title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 21. studenoga 2018.#HM protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Postupak zapošljavanja – Obavijest o otvorenom natječaju EPSO/AST SC/03/15 – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima za procjenu – Zahtjev za preispitivanje – Odbijanje da se taj zahtjev proslijedi odboru za odabir zbog zakašnjenja – Podjela nadležnosti između EPSO a i odbora za odabir.#Predmet T-587/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      21. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Postupak zapošljavanja – Obavijest o otvorenom natječaju EPSO/AST‑SC/03/15 – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima za procjenu – Zahtjev za preispitivanje – Odbijanje da se taj zahtjev proslijedi odboru za odabir zbog zakašnjenja – Podjela nadležnosti između EPSO‑a i odbora za odabir”
      U predmetu T‑587/16,

         HM, koju zastupa H. Tettenborn, odvjetnik,
      tužiteljica,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju T. Bohr i G. Gattinara, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se traži poništenje, s jedne strane, odluke Europskog ureda za odabir osoblja (EPSO) od 17. kolovoza 2015. da neće uzeti u obzir zahtjev za preispitivanje odluke odbora za odabir o tome da kandidat nema pravo sudjelovanja u sljedećoj fazi natječaja EPSO/AST‑SC/03/15‑3 i, s druge strane, „implicitne odluke“ odbora za odabir da ne udovolji tom zahtjevu,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, J. Schwarcz (izvjestitelj) i C. Iliopoulos, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Europski ured za odabir osoblja (EPSO) je 8. siječnja 2015. u Službenom listu Europske unije objavio obavijest o otvorenom natječaju temeljenom na testovima EPSO/AST‑SC/03/15‑3 radi dobivanja popisa uspješnih kandidata za tajnike i referente (razredi SC 1 i SC 2) u različitim područjima (u daljnjem tekstu: natječaj) (SL 2015., C 3A, str. 1.).

               2

               Tužiteljica HM je 12. veljače 2015. podnijela prijavu na natječaj. Odabrala je područje „tajništvo” i razred SC 2, ali je pristala na to da se njezina prijava eventualno premjesti u natječaj za razred SC 1.

               3

               Prilog III. točka 2. obavijesti o otvorenom natječaju predviđa, što se tiče posebnih uvjeta prihvata u pogledu diploma, tri različita uvjeta, od kojih je posljednji relevantan u ovom slučaju. Taj uvjet glasi kako slijedi:
               „[P]rofesionalna izobrazba (istovjetna razini 4 Europskog kvalifikacijskog okvira) u trajanju od najmanje jedne godine, nakon koje je stekao najmanje tri godine profesionalnog iskustva. Izobrazba i iskustvo moraju biti u području povezanom s opisom radnog mjesta za koje se natječe”.

               4

               Tužiteljica je sudjelovala na pristupnim testovima 25. ožujka 2015. EPSO ju je dopisom od 11. lipnja 2015. obavijestio da je uspješno prošla testove jer je ostvarila minimum koji se zahtijevao na svakome od njih. U istom je dopisu EPSO naveo da će u sljedećem stadiju odbor za odabir na otvorenom natječaju (u daljnjem tekstu: odbor za odabir) proučiti elektroničke prijave kandidata kako bi provjerio njihovu prihvatljivost.

               5

               Stranke u sporu se ne slažu oko toga je li na dan 30. srpnja 2015. ili kasnije tužiteljica obaviještena elektroničkom komunikacijom na svojem EPSO računu da je odbor za odabir nakon razmatranja njezine prijave putem interneta odlučio da joj neće dopustiti pristup sljedećem stadiju natječaja. U svojoj odluci (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju prijave) odbor za odabir oslonio se na činjenicu da tužiteljica nije imala tražene kvalifikacije, odnosno da, iako je opravdala profesionalnu izobrazbu u trajanju od godinu dana, ona nije bila u bitnome povezana s poslovima radnog mjesta na koje se odnosi natječaj.

               6

               Stranke se usto ne slažu ni oko toga na koji je datum tužiteljica provjerila svoj EPSO račun. Naime, dok potonja tvrdi da ga je redovito provjeravala i da je posljednji put to učinila 29. srpnja i 4. kolovoza 2015. ne pronašavši međutim nove obavijesti ili priopćenja, Europska komisija tvrdi da elektronički očevidnik informacijskog sustava EPSO računa pokazuje da je tužiteljica tek 8. kolovoza 2015. u 20.41 provjerila svoj račun, na koji je odluka odbora za odabir bila stavljena devet dana prije.

               7

               Tužiteljica je 7. kolovoza 2015. od EPSO‑a zaprimila automatsku elektroničku poruku sljedećeg sadržaja:
               „Datum slanja: petak, 7. kolovoza 2015. u 15.26 […]
               Predmet: U vašem EPSO računu objavljena je nova poruka. […]
               Ovo je automatska elektronička poruka. Nemojte odgovarati.
               Poštovani kandidatu,
               Ova se obavijest odnosi na vašu prijavu na natječaj ili postupak odabira EU Careers koji organizira [EPSO].
               U vašem EPSO računu objavljena je nova poruka.
               Za pristup svojem korisničkom računu možete koristiti sljedeću poveznicu:. […].
               Lijep pozdrav,
               NAPOMENA: Podsjećamo vas da morate provjeravati svoj EPSO račun barem dvaput tjedno kako je navedeno u Vodiču za otvorene natječaje ili u pozivu na iskaz interesa. Sve službene obavijesti šalju se putem EPSO računa i samo datumi navedeni u tim dopisima imaju pravnu vrijednost.
               Ova elektronička obavijest dodatna je usluga EPSO‑a bez pravne vrijednosti.
               Obavijest elektroničkom poštom šalje se istodobno s objavljivanjem nove poruke u vašem EPSO računu. Iz razloga koji su izvan naše kontrole, dostava obavijesti elektroničkom poštom u nekim slučajevima može kasniti. Nikakva pritužba na temelju tog zakašnjenja ne uzima se u obzir.
               EPSO.”

               8

               Tužiteljica je 13. kolovoza 2015. na temelju točke 3.4.3. Općih pravila primjenjivih na otvorene natječaje (SL 2014., C 60 A, str. 1., u daljnjem tekstu: Opća pravila podnijela zahtjev za preispitivanje odluke odbora za odabir o odbijanju (u daljnjem tekstu: zahtjev za preispitivanje). Ona je u biti tvrdila da elektronička komunikacija u njezinu EPSO računu koja se odnosila na odluku o odbijanju prijave nije bila dovoljno obrazložena jer je samo ponavljala tekst obavijesti o otvorenom natječaju. Osim toga, s jedne strane, navela je da joj je odbor za odabir na prethodnom natječaju odobrio da izađe na testove za procjenu kandidata tog natječaja, koji se, prema njezinu mišljenju, također odnosio na aktivnosti tajništva i zahtijevao je višu razinu kvalifikacija od onih predviđenih u okviru otvorenog natječaja. S druge strane, tužiteljica je tvrdila da se u takvom slučaju činjenica da odbor za odabir nije prihvatio ocjenu iz prethodnog natječaja mora posebno obrazložiti.

               9

               Porukom elektroničke pošte od 17. kolovoza 2015. EPSO je preko N. H., voditeljice tima za odnose s kandidatima, tužiteljici dao do znanja da ne može uzeti u obzir njezin zahtjev za preispitivanje jer on nije bio podnesen u roku od deset kalendarskih dana određenih Općim pravilima (u daljnjem tekstu: EPSO‑ova odluka od 17. kolovoza 2015.). EPSO je obavijestio tužiteljicu da je taj rok počeo teći 30. srpnja 2015., nakon elektroničke komunikacije na EPSO računu.

               10

               Tužiteljica je 1. rujna 2015. elektroničkom porukom od EPSO‑a zatražila da bez odgađanja proslijedi njezin zahtjev za preispitivanje odboru za odabir. Ona se u tom pogledu pozvala na točku 3.4.3. Općih pravila, u skladu s kojom se zahtjevi za preispitivanje „podnos[e] na razmatranje istom tijelu koje je donijelo spornu odluku (odboru za odabir ili EPSO‑u)”. Tvrdila je da je zahtjev za preispitivanje trebalo podnijeti odboru za odabir jer je bio podnesen protiv odluke o odbijanju prijave koju je potonji donio.

               11

               EPSO je 16. rujna 2015. obavijestio tužiteljicu da njezin zahtjev za preispitivanje, kako je navedeno u točki 10. ove presude, nije uzet u obzir zbog njegove nepravodobnosti. Dopisom od 20. rujna 2015. tužiteljica je ponovno zatražila da se njezin zahtjev za preispitivanje proslijedi odboru za odabir.

               12

               Tužiteljica je 25. rujna 2015. primila sljedeći odgovor EPSO‑a:
               „kako je već objašnjeno u prethodnim dopisima, mi (EPSO) odboru za odabir u okviru područja svoje nadležnosti prosljeđujemo samo pritužbe [Beschwerden] koje su podnesene u roku. Budući da to nije slučaj u pogledu Vaše pritužbe [Beschwerde], potonja nije proslijeđena.”

               13

               Tužiteljica je 4. studenoga 2015. podnijela pisanu žalbu protiv „odluka” od 17. kolovoza, 16. i 25. rujna 2015., kojima joj je EPSO priopćio da se njezin zahtjev za preispitivanje neće uzeti u obzir.

               14

               Tužiteljičina je žalba odbijena odlukom od 17. ožujka 2016. Ta joj je odluka u njemačkom prijevodu dostavljena 18. travnja 2016.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               15

               Tužiteljica je pokrenula ovaj postupak tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda Europske unije 23. ožujka 2016. Predmet je upisan pod brojem F‑17/16.

               16

               Dopisom podnesenim tajništvu Službeničkog suda 6. travnja 2016. tužiteljica je zatražila anonimnost na temelju članka 48. stavka 1. Poslovnika Službeničkog suda. Dopisom od 28. travnja 2016. tajništvo Službeničkog suda obavijestilo je tužiteljicu da je udovoljilo tom zahtjevu.

               17

               Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016, L 200, str. 137.) , ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Taj je predmet tako upisan pod brojem T‑587/16 te je dodijeljen četvrtom vijeću.

               18

               Budući da stranke nisu tražile održavanje rasprave, na temelju članka 106. stavka 1. Poslovnika Opći sud (četvrto vijeće) odlučio je, smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika presuditi bez provođenja usmenog dijela postupka.

               19

               Opći je sud 5. veljače 2018. Komisiji postavio pisana pitanja. Ona je podnijele odgovore tajništvu Općeg suda u zadanom roku. Tužitelj se na njih očitovao 13. ožujka 2018.

