title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. veljače 2014. # Airport Shuttle Express scarl i Giovanni Panarisi (C-162/12) i Società Cooperativa Autonoleggio Piccola arl i Gianpaolo Vivani (C-163/12) protiv Comune di Grottaferrata. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Italija. # Prethodno pitanje - Članak 49. UFEU-a, članak 101. UFEU-a i članak 102. UFEU-a - Uredba (EEZ) br. 2454/92 - Uredba (EZ) br. 12/98 - Djelatnost iznajmljivanja automobila s vozačem - Nacionalni i regionalni propisi - Dozvola koju izdaju općine - Uvjeti - Potpuno unutarnje situacije - Nadležnost Suda - Dopuštenost pitanja. # Spojeni predmeti C-162/12 i C-163/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Članak 49. UFEU‑a, članak 101. UFEU‑a i članak 102. UFEU‑a — Uredba (EEZ) br. 2454/92 — Uredba (EZ) br. 12/98 — Djelatnost iznajmljivanja automobila s vozačem — Nacionalni i regionalni propisi — Dozvola koju izdaju općine — Uvjeti — Potpuno unutarnje situacije — Nadležnost Suda — Dopuštenost pitanja“
      U spojenim predmetima C‑162/12 i C‑163/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija), odlukama od 19. listopada 2011. i 1. prosinca 2011., koje je Sud zaprimio 2. travnja 2012., u postupcima

         Airport Shuttle Express scarl (C‑162/12),

         Giovanni Panarisi (C‑162/12),

         Società Cooperativa Autonoleggio Piccola arl (C‑163/12),

         Gianpaolo Vivani (C‑163/12)
      protiv

         Comune di Grottaferrata,

      uz sudjelovanje:

         Federnoleggio,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Airport Shuttle Express scarl, G. Panarisi, Società Cooperativa Autonoleggio Piccola arl, G. Vivani i Federnoleggio, P. Troianiello, avvocato,

               —

               za Comune di Grottaferrata, M. Giustiniani i N. Moravia, avvocati,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i F. Moro, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi 26. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 3. do 6. UEU‑a, 49. UFEU‑a, 101. UFEU‑a i 102. UFEU‑a kao i Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2454/92 od 23. srpnja 1992. o utvrđivanju uvjeta pod kojima strani prijevoznici mogu obavljati nacionalni cestovni prijevoz putnika u državi članici (SL L 251, str. 1.) i Uredbe Vijeća (EZ) br. 12/98 od 11. prosinca 1997. o utvrđivanju uvjeta pod kojima strani prijevoznici mogu obavljati nacionalni cestovni prijevoz putnika u državi članici (SL 1998, L 4, str. 10.).

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru sporova između – s jedne strane – Airport Shuttle Express scarl (u daljnjem tekstu: Airport Shuttle Express) i G. Panarisija te – s druge strane – Società Cooperativa Autonoleggio Piccola arl (u daljnjem tekstu: Autonoleggio Piccola) i G. Vivanija protiv Comune di Grottaferrata, povodom ukidanja dozvola za obavljanje djelatnosti iznajmljivanja automobila s vozačem (noleggio con conducente, u daljnjem tekstu: iznajmljivanje vozila s vozačem). Federnoleggio, udruženje koje okuplja poduzeća za iznajmljivanje automobila i autobusa s vozačem, interveniralo je na strani tužitelja iz glavnog postupka u obama postupcima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uredba br. 2454/92 poništena je presudom od 1. lipnja 1994., Parlament/Vijeće (C-388/92, Zb., str. I-2067.).

               4

               Sukladno članku 1. Uredbe br. 12/98:
               „Svaki cestovni prijevoznik putnika za tuđi račun, koji je vlasnik licencije Zajednice [...], ovlašten je, sukladno uvjetima utvrđenima ovom uredbom i bez diskriminacije zbog svojeg državljanstva ili mjesta poslovnog nastana, privremeno obavljati nacionalni cestovni prijevoz putnika za tuđi račun u drugoj državi članici [...], bez da u njoj raspolaže sjedištem ili nekom drugom poslovnom jedinicom.
               [...]“

               5

               Sukladno članku 2. točki 4. Uredbe br. 12/98, za potrebe te uredbe pod pojmom „vozila“smatraju se „automobili koji su, sukladno svojem tipu i opremi, podobni za prijevoz više od devet osoba, uključujući i vozača, i koji su namijenjeni za tu svrhu“.

               6

               Kako proizlazi iz članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.), ona se ne primjenjuje na usluge na području prijevoza koje ulaze u područje primjene glave VI. trećeg dijela Ugovora o funkcioniranju Europske unije.

         Talijansko pravo

      Nacionalno zakonodavstvo

               7

               Članak 3. zakona br. 21 od 15. siječnja 1992. o okvirnom zakonu o prijevozu osoba izvanlinijskim javnim automobilskim prijevozom (GURI br. 18 od 23. siječnja 1992.), kako je izmijenjen dekretom‑zakonom br. 207 od 30. prosinca 2008. (GURI br. 304 od 31. prosinca 2008.), nakon izmjene kodificiran zakonom br. 14 od 27. veljače 2009. (redovni dodatak GURI‑ju br. 49 od 28. veljače 2009., u daljnjem tekstu: zakon br. 21/1992), određuje:
               „1.   Usluga iznajmljivanja [...] vozila s vozačem namijenjena je točno određenom korisniku, koji u tu svrhu upućuje zahtjev garaži radi usluge određene u pogledu trajanja ili trase.
               2.   Predmetna vozila moraju se parkirati unutar garaže [...]
               3.   Sjedište prijevoznika kao i garaže moraju biti smješteni isključivo na području općine koja je izdala dozvolu.“

               8

               Sukladno članku 7. zakona br. 21/1992:
               „1.   Vlasnici licencija za obavljanje usluga taksija ili dozvola za obavljanje usluga iznajmljivanja vozila s vozačem u okviru slobodnog obavljanja svoje djelatnosti mogu
               [...]

                        b)

                        se udružiti u proizvodne i radne zadruge u režimu zajedničkog vlasništva ili u uslužne zadruge koje posluju sukladno pravilima o zadrugarstvu;

                        c)

                        se udružiti u okviru konzorcija između obrtničkih poduzeća i svih drugih oblika koje predviđa zakon;

                  [...]
               2.   U slučaju iz stavka 1. dopušteno je prenijeti licenciju ili dozvolu na u njima navedene osobe kao i vratiti prije prenesenu licenciju ili dozvolu u slučaju istupanja, isteka ili isključenja navedenih tijela.
               [...]“

               9

               Članak 8. navedenog zakona određuje:
               „1.   Licenciju za obavljanje usluga taksija i dozvolu za obavljanje usluga iznajmljivanja [...] vozila s vozačem izdaju općinske uprave temeljem natječaja osobama koje su vlasnici vozila [...] ili koje njime raspolažu temeljem leasinga; te osobe mogu djelatnost obavljati samostalno ili zajednički.
               2.   Licencija ili dozvola odnosi se samo na jedno vozilo [...]. Jedna osoba može [...] kumulirati više dozvola u svrhu obavljanja usluga iznajmljivanja vozila s vozačem [...]
               3.   Da bi se dobila i sačuvala dozvola za pružanje usluga iznajmljivanja vozila s vozačem, obvezno je, na temelju valjane pravne osnove, raspolagati sjedištem, garažom [...] smještenima na području općine koja je izdala ovlaštenje.“

               10

               Članak 11. stavci 2. i 4. zakona br. 21/1992 određuje:
               „2.   Korisnikovo preuzimanje ili početak pružanja usluge odvijaju se na području općine koja je izdala licenciju, bez obzira na krajnje odredište, uz prethodnu suglasnost vozača ako je odredište izvan granica općine ili gradskog područja, uz ogradu iz stavka 5. članka 4.
               [...]
               4.   Narudžbe za prijevoz vozilom s vozačem registriraju se kod dotičnih garaža. Započinjanje i dovršavanje svake usluge iznajmljivanja vozila s vozačem mora se odvijati u garaži smještenoj u općini koja je izdala dozvolu, s povratkom u istu, dok korisnikovo preuzimanje i njegov dolazak na odredište mogu uslijediti i na području drugih općina.“

               11

               Iz spisa koji je u posjedu Suda proizlazi da članak 14.a stavak 2. Zakona br. 11. od 4. veljače 2005. donesenog zakonom br. 88 od 7. srpnja 2009. o odredbama donesenima za primjenu obveza koje proizlaze iz pripadanja Italije Europskim zajednicama – europski zakon 2008. (redovni dodatak GURI‑ju br. 161 od 14. srpnja 2009.) propisuje da se „na talijanske državljane ne primjenjuju pravila i prakse internog talijanskog prava koji proizvode diskriminatorne učinke u odnosu na uvjete i postupanje koji se primjenjuju prema državljanima Zajednice koji imaju prebivalište na državnom teritoriju“.

