznika.
            19. Simiramida sa sjedištem u Varni (Bugarska) prodaje alkoholna pića.
            20. Dana 31. prosinca 2007. jedan je kontejner s 12.096 boca viskija žiga „Johnny Walker“ namijenjen društvu Simiramida stigao iz Gruzije u luku Varna.
            21. Smatrajući da uvoz te pošiljke boca u Bugarsku bez njegova dopuštenja predstavlja povredu njegova žiga, društvo Diageo Brands zatražilo je i od Sofiyski gradski sada (Sud grada Sofije, Bugarska) na temelju rješenja od 12. ožujka 2008. dobilo odobrenje za zapljenu predmetne pošiljke.
            22. Sofiyski apelativen sad (Žalbeni sud u Sofiji) ukinuo je to rješenje 9. svibnja 2008.
            23. Odlukama od 30. prosinca 2008. i 24. ožujka 2009. Varhoven kasatsionen sad (Vrhovni kasacijski sud) iz formalnih je razloga odbio žalbu koju je u kasacijskom postupku podnijelo društvo Diageo Brands.
            24. Zapljena pošiljke viskija izvršena na zahtjev društva Diageo Brands obustavljena je 9. travnja 2009.
            25. U glavnom postupku koji je društvo Diageo Brands pokrenulo protiv društva Simiramida zbog povrede žiga čiji je nositelj, Sofiyski gradski sad je odlukom od 11. siječnja 2010. odbio zahtjeve društva Diageo Brands. Taj je sud presudio da iz odluke o tumačenju, koju je 15. lipnja 2009. donio Varhoven kasatsionen sad, proizlazi da uvoz u Bugarsku proizvoda koji su stavljeni u promet izvan Europskoga gospodarskog prostora (EGP) uz suglasnost nositelja žiga nije povreda prava zajamčenih žigom. Sofiyski gradski sad smatrao je da je na temelju bugarskog postupovnog prava vezan tom odlukom o tumačenju.
            26. Društvo Diageo Brands nije upotrijebilo nijedno pravno sredstvo protiv odluke Sofiyski gradski sada od 11. siječnja 2010., koja je postala pravomoćna.
            27. Društvo Simiramida u glavnom postupku od nizozemskih sudova zahtijeva da Diageo Brandsu nalože da mu na ime naknade štete koju smatra da je pretrpjelo zbog zapljene izvršene na zahtjev potonjeg društva isplati iznos koji procjenjuje na više od 10 milijuna eura. Simiramida svoj zahtjev temelji na odluci koju je 11. siječnja 2010. donio Sofiyski gradski sad jer je taj sud u njoj utvrdio nezakonitost navedene zapljene. U svoju obranu društvo Diageo Brands tvrdi da se ta odluka ne može priznati u Nizozemskoj zato što je u očitoj suprotnosti s nizozemskim javnim poretkom, u smislu članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001. Sofiyski gradski sad je u njoj očito pogrešno primijenio pravo Europske unije oslonivši se na odluku o tumačenju Varhoven kasatsionen sada od 15. lipnja 2009. koja je i sama zahvaćena materijalnom pogreškom i koja je, usto, donesena protivno obvezi potonjeg suda da uputi prethodno pitanje na temelju članka 267. UFEU‑a.
            28. Odlukom od 2. ožujka 2011. Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) prihvatio je argumentaciju društva Diageo Brands i odbio zahtjev društva Simiramida.
            29. Povodom žalbe društva Simiramida, Gerechtshof te Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) preinačio je, odlukom od 5. lipnja 2012., odluku Rechtbanka Amsterdam i presudio da se odluka Sofiyski gradski sada od 11. siječnja 2010. treba priznati u Nizozemskoj a da pritom nije odlučio o zahtjevu za naknadu štete.
            30. U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud), pred kojim je Diageo Brands podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv odluke Gerechtshofa te Amsterdam, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da taj razlog za odbijanje obuhvaća i slučaj u kojem je odluka suca države podrijetla u očitoj suprotnosti s pravom Unije, a to je tom sucu bilo poznato?
            2. a)	Treba li članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se uspješnom pozivanju na razlog za odbijanje naveden u članku 34. točki 1. Uredbe br. 44/2001 protivi okolnost da stranka, koja se poziva na navedeni razlog za odbijanje, nije upotrijebila nijedno pravno sredstvo koje ima na raspolaganju u državi podrijetla odluke?
             b) U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. a) je li išta drukčije ako korištenje pravnih sredstava u državi podrijetla odluke nije imalo smisla jer se mora pretpostaviti da to ne bi dovelo do drukčije odluke?
