title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 1. listopada 2015.#Kazneni postupak protiv Skerdjana Celaja.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Firenze.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2008/115/EZ – Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Odluka o vraćanju kojoj je pridodana zabrana ulaska u trajanju od tri godine – Povreda zabrane ulaska – Državljanin treće zemlje koji je prethodno udaljen – Zatvorska kazna u slučaju ponovnog nezakonitog ulaska na državni teritorij – Sukladnost.#Predmet C-290/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      1. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2008/115/EZ — Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom — Odluka o vraćanju kojoj je pridodana zabrana ulaska u trajanju od tri godine — Povreda zabrane ulaska — Državljanin treće zemlje koji je prethodno udaljen — Zatvorska kazna u slučaju ponovnog nezakonitog ulaska na državni teritorij — Usklađenost“
      U predmetu C‑290/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a koji je podnio sud u Firenci (Tribunale di Firenze, Italija), odlukom od 22. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 12. lipnja 2014., u kaznenom postupku protiv

         Skerdjana Celaja,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. D’Ascia, avvocato dello Stato

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               —

               za grčku vladu, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za norvešku vladu, E. Widsteen i K. Moen, u svojstvu agenata,

               —

               za švicarsku vladu, E. Bichet, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju M. Condou-Durande i A. Aresu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. travnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog progona pokrenutog protiv S. Celaja, albanskog državljanina, nakon njegova ulaska na talijansko državno područje protivno zabrani ulaska na to područje u trajanju od tri godine.

         Pravni okvir

         Konvencija o statusu izbjeglica

               3

               Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. [Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)], stupila je na snagu 22. travnja 1954. Dopunjena je protokolom o statusu izbjeglica sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je stupio na snagu 4. listopada 1967. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija).

               4

               Članak 31. stavak 1. Ženevske konvencije glasi:
               „Države ugovornice neće izreći kazne zbog nezakonitog ulaska ili boravka na svojem području izbjeglicama koje su došle izravno s područja gdje je ugrožen njihov život ili sloboda u smislu članka 1., a ušle su ili se nalaze na njezinom području bez dozvole i pritom su se bez odgode javile vlastima, te predočile valjane razloge zbog nezakonitog ulaska ili boravka.“

         Direktiva 2008/115

               5

               Uvodne izjave 1., 4., 14. i 23. Direktive 2008/115 glase:

                        „(1)

                        Europsko je vijeće u Tempereu 15. i 16. listopada 1999. uspostavilo usklađen pristup na području imigracije i azila, koji istodobno stvara zajednički sustav azila, zakonsku imigracijsku politiku i borbu protiv nezakonite imigracije.

                  [...]

                        (4)

                        Potrebno je donijeti jasna, pregledna i pravična pravila radi učinkovite politike povratka kao sastavnog dijela dobro vođene migracijske politike.

                  [...]

                        (14)

                        Učinci nacionalnih mjera za vraćanje trebali bi imati europsku dimenziju ustanovljavanjem zabrana ulaska i boravka na području svih država članica.[...]

                  [...]

                        (23)

                        Primjena ove direktive ne dovodi u pitanje obveze koje proizlaze iz Ženevske konvencije [...]“

               6

               Članak 1. te direktive naslovljen „Predmet“ glasi:
               „Ovom se direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.“

               7

               Članak 8. navedene direktive pod naslovom „Udaljavanje“određuje:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju, ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak u skladu s člankom 7. stavkom 4. ili ako obveza vraćanja nije izvršena u vremenu za dobrovoljni odlazak, odobren u skladu s člankom 7.
               2.   Ako je država članica odobrila u skladu s člankom 7. vrijeme za dobrovoljni odlazak, odluka o vraćanju može se izvršiti samo nakon proteka tog vremena, osim ako se pojavi opasnost iz članka 7. stavka 4. tijekom tog vremena.
               3.   Države članice mogu donijeti posebne upravne ili sudske odluke ili akte u kojima se nalaže udaljavanje.
               4.   Kada države članice – kao posljednje sredstvo – primjenjuju prisilne mjere za provođenje udaljavanja državljanina treće zemlje koji se opire udaljavanju, takve su mjere proporcionalne i ne prekoračuju razumnu silu. One se provode na način predviđen nacionalnim zakonodavstvom u skladu s temeljnim pravima i uz poštovanje dostojanstva i fizičkog integriteta konkretnog državljanina treće zemlje.
               5.   Prilikom udaljavanja u zračnom prometu, države članice uzimaju u obzir Zajedničke smjernice o sigurnosnim odredbama za zajedničko udaljavanje u zračnom prostoru koje su priložene Odluci 2004/573/EZ.
               6.   Države članice osiguravaju učinkovit sustav nadzora prisilnog vraćanja.“

               8

               Članak 11. iste direktive formuliran je na sljedeći način:
               „1.   Odlukama o vraćanju pridodaje se zabrana ulaska:

                        a)

                        ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak, ili

                        b)

                        ako nije poštovana obveza vraćanja.

                  U drugim se slučajevima odlukama o vraćanju može pridodati zabrana ulaska.
               [...]“

         Talijansko pravo

               9

               Članak 13. stavak 13. Zakonodavnog dekreta br. 286 koji sadržava pročišćeni tekst odredaba iz područja imigracije i pravila o statusu stranca (decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero) od 25. srpnja 1998. (redovni dodatak GURI-ju br. 191 od 18. kolovoza 1998., u daljnjem tekstu: zakonodavni dekret br. 286/1998) glasi:
               „Državljanin treće zemlje protiv kojeg je donesena odluka o obvezi napuštanja područja ne smije ponovno ući na državno područje bez posebnog odobrenja Ministarstva za unutarnje poslove [ministro dell’Interno]. U slučaju povrede tog pravila, stranom državljaninu izreći će se kazna zatvora u trajanju od jedne do četiri godine te će se isti udaljiti uz trenutnu deportaciju. [...]“

               10

               Članak 13. stavak 13ter Zakonodavnog dekreta br. 286/1998 određuje:
               „Zbog počinjenja kaznenih djela iz stavaka 13. i 13bis počinitelj će se obvezno uhititi čak i kad nije zatečen u kaznenom djelu, te će se progon provesti po hitnom postupku.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Službenici policijske uprave u Pontassieveu uhitili su S. Celaja 26. kolovoza 2011. na talijanskom državnom području zbog pokušaja razbojništva. Presudom koja je postala pravomoćna 15. ožujka 2012. S. Celaj je za to djelo uvjetno osuđen na zatvorsku kaznu i plaćanje novčane kazne.

               12

               Dekretom koji je izdao prefekt Firence (Prefetto di Firenze, Italija) S. Celaj protjeran je 17. travnja 2012. te je udaljen nalogom načelnika policije u Firenci (Questore di Firenze), uz zabranu ulaska u trajanju od tri godine.

               13

               U svojoj odluci, prefekt Firence pojasnio je da je potrebno isključiti mogućnost dodjele S. Celaju vremena za dobrovoljni odlazak zbog nepostojanja njegova zahtjeva u tom smislu i postojanja vjerojatnosti bijega. Do deportacije ipak, iz tehničkih razloga, nije došlo. Nadležne talijanske vlasti su stoga S. Celaju naložile da odmah napusti državno područje upozorivši ga da će, ako to ne učini, snositi zakonom predviđene kazne. S. Celaj je međutim ostao na talijanskom području, gdje su talijanske vlasti 27. srpnja, 1. kolovoza i 30. kolovoza 2012. utvrdile njegovu prisutnost.

               14

               S. Celaj se 4. rujna 2012. dobrovoljno pojavio u postaji granične policije u Brindisiju (Italija) te je napustio talijansko državno područje.

               15

               S. Celaj je potom ponovno ušao na talijansko državno područje. Policijski službenici identificirali su ga 14. veljače 2014. na željezničkoj postaji San Piero a Sieve (Italija). Isti su ga i uhitili zbog povrede članka 13. stavka 13. Zakonodavnog dekreta br. 286/1998.

               16

               Javni tužitelj pokrenuo je kazneni postupak protiv S. Celaja pred sudom u Firenci zahtijevajući zatvorsku kaznu u trajanju od 8 mjeseci na temelju članka 13. Zakonodavnog dekreta br. 286/1998.

               17

               Odvjetnik S. Celaja zatražio je oslobođenje od kazne jer se Direktiva 2008/115 protivi tom nacionalnom propisu i jer posljedično tomu ta djela više ne tvore kazneno djelo.

               18

               U tim je okolnostima sud u Firenci odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li u suprotnosti s Direktivom 2008/115 nacionalne odredbe država članica koje propisuju kaznu zatvora do četiri godine za državljanina treće zemlje koji je, nakon što je vraćen u svoju zemlju na temelju koji nije ni kaznena sankcija niti posljedica kaznene sankcije, ponovno ušao na državno područje uz povredu zakonite zabrane ulaska, bez da su se na takvog državljanina prethodno primijenile prisilne mjere iz članka 8. Direktive 2008/115 u svrhu njegova brzog i učinkovitog udaljavanja?“

         O prethodnom pitanju

               19

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se Direktiva 2008/115 tumačiti na način da se protivi propisu države članice koji predviđa izricanje zatvorske kazne državljaninu treće zemlje u slučaju nezakonitog boravka koji, nakon što je vraćen u svoju zemlju podrijetla u okviru ranijeg postupka vraćanja, ponovno nezakonito uđe na područje navedene države uz povredu zabrane ulaska.

               20

               Valja najprije podsjetiti da se Direktiva 2008/115 odnosi samo na vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom te joj stoga cilj nije uskladiti sve propise država članica koji se odnose na boravak stranaca. Ta se direktiva stoga u načelu ne protivi tomu da se u pravu države članice ponovni nezakoniti ulazak državljanina treće zemlje kojim se krši zabrana ulaska kvalificira kao kazneno djelo i predvide kaznene sankcije radi sprečavanja i suzbijanja počinjenja takve povrede (vidjeti, analogijom, presude Achughbabian, C-329/11, EU:C:2011:807, t. 28., kao i Sagor, C-430/11, EU:C:2012:777, t. 31.).

               21

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, država članica ne može primijeniti kazneni propis koji može ugroziti ostvarenje ciljeva navedene direktive i stoga istu lišiti njezina korisnog učinka (presuda Sagor, C-430/11, EU:C:2012:777, t. 32. i navedena sudska praksa).

               22

               U tom pogledu valja napomenuti da je Direktiva 2008/115 donesena na temelju prvog stavka točke 3.b članka 63. UEZ-a koji je postao članak 79. stavak 2. točka (c) UFEU-a koji predviđa donošenje mjera u području nezakonite imigracije i nezakonitog boravka.

               23

               Kao što proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 4. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 79. UFEU-a, primjena politike u području vraćanja sastavni je dio razvoja zajedničke politike Unije na području imigracije čiji je cilj, među ostalim, sprečavanje nezakonite imigracije i pojačana borba protiv iste.