         Regionalno zakonodavstvo Lacija

               12

               Članak 5. regionalnog zakona Lacija br. 58 od 26. listopada 1993., koji sadrži odredbe koje se odnose na obavljanje djelatnosti izvanlinijskog javnog prijevoza te pravila o ulozi vozača u izvanlinijskom javnom prijevozu, navedene u članku 6. zakona br. 21/1992 (Bollettino ufficiale della Regione Lazio br. 31 od 10. studenoga 1993.), kako je izmijenjen člankom 58. regionalnog zakona Lacija br. 27 od 28. prosinca 2006. (redovni dodatak br. 5 uz Bollettino ufficiale della Regione Lazio br. 36 od 30. prosinca 2006., u daljnjem tekstu: regionalni zakon br. 58/1993), određuje:
               „Usluga iznajmljivanja vozila s vozačem namijenjena je točno određenom korisniku koji u sjedište prijevoznika upućuje zahtjev za uslugu određenu svojim trajanjem ili trasom. Korisnikovo preuzimanje ili početak pružanja usluge odvijaju se unutar područja općine koja je izdala dozvolu. Prijevoz se obavlja prema bilo kojem odredištu. Vozila se parkiraju unutar garaže.“

               13

               Članak 10. regionalnog zakona br. 58/1993, naslovljen „Obveze vlasnika licencije za obavljanje usluga taksija i dozvola za pružanje usluga iznajmljivanja vozila s vozačem“, u svojem stavku 2. određuje: „Ne dovodeći u pitanje odredbe [...], korisnikovo preuzimanje i početak pružanja usluge odvijaju se isključivo na području općine koja je izdala licenciju ili dozvolu te se obavljaju prema bilo kojem odredištu, uz prethodnu suglasnost vozača ako je odredište izvan općinskog područja.“

               14

               Članak 17. regionalnog zakona br. 58/1993 utvrđuje uvjete koji su potrebni za upis u provincijski registar vozača. Stavak 1. točka (a) tog članka propisuje da je za upis potrebno „biti državljanin Italije ili države članice Europske ekonomske zajednice“.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               15

               Odlukama od 1. veljače 2011. Comune di Grottaferrata odlučila je suspendirati – na rok od 30 dana počevši od 14. ožujka 2011. – dozvole za obavljanje djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem koje je izdala G. Panarisiju i G. Vivaniju. Razlog za to bila je utvrđena povreda članka 3. i članka 11. stavka 4. zakona br. 21/1992 kao i članaka 5. i 10. regionalnog zakona br. 58/1993, u dijelu u kojem te odredbe propisuju isključivo i obvezno korištenje garažom koja se nalazi na području općine koja je izdala dozvolu za predmetnu uslugu kao i započinjanje i dovršavanje usluge u navedenoj garaži. Provjere su doista otkrile da se vozila namijenjena prijevozu za koji su izdane te dozvole nisu koristila garažama smještenima na području Comune di Grottaferrata, već onima smještenima na području općine Rima, gdje se nalaze sjedišta Airport Shuttle Express i Autonoleggio Piccola, kojima su G. Panarisi i G. Vivani ustupili navedene dozvole.

               16

               Airport Shuttle Express i G. Panarisi te Autonoleggio Piccola i G. Vivani sudu koji je uputio zahtjev podnijeli su dvije tužbe radi poništenja gore navedenih mjera suspenzije, čiju su zakonitost osporavali osobito na osnovi propisa Unije u području prijevoza, unutarnjeg tržišta i tržišnog natjecanja.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da izvanlinijski prijevoz vozilima s vozačem nije predmet posebnog uređenja u pravu Unije. No, u predmetnom slučaju ipak bi se trebalo referirati na propise Unije o prijevozu osoba. U tom smislu, pravo Unije u području slobode poslovnog nastana i slobodnog tržišnog natjecanja bilo bi u potpunosti primjenjivo i u sektoru prijevoza. Taj se sud poziva osobito na liberalizaciju prometa na jedinstvenom tržištu koja je predmet Uredbe br. 2454/92 kao i liberalizaciju koja je ostvarena u sektoru autobusnog prijevoza Uredbom br. 12/98. Također, sud se referira i na članak 92. UFEU‑a. U pogledu slobodnog tržišnog natjecanja navodi članke 101. UFEU‑a i 102. UFEU‑a, u vezi s člancima 3. UEU‑a i 4. stavkom 3. UEU‑a te člancima 3. do 6. UFEU‑a.

               18

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, čini se da su relevantni talijanski nacionalni i regionalni propisi suprotni članku 49. UFEU‑a. Osim toga, taj sud smatra kako se čini da ti propisi sadrže mjere koje sprečavaju stvarno tržišno natjecanje između poslovnih subjekata u području tržišta prijevoza.

               19

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su na isti način formulirana u predmetima C‑162/12 i C‑163/12:

                        „1.

                        Protive li se članak 49. UFEU‑a, članci 3. do 6. UEU‑a, članak 101. [UFEU‑a] i članak 102. UFEU‑a te Uredba [br. 2454/92] i Uredba [br. 12/98] primjeni članka 3. stavka 3. i članka 11. zakona [br. 21/1992] u dijelu u kojem ti članci određuju da ‘[...] se sjedište prijevoznika i garaža moraju nalaziti isključivo na području općine koja je izdala dozvolu’ i da ‘[...] se narudžbe prijevoza vozilima s vozačem upućuju garaži. Započinjanje i dovršavanje usluge iznajmljivanja vozila s vozačem moraju se odvijati u garaži koja se nalazi u općini koja je izdala dozvolu, s povratkom u istu, dok korisnikovo preuzimanje i njegov dolazak na odredište mogu uslijediti i na području drugih općina. [...]’?

                        2.

                        Protive li se članak 49. UFEU‑a, članci 3. [do] 6. UEU‑a, članak 101. [UFEU‑a] i članak 102. UFEU‑a te Uredba [br. 2454/92] i Uredba [br. 12/98] primjeni članaka 5. i 10. regionalnog zakona [br. 58/1993] u dijelu u kojem ti članci određuju da se ‘[...] korisnikovo preuzimanje ili započinjanje usluge odvijaju na području općine koja je izdala dozvolu’ i da se ‘[...] korisnikovo preuzimanje i započinjanje usluge odvijaju isključivo na području općine koja je izdala licenciju ili dozvolu te se obavljaju prema bilo kojem odredištu, uz prethodnu suglasnost vozača ako je odredište izvan općinskog područja. [...]’?“

               20

               Rješenjem predsjednika Suda od 2. svibnja 2012. predmeti C‑162/12 i C‑163/12 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         Zahtjevi podneseni po zaključenju usmenog dijela postupka

               21

               Podneskom podnesenim tajništvu Suda 31. listopada 2013., dopunjenim addendumom podnesenim 21. studenoga 2013., Airport Shuttle Express, G. Panarisi, Autonoleggio Piccola i G. Vivani te Federnoleggio zahtijevali su ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. Prema njihovom mišljenju, a imajući u vidu mišljenje nezavisne odvjetnice, ponovno otvaranje nužno je radi popunjavanja određenih činjeničnih praznina koje se odnose na pitanje dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, ali i kako bi se omogućila rasprava o eventualnom utjecaju postupka izdavanja dozvola za iznajmljivanje vozila s vozačem od strane talijanskih općina na navedeno procesno pitanje.

               22

               Podredno, navedene osobe pozivaju Sud da uputi zahtjev za pojašnjenje sudu koji je uputio zahtjev, sukladno članku 101. Poslovnika Suda.

               23

               Sukladno članku 83. Poslovnika, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               24

               Ipak, treba podsjetiti da je, sukladno članku 252. podstavku 2. UFEU‑a, dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložene prijedloge odluka u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. U izvršavanju te dužnosti ostavljeno mu je na volju da, ako je to potrebno, analizira zahtjev za prethodnu odluku, postavljajući ga u kontekst širi od onoga koji su strogo definirali sud koji je uputo zahtjev ili stranke glavnog postupka. S obzirom na to da Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika niti obrazloženjem kako se do njega došlo, nije nužno svaki puta kada nezavisni odvjetnik istakne pravno pitanje koje stranke nisu komentirale temeljem članka 83. Poslovnika ponovno otvoriti usmeni dio postupka (vidjeti osobito presudu od 22. svibnja 2008., Feinchemie Schwebda i Bayer CropScience, C-361/06, Zb., str. I-3865., t. 34.; presudu od 11. travnja 2013., Novartis Pharma, C‑535/11, t. 31. te presudu od 12. prosinca 2013., Carratù, C‑361/12, t. 19.).

               25

               U tim okolnostima ne može se prihvatiti zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

               26

               U pogledu pak mogućnosti predviđene člankom 101. Poslovnika za upućivanje zahtjeva za pojašnjenjima sudu koji je uputio zahtjev, iz dobro utvrđene sudske prakse – koja je u međuvremenu utvrđena i u članku 94. točkama (b) i (c) Poslovnika – proizlazi da nacionalni sudac u zahtjevu za prethodnu odluku na temelju koje se provodi prethodni postupak pred Sudom nužno mora objasniti činjenični i pravni okvir glavnog postupka te dati barem minimalna objašnjenja u pogledu izbora odredbi prava Unije čije tumačenje zahtijeva kao i u pogledu veze između tih odredbi i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (u tom smislu vidjeti osobito rješenje od 28. lipnja 2000., Laguillaumie, C-116/00, Zb., str. I-4979., t. 23. i 24.; presudu od 19. travnja 2007., Asemfo, C-295/05, Zb., str. I-2999., t. 33. te presudu od 21. veljače 2013., Mora IPR, C‑79/12, t. 37.).

               27

               U tim okolnostima Sud ne smatra potrebnim u ovim predmetima sudu koji je uputio zahtjev uputiti zahtjev za pojašnjenjima.

         O zahtjevima za prethodnu odluku

               28

               Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita treba li različite odredbe prava Unije tumačiti na način da se protive nacionalnom i regionalnom zakonodavstvu koje se odnosi na uvjete za dozvolu i obavljanje djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem.

               29

               Imajući u vidu sadržaj upućenih pitanja, na početku treba podsjetiti da u okviru članka 267. UFEU‑a Sud nije nadležan izjašnjavati se ni o tumačenju nacionalnih zakonskih ili regulatornih odredbi niti o sukladnosti takvih odredbi s pravom Unije (vidjeti osobito presudu od 18. studenoga 1999., Teckal, C-107/98, Zb., str. I-8121., t. 33. te presudu od 23. ožujka 2006., Enirisorse, C-237/04, Zb., str. I-2843., t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je u slučaju pitanja koja su neprimjereno formulirana ili koja prelaze okvir funkcija Suda sukladno članku 267. UFEU‑a na Sudu da iz ukupnosti elemenata koji su mu podneseni – a osobito iz obrazloženja zahtjeva za prethodno pitanje – izvuče one elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje, imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presudu od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C-384/08, Zb., str. I-2055., t. 18. i navedenu sudsku praksu). S tog stajališta na Sudu je, ako se pokaže potrebnim, da preformulira pitanja koja su mu upućena (vidjeti osobito gore navedenu presudu Attanasio Group, t. 19.; presudu od 14. listopada 2010., Fuß, C-243/09, Zb., str. I-9849., t. 39. i navedenu sudsku praksu te presudu od 4. listopada 2012., Byankov, C‑249/11, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Imajući u vidu spomenutu sudsku praksu, može se reći da – iako se na temelju njihovog teksta čini kao da se upućena pitanja odnose na izravnu primjenu prava Unije u glavnim postupcima – u stvarnosti sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje tog prava u pogledu činjeničnih i pravnih elemenata primjenjivih u glavnom postupku.