            3. Treba li članak 14. Direktive 2004/48 tumačiti na način da ta odredba obuhvaća i troškove koji strankama nastanu u okviru parnice za naknadu štete u jednoj državi članici ako se to potraživanje i obrana od njega odnose na odgovornost tuženika zbog zapljene i izjava koje je ovaj u drugoj državi članici ishodio odnosno dao radi provedbe svojih prava koja proizlaze iz žiga te se s tim u svezi postavlja pitanje priznanja odluke suda druge države članice u prvoj državi članici?“
            Zahtjev kojim se traži ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
            31. Budući da je nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika usmeni dio postupka zatvoren 3. ožujka 2015., Diageo Brands zatražio je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka dopisom od 6. ožujka 2015., koji je tajništvu Suda dostavljen 20. ožujka 2015.
            32. U prilog tom zahtjevu Diageo Brands na prvome mjestu tvrdi da je nezavisni odvjetnik, u točki 27. i pratećim točkama svojeg mišljenja, doveo u pitanje točnost pretpostavki na kojima je Hoge Raad der Nederlanden utemeljio svoju odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, odnosno tvrdi s jedne strane da iz odluke o tumačenju Varhoven kasatsionen sada od 15. lipnja 2009., potvrđene drugom odlukom od 26. travnja 2012., kao i iz odluke Sofiyski gradski sada proizlazi očita i svjesna povreda temeljnog načela prava Unije, a s druge strane da korištenje pravnih sredstava pred Varhoven kasatsionen sadom za Diageo Brands nije imalo smisla. Potonji drži da Sud, u slučaju da smatra da točnost tih pretpostavki i dalje može biti predmet rasprave među strankama, treba udovoljiti zahtjevima temeljnog načela kontradiktornosti utvrđenog u članku 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., i u članku 47. Povelje Europske unije o temeljim pravima.
            33. Kao drugo, Diageo Brands tvrdi da nije imao priliku iznijeti očitovanja o pojedinim dokumentima koje je Europska komisija podnijela na raspravi.
            34. U tom smislu, valja podsjetiti da, na temelju članka 83. svojeg poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, nakon zatvaranja tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta (vidjeti presudu Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
            35. U ovom slučaju Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da je stvar dovoljno razjašnjena za donošenje odluke i da ovaj predmet ne zahtijeva odlučivanje na temelju argumenata o kojima stranke nisu raspravile. Naime, pretpostavke za zaključivanje suda koji je uputio zahtjev na koje se poziva Diageo Brands bile su iznesene i o njima se na raspravi kontradiktorno raspravljalo.
            36. Kada je riječ o dokumentima koje je Komisija podnijela na raspravi, valja utvrditi da oni nisu registrirani i da nisu dio spisa.
            37. Nadalje, valja podsjetiti da je, sukladno članku 252. stavku 2. UFEU‑a, dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložene prijedloge odluka u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda zahtijeva njegovo sudjelovanje. Međutim, Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (vidjeti presudu Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            38. Slijedom toga, valja odbiti zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
            O prethodnim pitanjima
            Prvo i drugo pitanje
            39. Ovim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita predstavlja li činjenica da je odluka suda države članice u očitoj suprotnosti s pravom Unije i da je donesena povredom postupovnih jamstava razlog za odbijanje priznanja na temelju članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001. Sud koji je uputio zahtjev također pita treba li, u tom kontekstu, sud države članice u kojoj se zahtijeva priznanje uzeti u obzir činjenicu da osoba koja se protivi tom priznanju nije iskoristila pravna sredstva predviđena zakonodavstvom države podrijetla.
            Uvodna očitovanja
            40. Ponajprije valja podsjetiti da načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama, koje u pravu Unije ima temeljno značenje, nalaže – osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde – svakoj od tih država da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom (vidjeti u tom smislu mišljenje 2/13, EU:C:2014:2454, t. 191. i navedenu sudsku praksu). Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 44/2001, sustav priznanja i izvršenja predviđen tom uredbom zasniva se upravo na uzajamnom povjerenju u zadovoljavanje pravde unutar Unije. Takvo povjerenje među ostalim zahtijeva da su sudske odluke donesene u jednoj državi članici pravno priznate u drugoj državi članici (vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 45.).