               20

               Tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi EPSO‑ovu odluku od 17. kolovoza 2015.;

                        –

                        poništi „implicitnu odluku” odbora za odabir da ne udovolji zahtjevu za preispitivanje;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               21

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužiteljici snošenje troškova.

         Pravo

            Dopuštenost tužbe

               22

               Komisija u biti ističe da je tužba koja je podnesena protiv odluke EPSO‑a od 17. kolovoza 2015. nedopuštena jer nije riječ o odluci o odbijanju prijave ni odgovoru odbora za odabir na zahtjev za preispitivanje. Smatra da se samo odlukom o odbijanju prijave tužiteljici nanosi šteta jer se njome mijenja njezin pravni položaj te izravno i trenutačno negativno utječe na njezine interese. EPSO‑ovom odlukom od 17. kolovoza 2015. to se utvrđenje uopće ne mijenja jer je samo riječ o odbijanju da se u obzir uzme zahtjev za preispitivanje, i to zbog formalnih razloga nepravodobnosti. Komisija tvrdi da je ta EPSO‑ova odluka „isključivo potvrđujuća”, da nema samostalan sadržaj i da se njome ne zamjenjuje odluka o odbijanju prijave. Stoga prema Komisijinu mišljenju ne može biti predmet ni žalbe ni tužbe pred Općim sudom.

               23

               Komisija tvrdi da je tužiteljica imala jasnu mogućnost sudske zaštite. Smatra da je imala mogućnost osporavanja odluke o odbijanju prijave izravno pred Sudom Europske unije u skladu s člankom 270. UFEU‑a bez potrebe prethodnog podnošenja žalbe odnosno podnošenja žalbe protiv nje. Prema njezinu mišljenju, tužiteljica nije bila ovlaštena izabrati „treću opciju” i podnijeti žalbu protiv akta kojim joj se ne nanosi šteta. Prema Komisijinu mišljenju, tužiteljica je također imala pravnu mogućnost da ishodi to da odluku o odbijanju prijave preispita odbor za odabir.

               24

               Komisija tvrdi da čak i ako EPSO‑ova odluka od 17. kolovoza 2015. predstavlja akt kojim se nanosi šteta, tužiteljica ni u kojem slučaju nema postojeći i stvaran pravni interes u ovom predmetu. Očito je da moguće poništenje EPSO‑ove odluke od 17. kolovoza 2015. tužiteljici ne bi donijelo nikakvu korist jer ona nije pobijala odluku o odbijanju prijave. Stoga, čak i u slučaju ukidanja EPSO‑ove odluke od 17. kolovoza 2015., odbor za odabir se ne može, prema Komisijinu mišljenju, izjasniti o sadržaju odluke o odbijanju prijave. Osim toga, upućivanje na rješenje od 3. travnja 2001., Zaur‑Gora i Dubigh/Komisija (T‑95/00 i T‑96/00, EU:T:2001:114) nije relevantno jer u ovom predmetu nije postojala nova odluka odbora za odabir na temelju zahtjeva za preispitivanje, tako da nije mogao početi teći nijedan novi rok.

               25

               Naposljetku, Komisija tvrdi da je tužiteljičin zahtjev kojim se traži da se poništi navodna „implicitna odluka” odbora za odabir nedopušten zbog povrede načela podudarnosti između žalbe i tužbe. U svakom slučaju, valja odbiti taj tužiteljičin zahtjev jer članak 90. stavak 1. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) ne predviđa da se zahtjev za preispitivanje odluke odbora za odabir može implicitno odbiti. Budući da odbor za odabir nije dio javne uprave te je od nje nezavisan, njegova se šutnja ne može protumačiti kao „implicitna negativna odluka”. Pitanje koje su posljedice nereagiranja odbora za odabir na zahtjev za preispitivanje jest prema Komisijinu mišljenju čisto hipotetsko pitanje.

               26

               Tužiteljica osporava Komisijine argumente.

               27

               Opći sud smatra da treba, kao prvo, ispitati dopuštenost drugog tužbenog zahtjeva i, kao drugo, dopuštenost prvog tužbenog zahtjeva.

         Dopuštenost drugog tužbenog zahtjeva

               28

               Uvodno, valja istaknuti da tužiteljica, kao prvo, tužbu podnosi protiv EPSO‑ove odluke od 17. kolovoza 2015. i, kao drugo, navodne „implicitne odluke” odbora za odabir da ne udovolji zahtjevu za preispitivanje.

               29

               U tom pogledu, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi kada kandidat na natječaju zahtijeva preispitivanje odluke odbora, upravo odluka koju potonji donese nakon preispitivanja situacije podnositelja zahtjeva predstavlja akt kojim se nanosi šteta u smislu članka 90. stavka 2. odnosno, ovisno o slučaju, članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 3. travnja 2001., Zaur‑Gora i Dubigh/Komisija, T‑95/00 i T‑96/00, EU:T:2001:114, t. 26. i presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 19.).

               30

               U ovom slučaju, nesporno je da je EPSO donio odluku od 17. kolovoza 2015. Iz Komisijinih podnesaka i njezinih odgovora na pitanja Općeg suda proizlazi da odbor za odabir nije znao za postojanje tužiteljičina zahtjeva za preispitivanje. U tom pogledu, Komisija je izričito priznala da zahtjev za preispitivanje koji je podnijela tužiteljica nije bio uključen među zahtjeve za preispitivanje proslijeđene odboru za odabir. Također je nesporno da odbor za odabir nije bio naknadno izričito obaviješten o EPSO‑ovoj odluci od 17. kolovoza 2015. da ga se ne treba uzeti u obzir. U svakom je slučaju bio „općenito” obaviješten o EPSO‑ovom odbijanju nepravodobnih zahtjeva za preispitivanje.

               31

               U tim okolnostima, valja zaključiti da, budući da odbor za odabir nije imao saznanja o postojanju tužiteljičina zahtjeva za preispitivanje, ne može se smatrati da je donio „prešutnu odluku” o odbijanju u odnosu na njega.

               32

               Drugi tužbeni zahtjev je prema tome bespredmetan te ga stoga treba odbaciti kao nedopušten.

         Dopuštenost prvog tužbenog zahtjeva

               33

               Što se tiče Komisijinih navoda prema kojima EPSO‑ova odluka od 17. kolovoza 2015. ne predstavlja akt kojim se tužiteljici nanosi šteta jer je isključivo potvrđujuća, u potpunosti nesamostalnog sadržaja i ne zamjenjuje odluku o odbijanju prijave, valja utvrditi da je odlukom od 17. kolovoza 2015. EPSO odbio tužiteljičin zahtjev za preispitivanje. Međutim, iz sudske prakse navedene u točki 29. ove presude proizlazi da bi odluka o odbijanju zahtjeva za preispitivanje nanijela štetu tužiteljici i da bi se slijedom toga mogla pobijati da ju je donio odbor za odabir.

               34

               Ako, kao u ovom slučaju, zahtjev za preispitivanje koji je podnio kandidat EPSO odbije zbog nepravodobnosti, taj kandidat ima snažan interes da nad njim sud Unije provede nadzor zakonitosti. Takvo odbijanje sprječava da sam odbor za odabir razmotri taj zahtjev za preispitivanje, ali njegovo bi poništenje od strane Općeg suda dovelo do donošenja nove odluke o navedenom zahtjevu.

               35

               Naime, valja podsjetiti da je u točki 3.4.3. Općih pravila izričito predviđeno da u slučaju da je odgovor na zahtjev za preispitivanje pozitivan, kandidat se ponovno uključuje u natječaj i to u onu fazu u kojoj je bio isključen iz njega bez obzira na trenutačnu fazu natječaja. Okolnost da je postupak otvorenog natječaja u međuvremenu završen ne dovodi u pitanje taj zaključak jer tužiteljica u najmanju ruku zadržava interes za ishođenje odluke o zakonitosti dotičnog postupka odabira da se navodna nezakonitost ne bi ubuduće ponavljala u okviru postupka analognog onome u ovom slučaju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 50.). Naime, nije isključeno da EPSO može imati sličnu ulogu u kasnijem postupku odabira i slično. U tim okolnostima, Komisija se ne može pozivati na nedopuštenost tužbe jer je postupak otvorenog natječaja u međuvremenu završio.

               36

               S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da je EPSO‑ova odluka od 17. kolovoza 2015. akt kojim se tužiteljici nanosi šteta i da potonja ima postojeći, stvaran i dovoljno ozbiljan pravni interes za poništenje te odluke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. rujna 2008., Angé Serrano i dr./Parlament, T‑47/05, EU:T:2008:384, t. 65.).

            Meritum

               37

               U prilog osnovanosti tužbe tužiteljica ističe četiri tužbena razloga koji se temelje, prvi, na nenadležnosti EPSO‑a za donošenje odluke od 17. kolovoza 2015., drugi, na povredi načela pravne sigurnosti, treći, na pogrešci koja se tiče kvalifikacije zahtjeva za preispitivanje i, četvrti, na pogrešci u ocjeni poštovanja roka u kojem se može podnijeti zahtjev za preispitivanje.

               38

               Prvim tužbenim razlogom tužiteljica u biti tvrdi da je, s obzirom na to da je njezin zahtjev za preispitivanje podnesen protiv odluke o odbijanju prijave, on trebao biti podnesen odboru za odabir koji je donio tu odluku, u skladu s jasnim tekstom Općih uvjeta. Smatra, konkretnije, da EPSO nije nadležan ocijeniti nepravodobnost zahtjeva za preispitivanje s obzirom na to da je njegova jedina funkcija pružanje „administrativne potpore” odboru za odabir na otvorenim natječajima. On je u najboljem slučaju mogao upozoriti odbor za odabir na prekoračenje rokova. Prema tužiteljičinu mišljenju, nijedan pravni akt ne omogućuje EPSO‑u da donese dotičnu odluku umjesto odbora za odabir. Takav pristup ne proizlazi ni iz ranije upravne prakse. Drukčije tumačenje ne bi bilo u skladu s EPSO‑ovom funkcijom u natječajima. Tužiteljica navodi da iz općeg načela upravnog prava proizlazi da je sâmo tijelo ili više tijelo nadležno za odlučivanje o žalbama protiv odluka tog tijela. Naposljetku, tužiteljica tvrdi da EPSO nije mogao obrazložiti odluku od 17. kolovoza 2015. Iz toga proizlazi da nije sposoban preuzeti funkciju odbora za odabir u tom pogledu.

