title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 21. rujna 2016.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Žalba – Kohezijski fond – Smanjenje financijske potpore – Postupak donošenja odluke Europske komisije – Postojanje roka – Nepridržavanje određenog roka – Posljedice.#Predmet C-140/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      21. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Kohezijski fond — Smanjenje financijske potpore — Postupak donošenja odluke Europske komisije — Postojanje roka — Nepridržavanje određenog roka — Posljedice“
      U predmetu C‑140/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 24. ožujka 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju S. Pardo Quintillán i D. Recchia, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa A. Rubio González, u svojstvu agenta,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,
      koju podupire:

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju B. Koopman i M. Bulterman, u svojstvu agenata,
      intervenijent u žalbenom postupku,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija u svojoj žalbi zahtijeva da se ukine presuda Općeg suda Europske unije od 20. siječnja 2015., Španjolska/Komisija (T‑111/12, neobjavljena, EU:T:2015:28; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud poništio Odluku Komisije C (2011) 9990 od 22. prosinca 2011. o smanjenju potpore iz Kohezijskog fonda odobrene za projekte „Gospodarenje čvrstim otpadom u Autonomnoj zajednici Estremaduri – 2001” (CCI 2001.ES.16.C.PE.043), „Vodoopskrba i sustav odvodnje u slivu rijeke Duero – 2001” (CCI 2000.ES.16.C.PE.070), „Gospodarenje čvrstim otpadom u Autonomnoj zajednici Valenciji – 2001 – Grupa II” (CCI 2001.ES.16.C.PE.026) i „Sustav odvodnje i pročišćavanja otpadnih voda na području Bierzo Bajo” (CCI 2000.ES.16.C.PE.036) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         I – Pravni okvir

               2

               Prema odredbi članka 2. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1164/94 od 16. svibnja 1994. o osnivanju Kohezijskog fonda (SL 1994., L 130, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1264/1999 od 21. lipnja 1999. (SL 1999., L 161, str. 57.) i Uredbom Vijeća (EZ) br. 1265/1999 od 21. lipnja 1999. (SL 1999., L 161, str. 62.) (u daljnjem tekstu: izmijenjena Uredba br. 1164/94):
               „Fond osigurava financijski doprinos projektima koji pridonose ostvarivanju ciljeva utvrđenih Ugovorom o Europskoj uniji u području okoliša i transeuropskih mreža prometne infrastrukture u državama članicama čiji je bruto društveni proizvod po stanovniku, mjeren prema paritetu kupovne moći, manji od 90 % prosjeka Zajednice i koje imaju program namijenjen ispunjavanju uvjeta gospodarske konvergencije iz članka [126. UFEU‑a].” [neslužbeni prijevod]

               3

               U članku 8. stavku 1. izmijenjene Uredbe br. 1164/94 predviđa se:
               „Projekti koji se financiraju iz Fonda moraju biti u skladu s odredbama Ugovorâ, aktima donesenima na temelju Ugovorâ i politikama Zajednice, uključujući politike u području zaštite okoliša, prometa, transeuropskih mreža, tržišnog natjecanja i sklapanja ugovora o javnoj nabavi.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 12. izmijenjene Uredbe br. 1164/94 glasi kako slijedi:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje odgovornost Komisije u provedbi općeg proračuna Europskih zajednica, države članice primarno su odgovorne za financijsku kontrolu projekata. U tu svrhu, države članice poduzimaju osobito sljedeće mjere:
               [...]

                        (c)

                        osiguravaju da se projektima upravlja u skladu sa svim mjerodavnim propisima Zajednice i da se sredstva koja su im stavljena na raspolaganje koriste u skladu s načelima dobrog financijskog upravljanja;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Prilog II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, kojim su propisane „[p]rovedbene odredbe”, sadržava članak H naslovljen „Financijske korekcije” u kojem se određuje:
               „1.   Ako Komisija nakon provedenih potrebnih provjera zaključi da:

                        (a)

                        provedba projekta ne opravdava dio ili cijeli iznos dodijeljene potpore, uključujući u slučaju neispunjavanja nekog od uvjeta iz odluke o dodjeli potpore, a osobito značajne izmjene koja utječe na narav ili uvjete provedbe projekta za koju nije bilo zatraženo odobrenje Komisije, ili

                        (b)

                        postoji nepravilnost u vezi s potporom iz Fonda, a dotična država članica nije poduzela potrebne korektivne mjere,

                  obustavit će potporu dodijeljenu dotičnom projektu te će, navodeći razloge, od države članice zatražiti da u određenom roku iznese svoje primjedbe.
               Ako država članica prigovori Komisijinim navodima, bit će pozvana na saslušanje prilikom kojega će obje strane nastojati postići sporazum o tim navodima i zaključcima koje iz njih treba izvesti.
               2.   Ako po proteku roka koji je Komisija odredila ne bude postignut sporazum, Komisija će u roku od tri mjeseca i uzimajući u obzir eventualne primjedbe države članice uz poštovanje primjenjivog postupka odlučiti:
               [...]

                        (b)

                        izvršiti potrebne financijske korekcije, odnosno potpuno ili djelomično ukinuti potporu dodijeljenu projektu.

                  Tim se odlukama mora poštovati načelo proporcionalnosti. Komisija će kod utvrđivanja iznosa ispravka uzeti u obzir narav nepravilnosti ili izmjene i opseg mogućih financijskih posljedica eventualnih nepravilnosti sustava upravljanja ili kontrole. Svako smanjenje ili ukidanje potpore dovodi do obveze vraćanja isplaćenih iznosa.
               [...]
               4.   Komisija će donijeti detaljna pravila za provedbu stavaka 1., 2. i 3. te će o njima obavijestiti države članice i Europski parlament.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 18. Uredbe Komisije (EZ) br. 1386/2002 od 29. srpnja 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1164/94 u pogledu sustava upravljanja i kontrole te postupka za provođenje financijskih korekcija vezano uz potpore koje se dodjeljuju iz Kohezijskog fonda (SL 2002., L 201, str. 5.), glasi kako slijedi:
               „1.   Rok koji se daje pojedinoj državi članici kako bi odgovorila na zahtjev iz članka H stavka 1. prvog podstavka Priloga II. Uredbi (EZ) br. 1164/94 za podnošenje svojih primjedbi iznosi dva mjeseca, osim u valjano utemeljenim slučajevima kada Komisija može odrediti duži rok.
               2.   Kad Komisija predloži financijsku korekciju na temelju ekstrapolacije ili fiksne stope, država članica provjerom predmetne dokumentacije ima mogućnost dokazati da je stvarni opseg nepravilnosti bio manji od onog koji je procijenila Komisija. U dogovoru s Komisijom država članica može ograničiti obuhvat te provjere na dio ili odgovarajući uzorak predmetne dokumentacije.
               Osim u valjano utemeljenim slučajevima, dodatni rok za tu provjeru može iznositi najviše dva mjeseca nakon dvomjesečnoga razdoblja iz stavka 1. Rezultati te provjere analizirat će se prema postupku propisanom u članku H stavku 1. drugom podstavku Priloga II. Uredbi (EZ) br. 1164/94. Komisija će uzeti u obzir sve dokaze koje u tim rokovima dostavi država članica.
               3.   Svaki put kada država članica prigovori Komisijinim navodima i kad se na temelju članka H stavka 1. drugog podstavka Priloga II. Uredbi (EZ) 1164/94 održi saslušanje, rok od tri mjeseca u kojem Komisija može donijeti odluku na temelju članka H stavka 2. Priloga II. navedenoj uredbi počinje teći od dana saslušanja.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Formulacija članka H stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 razlikuje se ovisno o jezičnim verzijama te odredbe. Naime, iz francuske jezične verzije te odredbe, prema kojoj Komisija u slučaju nepostizanja sporazuma među strankama odlučuje „u roku od tri mjeseca”, proizlazi da se navedeni tromjesečni rok odnosi na donošenje odluke o financijskoj korekciji. S druge strane, u drugim jezičnim verzijama spomenute odredbe taj je tromjesečni rok povezan s nepostizanjem sporazuma među strankama.

               8

               U članku 18. stavku 3. Uredbe br. 1386/2002, koji se izričito poziva na članak H stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, navodi se da Komisija na temelju članka H stavka 2. ima rok od tri mjeseca za donošenje odluke o financijskoj korekciji te da taj rok počinje teći od dana saslušanja. Iz svih jezičnih verzija navedene odredbe članka 18. stavka 3. proizlazi da među njima ne postoji nikakva razlika u formulaciji te odredbe.

               9

               Izmijenjena Uredba br. 1164/94 primjenjivala se u razdoblju od 2000. do 2006. godine. Što se tiče Uredbe br. 1386/2002, ona se na temelju svojeg članka 1. primjenjivala na projekte koji su prvi put odobreni nakon 1. siječnja 2000.

               10

               Prema članku 16. stavku 1. izmijenjene Uredbe br. 1164/94, tu je uredbu trebalo ponovno razmotriti najkasnije do 31. prosinca 2006.

               11

               Izmijenjena Uredba br. 1164/94 tako je stavljena izvan snage Uredbom Vijeća (EZ) br. 1084/2006 od 11. srpnja 2006. o osnivanju Kohezijskog fonda i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1164/94 (SL 2006., L 210, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 174.).

               12

               Prema odredbi članka 5. Uredbe br. 1084/2006, „[o]va [u]redba ne utječe na nastavak niti na izmjenu, uključujući potpuno ili djelomično ukidanje, projek[ata] ili drugih oblika pomoći koj[e] je Komisija odobrila na osnov[i] Uredbe (EZ) br. 1164/94, koja se posljedično primjenjuje i nakon toga na tu pomoć ili na dotične projekte do njihova zaključenja”.

               13

               U skladu s člankom 6. Uredbe br. 1084/2006, izmijenjena Uredba br. 1164/94 stavlja se izvan snage „[n]e dovodeći u pitanje odredbe članka 105. stavka 1. Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 1083/2006 [od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 (SL 2006., L 210, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 120.)] i članka 5. ove Uredbe”.