            41. U tom sustavu, članak 34. Uredbe br. 44/2001 – u kojem su navedeni razlozi na temelju kojih je moguće protiviti se priznanju odluke – treba strogo tumačiti jer predstavlja zapreku ostvarenju jednog od temeljnih ciljeva navedene uredbe. Preciznije govoreći, kada je riječ o pozivanju na odredbu o javnom poretku iz članka 34. točke 1. te uredbe, ono se može primijeniti samo u iznimnim slučajevima (vidjeti presudu Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
            42. Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iako države članice načelno ostaju, na temelju iznimke iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001, slobodne odrediti sadržaj pojma javnog poretka sukladno vlastitom nacionalnom poimanju, granice tog pojma potpadaju pod tumačenje te uredbe. Stoga, premda zadaća Suda nije definiranje sadržaja pojma javnog poretka države članice, on ipak mora kontrolirati granice u okviru kojih sudac države članice može primijeniti taj pojam radi odbijanja priznanja sudske odluke iz druge države članice (vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
            43. U tom smislu, valja istaknuti da zabranjujući preispitivanje merituma sudske odluke iz druge države članice, članak 36. Uredbe br. 44/2001 zabranjuje sucu države u kojoj se traži priznanje da odbije priznanje te sudske odluke samo zbog postojanja različitosti između pravnog pravila primijenjenog od strane suda države podrijetla i onoga koje bi primijenio sudac članice u kojoj se traži priznanje da je odlučivao u glavnoj stvari. Jednako tako, sudac države članice u kojoj se traži priznanje ne može kontrolirati točnost primjene prava ili činjenična utvrđenja koja je donio sud države podrijetla (vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
            44. Pozivanje na javni poredak iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 moguće je samo u slučaju kada priznanje sudske odluke donesene u drugoj državi članici predstavlja neprihvatljivu povredu pravnog poretka u državi članici u kojoj se traži priznanje jer bi ona zadirala u neko temeljno načelo. Da bi se osiguralo poštovanje zabrane preispitivanja merituma sudske odluke donesene u nekoj drugoj državi članici, povreda bi morala značiti očitu povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku države u kojoj se traži priznanje smatra da ima ključni značaj ili prava koje je priznato kao temeljno pravo u tom pravnom poretku (vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
            45. Upravo u odnosu na ta razmatranja treba ispitati jesu li elementi koje je naveo sud koji je uputio zahtjev takve prirode da se na temelju njih može utvrditi da priznanje odluke Sofiyski gradski sada od 11. siječnja 2010. predstavlja očitu povredu nizozemskog javnog poretka u smislu članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001.
            46. Ti se elementi odnose na povredu materijalnopravne odredbe, počinjenu u toj odluci, kao i na povredu postupovnih jamstava do koje je došlo u okviru postupka u kojem je ta odluka donesena.
            Povreda materijalnopravne odredbe iz članka 5. Direktive 89/104
            47. U glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da je Sofiyski gradski sad, zaključivši u svojoj odluci od 11. siječnja 2010. da uvoz u Bugarsku proizvoda koji su stavljeni u promet izvan EGP‑a uz suglasnost nositelja predmetnog žiga nije povreda prava zajamčenih žigom, na očito pogrešan način primijenio članak 5. stavak 3. Direktive 89/104.
            48. U tom smislu najprije valja istaknuti da okolnost da se očita pogreška koju je počinio dotični sud države podrijetla odnosi, kao u glavnom predmetu, na pravno pravilo prava Unije, a ne na pravno pravilo nacionalnog prava, ne mijenja uvjete za pozivanje na odredbu o javnom poretku u smislu članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001. Naime, nacionalni je sud dužan jednako učinkovito osigurati zaštitu prava utvrđenih nacionalnim pravnim poretkom kao i prava utvrđenih pravnim poretkom Unije (vidjeti u tom smislu presudu Renault, C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 32.).
            49. Nadalje valja podsjetiti da sudac države u kojoj se traži priznanje ne može, a da ne dovede u pitanje svrhu Uredbe 44/2001, odbiti priznanje odluke donesene u drugoj državi članici samo zbog toga što smatra da je u toj odluci pogrešno primijenjeno nacionalno pravo ili pravo Unije. Važno je s druge strane reći da u takvim slučajevima sustav pravnih sredstava uspostavljen u svakoj državi članici, dopunjen mehanizmom prethodnog postupka predviđenim člankom 267. UFEU‑a, pojedincima pruža dovoljno jamstvo (vidjeti u tom smislu presudu Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
            50. Stoga se na odredbu o javnom poretku može pozivati samo ako navedena pogreška koja se tiče prava podrazumijeva da priznanje dotične odluke u državi u kojoj se zahtijeva priznanje dovodi do očite povrede pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije, a stoga i pravnom poretku navedene države članice smatra da ima ključni značaj.