               32

               Potom treba istaknuti, kako je iznijela i nezavisna odvjetnica u točki 20. svojeg mišljenja, da se Uredba br. 12/98, na koju se referiraju upućena pitanja, ne primjenjuje na djelatnost koja je predmet glavnog postupka, budući da se, sukladno svojem članku 2. točki 4., ona primjenjuje isključivo na automobile koji su, sukladno svojem tipu i opremi, podobni za prijevoz više od devet osoba, uključujući i vozača, i koji su namijenjeni za tu svrhu. Također, kako proizlazi iz točke 3. ove presude, Sud je poništio Uredbu br. 2454/92.

               33

               Povrh toga, u upućenim se pitanjima, uz članak 49. UFEU‑a te članak 101. UFEU‑a i članak 102. UFEU‑a, spominju i članci „3. do 6. UEU‑a“. Što se pravila o tržišnom natjecanju sadržanih u člancima 101. UFEU‑a i 102. UFEU‑a tiče, a unatoč nepreciznosti zahtjeva za prethodne odluke, može se zaključiti (vidjeti per analogiam gore navedenu presudu Byankov, t. 58. i navedenu sudsku praksu) da se ona eventualno mogu odnositi na tumačenje tih odredbi kao cjeline, zajedno s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. UFEU‑a, a u pogledu činjenica iz glavnog postupka.

               34

               Osim toga, a kako je ispravno istaknula Europska komisija, upućena pitanja odnose se na obveze koje proizlaze iz propisa koji se primjenjuju u glavnom postupku, a koje nadilaze obveze čije je navodno kršenje povod glavnih postupaka. Uistinu, kako proizlazi iz točke 15. ove presude, glavni postupci odnose se samo na kršenje obveze isključivog korištenja garažom koja se nalazi na području općine koja je izdala dozvolu za obavljanje djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem te obveze započinjanja i dovršavanja svake usluge prijevoza u toj garaži.

               35

               No, čini se da se sadržaj upućenih pitanja tiče još i, kao prvo, obveze prema kojoj se sjedište prijevoznika mora nalaziti isključivo na području općine koja je izdala navedenu dozvolu, kao drugo, zahtjeva da se narudžbe za iznajmljivanje vozila s vozačem upućuju garaži koja se rabi u svrhu te djelatnosti te, kao treće, korisnikove obveze preuzimanja isključivo na području općine koja je izdala dozvolu. Što se tiče tih triju obveza, upućena su pitanja, dakle, hipotetska.

               36

               U tim uvjetima upućena pitanja treba shvatiti kao da se njima u osnovi želi saznati treba li članak 49. UFEU‑a ili pravila Unije u području tržišnog natjecanja tumačiti na način da se protive nacionalnom i regionalnom zakonodavstvu kao što je ono u glavnom postupku, utoliko što ta zakonodavstva propisuju obveze da se garaža koja se rabi za djelatnost iznajmljivanja vozila s vozačem mora nalaziti isključivo na području općine koja je izdala dozvolu za obavljanje te djelatnosti, da se vozila koja se rabe za tu djelatnost moraju parkirati unutar te garaže te da se započinjanje i dovršavanje svake usluge moraju odvijati u navedenoj garaži.

               37

               U tom pogledu, a što se tiče ponajprije pravila Unije u području tržišnog natjecanja, iako jest točno da se članci 101. UFEU‑a i 102. UFEU‑a sami po sebi tiču isključivo ponašanja poduzeća i nisu usmjereni na zakonodavne ili regulatorne mjere koje potječu od država članica, isto je tako točno i da navedeni članci – uzeti zajedno s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a koji ustanovljuje obvezu suradnje – nameću državama članicama obvezu da ne poduzimaju ili održavaju na snazi mjere, uključujući i one zakonodavne ili regulatorne prirode, koje bi mogle poništiti koristan učinak pravila o tržišnom natjecanju koja se primjenjuju na poduzeća (vidjeti presudu od 16. studenoga 1977., GB‑Inno‑BM, 13/77, Zb., str. 2115., t. 31.; presudu od 9. rujna 2003., CIF, C-198/01, Zb., str. I-805., t. 45. i navedenu sudsku praksu te presudu od 22. prosinca 2010., Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C-338/09, Zb., str. I-13927., t. 25.).

               38

               Međutim, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da nužnost iznalaženja tumačenja prava Unije koje bi bilo korisno nacionalnom sucu zahtijeva da ovaj definira činjenični i pravni okvir upućenih pitanja ili da u najmanju ruku objasni činjenične pretpostavke na kojima se ta pitanja temelje. Ti zahtjevi osobito vrijede u području tržišnog natjecanja, u kojem su uobičajene složene činjenične i pravne situacije (vidjeti osobito gore navedenu presudu Attanasio Group, t. 32. i navedenu sudsku praksu te presudu od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, t. 22.).

               39

               No, u konkretnom predmetu odluke o upućivanju zahtjeva ne pružaju Sudu činjenične i pravne elemente koji bi mu pomogli utvrditi uvjete u kojima bi propisi kao što su oni u glavnom postupku mogli potpadati pod doseg članaka 101. UFEU‑a i 102. UFEU‑a, zajedno s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. UFEU‑a. Konkretno, navedene odluke ne pružaju nikakvo objašnjenje u pogledu veze koju uspostavljaju između tih odredaba i glavnih postupaka ili njihovih predmeta.

               40

               U tim okolnostima, u dijelu u kojem su upućena pitanja usmjerena na tumačenje navedenih odredaba, ona se moraju proglasiti nedopuštenima (vidjeti per analogiam gore navedenu presudu Duomo Gpa i dr., t. 24.).

               41

               Što se tiče članka 49. UFEU‑a, nesporno je da su svi elementi glavnih postupaka ograničeni samo na jednu državu članicu. U tim okolnostima treba provjeriti je li Sud nadležan izjasniti se o toj odredbi u okviru predmetnih postupaka (vidjeti per analogiam osobito presudu od 31. siječnja 2008., Centro Europa 7, C-380/05, Zb., str. I-349., t. 64.; presudu od 22. prosinca 2010., Omalet, C-245/09, Zb., str. I-13771., t. 9. i 10. te gore navedenu presudu Duomo Gpa i dr., t. 25.).

               42

               Doista, propisi kao što su oni u glavnom postupku, a koji se – prema njihovom tekstu – bez diskriminacije primjenjuju na poslovne subjekte koji imaju sjedište na području Talijanske Republike kao i na one koji imaju sjedište u drugim državama članicama, u pravilu ne potpadaju pod doseg odredbi koje se odnose na temeljne slobode koje jamči UEU, osim u mjeri u kojoj se primjenjuju na situacije koje imaju veze s razmjenom između država članica (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 7. svibnja 1997., Pistre i dr., C-321/94 do C-324/94, Zb., str. I-2343., t. 45.; presudu od 5. prosinca 2000., Guimont, C-448/98, Zb., str. I-10663., t. 21. te gore navedenu presudu Duomo Gpai dr., t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Što se još preciznije tiče članka 49. UFEU‑a, iz prakse Suda proizlazi da se ta odredba ne može primjenjivati na djelatnosti koje ne pokazuju nikakvu povezanost s nekom od situacija propisanih pravom Unije i čiji se relevantni elementi ograničavaju na područje samo jedne države članice (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 8. prosinca 1987., Gauchard, 20/87, Zb., str. 4879., t. 12.; presudu od20. travnja 1988., Bekaert, 204/87, Zb., str. 2029., t. 12.; presudu od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C-212/06, Zb., str. I-1683., t. 33. te presudu od 21. lipnja 2012., Susisalo i dr., C‑84/11, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Dakako, iz sudske prakse na temelju gore navedene presude Guimont proizlazi da bi, čak i u potpuno unutarnjoj situaciji, odgovor na pitanja o temeljnim slobodama prava Unije svejedno mogao biti koristan sudu koji je uputio zahtjev, osobito u slučaju kada mu nacionalno pravo nalaže da omogući domaćem državljaninu uživanje istih prava kakva bi u istoj situaciji imao državljanin neke druge države članice na temelju prava Unije (vidjeti osobito presudu od 1. srpnja 2010., Sbarigia, C‑393/08, Zb., str. I‑6337., t. 23. te gore navedenu presudu Susisalo i dr., t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               45

               U predmetnom je slučaju pretpostavka spomenuta u sudskoj praksi iz prethodne točke usmjerena – u kontekstu glavnih postupaka – na prava koja bi državljanin neke države članice različite od Talijanske Republike mogao imati na temelju prava Unije ako bi se našao u istoj situaciji kao i tužitelji iz glavnog postupka.

               46

               Međutim, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da tužitelji iz glavnog postupka već imaju nastan u Italiji te su ovlašteni obavljati djelatnost iznajmljivanja vozila s vozačem s polazištem iz Comune di Grottaferrata. Njihove su dozvole privremeno suspendirane zbog nepoštovanja određenih uvjeta koji se na njih primjenjuju. Navedeni tužitelji ne namjeravaju se nastaniti negdje drugdje, bilo u Italiji bilo u nekoj drugoj državi članici. Svojim tužbama oni ne dovode u pitanje opći sustav uređenja te djelatnosti ili način na koji su im dozvole izdane. Oni jedino žele ishoditi odbacivanje nekih od uvjeta koje postavljaju dozvole kojima već raspolažu.

               47

               Stoga bi državljanin neke države članice različite od Talijanske Republike u istoj situaciji kakva je ona tužitelja iz glavnog postupka hipotetski već obavljao gospodarsku djelatnost na ustaljen i trajan način iz poslovne jedinice smještene na talijanskom teritoriju.

               48

               Glavni su postupci, dakle, analogni postupku iz kojeg je proizišla gore navedena presuda Sbarigia, u kojem se postavljalo pitanje eventualne dodjele oslobođenja od pridržavanja radnog vremena jednoj ljekarni, i shodno tome, u kojem ništa nije objašnjavalo po čemu bi takva odluka mogla utjecati na gospodarske subjekte koji dolaze iz drugih država članica (vidjeti presudu od 5. prosinca 2013., Venturini i dr., C‑159/12 do C‑161/12, t. 27.).

