Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 14. prosinca 2006.#Technische Glaswerke Ilmenau GmbH protiv Komisije Europskih zajednica.#Intervencija.#Predmet T-237/02.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 20. rujna 2007.#Benetton Group SpA protiv G-Star International BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-371/06.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. srpnja 2016.#Nils-Johannes Kratzer protiv R+V Allgemeine Versicherung AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 3. stavak 1. točka (a) – Direktiva 2006/54/EZ – Jednake mogućnosti i jednako postupanje prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada – Članak 14. stavak 1. točka (a) – Područje primjene – Pojam ,pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili obavljanju zanimanja’ – Podnošenje molbe za posao radi postizanja formalnog statusa kandidata samo kako bi se mogao istaknuti zahtjev za naknadu štete zbog diskriminacije – Zloporaba prava.#Predmet C-423/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članak 3. stavak 1. točka (a) — Direktiva 2006/54/EZ — Jednake mogućnosti i jednako postupanje prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada — Članak 14. stavak 1. točka (a) — Područje primjene — Pojam ,pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili obavljanju zanimanja’ — Podnošenje molbe za posao radi postizanja formalnog statusa kandidata samo kako bi se mogao istaknuti zahtjev za naknadu štete zbog diskriminacije — Zloporaba prava“
      U predmetu C‑423/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), odlukom od 18. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 31. srpnja 2015., u postupku

         Nils‑Johannes Kratzer

      protiv

         R+V Allgemeine Versicherung AG,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestitelj), predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za N.-J. Kratzera, on osobno,

               —

               za R+V Allgemeine Versicherung AG, B. Göpfert, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. Apps, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.) i članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Nilsa‑Johannesa Kratzera i društva R+V Allgemeine Versicherung AG (u daljnjem tekstu: R+V) u vezi s njegovim zahtjevima za naknadu štete, naknadu imovinske štete te zahtjevu da se tuženiku naloži propuštanje podnesenih zato što je pretrpio diskriminaciju na temelju svoje dobi i spola time što je R+V odbio njegovu molbu za posao koja je bila predmet natječaja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2000/78

               3

               Članak 1. Direktive 2000/78 određuje:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               4

               Članak 3. stavak 1. te direktive propisuje:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:

                        (a)

                        uvjete za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjete za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama, uključujući napredovanje;

                  [...]”

               5

               Članak 17. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice donose pravila o sankcijama koja se primjenjuju na kršenja odredbi nacionalnog prava, donesenih u skladu s ovom direktivom, a poduzimaju i sve potrebne mjere kako bi se osigurala primjena tih pravila. Sankcije, koje mogu uključivati isplatu odštete žrtvi, moraju biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće. [...]”

         Direktiva 2006/54

               6

               Članak 1. Direktive 2006/54 predviđa:
               „Cilj je ove Direktive osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.
               Ona u tu svrhu sadržava odredbe za provedbu načela jednakog postupanja s obzirom na:

                        (a)

                        mogućnost zapošljavanja, uključujući napredovanje, i strukovnog osposobljavanja;

                  [...]”

               7

               Prema članku 14. stavku 1. navedene direktive:
               „Zabranjuje se izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola u javnom i privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:

                        (a)

                        uvjete za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjete za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama, uključujući napredovanje;

                  [...]”

               8

               Članak 18. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice u svoje pravne sustave ugrađuju potrebne mjere kako bi osigurale stvarnu i učinkovitu naknadu štete odnosno restituciju, ovisno o odredbama države članice, za štetu koju je pretrpjela oštećena osoba kao posljedicu diskriminacije na temelju spola, vodeći računa da ta naknada odnosno restitucija bude odvraćajuća i proporcionalna pretrpljenoj šteti. [...]”

               9

               Članak 25. iste direktive glasi:
               „Države članice utvrđuju propise o sankcijama primjenjive kod povreda nacionalnih odredaba donesenih na temelju ove direktive i poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale njihovu primjenu. Sankcije, koje mogu uključivati isplatu naknade žrtvi, moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. [...]”

         Njemačko pravo

               10

               Člankom 1. Allgemeines Gleichbehandlungsgesetza (Opći zakon o jednakom postupanju) od 14. kolovoza 2006. (BGBl. 2006. I, str. 1897.) u svojoj verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: AGG) određeno je:
               „Svrha ovog zakona je spriječiti ili ukloniti svaku diskriminaciju na temelju rase ili etničkog podrijetla, spola, vjere ili uvjerenja, invalidnosti, dobi ili seksualnog identiteta.”

               11

               Članak 2. stavak 1. AGG‑a predviđa:
               „Na temelju ovog zakona, diskriminacija na osnovi jednog ili više razloga navedenih u članku 1. zabranjena je kad se tiče:

                        1.

                        uvjeta za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjeta za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama, uključujući promaknuće,

                  [...]”

               12

               Članak 6. stavak 1. AGG‑a navodi:
               „U smislu ovog zakona zaposlenici su:

                        1.

                        radnice i radnici,
                        [...]

                  U smislu ovog zakona, zaposlenici su također osobe koji su kandidati za posao, kao i oni čiji je radni odnos prestao.”

               13

               Sukladno članku 7. stavku 1. AGG‑a:
               „Zaposlenici ne smiju trpjeti diskriminaciju na temelju razloga iz članka 1.; ova zabrana se također primjenjuje kada osoba odgovorna za diskriminaciju samo pretpostavlja da u okviru diskriminirajuće radnje postoji jedan od razloga iz članka 1.”

               14

               Članak 15., stavci 1. i 2. AGG‑a glase kako slijedi:
               „1.   U slučaju povrede zabrane diskriminacije, poslodavac je odgovoran za naknadu uzrokovane štete. Ta obveza se ne primjenjuje ako poslodavac nije odgovoran za povredu.
               2.   U slučaju neimovinske štete, zaposlenik može tražiti pravičnu novčanu naknadu štete. U slučaju nezapošljavanja, ta naknada štete ne može biti veća od tri mjesečne plaće ako zaposlenik ne bi bio zaposlen čak ni u okviru postupka zapošljavanja u kojem ne bi bilo diskriminacije.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               U ožujku 2009., R+V je objavio natječaj za radna mjesta pripravnika namijenjena osobama s diplomom u područjima ekonomskih znanosti, matematike primijenjene na gospodarstvo, informatike primijenjene na gospodarstvo i prava.

               16

               Kriteriji koje je zahtijevao natječaj bili su odlična sveučilišna diploma u jednom od predmetnih područja, stečena maksimalno godinu dana prije ili koja će biti stečena u sljedećim mjesecima i relevantno praktično iskustvo u struci, stečeno, na primjer, kroz obuku, pripravništva ili studentske poslove. Za kandidate iz područja prava također se zahtijevalo da su položili dva državna pravna ispita i smjer „radno pravo” ili medicinska znanja.

               17

               N.-J. Kratzer je podnio molbu za posao pripravnika u području prava ističući ne samo da ispunjava sve kriterije iz natječaja, nego da, kao odvjetnik i bivši rukovoditelj osiguravajućeg društva, raspolaže rukovoditeljskim iskustvom te je naviknut preuzimati odgovornost i raditi samostalno. Također je naveo da je prošao obuku kako bi postao odvjetnik specijaliziran za radno pravo i da se, zbog smrti svojeg oca, bavio opsežnim spisom iz medicinskog prava te je zbog toga raspolagao velikim iskustvom u tom području.

               18

               R+V je 19. travnja 2009. odbio molbu za posao N.-J. Kratzera navodeći da mu trenutno ne može ponuditi radno mjesto.

               19

               N.-J. Kratzer je 11. lipnja 2009. podnio pisanu pritužbu društvu R+V kojom je tražio naknadu štete u iznosu od 14000 eura zbog diskriminacije na temelju dobi.

               20

               R+V je zatim pozvao N.-J. Kratzera na razgovor za posao s načelnikom službe za ljudske resurse, početkom mjeseca lipnja 2009., pojašnjavajući da je do odbijanja njegove molbe za posao došlo automatski i da ono nije odgovaralo njihovim namjerama.

               21

               N.-J. Kratzer je odbio taj poziv i predložio raspravu o svojoj budućnosti u društvu R+V kada njegov zahtjev za naknadu štete bude prihvaćen.

               22

               Podnio je tužbu za naknadu štete u iznosu od 14000 eura zbog diskriminacije na temelju dobi pred Arbeitsgerichtom Wiesbaden (Radni sud u Wiesbadenu, Njemačka). Nakon što je zatim saznao da je R+V četiri predmetna pripravnička mjesta dodijelio isključivo ženama, iako je više od 60 poslanih molbi za ta mjesta bilo gotovo jednako raspodijeljeno između muškaraca i žena, N.-J. Kratzer je zahtijevao dodatnu naknadu štete od 3500 eura zbog diskriminacije na temelju spola.

               23

               Nakon što je Arbeitsgericht Wiesbaden (Radni sud u Wiesbadenu) odbio njegovu tužbu, N.-J. Kratzer podnio je žalbu protiv te odluke pred Hessisches Landesarbeitsgerichtom (Viši radni sud savezne zemlje Hessen, Njemačka) koji je kao odgovor odbio žalbu N.-J. Kratzera.

