title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. rujna 2013.#Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials Co. Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Damping – Uredba (EZ) br. 826/2009 – Uvoz određenih opeka od magnezijevog oksida podrijetlom iz Kine – Uredba (EZ) br. 384/96 – Članak 2. stavak 10. točka (b) – Primjerena usporedba – Članak 11. stavak 9. – Djelomična privremena revizija – Obveza primjene iste metode kao u ispitnom postupku koji je doveo do uvođenja pristojbe – Promijenjene okolnosti.#Predmet C-15/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Damping — Uredba (EZ) br. 826/2009 — Uvoz određenih opeka od magnezijeva oksida podrijetlom iz Kine — Uredba (EZ) br. 384/96 — Članak 2. stavak 10. točka (b) — Primjerena usporedba — Članak 11. stavak 9. — Djelomična privremena revizija — Obveza primjene iste metode kao u ispitnom postupku koji je doveo do uvođenja pristojbe — Promijenjene okolnosti“
      U predmetu C‑15/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 11. siječnja 2012.,

         Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials Co. Ltd, sa sjedištem u Dashiqiaou (Kina), kojeg zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, avocats,
      žalitelj,
      a druge stranke u postupku su:

         Vijeće Europske unije, koje zastupa J.-P. Hix, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Berrisch, Rechtsanwalt, i N. Chesaites, barrister,
      tuženik u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju E. Gippini Fournier i H. van Vliet, u svojstvu agenata, s adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, G. Arestis (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. siječnja 2013.,
      odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez prijedloga odluke,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Dashiqiao Sanquiang Refractory Materials Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Dashiqiao) uloženom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda od 16. prosinca 2011., Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials protiv Vijeća (T‑423/09, još neobjavljena u Zborniku, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio njegov tužbeni zahtjev za poništenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 826/2009 od 7. rujna 2009. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1659/2005 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih opeka od magnezijeva oksida podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 240, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 134.; u daljnjem tekstu: pobijana uredba), u mjeri u kojoj antidampinška pristojba koja je u njoj utvrđena u odnosu na žalitelja nadmašuje onu koja bi bila primjenjiva na osnovi metode izračuna koja je primijenjena u početnom ispitnom postupku, uzimajući u obzir činjenicu da kineski porez na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) pri izvozu nije vraćen.

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996, L 56, str. 1.) zamijenjena je i kodificirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenog 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51., i ispravak SL 2010, L 7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.). Međutim, imajući u vidu dan donošenja pobijane uredbe, spor valja preispitati na temelju Uredbe br. 384/96, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2117/2005 od 21. prosinca 2005. (SL L 340, str. 17., u daljnjem tekstu: osnovna uredba), koja u članku 2. stavku 1. prvom podstavku te stavcima 8. i 10. predviđa:
               „1.   Uobičajena vrijednost obično se temelji na cijenama, koje su nezavisni kupci platili ili plaćaju, u uobičajenom tijeku trgovine, u zemlji izvoznici.
               […]
               8.   Izvozna cijena je stvarno plaćena cijena ili naplativa cijena za proizvod koji se prodaje radi izvoza iz zemlje izvoznice u Zajednicu.
               […]
               10.   Izvozna cijena i uobičajena vrijednost uspoređuju se primjereno. Usporedba se provodi na istoj razini trgovine i obuhvaća prodaje, što je moguće u bližem vremenu, pri čemu se u obzir uzimaju druge razlike koje utječu na usporedivost cijena. Ako uobičajena vrijednost i utvrđena izvozna cijena nisu usporedive, provode se odgovarajuće prilagodbe za svaki pojedini slučaj, a s obzirom na razlike među čimbenicima za koje se tvrdi, i dokazano je, da utječu na cijene i usporedivost cijena.
               Kod prilagodbe cijena izbjegavaju se dupliciranja, posebno u odnosu na diskonte, rabate, količine i razinu trgovine. Kada su navedeni uvjeti zadovoljeni, navode se sljedeći čimbenici za koje se mogu provesti prilagodbe:
               […]
               (b) uvozna davanja i neizravni porezi

               Prilagodba se provodi za uobičajenu vrijednost za iznose koji odgovaraju uvoznim troškovima ili neizravnim porezima obračunatim za istovjetan proizvod i za materijale fizički ugrađene u njega, a kada je takav proizvod namijenjen potrošnji u zemlji izvoznici i koje nisu naplaćene ili vraćene za proizvod izvezen u Zajednicu.
               [Prilagodba uobičajene vrijednosti provodi se za iznose uvoznih troškova ili neizravnih poreza kojima je opterećen istovjetan proizvod i materijal ugrađen u njega, kada je takav proizvod namijenjen potrošnji u zemlji izvoznici, a koji iznosi nisu naplaćeni ili su vraćeni pri izvozu proizvoda u Zajednicu]. (nesl. prij.)
               […]
               (k) ostali čimbenici

               Prilagodba se može provesti također i za razlike u drugim čimbenicima koji nisu predviđeni podstavkom (a) do (j) ako se pokaže da utječu na usporedivost cijena u skladu s ovim stavkom, a posebno ako kupci stalno plaćaju drukčije cijene na domaćem tržištu radi razlike u tim čimbenicima.”

               3

               Članak 11. osnovne uredbe u stavku 3. prvom podstavku i stavku 9. predviđa:
               „3.   Moguće je također revidirati i potrebu za daljnjom primjenom uvedenih mjera, ako je opravdano, na inicijativu Komisije, na zahtjev države članice ili, pod uvjetom da je isteklo razumno razdoblje od najmanje godinu dana od uvođenja konačne mjere, na zahtjev izvoznika, uvoznika ili proizvođača Zajednice koji sadrži dostatne dokaze koji potkrepljuju potrebu za privremenom revizijom.
               […]
               9.   U svim ispitnim postupcima za reviziju ili povrat koji se provode prema ovom članku, Komisija, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, primjenjuje istu metodu koju je primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do pristojbe, vodeći pritom računa o članku 2., a posebno o stavcima 11. i 12. tog članka, kao i o članku 17.”

         Činjenična osnova spora i pobijana uredba

               4

               Relevantni elementi činjenične osnove spora iskazani su u točkama 4., 5., 6. i 16. pobijane presude, kako slijedi:

                        „4

                        Dana 11. travnja 2005. Komisija Europskih zajednica donijela je Uredbu (EZ) br. 552/2005 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz određenih opeka od magnezijeva oksida podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 93, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 71., str. 19.) kojom je uvedena privremena antidampinška pristojba od 66,1 % primjenjiva na uvoz u Europsku zajednicu određenih opeka od magnezijeva oksida koje proizvodi [Dashiqiao].

                        5

                        Uredbom (EZ) br. 1659/2005 od 6. listopada 2005. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određenih opeka od magnezijeva oksida podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 267, str. 1.) Vijeće Europske Unije uvelo je konačnu antidampinšku pristojbu od 27,7 % primjenjivu na uvoz u Europsku zajednicu određenih opeka od magnezijeva oksida koje proizvodi [Dashiqiao].

                        6

                        Na zahtjev [Dashiqiaoa] Uredba br. 1659/2005 bila je predmetom djelomične privremene revizije na temelju članka 11. stavka 3. osnovne uredbe [...]. Po završetku te revizije Vijeće je donijelo [pobijanu uredbu] kojom je antidampinška pristojba primjenjiva na uvoz određenih opeka od magnezijeva oksida koje proizvodi [Dashiqiao] smanjena na 14,4 %.

                  […]

                        16

                        Napokon, u uvodnim izjavama 29. do 32. [pobijane] uredbe pod točkom 4. koja nosi naslov ‚Usporedba’ iskazano je sljedeće:

                                 ‚(29)

                                 Prosječna uobičajena vrijednost i prosječna izvozna cijena za svaku vrstu dotičnog proizvoda uspoređene su na temelju cijena fco tvornica te na istoj razini trgovine i istoj razini neizravnog oporezivanja. Kako bi se osigurala primjerena usporedba uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, u obzir su uzete razlike u čimbenicima za koje se tvrdilo i pokazalo da utječu na cijene i usporedivost cijena, u skladu s člankom 2. stavkom 10. osnovne uredbe. U tu svrhu izvršene su, prema potrebi i kada je bilo opravdano, prilagodbe za troškove transporta, osiguranja, manipuliranja i utovara, troškove kredita i plaćene antidampinške pristojbe.

                                 (30)

                                 Ispitnim je postupkom utvrđeno da PDV koji je plaćen na izvoznu prodaju nije vraćen, čak ni djelomično, što je bio slučaj u početnom ispitnom postupku. U objavi koja je dostavljena podnositelju zahtjeva u skladu s člankom 20. osnovne uredbe, stoga je navedeno da će izvozna cijena i uobičajena vrijednost biti utvrđene na temelju PDV‑a koji je plaćen ili koji treba platiti. Podnositelj zahtjeva tvrdio je da je takav pristup nezakonit. U vezi navedenih argumenata, napominje se sljedeće.

                                 (31)

                                 Prvo, u vezi argumenta da se u početnom ispitnom postupku koristila druga metoda, odnosno oduzimanje PDV‑a od uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, treba naglasiti da okolnosti tijekom razdoblja revizije ispitnog postupka (RRIP) nisu bile iste kao okolnosti tijekom razdoblja početnog ispitnog postupka. Dok je tijekom razdoblja početnog ispitnog postupka, kako je gore navedeno, PDV djelomično vraćen, što je zahtijevalo prilagodbu u skladu s člankom 2. stavkom 10., tijekom RRIP‑a PDV na izvoznu prodaju nije se vraćao. Stoga, nije bila potrebna prilagodba u pogledu PDV‑a izvozne cijene niti uobičajene vrijednosti. Čak i kad bi se navedeno moglo ocijeniti kao promjena metode, opravdava se na temelju članka 11. stavka 9. osnovne uredbe budući da su se okolnosti promijenile.