            51. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 52. svojeg mišljenja, materijalnopravna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku, odnosno članak 5. stavak 3. Direktive 89/104, unesena je u Direktivu o minimalnom usklađivanju čiji je cilj djelomično usklađivanje neujednačenih zakonodavstva država članica u području žigova. Premda je točno da provedba prava koja nositelju žiga dodjeljuje članak 5. te direktive kao i pravilna primjena pravnih pravila o iscrpljenju tih prava iz članka 7. te direktive izravno utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, iz toga se ne može zaključiti da pogreška prilikom provedbe tih odredbi neprihvatljivo povređuje pravni poredak Unije zbog toga što zadire u neko njegovo temeljno načelo.
            52. Naprotiv, valja navesti da sama okolnost da je odluka koju je Sofiyski gradski sad donio 11. siječnja 2010., prema mišljenju suca države u kojoj se zahtijeva priznanje, zahvaćena pogreškom kada je riječ o primjeni – na okolnosti glavnog postupka – odredbi koje uređuju prava nositelja žiga, kako su predviđene u Direktivi 89/104, ne može opravdavati nepriznavanje te odluke u državi u kojoj se zahtijeva priznanje jer ta pogreška ne predstavlja povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije, a stoga i pravnom poretku države u kojoj se zahtijeva priznanje smatra da ima ključni značaj.
            Povreda postupovnih jamstava
            53. U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev ističe da pogreška koju je prema njegovu mišljenju počinio Sofiyski gradski sad proizlazi iz odluke o tumačenju koju je 15. lipnja 2009. donio Varhoven kasatsionen sad, u kojoj je potonji dao očito pogrešno, ali za niže sudove obvezujuće tumačenje članka 5. stavka 3. Direktive 89/104. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da Varhoven kasatsionen sad po svemu sudeći nije mogao zanemariti očito pogrešan karakter tog tumačenja jer je nekolicina članova tog suda iznošenjem izdvojenih mišljenja izrazila svoje neslaganje u odnosu na navedeno tumačenje.
            54. U tom smislu valja reći da se samu činjenicu da je nekolicina članova Varhoven kasatsionen sada, sukladno postupovnim pravilima koja su na snazi u Bugarskoj, u dotičnoj odluci o tumačenju iznijela mišljenja koja se razlikuju od mišljenja većine ne može smatrati dokazom namjerne želje te većine da povrijede pravo Unije, nego ju treba smatrati odrazom rasprave do koje je legitimno moglo dovesti razmatranje složenog pravnog pitanja.
            55. Nadalje valja istaknuti da je Komisija, u svojim pisanim očitovanjima koja je podnijela Sudu, navela da je u okviru postupka zbog povrede obveze koji je pokrenula protiv Republike Bugarske ispitala usklađenost s pravom Unije odlukâ o tumačenju koje je Varhoven kasatsionen sad donio 15. lipnja 2009. i 26. travnja 2012. Komisija je dodala da je nakon tog ispitivanja zaključila da su te dvije odluke u skladu s pravom Unije i okončala taj postupak zbog povrede obveze.
            56. Te različite ocjene, o kojima Sud nije dužan odlučivati u okviru ovog predmeta, u najmanju ruku pokazuju da se Varhoven kasatsionen sadu ne može prigovoriti da je počinio očitu povredu odredbe prava Unije i da je tu povredu nametnuo nižim sudovima.
            57. Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, Diageo Brands nadalje tvrdi da su bugarski sudovi povrijedili načelo suradnje između nacionalnih sudova i Suda, a radi se o načelu na temelju kojega prema mišljenju tog društva nastaje obveza korištenja mehanizma prethodnog postupka i koje je poseban izraz načela lojalne suradnje između država članica, utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a.
            58. U tom smislu najprije valja istaknuti da je Sofiyski gradski sad, koji je donio odluku čije se priznanje zahtijeva, prvostupanjski sud protiv čijih je odluka prema nacionalnom pravu moguće podnijeti pravni lijek. Stoga taj sud, u skladu s člankom 267. stavkom 2. UFEU‑a, može, ali nije dužan od Suda zahtijevati da odluči o prethodnom pitanju.