               24

               N.-J. Kratzer je zatim podnio zahtjev za reviziju pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               25

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni sud za financije, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 1. točku (a) Direktive 2000/78 i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive 2006/54 tumačiti na način da i osoba iz čije molbe za radno mjesto proizlazi da ne želi postići zaposlenje i radni odnos, nego samo status kandidata kako bi mogla istaknuti zahtjeve za naknadu štete traži ‚pristup zapošljavanju ili obavljanju zanimanja’?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Može li se situacija u kojoj status kandidata nije stečen radi zaposlenja i radnog odnosa nego radi isticanja zahtjeva za naknadu štete prema pravu Unije smatrati zlouporabom prava?”

         O prethodnim pitanjima

               26

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima, koje valja ispitati zajedno, u biti pita treba li članak 3. stavak 1. točku (a) Direktive 2000/78 i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive 2006/54 tumačiti na način da je slučaj u kojem osoba koja, podnoseći svoju molbu za posao, ne želi postići taj radni odnos, nego samo formalni status kandidata s jedinim ciljem da zahtijeva naknadu štete, obuhvaćen pojmom „pristupa zapošljavanju ili obavljanju zanimanja” u smislu tih odredbi i može li se, na temelju prava Unije, takva situacija smatrati zlouporabom prava.

               27

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, treba podsjetiti da je u okviru postupka povodom zahtjeva za prethodnu odluku predviđenog člankom 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sudac jedini ovlašten utvrditi i ocijeniti činjenice glavnog postupka (vidjeti osobito presudu od 25. listopada 2012., Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, t. 15.). U tom kontekstu, Sud je samo ovlašten očitovati se o tumačenju ili o valjanosti prava Unije s obzirom na činjeničnu i pravnu situaciju kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev, kako bi tom sudu dao elemente koji će mu koristiti u rješavanju spora (vidjeti, posebno, presudu od 9. studenoga 2006., Chateignier, C‑346/05, EU:C:2006:711, t. 22.).

               28

               Prema tome, na pitanja koje je postavio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) treba odgovoriti na temelju činjeničnih elemenata koje je naveo u svojoj odluci kojom je uputio zahtjev.

               29

               U tom pogledu, iz te odluke proizlazi da spor u glavnom postupku obilježava činjenica da N.-J. Kratzer nije podnio molbu za pripravničko mjesto u društvu R+V s namjerom da postigne taj radni odnos, nego samo formalni status kandidata s jedinim ciljem da zahtijeva naknadu štete na temelju direktiva 2000/78 i 2006/54.

               30

               Činjenična situacija s obilježjima koja su opisana u navedenoj odluci načelno nije obuhvaćena područjem primjene direktiva 2000/78 i 2006/54.

               31

               Naime, treba istaknuti da se prema samim riječima naslova tih direktiva, one odnose na područje zapošljavanja i obavljanja zanimanja.

               32

               U tom pogledu, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja Direktive 2000/78 proizlazi da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednakost postupanja „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja”, pružajući joj učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga iz njezina članka 1., među kojima je i dob (vidjeti, posebno, presude od 16. listopada 2007., Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, t. 42.; od 13. rujna 2011., Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 39., kao i od 13. studenoga 2014., Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, t. 28.).

               33

               U vezi s direktivom 2006/54, njezin cilj je, sukladno članku 1. stavku 1., osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.

               34

               Konkretno, iz članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/78, kao i članka 1. drugog stavka točke (a) i članka 14. prvog stavka točke (a) direktive 2006/54 proizlazi da se te direktive primjenjuju na osobu koja želi pristupiti zapošljavanju, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u taj radni odnos (vidjeti presudu od 19. travnja 2012., Meister, C‑415/10, EU:C:2012:217, t. 33.).

               35

               Međutim, osoba koja podnosi molbu za posao u uvjetima koji su opisani u točki 29. ove presude očito ne želi postići radno mjesto za koje se formalno prijavila. Ta osoba se prema tome ne može pozvati na zaštitu koju nude direktive 2000/78 i 2006/54. Suprotno tumačenje bilo bi nespojivo sa svrhom tih direktiva, kojom se želi svakoj osobi osigurati jednakost postupanja „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja”, pružajući tako učinkovitu zaštitu od određene diskriminacije, posebno u pogledu „pristupa zapošljavanju”.

               36

               Usto, ta osoba se ne može, u tim okolnostima, smatrati „žrtvom” u smislu članka 17. Direktive 2000/78 i članka 25. Direktive 2006/54 ili „oštećenom osobom” koja je pretrpjela „štetu” u smislu članka 18. Direktive 2006/54.

               37

               Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, stranke se ne mogu s namjerom prijevare ili zloporabe pozivati na pravna pravila Europske unije (vidjeti presudu od 13. ožujka 2014., SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 29., kao i navedenu sudsku praksu).

               38

               Utvrđenje postojanja zloporabe zahtijeva spoj objektivnog i subjektivnog elementa (vidjeti presudu od 13. ožujka 2014., SICES i dr., EU:C:2014:145, t. 31.).

               39

               S jedne strane, u pogledu objektivnog elementa, takvo utvrđenje traži da iz skupa objektivnih okolnosti proizlazi da se, bez obzira na formalno poštovanje pretpostavki predviđenih propisom Unije, ne postiže cilj tog propisa (vidjeti presude od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 52., kao i od 13. ožujka 2014., SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 32.).

               40

               S druge strane, takvo utvrđenje zahtijeva subjektivni element, to jest da iz skupa objektivnih elemenata mora proizlaziti da je glavni cilj predmetnih radnji dobivanje neopravdane koristi. Naime, zabrana zloporabe nije relevantna ako predmetne radnje mogu imati drugo opravdanje osim samog dobivanja koristi (vidjeti presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr. C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 75.; od 22. prosinca 2010., Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, t. 30., kao i od 13. ožujka 2014., SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 33.).

               41

               Kako bi se utvrdilo postojanje tog drugog elementa, koji se veže uz namjeru subjekata, posebno treba uzeti u obzir potpuno prividni karakter predmetnih radnji (vidjeti, u tom smislu, presude od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 53. i 58.; od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 81.; od 21. veljače 2008., Part Service,C‑425/06, EU:C:2008:108, t. 62., kao i od 13. ožujka 2014., SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 33.).

               42

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri, sukladno pravilima dokazivanja nacionalnog prava, pod uvjetom da ne ugrožava učinkovitost prava Unije, jesu li svi elementi koji čine zloporabu ostvareni u glavnom postupku (vidjeti presude od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 54.; od 21. srpnja 2005., Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, EU:C:2005:491, t. 40.; od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 76., kao i od 13. ožujka 2014., SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 34.).

               43

               U tom pogledu, ako objektivno proizlazi, s jedne strane, da unatoč formalnom ispunjenju pretpostavki predviđenih direktivama 2000/78 i 2006/54, svrha tih direktiva nije postignuta i da je, s druge strane, N.-J. Kratzer prividno poslao molbu za posao s glavnim ciljem ne da stvarno postigne taj radni odnos, nego da se pozove na zaštitu koju nude te direktive s namjerom postizanja nedopuštene koristi, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, treba dakle smatrati da je N.-J. Kratzer zlouporabio pozivanje na navedenu zaštitu.