                                 (32)

                                 Drugi je argument koji je iznio podnositelj zahtjeva da bi metoda koja se koristi u ovoj reviziji umjetno povećala dampinšku maržu. Taj argument ne može se prihvatiti. Korištena je metoda neutralna. Ona ima isti učinak kao da, primjerice, za određene proizvode i poslove trgovačko društvo vrši prodaju u Zajednicu po izvoznoj cijeni koja ne dovodi do dampinga. Drugim riječima, čak i pod pretpostavkom da bi uključivanje PDV‑a na obje strane jednadžbe povećalo razliku između dva elementa, to bi, također, bio slučaj za one modele za koje nije bilo dampinga.’”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               5

               U prilog svojoj tužbi podnesenoj Općem sudu Dashiqiao je istaknuo dva tužbena razloga koji se odnose na povredu članka 2. stavka 10. i povredu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe.

               6

               S obzirom na to da ni jedan od dva tužbena razloga na kojima Dashiqiao temelji svoju tužbu nije usvojen, Opći sud je tužbu odbio u cijelosti.

         Žalbeni zahtjevi stranaka

               7

               Uloženom žalbom Dashiqiao zahtijeva od Suda:

                        —

                        da ukine pobijanu presudu i da sam odluči o sporu;

                        —

                        da prihvati zahtjeve podnesene u prvom stupnju i, slijedom toga, poništi antidampinšku pristojbu koja mu je nametnuta pobijanom uredbom ako ta pristojba nadmašuje onu koja bi bila primjenjiva na osnovi metode izračuna koja je primijenjena u početnom ispitnom postupku u skladu s člankom 2. stavkom 10. osnovne uredbe, uzimajući u obzir činjenicu da kineski porez pri izvozu nije vraćen;

                        —

                        da naloži Vijeću snošenje troškova obaju postupaka.

               8

               Vijeće zahtijeva od Suda:

                        —

                        ponajprije, da odbije žalbu;

                        —

                        ili podredno, da predmet vrati na odlučivanje Općem sudu;

                        —

                        ili treće, da odbije tužbu; i

                        —

                        naloži Dashiqiaou snošenje troškova.

               9

               Komisija zahtijeva da se žalba odbije i da Dashiqiao snosi troškove.

         O žalbi

               10

               U prilog svojoj žalbi kojom osporava pobijanu presudu samo u dijelu u kojem je odbijen njegov drugi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe, Dashiqiao navodi tri žalbena razloga.

         Prva dva žalbena razloga

      Argumentacija stranaka

               11

               U okviru svoga prvog žalbenog razloga Dashiqiao tvrdi da je Opći sud povrijedio pravo utoliko što je odbio odlučiti koja je metoda usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti primijenjena u početnom ispitnom postupku, zbog čega nije mogao valjano zaključiti da u postupku revizije nije bilo „promjene metode” u smislu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe. U tom pogledu žalitelj ističe da iz navedene odredbe proizlazi da isključivo promijenjene okolnosti dopuštaju institucijama primijeniti metodu drukčiju od one koja je upotrijebljena u početnom ispitnom postupku.

               12

               Dashiqiao naglašava da je Opći sud u točki 57. pobijane presude zamijenio pojmove promjene „metode prilagodbe” i promjene „metode usporedbe”. Žalitelj smatra nespornim da bi antidampinška pristojba nametnuta na uvoz njegovih proizvoda nakon postupka revizije bila manja da su institucije tijekom tog postupka primijenile metodu usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti koja je primijenjena u početnom ispitnom postupku.

               13

               U okviru svoga drugog tužbenog razloga Dashiqiao tvrdi da je Opći sud povrijedio pravo ocijenivši da su institucije dužne prestati primjenjivati metodu usporedbe između uvozne cijene i uobičajene vrijednosti koja je primijenjena u početnom ispitnom postupku ako bi takva metoda dovela do prilagodbe koja nije dopuštena člankom 2. stavkom 10. točkom (b) osnovne uredbe. Prema Dashiqiaou, Opći sud je zamijenio pojmove „prilagodbe” i „metode usporedbe”. Bilo bi dovoljno da je metoda usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti, koja je bila primijenjena u početnom ispitnom postupku, sukladna navedenom članku 2. stavku 10. pa da se institucije smatraju dužne primijeniti je i u postupku revizije na temelju članka 11. stavka 9. iste uredbe. Prema Dashiqiaou, međutim, institucije nisu primijenile prilagodbu u smislu navedenog članka 2. stavka 10. jer se primijenjena metoda usporedbe temeljila na uobičajenoj vrijednosti bez PDV‑a za koju takva prilagodba nije predviđena.

               14

               Dashiqiao ističe da metoda usporedbe „s uključenim PDV‑om” koja je primijenjena u postupku revizije ne dopušta da se vidi na koji način PDV plaćen na izvoznu prodaju utječe na usporedbu između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti. U tom bi smislu metoda usporedbe „bez PDV‑a” bila neutralna. K tome, žalitelj osporava primjenu navedenog članka 2. stavka 10. točke (b) na neizravni porez naplaćen u fazi krajnje prodaje kao temelj za utvrđivanje uobičajene vrijednosti. U tom pogledu dodaje kako upotreba uobičajene vrijednosti bez PDV‑a nije nespojiva s člankom 2. osnovne uredbe. Prema tome, Opći sud je pogrešno odlučio da je jedina metoda usporedbe sukladna navedenom članku 2. metoda koja počiva na prilagodbi sukladno članku 2. stavku 10. točki (b) osnovne uredbe.

               15

               Vijeće i Komisija osporavaju kako dopuštenost tako i osnovanost tih tužbenih razloga i zahtijevaju njihovo odbijanje.

         Utvrđenje Suda

               16

               Sukladno tekstu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe u svim ispitnim postupcima za reviziju koji se provode prema tom članku, Komisija primjenjuje, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, istu metodu koju je bila primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do pristojbe, vodeći pritom računa o članku 2. iste uredbe.

               17

               Valja istaknuti da se iznimka koja dopušta institucijama da u postupku revizije, u slučaju promijenjenih okolnosti, primijene metodu drukčiju od one koja je bila primijenjena u početnom ispitnom postupku mora usko tumačiti, kao i svako drugo odstupanje ili iznimka od općeg pravila (vidjeti presudu od 29. rujna 2011., Komisija protiv Irske, C‑82/10, točka 44. i citirana sudska praksa).

               18

               U tom je pogledu važno naglasiti da na institucijama leži teret dokazivanja promijenjenih okolnosti kako bi u postupku revizije mogle primijeniti metodu drukčiju od one primijenjene u početnom ispitnom postupku.

               19

               Kako je, međutim, riječ o iznimci zbog promijenjenih okolnosti u smislu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe, važno je konstatirati da obveza uskog tumačenja ne dopušta institucijama tumačenje i primjenu te odredbe na način koji nije u skladu s tekstom i svrhom te odredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. srpnja 2012., Vijeće protiv Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C‑337/09 P, točka 93.). U tom pogledu valja istaknuti da navedena odredba posebno predviđa da primijenjena metoda treba biti u skladu s odredbom članka 2. osnovne uredbe.

               20

               U predmetnom slučaju, iz točke 55. pobijane presude proizlazi da je u početnom ispitnom postupku izvršena prilagodba izvozne cijene u smislu članka 2. stavka 10. točke (b) osnovne uredbe, te da takva prilagodba nije izvršena u okviru postupka revizije zato što nisu bili ispunjeni uvjeti predviđeni tom odredbom. Prema točki 56. iste presude ta razlika ne predstavlja „promjenu metode” u smislu članka 11. stavka 9. te uredbe.

               21

               Dashiqiao u bitnom tvrdi da Opći sud, odbijajući odlučiti koja je metoda usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti primijenjena u početnom ispitnom postupku, nije mogao valjano zaključiti da nije bilo „promjene metode” u postupku revizije u smislu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe.

               22

               Opći sud je, međutim, odgovorio na pitanje metode usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti koja je primijenjena u postupku revizije i početnom ispitnom postupku, i to u okviru svojeg odgovora na prvi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 2. stavka 10. osnovne uredbe, koji Dashiqiao ne osporava u okviru ove žalbe. Naime, u točki 37. pobijane presude Opći sud je istakao da iz pobijane uredbe proizlazi da je Vijeće uzelo u obzir činjenicu da tijekom postupka revizije, za razliku od okolnosti koje su prevladavale u početnom ispitnom postupku, nisu bili ispunjeni uvjeti za prilagodbu uobičajene vrijednosti odnosno izvozne cijene na temelju članka 2. stavka 10. točke (b) osnovne uredbe, tako da nije bilo moguće primijeniti tu odredbu.

               23

               Osim toga, Opći sud je u točkama 35. i 38. pobijane presude naveo da su, s jedne strane, u početnom ispitnom postupku uobičajena vrijednost i izvozna cijena bile prilagođene na temelju članka 2. stavka 10. točke (b) navedene uredbe, uzimajući u obzir iznos PDV‑a koji je plaćen ili koji treba platiti, i da se, s druge strane, metoda primijenjena u postupku revizije sastojala u usporedbi uobičajene vrijednosti i izvozne cijene „s uključenim PDV‑om” samo na temelju opće odredbe navedene u prvoj i drugoj rečenici članka 2. stavka 10.