               14

               Prema odredbi članka 100. Uredbe br. 1083/2006, naslovljenoj „Postupak”:
               „1.   Prije donošenja odluke o financijskom ispravku, Komisija pokreće postupak obavješćivanjem države članice o privremenim zaključcima i zahtjevom prema državi članici da dostavi svoje komentare u roku dva mjeseca.
               Kad Komisija predloži financijski ispravak na osnovi ekstrapolacije ili paušala, država članica ima mogućnost dokazati, provjerom predmetne dokumentacije, da je stvarni opseg nepravilnosti bio manji od procjene Komisije. U dogovoru s Komisijom, država članica može ograničiti opseg navedene provjere na odgovarajući dio ili uzorak predmetne dokumentacije. Osim u propisno utemeljenim slučajevima, vrijeme dozvoljeno za navedenu provjeru ne može premašiti razdoblje od dodatna dva mjeseca od isteka dvomjesečnog razdoblja iz prvog podstavka.
               2.   Komisija uzima u obzir sve dokaze koje država članica dostavi u okviru vremenskih ograničenja navedenih u stavku 1.
               3.   Kad država članica ne prihvaća privremene zaključke Komisije, država članica se poziva na saslušanje pred Komisijom, gdje se obje strane u suradnji koja se zasniva na partnerstvu nastoje dogovoriti o primjedbama i zaključcima.
               4.   U slučaju dogovora, država članica može ponovno uporabiti predmetna sredstva Zajednice u skladu s drugim podstavkom članka 98. stavka 2.
               5.   Ako se ne postigne dogovor, Komisija donosi odluku o financijskom ispravku u roku šest mjeseci od datuma saslušanja uzimajući u obzir sve informacije i primjedbe koje su dostavljene tijekom postupka. Ako ne dođe do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od datuma na koji je Komisija poslala poziv.”

               15

               Članak 105. Uredbe br. 1083/2006, naslovljen „Prijelazne odredbe”, glasi ovako:
               „1.   Ova Uredba ne utječe na nastavak ili izmjenu, uključujući potpuno ili djelomično ukidanje, pomoći koju sufinanciraju strukturni fondovi ili projekta koji sufinancira Kohezijski fond i koji odobrava Komisija na osnovi Uredbe (EEZ) br. 2052/88 […], (EEZ) br. 4253/88 […], […] br. 1164/94 […] i (EZ) br. 1260/1999 ili na osnovi drugog zakonodavstva koje se na dan 31. prosinca 2006. primjenjuje na predmetnu pomoć, te koje se posljedično i nakon tog primjenjuje na predmetnu pomoć ili predmetne projekte sve do njihova zaključenja.
               2.   Pri donošenju odluke o operativnim programima, Komisija uzima u obzir pomoć koju sufinanciraju strukturni fondovi ili projekt[e] koj[e] sufinancira Kohezijski fond, a koje je Vijeće ili Komisija odobrila prije stupanja na snagu ove Uredbe i koji imaju financijske posljedice tijekom razdoblja obuhvaćenog navedenim operativnim programima.
               3.   Odstupajući od članka 31. stavka 2., članka 32. stavka 4. i članka 37. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1260/1999, za djelomične iznose, izdvojene za pomoć koju sufinanciraju [Europski fond za regionalni razvoj (EFRR)] ili [Europski socijalni fond (ESF)], a koje Komisija odobri od 1. siječnja 2000. do 31. prosinca 2006. i za koje Komisiji nije dostavljena ovjerena izjava o stvarno plaćenim izdacima, završno izvješće o provedbi i izjava iz članka 38. stavka 1. točke (f) navedene Uredbe u roku 15 mjeseci od konačnog datuma prihvatljivosti izdataka koji je utvrđen odlukom o dodjeli doprinosa iz fondova, Komisija automatski opoziva izdvajanje najkasnije 6 mjeseci od navedenog roka, i traži povrat nepropisno plaćenih sredstava.
               Iznosi koji se odnose na operacije ili programe koji su djelomično suspendirani zbog sudskih postupaka ili upravnih žalbi sa suspenzivnim učinkom ne uključuju se u izračun iznosa za koje se automatski opoziva izdvajanje.”

               16

               Članak 108. Uredbe br. 1083/2006, naslovljen „Stupanje na snagu”, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „Ova Uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
               Odredbe utvrđene u člancima 1. do 16., 25. do 28., 32. do 40., 47. do 49., 52. do 54., 56., 58. do 62., 69. do 74., 103. do 105. i 108. primjenjuju se najkasnije od datuma stupanja na snagu ove Uredbe samo na programe za razdoblje 2007. do 2013. Ostale odredbe primjenjuju se od 1. siječnja 2007.”

               17

               Uredba br. 1083/2006 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1303/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju zajedničkih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu, Europskom poljoprivrednom fondu za ruralni razvoj i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo i o utvrđivanju općih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006. (SL 2013., L 347, str. 320., i ispravak SL 2016., L 200, str. 140.).

               18

               U članku 145. Uredbe br. 1303/2013 određuje se:
               „1.   Prije donošenja odluke o financijskoj korekciji, Komisija pokreće postupak slanjem obavijesti državi članici o privremenim zaključcima svog ispitivanja te traži od države članice dostavu njenih komentara u roku od dva mjeseca.
               2.   Kad Komisija predloži financijsku korekciju na temelju ekstrapolacije ili fiksne stope, država članica provjerom predmetne dokumentacije ima mogućnost ukazati na to da je stvarni opseg nepravilnosti bio manji od onog koji je procijenila Komisija. U dogovoru s Komisijom država članica može ograničiti opseg ovog ispitivanja na odgovarajući dio ili na uzorak predmetne dokumentacije. Osim u valjano utemeljenim slučajevima, dopušteno vrijeme za taj pregled je najviše još dva dodatna mjeseca nakon dvomjesečnoga razdoblja iz stavka 1.
               3.   Komisija uzima u obzir sve dokaze koje država članica dostavi unutar rokova navedenih u stavcima 1. i 2.
               4.   Ako država članica ne prihvaća privremene zaključke Komisije, država članica se poziva na saslušanje pred Komisijom kako bi se osiguralo da su svi relevantni podaci i primjedbe dostupni kao temelj za zaključke Komisije o primjeni financijskih korekcija.
               5.   U slučaju dogovora i ne dovodeći u pitanje stavak 7. ovog članka, država članica može ponovno upotrijebiti predmetne fondove ili [Europski fond za pomorstvo i ribarstvo (EFPR)] u skladu s člankom 143. stavkom 3.
               6.   Da bi se primijenile financijske korekcije, unutar šest mjeseci od saslušanja ili primitka dodatnih podataka Komisija putem provedbenih akata donosi odluku ako država članica nakon saslušanja pristane dostaviti dodatne podatke. Komisija uzima u obzir sve podatke i primjedbe dostavljene tijekom postupka. Ako ne dođe do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od datuma kada je Komisija poslala poziv na saslušanje.
               7.   Ako Komisija, pri vršenju svojih zadaća iz članka 75., ili Europski revizorski sud, primijete nepravilnosti koje predstavljaju ozbiljan nedostatak u učinkovitom funkcioniranju sustava upravljanja i kontrole, financijskom korekcijom koja proizlazi iz njih umanjuje se iznos potpore iz fondova ili EFPR‑a operativnom programu.
               Prvi podstavak ne primjenjuje se u slučaju ozbiljnog nedostatka u učinkovitom funkcioniranju sustava upravljanja i kontrole koji je, prije dana kada su ga Komisija ili Europski revizorski sud primijetili:

                        (a)

                        bio zabilježen u izjavi o upravljanju, godišnjem izvješću o kontroli ili revizorskom mišljenju podnesenom Komisiji u skladu s člankom 59. stavkom 5. Financijske uredbe ili u nekom drugom revizorskom izvješću tijela za reviziju predanom Komisiji i poduzete su odgovarajuće mjere; ili

                        (b)

                        država članica je poduzela odgovarajuće mjere za njegov popravak.

                  Procjena ozbiljnog nedostatka u učinkovitom funkcioniranju sustava upravljanja i kontrole temelji se na primjenjivom pravu u vrijeme kad su podnesene odgovarajuće izjave o upravljanju, godišnja izvješća o kontroli i revizorska mišljenja.
               Prilikom odlučivanja o financijskoj korekciji, Komisija:

                        (a)

                        poštuje načelo proporcionalnosti uzimajući u obzir prirodu i težinu ozbiljnog nedostatka u učinkovitom funkcioniranju sustava upravljanja i kontrole i njegov financijski učinak na proračun Unije;

                        (b)

                        u svrhu primjene fiksne stope ili ekstrapolirane korekcije, isključuje nepravilne izdatke koje je država članica prethodno otkrila, za koje je izvršena prilagodba na računima u skladu s člankom 139. stavkom 10. i izdatke čija je zakonitost i pravilnost predmetom tekuće procjene prema članku 137. stavku 2.;

                        (c)

                        uzima u obzir fiksnu stopu ili ekstrapolirane korekcije koje država članica primijeni na izdatke za ostale ozbiljne nedostatke koje država članica otkrije kad procjenjuje rizik za proračun Unije.

                  8.   Pravilima za pojedine fondove za EFPR mogu se utvrditi dodatna postupovna pravila za financijske korekcije iz članka 144. stavka 7.”

               19

               Prema članku 154. stavku 2. Uredbe br. 1303/2013, članak 145 te uredbe primjenjuje se s učinkom od 1. siječnja 2014.

         II – Okolnosti spora i sporna odluka

               20

               Okolnosti spora opisane su u točkama 1. do 9. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               21

               Odlukama C (2000) 4331 od 29. prosinca 2000., C (2001) 3609 i C (2001) 4047 od 18. prosinca 2001. i C (2002) 759 od 19. travnja 2002. Komisija je odobrila financijsku pomoć iz Kohezijskog fonda za četiri projekta koja je provodila Kraljevina Španjolska.

               22

               Radi se o sljedećim projektima:

                        —

                        „[g]ospodarenje čvrstim otpadom u Autonomnoj zajednici Estremaduri – 2001” (CCI 2001.ES.16.C.PE.043) (u daljnjem tekstu: prvi projekt);

                        —

                        „[v]odoopskrba i sustav odvodnje u slivu rijeke Duero – 2001” (CCI 2000.ES.16.C.PE.070) (u daljnjem tekstu: drugi projekt);

                        —

                        „[g]ospodarenje čvrstim otpadom u Autonomnoj zajednici Valenciji – 2001 – Grupa II” (CCI 2001.ES.16.C.PE.026) (u daljnjem tekstu: treći projekt), i

                        —

                        „[s]ustav odvodnje i pročišćavanja otpadnih voda na području Bierzo Bajo” (CCI 2000.ES.16.C.PE.036) (u daljnjem tekstu: četvrti projekt).

               23

               Nakon što je od španjolskih tijela primila izjavu o zatvaranju svakog od navedenih projekata, Komisija je u dopisima od 9. ožujka 2009., 26. ožujka 2010., 12. svibnja 2010. i 30. lipnja 2010. tim tijelima uputila prijedloge za zaključenje projekata te je u svakom od slučajeva uključila financijsku korekciju zbog postojanja nepravilnosti.

               24

               Španjolska tijela izrazila su neslaganje s navedenim prijedlozima za zaključenje projekata te su Komisiji dostavila dodatne informacije po tom pitanju, slijedom čega ih je Komisija pozvala na saslušanje održano 22. i 23. studenoga 2010.

               25

               Na tom saslušanju stranke nisu uspjele postići sporazum o svim raspravljenim pitanjima, pa su španjolska tijela u dopisima od 23. prosinca 2010. i 25. ožujka 2011. Komisiji dostavila nove informacije.

               26

               Komisija je 22. prosinca 2011. donijela spornu odluku.