               39

               Komisija u biti tvrdi da tekst obavijesti o otvorenom natječaju i Opća pravila obvezuju EPSO i odbor za odabir. Također naglašava da oni ne mogu odstupiti od tih odredaba a da to ne naruši zakonitost natječaja i, posebno, poštovanje načela jednakog postupanja prema kandidatima. Prema Komisijinu mišljenju, tekst Općih odredaba izričito predviđa da je u skladu s podjelom nadležnosti na odboru za odabir ili EPSO‑u da odluči o daljnjim koracima po zahtjevu za interno preispitivanje. Iz toga proizlazi da je EPSO također nadležan za donošenje odluke u vezi sa zahtjevom za preispitivanje.

               40

               Komisija tvrdi da, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Priloga III. Pravilniku o osoblju kao i Odlukom 2002/620/EZ Europskog parlamenta, Vijeća, Komisije, Suda, Revizorskog suda, Gospodarskog i socijalnog odbora, Odbora regija i Europskog ombudsmana od 25. srpnja 2002. o osnivanju [EPSO‑a] (SL 2002., L 197, str. 53.) i Odlukom 2002/621/EZ glavnih tajnika Europskog parlamenta, Vijeća, Komisije, tajnika Suda, glavnih tajnika Revizorskog suda, Gospodarskog i socijalnog odbora, Odbora regija i predstavnika Europskog ombudsmana od 25. srpnja 2002. o organizaciji i funkcioniranju [EPSO‑a] (SL 2002., L 197, str. 56.), EPSO organizira natječaje kako bi se zadovoljile potrebe za osobljem institucija Unije i kako bi se osigurali jedinstveni standardi na natječajima.

               41

               Komisija u tom pogledu ističe da je EPSO‑ova zadaća pružanje administrativne podrške odboru za odabir, što uključuje nadzor toga da kandidati poštuju rokove u okviru postupka preispitivanja. Presuda od 14. prosinca 2011., Komisija/Pachtitis (T‑361/10 P, EU:T:2011:742) potvrđuje tu raspodjelu nadležnosti. EPSO je stoga ovlašten odbiti zahtjeve za interno preispitivanje koji nisu podneseni u roku. Takva zadaća odgovara svrsi i cilju navedenih normi jer omogućuje smanjenje radnog opterećenja odbora za odabir. Prema Komisijinu mišljenju, točku 3.4.3. Općih pravila treba tumačiti kao „da navodi da isto tijelo mora odlučiti o sadržaju odluke koju treba preispitati (tj. o dopuštenosti i o meritumu zahtjeva za preispitivanje)”. U ovom slučaju, uopće nije riječ o „preispitivanju” sadržaja odluke o odbijanju prijave, nego samo o formalnim aspektima. Međutim, nema razloga vjerovati da se to načelo primjenjuje i na formalne aspekte kao što je poštovanje rokova. Naposljetku, prema mišljenju Komisije, EPSO‑ova nadležnost ne može ovisiti o načinu na koji su njegove odluke obrazložene.

               42

               U odgovoru na pisana pitanja Općeg suda iz točke 19. ove presude Komisija je opet istaknula, u biti, da je odbor za odabir bio „općenito” obaviješten o EPSO‑ovu odbijanju nepravodobnih zahtjeva za preispitivanje. Prema Komisijinu mišljenju, EPSO‑ov uobičajeni postupak predviđao je da se odbor za odabir ne obavještava pojedinačno o zahtjevima podnesenima izvan roka. Osobito je bilo tako zato što su ti zahtjevi ponekad pristizali nakon sastanka na kojem je odbor za odabir odlučivao o zahtjevima podnesenima u roku. Osim toga, Komisija je uputila na pravne osnove i tvrdnje već navedene u točki 40. ove presude o podjeli nadležnosti između odbora za odabir i EPSO‑a. Ona se provodi u točki 3.4.3. Općih pravila s obzirom na to da EPSO može proglasiti nedopuštenima zahtjeve za preispitivanje podnesene izvan roka bez njihova prosljeđivanja odboru za odabir. Naposljetku, Komisija upućuje na načelo dobre uprave, interes službe i obvezu poštovanja razumnog roka.

               43

               U svojim očitovanjima tužiteljica osporava Komisijine tvrdnje.

               44

               Opći sud ističe da točka 3.4.3. Općih pravila naslovljena „Postupak preispitivanja” glasi kako slijedi:
               „Kandidat ima pravo zatražiti preispitivanje bilo koje odluke koju je donio odbor za odabir ili EPSO, a koja izravno i neposredno utječe na njegov pravni status u natječaju (tj. na njegove rezultate i/ili činjenicu da prolazi u sljedeću fazu natječaja ili ne).
               Kandidat može podnijeti zahtjev za preispitivanje na temelju jednog ili više razloga:

                        –

                        natječajni postupak sadržava bitnu nepravilnost

                        –

                        odbor za odabir ili EPSO nisu poštovali pravila natječajnog postupka kako su utvrđena Pravilnikom o osoblju, obaviješću o natječaju, ovim općim pravilima i sudskom praksom.

                  Kandidati ne mogu osporiti valjanost ocjene kojom je odbor za odabir vrednovao kvalitetu njihovih rezultata na testu. […]
               Postupak
               Zahtjev [za preispitivanje] se mora podnijeti u roku od deset kalendarskih dana od dana kada je odluka koju kandidat želi osporiti postala dostupna na njegovu EPSO računu:

                        –

                        s pomoću obrasca za kontakt dostupnog na web‑mjestu EPSO‑a ili

                        –

                        poštom na [EPSO‑ovu] adresu.

                  […]
               Kandidati moraju jasno navesti odluku koju žele osporiti te navesti razloge na kojima temelje svoj zahtjev.
               Interni postupak preispitivanja vodi EPSO‑ov tim pravnika.
               Po primitku zahtjeva kandidatu se u roku od 15 radnih dana šalje potvrda o primitku.
               Zatim se njegov zahtjev ispituje i podnosi na razmatranje istom tijelu koje je donijelo spornu odluku (odboru za odabir ili EPSO‑u). Odbor za odabir ili EPSO potom na zahtjev kandidata donose odluku. Nakon donošenja odluke tim pravnika priprema obrazloženi odgovor u kojem komentiraju argumente kandidata. […].
               Zahtjevi kandidata ispituju se na temeljit, pošten i objektivan način. Taj postupak može potrajati nekoliko tjedana. Kandidatu se obrazložena odluka šalje što je prije moguće na njegov EPSO račun.
               U slučaju da je odgovor na zahtjev za preispitivanje pozitivan kandidat se ponovno uključuje u natječaj i to u onu fazu u kojoj je bio isključen iz natječaja bez obzira na trenutačnu fazu natječaja, kako bi se zaštitila njegova prava.”

               45

               Navod prema kojem se „zahtjev ispituje i podnosi na razmatranje istom tijelu koje je donijelo spornu odluku (odboru za odabir ili EPSO‑u)” popraćen je bilješkom koja glasi kako slijedi: „To je posljedica podjele nadležnosti koja je propisana Pravilnikom o osoblju”.

               46

               U tom je pogledu nesporno da je tijelo koje je donijelo „spornu odluku”, u skladu s navedenom odredbom, odnosno odluku o odbijanju prijave, bio odbor za odabir, a ne EPSO. Stoga je u skladu s točkom 3.4.3. Općih pravila na odboru za odabir, a ne na EPSO‑u, da odluči o tužiteljičinu zahtjevu za preispitivanje.

               47

               Okolnost da je tužiteljičin zahtjev za preispitivanje odbijen isključivo zbog formalnih razloga nema utjecaja u tom pogledu. Naime, opća pravila ne prave nikakvu razliku prema tome temelji li se odbijanje na razlozima vezanima za sadržaj ili oblik. Naprotiv, iz točke 3.4.3. Općih odredaba proizlazi da je nadležnost EPSO‑ova pravnog tima ograničena na upravljanje postupkom za interno preispitivanje. U tom kontekstu, na navedenom je timu da tužiteljici pošalje „potvrdu o primitku u roku od petnaest radnih dana” nakon primitka zahtjeva za preispitivanje.

               48

               Prema tome, valja zaključiti da je EPSO posredstvom H. i bez pravne osnove odbio zahtjev za preispitivanje koji je podnijela tužiteljica.

               49

               Komisija svojim argumentima taj zaključak ne dovodi u pitanje.

               50

               Kao prvo, sama Komisija tvrdi da su EPSO i odbor za odabir obvezani tekstom obavijesti o otvorenom natječaju i Općim pravilima. Međutim, kao što je to istaknuto u točkama 44. do 48. ove presude, iz Općih pravila proizlazi da je odbor za odabir bio jedino tijelo nadležno za donošenje odluke o tužiteljičinu zahtjevu za preispitivanje. Dakle, suprotno tvrdnjama Komisije (vidjeti točku 39. ove presude), nikako u ovom slučaju nije riječ o odstupanju od Općih odredaba ni, slijedom toga, narušavanju zakonitosti natječaja i osobito načela jednakog postupanja prema kandidatima.

               51

               Kao drugo, što se tiče Komisijinih tvrdnji navedenih u točkama 40. do 42. ove presude, prema kojima EPSO organizira natječaje kako bi se odgovorilo na potrebe institucija za osobljem i kako bi se osigurali jedinstveni standardi na tim natječajima i, u tom kontekstu, pružanje administrativne podrške odboru za odabir, valja utvrditi da se iz toga ne može zaključiti da sam EPSO može odlučiti odbiti uzeti u obzir tužiteljičin zahtjev za preispitivanje, neovisno o jasnom tekstu Općih pravila kojima se ta nadležnost dodjeljuje odboru za odabir.

               52

               Naime, kao prvo, iz teksta članka 7. stavka 1. Priloga III. Pravilniku o osoblju, kojim se uređuju postupci natječaja, ni po čemu se ne može zaključiti da EPSO ima takvu nadležnost u slučaju kad je odluku iz zahtjeva za preispitivanje donio odbor za odabir. Iako iz te odredbe stvarno proizlazi da Unijine institucije EPSO‑u dodjeljuju zadaću da donese potrebne mjere za primjenu jedinstvenih pravila u okviru postupaka odabira osoblja Unije i u određenim postupcima ocjenjivanja i ispitivanja, iz nje se ne može zaključiti da EPSO u tom kontekstu može preuzeti nadležnost za odlučivanje o zahtjevu za preispitivanje odluke odbora za odabir.

               53

               Isto tako, valja istaknuti da, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Priloga III. Pravilniku o osoblju, s obzirom na odluke koje je navela Komisija (vidjeti točku 40. ove presude), zadaće dodijeljene EPSO‑u pripadaju području organiziranja otvorenih natječaja, funkciji tehničke potpore instituciji u okviru internog natječaja, određivanju sadržaja testova koje organiziraju institucije kao i definiranju i organizaciji procjene jezičnih sposobnosti. Međutim, suprotno onomu što tvrdi Komisija, odluku koju je donio EPSO kojom se odbija uzeti u obzir zahtjev za preispitivanje u odnosu na odluku koju je donio odbor za odabir ne treba smatrati samo situacijom pružanja tehničke podrške ili pomoći odboru za odabir niti da pripada nekoj od drugih predviđenih EPSO‑ovih zadaća.