               24

               Prema tome, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao činjenično neutemeljen.

               25

               Što se tiče drugog žalbenog razloga, valja istaknuti da je u točki 56. pobijane presude Opći sud zaključio da razlika u pristupu Vijeća koju Dashiqiao osporava nije rezultat „promjene metode” u smislu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe. U točki 57. iste presude Opći sud je ocijenio da pojmovi „metoda” i „prilagodba” nisu podudarni i da se odustajanje od prilagodbe koja nije utemeljena u okolnostima predmetnog slučaja ne može smatrati promjenom metode u smislu te odredbe.

               26

               Opći sud je u istoj točki 57. također istaknuo da u tim okolnostima više nisu bili ispunjeni uvjeti iz članka 2. stavka 10. točke (b) osnovne uredbe. Osim toga, Opći sud je u točki 58. pobijane presude uzeo u obzir to da članak 11. stavak 9. iste uredbe predviđa da primijenjena metoda treba biti u skladu s odredbom članka 2. te uredbe i da institucije ne bi smjele primjenjivati metodu primijenjenu u početnom ispitnom postupku ako se u fazi revizije pokaže da primjena te metode ne bi bila u skladu s člankom 2. stavkom 10. točkom (b).

               27

               Imajući u vidu da članak 11. stavak 9. osnovne uredbe izrijekom traži da metoda koja se primjenjuje u postupku revizije poštuje zahtjeve iz članka 2. te uredbe, Opći sud je pravilno postupio kada je u točki 59. pobijane presude odlučio da takav postupak revizije ne može rezultirati prilagodbom koju ne dopušta članak 2. stavak 10. točka (b) navedene uredbe.

               28

               U tom je kontekstu Opći sud također uzeo u obzir u točki 60. pobijane presude da u tim okolnostima nije bilo potrebno odlučiti je li u predmetnom slučaju metoda primijenjena u početnom ispitnom postupku bila u skladu s člankom 2. stavkom 10. točkom (b) osnovne uredbe, s obzirom na to da u postupku revizije takva primjena ne bi bila sukladna toj odredbi jer traženi uvjeti nisu bili ispunjeni.

               29

               Naime, ponovna uspostava simetričnosti između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, koja predstavlja cilj svake prilagodbe na temelju članka 2. stavka 10. osnovne uredbe, u postupku revizije više nije bila potrebna jer je nestala asimetričnost koja je bila razlog prilagodbe izvršene u početnom ispitnom postupku, to jest djelomično vraćeni PDV pri izvozu.

               30

               Prema tome, tvrdnja Dahiqiaoa, prema kojoj je Opći sud povrijedio pravo odlučivši da je jedina metoda usporedbe koja je primjenjiva u postupku revizije, a koja je u skladu s člankom 2. osnovne uredbe, ona koja se temelji na stavku 10. točki (b) tog članka, bez učinka je naspram jasnog utvrđenja Općeg suda prema kojem ni jedna prilagodba kao takva više nije bila potrebna.

               31

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, prva dva žalbena razloga valja odbiti kao neosnovane.

         Treći žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               32

               Dashiqiao osporava zaključak Općeg suda iz točke 62. pobijane presude, prema kojem je Vijeće pokazalo da su se okolnosti između dvaju postupaka promijenile i da je ta izmjena bila takve naravi da opravdava odustajanje od primjene prilagodbe koja je upotrijebljena u početnom ispitnom postupku. Prema žalitelju, takav je zaključak očito pogrešan utoliko što promijenjene okolnosti na koje se Vijeće pozivalo, kako su rezimirane u točki 63. iste presude, nikako ne bi dopuštale zaključak da je takva promjena učinila metodu usporedbe upotrijebljenu u početnom ispitnom neprimjenjivom. Dashiqiao tvrdi, kako je uostalom i naveo argumentirajući svoj prvi žalbeni razlog, da činjenica, da je stopa kineskog PDV‑a pri izvozu koji je stvarno naplaćen porasla od početnog ispitnog postupka do postupka revizije s 4 na 17 %, ima za očitu posljedicu da je prilagodbu izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 10. točkom (k) trebalo izvršiti po stopi od 17, a ne 4 %. Razlika u stopi vraćenog PDV‑a mogla se na taj način u cijelosti obuhvatiti metodom usporedbe primijenjenom u početnom ispitnom postupku. Osim toga, žalitelj smatra da takav pristup nije u skladu sa zahtjevom prema kojem izuzetak zbog promijenjenih okolnosti, spomenut u točki 54. navedene presude, valja usko tumačiti.

               33

               Vijeće ističe da je treći žalbeni razlog istovremeno bez učinka, nedopušten i neosnovan. Prema Komisiji, taj je žalbeni razlog bez učinka i neosnovan.

         Utvrđenje Suda

               34

               Treba istaknuti da je u točki 62. pobijane presude Opći sud odlučio da je, pod pretpostavkom da je u postupku revizije Vijeće usvojilo neku drugu metodu usporedbe od one primijenjene u početnom ispitnom postupku, ta institucija u svakom slučaju pokazala da su se, s jedne strane, između početnog ispitnog postupka i postupka revizije okolnosti promijenile i da je, s druge strane, ta promjena bila takve naravi da opravdava odustajanje od primjene takve prilagodbe. Sam Opći sud je u točki 63. navedene presude istaknuo da je u početnom ispitnom postupku kineski PDV na izvoznu prodaju dotičnih proizvoda bio djelomično vraćen, dok je na domaću prodaju bio u cijelosti naplaćen, što više nije bilo slučaj u razdoblju obuhvaćenom postupkom revizije, čime je došlo do promijenjenih okolnosti u smislu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe.

               35

               Opći sud je mogao, ne povređujući pritom pravo, iz tog utvrđenja izvesti zaključak u točki 64. pobijane presude da je, imajući u vidu te promijenjene okolnosti, Vijeće imalo pravo u postupku revizije odustati od prilagodbe uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, jer mu je bilo moguće pristupiti primjerenoj usporedbi između te vrijednosti i te cijene „s uključenim PDV‑om”.

               36

               Naime, dovoljno je istaknuti da je prilagodba kojoj su institucije pristupile u početnom ispitnom postupku imala u vidu djelomično vraćeni kineski PDV pri izvozu koji je uzrokovao asimetričnost između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, što Dashiqiao ne osporava.

               37

               Stoga, kako je istaknuto u točki 28. ove presude, od trenutka kada je element koji je uzrokovao asimetričnost u početnom ispitnom postupku, to jest djelomično vraćeni PDV pri izvozu, prestao postojati, nikakav ispravak te asimetričnosti i posljedično nikakva prilagodba nisu više bili potrebni, neovisno o stvarno primijenjenoj metodi prilagodbe.

               38

               Prema tome, uzimajući u obzir promjenu okolnosti koje su opravdale prilagodbu, Opći sud je s pravom utvrdio da ovdje, ponajprije, nije bila riječ o promjeni metode nego o tome da nisu bili ispunjeni uvjeti za takvu prilagodbu te da bi, podredno, pretpostavljajući da je doista bila riječ o promjeni metode, navedena bila opravdana zbog promijenjenih okolnosti.

               39

               S obzirom na to da ni jedan od tri žalbena razloga na koje se poziva Dashiqiao u prilog svojoj žalbi ne može biti usvojen, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               40

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda koji se na temelju članka 184. stavka 1. istog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja izgubi spor dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Dashiqiao nije uspio u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je Vijeće zatražilo da snosi troškove, treba mu naložiti da snosi troškove žalbenog postupka. U skladu s člankom 140. stavkom 1. navedenog poslovnika, koji se također primjenjuje na žalbeni postupak na temelju stavka 1. navedenog članka 184., valjalo je odlučiti da Komisija snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Nalaže se Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials Co. Ltd snošenje troškova.

                        3.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 12. svibnja 2011. # Région Nord-Pas-de-Calais (T-267/08) i Communauté d’agglomération du Douaisis (T-279/08) protiv Europske komisije. # Spojeni predmeti T-267/08 i T-279/08.


Presuda Suda (puni sastav) od 19. listopada 2004.#Kunqian Catherine Zhu i Man Lavette Chen protiv Secretary of State for the Home Department.#Zahtjev za prethodnu odluku: Immigration Appellate Authority - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-200/02.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 19. rujna 2013.#Christian Van Buggenhout i Ilse Van de Mierop protiv Banque Internationale à Luxembourg SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de commerce de Bruxelles.#Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba Vijeća (EZ) br. 1346/2000 – Stečajni postupci – Članak 24. stavak 1. – Ispunjenje obveze u korist ‚dužnika nad kojim je otvoren stečajni postupak’ – Plaćanje izvršeno vjerovniku navedenog dužnika.#Predmet C-251/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      19. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba Vijeća (EZ) br. 1346/2000 — Stečajni postupci — Članak 24. stavak 1. — Ispunjenje obveze ‚u korist dužnika nad kojim je otvoren stečajni postupak’ — Plaćanje izvršeno vjerovniku ovog dužnika“
      U predmetu C‑251/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal de commerce de Bruxelles (Belgija), odlukom od 14. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2012., u postupku

         Christian Van Buggenhout i Ilse Van de Mierop, u svojstvu stečajnih upravitelja (curateurs à la faillite) društva Grontimmo SA,
      protiv

         Banque Internationale à Luxembourg SA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               Van Buggenhout i Van de Mierop, u svojstvu stečajnih upravitelja društva Grontimmo SA, oni sami, kao i C. Dumont de Chassart, avocat,

               —

               za Banque Internationale à Luxembourg SA V. Horsmans, avocat,

               —

               za belgijsku vladu M. Grégoire, M. Jacobs i L. Van den Broeck kao i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu J. Kemper i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu G. de Bergues i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za portuglsku vladu L. Inez Fernandes i S. Duarte Afonso, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. svibnja 2013.
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 24. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Van Buggenhout i Van de Mierop, u svojstvu stečajnih upravitelja društva Grontimmo SA (u daljnjem tekstu: Grontimmo) i Banque Internationale à Luxembourg SA (u daljnjem tekstu: BIL) povodom tužbe koja je podnesena protiv BIL‑a da bi navedeni vratio u masu, kojom upravljaju navedeni stečajni upravitelji, iznos koji je platio jednom od vjerovnika društva Grontimmo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 23. i 30. Uredbe br. 1346/2000 glase kako slijedi:

                        „(4)

                        Za pravilno je funkcioniranje unutarnjeg tržišta potrebno izbjegavati poticanje stranaka da prenose svoju imovinu ili sudski postupak iz jedne države članice u drugu, u potrazi za povoljnijim pravnim položajem (‚forum shopping’).