               27

               U toj odluci Komisija uvodno navodi da je uočila postojanje nepravilnosti, s jedne strane, glede propisa Europske unije i nacionalnih propisa u području javne nabave i, s druge strane, glede propisa o prihvatljivosti izdataka u okviru mjera sufinanciranih iz Kohezijskog fonda.

               28

               Komisija nadalje izlaže uočene nepravilnosti. One se tiču:

                        —

                        u slučaju ugovorâ iz prvog projekta, činjenice da su korišteni kriteriji za odabir ponude koji nisu bili u skladu s odredbom španjolskog unutarnjeg prava o sklapanju ugovora o javnoj nabavi;

                        —

                        u slučaju ugovorâ iz drugog projekta, činjenice da su potvrđeni izdaci na ime poreza na dodanu vrijednost, unatoč tome što se za te izdatke mogao tražiti povrat, zbog čega nisu bili prihvatljivi na temelju članka 11. Uredbe Komisije (EZ) br. 16/2003 od 6. siječnja 2003. o utvrđivanju posebnih detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1164/94 o prihvatljivosti izdataka u kontekstu mjera koje su djelomično financirane iz Kohezijskog fonda (SL 2003., L 2, str. 7.);

                        —

                        u slučaju ugovorâ iz trećeg projekta, činjenice da je korišten pregovarački postupak bez prethodne objave, što je s jedne strane protivno članku 7. stavku 3. točki (d) Direktive Vijeća 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima (SL 1993., L 199, str. 54.) i s druge strane članku 11. stavku 3. točki (e) Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim uslugama (SL 1992., L 209, str. 1.), i

                        —

                        u slučaju ugovorâ iz četvrtog projekta, činjenice da je korišten pregovarački postupak bez prethodne objave, što je s jedne strane protivno članku 7. stavku 3. točki (d) Direktive 93/37 i s druge strane članku 11. stavku 3. točki (e) Direktive 92/50.

               29

               S obzirom na navedene nepravilnosti, spornom je odlukom smanjena financijska pomoć odobrena iz Kohezijskog fonda u sljedećim iznosima:

                        —

                        209049,71 eura za prvi projekt,

                        —

                        218882,98 eura za drugi projekt,

                        —

                        7757675,20 eura za treći projekt, i

                        —

                        1005053,93 eura za četvrti projekt.

         III – Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               30

               Tužbom zaprimljenom u tajništvu Općeg suda 7. ožujka 2012. Kraljevina Španjolska pokrenula je postupak radi poništenja sporne odluke.

               31

               U prilog toj tužbi istaknula je četiri tužbena razloga koji su se redom temeljili na povredi članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002, povredi članka H Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, povredi načela zaštite legitimnih očekivanja i na nedostatku u obrazloženju zahvaćajući primjenu načela proporcionalnosti određenog u članku H Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94.

               32

               Pobijanom presudom Opći sud je poništio spornu odluku.

               33

               Opći sud je pri tome, kao prvo, u točki 22. pobijane presude podsjetio da je Sud već zaključio da iz sustavnog tumačenja relevantnih propisa proizlazi da je Komisijino usvajanje odluke o financijskoj korekciji u kontekstu Kohezijskog fonda, počevši od 2000. bilo uvjetovano poštovanjem određenog roka čije je trajanje variralo ovisno o mjerodavnim odredbama (vidjeti u tom smislu presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 76., 82., 83., 93. i 94., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 76., 82., 83., 93. i 94.).

               34

               Opći sud je u točkama 23. do 25. pobijane presude dalje naveo da, na temelju zajedničke primjene članka H stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 i članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002, rok nakon kojeg Komisija mora donijeti odluku o financijskoj korekciji stoga iznosi tri mjeseca počevši od dana saslušanja (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 95., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 95.). Smatrao je da u skladu s člankom 100. stavkom 5. Uredbe br. 1083/2006 odluku o financijskoj korekciji Komisija donosi u roku šest mjeseci od dana saslušanja, a ako nije došlo do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od dana kad je Komisija poslala poziv za saslušanje (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 96., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 96.). Također je podsjetio da na temelju članka 145. stavka 6. Uredbe br. 1303/2013, Komisija odluku donosi unutar šest mjeseci od saslušanja ili primitka dodatnih podataka, ako država članica nakon saslušanja pristane dostaviti te podatke, pri čemu ako ne dođe do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od dana kad je Komisija dotičnoj državi članici poslala poziv na saslušanje (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 97., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 97.).

               35

               U tom kontekstu Opći sud je u točkama 26. i 27. pobijane presude pojasnio da, iako je Uredba br. 1265/1999 kojom je izmijenjena Uredba br. 1164/94 stupila na snagu 1. siječnja 2000., iz članka 108. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006 međutim proizlazi da se članak 100. te uredbe primjenjuje od 1. siječnja 2007., uključujući i na programe koji prethode razdoblju 2007. ‑ 2013. Naveo je da je to uostalom u skladu s načelom prema kojem se pravila postupka primjenjuju neposredno nakon njihova stupanja na snagu (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 98., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 98.). Opći sud je dodao da, kada je riječ o članku 145. Uredbe br. 1303/2013, on se na temelju članka 154. stavka 2. te uredbe primjenjuje s učinkom od 1. siječnja 2014. (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 99., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 99.).

               36

               Opći sud je, kao drugo, u točki 28. pobijane presude podsjetio da je Sud smatrao da nepoštovanje tih rokova od strane Komisije predstavlja bitnu povredu postupka na koju sudovi Unije moraju paziti po službenoj dužnosti (vidjeti presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 103. i navedenu sudsku praksu, i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 103. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U točki 29. pobijane presude Opći je sud utvrdio da je u konkretnom slučaju saslušanje održano 22. i 23. studenoga 2010. te da je Komisija spornu odluku donijela 22. prosinca 2011., zbog čega ta institucija nije poštovala rok od šest mjeseci propisan člankom 100. stavkom 5. Uredbe br. 1083/2006.

               38

               Opći sud je u točkama 30. i 31. pobijane presude dodao da prethodno navedeni zaključak ne dovodi u pitanje očitovanje koje je Komisija dala odgovarajući na pitanje koje joj je taj sud postavio, vezano uz posljedice koje u okviru ovog predmeta otvaraju presude Suda od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156), i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157), donesene tijekom postupka pred Općim sudom. U tom očitovanju Komisija je tvrdila da se u navedenim presudama Suda „spominje opće načelo postojanja roka koji teče od dana održavanja saslušanja, ali da pritom nisu ispitani cilj i svrha koji se žele postići odredbom koja kao početni rok određuje trenutak održavanja saslušanja, niti eventualna mogućnost prekida roka”. Ona je s tim u vezi navela da se argumentacija Suda na koju Opći sud podsjeća u točkama 22. do 27. pobijane presude, ne može primijeniti u „normalnom” slučaju u kojem je stajalište dotične države članice konačno utvrđeno u trenutku saslušanja koje organizira Komisija, dakle u slučaju u kojem Komisija raspolaže svim argumentima i činjeničnim elementima koje dotična država članica iznosi u prilog svojem stajalištu pa je ona stoga u mogućnosti donijeti odluku. Međutim često se događa, tvrdi nadalje, da Komisija na zahtjev i u interesu dotične države članice prihvati nastaviti dijalog nakon saslušanja, pa bi u tom slučaju trebalo smatrati da nastavak dijaloga među strankama prekida rok propisan Komisiji za donošenje svoje odluke te da on počinje teći tek nakon što taj dijalog bude završen.

               39

               Opći sud navedenu je argumentaciju odbio iz sljedećih razloga, izloženih u točkama 32. do 36. pobijane presude.

               40

               Prvo, i sama Komisija prihvaća vremensku primjenu članka 100. stavka 5. Uredbe br. 1083/2006 u predmetnom slučaju.

               41

               Drugo, kao što proizlazi i iz presuda od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156), i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157), navedena odredba načelno joj nalaže da odluku o financijskoj korekciji donese u roku od šest mjeseci od saslušanja organiziranog s dotičnom državom članicom. Njome se predviđa samo jedna iznimka od tog pravila, a to je kada nema saslušanja. Tom odredbom naprotiv nije predviđena iznimka koja bi se primjenjivala u slučaju kada Komisija i dotična država članica žele nastaviti svoj dijalog i nakon saslušanja. Ona se stoga razlikuje od odredbe članka 145. stavka 6. Uredbe br. 1303/2013 koja izričito izuzima slučaj na koji cilja Komisija, ali se primjenjuje tek od 1. siječnja 2014.

               42

               Treće, iz sustavnog tumačenja predmetnih odredbi koje je Sud prihvatio jasno proizlazi da je zakonodavac Unije, iako je rok propisan Komisiji za donošenje odluke bio nekoliko puta mijenjan mjerodavnim propisima, svaki puta želio Komisiji propisati točno određeni rok smatrajući da je u interesu i Unije i njezinih država članica da završetak postupka donošenja financijske korekcije bude predvidiv, što znači da donošenje konačne odluke treba staviti u okvir prethodno utvrđenog roka, ostavljajući pritom Komisiji dovoljno vremena za njezino donošenje (vidjeti u tom smislu presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 84. do 86. i 88., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 84. do 86. i 88.).

               43

               Iz navedenih razmatranja slijedi da čak i ako bi se Komisija i dotična država članica dogovorile da nastave svoj dijalog i nakon saslušanja, konačnu odluku o financijskoj korekciji treba donijeti u roku od šest mjeseci od saslušanja u svim slučajevima kad se članak 100. stavak 5. Uredbe br. 1083/2006 vremenski primjenjuje, za razliku od onih obuhvaćenih člankom 145. stavkom 6. Uredbe br. 1303/2013.

               44

               Četvrto, iz presuda od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 10. do 12.), i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 10. do 12.), proizlazi da se dijalog među strankama nastavio nakon saslušanja u oba predmeta o kojima je riječ i da je Komisija pobijanu odluku u tim predmetima donijela manje od šest mjeseci nakon završetka dijaloga u jednom od njih, a to su elementi o kojima bi Sud očito bio vodio računa da je želio ograničiti doseg tumačenja koje je dao u tim presudama.

               45

               U točki 37. pobijane presude Opći sud je zaključio da s obzirom na sva prethodna razmatranja sporna odluka nije bila valjano donesena te da je shodno tomu treba poništiti.

         IV – Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               46

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu,

                        —

                        vrati predmet Općem sudu na odlučivanje, i

                        —

                        Kraljevini Španjolskoj naloži snošenje troškova.

               47

               Kraljevina Španjolska od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               48

               Odlukom predsjednika desetog vijeća od 27. siječnja 2016. dopuštena je intervencija Kraljevine Nizozemske u potporu zahtjevu Kraljevine Španjolske.

         V – O žalbi

               49

               Komisija u prilog svojoj žalbi iznosi dva žalbena razloga koja se temelje na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud, primarno, u pogledu određivanja roka za donošenje odluke o financijskoj korekciji, odnosno, podredno, u pogledu utvrđivanja prirode tog roka i posljedica koje proizlaze iz njegova nepoštovanja.