               49

               U tim se uvjetima čini da tumačenje članka 49. UFEU‑a koji se odnosi na slobodu poslovnog nastana nije relevantno u okviru postupaka pred sudom koji je uputio zahtjev.

               50

               Imajući navedeno u vidu, Sud u konkretnom slučaju nije nadležan za tumačenje članka 49. UFEU‑a u vezi s činjenicama iz glavnog postupka.

               51

               Imajući u vidu sve ranije navedeno, Sud nije nadležan odgovoriti na ove zahtjeve za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio u dijelu u kojem se odnose na tumačenje članka 49. UFEU‑a. U dijelu u kojem se navedeni zahtjevi odnose na tumačenje drugih odredaba prava Unije, treba ih proglasiti nedopuštenima.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Sud Europske unije nije nadležan odgovoriti na zahtjeve za prethodnu odluku koje je odlukama od 19. listopada 2011. i 1. prosinca 2011. podnio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija) u spojenim predmetima C‑162/12 i C‑163/12 u dijelu u kojem se oni odnose na tumačenje članka 49. UFEU‑a. U dijelu u kojem se zahtjevi odnose na tumačenje drugih odredaba prava Unije, oni su nedopušteni.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (osmo vijeće) od 12. veljače 2015.#Europska komisija protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – ,Planovi za selo’ – Sektor voćarstva i povrtlarstva – Potpora koja je nezakonita i nespojiva s unutarnjim tržištem – Povrat – Neizvršenje.#Predmet C-37/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. lipanj 21.#BNP Paribas i Banca Nazionale del Lavoro SpA (BNL) protiv Europska komisija.#Predmet C-452/10 P.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 9. lipnja 2016.#Medical Imaging Systems GmbH (MIS) protiv Hauptzollamt München.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht München.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EEZ) br. 2658/87 – Zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Podbroj 6211 33 10 00 0 – Pregače – Kaputi za zaštitu od zračenja.#Predmet C-288/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      9. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EEZ) br. 2658/87 — Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Podbroj 6211 3310 00 0 — Pregače — Kaputi za zaštitu od zračenja“
      U predmetu C‑288/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu, Njemačka), odlukom od 16. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 15. lipnja 2015., u postupku

         Medical Imaging Systems GmbH (MIS)

      protiv

         Hauptzollamt München,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik vijeća, M. Safjan i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Medical Imaging Systems GmbH (MIS), G. Eder, Rechtsanwalt,

               —

               za Hauptzollamt München, C. Erhart‑Parzefall,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i A. Caeiros, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje podbroja 6211 3310 00 0 kombinirane nomenklature koja je sadržana u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 927/2012 od 9. listopada 2012. (SL 2012., L 304, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 23., str. 3.; u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Medical Imaging Systems GmbH (MIS) i Hauptzollamta München (Glavna carinska uprava u Münchenu, Njemačka), u svezi s tarifnim razvrstavanjem pregača‑kaputa za zaštitu od zračenja u KN‑u.

         Pravni okvir

               3

               Carinsko razvrstavanje robe uvezene u Europsku uniju uređeno je KN‑om. KN se temelji na harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), koji je sastavilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), i koji je utvrđen konvencijom kojom je Vijeće osnovano, a koja je sklopljena u Bruxellesu 15. prosinca 1950. HS je uspostavljen Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćenom zajedno s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986. u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL 1987., L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 5.). KN je prvih šest znamenki tarifnih brojeva i podbrojeva preuzeo iz HS‑a, dok su sedma i osma znamenka dio njegova vlastitog razvrstavanja.

               4

               Članak 12. Uredbe br. 2658/87, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 254/2000 od 31. siječnja 2000. (SL 2000., L 28, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 216.), predviđa da Europska komisija svake godine donosi uredbu kojom se reproducira cjelokupna verzija KN‑a, zajedno s odgovarajućim autonomnim i konvencionalnim carinskim stopama Zajedničke carinske tarife, kako proizlazi iz mjera koje su usvojili Vijeće Europske unije ili Komisija. Navedena uredba objavljuje se najkasnije do 31. listopada u Službenom listu Europske unije i primjenjuje se od 1. siječnja sljedeće godine.

               5

               Verzija KN‑a primjenjiva na činjenice u glavnom postupku je, kao što proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, ona koja se odnosi na 2013. godinu, koja proizlazi iz Provedbene uredbe br. 927/2012.

               6

               Prvi dio KN‑a sadržava uvodne odredbe. U Odjeljku I. toga dijela, koji sadržava opća pravila, u odsjeku A naslovljenom „Opća pravila za tumačenje [KN‑a]” propisano je:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.

                        1.

                        Naslovi odjeljka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odjeljke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                        2.

                        [...]

                                 (b)

                                 Smatra se da svako spominjanje materijala ili tvari u nazivu tarifnog broja uključuje i mješavine ili kombinacije tog materijala ili tvari s drugim materijalima ili tvarima. Smatra se da svako spominjanje proizvoda od navedenog materijala ili tvari uključuje i proizvod izrađen u cijelosti ili djelomično od tog materijala ili tvari. Proizvode koji se sastoje od više od jednog materijala ili tvari razvrstava se po načelima općeg pravila 3.

                        3.

                        Proizvode koje bi se, primjenom općeg pravila 2.b ili zbog bilo kojeg drugog razloga, na prvi pogled moglo razvrstati u dva ili više tarifnih brojeva, razvrstava se na sljedeći način:

                                 (a)

                                 tarifni broj koji sadržava najkonkretniji opis ima prednost u odnosu na tarifne brojeve s općenitijim opisom. Međutim, ako se u nazivu svakog od tih tarifnih brojeva navodi samo dio materijala ili tvari sadržanih u mješavini ili složenoj robi ili samo dio proizvoda pripremljenih u setu za pojedinačnu prodaju, te se tarifne brojeve smatra podjednako konkretnima u odnosu na predmetnu robu, čak i kada jedan od njih sadržava potpuniji ili određeniji opis robe;

                                 (b)

                                 mješavine, složenu robu koja se sastoji od različitih materijala ili je izrađena od različitih komponenti i proizvode pripremljene u setovima za pojedinačnu prodaju [maloprodaju] koje se ne može razvrstati primjenom općeg pravila 3.a razvrstava se kao da se sastoje od materijala ili komponente koja im daje bitnu značajku, u mjeri u kojoj se taj kriterij može primijeniti;

                                 (c)

                                 ako se robu ne može razvrstati pozivanjem na opće pravilo 3.a ili 3.b razvrstava je se u tarifni broj koji dolazi posljednji po redu od onih tarifnih brojeva koji podjednako dolaze u obzir.

                  [...]

                        6.

                        Za zakonske potrebe, razvrstavanje robe u podbrojeve tarifnog broja vrši se sukladno nazivu tih podbrojeva i svih odgovarajućih napomena za podbrojeve te, mutatis mutandis, u skladu s gore navedenim pravilima, podrazumijevajući da se može uspoređivati samo podbrojeve na istoj razini. U smislu ovog pravila, primjenjuju se i odgovarajuće napomene uz odjeljke i poglavlja, osim ako iz konteksta ne proizlazi drukčije.”

               7

               Drugi dio KN‑a, koji sadržava popis carinskih stopa, podijeljen je na odjeljke. Odjeljak XI. toga dijela sadržava poglavlje 62., naslovljeno „Odjeća i pribor za odjeću, osim pletenog ili kukičanog”.

               8

               Tarifni broj 6211 KN‑a, koji je dio poglavlja 62., strukturiran je na sljedeći način:
               „6211 Trenirke, skijaška odijela te kupaće gaće i kostimi; ostala odjeća
               [...]
               6211 33 – – od umjetnih ili sintetičkih vlakana
               6211 33 10 – – – Radna odjeća
               [...]”

               9

               Drugi dio KN‑a sadržava također odjeljak XV., naslovljen „Obične kovine i proizvodi od običnih kovina”. Taj odjeljak sadržava, među ostalim, sljedeće napomene:

                        „3.

                        U cijeloj se nomenklaturi, pod pojmom „obične kovine” podrazumijeva: [...] antimon [...]

                        7.

                        Razvrstavanje složenih (kombiniranih) proizvoda:
                        Osim ako iz naziva tarifnih brojeva ne proizlazi drukčije, proizvode od običnih kovina (uključujući proizvode od mješavine materijala koje se na temelju općih pravila razvrstava kao proizvode od običnih kovina) koji sadržavaju dvije ili više običnih kovina, smatra se proizvodima od obične kovine čiji maseni udio prevladava nad svakom drugom kovinom.
                        U tom smislu:

                                 (a)

                                 željezo i čelik ili razne vrste željeza ili čelika smatra se jednom te istom kovinom;

                                 (b)

                                 slitinu se promatra kao da se u cijelosti sastoji od one kovine prema kojoj je se razvrstava primjenom prethodne napomene 5.;

                  [...]”

               10

               Poglavlje 81., naslovljeno „Ostale obične kovine; kermeti; proizvodi od njih”, čini dio tog odjeljka XV. Tarifni broj 8110 iz tog poglavlja strukturiran je na sljedeći način:
               „8110 Antimon i proizvodi od antimona, uključujući otpatke i lomljevinu
               8110 10 00 – Antimon u sirovim oblicima; prah
               8110 20 00 – Otpaci i lomljevina
               8110 90 00 – ostalo.”

               11

               Na temelju članka 9. stavka 1. točke (a) druge alineje Uredbe br. 2658/87, kako je izmijenjena Uredbom br. 254/2000 i prema postupku predviđenom člankom 10. te uredbe, Komisija usvaja napomene s objašnjenjima KN‑a. Te se napomene objavljuju u Službenom listu Europske unije.

               12

               U napomeni s objašnjenjima KN‑a, u svezi s poglavljem 62., u verziji primjenjivoj na dan nastanka činjenica u glavnom postupku (SL 2011., C 137, str. 1.), navedeno je, među ostalim:
               „Opća razmatranja
               [...]

                        4.