                  [...]

                        (23)

                        Za pitanja koja pokriva, ova Uredba trebala bi propisivati jedinstvena pravila o sukobu zakona koja zamjenjuju, unutar njihova područja primjene, nacionalna pravila međunarodnog privatnog prava. Osim ako nije drugačije određeno, mjerodavni propis je onaj države članice u kojoj se pokreće postupak [je otvoren stečaj] (lex concursus) [...]

                  [...]

                        (30)

                        Postoji mogućnost da neke zainteresirane osobe nemaju saznanja o pokrenutim postupcima [otvorenim stečajnim postupcima], te postupaju u dobroj vjeri na način koji je protivan novonastaloj situaciji. Kako bi se zaštitile takve osobe koje dužniku plaćaju [ispunjavaju obvezu] jer nemaju saznanja da su u drugoj državi pokrenuti postupci [otvoreni stečajni postupci], i kada bi ustvari trebali plaćati [ispunjavati obvezu] stečajnom upravitelju u drugoj državi, trebalo bi osigurati da takva plaćanja imaju učinak pokrića duga.”

               4

               Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupni stečajni postupak koji ima za posljedicu djelomičnu ili potpunu prodaju imovine dužnika [djelomičan ili potpun prestanak dužnikovih prava na upravljanje imovinom] i imenovanje stečajnog upravitelja.”

               5

               U članku 4. stavku 1. ove Uredbe navedeno je:
               „Ako ova Uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci pokrenuti [je takav stečaj otvoren] [...]”

               6

               Članak 21. stavak 1. Uredbe predviđa:
               „Stečajni upravitelj može zatražiti da obavijest o sudskoj odluci o pokretanju [otvaranju] stečajnog postupka i, ako je potrebno, odluka o njegovu imenovanju bude objavljena u bilo kojoj drugoj državi članici u skladu s postupcima objavljivanja propisanim u toj državi [...]”

               7

               U članku 24. Uredbe br. 1346/2000 propisano je:
               „1.   Kada se u državi članici ispunjava obveza u korist dužnika koji podliježe stečajnim postupcima pokrenutim [otvorenim] u drugoj državi članici, a trebala se ispunjavati u korist stečajnog upravitelja u tim postupcima, smatra se da je osoba koja je ispunila obvezu oslobođena te obveze ako nije imala saznanja o pokretanju [otvaranju stečajnog] postupka.
               2.   Kada je takva obveza ispunjena prije nego je izvršena objava propisana člankom 21., a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da osoba koja ju je ispunila nije imala saznanja o [otvaranju] stečajnog postupka; kada se obveza ispuni nakon izvršenja objave, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je osoba koja ju je ispunila imala saznanja o [otvaranju stečajnog] postupka.

         Belgijsko pravo

               8

               U belgijskom pravu stečaj je uređen Zakonom o stečaju od 8. kolovoza 1997.

               9

               Članak 14. ovog zakona propisuje da deklaratorne odluke o otvaranju stečajnog postupka postaju privremeno ovršne bez odgađanja od trenutka njihove objave, gdje odluka o otvaranju stečajnog postupka počinje proizvoditi učinke od 00.00 na dan njezine objave te proizvodi sve učinke od tog datuma.

               10

               Članak 16. navedenog zakona određuje da „dužniku, od dana proglašenja stečaja, u cijelosti prestaju sva prava upravljanja nad ukupnom imovinom, čak i onom koju bi mogao steći dok je u stečaju”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Grontimmo je poduzetnik nekretnina sa sjedištem u Antwerpenu (Belgija). Dana 11. svibnja 2006. protiv njega je podnesen prijedlog za otvaranje stečajnog postupka pred tribunal de commerce de Bruxelles.

               12

               Dana 22. i 24. svibnja 2006. dva društva, koja su bila dužnici Grontimma, izdala su dva čeka u korist Grontimma, ukupne vrijednosti 1.400.000 eura.

               13

               Dana 29. svibnja 2006. godišnja glavna skupština Grontimma prihvatila je ostavku članova uprave i imenovala nove, sve s prebivalištem u Južnoj Africi, s učinkom od tog datuma. Istog je dana Grontimmo stekao opciju kupnje u vrijednosti 1.400.000 eura, koju je izdao Kostner Development Inc. (u daljnjem tekstu: Kostner), društvo koje je osnovano 29. ožujka 2006. i koje ima svoje sjedište u Panami.

               14

               Dana 31. svibnja i 22. lipnja 2006. Grontimmo je otvorio dva računa u Dexia Banque Internationale à Luxembourg, koja je postala BIL. Dva čeka ukupne vrijednosti 1.400.000 eura najprije su uplaćena na prvi račun, a zatim prenesena na drugi.

               15

               Dana 2. lipnja 2006. novi članovi uprave Grontimma dali su pisani nalog Dexia Banque Internationale à Luxembourg za izdavanje čeka u vrijednosti 1.400.000 eura u korist Kostnera.

               16

               Nad Grontimmom je otvoren stečaj 4. srpnja 2006. presudom tribunal de commerce de Bruxelles, kojom su ovom društvu prestala prava na upravljanje imovinom s učinkom od prvog sata ovog datuma. Ova je odluka objavljena u Moniteur belge14. srpnja 2006., ali nije bila objavljena u Journal officiel du Grand‑Duché de Luxembourg.

               17

               Dana 5. srpnja 2006., izvršavajući nalog od 2. lipnja 2006., Dexia Banque Internationale à Luxembourg izdala je, u svrhu plaćanja opcije kupnje koju je izdao Kostner, i naplatila ček u iznosu od 1.400.000 eura u korist ovog društva.

               18

               Dana 21. rujna 2006. stečajni upravitelji društva Grontimmo zatražili su od Dexia Banque Internationale à Luxembourg vraćanje navedenog iznosa bez odgode, ističući pritom da je ovo plaćanje izvršeno protivno prestanku dužnikovih prava na upravljanje imovinom pa se stoga ne može istaknuti protiv kolektivnog tijela vjerovnika zato što je navedeno plaćanje izvršeno nakon otvaranja stečajnog postupka. Dexia Banque Internationale à Luxembourg odbila je vratiti navedeni iznos pozivajući se na činjenicu da nije znala za stečajni postupak i da se može pozvati na članak 24. Uredbe br. 1346/2000.

               19

               Budući da su svi pokušaji mirnog povrata navedenog iznosa ostali bez učinka, stečajni upravitelji društva Grontimmo pokrenuli su tužbom od 2. kolovoza 2010. glavni postupak pred sudom koji je uputio zahtjev.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev pita se može li se BIL pozivati na članak 24. Uredbe br. 1346/2000, uzimajući u obzir da stečajni upravitelji društva Grontimmo nisu u konkretnom slučaju objavili u Luxembourgu bitan sadržaj odluke o otvaranju stečajnog postupka nad ovim društvom, a i da se ne može legitimno zahtijevati od jedne bankarske institucije države članice da provjerava svaki dan je li nad njezinim klijentima iz drugih država članica otvoren stečajni postupak.

               21

               U ovim je okolnostima tribunal de commerce de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeći zahtjev za prethodnu odluku:
               „Kako treba tumačiti pojam „obveza u korist dužnika” iz članka 24. [Uredbe br. 1346/2000]? Treba li ovaj pojam tumačiti na način da uključuje plaćanje koje je izvršeno vjerovniku stečajnog dužnika na zahtjev tog dužnika, kada je subjekt koji je izvršio ovu obvezu plaćanja u ime i u korist stečajnog dužnika navedeno učinio ne znajući za otvaranje i postojanje stečaja nad dužnikom u drugoj državi članici?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da u njegov doseg ulazi plaćanje izvršeno po nalogu dužnika nad kojim je otvoren stečajni postupak njegovu vjerovniku.

               23

               Uvodno treba napomenuti da čak i ako Uredba br. 1346/2000 sadrži, među ostalim, i kolizijska pravila koja služe da bi se utvrdila međunarodna nadležnost kao i mjerodavno pravo (vidjeti, u ovom smislu, presudu od 5. srpnja 2012., ERSTE Bank Hungary, C‑527/10, točka 38. i navedena sudska praksa), članak 24. ove uredbe ne ubraja se u ta kolizijska pravila, nego predstavlja materijalnu odredbu koja se primjenjuje u svakoj državi članici neovisno o lex concursusu. Postavljeno pitanje ima za cilj samo saznati je li plaćanje poput ovoga, koje je u predmetnom slučaju Kostneru izvršila Dexia Banque Internationale à Luxembourg po nalogu Grontimma, obuhvaćeno stavkom 1. ove odredbe, prema kojem je subjekt koji u jednoj državi članici izvršava obvezu u korist dužnika nad kojim je otvoren stečajni postupak u drugoj državi članici, kada ju je trebao izvršiti stečajnom upravitelju u ovom postupku, oslobođen te obveze ako nije znao za otvaranje stečaja.