         A – Prvi žalbeni razlog

      1. Argumentacija stranaka

               50

               Prvim žalbenim razlogom Komisija iznosi da je Opći sud pogrešno zaključio da je ta institucija bila dužna odluku o financijskoj korekciji donijeti u određenom roku čije je trajanje određeno propisima koji su bili na snazi u trenutku održavanja saslušanja između Komisije i dotične države članice.

               51

               Ovaj žalbeni razlog sastoji se od dva dijela, pri čemu Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je zaključio da se u predmetnom slučaju primjenjivao članak 100. Uredbe br. 1083/2006 u pogledu postupka koji treba provesti – i, konkretno, u pogledu roka koji treba poštovati – kod donošenja odluke o financijskoj korekciji, dok je zapravo, kao prvo, u konkretnom slučaju bila mjerodavna odredba članka H stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 i, kao drugo, mjerodavni propisi Unije uopće nisu predviđali rok u kojem Komisija donosi odluku o financijskoj korekciji.

               52

               Prvim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija proziva Opći sud da je pogrešno protumačio i primijenio prijelazne odredbe različitih predmetnih uredbi. Tako s jedne strane tvrdi da Opći sud nije poštovao područje primjene članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006, odredbe iz koje proizlazi da se na projekte koji su sufinancirani u okviru režima koji je vrijedio prije donošenja nove osnovne uredbe 2006., i dalje u potpunosti primjenjuje taj režim do njihova zaključenja, bez obzira radi li se o njihovu nastavku ili izmjeni, uključujući njihovo djelomično ili potpuno ukidanje. S druge strane tvrdi da je Opći sud pogrešno protumačio članak 108. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006.

               53

               Prema mišljenju Komisije, članak 105. Uredbe br. 1083/2006 pod naslovom „Prijelazne odredbe” predviđa vremenski slijed zakonodavnih akata koji se tiču Kohezijskog fonda. Tvrdi da iz članka 108. navedene uredbe, koji uređuje njezino stupanje na snagu, proizlazi da su tom uredbom obuhvaćeni samo sufinancirani projekti odobreni u skladu s novim pravilima koja se primjenjuju tijekom razdoblja 2007. – 2013. Cilj navedenog članka 108. jest odgoditi primjenu određenih odredbi nove osnovne uredbe u trenutku njihova stupanja na snagu određenog za 1. kolovoza 2006., na kasniji datum, odnosno 1. siječnja 2007., za programe za razdoblje 2007. – 2013. Tvrdi da se tako odredbe Uredbe br. 1083/2006 koje se primjenjuju od njezina stupanja na snagu uglavnom tiču programiranja, dok se odredbe koje se mogu primijeniti tek od 1. siječnja 2007. odnose ponajprije na financijsko i proračunsko upravljanje.

               54

               Razlog za navedene specifične prijelazne odredbe jest taj da se osnovni akti koji uređuju Kohezijski fond različito referiraju na uzastopna programska razdoblja programiranja (2000. – 2006., 2007. – 2013., 2014. – 2020.) koja su uključena u financijske okvire Unije. Isto tako, ti osnovni akti sadrže materijalna i procesna pravila o programiranju, izvršenju i kontroli financijskih doprinosa koje Unija isplaćuje u okviru kohezijske politike pa ta pravila čine, za svako programsko razdoblje, neraskidivu normativnu cjelinu.

               55

               U tim okolnostima, Komisija smatra da je Opći sud pogriješio kada je u točki 26. pobijane presude zaključio da se u skladu s člankom 108. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006, članak 100. te uredbe „primjenjuje od 1. siječnja 2007., uključujući i na programe prije razdoblja 2007. – 2013.”. Naime, prema članku 105. Uredbe br. 1083/2006, procesna odredba koja se ratione temporis primjenjuje na korekciju odobrenog projekta, kao u predmetnom slučaju, u okviru programskog razdoblja 2000. – 2006. nije članak 100. stavak 5. te uredbe nego članak H stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94.

               56

               U drugom dijelu prvog žalbenog razloga Komisija naglašava da se tekst članka 100. Uredbe br. 1083/2006 razlikuje od teksta članka H Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94.

               57

               Naime, prema navedenoj odredbi članka 100. stavka 5., ako se ne postigne dogovor između Komisije i države članice, „Komisija donosi odluku o financijskom ispravku u roku šest mjeseci od datuma saslušanja”.

               58

               Suprotno tome, prema članku H stavku 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 u verziji na španjolskom jeziku, „[p]o proteku roka koji je odredila Komisija, […], ako ne bude postignut sporazum u roku od tri mjeseca, Komisija donosi odluku”.

               59

               Komisija stoga smatra da potonjom odredbom nije predviđen nikakav rok u kojem ona mora donijeti odluku, nego se samo određuje rok u kojem Komisija i dotična država članica moraju pokušati doći do sporazuma. Smatra da nepostojanje roka za donošenje konačne odluke o financijskoj korekciji potkrjepljuje i više odluka Suda vezanih uz Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP).

               60

               Stoga smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 22. pobijane presude zaključio da je Komisija bila dužna odluku o financijskoj korekciji donijeti u određenom roku.

               61

               Kraljevina Španjolska smatra da je drugi dio prvog žalbenog razloga nedopušten jer Komisija nije iznijela nikakav pravni argument iz kojeg bi se moglo utvrditi da točke 22. do 27. pobijane presude sadržavaju pogrešku koja se tiče prava, nego je samo navela da ona nije bila dužna spornu odluku donijeti u određenom roku.

               62

               Navedena država članica smatra da je taj dio u svakom slučaju neosnovan.

               63

               Što se tiče prvog dijela tog žalbenog razloga, Kraljevina Španjolska smatra da je bespredmetan jer je izreka pobijane presude u dovoljnoj mjeri pravno obrazložena, neovisno o tome primjenjuje li se u konkretnom slučaju rok od tri mjeseca predviđen u članku H stavku 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 ili rok od šest mjeseci na temelju članka 100. stavka 5. Uredbe br. 1083/2006. Stoga smatra da je taj dio također neosnovan.

         2. Ocjena Suda

               64

               Kao prvo valja ispitati drugi dio prvog žalbenog razloga o pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud navodno počinio kada je zaključio da je Komisija počevši od 2000. godine bila dužna uskladiti se s određenim rokom kada donosi odluku o financijskoj korekciji u području strukturnih fondova. Ispitivanje prvog dijela tog žalbenog razloga o tome da je Opći sud navodno povrijedio pravo Unije u pogledu načina primjene tog roka provest će se eventualno iza toga.

         a) Drugi dio prvog žalbenog razloga
      i) Dopuštenost

               65

               Što se tiče dopuštenosti drugog dijela prvog žalbenog razloga, valja odbaciti argument o postojanju zapreke za vođenje postupka koji je s tim u vezi iznijela Kraljevina Španjolska.

               66

               Naravno, ustaljena je sudska praksa da se u žalbi mora jasno navesti osporavane dijelove presude čije se ukidanje traži kao i pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev (vidjeti među ostalim presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, t. 34.; od 6. ožujka 2003., Interporc/Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, t. 15., i od 12. rujna 2006., Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 49.).

               67

               Međutim, Komisija se u konkretnom slučaju ne ograničava samo na ponavljanje ili pisano izlaganje razloga i argumenata koji je već iznijela pred Općim sudom, nego pred Sudom osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koje je Opći sud dao u pobijanoj presudi.

               68

               Naime, Komisija u prilog drugom dijelu prvog žalbenog razloga iz svoje žalbe u osnovi tvrdi da je Opći sud povrijedio pravo Unije kada je zaključio da to pravo predviđa rok kojeg se ta institucija dužna pridržavati kad provodi financijsku korekciju te u svojem žalbenom podnesku iznosi pravne argumente na koje se oslanja s tim u vezi.

               69

               Drugi dio prvog žalbenog razloga Komisije stoga je dopušten.

         ii) Meritum

               70

               Što se tiče osnovanosti prvog žalbenog razloga razmatranog u njegovu drugom dijelu, treba podsjetiti da je Sud opetovano smatrao da, iako propisi Unije koji su bili na snazi do kraja 1999. nisu predviđali rok u kojem Komisija mora donijeti odluku o financijskoj korekciji, takav je zakonski rok s druge strane predviđen u propisima Unije koji se primjenjuju od 2000. godine (vidjeti presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 75. do 82.; od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 75. do 82.; od 22. listopada 2014., Španjolska/Komisija, C‑429/13 P, EU:C:2014:2310, t. 29.; od 4. prosinca 2014., Španjolska/Komisija, C‑513/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2412, t. 36.; od 24. lipnja 2015., Njemačka/Komisija, C‑549/12 P i C‑54/13 P, EU:C:2015:412, t. 81., i od 24. lipnja 2015., Španjolska/Komisija, C‑263/13 P, EU:C:2015:415, t. 50.).

               71

               U presudama od 24. lipnja 2015., Njemačka/Komisija (C‑549/12 P i C‑54/13 P, EU:C:2015:412, t. 96.), i od 24. lipnja 2015., Španjolska/Komisija (C‑263/13 P, EU:C:2015:415, t. 60.) Sud je uostalom tu sudsku praksu nazvao „ustaljenom”.

               72

               Stoga, zaključujući u točki 22. pobijane presude da se Komisija, od 2000. godine, prilikom donošenja odluke o financijskoj korekciji u pogledu Kohezijskog fonda mora pridržavati određenog roka, Opći sud uopće nije počinio pogrešku koja se tiče prava, nego je samo ispravno primijenio sudsku praksu Suda o tom pitanju.

               73

               U tom kontekstu treba reći da se argumenti koje Komisija iznosi radi osporavanja te sudske prakse ne mogu prihvatiti.

               74

               Kao prvo, za ocjenu formalne zakonitosti odluke poput one o kojoj je riječ u konkretnom slučaju irelevantna je teza Komisije da je navod prema kojem se od 2000. godine prilikom donošenja odluke o financijskoj korekciji u području strukturnih fondova ta institucija mora pridržavati zakonskog roka opovrgnut u više odluka Suda. Iz tih bi odluka tako proizlazilo da je Sud odbio argument koji su različite države članice izvodile iz činjenice da je Komisija kod donošenja odluke koju one osporavaju prekoračila za to predviđeni rok.

               75

               S jedne se strane, naime, presude od 27. siječnja 1988., Danska/Komisija (349/85, EU:C:1988:34, t. 19.), od 6. listopada 1993., Italija/Komisija (C‑55/91, EU:C:1993:832, t. 69.), od 4. srpnja 1996., Grčka/Komisija (C‑50/94, EU:C:1996:266, t. 6.), i od 22. travnja 1999., Nizozemska/Komisija (C‑28/94, EU:C:1999:191, t. 51.), na koje se Komisija s tim u vezi poziva, odnose na propise Unije u području EFSJP‑a koji tada nisu sadržavali nikakvu odredbu koja bi se mogla smatrati usporedivom s pravilima prava Unije koja su Sud navela na zaključak naveden u prethodnoj točki.