               24

               Članak 11. stavak 1. Direktive 2008/115 predviđa mogućnost i, u određenim slučajevima, obvezu nadležnih tijela država članica da odlukama o vraćanju pridodaju zabranu ulaska, a navedena bi mjera, u skladu s uvodnom izjavom 14. te direktive, trebala dati europsku dimenziju učincima nacionalnih mjera vraćanja.

               25

               Valja utvrditi da Direktivu 2008/115 treba tumačiti na način da se ne protivi, u načelu, mogućnosti da države članice donesu propis koji predviđa kaznene sankcije za ponovni nezakoniti ulazak državljanina treće zemlje.

               26

               Točno je da bi, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, zajednički standardi i postupci utvrđeni Direktivom 2008/115 bili ugroženi kad bi, nakon utvrđivanja nezakonitog boravka državljanina treće zemlje, država članica o kojoj je riječ prije izvršenja odluke o vraćanju, odnosno donošenja te odluke, pokrenula kazneni postupak koji bi mogao dovesti do zatvorske kazne, ako bi takvo postupanje moglo oduljiti proces udaljavanja (vidjeti, u tom smislu, presude El Dridi, C-61/11 PPU, EU:C:2011:268, t. 59., Achughbabian, C-329/11, EU:C:2011:807, t. 37. do 39. i 45., kao i Sagor, C-430/11, EU:C:2012:777, t. 33.).

               27

               Ipak, kazneni postupak o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi se na slučaj državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom na kojeg su primijenjeni zajednički standardi i postupci utvrđeni Direktivom 2008/115 radi okončanja njegova prvog nezakonitog boravka na području države članice, a koji ponovno ulazi na područje te države uz povredu zabrane ulaska.

               28

               Okolnosti glavnog predmeta jasno se razlikuju od onih u predmetima koji su doveli do presuda El Dridi (C-61/11 PPU, EU:C:2011:268) i Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807), u kojima se protiv predmetnih državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom vodio prvi postupak vraćanja u predmetnoj državi članici.

               29

               Osim toga, Sud je već presudio da se Direktiva 2008/115 ne protivi tomu da se kaznene sankcije izriču, u skladu s nacionalnim pravilima kaznenog postupka, državljanima trećih zemalja na koje je primijenjen postupak vraćanja iz te direktive i koji nezakonito borave na području države članice a da ne postoji opravdani razlog njihova nevraćanja (presuda Achughbabian, C-329/11, EU:C:2011:807, t. 48.).

               30

               Stoga valja, a fortiori, utvrditi da Direktiva 2008/115 ne isključuje mogućnost da države članice predvide kaznene sankcije za državljane trećih zemalja s nezakonitim boravkom u odnosu na koje je primjena postupka utvrđenog tom direktivom dovela do njihova vraćanja i koji ponovno ulaze na područje države članice uz povredu zabrane ulaska.

               31

               Ipak, ako slučaj predmetnog državljanina treće zemlje, u kojem je došlo do udaljavanja koje je prethodilo ponovnom nezakonitom ulasku na područje države članice, spada u područje primjene Direktive 2008/115, izricanje kaznene sankcije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, dopušteno je samo pod uvjetom da je zabrana ulaska predmetnom državljaninu treće zemlje u skladu s člankom 11. te direktive, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               32

               Izricanje takve kaznene sankcije također mora biti podvrgnuto punom poštovanju temeljnih prava, osobito onih zajamčenih Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisanom u Rimu 4. studenog 1950. (vidjeti, u tom smislu, presudu Achughbabian, C-329/11, EU:C:2011:807, t. 49.), kao i, u slučaju potrebe, Ženevskom konvencijom, osobito njezinim člankom 31. stavkom 1.

               33

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2008/115 treba tumačiti na način da se u načelu ne protivi propisu države članice koji predviđa izricanje zatvorske kazne državljaninu treće zemlje u slučaju nezakonitog boravka koji, nakon što je vraćen u svoju zemlju podrijetla u okviru prethodnog postupka vraćanja, ponovno nezakonito uđe na područje navedene države uz povredu zabrane ulaska.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Europskog parlamenta i Vijeća 2008/115/EZ o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom treba tumačiti na način da se u načelu ne protivi propisu države članice koji predviđa izricanje zatvorske kazne državljaninu treće zemlje u slučaju nezakonitog boravka koji, nakon što je vraćen u svoju zemlju podrijetla u okviru prethodnog postupka vraćanja, ponovno nezakonito uđe na područje navedene države uz povredu zabrane ulaska.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Izvorni jezik: talijanski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. srpnja 2005.#Ursel Koschitzki protiv Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS).#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Bolzano - Italija.#Socijalna sigurnost radnika migranata.#Predmet C-30/04.


Presuda Suda od 5. listopada 1999. # Francuska Republika protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet C-251/97.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 23. studenog 2006.#Hauptzollamt Hamburg-Jonas protiv ZVK Zuchtvieh-Kontor GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Direktiva 91/628/EEZ.#Predmet C-300/05.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2. ožujka 1989. # Pietro Pinna protiv Caisse d'allocations familiales de la Savoie. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Obiteljski doplatci. # Predmet 359/87.


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. ožujka 2011.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/22/EZ - Članak 31.#Predmet C-134/10.


Presuda Suda (peto vijeće) od 6. srpnja 1995. # Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln e.V. protiv Mars GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Köln - Njemačka. # Slobodno kretanje robe. # Predmet C-470/93.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 16. srpnja 2015. # Roland SE protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-631/14.


Presuda Suda od 17. prosinca 1970. # Syndicat national du commerce extérieur des céréales i drugi protiv Office national interprofessionnel des céréales et ministre de l'agriculture. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Francuska. # Predmet 34-70.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. siječnja 2006.#Turn- und Sportunion Waldburg protiv Finanzlandesdirektion für Oberösterreich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-246/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 4. srpnja 2007.#Bouygues SA i Bouygues Télécom SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-475/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2013. veljača 21.#Concepción Salgado González protiv Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS).#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal Superior de Justicia de Galicia.#Predmet C-282/11.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Europska komisija protiv Republike Slovenije.#Povreda obveze države članice – Promet – Direktiva 91/440/EEZ – Razvoj željeznica Zajednice – Direktiva 2001/14/EZ – Dodjela željezničkog infrastrukturnog kapaciteta – Članak 6. stavak 3. i Prilog II. Direktivi 91/440 – Članak 14. stavak 2. Direktive 2001/14 – Upravitelj infrastrukture – Sudjelovanje u utvrđivanju voznog reda – Upravljanje prometom – Članak 6. stavci 2. do 5. Direktive 2001/14 – Nepostojanje mjera namijenjenih poticanju upravitelja infrastrukture da smanje troškove infrastrukture i visinu pristupnih pristojbi – Članak 7. stavak 3. i članak 8. stavak 1. Direktive 2001/14 – Trošak koji je izravno nastao iz pružanja usluge željezničkog prijevoza – Članak 11. Direktive 2001/14 – Program izvedbe.#Predmet C-627/10.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Promet — Direktiva 91/440/EEZ — Razvoj željeznica Zajednice — Direktiva 2001/14/EZ — Dodjela željezničkog infrastrukturnog kapaciteta — Članak 6. stavak 3. i Prilog II. Direktivi 91/440 — Članak 14. stavak 2. Direktive 2001/14 — Upravitelj infrastrukture — Sudjelovanje u utvrđivanju voznog reda — Upravljanje prometom — Članak 6. stavci 2. do 5. Direktive 2001/14 — Nepostojanje mjera namijenjenih poticanju upravitelja infrastrukture da smanje troškove infrastrukture i visinu pristupnih pristojbi — Članak 7. stavak 3. i članak 8. stavak 1. Direktive 2001/14 — Trošak koji je izravno nastao iz pružanja usluge željezničkog prijevoza — Članak 11. Direktive 2001/14 — Program izvedbe“
      U predmetu C‑627/10,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice sukladno članku 258. UFEU‑a, podnesene 29. prosinca 2010.,

         Europska komisija, koju zastupaju H. Støvlbæk, D. Kukovec i M. Žebre, u svojstvu agenata, sa stalnom adresom u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Republike Slovenije, koju zastupaju N. Pintar Gosenca, A. Vran i J. Kampoš, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koju podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek i T. Müller, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa S. Centeno Huerta, u svojstvu agenta,
      intervenijenti,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits, J.-J. Kasel i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnica: A. Impellizzeri, administrator,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 20. rujna 2012.,
      saslušavši prijedlog odluke nezavisnog odvjetnika na ročištu 13. prosinca 2012.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija tužbom traži da Sud utvrdi da je Republika Slovenija, propuštajući poduzeti potrebne mjere radi usklađivanja:

                        —

                        s člankom 6. stavkom 3. i Prilogom II. Direktivi 91/440/EEZ Vijeća od 29. srpnja 1991. o razvoju željeznica Zajednice (SL L 237, str. 25., ispravak u SL L 271, str. 70.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 3.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2004/51/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. (SL L 164, str. 164., ispravak u SL L 220, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 83., u daljnjem tekstu: Direktiva 91/440), kao i s člankom 14. stavkom 2. Direktive 2001/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. o dodjeli željezničkog infrastrukturnog kapaciteta i ubiranju pristojbi za željezničku infrastrukturu (SL L 75, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 27.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2004/49/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. (SL L 164, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 45., u daljnjem tekstu: Direktiva 2001/14);

                        —

                        s člankom 6. stavcima 2. do 5., člankom 7. stavkom 3., člankom 8. stavkom 1. i člankom 11. Direktive 2001/14 te

                        —

                        s člankom 30. stavkom 1. Direktive 2001/14,

                  povrijedila obveze koje proizlaze iz navedenih odredaba.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 91/440

               2

               Sukladno članku 6. stavku 3. Direktive 91/440:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se funkcije koje određuju pravedni i nediskriminirajući pristup infrastrukturi, nabrojane u Prilogu II., povjere tijelima ili poduzećima koja sama ne obavljaju nikakve usluge željezničkog prijevoza. Bez obzira na strukturu organizacije, mora se dokazati da je ovaj cilj postignut.
               Međutim, države članice mogu dodijeliti željezničkim prijevoznicima ili bilo kojem drugom tijelu zadatak ubiranja pristojbi i odgovornost za upravljanje željezničkom infrastrukturom, kao što je ulaganje, održavanje i financiranje.”

               3

               Prilog II. spomenutoj Direktivi nadalje utvrđuje „[p]opis osnovnih funkcija iz članka 6. stavka 3.:

                        —

                        priprema i donošenje odluka koji se odnose na izdavanje dozvola željezničkim prijevoznicima uključujući odobravanje pojedinačnih dozvola,

                        —

                        donošenje odluka koje se odnose na dodjelu trasa uključujući određivanje i procjenu raspoloživosti i dodjelu pojedinačnih trasa za vlakove,

                        —

                        donošenje odluka koje se odnose na ubiranje pristojbi za korištenje infrastrukture,

                        —

                        praćenje obveza obavljanja javnih usluga potrebnih u obavljanju određenih usluga.”