               44

               U tim okolnostima, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. točku (a) Direktive 2000/78 i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da slučaj u kojem osoba koja, podnoseći svoju molbu za posao, ne želi postići taj radni odnos, nego samo formalni status kandidata s jedinim ciljem da zahtijeva naknadu štete, nije obuhvaćena pojmom „pristupa zapošljavanju ili obavljanju zanimanja” u smislu tih odredbi i da se takav slučaj može, ako su ostvareni svi traženi elementi na temelju prava Unije, smatrati zlouporabom prava.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada, treba tumačiti na način da slučaj u kojem osoba koja, podnoseći svoju molbu za posao, ne želi postići taj radni odnos, nego samo formalni status kandidata s jedinim ciljem da zahtijeva naknadu štete, nije obuhvaćena pojmom „pristupa zapošljavanju ili obavljanju zanimanja” u smislu tih odredbi i da se takav slučaj može, ako su ostvareni svi traženi elementi na temelju prava Unije, smatrati zlouporabom prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 10. srpnja 2014.#Víctor Manuel Julian Hernández i dr. protiv Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social nº 1 de Benidorm.#Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca – Direktiva 2008/94/EZ – Područje primjene – Pravo na naknadu štete poslodavca u odnosu na državu članicu na temelju plaća isplaćenih radniku tijekom postupka osporavanja njegovog otkaza nakon isteka 60. radnog dana nakon podnošenja tužbe za osporavanje – Nepostojanje prava na naknadu štete u slučaju ništetnih otkaza – Subrogacija prava na naknadu štete poslodavca radniku u slučaju privremene insolventnosti poslodavca – Diskriminacija radnika kojima je dan ništavan otkaz – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Područje primjene – Članak 20.#Predmet C‑198/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑198/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm (Španjolska), odlukom od 21. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 16. travnja 2013., u postupku
            Víctor Manuel Julian Hernández,
            Chems Eddine Adel,
            Jaime Morales Ciudad,
            Bartolomé Madrid Madrid,
            Martín Selles Orozco,
            Alberto Martí Juan,
            Said Debbaj
            protiv
            Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante),
            Puntal Arquitectura SL,
            Obras Alteamar SL,
            Altea Diseño y Proyectos SL,
            Ángela Muñoza Sáncheza,
            Vicentea Orozca Miroa,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. ožujka 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Juliana Hernándeza Eddinea Adela, Morales Ciudad, Madrid Madrid, Selles Orozco, Martí Juan i Debbaj, F. Van de Velde Moors, abogado,
            – za španjolsku vladu, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, R. Vidal Puig, u svojstvu agenta,
            odlučivši, pošto je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodno pitanje odnosi se na tumačenje Direktive 2008/94/EZ Europskog Parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.) i članka 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između V. M. Juliana Hernándeza, C. Eddinea Adela, J. Moralesa Ciudada, B. Madrida Madrida, M. Sellesa Orozca, A. Martíja Juana i S. Debbaja, s jedne strane, i Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) [Kraljevina Španjolska (područna jedinica španjolske vlade u Alicanteu), u daljnjem tekstu: Subdelegación] i društava Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL te A. Muñoza Sáncheza i V. Orozca Miroa, s druge strane, u vezi s plaćanjem dijela iznosa koji odgovara iznosu plaća tužitelja u glavnom postupku nepodmirenih tijekom postupka osporavanja njihovih otkaza, nakon isteka 60. radnog dana nakon njihovog podnošenja tužbi za osporavanje otkaza do dana kad im je dostavljena presuda kojom se utvrđuje ništetnost tih otkaza.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U skladu s uvodnim izjavama 3. i 7. Direktive 2008/94:
            „(3) Potrebno je osigurati zaštitu zaposlenika u slučajevima insolventnosti njihovih poslodavaca te osigurati minimalni stupanj zaštite, posebno kako bi se jamčila isplata njihovih nepodmirenih potraživanja, vodeći računa o potrebi uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u Zajednici. Radi toga, države članice trebaju osnovati tijelo koje jamči isplatu nepodmirenih potraživanja dotičnih zaposlenika.
            [...]
            (7) Države članice mogu ograničiti odgovornost jamstvenih ustanova. Ta ograničenja moraju biti usklađena sa socijalnim ciljem Direktive i mogu voditi računa o različitim razinama potraživanja.“
            4. Članak 1. stavak 1. Direktive 2008/94 propisuje da se „[o]va […] Direktiva primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1.“
            5. Članak 2. navedene direktive glasi:
            „1. Za potrebe ove Direktive smatra se da je poslodavac insolventan ako je podnesen zahtjev za otvaranjem kolektivnog postupka zbog insolventnosti poslodavca, kako je predviđeno zakonima i drugim propisima države članice, i uključuje djelomično ili potpuno oduzimanje imovine poslodavca te imenovanje likvidatora ili osobe koja obavlja slično zaduženje, te ako je tijelo koje je nadležno u skladu s navedenim odredbama:
            а) donijelo odluku o otvaranju postupka; ili
            b) utvrdilo da su poduzeće ili pogon definitivno zatvoreni te da raspoloživa imovina nije dovoljna kao jamstvo za otvaranje postupka.
            2. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo koje se odnosi na definiciju izraza 'zaposlenik', 'poslodavac', 'naknada za rad', 'stečeno pravo' i 'buduće pravo'.
            [...]
            4. Ova Direktiva ne sprečava države članice da prošire zaštitu zaposlenika i na ostale slučajeve insolventnosti, kao na primjer u slučaju kad su plaćanja de facto trajno obustavljena, koji se utvrđuju postupcima različitim od onih koji se navode u stavku 1., kako je predviđeno nacionalnim zakonodavstvom.
            [...]“
            6. Članak 3. iste direktive predviđa:
            „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, u skladu s člankom 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
            Zahtjevi za isplatu koje je preuzela jamstvena ustanova smatraju se nepodmirenim naknadama za rad u odnosu na razdoblje prije i/ili, prema potrebi, nakon datuma koji su odredile države članice.“
            7. Prema članku 4. stavku 1. i 2. Direktive 2008/94:
            „1. Države članice mogu ograničiti obvezu plaćanja jamstvenih ustanova iz članka 3.
            2. Ako države članice iskoriste mogućnost iz stavka 1., one navode trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknada za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma iz drugog stavka članka 3.
            Države članice mogu to minimalno razdoblje od tri mjeseca uključiti u referentno razdoblje u trajanju od najmanje šest mjeseci.
            Države članice čije referentno razdoblje nije kraće od 18 mjeseci, mogu ograničiti razdoblje za koje jamstvena ustanova podmiruje nepodmirena potraživanja na osam tjedana. U tom se slučaju za izračun minimalnog razdoblja koriste ona razdoblja koja su najpovoljnija za zaposlenika.“
            8. Članak 5. iste direktive glasi:
            „Države članice utvrđuju detaljna pravila za organizaciju, financiranje i rad jamstvenih ustanova [...]
            [...]“
            9. Sukladno njezinom članku 11. stavku 1., direktiva „ne utječe na pravo država članica da primijene ili uvedu zakone i druge propise koje su povoljnije za zaposlenike.“
            Španjolsko pravo
            Ustav
            10. Sukladno članku 121. Ustava „[š]tete uzrokovane sudskom pogreškom, kao i one koje su posljedica nepravilnog djelovanja pravosuđa, stvaraju pravo na naknadu štete za račun države, u skladu sa zakonom“.
            Statut o pravima radnika
            11. Članak 33. pročišćenog teksta Zakona o radu (texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores), usvojen kraljevskim zakonodavanim dekretom 1/1995 (Real Decreto Legislativo 1/1995), od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75, od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja je bila na snazi na dan postojanja činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o radu) glasi ovako:
            „1. Jamstveni zaposlenički fond, autonomno tijelo Ministarstva rada i socijalne skrbi, koje uživa pravnu i poslovnu sposobnost u svrhu ostvarivanja svojih ciljeva, isplaćuje zaposlenicima iznos plaća koji im nije mogao biti isplaćen zbog insolventnosti poslodavca ili zato što se poslodavac nalazi u restrukturiranju u stečaju.
            Za potrebe prethodnog stavka plaća znači iznos koji je kao takav određen u nagodbi u postupku mirenja ili sudskoj odluci sukladno bilo kojem temelju iz članka 26. stavka 1., kao i plaće nepodmirene tijekom postupka osporavanja otkaza u slučajevima predviđenima zakonom, dok Fond pritom ne može isplatiti, na jednom ili drugom temelju, zajedno ili odvojeno, iznos viši od onog koji se dobiva umnoškom trostruke međusektorske dnevne plaće, uključujući razmjerni dio posebnih plaćanja, s brojem dana neisplaćenih plaća, do gornje granice od 150 dana.
            2. U slučajevima predviđenima u prethodnom stavku jamstveni zaposlenički fond u korist radnika isplaćuje naknade štete određene presudom, rješenjem, sudskim aktom o mirenju ili upravnom odlukom, zbog otkaza ili prestanka ugovora sukladno člancima 50., 51. i 52. ovog zakona ili prestanka ugovora sukladno članku 64. zakona 22/2003 od 9. srpnja 2003. o stečaju, kao i naknade štete za prestanak privremenih ugovora ili ugovora na određeno vrijeme u slučajevima predviđenima zakonom. U svim tim slučajevima može se izvršiti plaćanje najviše do jedne godine, uzimajući u obzir da dnevna plaća, koja služi kao osnova za izračun, ne može prijeći trostruku minimalnu međusektorsku plaću, uključujući razmjerni dio posebnih plaćanja.
            [...]
            6. Za potrebe ovog članka smatra se da je poslodavac insolventan ako zahtjev za povrat podnesen u obliku propisanom u Zakonu o postupku u sporovima iz radnih odnosa ne može osigurati podmirenje dugova poslodavca. [...]“
            12. Članak 53. Statuta o pravima radnika, naslovljen „Oblik i učinci prestanka iz objektivnih razloga“, propisuje:
            „1. Donošenje odluke o prestanku radnog odnosa u okviru odredaba prethodnog članka mora zadovoljavati sljedeće uvjete:
            a) pisana obavijest radniku o razlogu otkaza.
            b) stavljanje radniku na raspolaganje, istovremeno s dostavom pisane obavijesti, naknade štete koja odgovara 21 danu po godini rada, a koja će se za rad kraći od godine dana razmjerno računati na mjesečnoj osnovi, do granice od 12 mjesečnih plaća.
            [...]
            4. Kad poslodavac ne poštuje uvjete iz stavka 1. ovog članka ili kad se razlog donošenja njegove odluke o prestanku ugovora o radu prema Ustavu ili zakonu smatra diskriminirajućim ili na tom temelju zabranjenim, ili kad su otkazom povrijeđena temeljna prava i javne slobode radnika, odluka o prekidu ugovora je ništetna te na tu ništetnost sudac pazi po službenoj dužnosti. [...]
            [...]“
            13. Članak 55. stavak 6. točka (c) navedenog statuta glasi:
            „Učinak ništetnog otkaza sastoji se u tome da se radnik odmah vraća na posao te mu se isplaćuju neisplaćene plaće.“
            14. Sukladno članku 56. stavku 1. istog statuta:
            „Ako je otkaz proglašen nezakonitim, poslodavac u roku od pet dana od dostave presude može ili vratiti radnika na posao i isplatiti mu zaostale plaće iz točke (b) ovog stavka ili mu isplatiti sljedeće iznose, koji moraju biti određeni u presudi:
            a) naknadu štete jednaku 45-dnevnoj plaći po godini rada, pri čemu će se za razdoblje kraće od godine dana računati razmjerno punim mjesecima rada, do granice od 42 mjesečne plaće.