               54

               Također valja naglasiti, u tom pogledu, kao što pravilno ističe tužiteljica, da se ovaj slučaj bitno razlikuje od situacije u kojoj je, na primjer, EPSO samo obavijestio odbor za odabir o prekoračenju roka za podnošenje zahtjeva za preispitivanje, ostavljajući pritom odboru za odabir da odluči o pristupu koji će zauzeti u svakom slučaju koji mu je podnesen. Osim toga, valja utvrditi da pitanje je li, u situaciji poput one u predmetnom slučaju, zahtjev za preispitivanje nepravodoban nije nužno jednostavna postupovna odluka, kao što insinuira Komisija, već se može pokazati složenom jer može ovisiti o ocjeni tehničkih elemenata kao što su oni usmjereni na dokazivanje točnog datuma dostave odluke odbora za odabir dotičnom kandidatu.

               55

               Nadalje, što se tiče presude od 14. prosinca 2011., Komisija/Pachtitis, T‑361/10 P, EU:T:2011:742, t. 52. i slj.), na koju se Komisija poziva, valja utvrditi da ona ne ide u prilog tezi prema kojoj je sam EPSO mogao odbiti uzeti u obzir tužiteljičin zahtjev za preispitivanje. U tom pogledu, s jedne strane, treba naglasiti da se činjenična situacija koja je dovela do presude razlikuje od one u predmetnom slučaju jer se ne odnosi na reagiranje na zahtjev za preispitivanje koji je podnesen sukladno Općim pravilima, već na određivanje tko je nadležan odrediti sadržaj testova za predodabir u kontekstu općeg natječaja.

               56

               S druge strane, iz gore navedene presude od 14. prosinca 2011., Komisija/Pachtitis (T‑361/10 P, EU:T:2011:742) proizlazi da EPSO nije imao navodnu navedenu nadležnost. Naprotiv, u točki 52. te presude u biti je utvrđeno da izbor i ocjena pitanja postavljenih u okviru natječaja nisu obuhvaćeni nadležnošću EPSO‑a, a u točki 54. te presude navodi se da relevantne odredbe EPSO‑u dodjeljuju ulogu asistenta odboru za odabir tijekom odvijanja natječaja s obzirom na to da je zadužen za razvoj metoda i tehnika odabira.

               57

               Naposljetku, valja podredno istaknuti da Komisija u ovom slučaju nije navela konkretne odredbe odluka na koje se poziva kako bi potkrijepila svoje tvrdnje o nadležnosti EPSO‑a da odbije uzeti u obzir tužiteljičin zahtjev za preispitivanje (vidjeti točku 40. ove presude). U svakom slučaju, valja utvrditi da te iste odluke imaju niži hijerarhijski rang od odredaba Pravilnika o osoblju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. prosinca 2011., Komisija/Pachtitis, T‑361/10 P, EU:T:2011:742, t. 53.) Prema tome, ta opća upućivanja koja je iznijela Komisija također ne omogućuju izmijeniti zaključak prema kojem EPSO nema navedenu nadležnost.

               58

               U tim okolnostima, Komisija nije uspjela dokazati da je EPSO bio ovlašten odbiti tužiteljičin zahtjev za preispitivanje s obrazloženjem da je taj zahtjev, prema njegovu mišljenju, podnesen izvan roka. Ne može se smatrati da EPSO‑ova odluka odgovara smislu ili cilju normi koje je navela Komisija, zbog toga što, prema njezinim riječima, „omogućuje smanjenje radnog opterećenja odbora za odabir”. U tom je pogledu dovoljno utvrditi da se takva razmatranja ne mogu pozivati na jasan tekst norme o dodjeli ovlasti, odnosno, u ovom slučaju, točke 3.4.3. Općih odredaba.

               59

               Osim toga, također valja odbiti kao bespredmetne, u ovom slučaju, različite druge Komisijine tvrdnje koje se odnose na čimbenike poput potrebe poštovanja razumnog roka i djelovanja u interesu službe ili, u širem smislu, u skladu s načelom dobre uprave utvrđenim u članku 41. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               60

               Naime, najprije, kao što to tvrdi tužiteljica u svojim očitovanjima o Komisijinim odgovorima na pitanja Općeg suda, ona nije tvrdila, a još manje dokazala, da je u ovom slučaju tužiteljičin zahtjev za preispitivanje priopćen EPSO‑u nakon sastanka odbora za odabir tijekom kojeg je ocjenjivao zahtjeve za preispitivanje podnesene u roku. Što se tiče tvrdnje Komisije koja se odnosi na radno opterećenje odbora za odabir u slučaju da ga se treba sazvati na dodatne sastanke radi preispitivanja očito nepravodobnih zahtjeva, s jedne strane, valja utvrditi da ispitivanje nekih od tih zahtjeva ne zahtijeva mnogo vremena. S druge strane i u svakom slučaju, zauzimanje stajališta odbora za odabir u tom smislu pripada dobroj upravi.

               61

               Uostalom, iz teksta točke 3.4.3. Općih odredaba izričito proizlazi da je predviđeno da se zahtjev za preispitivanje treba izvršiti temeljito, pošteno i objektivno te da postupak „može potrajati nekoliko tjedana”. Također je izričito navedeno da se, ako je odgovor na zahtjev za preispitivanje pozitivan, kandidat ponovno uključuje u natječaj i to u onu fazu u kojoj je bio isključen, „bez obzira na trenutačnu fazu natječaja”. To je povezano s potrebom očuvanja prava kandidata. Svi ti elementi navode na zaključak da se, u ovom slučaju, članak 41. stavak 1. Povelje o temeljnim pravima ne može tumačiti na način da u interesu dobre uprave određuje odstupanje od općih odredaba u pogledu nadležnosti odbora za odabir za zauzimanje stajališta o zahtjevu za preispitivanje.

               62

               Naposljetku, što se tiče Komisijine tvrdnje prema kojoj je odbor za odabir „općenito” obaviješten o EPSO‑ovu odbijanju nepravodobnih zahtjeva za preispitivanje, valja utvrditi da, kao što to tužiteljica tvrdi u svojim očitovanjima na odgovore Komisije na pitanja Općeg suda, taj navod nije potkrijepljen nikakvim dokaznim elementom, izravnim ili neizravnim. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je odbor za odabir stvarno općenito obaviješten o činjenici da EPSO postupa na taj način, i dalje stoji da informacija opće prirode nije takva da bi omogućila odboru za odabir izvršavanje nadležnosti koja mu je u tom pogledu dodijeljena točkom 3.4.3. Općih odredaba.

               63

               S obzirom na sve prethodno izneseno, valja prihvatiti tužiteljičin prvi tužbeni razlog. Prema tome, a da nije potrebno odlučiti o drugim tužiteljičinim tužbenim razlozima ni o dopuštenosti dokumenata koji se ne odnose na EPSO‑ovu nadležnost koje je Komisija prvi put podnijela u prilogu odgovoru na repliku ili u fazi odgovora na pitanja Općeg suda, EPSO‑ovu odluku od 17. kolovoza 2015. treba poništiti zbog nenadležnosti.

         Troškovi

               64

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužiteljice.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka Europskog ureda za odabir osoblja (EPSO) od 17. kolovoza 2015. da neće uzeti u obzir zahtjev za preispitivanje odluke odbora za odabir o tome da HM nema pravo sudjelovanja u sljedećoj fazi natječaja EPSO/AST‑SC/03/15‑3.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Kanninen

                           Schwarcz

                           Iliopoulos

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. studenoga 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. studenoga 2018.#Ministerio de Defensa protiv Ane de Diego Porras.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Opravdanje – Članak 5. – Mjere za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme – Novčana naknada u slučaju raskida ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog objektivnog razloga – Nepostojanje naknade u slučaju isteka ugovora o privremenom radu na određeno vrijeme.#Predmet C-619/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      21. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Opravdanje – Članak 5. – Mjere za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme – Novčana naknada u slučaju raskida ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog objektivnog razloga – Nepostojanje novčane naknade u slučaju isteka ugovora o radu radi zamjene na određeno vrijeme”
      U predmetu C‑619/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 25. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 3. studenoga 2017., u postupku

         Ministerio de Defensa

      protiv

         Ane de Diego Porras

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: J. Bonichot, predsjednik prvog vijeća, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i C. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za španjolsku vladu, A. Rubio González i A. Gavela Llopis, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 4. i 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), sadržanog u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Ministerio de Defensa (Ministarstvo obrane, Španjolska) i Ane de Diego Porras u vezi s određivanjem radnog odnosa kojim su stranke vezane i isplatom novčane naknade nakon raskida tog odnosa.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 glasi:
               „Stranke potpisnice željele su zaključiti Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme, utvrđujući opća načela i minimalne zahtjeve za ugovore o radnim odnosima i radu na određeno vrijeme; potpisnice su iskazale želju za poboljšanjem kvalitete rada na određeno vrijeme putem osiguranja primjene načela nediskriminacije te za uspostavljanjem okvira za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopne primjene ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.”

               4

               U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, njezina je svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum […], zaključen […] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP).”

               5

               Članak 2. prvi stavak te direktive predviđa:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom […], dok se od država članica zahtijeva da poduzmu sve potrebne mjere, kako bi u svakom trenutku mogle zajamčiti ostvarivanje rezultata predviđenih ovom Direktivom. […]”

               6

               Drugi stavak preambule Okvirnog sporazuma glasi kako slijedi:
               „Stranke ovog Sporazuma priznaju da ugovori o radu na neodređeno vrijeme predstavljaju i da će i nadalje predstavljati osnovni oblik radnog odnosa između poslodavaca i radnika. One također priznaju da ugovori o radu na određeno vrijeme, u određenim okolnostima, odgovaraju potrebama i poslodavaca i radnika.”

               7

               Treći stavak te preambule navodi:
               „U ovom Sporazumu utvrđuju se opća načela i minimalni zahtjevi u vezi s radom na određeno vrijeme, pri čemu se prilikom njihove detaljne primjene mora voditi računa o posebnim nacionalnim, sektorskim i sezonskim uvjetima. Sporazum prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije te za korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme u skladu s načelima koja su prihvatljiva za poslodavce i radnike.”

               8

               Svrha Okvirnog sporazuma je, u skladu s njegovim člankom 1., s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               9

               Članak 3. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Definicije”, određuje:
               „U smislu ovog Sporazuma pojam:

                        1.