               24

               Za odgovor na ovo pitanje treba, kako ističu i svi zainteresirani koji su podnijeli očitovanja, istražiti obuhvaća li pojam ispunjenja obveze „u korist“ dužnika nad kojim je otvoren stečaj samo plaćanja ili druge činidbe stečajnom dužniku ili, također, plaćanja ili druge činidbe vjerovniku stečajnog dužnika.

               25

               Van Buggenhout i Van de Mierop, francuska vlada kao i Europska komisija smatraju da navedeni pojam ne uključuje plaćanje vjerovniku stečajnog dužnika. Nasuprot tome, BIL kao i belgijska, njemačka i portugalska vlada smatraju da je takva situacija obuhvaćena ovim pojmom.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi za tumačenje odredbe prava Unije treba uzeti u obzir kako njezin tekst i cilj tako i kontekst u kojem se javlja te ciljeve propisa čiji je ona dio (vidjeti osobito presudu od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland, C‑533/08, Zb., str. I‑4107., točka 4. i navedena sudska praksa).

               27

               Među ostalim, potreba za jedinstvenim tumačenjem uredaba Unije isključuje da se u slučaju nedoumice tekst jedne odredbe promatra odvojeno i zahtijeva da se, nasuprot tome, tumači i primjenjuje imajući u vidu inačice na ostalim službenim jezicima (u ovom smislu vidjeti presudu od 10. rujna 2009., Eschig, C‑199/08, Zb., str. I‑8295., točka 54. i navedena sudska praksa).

               28

               Kad je riječ, s jedne strane, o tekstu članka 24. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, treba napomenuti da, prema uobičajenom značenju pojma „u korist“, ispunjavanje obveze u korist subjekta nad kojim je otvoren stečajni postupak ne pokriva a priori situaciju u kojoj se obveza izvršava po njegovu nalogu u korist jednog od njegovih vjerovnika. U svojoj uobičajenoj uporabi navedeni izraz znači samo da se obveza izvršila u korist navedenog subjekta u stečaju, kako to potvrđuju i verzije ove odredbe na španjolskom („a favor de”), engleskom („for the benefit of”), talijanskom („a favore del”), nizozemskom („voordelen van de”) i portugalskom („a favor de”).

               29

               Štoviše, uvodna izjava 30. Uredbe br. 1346/2000 propisuje, posebice u verzijama na njemačkom („Zum Schutz solcher Personen, die [...] eine Zahlung an den Schuldner leisten”), engleskom („In order to protect such persons who make a payment to the debtor”) i švedskom („För att skydda sådana personer som infriar en skuld hos gäldenären”), da je situacija koja je posebno uređena u članku 24. stavku 1. ove Uredbe ona u kojoj se „plaćanje” vrši stečajnom dužniku.

               30

               Navedeni članak 24. stavak 1. propisuje da je obveza izvršena u korist stečajnog dužnika to trebala biti u korist stečajnoga upravitelja. Iz ovoga određenja nedvojbeno proizlazi da se ovaj članak odnosi na potraživanja dužnika koja su postala potraživanja kolektivnog tijela vjerovnika poslije otvaranja stečajnoga postupka.

               31

               Ovo dovodi do zaključka da su, prema tekstu odredbe čije se tumačenje traži, osobe koje ova odredba štiti dužnici stečajnog dužnika koji bilo izravno ili posredno izvršavaju u dobroj vjeri obvezu u korist navedenog dužnika.

               32

               S tim u vezi, okolnost da je u glavnom postupku riječ o banci koja je izvršila predmetno plaćanje po nalogu i za račun stečajnog dužnika nije važna. Čak i ako je banka ispunila obvezu ugovorenu u odnosu na ovog stečajnog dužnika, ona nije ispunila ovu obvezu „u korist” stečajnog dužnika u smislu članka 24. Uredbe br. 1346/2000, jer navedeni dužnik nije bio primatelj navedenog plaćanja.

               33

               Što se tiče, s druge strane, cilja članka 24. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 i zakonodavstva kojeg je dio, iz uvodne izjave 30. ove uredbe proizlazi da taj članak dopušta da se određene situacije koje su u suprotnosti s novim okolnostima nastalim povodom otvaranja stečajnoga postupka nađu izvan kontrole stečajnog upravitelja.

               34

               Navedeni članak 24. stavak 1. konkretno dopušta da se odluka koja se odnosi na otvaranje stečajnoga postupka ne prizna odmah, u onom dijelu u kojem bi dopuštala da se masa koja pripada kolektivnom tijelu vjerovnika umanji za dugove stečajnog dužnika, a koje su mu u dobroj vjeri namirili njegovi dužnici.

               35

               Međutim, važno je da se ova odredba ne tumači u smislu da dopušta da se masa istodobno umanji za dugove koje stečajni dužnik ima prema svojim vjerovnicima. Štoviše, ako bi se slijedilo takvo tumačenje, stečajni dužnik bi mogao, putem trećih subjekata koji ne znaju za otvaranje stečaja, prenijeti imovinu na tog vjerovnika ugrožavajući tako jedan od glavnih ciljeva Uredbe br. 1346/2000, naveden u uvodnoj izjavi 4. Uredbe, a koji se sastoji u tome da se izbjegne poticanje stranaka na prenošenje imovine iz jedne države članice u drugu u potrazi za povoljnijim pravnim položajem.

               36

               Iz sveukupnih razmatranja vezanih uz tekst i cilj članka 24. stavka 1., Uredbe br. 1346/2000, konteksta ove odredbe i ciljeva koje slijedi zakonodavstvo kojega je ona dio, proizlazi da situacija poput one u glavnom postupku, u kojoj je stečajni dužnik posredno izvršio obvezu jednom od svojih vjerovnika ne ulazi u doseg primjene navedene odredbe.

               37

               Međutim, okolnost da članak 24. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 nije primjenjiv na situaciju poput ove u glavnom postupku ne podrazumijeva sama po sebi obvezu spomenute banke da vrati spornu svotu kolektivnom tijelu vjerovnika. Pitanje eventualne odgovornosti ove banke uređeno je pravilima mjerodavnog nacionalnog prava.

               38

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 24. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku valja tumačiti na način da u njegov doseg ne ulazi plaćanje koje je po nalogu dužnika nad kojim je otvoren stečajni postupak izvršeno njegovu vjerovniku.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 24. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku valja tumačiti na način da u njegov doseg ne ulazi plaćanje koje je po nalogu dužnika nad kojim je otvoren stečajni postupak izvršeno njegovu vjerovniku.