         Direktiva 2001/14

               4

               Članak 6. stavci 2. do 5. Direktive 2001/14 određivao je:
               „2.   Uzimajući u obzir sigurnost te održavanje i poboljšanje kvalitete usluga infrastrukture, upravitelje infrastrukture se potiče na smanjenje troškova infrastrukture i visine pristupnih pristojbi.
               3.   Države članice moraju osigurati provedbu odredaba utvrđenih u stavku 2., bilo ugovorom između nadležnog tijela i upravitelja infrastrukture za razdoblje od najmanje tri godine, kojim je predviđeno državno financiranje, ili uvođenjem odgovarajućih regulatornih mjera s odgovarajućim ovlastima.
               4.   Kad postoji ugovor, uvjeti ugovora i struktura plaćanja koji osiguravaju sredstva upravitelju infrastrukture dogovaraju se unaprijed kako bi u cijelosti pokrili razdoblje na koje se ugovor odnosi.
               5.   Uvodi se metoda za dodjelu troškova. Države članice mogu zatražiti prethodno odobrenje. Ova se metoda treba s vremena na vrijeme ažurirati, u skladu s međunarodnom praksom.”

               5

               Sukladno članku 7. stavku 3. iste Direktive:
               „Ne dovodeći u pitanje stavak 4. ili 5. ili članak 8., pristojbe za minimalni pristupni paket i pristup prugom do uslužnih objekata jednake su iznosu troška koji je izravno nastao iz pružanja usluge željezničkog prijevoza.”

               6

               Članak 8. stavak 1. Direktive 2001/14 određivao je sljedeće:
               „Kako bi se u potpunosti nadoknadio trošak upravitelja infrastrukture, država članica može, u slučaju da tržište to može podnijeti, odrediti povišenje naknada, na temelju učinkovitih, transparentnih i nediskriminirajućih načela, pritom jamčeći optimalnu konkurentnost posebno međunarodnog teretnog željezničkog prijevoza. Sustav ubiranja pristojbi dužan je poštovati povećanja produktivnosti koja postignu željeznički prijevoznici.
               Međutim, razina pristojbi ne smije isključiti korištenje infrastrukture segmentima tržišta koji mogu barem podmiriti trošak koji je izravno nastao iz pružanja usluga željezničkog prijevoza plus stopu povrata koju tržište može podnijeti.”

               7

               Članak 11. stavak 1. iste Direktive glasio je kako slijedi:
               „Programi ubiranja pristojbi za korištenje infrastrukture potiču kroz program izvedbe željezničke prijevoznike i upravitelja infrastrukture da smanje smetnje i poboljšaju izvedbu željezničke mreže. Ovo može uključivati kazne za radnje koje uzrokuju smetnje rada mreže, naknade za prijevoznike koji su pretrpjeli štetu u slučaju smetnje te bonuse kao nagrade za izvedbu koja je bolja od očekivane.”

               8

               Članak 14. stavci 1. i 2. iste direktive određivali su:
               „1.   Države članice mogu utvrditi okvir za dodjelu infrastrukturnog kapaciteta te pritom poštovati neovisnost uprave predviđenu u članku 4. Direktive 91/440/EEZ. Utvrđuju se određena pravila o dodjeli kapaciteta. Upravitelj infrastrukture izvršava postupke dodjele kapaciteta. Štoviše, upravitelj infrastrukture vodi brigu o tome da se dodjela infrastrukturnog kapaciteta izvrši na pravednoj i nediskriminirajućoj osnovi, te u skladu s pravom Zajednice.
               2.   Kad upravitelj infrastrukture, u svojem pravnom obliku, organizaciji ili funkcijama donošenja odluka, nije neovisan o željezničkim prijevoznicima, funkcije na koje se odnosi stavak 1, a koje su opisane u ovom poglavlju, obavlja tijelo za dodjelu kapaciteta koje je, u svojem pravnom obliku, organizaciji i donošenju odluka, neovisno o željezničkim prijevoznicima.”

         Slovensko pravo

      Zakon o željezničkom prometu

               9

               Zakon o željezničkom prometu (Zakon o železniškem prometu) od 26. travnja 2007. (Uradni list RS, br. 44/2007), u tekstu primjenjivom na ovaj spor (Uradni list RS, br. 58/2009, u daljnjem tekstu: Zakon o željezničkom prometu), u članku 21. određuje:
               „(1)   Radi obavljanja poslova određenih u ovom članku, vlada osniva javnu agenciju za željeznički promet [u daljnjem tekstu: Agencija za željeznički promet].
               […]
               (3)   Agencija [za željeznički promet] obavlja navedene poslove jamčeći nediskriminirajući pristup željezničkoj infrastrukturi, uključujući:

                        —

                        dodjelu trasa vlakova;

                  […]

                        —

                        usvajanje voznog reda za mrežu.”

               10

               Sukladno članku 11. navedenog Zakona:
               „(1)   Održavanje javne željezničke infrastrukture i reguliranje željezničkog prometa na toj infrastrukturi predstavljaju obveze javne službe.
               (2)   Upravitelj obavlja obveze javne službe iz prethodnog stavka u skladu s ugovorom.
               […]
               (4)   Reguliranje željezničkog prometa na javnoj željezničkoj infrastrukturi prije svega obuhvaća:

                        —

                        reguliranje prometa vlakova;

                        —

                        utvrđivanje i primjenu voznog reda;

                        —

                        […]”

         Uredba od 10. travnja 2008.

               11

               Uredba o dodjeli trasa vlakova i pristojbama za korištenje javne željezničke infrastrukture (Uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) od 10. travnja 2008. (Uradni list RS, br. 38/08, u daljnjem tekstu: Uredba od 10. travnja 2008.) u članku 9. navodi:
               „(1)   Agencija [za željeznički promet], upravitelj i podnositelj zahtjeva u okviru postupka izrade i dodjele trasa vlakova moraju poštovati sljedeće rokove i načela:
               […]

                        —

                        upravitelj utvrđuje prijedlog novog voznog reda mreže i novih voznih redova vlakova najkasnije pet mjeseci prije početka primjene novog voznog reda mreže te ih prosljeđuje Agenciji [za željeznički promet];

                        —

                        prilikom utvrđivanja navedenog prijedloga, upravitelj savjetuje zainteresirane strane i sve koji žele iznijeti komentare o utjecaju koji vozni red može imati na njihovu mogućnost pružanja željezničkih usluga za vrijeme primjene voznog reda;

                        —

                        Agencija [za željeznički promet] šalje prijedlog novog voznog reda podnositeljima zahtjeva koji su tražili dodjelu trase i drugim zainteresiranim osobama koje žele iznijeti komentare o utjecaju koji bi vozni red mogao imati na njihovu sposobnost pružanja željezničkih usluga za vrijeme primjene voznog reda te određuje rok za podnošenje takvih komentara koji ne može biti kraći od jednog mjeseca.”

               12

               Članak 20. stavci 2. i 5. Uredbe od 10. travnja 2008. određuje:
               „(2)   Uzimajući u obzir sigurnost te održavanje i poboljšanje kvalitete usluga infrastrukture, upravitelja infrastrukture se potiče na smanjenje troškova infrastrukture i visine pristupnih pristojbi. U tu svrhu ugovor sklopljen na tri godine između Agencije [za željeznički promet] i upravitelja određuje da se dio viškova od drugih komercijalnih poslova upravitelja u smislu prethodnog stavka, ne uzima u obzir prilikom određivanja pristojbi već se ostavlja upravitelju kao poticajna mjera.
               […]
               (5)   Metodologija obračuna pristojbi također uzima u obzir sve podatke o sustavu ubiranja pristojbi kao i dostatne informacije o cijenama usluga iz članaka 23. i 24., ukoliko ih obavlja samo jedan pružatelj usluga. Uz podatke o važećem sustavu ubiranja pristojbi, metodologija treba uzeti u obzir i naznake o vjerojatnim promjenama visine pristojbi u sljedeće tri godine. Ona također vodi računa o mjerama za poticanje željezničkih prijevoznika i upravitelja da smanje smetnje na najmanju mjeru i poboljšaju učinkovitost infrastrukture.
               Ovo može uključivati kazne za radnje koje uzrokuju smetnje rada mreže, naknade za prijevoznike koji su pretrpjeli štetu u slučaju smetnje te bonuse kao nagrade za izvedbu koja je bolja od očekivane.”

               13

               Sukladno članku 21. iste Uredbe:
               „(1)   Agencija [za željeznički promet] se drži zakonom predviđenih kriterija za određivanje iznosa pristojbi.
               (2)   Pri procjeni kriterija iz prethodnog stavka, Agencija [za željeznički promet] uzima u obzir troškove pružanja usluge određene vrste vlaka koje naročito opravdavaju troškovi održavanja pruga, infrastrukture vezane uz kretanje vlakova te upravljanje prometom.
               (3)   Agencija [za željeznički promet] osigurava da se na sve željezničke prijevoznike koji pružaju usluge iste vrste na sličnom dijelu tržišta primjenjuju objektivno jednake i nediskriminirajuće pristojbe.”

         Postupak koji je prethodio sporu

               14

               Dana 10. svibnja 2007. Komisija je uputila Republici Sloveniji upitnik čija je svrha bila uvjeriti se je li ta država članica pravilno prenijela Direktivu 2001/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. kojom je izmijenjena i dopunjena Direktiva 91/440 (SL L 75, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 35.), Direktivu 2001/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. kojom je izmijenjena i dopunjena Direktiva 95/18/EZ Vijeća o izdavanju dozvola željezničkim prijevoznicima (SL L 75, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 6., str. 43.) i Direktivu 2001/14 (dalje se zajedno navode kao: prvi željeznički paket) u svoj unutarnji pravni sustav. Slovenske vlasti odgovorile su na upitnik dopisom od 11. srpnja 2007.

               15

               Komisija je 21. studenog 2007. zahtijevala dodatna pojašnjenja koja je Republika Slovenija potom dostavila u dopisu od 16. siječnja 2008.

               16

               Pozivajući se na podatke koje joj je priopćila Republika Slovenija, Komisija je 26. lipnja 2008. opomenula ovu državu članicu da uskladi svoje propise s odredbama direktiva iz prvog željezničkog paketa. Glavne nepravilnosti koje su pritom istaknute odnosile su se na nedostatak neovisnosti upravitelja infrastrukture, ubiranje pristojbi za pristup željezničkoj infrastrukturi te na regulatorno tijelo za željeznice.

               17

               Republika Slovenija je 22. kolovoza 2008. odgovorila na spomenutu opomenu Komisije. Naknadno je dostavila Komisiji dodatne informacije u dopisima od 16. ožujka i 8. srpnja 2009.

               18

               Komisija je 9. listopada 2009. uputila Republici Sloveniji obrazloženo mišljenje u kojem ju je s jedne strane prozvala zbog neprenošenja direktiva iz prvog željezničkog paketa u svoj unutarnji pravni sustav, dok ju je s druge strane pozvala da poduzme sve potrebne mjere radi usklađivanja s obrazloženim mišljenjem, a sve u roku od dva mjeseca od njegovog primitka.