                        ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja;

                        2.

                        ‚usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine […].”

               10

               Članak 4. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Načelo nediskriminacije”, u stavku 1. predviđa:
               „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.”

               11

               Članak 5. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, navodi:

                        „1.

                        Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                                 (a)

                                 objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                                 (b)

                                 najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                                 (c)

                                 broj obnavljanja tih ugovora ili radnih odnosa.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme

                                 (a)

                                 smatrati ‚uzastopnim’;

                                 (b)

                                 smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.”

            Španjolsko pravo

               12

               Članak 15. stavak 1. texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (pročišćeni tekst Zakona o radu), donesenog na temelju Real Decreto Legislativo 1/1995 (Kraljevska zakonodavna uredba br. 1/1995) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja je primjenjiva u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), glasi:
               „Ugovor o radu može se sklopiti na neodređeno vrijeme ili na određeno vrijeme. Ugovor o radu na određeno vrijeme može se sklopiti u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        kada se radnika zapošljava radi dovršenja određenog posla, koji je samostalan i koji se može izdvojiti iz ukupnog poslovanja poduzetnika, čije je izvršenje, iako vremenski ograničeno, načelno vremenski neodređeno. […]

                        (b)

                        kada tržišne okolnosti, nakupljeni posao ili velika količina narudžbi to zahtijevaju, čak i u okviru redovnog poslovanja poduzetnika […]

                        (c)

                        u slučaju zamjene radnika koji imaju pravo zadržati svoje radno mjesto, pod uvjetom da se u ugovoru o radu precizira ime zamijenjenog radnika i razlog zamjene.”

               13

               Članak 15. stavak 3. Zakona o radu predviđa da se, u slučaju da su ugovori na određeno vrijeme sklopljeni protivno odredbama zakona, smatra da su sklopljeni na neodređeno vrijeme.

               14

               U skladu s člankom 15. stavkom 6. tog zakona, privremeni radnici i radnici zaposleni na određeno vrijeme uživaju ista prava kao i radnici zaposleni na neodređeno vrijeme, ne dovodeći u pitanje posebnosti svake od ugovornih odredaba o raskidu ugovora o radu i izričitih zakonskih odredaba o ugovorima o stručnom osposobljavanju.

               15

               Članak 49. stavak 1. Zakona o radu predviđa:
               „1.   Ugovor o radu prestaje:
               […]

                        (b)

                        zbog razloga valjano navedenih u ugovoru, osim ako oni ne čine očitu zlouporabu prava od poslodavca;

                        (c)

                        zbog isteka ugovorenog trajanja ugovora ili dovršenja posla ili usluge koji su predmet ugovora. Istekom ugovora, osim u slučaju ugovora radi zamjene i ugovora o stručnom osposobljavanju, radnik ima pravo na novčanu naknadu koja je jednaka razmjernom dijelu iznosa u visini plaće za dvanaest dana za svaku godinu radnog staža ili novčanu naknadu predviđenu, ovisno o slučaju, posebnim propisom koji se primjenjuje u tom području;

                  […]

                        (l)

                        zbog objektivnih razloga dopuštenih zakonom;

                  […]”

               16

               U skladu s člankom 52. Zakona o radu, „objektivni razlozi” na kojima se može temeljiti raskid ugovora o radu su, među ostalim, nesposobnost radnika za koju se saznalo ili koja je nastala nakon njegova stvarnog početka rada u poduzeću, nemogućnost radnikove prilagodbe na razumne tehničke promjene koje su izvršene na njegovu radnom mjestu; ekonomski, tehnički razlozi ili razlozi koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju, ako je broj ukinutih radnih mjesta manji od onoga koji je potreban da bi se prestanak ugovora o radu smatrao „kolektivnim otkazivanjem” te, u određenim slučajevima, ponavljanih izostanaka s posla, čak i ako su oni opravdani.

               17

               U skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu, raskid ugovora o radu zbog jednog od razloga iz članka 52. tog zakona dovodi do isplate radniku, istodobno s pisanom obaviješću, novčane naknade u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža, koja se računa razmjerno broju radnih mjeseci za razdoblja kraća od godine dana, i to najviše do dvanaest mjesečnih plaća.

               18

               Na temelju članka 56. stavka 1. Zakona o radu, u slučaju neopravdanog raskida ugovora o radu, poslodavac mora vratiti radnika na rad u poduzeće ili mu isplatiti novčanu naknadu u visini plaće za 33 dana za svaku godinu radnog staža.

               19

               Članak 4. stavak 1. Real Decreto 2720/1998 por el que se desarrolla el artículo 15 del Estatuto de los Trabajadores en materia de contratos de duración determinada (Kraljevska uredba 2720/1998 kojom se provodi članak 15. Zakona o radu u području ugovora na određeno vrijeme) od 18. prosinca 1998. (BOE br. 7 od 8. siječnja 1999., str. 568.) određuje ugovor radi zamjene kao ugovor koji se sklapa radi zamjene radnika u poduzeću koji na temelju propisa, kolektivnog ugovora ili pojedinačnog sporazuma ima pravo zadržati svoje radno mjesto ili se može sklopiti radi privremenog popunjavanja radnog mjesta, i to za trajanja postupka zapošljavanja ili promaknuća radi trajnog popunjavanja tog mjesta.

               20

               U skladu s člankom 4. stavkom 2. te kraljevske uredbe, u ugovoru se, među ostalim, određuju zamijenjeni radnik i razlog zamjene ili radno mjesto koje će biti trajno popunjeno nakon postupka zapošljavanja ili promaknuća. Trajanje ugovora radi zamjene sklopljenog radi zamjene radnika u poduzeću koji ima pravo zadržati svoje radno mjesto odgovara trajanju odsutnosti tog radnika. Trajanje ugovora radi zamjene sklopljenog za privremeno popunjavanje radnog mjesta tijekom postupka zapošljavanja ili promaknuća radi trajnog popunjavanja tog mjesta odgovara trajanju tog postupka. Ono ne može biti dulje od tri mjeseca, a kada taj najdulji rok istekne, ne može se sklopiti novi ugovor s istim predmetom. U postupcima zapošljavanja koje provodi javna uprava radi popunjavanja radnih mjesta, trajanje ugovora radi zamjene podudara se s navedenim postupcima, u skladu s onim što je predviđeno njihovim posebnim propisom.

               21

               Članak 8. stavak 1. te kraljevske uredbe određuje:
               „Ugovori na određeno vrijeme prestaju, nakon otkaza jedne ili druge strane, zbog sljedećih razloga:
               […]

                        (c)

                        Ugovor radi zamjene prestaje u sljedećim slučajevima:

                                 1.

                                 zbog vraćanja zamijenjenog radnika na radno mjesto;

                                 2.

                                 istekom roka određenog zakonom ili sporazumom za vraćanje radnika na radno mjesto;

                                 3.

                                 nestankom razloga za zadržavanje radnog mjesta;

                                 4.

                                 protekom roka od tri mjeseca u postupcima zapošljavanja ili promaknuća radi trajnog popunjavanja radnih mjesta ili roka koji se primjenjuje u postupcima zapošljavanja u javnoj upravi.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               A. de Diego Porras je od veljače 2003. bila zaposlena, na temelju više ugovora o radu radi zamjene, kao tajnica u različitim službama Ministarstva obrane. Posljednji ugovor o radu radi zamjene bio je sklopljen 17. kolovoza 2005. s ciljem zamjene Mayoral Fernández, oslobođene od izvršavanja radnih obveza na puno radno vrijeme kako bi obnašala mandat u sindikatu.

               23

               Na temelju Real Decreto‑ley 20/2012 de medidas para garantizar la estabilidad presupuestaria y de fomento de la competitividad (Kraljevski dekret sa zakonskom snagom 20/2012 o mjerama čiji je cilj jamčiti proračunsku stabilnost i promicati konkurentnost) od 13. srpnja 2012. (BOE br. 168 od 14. srpnja 2012., str. 50428.) stavljena je izvan snage odluka o oslobođenju od izvršavanja radnih obveza M. Fernández.

               24

               Dopisom od 13. rujna 2012. A. de Diego Porras pozvana je da dođe potpisati raskid svojeg ugovora o radu s učinkom od 30. rujna 2012. kako bi se M. Fernández omogućio povratak na njezino radno mjesto s 1. listopada 2012.

               25

               A. de Diego Porras podnijela je 19. studenoga 2012. tužbu Juzgado de lo Social no 1 de Madrid (Radni sud br. 1 u Madridu, Španjolska) kojom je osporila zakonitost svojeg ugovora o radu kao i uvjete njegova raskida.

               26

               Budući da je tužba bila odbijena odlukom od 10. rujna 2013., stranka je podnijela žalbu protiv te odluke Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu, Španjolska), pred kojim je istaknula da su ugovori o radu radi zamjene, u okviru kojih je bila zaposlena, bili sklopljeni protivno zakonu te da ih treba promijeniti u „ugovor o radu na neodređeno vrijeme”. Posljedično, raskid takvog ugovora predstavljao bi neopravdan otkaz i podrazumijevao bi isplatu novčane naknade u visini plaće za 33 dana za svaku godinu radnog staža.

               27

               Odlukom od 9. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 22. prosinca 2014., Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu) podnio je zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a.

               28

               U toj je odluci utvrdio, s jedne strane, da je zapošljavanje A. de Diego Porras na temelju ugovora o radu radi zamjene u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz nacionalnih odredbi koje su na snazi i, s druge strane, da je prestanak radnog odnosa koji je vezao stranku s Ministarstvom obrane zakonit.

               29

               Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu) se, međutim, pitao o pravu A. de Diego Porras da traži isplatu novčane naknade zbog raskida njezina ugovora o radu. Taj sud je smatrao da u španjolskom pravu postoji razlika u postupanju u odnosu na uvjete zapošljavanja između radnika koji su sklopili ugovor o radu na neodređeno vrijeme i onih koji su sklopili ugovor o radu na određeno vrijeme s obzirom na to da za prvonavedene radnike novčana naknada koja se isplaćuje u slučaju zakonitog raskida ugovora o radu zbog objektivnih razloga iznosi 20 dana plaće za svaku godinu radnog staža, dok za drugonavedene radnike novčana naknada iznosi 12 dana plaće za svaku godinu službe. Ta nejednakost je bila, prema mišljenju navedenog suda, još više izražena u odnosu na radnike zaposlene u okviru ugovora o radu radi zamjene, kojima nacionalni propis ne priznaje nikakvu novčanu naknadu kad taj ugovor zakonito prestane.