                        U ovo se poglavlje razvrstava i radnu odjeću što je navedena u podbrojevima kombiniranog nazivlja, kod koje je po općem izgledu (jednostavnom ili posebnom kroju ili dizajnu koji je ovisan o namjeni odjevnog predmeta) i prirodi materijala, koji su čvrsti i ne skupljaju se, očigledno da su izrađeni isključivo ili najčešće zato da osiguravaju zaštitu (fizičku ili zdravstvenu) druge odjeće i/ili osoba kod profesionalnog rada, rada u industriji ili kod kućanskih aktivnosti.
                        [...]
                        Treba spomenuti da je radna odjeća koju rabe mehaničari, tvornički radnici, zidari, poljoprivrednici itd., najčešće dvodijelna, jednodijelna (,overall’), hlače s naramenicama i gornjim dijelom poput pregače te hlače. Za druge djelatnosti to mogu biti pregače, ogrtači što štite od prašine, itd. (za liječnike, medicinske sestre, čistačice, frizerke, pekare, mesare itd.).
                        [...]”

               13

               Napomene s objašnjenjima HS‑a razrađene su u WCO‑u u skladu s odredbama Međunarodne konvencije o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe i objavljene na dva službena jezika WCO‑a, francuskom i engleskom. Napomena s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 62.10 HS‑a („Odjeća izrađena od materijala iz tarifnih brojeva 56.02, 56.03, 59.03, 59.06 ili 59.07”), među ostalim, navodi sljedeće:
               „Među artiklima pod tim tarifnim brojem nalaze se: [...] zaštitna odijela protiv zračenja, nekombinirana s aparatima za disanje.” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               MIS je 19. ožujka 2013. podnio Glavnoj carinskoj upravi u Münchenu izjavu s ciljem puštanja u slobodan promet proizvoda za zaštitu od zračenja modela „Xenolite NL 8250” podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država (u daljnjem tekstu: predmetni proizvodi). U toj je izjavi MIS razvrstao proizvode u podbroj 6211 33 10 00 0 KN‑a. Tu je izjavu zaprimila ta uprava koja je, putem poreznog rješenja od istog dana, odredila uvozne carine po stopi od 12 % primjenjivoj na podbroj navedenog KN‑a.

               15

               Budući da je MIS‑ov prigovor protiv tog poreznog rješenja odbijen, podnio je tužbu za poništenje navedenog rješenja pred sudom koji je uputio zahtjev. U prilog toj tužbi naveo je, u biti, da su predmetni proizvodi trebali biti razvrstani u podbroj 8110 90 00 KN‑a.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da su predmetni proizvodi pregače‑kaputi za zaštitu od zračenja koji sadržavaju, iznutra i izvana, jednobojnu tkaninu debljine oko 0,2 milimetra, izrađenu od 100 % sintetičkih vlakana (poliestera i poliamida). Punjenje se ponajprije sastoji od antimona (oko 60 % mase) i drugih elemenata, s polimerom koji služi za pojačanje. Te pregače‑kaputi bez rukava dosežu do prepona i imaju okrugli ovratnik, bez kragne i s podstavljenim ušivenim jastučićima. Vanjska platna preklapaju se u potpunosti, a unutarnje platno zatvara se trakama na čičak koje se nalaze na desnoj strani i na razini ramena. Vanjski dio ima, osim toga, džep na razini prsa, koji je izrađen od obojene tkanine. Ti proizvodi uključuju i kolut za ključeve od obične kovine, koji je povezan s vrpcom ušivenom duž ovratnika, koji ima svojstvo prirubnice. Navedene pregače‑kaputi služe za zaštitu osoba od rendgenskih zraka u obavljanju njihove profesionalne djelatnosti.

               17

               Prema navodima koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, MIS je pred njim tvrdio da su predmetni proizvodi sastavljeni od različitih elemenata s prevladavajućim udjelom antimona, koji određuje njihov karakter, s obzirom na svrhu za koju su namijenjeni i vrijednost različitih elemenata od kojih se sastoje. Naime, ti proizvodi ne mogu ispuniti funkciju zaštite od rendgenskih zraka ako nema tog dijela antimona. Vanjski izgled proizvoda nevažan je jer su sastavljeni od različitih elemenata. Slijedom toga, predmetni su proizvodi prema mišljenju MIS‑a trebali biti razvrstani u podbroj 8110 90 00 KN‑a.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da rješenje spora koji se pred njim vodi ovisi o tome jesu li, za potrebe razvrstavanja robe u podbroj 6211 33 10 00 0 KN‑a, važni samo vanjski izgled i namjena odnosne robe ili treba uzeti u obzir element robe koji joj daje bitnu značajku.

               19

               Prema tom sudu, predmetni proizvodi potpadaju pod podbroj 6211 33 10 00 0 KN‑a, s obzirom na njihova objektivna svojstva, vanjski izgled i njima svojstvenu svrhu. Osim toga, smatra da je tarifni broj 6211 KN‑a tarifni broj koji sadržava najkonkretniji opis, u smislu općeg pravila 3.a za tumačenje KN‑a i stoga mora imati prednost u odnosu na tarifne brojeve s općenitijim opisom. Ima, međutim, sumnje glede razvrstavanja predmetnih proizvoda u podbroj 6211 33 10 KN‑a u predmetu koji se pred njim vodi, jer takvo razvrstavanje ne uzima u obzir materijal za punjenje tih proizvoda, među ostalim antimon, koji predstavlja oko 60 % materijala za punjenje i temelj je zaštite od zračenja koju nude ti proizvodi.

               20

               U tim je okolnostima Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li za uvrštavanje u podbroj 6211 33 10 00 0 ‚odjeća za industrijsku ili profesionalnu uporabu’ [KN‑a] odlučujući isključivo vanjski izgled ili namjena proizvoda, ili primjenom općeg pravila 3.b, za tumačenje KN‑a treba uzeti u obzir koji dijelovi proizvoda njemu daju njegovu bitnu značajku?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da sud koji je uputio zahtjev svojim prethodnim pitanjem pita, u biti treba li KN tumačiti na način da pregaču‑kaput za zaštitu od zračenja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba razvrstati u podbroj 6211 33 10 00 KN‑a, na temelju njezina vanjskog izgleda ili namjene, ili u svrhu njezina razvrstavanja treba također uzeti u obzir elemente koji joj daju bitnu značajku odjeće za zaštitu od zračenja, koji mogu, ako je potrebno, opravdati njezino razvrstavanje u drugi tarifni broj KN‑a, točnije u njegov tarifni broj 8110.

               22

               S tim u svezi valja najprije podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu prema kojoj, u interesu pravne sigurnosti i olakšavanja nadzora, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe treba tražiti na općenit način u njezinim osobinama i objektivnim svojstvima, kako su definirani u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama odjeljka ili poglavlja (presuda od 18. svibnja 2011., Delphi Deutschland, C‑423/10, EU:C:2011:315, t. 23. i navedena sudska praksa).

               23

               Napomene s objašnjenjem koje je, kad je riječ o KN‑u, sastavila Komisija i, kad je riječ o HS‑u, WCO, značajno doprinose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva a da ipak nemaju obvezujuću pravnu snagu (presuda od 18. svibnja 2011., Delphi Deutschland, EU:C:2011:315, t. 24. i navedena sudska praksa).

               24

               Nadalje, prema isto tako ustaljenoj sudskoj praksi, namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu te se ta svojstvenost procjenjuje na temelju njegovih osobina i objektivnih svojstava (presude od 20. lipnja 2013., Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, t. 41., i od 4. ožujka 2015., Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, t. 47.). Osim toga, namjena proizvoda relevantan je kriterij samo ako se razvrstavanje ne može provesti na temelju osobina i objektivnih svojstava proizvoda (presude od 16. prosinca 2010., Skoma‑Lux, C‑339/09, EU:C:2010:781, t. 47., i od 28. travnja 2016., C‑233/15, Oniors Bio, EU:C:2016:305, t. 33.).

               25

               Nadalje, valja utvrditi da je podbroj 6211 33 10 KN‑a, čiji tekst predviđa „radnu odjeću”, dio tarifnog broja 6211 33 KN‑a, koji obuhvaća „„trenirke, skijaška odijela, kupaće gaće i kostime; ostalu odjeću” sastavljenu „od umjetnih ili sintetičkih vlakana”.

               26

               Napomena s objašnjenjem KN‑a koja se odnosi na poglavlje 62., navedena u točki 12. ove presude, navodi da se u to poglavlje razvrstava i radna odjeća kod koje je po općem izgledu i prirodi materijala koji su čvrsti i ne skupljaju se „očigledno da su izrađeni isključivo ili najčešće zato da osiguravaju zaštitu (fizičku ili zdravstvenu) druge odjeće i/ili osoba kod profesionalnog rada, rada u industriji ili kod kućanskih aktivnosti”. Kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u prethodnim točkama, proizvod poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, izrađen od sintetičkih ili umjetnih vlakana i namijenjen za nošenje isključivo ili ponajprije za zaštitu osoba izloženih zračenju u obavljanju njihove profesionalne djelatnosti, treba razvrstati u „radnu odjeću”, u smislu podbroja 6211 33 10 00 0, s obzirom na njegove osobine i objektivna svojstva te posebice njegov vanjski izgled.

               27

               To je tumačenje potvrđeno napomenom s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 62.10 HS‑a, u kojoj se navodi da „zaštitna odijela protiv zračenja”, kada su izrađena od proizvoda iz tarifnih brojeva 56.02, 56.03, 59.03, 59.06 ili 59.07 HS‑a, treba smatrati „odjećom” iz tarifnog broja 62.10 HS‑a. Čak i ako proizvodi o kojima je riječ u glavnom postupku nisu izrađeni od proizvoda iz tarifnih brojeva 56.02, 56.03, 59.03, 59.06 ili 59.07 HS‑a, iz navedene napomene može se zaključiti da je, općenito, oprema za zaštitu od zračenja, koja ima osobine i objektivna svojstva odjeće, obuhvaćena različitim tarifnim brojevima i podbrojevima KN‑a koji se odnose na odjeću.

               28

               Naposljetku, glede pitanja treba li, za potrebe razvrstavanja proizvoda poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, također uzeti u obzir elemente koji mu daju bitnu značajku, treba podsjetiti da se taj kriterij navodi u općem pravilu 3.b za tumačenje KN‑a. Iz samog teksta tog općeg pravila za tumačenje proizlazi da ono obuhvaća slučajeve kada bi se proizvode „na prvi pogled moglo razvrstati u dva ili više tarifnih brojeva.”