            b) iznos jednak zbroju dugovanih plaća računajući od dana otkaza do dana dostave presude kojom se utvrđuje nezakonitost otkaza ili do dana kada radnik nađe drugo zaposlenje, ako se zaposli prije donošenja presude, te ako poslodavac može podnijeti dokaze o plaćenim iznosima tako da se oni mogu oduzeti od nepodmirenih plaća“.
            15. Članak 57. stavak 1. navedenog Statuta o pravima radnika određuje:
            „Ako je presuda kojom se utvrđuje nezakonitost otkaza objavljena više od 60 radnih dana nakon podnošenja zahtjeva, poslodavac može od države tražiti isplatu iznosa ekonomske koristi koju radnik uživa prema članku 56. stavku 1. točki (b) za razdoblje koje prelazi tih 60 dana.“
            LPL
            16. Članak 116. pročišćenog teksta Zakona o postupku u sporovima iz radnih odnosa (texto refundido de la Ley de Procedimiento Laboral), usvojen kraljevskim zakonodavanim dekretom 2/1995 (Real Decreto Legislativo 2/1995), od 7. travnja 1995. (BOE br. 86, od 11. travnja 1995., str. 10695.), u verziji koja je bila na snazi na dan postojanja činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: LPL), propisuje:
            „1. Ako protekne više od 60 radnih dana između dana podnošenja zahtjeva kojim se osporava dokaz i dana donošenja presude Juzgada ili Tribunala kojom se po prvi put utvrđuje nezakonitost dokaza, zakonodavac može, kad presuda postane konačna, zahtijevati od države isplatu iznosa plaća koje je isplatio radniku nakon proteka navedenog roka.
            2. U slučaju privremene insolventnosti poslodavca, radnik može izravno od države tražiti isplatu plaća navedenih u prethodnom stavku koje poslodavac nije isplatio.“
            17. Članak 279. stavak 2. LPL‑a propisuje:
            „U sljedeća tri dana, osim u slučajevima u kojima nije utvrđena nijedna od dviju okolnosti koje je navela stranka koja zahtijeva povrat, sudac donosi rješenje u kojem:
            a. utvrđuje prestanak radnog odnosa na dan donošenja tog rješenja;
            b. dodjeljuje radniku naknadu štete iz članka 110. stavka 1. ovog zakona [...];
            c. nalaže poslodavcu isplatu plaća neisplaćenih od dana dostave presude kojom se po prvi put utvrđuje nezakonitost dokaza do dana dostave gore navedenog rješenja“.
            18. Sukladno odredbama članka 284. LPL‑a:
            „Ne dovodeći u pitanje odredbe prethodnih članaka, ako je nemoguće vratiti radnika na posao zbog prestanka djelatnosti ili zatvaranja poduzeća, sudac donosi rješenje kojim utvrđuje prestanak radnog odnosa na dan donošenja tog rješenja te nalaže da se radniku isplate još neisplaćene plaće i naknada štete na koje ukazuje članak 279. stavak 2.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            19. Tužitelji u glavnom postupku pokrenuli su 16. prosinca 2008. postupak pred Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm podnošenjem tužbe za osporavanje svojih otkaza protiv svojih poslodavaca, društava Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL kao i Á. Muñoza Sáncheza i V. Orozca Miroa.
            20. Presudom od 2. listopada 2009. navedeni je sud, kao prvo, utvrdio ništetnost tih otkaza i, kao drugo, proglasio radni odnos između tužitelja u glavnom postupku, s jedne strane, i društava Obras Alteamar SL i Altea Diseño y Proyectos SL, s druge strane, ugašenim zbog prestanka djelatnosti potonjih društava. Tom je presudom tim dvama društvima naloženo plaćanje tužiteljima u glavnom postupku naknade štete zbog otkaza te isplata plaća nepodmirenih otkad im je dan otkaz, uključujući tijekom postupka osporavanja tih otkaza. Tom presudom je isti sud također naložio Fondo de Garantía Salarial (jamstveni zaposlenički fond, u daljnjem tekstu: Fogasa) da podredno zajamči plaćanje tih iznosa u zakonskim granicama.
            21. Dana 11. lipnja 2010. navedena su društva proglašena privremeno insolventnima.
            22. Nakon što su bezuspješno pokušavali izvršiti presudu Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm od 2. listopada 2009. protiv istih društava, tužitelji u glavnom postupku zatražili su od Fogase isplatu, u zakonskim granicama, iznosa određenih u toj presudi.
            23. Tužitelji su zatim od Subdelegación zatražili isplatu iznosa koji odgovara iznosu plaća nepodmirenih tijekom postupka osporavanja njihovih otkaza, nakon isteka 60. radnog dana nakon njihovog podnošenja tužbi za osporavanje otkaza do dana kad im je dostavljena presuda kojom se utvrđuje ništetnost tih otkaza. Subdelegación je odbio taj zahtjev 9. studenoga 2010. iz razloga što prema navedenoj presudi ti otkazi nisu bili nezakoniti već ništetni.
            24. Dana 25. studenoga 2010. tužitelji u glavnom postupku podnijeli su Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm tužbu protiv navedene odluke kako bi ishodili da se Subdelegación naloži plaćanje navedenog iznosa.
            25. Budući da nacionalno zakonodavstvo predviđa da će španjolska država isplatiti plaće nepodmirene nakon isteka 60. radnog dana nakon podnošenja tužbe za osporavanje otkaza samo u slučajevima u kojima je otkaz proglašen nezakonitim, a ne u slučajevima u kojima je utvrđena njegova ništetnost, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li razlikovanje između radnika kojima je dan nezakonit otkaz i onih kojima je dan ništetan otkaz smatrati protivnim članku 20. Povelje.
            26. U tom pogledu navedeni sud pojašnjava da je, prema nacionalnom zakonodavstvu, ključna razlika između nezakonitog i ništetnog otkaza u tome što u prvom slučaju poslodavac može, umjesto vraćanja radnika na posao, raskinuti ugovor o radu tako što mu isplati naknadu štete, dok u drugom slučaju poslodavac ima obvezu vraćanja radnika na posao. Neovisno o tome, u slučaju da je poslodavac prestao s djelatnošću, nacionalni sudac može obvezu vraćanja radnika na posao čiji je otkaz proglašen ništetnim zamijeniti obvezom plaćanja naknade štete nakon što utvrdi da je ugovor o radu prestao. U svim tim slučajevima poslodavac je obvezan radniku isplatiti plaće nepodmirene tijekom postupka osporavanja otkaza.
            27. Što se tiče obveze španjolske države da isplati plaće nepodmirene tijekom postupka osporavanja otkaza nakon isteka 60. radnog dana nakon podnošenja tužbe za osporavanje otkaza, sud koji je uputio zahtjev naznačuje da je prema sudskoj praksi Tribunal Supremo (vrhovni sud) glavni vjerovnik te obveze poslodavac koji nije odgovoran za posljedice određenih sudskih kašnjenja. Samo bi na temelju subrogacije tog prava poslodavca, ako je on insolventan i ako radnicima nije plaćeno, radnici mogli izravno od španjolske države zahtijevati plaćanje na temelju članka 116. stavka 2. LPL‑a. Budući da poslodavac ne može od španjolske države tražiti plaće isplaćene u slučaju ništetnog otkaza, radnici na koje se odnosi takav otkaz ne mogu, na temelju subrogacije prava insolventnog poslodavca, protiv španjolske države isticati dug s naslova plaća koje im nisu isplaćene.
            28. U tim je uvjetima Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Ulazi li u područje primjene [Direktive 2008/94] odnosno njezinih članaka 1. stavka 1., 2. stavaka 3. i 4. te 3., 5. i 11. pravilo, koje proizlazi zajedno iz odredaba članka 57. [Statuta o pravima radnika] i članka 116. stavka 2. [LPL‑a], prema kojem je praksa [španjolske] države da radnicima, u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca, izravno isplati plaće nepodmirene tijekom postupka osporavanja njihovog otkaza nakon isteka 60. […] radnog dana nakon njihovog podnošenja zahtjeva pred nadležnim sudom?
            2) U slučaju da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje, treba li smatrati da je praksa, koja se sastoji u tome da [španjolska] država radnicima izravno isplati plaće nepodmirene tijekom postupka osporavanja njihovog otkaza nakon isteka 60. […] radnog dana nakon njihovog podnošenja zahtjeva, samo u slučajevima u kojima je nezakonitost otkaza sudski utvrđena, a ne i u slučajevima u kojima je ništetnost sudski utvrđena, protivna članku 20. [Povelje] te u svakom slučaju općem načelu jednakosti i nediskriminacije u pravu Unije […]?
            3) U smislu drugog pitanja, može li sudsko tijelo poput suda koji je uputio zahtjev ne primijeniti pravilo koje omogućava [španjolskoj] državi da radnicima, u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca, izravno isplati plaće nepodmirene tijekom postupka osporavanja njihovog otkaza nakon isteka 60. […] radnog dana nakon njihovog podnošenja zahtjeva, samo u slučajevima u kojima je nezakonitost otkaza sudski utvrđena, a ne i u slučajevima u kojima je ništetnost sudski utvrđena, dok nije utvrđena nikakva objektivna razlika između dviju situacija [što se tiče] plaća nepodmirenih tijekom postupka osporavanja otkaza?“
            O prethodnim pitanjima
            29. Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita ulazi li u područje primjene Direktive 2008/94 nacionalni propis kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku prema kojem poslodavac može tražiti od dotične države članice isplatu plaća nepodmirenih tijekom postupka osporavanja otkaza nakon isteka 60. radnog dana nakon podnošenja tužbe te prema kojem, ako poslodavac nije isplatio plaće i privremeno je insolventan, radnik može, na temelju zakonske subrogacije, izravno od te države zatražiti isplatu navedenih plaća; zatim je li članku 20. Povelje protivan takav propis u mjeri u kojoj se primjenjuje samo na nezakonit otkaz, a ne i na slučajeve ništetnog otkaza te može li nacionalni sud koji povodom tužbe odlučuje o ništetnosti otkaza ne primijeniti taj propis.
            30. Najprije treba navesti da je Kraljevina Španjolska, iako država članica može samu sebe odrediti kao dužnika obveze plaćanja dugovanih naknada plaće zajamčenih na temelju Direktive 2008/94 (vidjeti u tom smislu presudu Gharehveran, C‑441/99, EU:C:2001:551, t. 39.), osnovala Fogasu kao jamstvenu ustanovu u smislu te direktive. Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je Fogasa, sukladno članku 33. Statuta o pravima radnika, tužiteljima u glavnom postupku ponajprije isplatila, u zakonskim okvirima, plaće nepodmirene tijekom postupka osporavanja njihovih otkaza te naknade štete zbog otkaza koje im nisu isplatili njihovi privremeno insolventni poslodavci. Iz tog spisa također proizlazi da plaćanja Fogase ispunjavaju obvezu minimalne zaštite zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca koju nameće Direktiva 2008/94, što je međutim na nacionalnom sudu da utvrdi.
            31. Pitanja se odnose samo na pravo, koje proizlazi iz članaka 57. Statuta o pravima radnika i 116. LPL‑a, da se od španjolske države zatraži isplata plaća nepodmirenih nakon isteka 60. radnog dana nakon pokretanja postupka osporavanja otkazâ te okolnosti da je to pravo predviđeno samo za slučajeve nezakonitih otkaza, a ne i za slučajeve ništetnih otkaza.
            32. Valja navesti da te odredbe španjolskog prava treba ocjenjivati s obzirom na članak 20. Povelje, pod uvjetom da ulaze u područje primjene Direktive 2008/94. Naime, na temelju članka 51. stavka 1. Povelje, njezine se odredbe odnose na države članice samo kada primjenjuju pravo Unije. Prema odredbama stavka 2. istog članka, Poveljom se ne proširuje područje primjene prava Unije izvan ovlasti Unije, „ne uspostavlja se nova ovlast ni zadaća za Uniju niti se mijenjaju ovlasti i zadaće kako su utvrđene Ugovorima“. Stoga je Sud pozvan tumačiti, u odnosu na Povelju, pravo Unije u njime dodijeljenim mu granicama (presude McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, t. 51.; Dereci i dr., C‑256/11, EU:C:2011:734, t. 71., kao i Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, t. 20.).
            33. Kao što proizlazi iz objašnjenja uz članak 51. Povelje, koja na temelju njezinog članka 52. stavka 7. treba uzeti u obzir, pojam primjene predviđen u članku 51. potvrđuje sudsku praksu Suda koja se odnosi na primjenjivost temeljnih prava Unije kao općih načela prava Unije razrađenih prije stupanja Povelje na snagu (presude Wachauf, 5/88, EU:C:1989:321, ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254 i Annibaldi, C‑309/96, EU:C:1997:631), prema kojoj se obveza poštovanja temeljnih prava zajamčenih u pravnom poretku Unije nameće državama članicama samo kad djeluju u području primjene prava Unije (u tom smislu vidjeti presudu Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 18.).
            34. U tom pogledu valja podsjetiti da pojam „provedba prava Unije‟, u smislu članka 51. Povelje, nameće postojanje određenog stupnja povezanosti koja nadilazi sličnost obuhvaćenih područja ili neizravnih učinaka jednog područja na drugo (u tom smislu vidjeti presude koje prethode stupanju Povelje na snagu, Defrenne, 149/77, EU:C:1978:130, t. 29. do 32.; Kremzow, C‑299/95, EU:C:1997:254, t. 16. i 17.; Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, t. 75., kao i presudu Siragusa, EU:C:2014:126, t. 24.).
            35. Osobito, Sud je odlučio o neprimjenjivosti temeljnih prava Unije u vezi s nacionalnim propisom jer odredbe Unije u dotičnom području ne nameću državama članicama nikakvu obvezu u pogledu situacije iz glavnog postupka (vidjeti presude Maurin, C‑144/95, EU:C:1996:235, t. 11. i 12.n, kao i Siragusa, EU:C:2014:126, t. 26. i 27.).
            36. Sud je već, također iz tog kuta gledanja, presudio da članak 13. UEZ‑a, koji je postao članak 19. UFEU‑a, ne može, kao takav, u područje primjene prava Unije u svrhu primjene temeljnih prava kao općih načela prava Unije uvesti nacionalnu mjeru koja nije u sklopu mjera donesenih na temelju tog članka (u tom smislu vidjeti presudu Bartsch, C‑427/06, EU:C:2008:517, t. 18.; Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, t. 25. i Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, t. 61.). Prema tome, sama činjenica da neka nacionalna mjera spada u područje u kojem Unija ima nadležnost ne može tu mjeru uvesti u područje primjene prava Unije te stoga podrazumijevati primjenu Povelje (u tom smislu vidjeti presude Gueye i Salmerón Sánchez, C‑483/09 i, EU:C:2011:583, t. 55., 69. i 70., kao i Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 104., 105., 180. i 181.).
            37. Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, da bi se utvrdilo odnosi li se nacionalni propis na provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje potrebno je, uz druge elemente, provjeriti ima li nacionalni propis u pitanju za cilj provedbu odredbe prava Unije, narav tog propisa i ima li propis ciljeve različite od onih koji su obuhvaćeni pravom Unije, čak i ako može neizravno utjecati na potonje, te također postoje li specifični propisi Unije u tom području ili takvi koji bi mogli utjecati na njega (vidjeti presude Annibaldi, EU:C:1997:631, t. 21. do 23.; Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 79.; Ymeraga i dr., C‑87/12, EU:C:2013:291, t. 41., kao i Siragusa, EU:C:2014:126, t. 25.).
            38. Što se tiče, kao prvo, ciljeva koje slijedi propis u pitanju u glavnom postupku, prema indicijama iz spisa dostavljenog Sudu i objašnjenjima španjolske vlade tijekom rasprave, taj propis uspostavlja sustav odgovornosti španjolske države na temelju „nepravilnog djelovanja“ pravosuđa. U tu svrhu, članci 57. Statuta o pravima radnika i 116. stavak 1. LPL‑a, kad trajanje postupka osporavanja otkaza prijeđe 60 dana, dodjeljuju poslodavcu pravo da od španjolske države zatraži isplatu plaća isplaćenih nakon isteka 60. radnog dana nakon dana pokretanja tog postupka. Iako, na temelju članka 116. stavka 2. LPL‑a, zaposlenik može tražiti izravno od španjolske države isplatu tih plaća kad je njegov poslodavac privremeno insolventan i još nije isplatio te plaće, to mora učiniti na temelju zakonske subrogacije prava koje je dodijeljeno poslodavcu u odnosu na španjolsku državu.
            39. Slijedi da članak 116. stavak 2. LPL‑a nema za cilj priznavanje tražbine radnika koja proizlazi iz njegovog radnog odnosa i koju ima prema svom poslodavcu, na koju se Direktiva 2008/94 može primjenjivati na temelju svojeg članka 1. stavka 1., već je to priznavanje prava koje je druge prirode, odnosno prava poslodavca da od španjolske države zatraži naknadu štete koju je pretrpio zbog „nepravilnog djelovanja“ pravosuđa, koje proizlazi iz činjenice da nacionalno zakonodavstvo obvezuje poslodavca da isplaćuje plaće tijekom postupka osporavanja otkaza. Stoga, iako članak 116. stavak 2. LPL‑a stvara pravo na isplatu iznosa jednakog plaćama nepodmirenima nakon isteka 60. radnog dana tog postupka, taj iznos predstavlja naknadu štete koju je španjolski zakonodavac dodijelio poslodavcu, a koju zaposlenik može tražiti samo na temelju zakonske subrogacije.
            40. Nadalje, valja navesti da se pravo koje proizlazi iz članaka 57. Statuta o pravima radnika i 116. LPL‑a ne odnosi na plaće nepodmirene tijekom prvih 60 radnih dana postupka osporavanja otkaza. Stoga te odredbe, budući da ne stvaraju pravo ni na kakvo plaćanje sve dok trajanje postupka osporavanja otkaza ne prekorači rok od 60 radnih dana, ne osiguravaju isplatu naknade za rad tijekom minimalnog razdoblja od posljednja tri mjeseca radnog odnosa, koju zahtijevaju članci 3. i 4. stavak 2. Direktive 2008/94. S druge strane, tijekom postupka u razdoblju nakon isteka 60. radnog dana, a do dostave presude kojom se utvrđuje nezakonitost otkaza, navedeno pravo odnosi se na sve plaće bez ikakvog ograničenja.
            41. Iz navedenih obilježja propisa u pitanju u glavnom postupku proizlazi da on slijedi cilj koji se razlikuje od jamčenja minimalne zaštite zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca, za kojim ide Direktiva 2008/94, točnije cilj da španjolska država nadoknadi štetu zbog štetnih posljedica koje su proizašle iz trajanja sudskog postupka dulje od 60 radnih dana.
            42. Iako iznosi isplaćeni na temelju članka 116. stavka 2. LPL‑a mogu prijeći iznose dugovanih plaća koje jamči Fogasa, iz očitovanja španjolske vlade proizlazi da je, s jedne strane, ta okolnost rezultat činjenice da ta odredba stvara pravo na naknadu štete čiji iznos nema gornju granicu, s ciljem uspostavljanja odgovornosti španjolske države za predugo trajanje sudskog postupka, i, s druge strane, da nije izraz odluke špajnolskog zakonodavca da zaposlenicima pruži dodatnu zaštitu povrh jamstva Fogase.
            43. Valja navesti da se, kao drugo, zahtjevi za isplatu tužitelja u glavnom postupku na temelju članka 116. stavka 2. LPL‑a, o kojima odlučuje sud koji je postavio prethodna pitanja, ne odnose na razdoblje na koje se odnosi jamstvo Fogase, već da su izvan tog jamstva. Kao što proizlazi iz točke 30. ove presude, ti su radnici od Fogase primili isplate dugovanih plaća u zakonskim granicama koje ispunjuju obvezu minimalne zaštite zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca koju nameće Direktiva 2008/94. U tim okolnostima, činjenica da tužiteljima u glavnom postupku jest ili nije dodijeljeno pravo koje proizlazi iz članka 116. stavka 2. ili njezin izostanak ne mogu ni utjecati na minimalnu zaštitu koju im španjolska država jamči putem Fogase a ni ograničiti je, sukladno člancima 3. i 4. te direktive.
            44. Što se tiče, kao treće, članka 11. stavka 1. navedene direktive, na koji upućuje sud koji je postavio prethodna pitanja u odluci o postavljanju zahtjeva, ta se odredba ograničava na utvrđivanje da Direktiva 2008/94 „ne utječe na pravo država članica da primijene ili uvedu zakone i druge propise koji su povoljniji za zaposlenike“. U tom smislu ta odredba, koja se nalazi u poglavlju V., naslovljenom „Opće i završne odredbe“, ne dodjeljuje državama članicama ovlast da donose zakone na temelju prava Unije, već se, za razliku od ovlasti predviđenih u poglavljima I. i II. navedene direktive, ograničava na prepoznavanje prava država članica da na temelju nacionalnog prava predvide povoljnije odredbe izvan okvira sustava koji uspostavlja ta direktiva.
            45. Slijedi da se ne može smatrati da odredba nacionalnog prava, kao što je ona u pitanju u glavnom postupku, koja zaposlenicima samo dodjeljuje povoljniju zaštitu koja proizlazi iz same nadležnosti države članice, koju potvrđuje članak 11. stavak 1. Direktive 2008/94, ulazi u područje primjene te direktive.
            46. Pored toga, na temelju sudske prakse Suda navedene u točki 36. ove presude, sama okolnost da propis u pitanju u glavnom postupku spada u područje u kojem Unija ima nadležnost na temelju članka 153. stavka 2. UFEU‑a ne može podrazumijevati primjenjivost Povelje.
            47. Konačno, potrebno je podsjetiti da je ostvarenje cilja zaštite temeljnih prava u okviru prava Unije, što se tiče kako djelovanja na razini Unije tako i provedbe prava Unije od strane država članica, obrazloženo potrebom izbjegavanja da zaštita temeljnih prava koja bi se mogla razlikovati ovisno o dotičnom nacionalnom pravu ugrozi jedinstvo, nadređenost i djelotvornost prava Unije (vidjeti u tom smislu presude Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, t. 3., Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 60. i Siragusa, EU:C:2014:126, t. 31. i 32.). Međutim, uzimajući u obzir razmatranja iz točaka 40., 41. i 43. ove presude, propis u pitanju u glavnom postupku ne predstavlja takav rizik.
            48. Iz svih tih navoda proizlazi da se ne može smatrati da članak 116. stavak 2. LPL‑a primjenjuje pravo Unije, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje te se stoga ne može ispitati u odnosu na jamstva iz Povelje, a osobito na njezin članak 20.
            49. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja potrebno je odgovoriti da nacionalni propis, kao što je onaj u glavnom postupku, prema kojem poslodavac može od države članice u pitanju tražiti isplatu plaća nepodmirenih tijekom postupka osporavanja otkaza nakon isteka 60. radnog dana nakon podnošenja tužbe i prema kojem, ako poslodavac nije isplatio te plaće i privremeno je insolventan, radnik u pitanju može, na temelju zakonske subrogacije, izravno od te države tražiti isplatu navedenih plaća, ne ulazi u područje primjene Direktive 2008/94 te se stoga ne može ispitati u odnosu na jamstva iz Povelje, a osobito na njezin članak 20.
            Troškovi
            50. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Nacionalni propis, kao što je onaj u glavnom postupku, prema kojem poslodavac može od države članice u pitanju tražiti isplatu plaća nepodmirenih tijekom postupka osporavanja otkaza nakon isteka 60. radnog dana nakon podnošenja tužbe i prema kojem, ako poslodavac nije isplatio te plaće i privremeno je insolventan, radnik u pitanju može, na temelju zakonske subrogacije, izravno od te države tražiti isplatu navedenih plaća, ne ulazi u područje primjene Direktive 2008/94/EZ Europskog Parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca te se stoga ne može ispitati u odnosu na jamstva iz Povelje Europske unije o temeljnim pravima, a osobito na njezin članak 20.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. svibnja 2008.#citiworks AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Dresden - Njemačka.#Direktiva 2003/54/EZ.#Predmet C-439/06.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 27. rujna 2016.#Satkirit Holdings Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije luvo – Raniji nacionalni figurativni žig luvo – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost proizvoda i usluga – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-449/15.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 10. ožujka 2016.#credentis AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice Curodont – Raniji nacionalni verbalni žig Eurodont – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-53/15.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 8. listopada 2014. # Laboratoires Polive protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Spojeni predmeti T-122/13 i T-123/13.


Presuda Službeničkog suda od 24. ožujka 2015.#Carola Maggiulli protiv Europske komisije.#Javna služba – Promaknuće – Promaknuća za 2013. – Odluka o nepromicanju – Usporedba zasluga.#Predmet F-61/14.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 6. prosinca 2007.#BVBA Van Landeghem protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van beroep te Antwerpen - Belgija.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-486/06.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 18. siječnja 2017.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen protiv Hauptzollamt Bielefeld.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Povrat uvoznih carina – Uredba (EEZ) br. 2913/92 (Carinski zakonik) – Članak 241. prvi stavak prva alineja – Obveza države članice da predvidi plaćanje zateznih kamata čak i ako ne postoji pravno sredstvo pred nacionalnim sudovima.#Predmet C-365/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      18. siječnja 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija i zajednička carinska tarifa — Povrat uvoznih carina — Uredba (EEZ) br. 2913/92 (Carinski zakonik) — Članak 241. prvi stavak prva alineja — Obveza države članice da predvidi plaćanje zateznih kamata čak i ako ne postoji pravno sredstvo pred nacionalnim sudovima“
      U predmetu C‑365/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 24. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 14. srpnja 2015., u postupku

         Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      protiv

         Hauptzollamt Bielefeld,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen, D. Ehle, Rechtsanwalt, A. Willems, avocat i S. De Knop, advocaat,

               —

               za Hauptzollamt Bielefeld, u početku K. Greven, u svojstvu agenta, a naposljetku M. Greven i S. Holtmann, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, J. Möller i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, A. Collabolletta i G. Palmieri, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, M. Balta i J.-P. Hix, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 241. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između društva Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (u daljnjem tekstu: Wortmann) i Hauptzollamta Bielefeld (Glavni carinski ured u Bielefeldu, Njemačka) zbog plaćanja kamata prilikom povrata antidampinških pristojbi koje je Wortmann platio primjenom Uredbe Vijeća (EZ) br. 1472/2006 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određene obuće s gornjim dijelom od kože podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Vijetnama (SL 2006., L 275, str. 1.) [neslužbeni prijevod], koja je djelomično poništena presudom od 2. veljače 2012., Brosmann Footwear (HK) i dr./Vijeće (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Carinski zakonik

               3

               U članku 4. Carinskog zakonika predviđa se:
               „Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (10)

                        ‚Uvozne carine’ znači:

                                 —

                                 carine i davanja s istovrsnim učinkom kao i carine, a koja se plaćaju na uvoz robe;

                  […]”

               4

               Članak 232. Carinskog zakonika propisuje:
               „1.   Ako dospjeli iznos carine nije plaćen u propisanom roku:
               […]

                        (b)

                        na iznos carine obračunavaju se zatezne kamate. Stopa zateznih kamata može biti viša od stope kreditnih kamata. Stopa zateznih kamata ne može biti niža od stope kreditnih kamata.

                  […]”

               5

               U članku 236. Carinskog zakonika predviđa se:
               „1.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen ili da je iznos uknjižen protivno članku 220. stavku 2.
               […]
               2.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se ili otpuštaju nakon podnošenja zahtjeva carinarnici u roku od tri godine od dana kad je o iznosu tih carina obaviješten dužnik.
               Rok će se produljiti ako osoba pruži dokaz da je bila spriječena podnijeti zahtjev u navedenom roku zbog nepredviđenih okolnosti ili više sile.
               Ako sama carinska tijela u ovom roku otkriju postojanje jedne od nepravilnosti iz stavka 1. podstavaka prvog i drugog, ona vraćaju ili opraštaju dug po službenoj dužnosti.”

               6

               Članak 241. Carinskog zakonika određuje:
               „Ako nadležna tijela vrate iznose uvoznih ili izvoznih carina ili kreditnih kamata, odnosno zateznih kamata koje su obračunala prilikom naplate tih carina, to ne dovodi do plaćanja kamata od strane tih tijela. Međutim, kamate se plaćaju:

                        —

                        kad odluka o usvojenom zahtjevu za povratom ne bude provedena u roku od tri mjeseca od dana donošenja te odluke,

                        —

                        kad je to propisano nacionalnim odredbama.

                  Iznos tih kamata obračunava se na način da je iznos jednak iznosu koji bi se u ovu svrhu obračunao na nacionalnom tržištu novca ili kapitala.”

         Uredba br. 1472/2006

               7

               Članak 1. Uredbe br. 1472/2006 određuje:
               „1.   Uvodi se konačna antidampinška pristojba na uvoz obuće s gornjim dijelom od kože ili umjetne kože, isključujući sportsku obuću, obuću proizvedenu pomoću posebne tehnologije, papuče i ostalu obuću za unutarnju uporabu te obuću sa zaštitnom kapicom, podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Vijetnama koja je obuhvaćena sljedećim oznakama [kombinirane nomenklature]:
               […]
               4.   Osim ako je drukčije određeno, primjenjuju se važeće odredbe o carinama.” [neslužbeni prijevod]

         Njemačko pravo

               8

               Članak 1. Abgabenordnunga (Opći porezni zakonik), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Porezni zakonik), predviđa kako slijedi:
               „(1)   Ovaj zakonik primjenjuje se na sva davanja, uključujući porezne odbitke, uređena njemačkim saveznim pravom ili pravom Europske unije, pod uvjetom da njima upravljaju nacionalna ili regionalna porezna tijela. Njegova je primjena uvjetovana isključivo pravom Europske unije.
               […]
               (3)   Ne dovodeći u pitanje pravo Europske unije, odredbe ovog zakonika primjenjuju se mutatis mutandis na druge porezne obveze. […]”

               9

               Članak 3. stavci 3. i 4. Poreznog zakonika također predviđa:
               „(3)   U skladu s člankom 4. stavcima 10. i 11. Carinskog zakonika, uvozne i izvozne carine smatraju se porezima u smislu ovog zakonika.
               (4)   Druge porezne obveze znače […] kamate (članci od 233. do 237.) […] i kamate u smislu Carinskog zakonika […]”

               10

               Članak 37. Poreznog zakonika propisuje:
               „(1)   Pristojbe koje proizlaze iz porezne obveze uključuju […] [osobito] zahtjev za povrat u skladu sa stavkom 2. […]
               (2)   Ako je porez ili pristojba […] plaćena ili vraćena bez pravne osnove, osoba na čiji je račun plaćanje izvršeno ima pravo na povrat od primatelja plaćenog ili vraćenog iznosa. […]”

               11

               Članak 233. Poreznog zakonika propisuje:
               „Kamate na pristojbe koje proizlaze iz porezne obveze (članak 37.) obračunavaju se samo kada je to propisano zakonom. […]”

               12

               Konačno, članak 236. stavak 1. Poreznog zakonika propisuje:
               „1. Ako se primijenjeni porez umanji ili odbije na temelju pravomoćne presude ili kao posljedica takve presude, kamate se obračunavaju na iznos koji treba vratiti ili odbiti od dana pokretanja postupka do dana isplate, osim u slučaju iz stavka 3. […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               U razdoblju od 2006. do 2012. Wortmann je u svoje ime pustio u slobodni promet na području Europske unije obuću s gornjim dijelom od kože porijeklom iz Kine i Vijetnama koju su proizveli Brosmann Footwear (HK) Ltd (u daljnjem tekstu: Brosmann) i Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd (u daljnjem tekstu: Seasonable). Budući da ta obuća pripada jednom od tarifnih brojeva kombinirane nomenklature iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1472/2006, Glavni carinski ured u Bielefeldu odredio je Wortmannu primjenom te uredbe antidampinšku pristojbu.

               14

               Wortmann je 22. srpnja 2010. Glavnom carinskom uredu u Bielefeldu podnio zahtjev za povrat antidampinških pristojbi plaćenih od lipnja 2007. do lipnja 2010. Dana 14. veljače 2011. uputio je novi zahtjev za povrat antidampinških pristojbi plaćenih do 31. prosinca 2010. Konačno, 7. svibnja 2012. zatražio je povrat antidampinških pristojbi plaćenih od 2006. U prilog svim tim zahtjevima on se osobito pozvao na predmet u kojem se postupak prvo vodio pred Općim sudom Europske unije, a zatim pred Sudom, u kojem je donesena presuda od 2. veljače 2012., Brosmann Footwear (HK) i dr./Vijeće (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

               15

               Sud je tom presudom djelomično poništio Uredbu br. 1472/2006, osobito u dijelu u kojem se odnosi na Brosmann i Seasonable. Razlog za to poništenje bio je to što je Europska komisija pogrešno propustila ispitati zahtjeve za primjenu tretmana tržišnog gospodarstva, odnosno podredno pojedinačnog tretmana tužiteljâ.

               16

               Stoga je Glavni carinski ured u Bielefeldu odlukom od 17. travnja 2013. vratio Wortmannu antidampinške pristojbe u visini od 61895,49 eura za 2007. i 92870,62 eura za 2008.

               17

               Wortmann je dopisom od 29. studenoga 2013. od Glavnog carinskog ureda u Bielefeldu za vraćene iznose zatražio isplatu kamata u visini od 8% iznad osnovne kamatne stope, od dana plaćanja antidampinške pristojbe. Glavni carinski ured u Bielefeldu odlukom od 15. siječnja 2014. odbio je taj zahtjev. Isti je ured 17. rujna 2014. također odbio žalbu koju je Wortmann podnio protiv te potonje odluke.

               18

               Wortmann je pokrenuo postupak pred sudom koji je uputio zahtjev, da bi potonji Glavnom carinskom uredu u Bielefeldu naložio da mu plati kamate na vraćene iznose.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju članka 241. Carinskog zakonika. Prema njemu, plaćanje kamata na iznose koji su vraćeni Wortmannu treba isključiti na temelju članka 241. prve rečenice Carinskog zakonika.

               20

               Naime, ako u predmetu u glavnom postupku nisu ispunjeni uvjeti iz članka 241. druge rečenice prve točke Carinskog zakonika, tužiteljev zahtjev za plaćanje kamata može se, sukladno članku 241. drugoj rečenici drugoj točki tog zakonika, temeljiti samo na nacionalnim odredbama. On u tom pogledu navodi da iz zajedničkog tumačenja članka 37. stavka 2. prve rečenice i članka 233. prve rečenice Poreznog zakonika proizlazi da se kamate na pristojbe koje proizlaze iz porezne obveze obračunavaju samo kad je to propisano zakonom. Slijedom toga, prema njemačkom pravu, samo članak 236. Poreznog zakonika može biti pravni temelj za plaćanje kamata. Međutim, budući da tužitelj u glavnom postupku nije pokrenuo sudski postupak za povrat antidampinških pristojbi koje su prethodno plaćene Glavnom carinskom uredu u Bielefeldu, ta se odredba ne može primijeniti u glavnom postupku.

               21

               S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev navodi da sumnja u sukladnost tog rješenja s pravom Unije. Podsjeća na sudsku praksu prema kojoj iz potonjeg prava proizlazi načelo da države članice imaju obvezu vratiti, zajedno s kamatama, iznos poreza plaćenih na temelju povrede prava Unije (presuda od 18. travnja 2013., Irimie, C‑565/11, EU:C:2013:250, t. 22.). Također se pita ne zahtijeva li „nepisano pravo” Unije da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku plate kamate na vraćene uvozne pristojbe. U tom pogledu, prema sudu koji je uputio zahtjev, valja uzeti u obzir osobito činjenicu da je analogna primjena nacionalnih odredaba koje se odnose na plaćanje kamata, u ovom slučaju članka 233. i daljnjih članaka Poreznog zakonika, uvjetovana isključivo pravom Unije, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 3. prve rečenice i članka 3. stavka 4. navedenog zakonika.

               22

               U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 241. Carinskog zakonika tumačiti na način da, uzimajući u obzir načelo djelotvornosti prava Unije, nacionalno pravo na koje se ondje upućuje mora predvidjeti obvezu plaćanja kamata na iznose vraćenih uvoznih carina za razdoblje od trenutka kada su te carine plaćene do isplate iznosa povrata, čak i u slučajevima u kojima tužba radi ostvarenja prava na povrat nije podnesena nacionalnom sudu?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 241. Carinskog zakonika tumačiti na način da nacionalno pravo na koje upućuje treba predvidjeti obvezu plaćanja kamata na iznos vraćenih uvoznih carina za razdoblje od plaćanja tih pristojbi do njihova povrata.

               24

               U tom pogledu valja primijetiti da članak 241. prva rečenica Carinskog zakonika utvrđuje da, ako carinska tijela vrate iznose uvoznih ili izvoznih carina ili kreditnih kamata odnosno zateznih kamata koje su obračunala prilikom naplate tih carina, to ne dovodi do plaćanja kamata od strane tih tijela.

               25

               S obzirom na navedeno, ta odredba ne može sama po sebi podrazumijevati da bi, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nacionalni propis mogao valjano predvidjeti da se ne moraju platiti kamate na iznos uvoznih carina za razdoblje od plaćanja tih carina do njihova povrata.

               26

               Naime, iz nastanka kao i iz konteksta članka 241. Carinskog zakonika proizlazi da se ta odredba ne primjenjuje u okolnostima poput onih u glavnom postupku.

               27

               Prema tome, iz analize nastanka te odredbe koju je iznio nezavisni odvjetnik u točkama 48. do 50. svojeg mišljenja proizlazi da članak 241. Carinskog zakonika obuhvaća slučaj u kojem se, nakon što su carinska tijela pustila dotičnu robu u promet, ispostavi da se treba preispitati i sniziti inicijalno određena uvozna carina te da, prema tome, operatoru treba vratiti cjelokupnu uvoznu carinu koju je platio ili jedan njezin dio.

               28

               Objašnjenja o nastanku odredbe koja je postala članak 241. Carinskog zakonika koja je na raspravi iznijela Komisija pokazuju da je njezino donošenje bilo motivirano činjenicom da u većini slučajeva carinska tijela provode samo a posteriori kontrolu carinskih deklaracija te prema tome postoji realna mogućnost da će takva kontrola dovesti do povrata već plaćenih uvoznih carina.

               29

               Usto, Carinski zakonik u pogledu plaćanja kamata uspostavlja određenu simetriju između, s jedne strane, situacija operatora kojima se preplaćene uvozne carine trebaju vratiti zbog pogrešaka koje su posljedica brzine sustava carinjenja učinjenih u velikom broju slučajeva, bez inspekcije robe prije njezina puštanja u promet, i, s druge strane, situacije operatora koji zbog istovrsnih pogrešaka moraju carinskoj upravi uplatiti dodatne uvozne carine.

               30

               Naime, kao što to proizlazi iz presude od 31. ožujka 2011., Aurubis Balgaria (C‑546/09, EU:C:2011:199, t. 26. do 34.), kad slijedom novog izračuna carinskih pristojbi na temelju dodatnih informacija treba vratiti određeni iznos tih pristojbi, zatezne kamate koje se odnose na taj iznos mogu se, u skladu s člankom 232. stavkom 1. točkom (b) Carinskog zakonika, naplatiti samo za razdoblje nakon isteka roka za plaćanje tog iznosa.

               31

               Obratno, ako zbog novog izračuna carinskih pristojbi dođe do toga da se dotičnom operatoru vrate sve prethodno plaćene carinske pristojbe ili jedan njihov dio, iz članka 241. Carinskog zakonika proizlazi da se kamate duguju samo od isteka roka od tri mjeseca predviđenog u toj odredbi, ne dovodeći pritom u pitanje mogućnost nacionalnog zakonodavca da predvidi plaćanje kamata i u drugim okolnostima.

               32

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da do povrata antidampinških pristojbi u korist Wortmanna nije došlo zbog pogreške u izračunu tih pristojbi koja je otkrivena nakon što je nadležno carinsko tijelo pustilo robu u promet. Prema tome, pravilo utvrđeno u članku 241. prvoj rečenici Carinskog zakonika ne može se u situaciji poput one u glavnom postupku tumačiti tako da u načelu isključuje plaćanje kamata.

               33

               Valja, međutim, istaknuti da, iako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoje pitanje na tumačenje članka 241. Carinskog zakonika, to nije prepreka da mu Sud dâ sve elemente za tumačenje prava Unije koji mogu biti korisni za donošenje odluke u predmetu pred tim sudom, bez obzira na to je li se on prilikom postavljanja navedenih pitanja na njih pozvao ili nije (vidjeti po analogiji presudu od 29. listopada 2015., Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, t. 20. i 21. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema sudskoj praksi Suda, na nacionalnim tijelima da u svojem pravnom poretku predvide posljedice poništenja ili proglašenja nevaljanosti uredbe kojom se određuje antidampinška pristojba, što ima za posljedicu to da se antidampinške pristojbe plaćene na temelju dotične uredbe ne mogu zakonito dugovati u smislu članka 236. stavka 1. Carinskog zakonika te ih u načelu carinska tijela sukladno toj odredbi trebaju vratiti, ako se ispune uvjeti za takav povrat, među kojima i onaj predviđen u članku 236. stavku 2. tog zakonika (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, t. 67. i od 18. ožujka 2010., Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, t. 25.).

               35

               U ovom slučaju, slijedom poništenja Uredbe br. 1472/2006 presudom od 2. veljače 2012., Brosmann Footwear (HK) i dr./Vijeće (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), s obzirom na to da se ta uredba osobito odnosila na Brosmann i Seasonable, čiju je obuću Wortmann stavio u slobodan promet na području Europske unije, njemačko je nadležno carinsko tijelo, ustanovivši da nije bilo zakonskog temelja za naplatu antidampinških pristojbi, u smislu članka 236. stavka 1. prvog podstavka Carinskog zakonika, Wortmannu vratilo iznos navedenih pristojbi a da ih pritom nije uvećalo za zatezne kamate koje je zatražilo to društvo.

               36

               U tom pogledu valja istaknuti da, iako članak 236. stavak 1. prvi podstavak Carinskog zakonika predviđa povrat antidampinških pristojbi u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, on izričito ne precizira uključuje li taj povrat isplatu kamata na iznose tako vraćenih pristojbi.

               37

               Osim toga, valja istaknuti da iz sudske prakse Suda proizlazi da, kad država članica naplati porez ili pristojbu primjenom Unijine uredbe koju je sud Unije proglasio nevaljanom ili ju je poništio, zainteresirane strane koje su platile dotične poreze ili pristojbe imaju u načelu pravo ne samo na povrat plaćenih iznosa već i na kamate na te iznose (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., Zuckerfabrik Jülich, C‑113/10, C‑147/10 i C‑234/10, EU:C:2012:591, t. 65.‑67. i navedenu sudsku praksu).

               38

               U tom kontekstu, s obzirom na to da, s jedne strane, ni članak 236. stavak 1. Carinskog zakonika ni njegov članak 241. ne isključuju povrat kamata u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku i, s druge strane, da je do povrata dotičnih antidampinških pristojbi došlo nakon što je Sud poništio uredbu na temelju koje su naplaćene navedene pristojbe i, prema tome, zbog toga što njihova naplata nije bila u skladu s pravom Unije, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, valja utvrditi da iznos tih istih pristojbi koji je dotičnom društvu vratilo nadležno nacionalno tijelo treba uvećati za pripadajuće kamate.

               39

               S obzirom na sve prethodno izneseno, na upućeno pitanje valja odgovoriti da, kad se uvozne pristojbe, uključujući i antidampinške pristojbe, vraćaju zbog toga što su naplaćene kršenjem Unijina prava, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, države članice imaju obvezu, koja proizlazi iz prava Unije, da strankama koje imaju pravo na povrat plate pripadajuće kamate koje teku od dana na koji su te stranke platile vraćene pristojbe.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Kad se uvozne carine, uključujući i antidampinške pristojbe, vraćaju zbog toga što su naplaćene kršenjem Unijina prava, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, države članice imaju obvezu, koja proizlazi iz prava Unije, da strankama koje imaju pravo na povrat plate pripadajuće kamate koje teku od dana na koji su te stranke platile vraćene pristojbe.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 18. siječnja 2017.#Michał Wieromiejczyk protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije Tasty Puff – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-64/16.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2. travnja 2014.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu – Zamrzavanje sredstava – Pravni temelj – Pravo na vlasništvo – Članak 17. stavak 1. Povelje o temeljnim pravima – Prilagođavanje vremena učinaka poništenja – Izvanugovorna odgovornost – Izostanak materijalne štete.#Predmet T‑133/12.