               30

               Budući da nijedan objektivni razlog nije opravdavao takvu razliku u postupanju, Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu) izrazio je sumnje u usklađenost relevantnih odredbi španjolskog prava s načelom nediskriminacije između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme iskazanog u članku 4. Okvirnog sporazuma, kako se tumači u sudskoj praksi Suda.

               31

               Taj sud je uputio Sudu četiri prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje te odredbe.

               32

               Presudom od 14. rujna 2016., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683), Sud je odgovorio, među ostalim, da navedeni članak treba tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koji ne priznaju nikakvu novčanu naknadu u slučaju raskida ugovora o radu radniku zaposlenom na temelju ugovora o radu radi zamjene, iako se takva novčana naknada može dodijeliti, među ostalim, usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme.

               33

               Presudom od 5. listopada 2016. Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu) je, među ostalim, presudio da su zapošljavanje A. de Diego Porras na temelju ugovora o radu radi zamjene i prestanak radnog odnosa koji ju je vezao za Ministarstvo obrane u skladu s primjenjivim španjolskim propisima, ali da su ti propisi diskriminatorni i da, u skladu sa sudskom praksom koja proizlazi iz presude od 14. rujna 2016., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683), stranci treba dodijeliti novčanu naknadu u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža koja se u skladu sa španjolskim pravom dodjeljuje zbog gospodarskih, tehničkih, organizacijskih ili proizvodnih razloga.

               34

               Ministarstvo obrane podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku radi ujednačavanja sudske prakse protiv te prve presude pred Tribunal Supremo (Vrhovni sud).

               35

               Taj sud smatra da je situacija A. de Diego Porras nedvojbeno bila usporediva s onom radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme, osobito u pogledu dužnosti koje je ona obavljala.

               36

               Međutim, navedeni sud smatra da se, iako je dotična radnica zaposlena na određeno vrijeme obavljala iste funkcije kao i usporedivi radnici zaposleni na neodređeno vrijeme, novčana naknada zbog isteka ugovora o radu na određeno vrijeme ne može usporediti s onom koja se isplaćuje zbog raskida ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog jednog od razloga koji su navedeni u članku 52. Zakona o radu jer ugovor o radu na neodređeno vrijeme ne može prestati zbog isteka roka na koji je sklopljen ili ispunjenja uvjeta.

               37

               Nasuprot tomu, zakonska novčana naknada u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža u poduzeću, koja je predviđena u članku 53. stavku 1. točki (b) Zakona o radu, primjenjuje se u slučaju raskida ugovora o radu zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu neovisno o tome je li taj ugovor sklopljen na određeno ili neodređeno vrijeme. Znači da bi se prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme trebalo postupati na jednak način kad je razlog prestanka njihova radnog odnosa isti.

               38

               U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev ne vidi razliku u postupanju navedenu u točki 21. presude od 14. rujna 2016., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683).

               39

               Iz te presude proizlazi da treba predvidjeti jedinstvenu naknadu za sve slučajeve prestanka radnog odnosa, odnosno onu u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža u poduzeću, čak i ako može biti riječ o vrlo različitim slučajevima.

               40

               Ta novčana naknada bi se tako morala dodijeliti po isteku roka na koji je sklopljen i ugovor radi zamjene i drugi ugovori o radu na određeno vrijeme, što bi ponovno izbrisalo razliku između tih dviju kategorija ugovora na određeno vrijeme koju je uveo španjolski zakonodavac donošenjem članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu, koji predviđa isplatu novčane naknade u visini plaće za dvanaest dana za svaku godinu radnog staža u poduzeću pri isteku roka na koji su ugovori o radu na određeno vrijeme različiti od ugovora radi zamjene sklopljeni.

               41

               Međutim, ta razlika ne dovodi u pitanje ravnotežu između ugovora o radu na određeno vrijeme i ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

               42

               S obzirom na ta razmatranja, sud koji je uputio zahtjev se pita treba li istek ugovora o radu na određeno vrijeme nužno dovesti do isplate novčane naknade i, ako da, mora li se ta novčana naknada odrediti na isti način kao i ona koju treba isplatiti u drugim slučajevima prestanka radnog odnosa.

               43

               Taj sud, osim toga, navodi da se njegova pitanja ne odnose toliko na postojanje razlike u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koliko na pitanje je li predviđanjem isplate novčane naknade prilikom isteka ugovora o radu na određeno vrijeme, uz iznimku ugovora o radu radi zamjene, španjolsko pravo predvidjelo mjeru za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, u smislu članka 5. Okvirnog sporazuma, samo za ugovore o radu na određeno vrijeme različite od ugovora o radu radi zamjene.

               44

               Naime, novčanu naknadu u visini plaće za dvanaest dana za svaku godinu radnog staža u poduzeću, koja je propisana u članku 49. stavku 1. točki (c) Zakona o radu, uveli su Real Decreto‑ley 5/2001 (Kraljevski dekret sa zakonskom snagom 5/2001) od 2. ožujka 2001. i Ley 12/2001 de medidas urgentes de reforma del mercado de trabajo para el incremento del empleo y la mejora de su calidad (Zakon o hitnim mjerama reforme tržišta rada radi povećanja zaposlenosti i poboljšanja njegove kvalitete) od 9. srpnja 2001. kako bi se Direktiva 1999/70 prenijela u španjolski pravni poredak. Međutim, osobe koje su zaposlene na temelju ugovora o radu radi zamjene izričito su isključene iz prava na tu novčanu naknadu.

               45

               Dopušteno je smatrati da navedena naknada, čak i ako nije povezana s uzastopnom primjenom ugovora o radu na određeno vrijeme, predstavlja mjeru koja je usmjerena na poštovanje obveza koje proizlaze iz članka 5. Okvirnog sporazuma i na podupiranje stabilnosti radnog mjesta.

               46

               U tom kontekstu, postavlja se pitanje je li španjolski zakonodavac mogao, a da ne povrijedi navedeni članak 5., isključiti osobe koje su zaposlene na temelju ugovora radi zamjene iz prava na tu istu novčanu naknadu.

               47

               U tom pogledu, proizlazi iz presude od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López (C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680), da država članica ne može, u ispunjavanju svojih obveza iz članka 5. točke 1. Okvirnog sporazuma, predvidjeti različite pravne režime prema različitim kategorijama osoblja.

               48

               Međutim, ugovor radi zamjene, koji se odnosi na dva radnika, odnosno na radnika na zamjeni i zamijenjenog radnika, se razlikuje od ostalih vrsta ugovora o radu na određeno vrijeme. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev naglašava, iako novčana naknada iz članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu može imati odvraćajući učinak na poslodavca koji želi mogućnost jednostavnog smanjenja svojeg osoblja, da je činjenica da ta novčana naknada nema isti učinak kada je riječ o ugovorima radi zamjene jer istek roka na koji su isti sklopljeni ne dovodi do smanjenja osoblja.

               49

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. [Okvirnog sporazuma] tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi koji ne propisuju nikakvu novčanu naknadu zbog raskida ugovora radi zamjene sklopljenog radi zamjene drugog radnika koji ima pravo zadržati svoje radno mjesto ako do takvog raskida dolazi zbog vraćanja zamijenjenog radnika na rad, ali takvu novčanu naknadu s druge strane propisuje kada do raskida ugovora o radu dolazi zbog drugih zakonom određenih razloga?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, ulazi li u područje primjene članka 5. Okvirnog sporazuma mjera, kao što je ona koju propisuje španjolski zakonodavac, koja se sastoji u tome da se novčana naknada određuje u visini [plaće] za 12 dana za svaku godinu radnog staža, a koja se radniku isplaćuje po isteku njegova ugovora o radu za privremeno obavljanje poslova, čak i kad se privremeno zaposlenje ograničilo samo na jedan ugovor?

                        3.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan, protivi li se članku 5. Okvirnog sporazuma zakonska odredba koja radnicima koji su sklopili ugovore na određeno vrijeme priznaje pravo na novčanu naknadu u visini [plaće] za 12 dana za svaku godinu radnog staža zbog prestanka ugovora o radu, ali tu naknadu ne priznaje radnicima koji su sklopili ugovor radi zamjene radnika koji ima pravo zadržati svoje radno mjesto?”

               50

               Sud koji je uputio zahtjev također je zatražio da Sud o ovom zahtjevu odluči u ubrzanom postupku predviđenom u članku 105. stavku 1. Poslovnika Suda, ili, prema potrebi, da mu se da prednost pri odlučivanju, kao i da se tom predmetu da prednost pri odlučivanju u odnosu na predmete C‑574/16, Grupo Norte Facility, i C‑677/16, Montero Mateos.

               51

               Rješenjem od 20. prosinca 2017., de Diego Porras (C‑619/17, neobjavljeno, EU:C:2017:1025), predsjednik Suda odbio je zahtjev Tribunal Supremo (Vrhovni sud) kojim je on tražio da se o predmetnom zahtjevu odluči u ubrzanom postupku.

               52

               U presudi od 5. lipnja 2018., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393), Sud (veliko vijeće) je presudio, u biti, da članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji ne predviđa isplatu nikakve novčane naknade za radnike zaposlene na temelju ugovorâ o radu na određeno vrijeme, poput ugovora radi zamjene, sklopljenih za privremeno popunjavanje radnog mjesta tijekom postupka zapošljavanja ili promaknuća radi trajnog popunjavanja tog radnog mjesta, po isteku roka na koji su ti ugovori sklopljeni, dok se naknada dodjeljuje radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme prilikom raskida njihova ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               53

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji ne predviđa isplatu nikakve novčane naknade za radnike zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme koji su sklopljeni radi zamjene radnika koji imaju pravo zadržati svoje radno mjesto, kao što je ugovor radi zamjene o kojem je riječ u glavnom postupku, po isteku roka na koji su ti ugovori sklopljeni, dok se naknada dodjeljuje radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme prilikom raskida njihova ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

               54

               U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 1. točkom (a) Okvirnog sporazuma, jedna od njegovih svrha poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem poštovanja načela nediskriminacije. Jednako tako, u trećem stavku preambule Okvirnog sporazuma pojašnjeno je da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije”. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 39. i navedena sudska praksa).

               55

               Svrha je Okvirnog sporazuma, osobito njegova članka 4., primjena navedenog načela na radnike zaposlene na određeno vrijeme kako bi se spriječilo poslodavca da se radnim odnosom takve prirode koristi za uskratu tim radnicima prava koja se priznaju radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 40. i navedena sudska praksa).

               56

               S obzirom na ciljeve koji se žele postići Okvirnim sporazumom, kako su istaknuti u dvjema prethodnim točkama, članak 4. tog sporazuma treba razumjeti tako da se njime izražava načelo socijalnog prava Unije, koje se ne može usko tumačiti (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 41. i navedena sudska praksa).