               29

               Kada dođe do takve situacije, valja primijeniti opće pravilo 3.a za tumačenje KN‑a, prema kojem „tarifni broj koji sadržava najkonkretniji opis ima prednost u odnosu na tarifne brojeve s općenitijim opisom”. Tek kada primjena tog pravila ne omogućuje odgovarajuće razvrstavanje pojedinih proizvoda, posebice kada ne postoji određen tarifni broj za razvrstavanje navedenih proizvoda (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. svibnja 2001., Vaude Sport, C‑288/99 EU:C:2001:262, t. 21., i od 15. studenoga 2012., Kurcums MetalC‑558/11, EU:C:2012:721, t. 36.), valja primijeniti opće pravilo 3.b za tumačenje KN‑a i razvrstati te proizvode „kao da se sastoje od materijala ili komponente koja im daje bitnu značajku”.

               30

               Međutim, kao što je navedeno u točki 26. ove presude, postoji posebni tarifni broj za razvrstavanje određenog proizvoda poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u ovom slučaju tarifni broj 6211 KN‑a, koji obuhvaća podbroj 6211 33 10 00 0 KN‑a.

               31

               Iako je sud koji je uputio zahtjev ukazao na mogućnost razvrstavanja predmetnog proizvoda u drugi tarifni broj KN‑a, točnije njegov tarifni broj 8110, iz teksta potonjeg proizlazi, međutim, da se on odnosi na „antimon” i „proizvode od antimona, uključujući otpatke i lomljevinu”, a ne odjeću kao što je proizvod o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               32

               Činjenica da taj potonji proizvod ima punjenje sastavljeno uglavnom od antimona, što mu daje svojstvo zaštite od zračenja, nije dovoljna da bi ga se razvrstalo kao proizvod od antimona, obuhvaćen tarifnim brojem 8110 KN‑a.

               33

               Naime, kao što je već navedeno, čini se da je podbroj 6211 33 10 00 0 KN‑a „tarifni broj koji sadržava najkonkretniji opis”, u smislu općeg pravila 3.a za tumačenje KN‑a i treba imati prednost pred drugima. Stoga nema potrebe za primjenu, u svrhu određivanja tarifnog razvrstavanja proizvoda o kojim je riječ u glavnom postupku, općeg pravila 3.b za tumačenje KN‑a, koje se poziva na „materijale ili komponente” koji proizvodu daju „bitnu značajku”.

               34

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da KN treba tumačiti na način da pregaču‑kaput za zaštitu od zračenja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba razvrstati u podbroj 6211 33 10 00 0 KN‑a, zbog njezinih osobina i objektivnih svojstava te posebice njezina vanjskog izgleda, a da se nije potrebno pozvati na elemente koji predmetnom proizvodu daju bitnu značajku.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Kombinirana nomenklatura koja je sadržana u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, u verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 927/2012 od 9. listopada 2012., treba tumačiti na način da pregaču‑kaput za zaštitu od zračenja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba razvrstati u podbroj 6211 33 10 00 0 navedene nomenklature, zbog njezinih osobina i objektivnih svojstava te posebice njezina vanjskog izgleda, a da se nije potrebno pozvati na elemente koji predmetnom proizvodu daju bitnu značajku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 31. ožujka 1982. # Joseph Henri Thomas Blesgen protiv Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Belgija. # Mjere s istovrsnim učinkom. # Predmet 75/81.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. studenog 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/28/EZ. # Predmet C-75/07.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 13. srpnja 2011.#Polimeri Europa SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-59/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće prošireno vijeće) od 14. svibnja 1998. # Enso Española SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Obrazloženje. # Predmet T-348/94.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 11. siječnja 2017.#Kazneni postupak protiv Jozefa Grundze.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský súd v Prešove.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Članak 7. – Uvjet dvojne kažnjivosti – Članak 9. – Osnova za nepriznavanje i neizvršavanje zbog nepostojanja dvojne kažnjivosti – Državljanin države izvršiteljice naloga osuđen u državi izdavateljici naloga zbog nepoštovanja odluke tijela javne vlasti.#Predmet C-289/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      11. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2008/909/PUP — Članak 7. — Uvjet dvojne kažnjivosti — Članak 9. — Osnova za nepriznavanje i neizvršavanje zbog nepostojanja dvojne kažnjivosti — Državljanin države izvršiteljice naloga osuđen u državi izdavateljici naloga zbog nepoštovanja odluke tijela javne vlasti“
      U predmetu C‑289/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Krajský súd v Prešove (regionalni sud u Prešovu, Slovačka), odlukom od 3. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 15. lipnja 2015., u kaznenom postupku protiv

         Jozefa Grundza

      uz sudjelovanje:

         Krajská prokuratúra Prešov,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i L. Swedenborg, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, M. E. Karlsson i N. Otte Widgren, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i J. Javorský, kao i S. Gruenheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 3. i članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2008/909).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka za priznanje kaznene presude i izvršenja u Slovačkoj kazne zatvora koju je češki sud izrekao Jozefu Grundzu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 5. Okvirne odluke 2008/909:
               „Postupovna prava u kaznenim postupcima su od temeljnog značaja za osiguranje uzajamnog povjerenja među državama članicama u pravosudnoj suradnji. Odnosi među državama članicama, koje obilježava posebno uzajamno povjerenje u pravne sustave drugih država članica, omogućuju državi članici koja izvršava nalog priznavanje odluka tijela države članice izdavateljice naloga. Stoga treba osmisliti daljnji razvoj suradnje predviđene instrumentima Vijeća Europe u vezi s izvršenjem presuda izrečenih u kaznenom postupku, posebno kada je građanima Unije izrečena presuda u kaznenom postupku te su osuđeni na kaznu zatvora ili je prema njima primijenjena mjera oduzimanja slobode u drugoj državi članici. […]”

               4

               Članak 3. navedene okvirne odluke, pod naslovom „Svrha i područje primjene”, određuje:
               „1.   Svrha ove Okvirne odluke je utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu.
               […]
               3.   Ova se Okvirna odluka primjenjuje samo na priznavanje presuda i izvršenje kazni u smislu ove Okvirne odluke. […]
               […]”

               5

               U skladu s člankom 7. Okvirne odluke 2008/909, pod naslovom „Dvojna kažnjivost”:
               „1.   Na temelju ove Okvirne odluke te bez provjere dvojne kažnjivosti djela priznaju se presude te izvršavaju izrečene kazne za sljedeća kaznena djela, ako se za njih u državi članici izdavateljici naloga izriče maksimalna kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode od najmanje tri godine sukladno pravu države članice izdavateljice naloga:

                        —

                        sudjelovanje u zločinačkoj organizaciji,

                        —

                        terorizam,

                        —

                        trgovina ljudima,

                        —

                        spolno iskorištavanje djece i dječja pornografija,

                        —

                        nezakonita trgovina opojnim drogama i psihotropnim tvarima,

                        —

                        nezakonita trgovina oružjem, streljivom i eksplozivima,

                        —

                        korupcija,

                        —

                        prevara, […]

                        —

                        prikrivanje (pranje) imovinske koristi stečene kaznenim djelom,

                        —

                        krivotvorenje novca, […]

                        —

                        kaznena djela povezana s uporabom računala,

                        —

                        kaznena djela protiv okoliša, […]

                        —

                        omogućavanje nezakonitog prelaska državne granice i boravka u državi,

                        —

                        ubojstvo, teška tjelesna ozljeda,

                        —

                        nezakonita trgovina ljudskim organima i tkivima,

                        —

                        otmica, nezakonito oduzimanje slobode i držanje talaca,

                        —

                        rasizam i ksenofobija,

                        —

                        organizirana ili oružana pljačka,

                        —

                        nezakonita trgovina kulturnim dobrima, […]

                        —

                        prevara,

                        —

                        ucjena (reketarenje) i iznuda,

                        —

                        krivotvorenje i prodaja krivotvorenih proizvoda,

                        —

                        krivotvorenje i prodaja krivotvorenih službenih isprava,

                        —

                        krivotvorenje sredstava plaćanja,

                        —

                        nezakonita trgovina hormonskim tvarima i drugim tvarima za pospješivanje rasta,

                        —

                        nezakonita trgovina nuklearnim ili radioaktivnim materijalima,

                        —

                        trgovina ukradenim vozilima,

                        —

                        silovanje,

                        —

                        palež,

                        —

                        kaznena djela iz nadležnosti Međunarodnog kaznenog suda,

                        —

                        otmica letjelice ili plovila,

                        —

                        sabotaža

                  […]
               3.   Za kaznena djela koja nisu obuhvaćena stavkom 1. država članica izvršiteljica naloga može priznati presudu i izvršenje kazne pod uvjetom da se one odnose na djela koja su kaznena djela na temelju prava države članice izvršiteljice naloga bez obzira na njihove sastavne elemente ili opis.
               4.   Svaka država članica može, nakon donošenja ove Okvirne odluke ili kasnije, izjaviti da neće primjenjivati stavak 1. o čemu obavješćuje glavno tajništvo Vijeća. Sve se takve izjave mogu bilo kada povući. Izjave ili povlačenje izjava objavljuju se u Službenom listu Europske unije.”

               6

               Članak 8. Okvirne odluke 2008/909, pod naslovom „Priznavanje presude i izvršenje kazne” u stavku 1. propisuje:
               „Nadležno tijelo države izvršiteljice naloga priznaje presudu koja je proslijeđena […] te odmah poduzima sve potrebne mjere za izvršenje kazne, ako se ne odluči pozvati na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9.”

               7

               Članak 9. Okvirne odluke 2008/909, pod naslovom „Osnove za nepriznavanje i neizvršavanje” u stavku 1. točki (d) propisuje:
               „Nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne u sljedećim slučajevima:
               […]

                        (d)

                        [u slučajevima] iz članka 7. stavka 3. i, kada je država članica izvršiteljica naloga dala izjavu na temelju članka 7. stavka 4., [u slučajevima] iz članka 7. stavka 1., presuda se odnosi na djela koja se ne bi smatrala kaznenim djelima na temelju prava države članice izvršiteljice naloga. Međutim, u [pogledu] poreza i drugih pristojbi, carine i deviznog poslovanja, izvršenje presude ne može se odbiti na temelju činjenice da pravo države članice izvršiteljice naloga ne predviđa iste vrste poreza ili pristojbi ili nema istu vrstu pravila u [pogledu] propisa kojima se uređuju porezi, pristojbe i carina te devizno poslovanje kao zakon države članice izdavateljice naloga.”