                     potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. srpnja 2015.#María José Regojo Dans protiv Consejo de Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika − Direktiva 1999/70/EZ − Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članci 3. i 4. – Načelo nediskriminacije – ,Povremenoʻ osoblje − Odbijanje dodjeljivanja trogodišnjeg dodatka za radni staž – Objektivni razlozi.#Predmet C-177/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑177/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Španjolska), odlukom od 31. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 10. travnja 2014., u postupku
            María José Regojo Dans
            protiv
            Consejo de Estado,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Regojo Dans, J. Pérez de Sevilla y Gitard i A. Regojo Dans, abogados ,
            – za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, R. Vidal Puig i J. Enegren, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točke 1. i članka 4. točke 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između M. J. Regojo Dans i Consejo de Estado (Državno vijeće), njezina poslodavca, jer joj je potonji odbio odobriti trogodišnje dodatke za radni staž zbog njezina posebna svojstva „povremenog“ osoblja u smislu španjolskog prava (u daljnjem tekstu: pomoćno osoblje).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Sukladno odredbama članka 1. Direktive 1999/70 njezina je svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum […], koji je u Prilogu ovoj Direktivi, zaključen […] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE, CEEP)“.
            4. Člankom 1. Okvirnog sporazuma propisano je da je njegova svrha:
            „a) poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije;
            b) ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba, koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.“
            5. Članak 2. točka 1. Okvirnog sporazuma glasi kako slijedi:
            „Ovaj Sporazum se primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi [članici].“
            6. „Radnik zaposlen na određeno vrijeme“ definiran je u članku 3. točki 1. Okvirnog sporazuma kao „osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu [na određeno vrijeme], koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja“.
            7. „Usporedivi radnik, zaposlen na neodređeno vrijeme“ definiran je u članku 3. točki 2. Okvirnog sporazuma kao „radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine. U poduzeću u kojem nema [nijednog] usporedivog radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme, za usporedbu se koristi važeći kolektivni ugovor ili, ako nema primjenjivog kolektivnog ugovora, nacionalno pravo, kolektivni ugovori ili praksa“.
            8. Članak 4. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Načelo nediskriminacije“ u svojim točkama 1., 3. i 4. propisuje:
            „1. U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.
            […]
            3. Način primjene ovog članka utvrđuju države članice nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima i/ili socijalni partneri, uzimajući u obzir pravo Zajednice, nacionalno pravo, kolektivne ugovore i praksu.
            4. Vrijeme potrebno za stjecanje kvalifikacija, u vezi s posebnim uvjetima zapošljavanja, jednako je za radnike zaposlene na određeno vrijeme kao za radnike zaposlene na neodređeno vrijeme, osim u slučaju kada su različite kvalifikacije, stečene za obavljanje rada u određenom vremenu, opravdane iz objektivnih razloga.“
            9. Članak 5. navedenog okvirnog sporazuma, pod naslovom „Mjere za sprečavanje zlouporaba“, predviđa:
            „1. Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:
            (a) objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili [radnih] odnosa;
            (b) najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;
            (c) broj obnavljanja tih ugovora ili [radnih] odnosa.
            2. Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme:
            (a) smatrati ,uzastopnim‘;
            (b) smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.“
            Španjolsko pravo
            10. Članak 149. stavak 1. točka 18. španjolskog Ustava državi daje isključivu nadležnost u vezi s uređenjem pravnog sustava javne uprave i statusa njezinih službenika.
            11. Država je u okviru te nadležnosti donijela Zakon 7/2007 o temeljnom statusu javnih službenika (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público) od 12. travnja 2007. (BOE br. 89. od 13. travnja 2007., str. 16270., u daljnjem tekstu: Zakon 7/2007).
            12. Članak 8. Zakona 7/2007, pod naslovom „Pojam i vrste javnih službenika“ glasi:
            „1. Javni službenici su osobe koje u javnoj upravi uz naknadu obavljaju dužnosti u općem interesu.
            2. Javni službenici razvrstani su u:
            a) karijerne službenike.
            b) privremene službenike.
            c) ugovorne djelatnike zaposlene na temelju ugovorâ na neodređeno ili određeno vrijeme.
            d) pomoćno osoblje.“
            13. U članku 9. Zakona 7/2007 nalazi se definicija karijernih službenika koja glasi kako slijedi:
            „1. Karijerni službenici su osobe određene zakonom koje su dio javne uprave na temelju službeničkog odnosa uređenog upravnim pravom, u svrhu obavljanja stručne službe koja je trajne naravi, uz naknadu.
            2. U svakom slučaju, za obavljanje dužnosti koje podrazumijevaju izravno ili neizravno sudjelovanje u izvršavanju javne vlasti ili u zaštiti općih državnih interesa i interesa javne uprave zaduženi su isključivo službenici, pod uvjetima utvrđenima provedbenim zakonom svakog upravnog tijela.“
            14. U članku 12. Zakona 7/2007 nalazi se definicija pomoćnog osoblja:
            „1. Pomoćno osoblje čine osobe koje na temelju imenovanja privremeno izvršavaju samo zadaće koje su izričito određene kao zadaće od povjerenja ili zadaće koje podrazumijevaju posebno savjetovanje, za koje se isplaćuje plaća iz proračunskih sredstava namijenjenih za tu svrhu.
            2. Zakonima kojima je uređena javna služba i koji su doneseni radi provedbe ovog zakona određena su upravljačka tijela javne uprave u kojima se može zaposliti ta vrsta osoblja. Upravljačka tijela utvrđuju najveći broj tog osoblja. Taj broj, kao i njihova plaća javno se objavljuju.
            3. Imenovanja na dužnost i razrješenja su slobodna. U svakom slučaju, do razrješenja dolazi u isto vrijeme kad tijelo u kojem se obavlja zadaća od povjerenja ili zadaća koja podrazumijeva posebno savjetovanje opozove te zadaće.
            4. Svojstvo pomoćnog osoblja ne može se uzeti u obzir kao kvalifikacija za pristup javnoj službi ili napredovanje unutar službe. […]
            5. Opća pravila koja se primjenjuju na karijerne službenike primjenjuju se na pomoćno osoblje ako je to u skladu s naravi položaja tih službenika.“
            15. Sukladno odredbama članka 22. Zakona 7/2007, koji se nalazi u okviru Poglavlja III. navedenog zakona o plaćama službenika u javnoj službi, plaće karijernih službenika sastoje se od osnovne plaće i dodatnih naknada.
            16. Članak 23. Zakona 7/2007 glasi:
            „Osnovna plaća, koja je utvrđena Zakonom o državnom proračunu, sastoji se isključivo od sljedećih elemenata:
            a) plaće predviđene za svaku profesionalnu klasifikacijsku podskupinu, ili, ako ne postoje podskupine, za svaku profesionalnu klasifikacijsku skupinu;
            b) trogodišnjih dodataka, koji se utvrđuju u fiksnom iznosu, koji odgovaraju svakoj profesionalnoj klasifikacijskoj podskupini, ili, ako ne postoje podskupine, svakoj profesionalnoj klasifikacijskoj skupini, za svako razdoblje od tri godine provedene u službi.“
            17. Člankom 25. Zakona 7/2007 plaća privremenih službenika određena je kako slijedi:
            „1. Privremenim službenicima isplaćuje se osnovna plaća i dodaci u vidu trinaeste i četrnaeste plaće, koji odgovaraju svakoj profesionalnoj klasifikacijskoj podskupini, ili, ako ne postoje podskupine, svakoj profesionalnoj klasifikacijskoj skupini. Isplaćuju im se i dodatne naknade iz članka 24. točaka (b), (c) i (d), kao i dodaci koji odgovaraju početnoj kategoriji razreda ili stupnja na koje su imenovani.
            2. Priznaju se trogodišnji dodaci za radni staž koji odgovaraju radu izvršenom prije stupanja na snagu ovog zakona, koji na plaću i dodatke imaju učinak tek od njegova stupanja na snagu.“
            18. Članak 26. Zakona 2/2012 o financijskim odredbama za 2012. (Ley 2/2012 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2012) od 29. lipnja 2012. (BOE br. 156, od 30. lipnja 2012., str. 46432.), u svojem stavku 4. propisuje:
            „Pomoćnom osoblju isplaćuje se plaća i dodaci u vidu trinaeste i četrnaeste plaće koji odgovaraju klasifikacijskoj skupini ili podskupini s kojom Ministarstvo financija i javne uprave poistovjećuje njihove dužnosti, kao i dodatne naknade koje odgovaraju radnom mjestu predviđenom za pomoćno osoblje, na kojem su zaposleni […].
            Karijernim službenicima, koji su kao aktivni ili upućeni službenici zaposleni na radnim mjestima predviđenima za pomoćno osoblje isplaćuje se osnovna plaća koja odgovara njihovoj klasifikacijskoj skupini ili podskupini, uključujući i trogodišnje dodatke za radni staž ako je to slučaj, kao i dodatne naknade koje odgovaraju radnom mjestu na kojem su zaposleni.“
            19. Zakon 30/1984 o mjerama za reformu javne uprave (Ley 30/1984 de Medidas para la Reforma de la Función Pública) od 2. kolovoza 1984. (BOE br. 185. od 3. kolovoza 1984., str. 22629.; u daljnjem tekstu: Zakon 30/1984), sadržava članak 20. pod naslovom „Postupak popunjavanja radnih mjesta“. Taj članak u svojim stavcima 2. i 3. propisuje:
            „2. Vlada i, u okviru svojih ovlasti, vladina vijeća autonomnih zajednica i plenarna skupština lokalnih jedinica određuju broj radnih mjesta na kojima se zapošljava pomoćno osoblje, kao i njihove značajke i plaću, u granicama proračunskih sredstava namijenjenih za tu svrhu.
            Pomoćno osoblje obavlja samo one zadaće koje su izričito određene kao zadaće od povjerenja ili zadaće koje podrazumijevaju posebno savjetovanje; imenovanje na dužnost i razrješenje su slobodni i za njih su isključivo zaduženi ministri i državni tajnici te, ako je to slučaj, vladina vijeća autonomnih zajednica i predsjednici lokalnih jedinica. Pomoćno osoblje automatski se razrješuje s dužnosti u slučaju da tijelo u okviru kojeg se obavlja zadaća od povjerenja ili zadaća koja podrazumijeva posebno savjetovanje opozove te zadaće.
            3. Činjenica zaposlenja na radnom mjestu koje je namijenjeno pomoćnom osoblju ne može ni u kom slučaju biti uzeta u obzir kao kvalifikacija za pristup javnoj službi ili napredovanje unutar službe.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            20. Tužiteljica u glavnom postupku zaposlena je od 1. ožujka 1996. u Consejo de Estado kao pomoćno osoblje i tamo obavlja funkciju voditelja tajništ va stalnoga savjetnika.
            21. U razdoblju od 4. srpnja 1980. do 1. ožujka 1996., bila je zaposlena kao pomoćno osoblje u Tribunal Constitucional (Ustavni sud) i u Consejo Económico y Social (Gospodarsko i socijalno vijeće).