               57

               Treba podsjetiti na to da članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma utvrđuje zabranu postupanja, kad je riječ o uvjetima zapošljavanja, na nepovoljniji način prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme nego prema usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme samo zato što oni imaju ugovor na određeno vrijeme, osim ako različito postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.

               58

               U ovom slučaju, kao prvo valja istaknuti, da s obzirom na to da je u ugovoru o radu A. de Diego Porras bilo predviđeno da on prestaje nastupanjem određenog događaja, odnosno vraćanjem zamijenjene radnice na njezino radno mjesto, stranku treba promatrati kao da ima svojstvo „radnika zaposlenog na određeno vrijeme” u smislu članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma.

               59

               Kao drugo, valja istaknuti da novčana naknada koja je radniku dodijeljena zbog raskida njegova ugovora o radu koji ga vezuje za njegova poslodavca, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, proizlazi iz pojma „uvjeti zapošljavanja“, u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 44. do 48. i navedena sudska praksa).

               60

               Kao treće, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo nediskriminacije, kojeg je članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma poseban izraz, zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 49. i navedena sudska praksa).

               61

               U tom je pogledu načelo nediskriminacije provedeno i konkretizirano Okvirnim sporazumom samo u odnosu na razlike u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 50. i navedena sudska praksa).

               62

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, radi ocjene obavljaju li zainteresirane osobe isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma, treba, u skladu s člankom 3. točkom 2. i člankom 4. točkom 1. Okvirnog sporazuma, ispitati može li se – vodeći računa o cijelom nizu čimbenika, poput prirode posla, uvjeta stručnog osposobljavanja i radnih uvjeta – smatrati da se te osobe nalaze u usporedivim situacijama (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 51. i navedena sudska praksa).

               63

               U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica, da utvrdi je li se A. de Diego Porras, kada ju je Ministarstvo obrane zaposlilo na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, nalazila u situaciji koja bi bila usporediva s onom zaposlenikâ koje je taj isti poslodavac zaposlio na neodređeno vrijeme tijekom istog razdoblja (vidjeti, po analogiji, presudu od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 52.).

               64

               S obzirom na navedeno, iz elemenata kojima Sud raspolaže proizlazi da je A. de Diego Porras, kada ju je Ministarstvo obrane zaposlilo na temelju ugovora o radu radi zamjene, obavljala iste dužnosti tajnice kao i radnica čiju je zamjenu osiguravala.

               65

               Prema tome, podložno konačnoj ocjeni suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na sve relevantne elemente, valja smatrati da je situacija radnice zaposlene na određeno vrijeme, kao što je ona A. de Diego Porras, bila usporediva s onom radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme kojeg je Ministarstvo obrane zaposlilo za obavljanje istih dužnosti tajnika.

               66

               Stoga, kao četvrto, valja provjeriti postoji li objektivan razlog koji opravdava to da istek ugovora radi zamjene, poput onog u pitanju u glavnom postupku, ne dovodi do isplate dotičnom radniku zaposlenom na određeno vrijeme nikakve novčane naknade, dok radnik zaposlen na neodređeno vrijeme ima pravo na novčanu naknadu kada mu je ugovor otkazan zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu.

               67

               U tom pogledu treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „objektivni razlozi” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma ne treba razumjeti kao da omogućava opravdanje razlike u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme na temelju činjenice da je ta razlika u postupanju propisana općim ili apstraktnim pravnim pravilom, poput zakona ili kolektivnog ugovora (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 56. i navedena sudska praksa).

               68

               Navedeni pojam zahtijeva, prema jednako tako ustaljenoj sudskoj praksi, da utvrđena nejednakost u postupanju bude opravdana postojanjem preciznih i točnih elemenata koji karakteriziraju uvjet zapošljavanja o kojem je riječ, u posebnom kontekstu u kojem se nalazi i na temelju objektivnih i transparentnih kriterija, kako bi se provjerilo odgovara li ta nejednakost stvarnoj potrebi, je li prikladna za ostvarenje cilja koji se želi postići i je li za tu svrhu nužna. Navedeni elementi mogu, među ostalim, biti posljedica posebne prirode zadaća za čije su ispunjenje sklapani ugovori na određeno vrijeme i karakteristika svojstvenih tim zadaćama ili, ovisno o slučaju, slijeđenja legitimnog cilja socijalne politike države članice (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 57. i navedena sudska praksa).

               69

               U ovom slučaju španjolska vlada ističe razliku koja obilježava kontekst u kojem nastaju razlozi prestanka ugovora na određeno vrijeme iz članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu, kao što je istek roka na koji je sklopljen ugovor radi zamjene, u odnosu na onaj u kojem je predviđeno plaćanje novčane naknade u slučaju otkaza ugovora zbog jednog od razloga iz članka 52. tog zakona, kao što su ekonomski i tehnički razlozi ili razlozi koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju kod poslodavca, ako je broj ukinutih radnih mjesta manji od onoga koji je potreban da bi se raskid ugovora o radu smatrao „kolektivnim otkazivanjem”. Kako bi objasnila razliku u postupanju o kojoj je riječ u glavnom postupku, navedena vlada u biti naglašava da u prvom slučaju prekid radnog odnosa nastupa prilikom događaja koji je radnik mogao predvidjeti u trenutku sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme, što odgovara situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je ugovor radi zamjene prestao vraćanjem na rad zamijenjene radnice. U drugom slučaju, nasuprot tomu, isplata novčane naknade predviđene u članku 53. stavku 1. točki (b) Zakona o radu obrazložena je namjerom da se kompenziraju radnikova iznevjerena legitimna očekivanja da će se njegov radni odnos nastaviti, kao posljedica njegova otkaza zbog jednog od razloga iz članka 52. tog zakona.

               70

               U tom pogledu, valja istaknuti da se prestanak ugovora o radu radi zamjene A. de Diego Porras, zbog vraćanja na rad zamijenjene radnice, s činjeničnog i pravnog gledišta, dogodio u znatno drukčijem kontekstu od onoga u kojem se ugovor o radu radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme raskida zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu.

               71

               Naime, iz definicije pojma „ugovor na određeno vrijeme” iz članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma proizlazi da ugovor te prirode prestaje proizvoditi svoje učinke u budućnosti istekom roka na koji je sklopljen, a taj se rok može utvrditi dovršenjem određenog posla, određenim datumom ili, kao u ovom slučaju, nastupanjem određenog događaja. Prema tome, stranke ugovora o radu na određeno vrijeme od trenutka njegova sklapanja znaju datum ili događaj kojim on prestaje. Tim se rokom ograničava trajanje radnog odnosa a da stranke u tom pogledu ne izražavaju svoju volju nakon sklapanja navedenog ugovora (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 60.).

               72

               Nasuprot tomu, prestanak ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog jednog od razloga predviđenih člankom 52. Zakona o radu, na poslodavčevu inicijativu, posljedica je nastupa okolnosti koje nisu bile predviđene na datum njegova sklapanja i koje narušavaju redovito odvijanje radnog odnosa (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 61.). Kao što to proizlazi iz objašnjenja španjolske vlade navedenih u točki 69. ove presude, upravo kako bi se kompenzirala ta nepredvidivost prekida radnog odnosa zbog takvog razloga i zbog toga iznevjerena legitimna očekivanja koja je radnik mogao imati na taj datum u pogledu stabilnosti tog radnog odnosa, članak 53. stavak 1. točka (b) Zakona o radu u tom slučaju zahtijeva plaćanje navedenom radniku kojem je otkazan ugovor o radu novčane naknade u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža.

               73

               U tom potonjem slučaju španjolsko pravo ne pravi nikakvu razliku u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i usporedivih radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme s obzirom na to da članak 53. stavak 1. točka (b) Zakona o radu predviđa zakonsku naknadu u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža u poduzeću u korist radnika, neovisno o tome je li njegov ugovor o radu sklopljen na određeno ili neodređeno vrijeme.

               74

               U tim okolnostima, valja smatrati da posebna svrha novčane naknade u slučaju otkaza koja je predviđena člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu, isto kao i poseban kontekst u kojem se isplaćuje navedena novčana naknada, čini objektivan razlog koji opravdava predmetnu razliku u postupanju.

               75

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji ne predviđa isplatu nikakve novčane naknade za radnike zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme koji su sklopljeni radi zamjene radnika koji ima pravo zadržati svoje radno mjesto, kao što je ugovor radi zamjene o kojem je riječ u glavnom postupku, po isteku roka na koji su ti ugovori sklopljeni, dok se novčana naknada dodjeljuje radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme prilikom raskida njihova ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

            Drugo pitanje

         Dopuštenost

               76

               Španjolska vlada tvrdi da drugo pitanje nije relevantno za rješenje spora u glavnom postupku. Naime, članak 5. Okvirnog sporazuma odnosi se samo na zlouporabe koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme i na slučajeve kršenja zakona. Međutim, u ovom sporu nije riječ ni o prijevarnom korištenju ugovora o radu na određeno vrijeme ni o zlouporabi takvih ugovora. Osim toga, glavni postupak tiče se samo jednog ugovora o radu na određeno vrijeme.

               77

               U tom pogledu, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja o tumačenju prava Unije koja postavi nacionalni sud unutar zakonodavnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 27. lipnja 2018., Altiner i Ravn, C‑230/17, EU:C:2018:497, t. 22.).

               78

               U ovom slučaju, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je A. de Diego Porras od veljače 2003. bila zaposlena, na temelju više ugovora o radu radi zamjene, kao tajnica u različitim službama Ministarstva obrane.

               79

               U tom pogledu, iz članka 5. točke 2. podtočke (a) Okvirnog sporazuma proizlazi da je odgovornost država članica odrediti pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme smatrati ‚uzastopnim’.

               80

               Međutim, tumačenje nacionalnih odredbi je u isključivoj nadležnosti nacionalnih sudova (presuda od 5. lipnja 2018., Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, t. 32.).

               81

               U tim okolnostima, nije očito da tumačenje članka 5. Okvirnog sporazuma, koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev, u okviru drugog pitanja, nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka ili da se pitanje odnosi na hipotetski problem.

               82

               Prema tome, drugo pitanje je dopušteno.

         Meritum

               83

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mjera, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa obveznu isplatu novčane naknade za radnike zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme nakon isteka roka na koji su ti ugovori bili sklopljeni, predstavlja mjeru za sprečavanje i, ovisno o slučaju, za sankcioniranje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme ili odgovarajuću pravnu mjeru, u smislu te odredbe.