               19

               U dopisu od 8. prosinca 2009. Republika Slovenija je izjavila da je svjesna povreda koje joj se stavljaju na teret u obrazloženom mišljenju, istodobno izražavajući spremnost da te nedostatke ispravi.

               20

               U odgovoru na obrazloženo mišljenje od 8. ožujka 2010. Republika Slovenija je ostala kod svih svojih navoda istaknutih u dopisu od 8. prosinca 2009., precizirajući da će zakonski i podzakonski akti čija je svrha popraviti nedostatke koji su joj prigovoreni biti uskoro usvojeni.

               21

               U tim okolnostima Komisija je podnijela predmetnu tužbu.

         Postupak pred Sudom

               22

               Rješenjem predsjednika Suda od 14. lipnja 2011. dopuštena je intervencija Češke Republike i Kraljevine Španjolske na strani Republike Slovenije.

               23

               Nastavno na dopis od 10. veljače 2012., kojim je Republika Slovenija priopćila Komisiji mjeru kojom se prenose u njezin unutarnji pravni sustav obveze koje proizlaze iz članka 30. stavka 1. Direktive 2001/14, Komisija je u podnesku predanom tajništvu Suda 1. veljače 2012. obavijestila Sud da odustaje od prigovora koji se odnosi na povredu navedene odredbe.

         Tužbeni zahtjev

         Prvi prigovor: Neovisnost tijela koje obavlja osnovne funkcije nabrojane u Prilogu II. Direktivi 91/440

      Argumentacija stranaka

               24

               Komisija smatra da je Republika Slovenija povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. i Priloga II. Direktivi 91/440, kao i članka 14. stavka 2. Direktive 2001/14, s obzirom na to da upravitelj infrastrukture koji sam pruža usluge željezničkog prijevoza s jedne strane pridonosi utvrđivanju voznog reda, a s druge strane je zadužen za reguliranje prometa vlakova. Prema tome, taj upravitelj sudjeluje u donošenju odluka koje se tiču dodjele trasa vlakova ili infrastrukturnog kapaciteta.

               25

               S tim u vezi Komisija tvrdi da je, iako članak 21. Zakona o željezničkom prometu povjerava dodjelu trasa vlakova Agenciji za željeznički promet, upravitelj infrastrukture, odnosno Slovenske željeznice, uključen u donošenje odluka koje se tiču dodjele trasa ili dodjele infrastrukturnog kapaciteta s obzirom na to da, sukladno članku 11. stavku 4. tog Zakona, utvrđivanje i primjena voznog reda proizlaze iz njegove nadležnosti.

               26

               Komisija također ističe da Slovenske željeznice i dalje sudjeluju u utvrđivanju voznog reda jer članak 9. Uredbe od 10. travnja 2008. određuje da upravitelj infrastrukture utvrđuje prijedlog novog voznog reda te se savjetuje sa osobama zainteresiranim za to pitanje prije nego što ga uputi Agenciji za željeznički promet, koja šalje prijedlog novog voznog reda podnositeljima zahtjeva i potom donosi konačnu odluku o dodjeli.

               27

               Komisija pored toga tvrdi da je upravitelj infrastrukture također odgovoran za regulaciju prometa vlakova, s obzirom na to da članak 11. stavak 4. Zakona o željezničkom prometu određuje da upravljanje i promet vlakova pripada u regulaciju željezničkog prometa na javnoj željezničkoj infrastrukturi.

               28

               Republika Slovenija smatra da su navodi Komisije neosnovani. Posebno tvrdi da je članak 3. Zakona o izmjenama i dopunama zakona o željezničkom prometu (Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu, Uradni list RS, br. 106/2010) od 16. prosinca 2010. (u daljnjem tekstu: Zakon od 16. prosinca 2010.) upravitelju infrastrukture oduzeo sve nadležnosti za utvrđivanje voznih redova mreže te da je navedena nadležnost u potpunosti prenesena na Agenciju za željeznice.

               29

               Republika Slovenija osim toga smatra da upravljanje i promet vlakova ne pripada u „osnovne funkcije” nabrojane u Prilogu II. Direktivi 91/440. Ta država članica tvrdi da vozne redove utvrđuje Agencija za željeznice, dok upravitelj infrastrukture, kao upravitelj prometa, ima pristup samo efektivnoj kontroli trasa pa bi na taj način mogao dobiti samo one podatke koje mogu dobiti i ostali željeznički prijevoznici pregledavanjem voznih redova mreže.

         Utvrđenje Suda

               30

               U prvom dijelu prvog prigovora Komisija tvrdi da je Republika Slovenija povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. Direktive 91/440, u vezi s Prilogom II. Direktivi, te iz članka 14. stavka 2. Direktive 2001/14, s obzirom na to da upravitelj infrastrukture, koji sam pruža usluge željezničkog prometa, sudjeluje u utvrđivanju voznog reda mreže, a time i u funkciji dodjele trasa vlakova ili infrastrukturnog kapaciteta.

               31

               S tim u vezi valja prije svega istaknuti da je Zakon od 16. prosinca 2010., za koji Republika Slovenija tvrdi da je upravitelju infrastrukture oduzeo sve nadležnosti za utvrđivanje voznih redova i da je nadležnost u potpunosti prenio na Agenciju za željeznički promet, usvojen nakon proteka roka koji je Komisija odredila ovoj državi članici u obrazloženom mišljenju od 9. listopada 2009., a radi poduzimanja mjera potrebnih za usklađivanje s navedenim mišljenjem.

               32

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi ovoga Suda, postojanje povrede obveze treba ocjenjivati prema stanju u državi članici koje je postojalo do proteka roka određenog u obrazloženom mišljenju pa promjene koje su naknadno nastupile Sud ne može uzeti u obzir (vidi osobito presudu od 5. svibnja 2011., Komisija protiv Njemačke, C‑206/10, Zb., str. I‑3573, točku 25. i citiranu sudsku praksu).

               33

               U okviru ispitivanja osnovanosti predmetne tužbe zbog povrede obveze Sud stoga ne može uzeti u obzir Zakon od 16. prosinca 2010.

               34

               Nadalje, valja podsjetiti da je Direktiva 91/440 pokrenula liberalizaciju željezničkog prometa kako bi se željezničkim prijevoznicima osigurao pravedan i nediskriminirajući pristup infrastrukturi. U cilju osiguranja takvog pristupa, u članku 6. stavku 3. prvom podstavku navedene Direktive, ustanovljeno je načelo neovisnosti tijela nadležnog za osnovne funkcije nabrojane u Prilogu II. istoj Direktivi (presuda od 28. veljače 2013., Komisija protiv Mađarske, C‑473/10, točka 44.).

               35

               Sukladno navedenom Prilogu II., osnovnom se funkcijom u smislu članka 6. stavka 3. Direktive ponajprije smatra donošenje odluka o dodjeli trasa vlakova, uključujući određivanje i procjenu raspoloživosti. Željeznički prijevoznik stoga ne može biti nadležan za određivanje ili procjenu raspoloživosti za potrebe donošenja odluka o dodjeli trasa vlakova.

               36

               U predmetnom slučaju članak 9. Uredbe od 10. travnja 2008. određuje da su Slovenske željeznice kao upravitelj infrastrukture nadležne za utvrđivanje novog voznog reda mreže i novih voznih redova vlakova. Iz iste odredbe također proizlazi da je upravitelj infrastrukture prilikom izrade spomenutog prijedloga dužan savjetovati se sa zainteresiranim stranama i sa svima koji žele iznijeti komentare o utjecaju koji bi vozni red mogao imati na njihovu sposobnost pružanja željezničkih usluga za vrijeme primjene voznog reda.

               37

               Slovenske željeznice doista djeluju pod nadzorom Agencije za željeznički promet koja je jedina nadležna za utvrđivanje voznog reda i dodjelu pojedinačnih trasa vlakova. Međutim, uzimajući u obzir tekst odredbe Priloga II. Direktivi 91/440 koji izričito uključuje „određivanje i procjenu raspoloživosti” u osnovne funkcije, željezničkom prijevozniku ne bi se mogle u potpunosti povjeriti pripremne radnje za donošenje odluka koje proizlaze iz osnovnih funkcija.

               38

               Napokon, iz članka 14. stavka 2. Direktive 2001/14 proizlazi da, ukoliko upravitelj infrastrukture nije neovisan o željezničkim prijevoznicima kao što je to slučaj u Sloveniji, funkciju dodjele infrastrukturnog kapaciteta mora preuzeti tijelo za dodjelu koje je neovisno o željezničkim prijevoznicima na pravnoj, organizacijskoj i odlučivačkoj osnovi.

               39

               Međutim, kako ispravno tvrdi Komisija, Slovenske željeznice i dalje sudjeluju u utvrđivanju voznog reda, a samim time i u funkciji dodjele trasa vlakova ili infrastrukturnog kapaciteta.

               40

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prvi dio prvog prigovora Komisije valja smatrati osnovanim.

               41

               U drugom dijelu prvog prigovora Komisija prigovara Republici Sloveniji da je povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. Direktive 91/440, u vezi s Prilogom II. istoj Direktivi, i iz članka 14. stavka 2. Direktive 2001/14, s obzirom na to da je upravitelj infrastrukture nadležan za regulaciju prometa vlakova sukladno članku 11. stavka 4. Zakona o željezničkom prometu.

               42

               Komisija je u svojoj replici osim toga navela da je upravitelj infrastrukture u slučaju poremećaja u prometu ovlašten provesti novu dodjelu trasa vlakova. Komisija se u tom pogledu pozvala na program mreže Republike Slovenije iz 2011. sukladno kojem „[u] slučaju potrebe ili za vrijeme dok je infrastruktura privremeno izvan upotrebe, upravitelj dodijeljenih trasa može privremeno otkazati njihovu primjenu za vrijeme koje je potrebno za popravak sustava”. Navedeni program osim toga predviđa da „u slučaju iznimnih okolnosti koje uzrokuju odstupanje u odnosu na dodijeljene trase vlakova, upravitelj ima pravo, uz prethodno savjetovanje s prijevoznikom, prilagoditi trase vlakova jamčeći na najbolji mogući način izvorno određene veze”.

               43

               S tim u vezi valja najprije podsjetiti da se upravljanje prometom ne može smatrati osnovnom funkcijom koju treba povjeriti neovisnom tijelu (gorecitirana presuda Komisija protiv Mađarske, točka 55.). Međutim, kao što proizlazi iz članka 6. stavka 3. drugog podstavka Direktive 91/440, nadležnost za upravljanje infrastrukturom, uz iznimku osnovnih funkcija, može se povjeriti željezničkim prijevoznicima. Znači, upravljanje prometom može biti povjereno upravitelju infrastrukture koji je i sam željeznički prijevoznik, kao što je to u slučaju Slovenije.

               44

               Kao drugo, sagledavajući navode Komisije prema kojima je u Sloveniji upravitelj infrastrukture odgovoran za novu dodjelu trasa vlakova u slučaju poremećaja u prometu, treba podsjetiti da stranka ne može tijekom postupka mijenjati predmet samog spora te da se osnovanost tužbenog zahtjeva mora ispitati samo u odnosu na zahtjeve sadržane u tužbi u trenutku pokretanja postupka (presuda od 11. studenog 2010., Komisija protiv Portugala, C‑543/08, Zb., str. I‑11241, točka 20. i citirana sudska praksa).

               45

               Važno je također podsjetiti da je, sukladno članku 21. prvom podstavku Statuta Suda Europske unije i članku 120. točki (c) Poslovnika Suda, Komisija u tužbama podnesenim na temelju članka 258. UFEU‑a dužna precizno naznačiti prigovore o kojima je Sud pozvan izjasniti se (vidi presudu od 30. rujna 2010., Komisija protiv Belgije, C‑132/09, Zb., str. I‑8695, točka 36. i citiranu sudsku praksu).

               46

               Ti zahtjevi moraju biti formulirani nedvosmisleno kako bi se izbjeglo odlučivanje Suda ultra petita ili propust odlučivanja o pojedinom prigovoru (gore citirana presuda Komisija protiv Belgije, točka 37. i citirana sudska praksa).

               47

               U predmetnom slučaju treba istaknuti da je u svojoj tužbi u trenutku pokretanja postupka Komisija smatrala da je upravljanje prometom vlakova trebalo biti povjereno tijelu koje sāmo nije pružatelj usluga željezničkog prijevoza, pritom se ne referirajući na, kao što je to učinila u replici, novu dodjelu trasa vlakova u slučaju poremećaja u prometu.

               48

               Sud stoga smatra da je Komisija proširila predmet svoje tužbe pozivajući se na novu dodjelu trasa vlakova u slučaju poremećaja u prometu.

               49

               Stoga, sukladno navedenom razmatranju, drugi dio prvog prigovora Komisije valja odbaciti kao nedopušten.

               50

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, valja s jedne strane utvrditi da je prvi dio prvog prigovora Komisije osnovan, a s druge proglasiti drugi dio istog prigovora djelomično neosnovanim i djelomično nedopuštenim.

         Drugi i treći prigovor: Nepostojanje mjera namijenjenih poticanju upravitelja da smanji troškove infrastrukture i visinu pristupnih pristojbi, i nepostojanje programa izvedbe

      Argumentacija stranaka

               51

               Komisija s jedne strane tvrdi da je Republika Slovenija povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 6. stavaka 2. do 5. Direktive 2001/14 time što nije predvidjela mehanizam namijenjen poticanju upravitelja da smanji troškove infrastrukture i visinu pristojbi za pristup navedenoj infrastrukturi.

               52

               S druge strane ona tvrdi da je navedena država članica povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 11. Direktive 2001/14 jer nije usvojila program izvedbe u cilju poticanja željezničkih prijevoznika i upravitelja infrastrukture da smanje smetnje i poboljšaju iskoristivost infrastrukture.

               53

               U odnosu na prigovor koji se tiče članka 6. stavaka 2. do 5. Direktive 2001/14, Republika Slovenija ističe kako članak 10. Zakona od 16. prosinca 2010. određuje da se upravitelj infrastrukture potiče mjerama na smanjenje troškova jamstva infrastrukture kao i visine pristojbe, poštujući zahtjeve sigurnosti, održavanja i poboljšanja kvalitete usluga infrastrukture.

               54

               Navedena država članica dodaje da će restrukturiranje Slovenskih željeznica, koje je transformiralo ovo društvo na tri subjekta koji se svaki pojedinačno bave prijevozom putnika, prijevozom tereta odnosno funkcijom upravljanja infrastrukturom, omogućiti upravitelju željezničke infrastrukture da uživa bitno veću poslovnu autonomiju u cilju ispunjavanja uvjeta potrebnih za osiguravanje učinkovitosti sustava poticajnih mjera.

               55

               U pogledu prigovora koji se poziva na neprenošenje članka 11. Direktive 2001/14, Republika Slovenija tvrdi da je Zakon od 16. prosinca 2010. uključio u članak 15.d Zakona o željezničkom prometu dva nova stavka koji predstavljaju pravnu osnovu za donošenje podzakonskog propisa koji će omogućiti naknadno uspostavljanje programa izvedbe.

         Utvrđenje Suda

               56

               Valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi ovog Suda, na koju se ukazuje u točki 32. presude, postojanje povrede obveze treba ocjenjivati prema stanju u državi članici koje je postojalo do proteka roka određenog u obrazloženom mišljenju pa stoga promjene koje su naknadno nastupile Sud ne može uzeti u obzir.

               57

               Međutim, u predmetnom slučaju valja primijetiti da su argumenti koje navodi Republika Slovenija utemeljeni isključivo na izmjenama i dopunama koje su unesene u nacionalno zakonodavstvo nakon proteka roka određenog u obrazloženom mišljenju koje je Komisija uputila navedenoj državi članici 9. listopada 2009.

               58

               U tim okolnostima valja smatrati da drugi i treći prigovor koje je Komisija istaknula u prilog svojoj tužbi nisu osnovani.

         Četvrti prigovor: Određivanje pristojbe za minimalni pristup željezničkoj infrastrukturi

      Argumentacija stranaka

               59

               Komisija smatra da je Republika Slovenija povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 7. stavka 3. Direktive 2001/14 s obzirom na to da nije predvidjela metodologiju obračuna pristojbi za minimalni pristupni paket i pristup prugom do uslužnih objekata, a koja bi bila zasnovana na trošku koji je izravno nastao iz pružanja usluge željezničkog prijevoza.

               60

               Komisija usto prigovara Republici Sloveniji da nije usvojila pravila na temelju kojih bi bilo moguće provjeriti može li svaki segment tržišta doista podnijeti povišenje pristojbi kako bi se u potpunosti nadoknadio trošak upravitelja infrastrukture, pa je time povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 8. stavka 1. navedene Direktive.

               61

               Republika Slovenija ističe da je Zakon od 16. prosinca 2010. dodao članku 15.d stavku 3. Zakona o željezničkom prometu odredbu sukladno kojoj je iznos pristojbe za minimalni pristupni paket i pristup prugom do uslužnih objekata jednak iznosu troška koji je izravno nastao iz pružanja usluge željezničkog prijevoza.

               62

               Navedena država članica dodaje da je, sukladno Uredbi o dodjeli trasa vlakova i pristojbama za korištenje javne željezničke infrastrukture (Uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) od 24. prosinca 2009. (Uradni list RS, br. 113/09), visina pristojbi određena na temelju troška pružanja usluge određene vrste vlaka koje ponajprije opravdavaju troškovi održavanja pruga, ali i oni koji se odnose na kretanje vlakova i upravljanje prometom.

               63

               Napokon, Republika Slovenija tvrdi da je navedena Uredba u postupku izmjene i da je predviđeno dopuniti je odredbom o načinu na koji će se vršiti provjera može li doista određeni segment tržišta podnijeti povišenje pristojbi kako bi se u potpunosti nadoknadio trošak upravitelja infrastrukture.

         Utvrđenje Suda

               64

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi ovoga Suda na koju se ukazuje u točki 32. presude, postojanje povrede obveze treba ocjenjivati prema stanju u državi članici koje je postojalo do proteka roka određenog u obrazloženom mišljenju pa promjene koje su naknadno nastupile Sud ne može uzeti u obzir.

               65

               U predmetnom slučaju Republika Slovenija poziva se u prilog svojim navodima na izmjene i dopune zakonskih i podzakonskih akata koje su usvojene nakon proteka roka određenog u obrazloženom mišljenju koje je Komisija uputila ovoj državi članici 9. listopada 2009., pa stoga takva argumentacija ne može biti prihvaćena.

               66

               Štoviše, treba podsjetiti da sukladno odredbi članka 7. stavka 3. Direktive 2001/14, pristojbe za minimalni pristupni paket i pristup prugom do uslužnih objekata moraju biti jednake iznosu troška koji je nastao izravno iz pružanja usluge željezničkog prijevoza, ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 4. ili stavka 5. istog članka ili članka 8. navedene Direktive.

               67

               S tim u vezi valja smatrati da članak 21. stavak 2. Uredbe od 10. travnja 2008. odgovara zahtjevima iz članka 7. stavka 3. Direktive 2001/14 s obzirom na to da određuje da se visina pristojbe računa na osnovi troškova koji su nastali iz pružanja usluge željezničkog prijevoza.

               68

               Međutim, nesporno je da je članak 15. Zakona o željezničkom prometu, prije stupanja na snagu Zakona od 16. prosinca 2010., predviđao da obračun pristojbe za pristup infrastrukturi treba voditi računa o „pristojbama za prijevoznu infrastrukturu u drugim podsustavima, osobito u cestovnom prometu”. No takav kriterij očito nema izravne veze s pružanjem usluge željezničkog prijevoza.

               69

               Stoga prvi dio četvrtog prigovora Komisije koji se poziva na povredu članka 7. stavka 3. Direktive 2001/14 valja smatrati osnovanim.

               70

               Napokon, u odnosu na drugi dio četvrtog prigovora koji se poziva na povredu članka 8. stavka 1. Direktive 2001/14, valja podsjetiti da ta odredba predviđa da države članice mogu odrediti povišenje pristojbi u slučaju da tržište to može podnijeti kako bi se u potpunosti nadoknadio trošak upravitelja infrastrukture. Naprotiv, od država članica ne traži se, sukladno navedenoj odredbi, da u svom nacionalnom zakonodavstvu predvide načine na koje upravitelj infrastrukture treba odrediti sposobnost segmenata tržišta za eventualno podmirivanje troška niti okolnosti pod kojima to trebaju učiniti (presuda od 28. veljače 2013., Komisija protiv Njemačke, C‑556/10, točka 89.).

               71

               U predmetnom slučaju nesporno je da nakon proteka roka koji je Komisija odredila Republici Sloveniji u obrazloženom mišljenju od 9. listopada 2009. ni jedna odredba slovenskog prava nije određivala da je potrebno provjeriti može li svaki segment tržišta doista podnijeti povišenje naknada kako bi se u potpunosti nadoknadio trošak upravitelja infrastrukture.

               72

               Stoga, drugi dio četvrtog prigovora Komisije koji se poziva na povredu članka 8. stavka 1. Direktive 2001/14 također valja smatrati osnovanim.

               73

               Uzevši u obzir sva prethodna razmatranja, Sud je s jedne strane utvrdio da je propuštajući poduzeti potrebne mjere radi usklađivanja s:

                        —

                        člankom 6. stavkom 3. i Prilogom II. Direktivi 91/440, kao i s člankom 14. stavkom 2. Direktive 2001/14 i

                        —

                        člankom 6. stavkom 2. do 5., člankom 7. stavkom 3., člankom 8. stavkom 1., kao i člankom 11. Direktive 2001/14,

         Republika Slovenija povrijedila obveze koje proizlaze iz navedenih odredaba te je, s druge strane, odlučio odbiti tužbu Komisije u ostalom dijelu.

         Troškovi

               74

               Sukladno članku 138. stavku 3. Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi svoje troškove. Budući da su i Komisija i Republika Slovenija samo djelomično uspjele u svojim zahtjevima, valja odlučiti da svaka od njih snosi svoje troškove postupka.

               75

               Primjenom članka 140. stavka 1. istog propisa, prema kojem države članice koje su se uključile u postupak snose same svoje troškove, Češka Republika i Kraljevina Španjolska same snose svoje troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Propuštajući poduzeti potrebne mjere radi usklađivanja s:

                                 —

                                    člankom 6. stavkom 3. i Prilogom II. Direktivi 91/440/EEZ Vijeća od 29. srpnja 1991. o razvoju željeznica Zajednice, kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2004/51/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004., kao i s člankom 14. stavkom 2. Direktive 2001/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. o dodjeli željezničkog infrastrukturnog kapaciteta i ubiranju pristojbi za željezničku infrastrukturu, kako je izmijenjena Direktivom 2004/49/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004., i

                                 —

                                    člankom 6. stavkom 2. do 5., člankom 7. stavkom 3., člankom 8., stavkom 1., kao i člankom 11. Direktive 2001/14, kako je izmijenjena Direktivom 2004/49,

                                 —

                                    Republika Slovenija povrijedila je obveze koje proizlaze iz navedenih odredaba.

                        2.

                           U ostalom dijelu tužba se odbija.

                        3.

                           Europska komisija, Republika Slovenija, Češka Republika i Kraljevina Španjolska same snose svoje troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovenski


Presuda Suda od 22. ožujka 1983. # Amministrazione delle finanze protiv Armando i Ottavio Leonelli. # Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Predmet 88/82.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. listopada 2016.#Aleksandrs Ranks i Jurijs Vasiļevičs protiv Finanšu un ekonomisko noziegumu izmeklēšanas prokoratūra i Microsoft Corp.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 91/250/EEZ – Članak 4. točke (a) i (c) – Članak 5. stavci 1. i 2. – Direktiva 2009/24/EZ – Članak 4. stavci 1. i 2. – Članak 5. stavci 1. i 2. – Pravna zaštita računalnih programa – Preprodaja rabljenih primjeraka računalnih programa pod licencijom na fizičkim nosačima koji nisu originalni – Iscrpljenje prava distribucije – Isključivo pravo reproduciranja.#Predmet C-166/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 91/250/EEZ — Članak 4. točke (a) i (c) — Članak 5. stavci 1. i 2. — Direktiva 2009/24/EZ — Članak 4. stavci 1. i 2. — Članak 5. stavci 1. i 2. — Pravna zaštita računalnih programa — Preprodaja rabljenih primjeraka računalnih programa pod licencijom na fizičkim nosačima koji nisu originalni — Iscrpljenje prava distribucije — Isključivo pravo reproduciranja“
      U predmetu C‑166/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Regionalni sud u Rigi, odjel za kaznene predmete, Latvija), odlukom od 18. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 13. travnja 2015., u kaznenom postupku protiv

         Aleksandrsa Ranksa,

         Jurijsa Vasiļevičsa,

      uz sudjelovanje:

         Finanšu un ekonomisko noziegumu izmeklēšanas prokuratūra,

         Microsoft Corp.,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. Ranksa i J. Vasiļevičsa, M. Krūmiņš, advokāts,

               —

               za Microsoft Corp., I. Veikša, I. Krodere i N. Tuominen, advokātes,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i J. Treijs‑Gigulis, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i A. Sauka, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku formalno se odnosi na tumačenje članka 4. stavka 2. i članka 5. stavaka 1. i 2. Direktive 2009/24/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o pravnoj zaštiti računalnih programa (SL 2009., L 111, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 268.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenih postupaka koje je pokrenuo Finanšu un ekonomisko noziegumu izmeklēšanas prokoratūra (državno tužiteljstvo za kažnjavanje financijskih i gospodarskih delikata, Latvija) protiv Aleksandrsa Ranksa i Jurijsa Vasiļevičsa povodom nezakonite prodaje predmeta zaštićenih autorskim pravom, namjerne nezakonite upotrebe tuđeg žiga koja nanosi znatnu štetu zakonski zaštićenim pravima i interesima osobe i obavljanja poslovne djelatnosti bez registracije jer su prodavali, putem internetskog prodajnog mjesta, primjerke rabljenih računalnih programa zapisanih na nosačima koji nisu originalni.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2009/24

               3

               Članak 4. stavak 1. točka (a) i članak 4. stavak 2. Direktive 2009/24 propisuju:
               „1.   Podložno odredbama članaka 5. i 6. isključiva prava nositelja prava u smislu članka 2. uključuju pravo izvršiti ili odobriti:

                        (a)

                        trajno ili privremeno reproduciranje računalnog programa bilo kojim sredstvom i u bilo kojem obliku, djelomično ili u cijelosti; ako je za učitavanje, prikazivanje, izvođenje, prenošenje ili pohranu računalnog programa potrebno takvo reproduciranje, takvi postupci podliježu odobrenju nositelja prava;

                  [...]
               2.   Prvom prodajom primjerka programa u Zajednici od strane nositelja prava ili uz njegovu suglasnost iscrpljuje se pravo distribucije tog primjerka u Zajednici, uz iznimku prava na nadzor daljnjeg iznajmljivanja programa ili njegova primjerka.”

               4

               Članak 5. stavci 1. i 2. te direktive propisuje:
               „1.   U nedostatku posebnih ugovornih odredaba za poduzimanje radnji iz točaka (a) i (b) članka 4. stavka 1. nije potrebno odobrenje nositelja prava ako su te radnje zakonitom stjecatelju potrebne za korištenje računalnog programa u skladu s njegovom namjeravanom svrhom, uključujući i za ispravljanje pogrešaka.
               2.   Osobi koja ima pravo koristiti računalni program ugovorom ne može se zabraniti izrada sigurnosnog primjerka ako je to potrebno za to korištenje programa.”

         Direktiva 91/250/EEZ

               5

               Članak 4. Direktive Vijeća 91/250/EEZ od 14. svibnja 1991. o pravnoj zaštiti računalnih programa (SL 1991., L 122, str. 42.) propisivao je:
               „Podložno odredbama članaka 5. i 6. isključiva prava nositelja prava u smislu članka 2. uključuju pravo izvršiti i odobriti:

                        (a)

                        trajno ili privremeno reproduciranje računalnog programa bilo kojim sredstvom i u bilo kojem obliku, djelomično ili u cijelosti. Ako je za učitavanje, prikazivanje, izvođenje, prenošenje ili pohranu računalnog programa potrebno takvo reproduciranje, takvi postupci podliježu odobrenju nositelja prava;

                  [...]

                        (c)

                        svaki oblik distribucije javnosti, uključujući iznajmljivanje izvornika računalnog programa ili njegovih primjeraka. Prvom prodajom primjerka programa u Zajednici od strane nositelja prava ili uz njegovu suglasnost iscrpljuje se pravo distribucije tog primjerka u Zajednici, uz iznimku prava na nadzor daljnjeg iznajmljivanja programa ili njegova primjerka.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 5. stavci 1. i 2. te direktive predviđao je:
               „1.   U nedostatku posebnih ugovornih odredaba za poduzimanje radnji iz točaka (a) i (b) članka 4. nije potrebno odobrenje nositelja prava ako su te radnje zakonitom stjecatelju potrebne za korištenje računalnog programa u skladu s njegovom namjeravanom svrhom, uključujući i za ispravljanje pogrešaka.
               2.   Osobi koja ima pravo koristiti računalni program ugovorom ne može se zabraniti izrada sigurnosnog primjerka ako je to potrebno za to korištenje programa.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Tekst članka 7. stavka 1. te direktive glasio je kako slijedi:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 4., 5. i 6. države članice predviđaju, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvima, odgovarajuća pravna sredstva protiv osobe koja poduzme bilo koju od radnji navedenih u sljedećim točkama (a), (b) i (c):

                        (a)

                        bilo koju radnju stavljanja u promet primjerka računalnog programa, znajući ili imajući razloga vjerovati da je to primjerak kojim se povređuje pravo;

                        (b)

                        posjedovanje, u komercijalne svrhe, primjerka računalnog programa, znajući ili imajući razloga vjerovati da je to primjerak kojim se povređuje pravo;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               8

               Direktiva 91/250 stavljena je izvan snage Direktivom 2009/24.

         Latvijsko pravo

               9

               Članak 32. Autortiesību likumsa (Zakon o autorskom pravu), naslovljen „Iscrpljenje prava distribucije”, propisuje da se pravo distribucije iscrpljuje u trenutku kad je djelo prvi put prodano ili na drugi način preneseno u Europskoj uniji, ako je prodaju izvršio sam autor ili je ona izvršena uz njegovu suglasnost. Ta se odredba primjenjuje samo na materijalna djela ili njihove primjerke.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Protiv A. Ranksa i J. Vasiļevičsa pokrenuti su postupci jer su od 28. prosinca 2001. do 22. prosinca 2004. na internetskom prodajnom mjestu prodavali različite računalne programe koje je izdao Microsoft Corp., poput verzija programa Microsoft Windows i uredskog paketa Microsoft Office, koji su zaštićeni autorskim pravom.

               11

               Broj prodanih primjeraka računalnih programa, procijenjen na više od 3000, nije se mogao točno utvrditi tijekom istrage, kao ni točan iznos tih prodaja. Međutim, iznos imovinske štete uzrokovane Microsoftu djelatnostima A. Ranksa i J. Vasiļevičsa procijenjen je, prema iznosima koji su im uplaćeni na račun PayPal, na 293548,40 američkih dolara (USD) (oko 265514 eura).

               12

               Protiv A. Ranksa i J. Vasiļevičsa pokrenuti su postupci zbog nekoliko povreda prema latvijskom kaznenom pravu, konkretno, kao prvo, zbog nezakonite prodaje predmeta zaštićenih autorskim pravom u sastavu zločinačkog udruženja, kao drugo, namjerne nezakonite upotrebe tuđeg žiga i, kao treće, zbog obavljanja gospodarske djelatnosti bez registracije.

               13

               Presudom od 3. siječnja 2012. proglašeni su krivima, u prvom stupnju, za nezakonitu prodaju predmeta zaštićenih autorskim pravom u sastavu zločinačkog udruženja i za namjernu nezakonitu upotrebu tuđeg žiga, što su povrede koje su predviđene i kažnjavaju se člankom 149. stavkom 3. i člankom 206. stavkom 2. latvijskog Kaznenog zakona, i naložena im je djelomična naknada štete Microsoftu i snošenje svih troškova postupka.

               14

               Protiv te presude žalbe su podnijeli i državno odvjetništvo i A. Ranks i J. Vasiļevičs i Microsoft pred Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (regionalni sud u Rigi, odjel za kaznene predmete, Latvija) koji je presudom od 22. ožujka 2013. ukinuo tu presudu u dijelu u kojem su A. Ranks i J. Vasiļevičs proglašeni krivima za kazneno djelo nezakonite prodaje predmeta zaštićenih autorskim pravom u sastavu zločinačkog udruženja i u dijelu u kojem su osuđeni na kaznu.

               15

               Državno odvjetništvo te A. Ranks i J. Vasiļevičs podnijeli su svoje revizijske žalbe pred Augstākās tiesas Senāts (senat Vrhovnog suda, Latvija) koji je rješenjem od 13. listopada 2013. u cijelosti ukinuo presudu Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (regionalni sud u Rigi, odjel za kaznene predmete) i vratio predmet na ponovno odlučivanje žalbenom sudu.

               16

               Tijekom ponovnog odlučivanja o predmetu A. Ranks i J. Vasiļevičs pozvali su Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (regionalni sud u Rigi, odjel za kaznene predmete) da Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku u pogledu tumačenja članka 4. stavka 2. i članka 5. stavaka 1. i 2. Direktive 2009/24.

               17

               U tim okolnostima Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (regionalni sud u Rigi, odjel za kaznene predmete) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se, u skladu s člankom 5. stavkom 1. i člankom 4. stavkom 2. Direktive 2009/24, osoba koja je kupila rabljeni računalni program pod licencijom [zapisan] na disku koji nije originalan, koji funkcionira i koji ne koristi nijedan drugi korisnik, pozvati na to da je iscrpljeno pravo distribucije primjerka (kopije) tog računalnog programa koji je prvi stjecatelj kupio od nositelja prava na originalni disk, [ako se taj] disk oštetio i ako je prvi stjecatelj izbrisao svoj primjerak (kopiju) ili ga više ne koristi?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, ima li tada osoba koja se može pozvati na to da je iscrpljeno pravo distribucije primjerka (kopije) računalnog programa pravo preprodati trećoj osobi taj računalni program na disku koji nije originalan, u smislu članka 4. stavka 2. i članka 5. stavka 2. Direktive 2009/24?”

         O prethodnim pitanjima

               18

               Najprije valja podsjetiti na to da je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 4. svojeg mišljenja, Direktiva 2009/24, čiji članak 10. stavlja izvan snage Direktivu 91/250, stupila na snagu 25. svibnja 2009., u skladu s njezinim člankom 11. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se protiv A. Ranksa i J. Vasiļevičsa vodi postupak zbog djela počinjenih između 28. prosinca 2001. i 22. prosinca 2004. Iz toga slijedi da se na spor u glavnom postupku primjenjuje Direktiva 91/250, a ne Direktiva 2009/24.

               19

               Posljedično, dva pitanja, koja se odnose na tumačenje članka 4. stavka 2. potonje direktive o uspostavi pravila o iscrpljenju prava distribucije nositelja autorskog prava i članka 5. stavaka 1. i 2. te direktive koji predviđa iznimke od isključivog prava reproduciranja tog nositelja prava treba tumačiti na način da se odnose na odgovarajuće odredbe Direktive 91/250, tj. na njezin članak 4. točku (c), s jedne strane, te na njezin članak 4. točku (a) i njezin članak 5. stavke 1. i 2., s druge strane.

         Dopuštenost

               20

               Latvijska vlada iznijela je sumnje o dopuštenosti pitanja, ističući da se čini da sud koji je uputio zahtjev smatra da su A. Ranks i J. Vasiļevičs zakonito stekli predmete zaštićene autorskim pravom, iako su, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, sporni računalni programi krivotvorine.

               21

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je u okviru postupka ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koje je postavljeno Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (vidjeti presudu od 12. listopada 2010., Rosenbladt, C‑45/09, EU:C:2010:601, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sudac unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti presudu od 12. listopada 2010., Rosenbladt, C‑45/09, EU:C:2010:601, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               23

               U ovom slučaju glavni postupak odnosi se na pitanje je li preprodaja primjeraka rabljenih računalnih programa koju su obavljali A. Ranks i J. Vasiļevičs zakonita s obzirom na odredbe Direktive 91/250. Odgovor koji treba dati na to pitanje stoga izravno ovisi o tumačenju članka 4. točke (c) te direktive, koji uspostavlja pravilo o iscrpljenju prava distribucije nositelja autorskog prava, te članka 4. točke (a) i članka 5. stavaka 1. i 2. te direktive, koji tom nositelju daju isključivo pravo reproduciranja i predviđaju iznimke od tog prava.

               24

               Iz toga slijedi da su pitanja dopuštena.

         Meritum

               25

               Svojim dvama pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točke (a) i (c) te članak 5. stavke 1. i 2. Direktive 91/250 tumačiti na način da stjecatelj primjerka rabljenog računalnog programa, zapisanog na fizičkom nosaču koji nije originalan, može, na temelju pravila o iscrpljenju prava distribucije nositelja prava, preprodati takav primjerak ako je, s jedne strane, originalni fizički nosač tog programa, koji je isporučen izvornom stjecatelju, bio oštećen i ako je, s druge strane, taj izvorni stjecatelj izbrisao svoj primjerak ili ga više ne koristi.

               26

               U tom smislu najprije valja podsjetiti na to da se u skladu s člankom 4. točkom (c) te direktive prvom prodajom primjerka računalnog programa u Uniji od strane nositelja prava ili uz njegovu suglasnost iscrpljuje pravo distribucije tog primjerka u Uniji.

               27

               Iz te odredbe proizlazi da je iscrpljenje prava distribucije računalnog programa podvrgnuto dvama uvjetima: da ga je stavio u promet i, točnije, prodao nositelj prava ili da je to učinjeno uz njegovu suglasnost i da je do tog stavljanja u promet došlo u Uniji (vidjeti prema analogiji, u pogledu članka 4. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.), presude od 12. rujna 2006., Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, t. 21. i od 22. siječnja 2015., Art & Allposters International, C‑419/13, EU:C:2015:27, t. 31.).

               28

               Međutim, Sud je već presudio da pojam „prodaja” iz te odredbe, koji treba tumačiti široko, obuhvaća sve oblike stavljanja u promet primjerka računalnog programa koje obilježava dodjela prava na uporabu tog primjerka na neograničeno razdoblje uz plaćanje cijene koja nositelju autorskog prava na tom programu treba dati naknadu koja odgovara ekonomskoj vrijednosti tog primjerka (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 49.).

               29

               Nije sporno da je prvo stavljanje u promet u Uniji, od strane nositelja autorskog prava, primjerka njegova računalnog programa zapisanog na fizičkom nosaču poput disketa, CD‑ROM‑a ili DVD‑ROM‑a prva prodaja tog primjerka u smislu članka 4. točke (c) Direktive 91/250. Nadalje, valja smatrati da u nedostatku suprotnog navoda u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje takvu prodaju prati licencija za neograničeno korištenje tim primjerkom.

               30

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da se u skladu s člankom 4. točkom (c) te direktive nositelj autorskog prava na računalnom programu koji je u Uniji prodao primjerak tog programa na fizičkom nosaču poput CD‑ROM‑a ili DVD‑ROM‑a koji prati licencija za neograničeno korištenje tim programom više ne može protiviti naknadnim prodajama koje vrši izvorni stjecatelj ili naknadni stjecatelji tog primjerka, unatoč postojanju ugovornih odredaba koje zabranjuju svaku naknadnu prodaju (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 77.).

               31

               Međutim, postavljena pitanja ne odnose se na slučaj u kojem izvorni stjecatelj preprodaje primjerak rabljenog računalnog programa zapisanog na originalnom fizičkom nosaču, nego na slučaj u kojem osoba koja ga je kupila od izvornog stjecatelja ili naknadnog stjecatelja preprodaje primjerak rabljenog računalnog programa zapisanog na fizičkom nosaču koji nije originalan.

               32

               Microsoft, talijanska i poljska vlada i Europska komisija u tom smislu u svojim očitovanjima ističu da se pravilo o iscrpljenju prava distribucije predviđeno u članku 4. točki (c) Direktive 91/250 primjenjuje samo na originalan fizički nosač (disketu, CD‑ROM ili DVD‑ROM), koji je prodan prvom stjecatelju, na kojem je zapisan primjerak računalnog programa koji je stavio u promet nositelj prava ili je to učinjeno uz njegovu suglasnost, a ne na fizički nosač tog primjerka koji nije originalan.

               33

               Ti se argumenti kao takvi ne mogu prihvatiti.

               34

               Naime, iscrpljenje prava distribucije predviđeno člankom 4. točkom (c) Direktive 91/250 odnosi se na sam primjerak računalnog programa i na prateću licenciju za korištenje, a ne na fizički nosač na kojem je taj primjerak, ovisno o slučaju, bio prvi put stavljen u prodaju u Uniji od strane nositelja autorskog prava ili uz njegovu suglasnost.

               35

               U tom smislu iz sudske prakse Suda proizlazi da se članak 4. stavak 2. Direktive 2009/24, koji preuzima sadržaj članka 4. točke (c) Direktive 91/250, odnosi, bez dodatnog pojašnjavanja, na „prodaju primjerka računalnog programa” i stoga ne pravi nikakvu razliku ovisno o materijalnom ili nematerijalnom obliku primjerka o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 55.).

               36

               Sud je iz toga zaključio, među ostalim, da iscrpljenje prava distribucije predviđeno člankom 4. stavkom 2. Direktive 2009/24 dobiva učinak nakon prve prodaje primjerka računalnog programa u Uniji od strane nositelja autorskog prava ili uz njegovu suglasnost, neovisno o tome odnosi li se prodaja na materijalan ili nematerijalan primjerak tog programa (presuda od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 55. i 61.).

               37

               Međutim, članak 4. točka (a) Direktive 91/250 nositelju autorskog prava na računalnom programu također daje isključivo pravo izvršiti ili odobriti trajno ili privremeno reproduciranje tog programa, djelomično ili u cijelosti, bilo kojim sredstvom i u bilo kojem obliku, podložno iznimkama predviđenima člancima 5. i 6. te direktive.

               38

               Zakoniti stjecatelj primjerka računalnog programa koji je stavljen u promet od strane nositelja prava ili uz njegovu suglasnost prema tome može taj program preprodati kao rabljen, u skladu s pravilom o iscrpljenju prava distribucije predviđenim člankom 4. točkom (c) Direktive 91/250, pod uvjetom da ta prodaja ne utječe na isključivo pravo reproduciranja koje je zajamčeno tom nositelju člankom 4. točkom (a) te direktive te stoga pod uvjetom da svaku radnju reproduciranja tog programa taj nositelj odobri ili da je ona obuhvaćena iznimkama predviđenima člancima 5. i 6. te direktive.

               39

               A. Ranks i J. Vasiļevičs te Komisija u svojim očitovanjima tvrde da pravilo o iscrpljenju prava distribucije omogućuje preprodaju primjerka računalnog programa zapisanog na fizičkom nosaču koji nije originalan u slučaju da je fizički nosač bio oštećen, uz poštovanje uvjeta koje je Sud odredio u svojoj presudi od 3. srpnja 2012., UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407). U skladu s tim uvjetima, izvorni stjecatelj primjerka programa zapisanog na originalnom fizičkom nosaču mora raspolagati neograničenom licencijom za korištenje tim programom i svaki primjerak tog programa koji ostaje u njegovu posjedu učiniti neupotrebljivim u trenutku njegove preprodaje. Izrada primjerka računalnog programa na fizičkom nosaču koji nije originalan u takvom slučaju dopuštena je na temelju iznimaka od isključivog prava reproduciranja iz članka 5. stavaka 1. i 2. te direktive.

               40

               U tom smislu valja podsjetiti na to da, kao prvo, članak 5. stavak 2. Direktive 91/250 predviđa da se osobi koja ima pravo koristiti računalni program ugovorom ne može zabraniti izrada sigurnosnog primjerka ako je to potrebno za to korištenje programa. Članak 9. stavak 1. te direktive precizira da su ništave sve ugovorne odredbe koje su u suprotnosti s tim člankom 5. stavkom 2.

               41

               Kao što to proizlazi iz članka 5. stavka 2. te direktive, izrada sigurnosnog primjerka računalnog programa podvrgnuta je stoga dvama uvjetima. Taj primjerak mora, s jedne strane, izraditi osoba koja ima pravo koristiti se tim programom i, s druge strane, biti potreban za to korištenje.

               42

               Tu odredbu, koja uspostavlja iznimku od isključivog prava reproduciranja nositelja autorskog prava na računalnom programu treba, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, tumačiti usko (vidjeti prema analogiji presudu od 1. prosinca 2011., Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 109.).

               43

               Iz toga slijedi da se sigurnosni primjerak računalnog programa može izraditi i koristiti samo za potrebe osobe koja ima pravo koristiti se tim programom i da se prema tome ta osoba ne može, makar ona i oštetila, uništila ili izgubila originalni fizički nosač tog programa, koristiti tim primjerkom za preprodaju tog rabljenog programa trećoj osobi.

               44

               Posljedično, kao što to ističu Microsoft te talijanska i poljska vlada u svojim očitovanjima, zakoniti stjecatelj primjerka računalnog programa koji prati licencija za neograničeno korištenje, koji ga želi preprodati, nakon iscrpljenja prava distribucije nositelja autorskog prava u skladu s člankom 4. točkom (c) Direktive 91/250 ne može, u nedostatku odobrenja tog nositelja, prodati sljedećem stjecatelju sigurnosni primjerak tog programa izrađen u skladu s člankom 5. stavkom 2. te direktive uz obrazloženje da je oštetio, uništio ili izgubio originalni fizički nosač koji mu je prodao taj nositelj ili je to učinjeno uz njegovu suglasnost.

               45

               U ovom slučaju, iako iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su A. Ranks i J. Vasiļevičs preprodavali primjerke računalnih programa zapisanih na fizičkim nosačima koji nisu originalni, ne precizira se jesu li oni, s obzirom na to da su bili izvorni stjecatelji tih programa, sami izrađivali primjerke koje su preprodavali ili su te primjerke izrađivale osobe od kojih su ih oni kupovali, bez obzira na to jesu li potonji bili izvorni zakoniti stjecatelji ili ne.

               46

               Ipak valja zaključiti da su, bez obzira na okolnosti u kojima su A. Ranks i J. Vasiļevičs kupovali primjerke računalnih programa koje su preprodavali, oni obuhvaćeni odredbama članka 7. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 91/250, ako se utvrdi da su oni stavljali u promet i u komercijalne svrhe posjedovali nezakonite primjerke računalnih programa.

               47

               Međutim, samo je na sudu koji je uputio zahtjev da, s obzirom na činjenične elemente koje je utvrdio, za svaki primjerak računalnog programa koji su preprodali A. Ranks i J. Vasiļevičs utvrdi predstavlja li potonji nezakoniti primjerak u smislu članka 7. stavka 1. te direktive i da iz toga prema potrebi izvuče posljedice.

               48

               Kao drugo, valja podsjetiti da u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 91/250 ako je reproduciranje zakonitom stjecatelju potrebno za korištenje računalnog programa u skladu s njegovom namjeravanom svrhom, u nedostatku posebnih ugovornih odredaba nije potrebno odobrenje nositelja prava.

               49

               U tom smislu iz sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da je stjecatelj primjerka računalnog programa kupio i skinuo taj primjerak s internetske stranice nositelja prava predstavlja reproduciranje koje je dopušteno na temelju članka 5. stavka 1. te direktive jer je taj primjerak potreban za korištenje tog programa u skladu s njegovom namjeravanom svrhom (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 75.).

               50

               Sud je usto presudio da u slučaju preprodaje primjerka računalnog programa koji je kupio i preuzeo prvi stjecatelj na internetskoj stranici nositelja prava sljedeći stjecatelj tog primjerka, koji je zakoniti stjecatelj u smislu članka 5. stavka 1. Direktive 91/250, također ima pravo, u skladu s tom odredbom, skinuti na svoje računalo taj primjerak jer to preuzimanje predstavlja potrebno reproduciranje tog programa radi njegova korištenja u skladu s njegovom namjeravanom svrhom (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 80. i 81.).

               51

               Međutim, valja naglasiti da se okolnosti u glavnom postupku razlikuju od onih o kojima je bilo riječi u predmetu koji je doveo do presude od 3. srpnja 2012., UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407). Naime, iz spisa predmeta kojim raspolaže Sud proizlazi da su A. Ranks i J. Vasiļevičs stavljali u promet na internetu primjerke računalnih programa na fizičkim nosačima koji nisu originalni, a za koje ništa ne upućuje na to da su ih oni izvorno kupili i skinuli s internetske stranice nositelja prava.

               52

               To ipak ne znači da situacija zakonitog stjecatelja primjerka računalnog programa koji je bio prodan na fizičkom nosaču koji je kasnije oštećen, uništen ili izgubljen nije usporediva s onom zakonitog stjecatelja primjerka računalnog programa koji je kupljen i skinut s interneta, a s obzirom na pravilo o iscrpljenju prava distribucije i prava reproduciranja priznatog nositelju prava.

               53

               Zakoniti stjecatelj primjerka računalnog programa, koji posjeduje licenciju za neograničeno korištenje tim programom, ali koji više ne posjeduje originalan fizički nosač na kojem je taj primjerak njemu izvorno isporučen jer ga je uništio, oštetio ili izgubio ne može, samo zbog te činjenice, biti lišen svake mogućnosti preprodaje rabljenog primjerka trećoj osobi jer bi se iscrpljenje prava distribucije predviđeno člankom 4. točkom (c) Direktive 91/250 lišilo korisnog učinka (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 83.).

               54

               Zato, kao što je to Microsoft priznao u svojem pisanom odgovoru na pitanja koja je postavio Sud, zakoniti stjecatelj licencije za neograničeno korištenje primjerkom rabljenog računalnog programa mora moći skinuti taj program s internetske stranice nositelja autorskog prava, pri čemu to preuzimanje predstavlja potrebno reproduciranje računalnog programa radi njegova korištenja u skladu s njegovom namjeravanom svrhom, kao što je to Sud presudio u presudi od 3. srpnja 2012., UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 85.).

               55

               Ipak, valja podsjetiti na to da izvorni stjecatelj primjerka računalnog programa, za koji je pravo distribucije nositelja autorskog prava iscrpljeno u skladu s člankom 4. točkom (c) Direktive 91/250, koji preproda njegov rabljeni primjerak, mora, kako bi izbjegao povredu isključivog prava tog nositelja na reproduciranje njegova računalnog programa predviđenog člankom 4. točkom (a) te direktive, učiniti neupotrebljivim svaki primjerak u svojem posjedu u trenutku njegove preprodaje (vidjeti prema analogiji presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 70. i 78.).

               56

               Nadalje, valja precizirati da je na stjecatelju licencije za neograničeno korištenje primjerkom rabljenog računalnog programa koji koristeći se pravilom o iscrpljenju prava distribucije preuzima primjerak tog programa na svoje računalo s internetske stranice nositelja prava da utvrdi svim dokaznim sredstvima da je zakonito stekao tu licenciju.

               57

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da članak 4. točke (a) i (c) i članak 5. stavke 1. i 2. Direktive 91/250 treba tumačiti na način da iako izvorni stjecatelj primjerka računalnog programa koji prati licencija za neograničeno korištenje ima pravo preprodati taj rabljeni primjerak i njegovu licenciju sljedećem stjecatelju, on ipak ne može, kad je originalni fizički nosač primjerka koji mu je izvorno isporučen oštećen, uništen ili izgubljen, dati tom sljedećem stjecatelju svoj sigurnosni primjerak tog programa bez odobrenja nositelja prava.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. točke (a) i (c) i članak 5. stavke 1. i 2. Direktive Vijeća 91/250/EEZ od 14. svibnja 1991. o pravnoj zaštiti računalnih programa treba tumačiti na način da iako izvorni stjecatelj primjerka računalnog programa koji prati licencija za neograničeno korištenje ima pravo preprodati taj rabljeni primjerak i njegovu licenciju sljedećem stjecatelju, on ipak ne može, kad je originalni fizički nosač primjerka koji mu je izvorno isporučen oštećen, uništen ili izgubljen, dati tom sljedećem stjecatelju svoj sigurnosni primjerak tog programa bez odobrenja nositelja prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Suda od 22. siječnja 1976. # Balkan-Import Export GmbH protiv Hauptzollamt Berlin-Packhof. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Berlin - Njemačka. # Predmet 55-75.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. listopada 2013.#European Dynamics Belgium SA i dr. protiv Europske agencije za lijekove.#Javna nabava usluga – Postupak po pozivu EMA‑e na dostavu ponuda – Pružanje usluga podrške za računalne aplikacije – Odbijanje ponude ponuditelja – Kriteriji dodjele – Obveza obrazlaganja – Poštovanje kriterija dodjele utvrđenih u dokumentaciji za nadmetanje – Utvrđivanje potkriterija uz kriterije dodjele – Pristup dokumentima.#Predmet T-638/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. siječnja 2006.#Optigen Ltd (C-354/03), Fulcrum Electronics Ltd (C-355/03) i Bond House Systems Ltd (C-484/03) protiv Commissioners of Customs & Excise.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Spojeni predmeti C-354/03, C-355/03 i C-484/03.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. rujna 2014. # Alma-The Soul of Italian Wine LLLP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-605/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2013. siječanj 31.#Valeri Hariev Belov protiv CHEZ Elektro Balgaria AD i CHEZ Razpredelenie Balgaria AD.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Komisia za zashtita ot diskriminatsia.#Predmet C-394/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 12. srpnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije. # Povreda obveze države članice - Direktiva 79/409/EEZ. # Predmet C-507/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 10. studenog 2011.#Foggia - Sociedade Gestora de Participações Sociais SA protiv Secretário de Estado dos Assuntos Fiscais.#Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 90/434/EEZ.#Predmet C-126/10.


Presuda Suda od 26. rujna 2000. # Unilever Italia SpA protiv Central Food SpA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretore di Milano - Italija. # Predmet C-443/98.