               76

               Osim toga, propisi u području EFSJP‑a koji su relevantni u predmetima na koje se referira Komisija primjenjivali su se znatno prije 2000. godine pa presude Suda donesene u tim predmetima nemaju nikakvog utjecaja na sudsku praksu koju Komisija nastoji osporiti u predmetnoj žalbi.

               77

               S druge strane, kada je riječ o rješenju od 22. siječnja 2010., Grčka/Komisija (C‑43/09 P, neobjavljeno, EU:C:2010:36), na koje se Komisija također poziva, dovoljno je reći da se ni Uredba br. 1386/2002 ni Uredba br. 1083/2006 nisu primjenjivale ratione temporis u predmetu u kojemu je doneseno navedeno rješenje.

               78

               Kao drugo, valja istaknuti da se teza Komisije temelji na tekstu članka H stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 u verziji na španjolskom jeziku, prema kojoj se njome predviđeni rok od tri mjeseca odnosi na nepostojanje sporazuma među strankama.

               79

               Međutim, kao što je Sud naglasio u točkama 52. i 53. presuda od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156), i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157), smisao se te odredbe razlikuje ovisno o njezinim jezičnim verzijama jer iz njezine verzije na francuskom jeziku proizlazi da se njome predviđeni rok od tri mjeseca odnosi na donošenje odluke o financijskoj korekciji.

               80

               Sud iz toga u točki 55. navedenih presuda zaključuje da u cilju osiguravanja jedinstvenog tumačenja i primjene istog teksta čije se jezične verzije razlikuju predmetnu odredbu ne treba tumačiti prema jednoj određenoj jezičnoj verziji nego prema kontekstu i svrsi propisa čiji je ona sastavni dio.

               81

               Sud je tako nakon provođenja sustavne analize relevantnih propisa Unije iste protumačio na način da se Komisija od 2000. godine kod donošenja odluke o financijskoj korekciji mora pridržavati zakonskog roka (vidjeti presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 56. do 82., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 56. do 82.).

               82

               Kao treće, teza koju brani Komisija pokazuje se proturječnom.

               83

               Naime, sama je ta institucija u prošlosti više puta zastupala dijametralno suprotan pristup u odnosu na onaj koji brani u okviru ovog žalbenog postupka.

               84

               Kao što je Sud već imao priliku istaknuti u presudama od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 81.), i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 81.), članak 18. Uredbe br. 1386/2002 sukladno kojem je Komisija odredila detaljna pravila za provedbu izmijenjene Uredbe br. 1164/94, može se shvatiti samo na način da se njime potvrđuje postojanje zakonskog roka za donošenje odluke o financijskoj korekciji.

               85

               Također, kao što je Sud to naveo u točki 83. navedenih presuda, isto tumačenje proizlazi iz formulacije koju upotrebljava i sama Komisija u Komunikaciji (2011) C 332/01 Europskom parlamentu, Vijeću i Revizorskom sudu o godišnjim financijskim izvješćima Europske unije ‐ godina 2010. (SL 2011., C 332, str. 1.), koja u kontekstu provedbe financijskih korekcija u području kohezijske politike na stranici 63. navodi da, kad se država članica ne slaže s korekcijom koju je tražila ili predložila Komisija, nakon provođenja formalnog kontradiktornog postupka s državom članicom koji uključuje obustavu plaćanja u korist programa, „Komisija ima tri mjeseca od dana formalnog saslušanja države članice (šest mjeseci za programe 2007. ‐ 2013.) za donošenje formalne odluke o financijskoj korekciji te izdaje nalog za povrat sredstava kako bi država članica vratila primljene iznose” [neslužbeni prijevod].

               86

               Slijedom navedenih razmatranja, prvi žalbeni razlog u svojem drugom dijelu valja odbiti kao neosnovan.

         b) Prvi dio prvog žalbenog razloga

               87

               Što se pak tiče prvog dijela prvog žalbenog razloga, on se u osnovi tiče pitanja, kako to navodi Komisija, vremenske primjene članka H stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, na snazi od 2000. do 2006. godine, na postupak donošenja sporne odluke, po čemu bi se moglo zaključiti da je Opći sud pogrešno primijenio članak 100. Uredbe br. 1083/2006 koja je zamijenila izmijenjenu Uredbu br. 1164/94.

               88

               U tom pogledu, argumentacija koju Komisija iznosi u potporu svojoj žalbi nije osnovana.

               89

               Treba podsjetiti da je Sud u više navrata zaključio da iz članka 108. Uredbe br. 1083/2006 proizlazi da se članak 100. te uredbe primjenjuje od 1. siječnja 2007., uključujući i na programe odobrene prije tog datuma, ali koji su još u tijeku (vidjeti presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 98.; od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 98.; od 22. listopada 2014., Španjolska/Komisija, C‑429/13 P, EU:C:2014:2310, t. 31.; od 4. prosinca 2014., Španjolska/Komisija, C‑513/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2412, t. 45.; od 24. lipnja 2015., Njemačka/Komisija, C‑549/12 P i C‑54/13 P, EU:C:2015:412, t. 84., i od 24. lipnja 2015., Španjolska/Komisija, C‑263/13 P, EU:C:2015:415, t. 53.).

               90

               U tom kontekstu treba istaknuti da tekst članka 108. stavka 2. te uredbe ne ostavlja mjesta nikakvoj sumnji u pogledu njegova značenja i područja primjene. Tako se prema prvoj rečenici toga članka odredbe koje su u njoj nabrojane primjenjuju od 1. kolovoza 2006.„samo na programe za razdoblje 2007. ‐ 2013.”. Naprotiv, prema njegovoj drugoj rečenici „[o]stale odredbe primjenjuju se od 1. siječnja 2007.”, bez drugog pojašnjenja, dakle općenito uzevši.

               91

               Među „ostalim odredbama”, u smislu druge rečenice članka 108. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006, nalazi se članak 100. te uredbe, koji se stoga kao takav primjenjuje od 1. siječnja 2007.

               92

               Takva primjena navedenog članka 100. naslovljenog „Postupak” tim je više opravdana što je u skladu s načelom prema kojem se pravila postupka neposredno primjenjuju (vidjeti među ostalim presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 98., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 98.).

               93

               Nadalje, u konkretnom slučaju ni iz jednog elementa spora ne proizlazi da je novo pravno pravilo bilo primijenjeno na pravnu situaciju nastalu i konačno stečenu na osnovi starog zakona. Naprotiv, Komisija je postupak donošenja financijske korekcije pokrenula tek nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1083/2006, a saslušanje stranaka održano je skoro tri i pol godine nakon trenutka u kojem se počeo primjenjivati članak 100. te uredbe.

               94

               S obzirom na to da Komisija argument izvodi iz članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006, treba istaknuti da je cilj te odredbe uspostavljanje prijelaznog režima za strukturne fondove koji su bili odobreni na temelju propisa Unije koji je bio na snazi do 31. prosinca 2006., ali koji su nastavljeni nakon tog datuma i koji će biti zaključeni naknadno.

               95

               Predviđeni prijelazni režim tiče se materijalnopravnih pravila koja se u tom pogledu primjenjuju, kao što uostalom i proizlazi iz korištenja izraza „pomoć” i „projekt” u navedenom članku 105. kao i iz sadržaja njegovih stavaka 2. i 3., a ne pravila procesne naravi za koja treba vrijediti načelno pravilo na koje se podsjeća u točki 92. ove presude.

               96

               Ta se prijelazna odredba iz članka 105. Uredbe br. 1083/2006 stoga može primijeniti na procesni rok kojeg se Komisija dužna pridržavati kod donošenja odluke o financijskoj korekciji na temelju te uredbe.

               97

               Treba također dodati da ni s logičnog ni s praktičnog gledišta ne bi imalo nikakvog smisla da se članak 100. Uredbe br. 1083/2006, koji propisuje da je odluku o financijskoj korekciji Komisija obvezna donijeti u roku od šest mjeseci od saslušanja, može primijeniti od 1. siječnja 2007. ali samo za programe iz kampanje 2007. – 2013., kako to tvrdi Komisija. Naime, za kampanju 2007. – 2013. pitanje financijske korekcije se ne postavlja od 2007., nego tek nekoliko godina kasnije, prilikom zaključenja projekata. Stoga primjena navedene odredbe o roku, formulirane u članku 100. spomenute uredbe, od početka 2007. godine, postiže koristan učinak samo ako se to pravilo odnosi na kampanju koja je već bila u tijeku u tom trenutku.

               98

               U tim okolnostima, Opći sud nije počinio povredu prava Unije kada je u točki 29. pobijane presude primijenio članak 100. stavak 5. Uredbe br. 1083/2006.

               99

               U svakom slučaju, čak i ako se, kako to tvrdi Komisija, u konkretnom slučaju ne bi primjenjivale odredbe članka 100. stavka 5. Uredbe br. 1083/2006 nego odredbe članka H stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 u vezi s člankom 18. stavkom 3. Uredbe br. 1386/2002, očito je da ta institucija kod donošenja sporne odluke nije ispunjavala ni zahtjeve u pogledu roka propisane potonjim dvjema odredbama.

               100

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da članak H stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 u vezi s člankom 18. stavkom 3. Uredbe br. 1386/2002 predviđa da Komisija kod donošenja odluke o financijskoj korekciji mora poštovati rok od tri mjeseca počevši od dana saslušanja (vidjeti presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 95. i 102., i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 95. i 102.).

               101

               Prvi dio prvog žalbenog razloga stoga valja također odbiti, slijedom čega je prvi žalbeni razlog neosnovan u cijelosti.

         B – Drugi žalbeni razlog

      1. Argumentacija stranaka

               102

               Drugim žalbenim razlogom Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je zaključio da je rok koji je toj instituciji propisan za donošenje odluke o financijskoj korekciji imperativan i da njegovo nepoštovanje predstavlja bitnu povredu postupka, što ima za posljedicu nevaljanost odluke donesene izvan tog roka.

               103

               Komisija naglašava da ovaj žalbeni razlog ističe tek podredno, za slučaj da Sud ili odbaci njezin glavni žalbeni razlog s obrazloženjem da ta institucija mora donijeti spornu odluku u roku određenom u članku 100. stavku 5. Uredbe br. 1083/2006 ili prihvati tumačenje Komisije prema kojem se ta uredba ne primjenjuje ratione temporis, ali ipak smatra da članak H stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 propisuje rok za donošenje odluke.

               104

               U svakom od navedena dva slučaja Komisija osporava obrazloženje pobijane presude u pogledu prirode roka koji je toj instituciji propisan za donošenje odluke o financijskoj korekciji.

               105

               Komisija smatra da se točke 28., 30., 31. i 33. do 36. pobijane presude udaljavaju od „tradicionalne” sudske prakse Suda koju je Opći sud ranije slijedio. S tim u vezi Komisija se poziva na nekoliko presuda koje je Sud donio u području EFSJP‑a iz kojih proizlazi da ne postoji nikakav imperativni rok za donošenje odluka o financijskom ispravku. Tvrdi da je takav pristup u skladu s glavnom svrhom odluke o financijskom ispravku, a to je da se zaštite financijski interesi Unije s obzirom na to da je Komisija dužna osigurati da su izdaci nastali u tom kontekstu u skladu s pravom Unije.

               106

               Komisija smatra da činjenicu da nije predviđena nikakva sankcija u slučaju nepoštovanja tog roka treba tumačiti u smislu da taj rok nije obvezujući nego samo indikativan.

               107

               Smatra dakle da nepoštovanje roka ne utječe na zakonitost odluke Komisije, osim ako država članica ne dokaže da je kašnjenje s kojim je ta odluka donesena ugrozilo njezine interese. Tvrdi, međutim, da do kašnjenja u pravilu dolazi zbog potrebe nastavka dijaloga s dotičnom državom članicom i zato što ta država mora dostaviti nove informacije nakon što je održano saslušanje, tako da bi interesi države članice bili uredno uzeti u obzir. Smatra da Kraljevina Španjolska u predmetnom slučaju nije dokazala u čemu joj je kršenje roka uzrokovalo štetu i da se, u svakom slučaju, prekoračenje roka ne može smatrati nerazumnim.

               108

               Komisija iz toga zaključuje da je Opći sud poništavajući spornu odluku s obrazloženjem da ju je Komisija donijela izvan roka počinio pogrešku koja se tiče prava.

               109

               Kraljevina Španjolska odgovara da drugi žalbeni razlog Komisije valja odbiti kao neosnovan.

         2. Ocjena Suda

               110

               U cilju donošenja odluke o osnovanosti navedenog žalbenog razloga, koji Komisija kvalificira podrednim, potrebno je konstatirati da je argumentacija koju ta institucija izvodi iz presuda od 27. siječnja 1988., Danska/Komisija (349/85, EU:C:1988:34, t. 19.), od 6. listopada 1993., Italija/Komisija (C‑55/91, EU:C:1993:832, t. 69.), od 4. srpnja 1996., Grčka/Komisija (C‑50/94, EU:C:1996:266, t. 6.), i od 22. travnja 1999., Nizozemska/Komisija (C‑28/94, EU:C:1999:191, t. 51.), irelevantna iz istih razloga koji su već navedeni u točkama 74. do 76. ove presude.

               111

               U preostalom dijelu treba reći da je Opći sud u pobijanoj presudi primijenio osnovna načela iz sudske prakse Suda kako proizlazi iz presuda od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156), i od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157).

               112

               Navedena sudska praksa Suda počiva ne samo na analizi sustava i svrhe cjelokupnog zakonodavstva Unije u području strukturnih fondova (t. 56. do 84. tih presuda), nego i na drugim prosudbama poput racionalnog i pomnog upravljanja proračunima kako Unije tako i država članica te poštovanja načela dobre uprave i lojalne suradnje između institucija i država članica (t. 86. do 88. navedenih presuda). Sud se također pobrinuo naglasiti da tumačenje koje on o tome daje ne može dovesti ni do kakvih negativnih posljedica praktične naravi jer Komisiji ostavlja dovoljno vremena da valjano donese svoju odluku (t. 85. istih presuda).

               113

               Kada je konkretno riječ o sankciji za Komisijino nepridržavanje roka propisanog za donošenje odluke o financijskoj korekciji, Sud je u točki 102. presuda od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156), i od 4. rujna 2014, Španjolska/Komisija (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157), zaključio da je, suprotno onome što je tvrdila Komisija, činjenica da mjerodavni propis Unije ne predviđa izričito da u slučaju nepoštovanja roka propisanog za donošenje odluke o financijskoj korekciji Komisija više ne može donijeti takvu odluku irelevantna jer je navođenje roka u okviru kojeg mora biti donesena odluka te prirode samo po sebi dovoljno.

               114

               Sud je u točki 103. navedenih presuda dalje istaknuo da nepridržavanje pravila postupka o donošenju akata koji na osobu negativno utječu predstavlja bitnu povredu postupka, na što sudovi Unije štoviše trebaju paziti po službenoj dužnosti, te da činjenica da Komisija spornu odluku nije donijela u roku koji je odredio zakonodavac Unije predstavlja bitnu povredu postupka.

               115

               Sud je nakon toga u više navrata potvrđivao navedenu sudsku praksu, što je razvidno među ostalim iz presuda od 22. listopada 2014., Španjolska/Komisija (C‑429/13 P, EU:C:2014:2310), od 4. prosinca 2014., Španjolska/Komisija (C‑513/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2412), od 24. lipnja 2015., Njemačka/Komisija (C‑549/12 P i C‑54/13 P, EU:C:2015:412), i od 24. lipnja 2015., Španjolska/Komisija (C‑263/13 P, EU:C:2015:415).

               116

               U tom kontekstu treba reći da je zakonodavac Unije rok o kojem je riječ u konkretnom slučaju odredio na jasan i precizan način te da, suprotno onome što je bilo predviđeno Uredbom br. 1303/2013, Uredba br. 1083/2006 u tom pogledu ne vodi računa o nastavku dijaloga među strankama nakon saslušanja.

               117

               U pravnoj je Uniji na njezinim sudovima da paze na poštovanje takvog općeg pravila te da po potrebi čak i po službenoj dužnosti sankcioniraju svako njegovo kršenje. Načela zakonitosti i pravne sigurnosti zabranjuju naime da se rok predviđen uredbom Unije za donošenje akta koji negativno utječe na osobu tretira kao da je čisto indikativne naravi i da kršenje takvog roka od strane autora akta ne utječe na njegovu valjanost.

               118

               U tim okolnostima ne može se Općem sudu predbacivati da je počinio pogrešku koja se tiče prava zato što se kod poništenja sporne odluke zbog bitne povrede postupka oslonio na ustaljenu sudsku praksu Suda o tom pitanju, pa drugi žalbeni razlog valja odbiti.

               119

               Budući da nije bilo moguće prihvatiti nijedan žalbeni razlog Komisije, žalbu valja shodno tomu odbiti u cijelosti.

         VI – Troškovi

               120

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               121

               Članak 138. stavak 1. navedenog poslovnika, koji se na žalbeni postupak primjenjuje na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika, određuje da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               122

               Budući da je Kraljevina Španjolska podnijela zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da Komisija nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               123

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               124

               Kraljevina Nizozemska stoga će snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           Kraljevina Nizozemska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 10. ožujka 2009.#Interpipe Nikopolsky Seamless Tubes Plant Niko Tube ZAT (Interpipe Niko Tube ZAT) i Interpipe Nizhnedneprovsky Tube Rolling Plant VAT (Interpipe NTRP VAT) protiv Vijeća Europske unije.#Damping.#Predmet T-249/06.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 14. rujna 2017.#Contact Software GmbH protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zloporaba vladajućeg položaja – Tržište programa za računalno potpomognuti dizajn i informacija o sučeljima za te programe – Odluka o odbacivanju pritužbe – Relevantno tržište – Očita pogreška u ocjeni – Nepostojanje interesa Unije.#Predmet T-751/15.


Presuda Suda (peto vijeće) od 26. listopada 2006.#G. Pohl-Boskamp GmbH & Co. KG protiv Gemeinsamer Bundesausschuss.#Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Köln - Njemačka.#Direktiva 89/105/EEZ.#Predmet C-317/05.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 12. studenoga 2015.#Orthogen AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice IRAP – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-253/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 17. srpnja 2008. # Flughafen Köln/Bonn GmbH protiv Hauptzollamt Köln. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Direktiva 2003/96/EZ. # Predmet C-226/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. svibnja 2011.#Berliner Verkehrsbetriebe (BVG), Anstalt des öffentlichen Rechts protiv JPMorgan Chase Bank NA, Frankfurt Branch.#Zahtjev za prethodnu odluku: Kammergericht Berlin - Njemačka.#Predmet C-144/10.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 15. svibnja 2014.#Almos Agrárkülkereskedelmi Kft protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép‑magyarországi Regionális Adó Főigazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 90. – Smanjenje oporezivog iznosa – Opseg prava država članica – Izravan učinak.#Predmet C‑337/13.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      15. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 90. — Smanjenje oporezivog iznosa — Opseg prava država članica — Izravan učinak“
      U predmetu C‑337/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Kúria (Mađarska), odlukom od 23. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 20. lipnja 2013., u postupku

         Almos Agrárkülkereskedelmi Kft

      protiv

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép‑magyarországi Regionális Adó Főigazgatósága,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Almos Agrárkülkereskedelmi Kft, T. Garadnai, ügyvéd,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, M. Germani, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hill, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i A. Sipos, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 90. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Almos Agrárkülkereskedelmi Kft (u daljnjem tekstu: društvo Almos) i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép‑magyarországi Regionális Adó Főigazgatósága (nacionalna uprava poreza i carina, glavna regionalna porezna uprava središnje Mađarske, u daljnjem tekstu: porezna uprava) u vezi s njezinim odbijanjem da dopusti ispravak računâ koji je učinilo društvo Almos kako bi ostvarilo smanjenje osnovice poreza na dodanu vrijednost, zbog neizvršenja prodaje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Glava VII. Direktive o PDV‑u, naslovljena „Oporezivi iznos“, uključuje i članke 73. i 90.

               4

               Prema članku 73. te direktive:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.“

               5

               Sukladno članku 90. navedene direktive:
               „1.   U slučaju [poništenja,] otkaza, [raskida,] odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.
               2.   U slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja, države članice mogu odstupiti od stavka 1.“

               6

               Članak 273. iste direktive određuje:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštivanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.
               Mogućnost predviđena prvim stavkom ne može se upotrebljavati za određivanje dodatnih obveza izdavanja računa, koje su veće od onih propisanih u poglavlju 3.“

         Mađarsko pravo

               7

               Sukladno članku 77. Zakona CXXVII iz 2007. o PDV‑u (általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u):
               „(1)   U slučaju isporuke dobara, usluga ili stjecanja dobara unutar Zajednice, oporezivi iznos naknadno se smanjuje do iznosa protučinidbe koja je vraćena ili je treba vratiti ovlaštenoj osobi, ako je nakon što je transakcija izvršena,

                        a)

                        pod pretpostavkom nevaljanosti transakcije:

                                 aa)

                                 ponovno uspostavljena situacija koja je prethodila zaključenju transakcije, ili

                                 ab)

                                 se utvrdi da je transakcija, iako nevaljana, imala učinke tijekom cjelokupnog razdoblja koje je prethodilo donošenju odluke kojom je utvrđena ta nevaljanost, ili

                                 ac)

                                 se utvrdi da je transakcija valjana pod uvjetom da se ukloni nerazmjerna korist;

                        b)

                        pod pretpostavkom nepravilnosti u izvršenju transakcije:

                                 ba)

                                 ovlaštena osoba otkazala transakciju, ili

                                 bb)

                                 ovlaštenoj osobi odobreno smanjenje cijene.

                  (2)   Oporezivi iznos također se naknadno smanjuje

                        (a)

                        u slučaju povrata predujma zbog neostvarenja transakcije;

                        (b)

                        u slučaju otkaza od strane dužnika, zbog izostanka plaćanja cjelokupnog iznosa cijene dobra, transakcije koja se sastoji od isporuke ili iznajmljivanja dobara iz članka 10. točke (a), ovog zakona, ako stranke ponovno uspostave situaciju koja je prethodila zaključenju transakcije ili, u slučaju da to nije moguće, ako priznaju da je ta transakcija imala učinke sve do trenutka kada se transakcija definitivno nije ostvarila;

                        (c)

                        u slučaju dobara za koje je plaćena jamčevina, za iznos vraćene jamčevine.

                  (3)   Oporezivi iznos može se naknadno smanjiti u slučaju smanjenja cijene, u skladu s člankom 71. stavkom 1. točkama (a) i (b), i to nakon ostvarenja transakcije.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Tijekom kolovoza i rujna 2008. društvo Almos prodalo je sjeme uljane repice drugom mađarskom poduzeću Bio‑Ma Magyarország Energiaszolgáltató Zrt (u daljnjem tekstu Bio‑Ma). Ovo sjeme je isporučeno i uskladišteno, ali kupac nije platio cijenu.

               9

               Zbog toga su stranke Sporazumom zaključenim 1. listopada 2008. dogovorile da je sjeme uljane repice vlasništvo društva Almos, da je ono jedino ovlašteno njime raspolagati, te da ga Bio‑Ma ne može opteretiti, prodati ni efektivno predati trećemu. Kao krajnji rok za povrat uljane repice određen je 10. listopada 2008., datuma do kojeg je Bio‑Ma bio obvezan postupiti kao ostavoprimac.

               10

               Do povrata robe 10. listopada 2008. nije međutim došlo jer je ona u međuvremenu zaplijenjena.

               11

               Društvo Almos pokrenulo je parnicu za povrat uljane repice. Szegedi Ítélőtábla (žalbeni regionalni sud u Szegedu) pravomoćnom je presudom presudio da kupac mora vratiti 2263,796 tona sjemena uljane repice ili u protivnom platiti iznos od 1.022.783 eura. U presudi je istaknuto da su stranke raskinule ugovor o prodaji i da je društvo Almos odsad vlasnik sjemena uljane repice.

               12

               Slijedom toga, društvo Almos ispravilo je račune u vezi s prodajom društvu Bio‑Ma u svojoj mjesečnoj poreznoj prijavi za prosinac 2009. te je prijavilo iznos od 116.705.000 mađarskih forinti (HUF) na ime povrata PDV‑a.

               13

               Porezna uprava je međutim zauzela stav da je ova prijava bila neopravdana u visini od 48.043.000 HUF, iznosa na koji je odredila novčanu kaznu od 10%. Porezna uprava istaknula je da je, iako nije došlo do plaćanja protučinidbe, izvršena isporuka dobara u smislu članka 9. stavka 1. Zakona o PDV‑u. Prema shvaćanju porezne uprave ispravak računâ nije bio opravdan, a sporazum koji je zaključen između stranaka treba smatrati novom transakcijom. Nadalje, prethodna situacija također nije bila uspostavljena jer sjeme uljane repice nije vraćeno i dogovorena cijena nije plaćena. Odredbe članka 77. stavaka 1. i 2. Zakona o PDV‑u propisuju naknadno smanjenje oporezivog iznosa, pod pretpostavkom da transakcija nije valjana, što se razlikuje od raskida ugovora do kojeg je došlo u konkretnom slučaju. Zakon o PDV‑u ne sadrži odredbu koja omogućuje naknadno smanjenje oporezivog iznosa samo iz razloga potpunog ili djelomičnog neplaćanja predmetnih dobara.

               14

               Prvostupanjski sud odbio je tužbu Almosa usmjerenu protiv odluke porezne uprave.

               15

               U svojoj kasacijskoj žalbi pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku Almos ističe da je kao posljedica raskida ugovora na njega ponovno izvršen prijenos vlasništva prodanih dobara. Prema tom društvu stoga nije ostvarena samostalna transakcija sa stajališta poreznog prava, već transakcija koja je usko i neodvojivo vezana uz izvorni ugovor o prodaji, jer bi kupac bio postao vlasnikom uljane repice samo u slučaju da je platio prodajnu cijenu. Almos ističe da mu se, u vezi s člankom 90. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, ne može staviti na teret nikakvo protupropisno postupanje u vezi s onim što se odnosi na situaciju koja mu daje pravo na smanjenje.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ističe da u trenutku kada je postavljen zahtjev za povrat, Zakon o PDV‑u nije navodio sve slučajeve koji su nabrojani u članku 90. stavku 1. Direktive o PDV‑u, a da osobito nije propisao mogućnost smanjenja oporezivog iznosa u slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja protučinidbe. Pred tim sudom javlja se pitanje je li taj zakon poreznim obveznicima oduzeo prava koja su im pripadala na tom temelju.

               17

               U tim je okolnostima Kúria (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li odredbe članka 77. stavaka 1. i 2. Zakona [o PDV‑u], u verziji koja je bila na snazi do 31. prosinca 2010., u skladu s odredbama članka 90. stavka 1. direktive [o PDV‑u] na način da se zakon [o PDV‑u] odnosi na sve mogućnosti smanjenja oporezivog iznosa koje su nabrojene u tim odredbama?

                        2.

                        Ako tomu nije tako, može li porezni obveznik koji nakon ostvarenja transakcije nije za nju primio protučinidbu, u nedostatku odredaba nacionalnog prava u tom smislu, zahtijevati smanjenje poreza vodeći se načelima porezne neutralnosti i proporcionalnosti i uzimajući u obzir odredbe članka 90. stavka 1. direktive [o PDV‑u]?

                        3.

                        Koje su pretpostavke za mogućnost izvršavanja prava na smanjenje poreza ako članak 90. stavak 1. Direktive [o PDV‑u] ima izravan učinak? Je li za to dostatno da prodavatelj izda ispravljeni račun i pošalje ga kupcu ili je također potrebno da dokaže da se roba stvarno vratila u njegovo vlasništvo, u smislu da mu je efektivno vraćena?

                        4.

                        U slučaju niječnog odgovora na treće pitanje, je li država članica dužna, na temelju prava Unije, nadoknaditi štetu koja je proizašla zato što nije izvršila svoju obvezu harmonizacije, zbog čega porezni obveznik nije bio u mogućnosti koristiti smanjenje poreza?

                        5.

                        Treba li članak 90. stavak 2. direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da države članice u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja zadržavaju pravo da ne odobre smanjenje oporezivog iznosa i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li za to potrebno da pravilo nacionalnog prava izravno isključuje mogućnost takvog smanjenja ili se nepostojanje odredbi o tome u mjerodavnim propisima isto tako može shvatiti kao ovlast državama članicama da odbiju predmetno smanjenje?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i peto pitanje

               18

               Uvodno, najprije treba podsjetiti da se sustav koji je ustanovljen člankom 267. UFEU‑a zasniva na jasnoj razdiobi ovlasti između nacionalnih sudova i Suda. U okviru postupka koji je uveden tim člankom, odredbe unutarnjeg prava tumače sudovi država članica, a ne Sud, te Sud nema nadležnost za odlučivanje o usklađenosti normi unutarnjeg prava s odredbama prava Unije. Suprotno tome, Sud je nadležan pružiti nacionalnom sudu sve odgovarajuće elemente tumačenja prava Unije koje mu omogućuju ocjenu usklađenosti normi unutarnjeg prava s propisima Zajednice (vidjeti osobito presudu Placanica i dr., C‑338/04, C‑359/04 i C‑360/04, EU:C:2007:133, t. 36.).

               19

               Iako se dakle Sud stoga nije dužan u ovom slučaju izjasniti o usklađenosti članka 77. Zakona o PDV‑u s člankom 90. Direktive o PDV‑u, on je s druge strane dužan pružiti elemente za tumačenje te odredbe kako bi sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku omogućio ocjenu te usklađenosti.

               20

               Stoga valja smatrati da svojim prvim i petim pitanjem, koja je prikladno zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita zahtijevaju li odredbe članka 90. Direktive o PDV‑u da nacionalne odredbe koje ih prenose izričito nabroje sve situacije koje daju pravo na smanjenje iznosa oporezivog PDV‑om u skladu sa stavkom 1. tog članka.

               21

               Prema sudskoj praksi Suda, prijenos direktive u nacionalno pravo ne zahtijeva nužno formalno i tekstualno prenošenje tih odredbi u izričitu i posebnu zakonsku odredbu te se, ovisno o svom sadržaju, može ostvariti općim pravnim kontekstom, ako on učinkovito jamči punu primjenu direktive na dovoljno jasan i precizan način, kako bi se u slučaju kada direktiva ima za cilj dati određena prava pojedincima ovlaštenicima omogućilo poznavanje svih svojih prava kao i da se na njih, po potrebi, mogu pozvati pred nacionalnim sudovima (vidjeti osobito presude Komisija/Švedska, C‑287/04, EU:C:2005:330, t. 6., i Komisija/Irska, C‑427/07, EU:C:2009:457, t. 54.).

               22

               S tim u vezi valja podsjetiti na to da članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u, koji se odnosi na slučaj otkaza, odbijanja odnosno potpunog ili djelomičnog neplaćanja ili smanjenja cijene nakon što je transakcija izvršena, obvezuje države članice na smanjenje oporezivog iznosa i, posljedično, iznosa PDV‑a koji porezni obveznik mora platiti u svakom slučaju kada, nakon zaključenja transakcije, nije primio dio ili potpuni iznos protučinidbe. Ova odredba izraz je temeljnog načela Direktive o PDV‑u, prema kojemu je oporezivi iznos određen iznosom stvarno primljene protučinidbe, odakle logično slijedi da porezna uprava ne može na ime PDV‑a primiti veći iznos od iznosa koji je primio porezni obveznik (vidjeti u tom smislu presudu Kraft Foods Polska, C‑588/10, EU:C:2012:40, t. 26. i 27.).

               23

               Međutim, stavak 2. članka 90. Direktive o PDV‑u dopušta državama članicama odstupanje od navedenog pravila u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja cijene transakcije. Porezni obveznici se dakle, na temelju članka 90. stavka 1. Direktive o PDV‑u, ne mogu osloniti na pravo na smanjenje svojeg iznosa oporezivog PDV‑om u slučaju neplaćanja cijene ako je odnosna država članica odabrala primijeniti iznimku predviđenu člankom 90. stavkom 2. navedene direktive.

               24

               Treba konstatirati da nacionalnu odredbu koja, u nabrajanju slučajeva u kojima se smanjuje oporezivi iznos, ne obuhvaća slučaj neplaćanja cijene transakcije treba shvatiti kao rezultat izvršavanja ovlasti države članice na odstupanje koju joj je ostavio članak 90. stavak 2. Direktive o PDV‑u.

               25

               Naime, s tim u vezi treba istaknuti da ako dođe do potpunog ili djelomičnog neplaćanja kupovne cijene bez otkaza ili poništenja ugovora, kupac ostaje dužan platiti dogovorenu cijenu, a prodavatelj, iako više nije vlasnik dobra, i dalje u pravilu ima tražbinu na koju se može pozvati pred sudom. Međutim, kako se ne može isključiti da će takvo potraživanje naposljetku postati konačno nenaplativo, zakonodavac Unije smatrao je potrebnim prepustiti svakoj državi članici da sama odredi daje li slučaj neplaćanja kupovne cijene, koja sama po sebi, za razliku od otkaza ili poništenja ugovora, ne vraća stranke u njihovu prvobitnu situaciju, pravo na smanjenje oporezivog iznosa za odgovarajući iznos pod uvjetima koje ona odredi, ili takvo smanjenje nije dopušteno u tom slučaju.

               26

               U tim okolnostima valja, s jedne strane, smatrati da sama činjenica, da se u nabrajanju slučajeva u kojima se smanjuje oporezivi iznos nacionalna provedbena odredba ne prenosi na sve situacije iz članka 90. stavka 1. te direktive, ne omogućuje zaključak da, s obzirom na opći pravni kontekst te provedbene mjere, ona nije takve prirode da bi mogla učinkovito jamčiti punu primjenu Direktive o PDV‑u na dovoljno jasan i precizan način.

               27

               S druge strane važno je da, u ostalim situacijama koje nisu vezane uz neplaćanje cijene, nacionalne provedbene odredbe uzimaju u obzir sve situacije u kojima, nakon što je transakcija zaključena, porezni obveznik nije primio jedan dio ili cjelokupni iznos protučinidbe, što utvrđuje nacionalni sud.

               28

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i peto pitanje treba odgovoriti da odredbe članka 90. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da im nije protivna nacionalna odredba koja ne predviđa smanjenje iznosa oporezivog PDV‑om u slučaju neplaćanja cijene, ako se primjenjuje iznimka propisana stavkom 2. tog članka. Međutim, ta odredba ipak treba obuhvatiti sve situacije u kojima, nakon što je transakcija zaključena, porezni obveznik nije primio jedan dio ili cjelokupni iznos, što treba provjeriti nacionalni sud.

         Drugo, treće i četvrto pitanje

               29

               Svojim drugim, trećim i četvrtim pitanjem, koja je prikladno razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita koja su prava na koja se može pozivati porezni obveznik i, po potrebi uz koje pretpostavke, kako bi dobio smanjenje iznosa oporezivog PDV‑om ili istovjetnu mjeru, u slučaju da, na kraju ispitivanja koje mora provesti, taj sud zaključi da, osim slučaja neplaćanja cijene, nacionalne odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku pravilno ne prenose odredbe članka 90. stavka 1. Direktive o PDV‑u.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev također, kao prvo, pita, ispunjava li članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u pretpostavke za izravan učinak u odnosu na porezne obveznike.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u svim slučajevima u kojima se odredbe neke direktive, s obzirom na svoj sadržaj, pokažu bezuvjetnima i dovoljno preciznima pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (vidjeti presude Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 103., i Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 31.).

               32

               Odredba prava Unije bezuvjetna je ako propisuje obvezu koja ne sadrži nijedan uvjet i ne ovisi u svojoj provedbi ili u svojim učincima o poduzimanju nijedne mjere od strane institucija Unije ili država članica (vidjeti u tom smislu presudu Pohl‑Boskamp, C‑317/05, EU:C:2006:684, t. 41.).

               33

               U ovom slučaju, članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje da se u slučajevima na koje se odnosi oporezivi iznos smanjuje za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.

               34

               Iako dakle ovaj članak ostavlja državama članicama određenu marginu prosudbe kada određuju mjere kojima omogućuju određivanje iznosa smanjenja, ta okolnost ipak ne utječe na precizan i bezuvjetan karakter obveze priznanja prava na smanjenje oporezivog iznosa u slučajevima na koje se odnosi navedeni članak. Stoga on sam ispunjava pretpostavke za izravan učinak (vidjeti, po analogiji, osobito presudu Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 33.).

               35

               Budući da se porezni obveznici mogu pozivati na članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u pred nacionalnim sudovima protiv države kako bi postigli smanjenje svojeg iznosa oporezivog PDV‑om, proizlazi da je pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, a koje se odnosi na to je li odnosna država članica dužna nadoknaditi štetu koju pretrpe zahvaćene osobe zato što im je ta država uskratila pravo na smanjenje jer nije pravilno prenijela navedenu direktivu, bespredmetno.

               36

               Kao drugo, u vezi s pitanjem o formalnostima o kojima može ovisiti ostvarenje prava na smanjenje oporezivog iznosa, treba podsjetiti da prema članku 273. Direktive o PDV‑u, države članice mogu propisati obveze koje smatraju potrebnima kako bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i spriječile utaju, osobito pod uvjetom da se ova mogućnost ne može upotrebljavati za određivanje dodatnih obveza izdavanja računa, koje su veće od onih propisanih u poglavlju 3. te direktive.

               37

               Budući da članak 90. stavak 1. i članak 273. Direktive o PDV‑u ne određuju pobliže ni uvjete ni obveze koje države članice moraju propisati, nameće se zaključak da im te odredbe daju marginu prosudbe, osobito u vezi s formalnim uvjetima koje porezni obveznici moraju ispuniti pred poreznim tijelima navedenih država, u svrhu smanjenja oporezivog iznosa (vidjeti u tom smislu presudu Kraft Foods Polska, EU:C:2012:40, t. 23.).

               38

               Iz sudske prakse Suda međutim proizlazi da mjere za sprečavanje poreznih prijevara ili utaje načelno ne mogu odstupiti od poštivanja pravila koja se odnose na oporezivi iznos, osim u slučaju ograničenja koja su krajnje nužna za postizanje tog posebnog cilja. One nadalje moraju u najmanjoj mogućoj mjeri zahvaćati ciljeve i načela Direktive o PDV‑u te ih se stoga ne može koristiti na način koji bi doveo u pitanje neutralnost PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu Kraft Foods Polska, EU:C:2012:40, t. 28., kao i Petroma Transports i dr., C‑271/12, EU:C:2013:297, t. 28.).

               39

               Iz toga dakle slijedi da je važno da formalni uvjeti koje porezni obveznici moraju ispuniti kako bi pred poreznim tijelima mogli ostvariti pravo na smanjenje iznosa oporezivog PDV‑om budu ograničeni na one uvjete u skladu s kojima mogu dokazivati da, nakon što je transakcija zaključena, jedan dio ili cjelokupan iznos definitivno neće naplatiti. S tim u svezi, nacionalni sudovi dužni su provjeriti je li to slučaj s uvjetima koje traži odnosna država članica.

               40

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo, treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da se porezni obveznici mogu pozivati na članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u pred nacionalnim sudovima protiv države članice kako bi dobili smanjenje iznosa oporezivog PDV‑om. Iako države članice mogu propisati da ostvarenje prava na smanjenje takvog oporezivog iznosa ovisi o ostvarenju određenih formalnih uvjeta koji omogućuju dokazivanje da, posebice nakon što je transakcija zaključena, porezni obveznik definitivno nije primio jedan dio ili cjelokupni iznos protučinidbe i da se porezni obveznik može pozivati na jednu od situacija iz članka 90. stavka 1. Direktive o PDV‑u, tako usvojene mjere ne smiju prijeći ono što je nužno za to dokazivanje, a što nacionalni sud mora provjeriti.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Odredbe članka 90. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da im nije protivna nacionalna odredba koja ne predviđa smanjenje iznosa oporezivog porezom na dodanu vrijednost u slučaju neplaćanja cijene, ako se primjenjuje iznimka propisana stavkom 2. tog članka. Međutim, ta odredba tada treba obuhvatiti sve situacije u kojima, prema stavku 1. navedenog članka, nakon što je transakcija zaključena, porezni obveznik nije primio jedan dio ili cjelokupni iznos, što treba provjeriti nacionalni sud.

                           2.

                           Porezni obveznici mogu se pozivati na članak 90. stavak 1. Direktive 2006/112 pred nacionalnim sudovima protiv države članice kako bi postigli smanjenje iznosa oporezivog porezom na dodanu vrijednost. Iako države članice mogu propisati da ostvarenje prava na smanjenje takvog oporezivog iznosa ovisi o ostvarenju određenih formalnih uvjeta koji omogućuju dokazivanje da, posebice nakon što je transakcija zaključena, porezni obveznik definitivno nije primio jedan dio ili cjelokupni iznos protučinidbe i da se porezni obveznik može pozivati na jednu od situacija iz članka 90. stavka 1. Direktive o PDV‑u, tako usvojene mjere ne smiju prijeći ono što je nužno za to dokazivanje, a što nacionalni sud mora provjeriti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 11. rujna 2008. # Philippe Bui Van protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba - Dužnosnici - Zapošljavanje. # Predmet F-51/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. ožujka 2007.#Kazneni postupci protiv Massimiliano Placanica (C-338/04), Christian Palazzese (C-359/04) i Angelo Sorricchio (C-360/04).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunale di Larino (C-338/04) i Tribunale di Teramo (C-359/04 i C-360/04) - Italija.#Slobodno pružanje usluga.#Spojeni predmeti C-338/04, C-359/04 i C-360/04.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 31. siječnja 2013. # Present-Service Ullrich GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-66/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 21. prosinca 2011. # Europska komisija protiv Republike Poljske. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-271/09.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 29.#Rudolf Sluiter protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-34/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 17. lipnja 2008. # El Corte Inglés, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-420/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. srpnja 2010. # Skatteministeriet protiv DSV Road A/S. # Zahtjev za prethodnu odluku: Vestre Landsret - Danska. # Predmet C-234/09.


Presuda Suda od 22. travnja 1997. # The Queen protiv Secretary of State for Social Security, ex parte Eunice Sutton. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 79/7/EEZ. # Predmet C-66/95.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 27. studenog 2014. # Kurt Hesse i Lutter & Partner GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-173/11.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 20. ožujka 2013. # Bimbo, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-277/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 11. srpnja 2013.#Aventis Pharmaceuticals, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice CULTRA – Raniji nacionalni verbalni žigovi SCULPTRA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-142/12.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2013. veljača 28.#Helga Petersen i Peter Petersen protiv Finanzamt Ludwigshafen.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Finanzgericht Rheinland-Pfalz.#Predmet C-544/11.