            59. Nadalje valja podsjetiti da sustav uspostavljen člankom 267. UFEU‑a radi osiguranja ujednačenog tumačenja prava Unije u državama članicama uspostavlja izravnu suradnju Suda i nacionalnih sudova u okviru postupka koji ne podrazumijeva nikakvu inicijativu stranaka. Prethodni se postupak stoga temelji na dijalogu između sudaca, a njegovo pokretanje u potpunosti ovisi o ocjeni nacionalnog suda relevantnosti i nužnosti navedenog zahtjeva za prethodnu odluku (presuda Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, t. 62. i 63. i navedena sudska praksa).
            60. Iz toga slijedi da Sofiyski gradski sad, čak i pod pretpostavkom da je pred njime bilo pokrenuto pitanje tumačenja članka 5. stavka 3. Direktive 89/104, nije bio dužan Sudu uputiti pitanje koje je s time u svezi.
            61. U tom smislu valja navesti da je prema informacijama kojima Sud raspolaže protiv odluke Sofiyski gradski sada od 11. siječnja 2010 bilo moguće podnijeti žalbu, nakon koje je po potrebi mogla uslijediti žalba u kasacijskom postupku podnesena Varhoven kasatsionen sadu.
            62. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Diageo Brands protiv navedene odluke nije koristio pravna sredstva koja su mu bila dostupna na temelju nacionalnog prava. Diageo Brands to opravdava činjenicom da njihovo korištenje nije imalo smisla jer ne bi dovelo do drukčije odluke viših sudova, a radi se o tvrdnji za koju sud koji je uputio zahtjev smatra da je osnovana.
            63. S tim u svezi valja istaknuti, kao što je to već navedeno u točki 40. ove presude, da se sustav priznanja i izvršenja predviđen Uredbom br. 44/2001 zasniva na uzajamnom povjerenju u zadovoljavanje pravde unutar Unije. Upravo se na temelju tog povjerenja koje među državama članicama postoji u pogledu pravnih sustava i sudskih institucija može zaključiti da u slučaju pogrešne primjene nacionalnog prava ili prava Unije sustav pravnih sredstava uspostavljen u svakoj državi članici, dopunjen mehanizmom prethodnog postupka predviđenim u članku 267. UFEU‑a, pojedincima pruža dovoljno jamstvo (vidjeti t. 49. ove presude).
            64. Iz toga slijedi da Uredbu br. 44/2001 treba tumačiti na način da se temelji na osnovnoj ideji da su pojedinci načelno dužni koristiti sva pravna sredstva dostupna na temelju prava države članice podrijetla. Stoga pravni subjekti u toj državi članici – kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 64. svojeg mišljenja – trebaju koristiti sva raspoloživa pravna sredstva kako bi se unaprijed spriječila povreda javnog poretka, osim ako posebne okolnosti previše otežavaju ili onemogućuju korištenje pravnih sredstava u državi članici podrijetla. To pravilo je tim više opravdano kad navodna povreda javnog poretka proizlazi iz navodne povrede prava Unije, kao što je to slučaj u glavnom postupku.
            65. Kad je riječ o okolnostima na koje se Diageo Brands u glavnom postupku pozvao kako bi opravdao činjenicu da nije koristio pravna sredstva koja su mu bila dostupna, valja kao prvo navesti da iz spisa proizlazi da nije moguće isključiti da je Sofiyski gradski sad, u svojoj odluci od 11. siječnja 2010., pogrešno primijenio odluku o tumačenju koju je 15. lipnja 2009. donio Varhoven kasatsionen sad. Međutim, da je Diageo Brands podnio žalbu protiv te odluke, žalbeni je sud – pod pretpostavkom da je počinjena – tu pogrešku mogao ispraviti. U svakom slučaju, potonji bi imao mogućnost, u slučaju sumnje u osnovanost pravne ocjene Varhoven kasatsionen sada, uputiti Sudu pitanje o tumačenju prava Unije na koje se ta ocjena odnosi (vidjeti u tom smislu presudu Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 27.).
            66. Kao drugo, da je potom Varhoven kasatsionen sadu bila podnesena žalba u kasacijskom postupku, taj bi sud, kao nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka u smislu članka 267. stavka 3. UFEU‑a, Sudu načelno bio dužan uputiti pitanje u slučaju sumnje o tumačenju Direktive 89/104 (vidjeti u tom smislu presudu Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 35.). Neopravdan propust od strane tog suda da ispuni tu obvezu imao bi za posljedicu postavljanje pitanja o odgovornosti Republike Bugarske sukladno pravnim pravilima koja su u tom smislu definirana sudskom praksom Suda (presuda Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 50. i 59.).
            67. U tim se okolnostima ne čini da su bugarski sudovi očito povrijedili načelo suradnje između nacionalnih sudova i Suda niti da je Diageo Brands bio lišen zaštite zajamčene sustavom pravnih sredstava uspostavljenim u svakoj državi članici, kako je nadopunjen mehanizmom prethodnog postupka predviđenim u članku 267. UFEU‑a.
            68. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da činjenica da je odluka donesena u državi članici u suprotnosti s pravom Unije ne opravdava nepriznavanje te odluke u drugoj državi članici zato što je njome povrijeđen javni poredak potonje države jer navedena pogreška koja se tiče prava ne predstavlja očitu povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije, a stoga i u pravnom poretku države članice u kojoj se zahtijeva priznanje, smatra da ima ključni značaj ili p rava koje je priznato kao temeljno pravo u tim pravnim poredcima. To nije slučaj s pogreškom koja utječe na primjenu odredbe poput članka 5. stavka 3. Direktive 89/104.
            Prilikom provjere eventualnog postojanja očite povrede javnog poretka države u kojoj se zahtijeva priznanje, sud te države treba uzeti u obzir činjenicu da pravni subjekti u toj državi članici trebaju koristiti sva raspoloživa pravna sredstva kako bi se unaprijed spriječila takva povreda, osim ako posebne okolnosti previše otežavaju ili onemogućuju korištenje pravnih sredstava u državi članici podrijetla.
            Treće pitanje
            69. Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. Direktive 2004/48, prema kojem neuspješna stranka, kao opće pravilo, mora snositi troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, tumačiti na način da se primjenjuje na sudske troškove koji su strankama nastali u okviru tužbe za naknadu štete koja je u državi članici podnesena radi naknade štete nastale zapljenom izvršenom u drugoj državi članici, čiji je cilj bio spriječiti povredu prava intelektualnog vlasništva, kad se u okviru te tužbe za naknadu štete postavlja pitanje priznanja odluke donesene u toj drugoj državi članici u kojoj se utvrđuje neopravdanost navedene zapljene.
            70. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja odrediti ulazi li glavni postupak u područje primjene Direktive 2004/48.
            71. Kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 10., cilj Direktive 2004/48 usklađivanje je zakonodavstava država članica u vezi sa sredstvima za provedbu prava intelektualnog vlasništva radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.
            72. U tu se svrhu Direktiva 2004/48, sukladno njezinu članku 1., odnosi na sve mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva. U članku 2. stavku 1. te direktive navedeno je da se te mjere, postupci i pravna sredstva primjenjuju na svaku povredu tih prava, predviđenu pravom Unije i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.
            73. Sud je presudio da odredbe Direktive 2004/48 ne uređuju sve aspekte povezane s pravom intelektualnog vlasništva, nego samo one koji su svojstveni, s jedne strane, poštovanju tih prava i, s druge strane, njihovim povredama, propisujući djelotvorna pravna sredstva za sprečavanje, prestanak ili naknadu svake povrede postojećeg prava intelektualnog vlasništva (vidjeti presudu ACI Adam BV i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 61. i navedenu sudsku praksu).
            74. Iz mjera, postupaka i pravnih sredstava predviđenih Direktivom 2004/48 proizlazi da su pravna sredstva namijenjena osiguranju zaštite prava intelektualnog vlasništva nadopunjena tužbama za naknadu štete koje su s tim sredstvima usko povezane. Stoga, dok su člankom 7. stavkom 1. i člankom 9. stavkom 1. te direktive predviđene mjere predostrožnosti i privremene mjere, namijenjene među ostalim sprečavanju neposredne povrede prava intelektualnog vlasništva, koje među ostalim uključuju zapljenu robe za koju se sumnja da povrjeđuje takvo pravo, člankom 7. stavkom 4. i člankom 9. stavkom 7. te direktive predviđene su mjere koje tuženiku omogućuju da traži naknadu štete u slučaju da se naknadno ispostavi da nije bilo povrede ili prijetnje povrede prava intelektualnog vlasništva. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 22. te direktive, te su odštetne mjere jamstva koja je zakonodavac smatrao nužnom protutežom brzim i učinkovitim privremenim mjerama koje je predvidio.