         Slovačko pravo

               8

               Okvirna odluka 2008/909 prenesena je u slovački pravni poredak putem zákon č. 549/2011 o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcja spojená s odňatím slobody v Európskej Únii (Zakon br. 549/2011 o priznavanju i izvršenju odluka kojima se izriču kazne oduzimanja slobode u Europskoj uniji), kako je izmijenjen Zakonom br. 344/2012 (u daljnjem tekstu: Zakon br. 549/2011).

               9

               Članci 4. i 16. Zakona br. 549/2011 prenose u slovačko pravo članke 7. i 9. Okvirne odluke 2008/909.

               10

               Prema članku 4. stavku 1. Zakona br. 549/2011, koji odgovara članku 7. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909, „odluka se može priznati i izvršiti u Slovačkoj Republici ako je djelo zbog kojeg je odluka donesena kazneno djelo prema slovačkom pravnom poretku […]”

               11

               Sukladno članku 4. stavku 2. Zakona br. 549/2011 kojim je prenesen članak 7. stavak 1. Okvirne odluke 2008/909, u slučaju zahtjeva za priznavanje i izvršenje odluke koja se odnosi na kazneno djelo za koje se u državi izdavateljici naloga može izreći kazna zatvora od najmanje tri godine, i koje je u potvrdi o donošenju navedene odluke sudsko tijelo te države kvalificiralo u jednu ili u više kategorija kaznenih djela iz članka 4. stavka 3. navedenog zakona, sud pred kojim se vodi postupak ne provodi nadzor dvojne kažnjivosti.

               12

               U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, navedeno je da kategorije kaznenih djela iz navedenog članka 4. stavka 3. Zakona br. 549/2011 odgovaraju kaznenim djelima navedenima u članku 7. stavku 1. Okvirne odluke 2008/909.

               13

               Člankom 16. stavkom 1. točkom (b) Zakona br. 549/2001, koji odgovara članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909, predviđeno je da „[s]ud odbija priznati i izvršiti odluku ako djelo zbog kojeg je donesena odluka nije kazneno djelo prema pravnom poretku Slovačke Republike i ako se ne radi o postupku predviđenom u članku 4. stavku 2. i 3. tog zakona”. Međutim, „u pogledu poreza i drugih pristojbi, carine i deviznog poslovanja, izvršenje presude ne može se odbiti samo zbog činjenice da pravni poredak Slovačke Republike ne predviđa iste vrste poreza ili pristojbi ili nema istu vrstu propisa u pogledu propisa kojima se uređuju porezi, pristojbe i carina te devizno poslovanje kao zakon države članice izdavateljice naloga”.

               14

               Sukladno članku 348. stavku 1. točki (d) zákona 300/2005 Z.z., Trestný zákon (slovački kazneni zakon) „[o]soba koja sprječava izvršenje sudske odluke ili drugog javnog tijela, ili ga znatno otežava time što […] obavlja radnju na koju se odnosi sudska odluka ili odluka drugog državnog tijela kojim se zabranjuje ta radnja […] kažnjava se zatvorskom kaznom u trajanju do dvije godine”.

         Češko pravo

               15

               Prema članku 337. stavku 1. točki (a) zákona br. 40/2009 Sb., Trestní zákoník (češki kazneni zakon) „[o]soba koja sprječava izvršenje sudske odluke ili drugog javnog tijela, ili ga znatno otežava time što […] obavlja radnju koja je tom odlukom zabranjena ili za koju mu je oduzeto odgovarajuće odobrenje primjenom druge pravne odredbe ili za koju je izgubio to odobrenje […] kažnjava se zatvorskom kaznom u trajanju do dvije godine”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               Okresní soud v Chebu (Okružni sud u Chebu, Češka Republika) osudio je 3. listopada 2014. J. Grundza, slovačkog državljanina, na kumulativnu kaznu od 15 mjeseci zatvora zbog krađe s provalom, i zbog ometanja izvršenja odluke tijela javne vlasti, odnosno nepoštovanja privremene zabrane vožnje koju mu je izrekao Magistrát mesta Přerov (općina Přerov, Češka Republika) odlukom od 12. veljače 2014.

               17

               Odluka od 3. listopada 2014., popraćena potvrdom iz Priloga 1. Okvirnoj odluci 2008/909, poslana je Krajskom súdu v Prešove (Regionalnom sudu u Prešovu, Slovačka) kako bi se navedena kazna priznala i izvršila u Slovačkoj.

               18

               U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, taj sud precizira da sudsko tijelo države izdavateljice naloga, odnosno Češke Republike, kaznena djela iz glavnog postupka ne smatra kaznenim djelima nabrojenima u članku 7. stavku 1. Okvirne odluke 2008/909, tako da je izvršenje kumulativne kazne od 15 mjeseci zatvora uvjetovano utvrđenjem da djela iz presude od 3. listopada 2014. također predstavljaju kazneno djelo prema slovačkom pravnom poretku.

               19

               No, navedeni sud izražava sumnje o tome je li uvjet dvojne kažnjivosti ispunjen u pogledu djelâ koja su kvalificirana kao „kazneno djelo ometanja izvršenja odluke tijela javne vlasti”.

               20

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da se članak 348. stavak 1. točka (d) slovačkog kaznenog zakona, koji se tiče kaznenog djela koje se sastoji od ometanja izvršenja službene odluke, odnosi samo na sudske odluke ili odluke drugog „slovačkog” tijela koje su izvršne na „slovačkom teritoriju”.

               21

               Tako, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ocjena djela zbog kojeg je J. Grundza bio osuđen u Češkoj Republici pokazuje, in concreto, da se ne radi o „kaznenom djelu” u smislu članka 348. stavka 1. točke (d) slovačkog kaznenog zakona, s obzirom da ne odgovara činjeničnim elementima koji čine kazneno djelo koje se sastoji od ometanja izvršenja službene odluke u smislu te odredbe. Naime, J. Grundza je osuđen zbog opstruiranja odluke koju je donijelo tijelo Češke Republike, koja proizvodi učinak samo na području te države članice.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev pita se također o tome treba li, s obzirom na cilj Okvirne odluke 2008/909, odnosno olakšanje socijalne rehabilitacije osuđene osobe i to osobito, razvojem suradnje među državama članicama prilikom izvršenja presuda izrečenih u kaznenom postupku poput onog iz glavnog postupka, u kojem je povrijeđen interes zaštićen pravnim poretkom države izdavateljice naloga, ispitati dvojnu kažnjivost in abstracto, odnosno, kao da je bio povrijeđen interes zaštićen pravnim poretkom države izvršiteljice naloga.

               23

               U tim je okolnostima Krajský súd v Prešove (Regionalni sud u Prešovu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 7. stavak 3. i članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909 […] tumačiti na način da je uvjet dvostruke kažnjivosti ispunjen samo onda kada djelo, povodom kojeg je donesena odluka koju je potrebno priznati, predstavlja s obzirom na njegovu konkretnu ocjenu (in concreto), kazneno djelo također prema pravu države izvršiteljice naloga (neovisno o njegovim sastavnim elementima ili opisu) ili je za ispunjenje takvog uvjeta dovoljno da takvo djelo predstavlja kazneno djelo općenito (in abstracto) također prema pravu države izvršiteljice naloga?”

         O prethodnom pitanju

               24

               Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 3. i članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da je uvjet dvojne kažnjivosti ispunjen u situaciji poput one iz glavnog postupka, u kojoj je priznanje presude i izvršenje kazne zatraženo za djela koja su u državi izdavateljici naloga kvalificirana kao „kazneno djelo koje se sastoji od ometanja izvršenja službene odluke počinjeno na području države izdavateljice naloga” i za koje u pravu države izvršiteljice naloga postoji kazneno djelo, kvalificirano na sličan način, ali da nacionalno pravilo potonje države članice zahtijeva, u svrhu utvrđenja takvog kaznenog djela, da jedno od tijela koje djeluje na vlastitom teritoriju donese službenu odluku.

               25

               Kako bi se dalo koristan odgovor na to pitanje, najprije valja utvrditi da, nije relevantno temeljiti analizu na pojmovima ocjene uvjeta dvojne kažnjivosti in concreto ili in abstracto.

               26

               U tom smislu valja istaknuti da Okvirna odluka 2008/909, koja je instrument minimalnog usklađivanja, a osobito njezin članak 7. koji se odnosi na uvjet dvojne kažnjivosti, ne spominje te pojmove.

               27

               Kao drugo, kao što je iznio nezavisni odvjetnik u točki 26. svojeg mišljenja, države članice donose različita stajališta u pogledu točnog značenja navedenih pojmova u kontekstu dvojne kažnjivosti.

               28

               Kako bi se odgovorilo na preformulirano pitanje, valja podsjetiti da sukladno članku 7. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909, kada je riječ o kaznenim djelima različitim od onog iz popisa 32 kaznena djela predviđena u stavku 1., država izvršiteljica naloga može uvjetovati priznanje te presude i izvršenje kazne time da djela na koja se odnosi presuda čine kazneno djelo također prema njezinu pravu, neovisno o sastavnim elementima ili njegovu opisu. Drugim riječima, ta odredba dopušta državi izvršiteljici naloga da uvjetuje priznavanje presude i izvršavanje kazne zahtjevom da se ispuni kriterij dvojne kažnjivosti.

               29

               U vezi s tim, članak 9. Okvirne odluke 2008/909, o osnovama za nepriznavanje i neizvršavanje, u stavku 1. točki (d) predviđa mogućnost da nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne, izrečene također u potonjoj državi, kada uvjet dvojne kažnjivosti nije ispunjen.

               30

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da djela zbog kojih je J. Grundza osuđen, a osobito ometanje izvršenja odluke tijela javne vlasti, nadležno tijelo države izdavateljice naloga, odnosno Češke Republike, nije smatralo kaznenim djelima obuhvaćenim člankom 7. stavkom 1. Okvirne odluke 2008/909.