            22. Tužiteljica u glavnom postupku podnijela je 25. siječnja 2012. Conseju de Estado zahtjev kojim, s jedne strane, traži da joj se prizna pravo na isplatu trogodišnjih dodataka za radni staž za posao koji je obavljala u različitim službama javne uprave od 1980. i, s druge strane, pravo na isplatu iznosa koji odgovara tim dodacima za posljednje četiri godine.
            23. Predsjednik Conseja de Estado odbio je taj zahtjev odlukom od 24. srpnja 2012.
            24. Stoga je tužiteljica u glavnom postupku sudu koji je uputio zahtjev podnijela tužbu za poništenje te odluke, jer nije u skladu s pravom Unije i osobito s člankom 4. Okvirnog sporazuma.
            25. Taj sud navodi da Zakon 7/2007 ne propisuje dodjelu tih trogodišnjih dodataka za radni staž pomoćnom osoblju, za razliku od onoga što je predviđeno za karijerne ili privremene službenike. Na temelju Zakona 2/2012, karijernom službeniku u svojstvu upućenog radnika, koji je raspoređen na radno mjesto predviđeno za pomoćno osoblje, isplaćuje se plaća i dodaci koji odgovaraju njegovoj izvornoj klasifikacijskoj skupini, uključujući i trogodišnje dodatke za radni staž.
            26. Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da su prema sudskoj praksi Tribunala Supremo (Vrhovni sud) koja se odnosi na pomoćno osoblje, takva radna mjesta iznimna i da se odnose samo na obavljanje zadaća „od povjerenja i onih koje podrazumijevaju posebno savjetovanje“. Slijedom toga, taj isti sud smatra da to osoblje ne može obavljati dužnosti koje se odnose na uobičajene upravne zadaće, bilo da je riječ o pružanju usluga upravi ili o donošenju akata povezanih sa samom upravnom organizacijom. Te funkcije, zbog njihove izravne povezanosti s ustavnim načelima upravne objektivnosti i djelotvornosti, treba dodijeliti samo javnim službenicima koji su izabrani prema načelima jednakosti, zasluga i sposobnosti.
            27. Imajući u vidu tu sudsku praksu, ali i poseban odnos koji upravu povezuje s pomoćnim osobljem, koji se temelji na posebnom savjetovanju i povjerenju, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje, s jedne strane, može li se to osoblje usporediti s radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme u smislu članka 3. Okvirnog sporazuma. S druge strane, postavlja pitanje o tome bi li pozivanje na pomoćno osoblje trebalo ograničiti na slučajeve kad postoji očito opravdana potreba za tom vrstom osoblja, kako bi se izbjegla bilo kakva zlouporaba i utvrdile plaće i dodaci koji su uravnoteženi s plaćama i dodacima predviđenima za druge službenike javnog sektora čije dužnosti imaju sličan profesionalni sadržaj.
            28. U tim je okolnostima Tribunal Supremo odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Je li pojam ‚pomoćno osoblje’ koji trenutno uređuje članak 12. [Zakona 7/2007], a koji je prethodno bio uređen člankom 20. stavkom 2. [Zakona 30/1984] obuhvaćen definicijom ‚radnika zaposlenog na određeno vrijeme’ iz članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma […]?
            2. Primjenjuje li se na ‚pomoćno osoblje’ načelo nediskriminacije iz članka 4. stavka 4. navedenog […] Okvirnog sporazuma kako bi mu se priznale i isplatile naknade koje se na temelju staža isplaćuju karijernim službenicima, ugovornim djelatnicima na neodređeno vrijeme, privremenim službenicima i ugovornim djelatnicima na određeno vrijeme?
            3. Ulazi li režim slobodnog imenovanja i razrješenja, utemeljen na povjerenju, koji se primjenjuje na to pomoćno osoblje na temelju dva ranije navedena zakona, u objektivne razloge koje navodi taj članak 4. radi opravdanja različitog postupanja?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            29. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „radnik zaposlen na određeno vrijeme“ u smislu članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da se primjenjuje na radnika poput tužiteljice u glavnom postupku.
            30. Kao što to proizlazi iz samog teksta članka 2. točke 1. Okvirnog sporazuma njegovo je osobno područje primjene široko određeno, s obzirom na to da se odnosi općenito na „radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici“ (vidjeti presude Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 56., kao i Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
            31. Osim toga, definicija pojma „radnici zaposleni na određeno vrijeme“ u smislu Okvirnog sporazuma, navedena u njegovu članku 3. stavku 1., obuhvaća sve radnike, neovisno o tome radi li se o poslodavcu iz javnog ili privatnog sektora za kojeg su vezani i kako je njihov ugovor klasificiran prema nacionalnom pravu (presuda Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 29. kao i navedena sudska praksa).
            32. Imajući u vidu značaj načela jednakog postupanja i nediskriminacije, koja su dio općih načela prava Unije, odredbama koje su Direktivom 1999/70 i Okvirnim sporazumom predviđene kako bi se radnicima zaposlenima na određeno vrijeme zajamčilo uživanje jednakih prednosti poput onih predviđenih za usporedive radnike zaposlene na neodređeno vrijeme, treba priznati – osim ako različito postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga – opći učinak, jer predstavljaju pravna pravila socijalnog prava Unije od posebnog značaja, koja se na svakog radnika moraju primjenjivati kao minimalni zaštitni zahtjevi (presuda Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 27.).
            33. Slijedom toga, Direktiva 1999/70 i Okvirni sporazum primjenjuju se na sve radnike koji pružaju usluge uz naknadu u okviru radnog odnosa na određeno vrijeme koji ih veže za njihova poslodavca (presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 28., kao i Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 30. i navedena sudska praksa).
            34. Valja istaknuti da sama okolnost da se radnika na temelju nacionalnog prava smatra pomoćnim radnikom ili da njegov ugovor o radu karakteriziraju pojedini posebni aspekti, kao što su to u glavnom postupku privremena narav, slobodno imenovanje i razrješenje s dužnosti ili činjenica da taj radnik treba obavljati zadaću od povjerenja ili onu koja podrazumijeva posebno savjetovanje, nije u tom smislu relevantna, jer bi korisni učinak Direktive 1999/70 i Okvirnog sporazuma kao i njihova ujednačena primjena u državama članicama bili dovedeni u pitanje kad bi se potonjima ostavila mogućnost da pojedine kategorije osoba samovoljno isključe iz uživanja zaštite koja se želi postići tim instrumentima Unije (vidjeti analogijom presudu Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 29.).
            35. Iz odredbi članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma proizlazi da ugovor o radu ili radni odnos na određeno vrijeme karakterizira činjenica da je prestanak navedenog ugovora ili navedenog radnog odnosa „utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja“. Stoga, ugovor o radu ili radni odnos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji automatski prestaje u slučaju opoziva zadaće od strane tijela u okviru kojeg taj radnik obavlja zadaću, treba smatrati ugovorom čiji prestanak je određen „nastupanjem određenog događaja“ u smislu navedenog članka 3. točke 1.
            36. Stoga se na radnika koji se nalazi u takvoj situaciji primjenjuje članak 3. točka 1. Okvirnog sporazuma.
            37. Slijedom toga na prvo pitanje valja odgovoriti da pojam „radnik zaposlen na određeno vrijeme“ u smislu članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da se primjenjuje na radnika poput tužiteljice u glavnom postupku.
            Drugo i treće pitanje
            38. Svojim drugim i trećim pitanjem, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji bez ikakvog opravdanja iz objektivnih razloga isključuje pomoćno osoblje iz prava na isplatu trogodišnjih dodataka za radni staž, koji se među ostalim priznaju karijernim službenicima.
            39. Kao što to proizlazi iz samog njihova teksta, ta se pitanja ne odnose na tumačenje članka 5. Okvirnog sporazuma kojim se posebno žele spriječiti zlouporabe koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme (presuda Deutsche Lufthansa, C‑109/09, EU:C:2011:129, t. 32.).
            40. Sukladno članku 1. točki (a) Okvirnog sporazuma, jedan od njegovih ciljeva je poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije. Također, treći odlomak preambule navedenog Okvirnog sporazuma utvrđuje da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije“. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj tog Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (vidjeti presude Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 47., i Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 22., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 29., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 34.).
            41. Svrha je Okvirnog sporazuma, osobito njegova članka 4., primjena navedenog načela na radnike zaposlene na određeno vrijeme radi sprječavanja da se poslodavac radnim odnosom takve prirode koristi kako bi tim radnicima uskratio prava koja se priznaju radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme (presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 37.; Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 48., i Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 23., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 30., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 35.).
            42. S obzirom na ciljeve koje se želi postići Okvirnim sporazumom, kako su navedeni u dvije prethodne točke ove presude, članak 4. tog sporazuma treba tumačiti tako da se njime izražava načelo socijalnog prava Unije koje se ne može tumačiti restriktivno (vidjeti presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 38.; Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 114.; Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 49., i Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 24., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 31., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 36.).
            43. Što se tiče trogodišnjih dodataka za radni staž, Sud je već presudio da takvi dodaci – španjolskim pravom predviđeni za karijerno osoblje u zdravstvenim ustanovama koji su zaposleni na neodređeno vrijeme izuzev privremenog osoblja, kao i za profesore zaposlene kao karijerne službenike autonomne zajednice izuzev profesora zaposlenih kao privremenih službenika, te za izvanredne profesore autonomne zajednice zaposlene na neodređeno vrijeme izuzev izvanrednih profesora zaposlenih na određeno vrijeme – spadaju pod pojam „uvjeta zapošljavanja“ iz članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 47. i 48., kao i Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 50. do 58., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 32. do 34., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 37.).
            44. Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, kad je riječ o trogodišnjim dodacima za radni staž poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koji predstavljaju uvjete zapošljavanja u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme ne smije se – bez ikakvog objektivnog opravdanja – postupati na nepovoljniji način nego prema radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti u tom smislu presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 42. i 47.; Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 126., kao i Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 53.).
            45. U tom smislu valja podsjetiti da je „usporedivi radnik, zaposlen na neodređeno vrijeme“ definiran u članku 3. točki 2. Okvirnog sporazuma kao „radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine“.
            46. Radi ocjene obavljaju li radnici isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma potrebno je, u skladu s člankom 3. točkom 2. i člankom 4. točkom 1. potonjeg, voditi računa o cijelom nizu čimbenika poput naravi njihova posla, njihovoj stručnoj osposobljenosti/vještinama, uvjetima stručnog osposobljavanja i radnim uvjetima (vidjeti u tom smislu presudu Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 66., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 37., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 43.).
            47. U ovom slučaju, španjolska vlada navodi da pomoćno osoblje predstavlja zasebnu profesionalnu kategoriju koja se od ostalih kategorija javnih službenika predviđenih španjolskim pravom razlikuje u odnosu na njihove radne odnose, dužnosti ili zadaće koje obavljaju, kriterije zapošljavanja ili na njihove plaće. Stoga, prema mišljenju te vlade, različito postupanje prema pomoćnom osoblju i ostalim nacionalnim javnim službenicima nije svedeno samo na dodatak za radni staž o kojem je riječ u glavnom postupku.
            48. Nadalje, navedena vlada ističe da se pomoćno osoblje – za razliku od karijernih službenika koji se u skladu s nacionalnim pravom odabiru u postupcima koji jamče poštovanje ustavnih načela jednakosti, zasluga i sposobnosti – slobodno imenuje radi ispunjenja posebne zadaće od povjerenja ili one koja podrazumijeva posebno savjetovanje, koje nisu trajne naravi. Do razrješenja s dužnosti dolazi također slobodno i to automatski u slučaju opoziva zadaće od strane tijela u okviru kojeg se ona obavlja. Prema mišljenju te vlade, taj sustav imenovanja i razrješenja opravdan je posebnošću funkcije dodijeljene pomoćnom osoblju, koja se temelji na povjerenju u okviru radnog mjesta političke ili slične naravi.
            49. Međutim, kao što se to čini da proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, dužnost koju obavlja tužiteljica u glavnom postupku ne sastoji se od obavljanja posebne zadaće povezane s javnom vlašću, već se više odnosi na izvršavanje poslova suradnje koji se odnose na aktivnosti upravne prirode.
            50. U svakom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev je u tim okolnostima da utvrdi nalaze li se karijerni službenici i pomoćno osoblje – u odnosu na koje se tvrdi da postoji različito postupanje u pogledu uvjeta zapošljavanja – u usporedivoj situaciji kada je riječ o isplati trogodišnjih dodataka za radni staž o kojima je riječ u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 67., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 39., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 44.).
            51. Ako navedeni sud utvrdi da dužnosti koje obavlja tužiteljica u glavnom postupku u svojstvu pomoćnog osoblja Conseja de Estado nisu iste ili slične onima koje obavlja karijerni službenik u okviru te uprave ili drugih javnih ustanova u kojima je prije radila u tom istom svojstvu, iz toga bi slijedilo da se tužiteljica u glavnom postupku ne nalazi u situaciji koja je usporediva sa situacijom karijernog službenika.
            52. Ako s druge strane, taj sud smatra da je tužiteljica u glavnom postupku u svojstvu pomoćnog osoblja izvršavala dužnost koja je ista ili slična dužnosti koju obavlja karijerni službenik Conseja de Estada ili druge slične institucije, čini se da bi jedina značajka – prema kojoj bi se njezina situacija mogla razlikovati od one karijernog službenika – bila privremena narav radnog odnosa koja je veže za njezina poslodavca prilikom obavljanja razdobljâ rada u svojstvu pomoćnog osoblja.
            53. U tom bi se slučaju ta tužiteljica našla u situaciji koja je usporediva sa situacijom navedenog karijernog službenika i trebalo bi provjeriti postoji li objektivni razlog koji opravdava različito postupanje prema tim dvama radnicima, jer je ono u ovom slučaju posljedica odbijanja dodjele trogodišnjih dodataka za radni staž za navedeno razdoblje rada tužiteljice u glavnom postupku.
            54. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „objektivni razlozi“ iz članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma ne treba razumjeti kao da omogućava opravdanje različitog postupanja prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme na temelju činjenice da je ta razlika u postupanju propisana nacionalnim općim i apstraktnim pravnim pravilom, poput zakona ili kolektivnog ugovora (presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 57., kao i Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 54., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 40., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 47.).
            55. Navedeni pojam zahtijeva da utvrđeno nejednako postupanje bude opravdano postojanjem preciznih i točnih elemenata koji karakteriziraju uvjet zapošljavanja o kojem je riječ, u posebnom kontekstu u kojem se nalazi i na temelju objektivnih i transparentnih kriterija, kako bi se provjerilo odgovara li ta nejednakost stvarnoj potrebi, može li postići cilj koji se želi ostvariti i je li za tu svrhu neophodna. Navedeni elementi mogu, među ostalim, biti posljedica posebne naravi zadataka za čije ispunjenje su sklapani ugovori na određeno vrijeme i karakteristika svojstvenih tim zadacima ili, ako je to slučaj, slijeđenja legitimnog cilja socijalne politike države članice ( vidjeti presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 53. i 58., i Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 55., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 41., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 48.).
            56. S druge strane, pozivanje na samu privremenu narav posla osoblja u javnoj upravi nije u skladu s tim zahtjevima i stoga ne može predstavljati objektivni razlog u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma (presuda Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 56., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 42., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 49.).
            57. Različito postupanje kad je riječ o uvjetima zapošljavanja između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme ne može se opravdati kriterijem koji na općenit i apstraktan način upućuje na samo trajanje zaposlenja. Priznavanjem da je sama privremena narav radnog odnosa dovoljna za opravdanje jedne takve razlike oduzela bi se srž ciljevima Direktive 1999/70 i Okvirnog sporazuma. Umjesto poboljšanja kvalitete rada na određeno vrijeme i poticanja jednakosti u postupanju koja se zahtijeva kako Direktivom 1999/70 tako i Okvirnim sporazumom, primjenom jednog takvog kriterija produljilo bi se održavanje nepovoljnog položaja radnika zaposlenih na određeno vrijeme (vidjeti presude Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 57., i Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 38., kao i rješenja Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, t. 43., i Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, t. 50.).
            58. Španjolska vlada tvrdi da je različito postupanje o kojem je riječ u glavnom postupku prema karijernim službenicima i pomoćnom osoblju opravdano postojanjem takvih objektivnih razloga. U tom smislu ističe, kao prvo, da se pomoćno osoblje imenuje za ispunjenje zadaće privremene naravi. Nadalje tvrdi da se posebna narav zadataka i posebnost funkcije pomoćnog osoblja, koji podrazumijevaju obavljanje zadaća od povjerenja ili zadaća koje podrazumijevaju posebno savjetovanje, ne mogu izjednačiti sa zadaćama koje podrazumijevaju zadatke trajne naravi u upravnoj organizaciji. Navodi, kao drugo, činjenicu da su imenovanje i razrješenje s dužnosti tog osoblja slobodni, u smislu da poslodavac nije dužan držati se nikakvih formalnosti po tom pitanju. Kao treće, tvrdi da su radna mjesta na kojima je zaposleno pomoćno osoblje iznimna i da se osobe koje se zaposle u tom svojstvu obično ne zadržavaju u službi na dugo vrijeme. Naposljetku, kao četvrto tvrdi da, budući da trogodišnji dodaci za radni staž o kojima je riječ u glavnom postupku predstavljaju nagradu koja se odobrava osoblju koje trajno ostaje u upravnoj službi obavljajući u njoj samo upravne funkcije, bilo bi proturječno dodijeliti ih pomoćnom osoblju koje ne odgovara tim karakteristikama.
            59. U tom smislu valja istaknuti, s jedne strane, da iako je u načelu na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni predstavljaju li ti argumenti objektivne razloge u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, privremena narav pomoćnog osoblja ne može se ni u kom slučaju smatrati takvim razlogom uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točkama 54. do 57. ove presude.
            60. S druge strane, iako bi određene razlike koje se odnose na zapošljavanje karijernih službenika, traženu stručnu osposobljenost i narav zadataka za koje trebaju preuzeti odgovornost načelno mogle opravdati različito postupanje prema pomoćnom osoblju glede njihovih uvjeta zapošljavanja (vidjeti analogijom presudu Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 78.), čini se da to u glavnom postupku nije slučaj.
            61. Naime iz samog teksta članka 26. stavka 4. drugog podstavka Zakona 2/2012 proizlazi da karijerni službenici kao aktivni ili upućeni službenici koji su zaposleni na radnom mjestu namijenjenom pomoćnom osoblju imaju pravo na trogodišnje dodatke za radni staž o kojima je riječ u glavnom postupku. Činjenici da ti karijerni službenici mogu primati te dodatke, uključujući i tijekom razdoblja u kojem obavljaju dužnosti pomoćnog osoblja, protivan je argument prema kojem posebna narav zadaće od povjerenja ili zadaće koja podrazumijeva posebno savjetovanje, čije obavljanje je dodijeljeno pomoćnom osoblju, razlikuje te dvije vrste osoblja i opravdava različito postupanje prema njima kada je riječ o dodjeli navedenih dodataka.
            62. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo i treće postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji bez ikakva opravdanja iz objektivnih razloga pomoćno osoblje isključuje iz prava na isplatu trogodišnjeg dodatka za radni staž, koji se među ostalim dodjeljuje karijernim službenicima, ako se u odnosu na isplatu tog dodatka te dvije kategorije radnika nalaze u usporedivim situacijama, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            Troškovi
            63. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Pojam „radnik zaposlen na određeno vrijeme“ u smislu članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da se primjenjuje na radnika poput tužiteljice u glavnom postupku.
            2. Članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji bez ikakva opravdanja iz objektivnih razloga pomoćno osoblje isključuje iz prava na isplatu trogodišnjeg dodatka za radni staž, koji se među ostalim dodjeljuje karijernim službenicima, ako se u odnosu na isplatu tog dodatka te dvije kategorije radnika nalaze u usporedivim situacijama, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. svibanj 24.#Amia Spa, in liquidazione protiv Provincia Regionale di Palermo.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Commissione Tributaria Provinciale di Palermo.#Predmet C-97/11.