            75. U ovom slučaju, postupak o kojem je riječ u glavnom predmetu, koji se odnosi na naknadu štete nastale zapljenom koju su najprije sudska tijela države članice odredila s ciljem sprječavanja neposredne povrede prava intelektualnog vlasništva, a koju su ta ista tijela potom obustavila zbog toga što nije dokazano postojanje te povrede, posljedica je tužbe koju je nositelj prava intelektualnog vlasništva podnio u cilju izricanja mjere s neposrednim učinkom koja bi mu omogućila da bez čekanja odluke o meritumu spriječi svaku moguću povredu svojeg prava. Takva tužba za naknadu štete odgovara jamstvima koja su u korist tuženika predviđena Direktivom 2004/48, kao protuteža donošenju privremene mjere kojom su povrijeđeni njegovi interesi.
            76. Iz toga slijedi da za postupak poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba smatrati da ulazi u područje primjene Direktive 2004/48.
            77. Što se tiče članka 14. Direktive 2004/48, Sud je već presudio da je cilj te odredbe povećati razinu zaštite intelektualnog vlasništva, izbjegavajući mogućnost da oštećena stranka bude odvraćena od pokretanja postupka u svrhu zaštite svojih prava (vidjeti presudu Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 48.).
            78. S obzirom na taj cilj i na široku i opću formulaciju članka 14. Direktive 2004/48, koji se odnosi na „uspješnu stranku u sporu” i na „neuspješnu stranku“ a da se pritom u njemu ne pojašnjavaju niti određuju granice u vezi s naravi postupka na koji se pravno pravilo propisano tim člankom treba primijeniti, valja zaključiti da je ta odredba primjenjiva na sudske troškove nastale u okviru svakog postupka koji ulazi u područje primjene te direktive.
            79. U tom smislu, činjenica da ocjena opravdanosti ili neopravdanosti predmetne zapljene u glavnom postupku otvara pitanje priznanja ili odbijanja priznanja odluke donesene u drugoj državi članici nije od utjecaja. Naime, takvo je pitanje samo sporedno i ne mijenja predmet spora.
            80. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 14. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da se primjenjuje na sudske troškove koji su strankama nastali u okviru tužbe za naknadu štete koja je u državi članici podnesena radi naknade štete nastale zapljenom izvršenom u drugoj državi članici, čiji je cilj bio spriječiti povredu prava intelektualnog vlasništva, kad se u okviru te tužbe za naknadu štete postavlja pitanje priznanja odluke donesene u toj drugoj državi članici u kojoj se utvrđuje neopravdanost te zapljene.
            Troškovi
            81. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 34. točku 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da činjenica da je odluka donesena u državi članici u suprotnosti s pravom Unije ne opravdava nepriznavanje te odluke u drugoj državi članici zato što je njome povrijeđen javni poredak potonje države jer navedena pogreška koja se tiče prava ne predstavlja očitu povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije, a stoga i u pravnom poretku države članice u kojoj se zahtijeva priznanje, smatra da ima ključni značaj ili prava koje je priznato kao temeljno pravo u tim pravnim poredcima. To nije slučaj s pogreškom koja utječe na primjenu odredbe poput članka 5. stavka 3. Direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima, kako je izmijenjena Sporazumom o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.
            Prilikom provjere eventualnog postojanja očite povrede javnog poretka države u kojoj se zahtijeva priznanje, sud te države treba uzeti u obzir činjenicu da pravni subjekti u toj državi članici trebaju koristiti sva raspoloživa pravna sredstva kako bi se unaprijed spriječila takva povreda, osim ako posebne okolnosti previše otežavaju ili onemogućuju korištenje pravnih sredstava u državi članici podrijetla.
            2. Članak 14. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da se primjenjuje na sudske troškove koji su strankama nastali u okviru tužbe za naknadu štete koja je u državi članici podnesena radi naknade štete nastale zapljenom izvršenom u drugoj državi članici, čiji je cilj bio spriječiti povredu prava intelektualnog vlasništva, kad se u okviru te tužbe postavlja pitanje priznanja odluke donesene u toj drugoj državi članici u kojoj se utvrđuje neopravdanost te zapljene.