               31

               Stoga, sukladno članku 7. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909, priznavanje presude od 3. listopada 2014. i izvršenje kumulativne kazne od 15 mjeseci zatvora uvjetovano je utvrđenjem nadležnog slovačkog tijela da djela iz te presude predstavljaju kazneno djelo također i prema slovačkom pravnom poretku, neovisno o sastavnim elementima i njegovu opisu u državi izdavateljici naloga.

               32

               Uz to, valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj praksi Suda, pri tumačenju odredbe prava Unije, u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojih je ona dio (presude od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 35., i od 8. studenoga 2016., Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 31.).

               33

               Kada je riječ, kao prvo, o pojmovima iz članka 7. stavka 3. Okvirne odluke 2008/909, valja podsjetiti da kao što je nezavisni odvjetnik iznio u točki 47. svojeg mišljenja, da ta odredba ograničava doseg ocjene dvojne kažnjivosti time što zahtijeva da nadležno tijelo države izvršiteljice naloga provjeri jesu li predmetna djela „također kazneno djelo” prema njezinu nacionalnom pravu i to „bez obzira na njihove sastavne elemente ili opis”.

               34

               Kao što proizlazi iz samog teksta navedenog članka 7. stavka 3. potreban i dovoljan uvjet u svrhu ocjene dvojne kažnjivosti proizlazi iz okolnosti da djela koja su dovela do kazne izrečene u državi članici izdavateljici naloga predstavljaju također kazneno djelo u državi izvršiteljici naloga. Slijedi da nije nužno da kaznena djela budu identična u dvije dotične države članice.

               35

               To je tumačenje potkrijepljeno riječima „bez obzira na njihove sastavne elemente ili opis” kaznenog djela kako je predviđeno u državi izvršiteljici naloga, iz čega jasno proizlazi, kao što je nezavisni odvjetnik naglasio u točkama 48. i 49. svojeg mišljenja, da nije potrebno savršeno podudaranje ni između sastavnih elemenata kaznenog djela, kako je kvalificirano u pravu države izdavateljice naloga i u pravu države izvršiteljice naloga, ni u nazivu ili klasifikaciji tog kaznenog djela prema odnosnim nacionalnim pravima.

               36

               Stoga ta odredba uvodi fleksibilan pristup od strane nadležnog tijela države izvršiteljice naloga, pri ocjeni uvjeta dvojne kažnjivosti, kako u pogledu sastavnih elemenata kaznenog djela tako i njegovu opisu.

               37

               Tako je relevantni element za potrebe ocjene dvojne kažnjivosti, sukladno samom tekstu članka 7. stavka 3. Okvirne odluke 2008/909, sukladnost između, s jedne strane, činjeničnih elemenata na kojima se temelji kazneno djelo, kako su izloženi u presudi izrečenoj u državi članici izdavateljici naloga, i, s druge strane, definiciji kaznenog djela sukladno pravu države izvršiteljice naloga.

               38

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je tijekom ocjene dvojne kažnjivosti na nadležnom tijelu države izvršiteljice naloga da provjeri može li se za činjenične elemente na kojima se temelji kazneno djelo, kako su izloženi u presudi koju je izreklo nadležno tijelo države izdavateljice naloga, također, kao takve, u slučaju da su se dogodili na području države izvršiteljice, izreći kazna na tom području.

               39

               Kao drugo, kontekst u kojem se nalaze članak 7. stavak 3. i članak 9. stavak 1. točka (d) Okvirne odluke 2008/909 govori u korist takve ocjene dvojne kažnjivosti.

               40

               U tom pogledu valja primijetiti da na temelju članka 26. Okvirna odluka 2008/909 zamjenjuje, što se tiče odnosa među državama članicama, više instrumenata međunarodnog prava kako bi pojačali, sukladno uvodnoj izjavi 5., suradnju u području izvršenja presuda u kaznenim stvarima.

               41

               Za razliku od tih instrumenata međunarodnog prava, Okvirna odluka 2008/909 počiva ponajprije na načelu uzajamnog priznavanja, koje predstavlja prema uvodnoj izjavi 1., tumačenoj u skladu s člankom 82. stavkom 1. UFEU‑a, „kamen temeljac” pravosudne suradnje u kaznenim stvarima u Europskoj uniji, koja se prema navedenoj uvodnoj izjavi 5. temelji na osobitom uzajamnom povjerenju među državama članicama u njihove odnosne pravne sustave (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2016, Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 46. i 47.).

               42

               Načelo uzajamnog priznavanja podrazumijeva, na temelju članka 8. stavka 1. Okvirne odluke 2008/909 da, načelno, nadležno tijelo države izvršiteljice naloga priznaje presudu koja mu je poslana te bez odgađanja poduzima sve mjere potrebne za izvršenje kazne.

               43

               Kao što je nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 36. svojeg mišljenja, to načelo uzajamnog priznavanja dovelo je, osobito, do utvrđenja popisa u članku 7. stavku 1. Okvirne odluke 2008/909 kaznenih djela za koja je ukinuta kontrola dvojne kažnjivosti.

               44

               Osim toga, čak i za kaznena djela koja se ne nalaze na tom popisu, valja utvrditi da članak 7. stavak 3. te okvirne odluke uvodi jednostavnu mogućnost za državu izvršiteljicu naloga da uvjetuje priznavanje presude i izvršenje kazne okolnošću da je ispunjen zahtjev dvojne kažnjivosti.

               45

               U tom kontekstu ta mogućnost omogućuje državama članicama, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, da odbiju priznati presudu i izvršiti kaznu za postupanja koja ne smatraju moralno kažnjivima i koja stoga nisu kazneno djelo.

               46

               Iz prethodnih elemenata prethodi da je uvjet dvojne kažnjivosti iznimka od pravila načela priznavanja presude i izvršenja kazne. Stoga, područje primjene razloga za odbijanje priznavanja presude i izvršavanja kazne, koji se temelji na nepostojanju dvojne kažnjivosti, kako je navedeno u članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909, treba strogo tumačiti kako bi se ograničilo slučajeve nepriznavanja i neizvršavanja.

               47

               Stoga, ocjenom dvojne kažnjivosti od strane nadležnog tijela države izvršiteljice naloga, na koju se odnosi članak 7. stavak 3. te okvirne odluke, želi se provjeriti može li se za činjenične elemente na kojima se temelji kazneno djelo, kako su izloženi u odluci koju je izreklo nadležno tijelo države izdavateljice naloga, kao takvi, izreći kazna na području države izvršiteljice naloga da su se dogodili na njezinu području.

               48

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev istaknuo je da kazneno djelo koje je predmet glavnog postupka predstavlja povredu službene odluke koju je donijelo češko javno tijelo i, stoga, povredu zaštićenog interesa Češke Republike, tako da se u svakom slučaju uvjet dvojne kažnjivosti ne može smatrati ispunjenim.

               49

               Ipak, u okviru ocjene dvojne kažnjivosti, nadležno tijelo države izvršiteljice naloga ne mora provjeriti je li povrijeđen zaštićeni interes države izdavateljice naloga već bi li se sličan interes, zaštićen nacionalnim pravom te države, smatrao povrijeđenim u slučaju da se predmetno kazneno djelo dogodilo na području države tog tijela.

               50

               Kao treće, valja podsjetiti da se u skladu s člankom 3. stavkom 1. Okvirne odluke 2008/909, njome želi utvrditi pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu.

               51

               Strogo tumačenje članka 9. stavka 1. točke (d) te okvirne odluke pridonosi ostvarenju cilja olakšavanja socijalne rehabilitacije osuđene osobe, osobito u situaciji poput one iz glavnog postupka, u kojoj je ta osoba državljanin države izvršiteljice naloga.

               52

               U ovom slučaju iz dokumenata dostavljenih Sudu proizlazi da je J. Grundza nadležno češko sudbeno tijelo osudilo među ostalim zato što je vozio motorno vozilo na području te države članice unatoč postojanju odluke češkog javnog tijela kojom mu se to zabranjuje.

               53

               Kako bi ocijenio je li uvjet dvojne kažnjivosti ispunjen u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev koji je zadužen za priznavanje i izvršenje kazne, treba provjeriti bi li se u slučaju da su se te činjenice, odnosno vožnja motornog vozila, unatoč postojanju službene odluke kojom se zabranjuje takvo postupanje, dogodile na području države članice u kojoj se nalazi taj sud, mogla izreći kazna u odnosu na nacionalno pravo te države. Ako je to tako, treba smatrati da je uvjet dvojne kažnjivosti ispunjen.

               54

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 3. i članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da se uvjet dvojne kažnjivosti treba smatrati ispunjenim u situaciji poput one iz glavnog postupka, kada bi se za činjenične elemente na kojima se temelji kazneno djelo, kako su izloženi u odluci koju je izreklo nadležno tijelo države izdavateljice naloga, kao takve, mogla također izreći kazna na području države izvršiteljice naloga, da su se dogodili na tom području.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 3. i članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008., o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP, od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da se uvjet dvojne kažnjivosti treba smatrati ispunjenim u situaciji poput one iz glavnog postupka, kada bi se za činjenične elemente na kojima se temelji kazneno djelo, kako su izloženi u odluci koju je izreklo nadležno tijelo države izdavateljice naloga, kao takve, mogla također izreći kazna na području države izvršiteljice naloga, da su se dogodili na tom području.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


Presuda Suda od 29. lipnja 1978. # Procureur du Roi protiv P. Dechmann. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Neufchâteau - Belgija. # Predmet 154/77.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. ožujka 2014. # El Corte Inglés, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-592/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 24. rujna 2015.#Alexandra Dellmeier protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice LEXDELL – Raniji figurativni žig Zajednice DELL – Relativni razlozi za odbijanje – Povreda razlikovnog karaktera ili ugleda ranijeg žiga – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-641/14.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 2. veljače 2017.#Marcas Costa Brava, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Zahtjev za registraciju figurativnog žiga Europske unije Cremcaffé by Julius Meinl – Raniji figurativni žig Europske unije café crem – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje stvarne uporabe ranijeg žiga – Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-691/15.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. listopada 2011.#Transcatab SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-39/06.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. srpanj 19.#Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd protiv Comptroller General of Patents.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Predmet C-130/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 26. listopada 2012. # Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock) protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje. # Predmet T-63/12.