               84

               U tom pogledu, valja podsjetiti na to da članak 5. Okvirnog sporazuma, čiji je smisao provedba jednog od ciljeva kojima teži, a to je urediti uzastopnu primjenu ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, u točki 1. nalaže državama članicama da donesu najmanje jednu od mjera koje nabraja, koja će biti učinkovita i obvezujuća, kada njihovo domaće pravo ne sadržava odgovarajuće pravne mjere. Mjere tako nabrojane u točki 1. podtočkama (a) do (c) tog članka, kojih ima tri, redom se odnose na objektivne razloge kojima se opravdava obnavljanje takvih ugovora ili takvih radnih odnosa, na najdulje ukupno trajanje tih uzastopnih ugovora o radu ili tih radnih odnosa na određeno vrijeme i na broj obnavljanja istih (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 35. i navedena sudska praksa).

               85

               Države članice raspolažu, u tom pogledu, marginom prosudbe, s obzirom na to da mogu izabrati hoće li se koristiti jednom ili više mjera koje su navedene u članku 5. točki 1. podtočkama (a) do (c) Okvirnog sporazuma ili postojećim odgovarajućim pravnim mjerama, a sve to uzimajući u obzir potrebe pojedinih sektora i/ili kategorija radnika (presuda od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 27. i navedena sudska praksa).

               86

               Tako, članak 5. točka 1. Okvirnog sporazuma zadaje državama članicama opći cilj, koji se sastoji u sprečavanju takvih povreda, pri čemu im prepušta izbor sredstava za ostvarenje tog cilja, pod uvjetom da ne dovode u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma (presuda od 7. ožujka 2018., C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 28. i navedena sudska praksa).

               87

               Članak 5. Okvirnog sporazuma ne navodi posebne sankcije za slučaj u kojem bi se utvrdilo postojanje zlouporabi. U takvom slučaju, na nacionalnim je tijelima da donesu mjere koje moraju biti ne samo proporcionalne, nego i dovoljno djelotvorne i odvraćajuće kako bi se osigurala puna učinkovitost pravila donesenih u skladu s Okvirnim sporazumom (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 36. i navedena sudska praksa).

               88

               U slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, mjera koja daje učinkovita i odgovarajuća jamstva za zaštitu radnika mora se moći primijeniti za pravilno kažnjavanje te zlouporabe i poništavanje posljedica povrede prava Unije. Naime, u skladu sa samim tekstom članka 2. prvog podstavka Direktive 1999/70, od država članica se zahtijeva da „poduzmu sve potrebne mjere, kako bi u svakom trenutku mogle zajamčiti ostvarivanje rezultata predviđenih [tom] direktivom” (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 38. i navedena sudska praksa).

               89

               Treba podsjetiti da, osim toga, nije zadaća Suda donijeti odluku o tumačenju odredaba domaćeg prava s obzirom na to da ta zadaća pripada nadležnim nacionalnim sudovima, koji moraju utvrditi jesu li odredbe mjerodavnog nacionalnog propisa u skladu sa zahtjevima koji su propisani člankom 5. Okvirnog sporazuma (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 42. i navedena sudska praksa).

               90

               Stoga je zadaća nacionalnog suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku procijeniti u kojoj mjeri uvjeti za primjenu i učinkovitu provedbu relevantnih odredaba domaćeg prava predstavljaju odgovarajuću mjeru za sprečavanje i, ovisno o slučaju, sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 43. i navedena sudska praksa).

               91

               Međutim, kad odlučuje o zahtjevu za prethodnu odluku, Sud može dati pojašnjenja koja će služiti kao nit vodilja navedenom sudu u njegovoj ocjeni (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 44. i navedena sudska praksa).

               92

               U tom pogledu, valja istaknuti da mjera, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa obveznu isplatu novčane naknade za radnike zaposlene na temelju određenih ugovora o radu na određeno vrijeme po isteku roka na koji su ti ugovori sklopljeni nije, na prvi pogled, obuhvaćena nijednom od kategorija mjera za sprječavanje zlouporaba koje su predviđene člankom 5. točkom 1. podtočkama (a) do (c) Okvirnog sporazuma.

               93

               Ne čini se ni da takva nacionalna mjera predstavlja „odgovarajuću pravnu mjeru za sprečavanje zlouporaba”, u smislu te odredbe.

               94

               Isplatom novčane naknade za kraj ugovora, poput one koja je predviđena člankom 49. stavkom 1. točkom (c) Zakona o radu, ne bi bilo moguće ostvariti cilj koji se želi postići člankom 5. Okvirnog sporazuma, a koji se sastoji od sprečavanja zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Naime, čini se da je takva isplata neovisna o svakom razmatranju koje se odnosi na legitimnost ili nepoštenost korištenja ugovora o radu na određeno vrijeme.

               95

               Takva mjera nije dakle prikladna za pravilno sankcioniranje zlouporaba ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme i poništavanje posljedica povrede prava Unije te se, posljedično, ne čini da predstavlja, sama po sebi, dovoljno djelotvornu i odvraćajuću mjeru koja bi osigurala punu djelotvornost pravila donesenih u skladu s Okvirnim sporazumom, u smislu sudske prakse navedene u točki 87. ove presude.

               96

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 5. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da je na nacionalnom sudu da ocijeni, u skladu sa svim mjerodavnim pravnim pravilima njegova nacionalnog prava, predstavlja li mjera, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa obveznu isplatu novčane naknade za radnike zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme po isteku roka na koji su bili sklopljeni ti ugovori, odgovarajuću mjeru za sprečavanje i, ovisno o slučaju, za sankcioniranje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme ili odgovarajuću pravnu mjeru u smislu te odredbe.

            Treće pitanje

               97

               Trećim pitanjem, koje je postavljeno za slučaj potvrdnog odgovora na drugo pitanje, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 5. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem istek ugovorâ o radu na određeno vrijeme koji pripadaju određenim kategorijama dovodi do isplate novčane naknade radnicima koji su zaposleni na temelju tih ugovora, dok istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji pripadaju drugim kategorijama ne dovodi ni do kakve isplate novčane naknade radnicima koji su zaposleni na temelju tih ugovora.

               98

               U tom pogledu, valja podsjetiti da se članku 5. Okvirnog sporazuma načelno ne protivi to da se zlouporaba uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme drukčije uredi, ovisno o sektoru ili kategoriji osoblja o kojemu je riječ, sve dok u pravnom poretku odnosne države članice postoji, u odnosu na taj sektor ili tu kategoriju osoblja, druga učinkovita mjera za sprečavanje i sankcioniranje zlouporaba (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 48. i navedena sudska praksa).

               99

               Međutim, ta se razmatranja u cijelosti mogu prenijeti na situaciju, kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji pripadaju određenim kategorijama dovodi do isplate novčane naknade radnicima koji su zaposleni na temelju tih ugovora, dok istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji pripadaju drugim kategorijama ne dovodi ni do kakve isplate novčane naknade.

               100

               Prema tome, čak i ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da obvezna isplata naknade iz članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu predstavlja mjeru za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme ili odgovarajuću pravnu mjeru, u smislu članka 5. Okvirnog sporazuma, činjenica da je dodjela te novčane naknade namijenjena samo za slučajeve isteka ugovora o radu na određeno vrijeme različitih od ugovora radi zamjene nije takve prirode da bi mogla ugroziti cilj i koristan učinak Okvirnog sporazuma osim ako u španjolskom pravu ne postoji nijedna druga učinkovita mjera za sprečavanje i sankcioniranje zlouporaba u odnosu na radnike koji su zaposleni na temelju ugovora o radu radi zamjene, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               101

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće postavljeno pitanje valja odgovoriti da – u slučaju da nacionalni sud utvrdi da mjera, poput one u glavnom postupku, koja predviđa obveznu isplatu novčane naknade za radnike zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme po isteku roka na koji su ti ugovori bili sklopljeni, predstavlja mjeru za sprečavanje i, ovisno o slučaju, sankcioniranje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme ili odgovarajuću pravnu mjeru, u smislu članka 5. Okvirnog sporazuma – tu odredbu treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis, poput onog u pitanju u glavnom postupku, prema kojem istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji pripadaju određenim kategorijama dovodi do isplate novčane naknade radnicima koji su zaposleni na temelju tih ugovora, dok istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji pripadaju drugim kategorijama ne dovodi ni do kakve isplate novčane naknade radnicima koji su zaposleni na temelju tih ugovora, osim ako ne postoji nijedna druga učinkovita mjera u nacionalnom pravnom poretku za sankcioniranje tih zlouporaba glede tih potonjih radnika, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

         Troškovi

               102

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., sadržanog u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji ne predviđa isplatu nikakve novčane naknade za radnike zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih radi zamjene radnika koji imaju pravo zadržati svoje radno mjesto, kao što je ugovor radi zamjene o kojem je riječ u glavnom postupku, po isteku roka na koji su ti ugovori sklopljeni, dok se novčana naknada dodjeljuje radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme prilikom prestanka njihova ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

                           2.

                           Članak 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme sadržanog u Prilogu Direktivi 1999/70 treba tumačiti na način da je na nacionalnom sudu da ocijeni, u skladu sa svim mjerodavnim pravnim pravilima njegova nacionalnog prava, predstavlja li mjera, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa obveznu isplatu novčane naknade za radnike zaposlene na temelju određenih ugovora o radu na određeno vrijeme po isteku roka na koji su bili sklopljeni ti ugovori, odgovarajuću mjeru za sprečavanje i, ovisno o slučaju, za sankcioniranje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme ili odgovarajuću pravnu mjeru u smislu te odredbe.

                           3.

                           U slučaju da nacionalni sud utvrdi da mjera, poput one u glavnom postupku, koja predviđa obveznu isplatu novčane naknade za radnike zaposlene na temelju određenih ugovora o radu na određeno vrijeme po isteku roka na koji su ti ugovori bili sklopljeni, predstavlja mjeru za sprečavanje i, ovisno o slučaju, sankcioniranje zlouporabi koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme ili odgovarajuću pravnu mjeru, u smislu članka 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme sadržanog u Prilogu Direktivi 1999/70, tu odredbu treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis, poput onog u pitanju u glavnom postupku, prema kojem istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji pripadaju određenim kategorijama dovodi do isplate novčane naknade, radnicima koji su zaposleni na temelju tih ugovora, dok istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji pripadaju drugim kategorijama ne dovodi ni do kakve isplate novčane naknade radnicima koji su zaposleni na temelju tih ugovora, osim ako ne postoji nijedna druga učinkovita mjera u nacionalnom pravnom poretku za izbjegavanje i sankcioniranje tih zlouporaba glede tih potonjih radnika, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski