title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 2. veljače 2016.#Benelli Q. J. Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak opoziva – Figurativni žig Zajednice MOTOBI B PESARO – Stvarna uporaba žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Dokazi podneseni protiv zahtjeva za opoziv nakon isteka određenog roka – Neuzimanje u obzir – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Suprotna odredba – Okolnosti koje sprečavaju uzimanje u obzir novih ili dodatnih dokaza – Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 – Pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-171/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      2. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak opoziva — Figurativni žig Zajednice MOTOBI B PESARO — Stvarna uporaba žiga — Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Dokazi podneseni protiv zahtjeva za opoziv nakon isteka određenog roka — Neuzimanje u obzir — Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća — Suprotna odredba — Okolnosti koje sprečavaju uzimanje u obzir novih ili dodatnih dokaza — Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 — Pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe (EZ) br. 2868/95“
      U predmetu T‑171/13,

         Benelli Q. J. Srl, sa sjedištem u Pesaru (Italija), koji zastupaju P. Lukácsi i B. Bozóki, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji je zastupao F. Mattina, a zatim P. Bullock, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Demharter GmbH, sa sjedištem u Dillingenu (Njemačka), koji zastupa A. Kohn, odvjetnik,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 16. siječnja 2013. (predmet R 2590/2011‑2) u vezi s postupkom opoziva između Demharter GmbH i Benelli Q. J. Srl,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. E. Martins Ribeiro (izvjestiteljica), predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise, suci,
      tajnik: I. Dragan, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 21. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir OHIM‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 20. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 17. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir odluku o preraspodjeli predmeta drugom vijeću.
      nakon rasprave održane 7. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 14. lipnja 2001. tužitelj, Benelli Q. J. Srl, ranije Benelli SpA, podnio je Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) prijavu za registraciju žiga Zajednice na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju sljedeći je figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija nalaze se u razredima 9., 12. i 25. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, i odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 9.: „znanstveni, nautički, geodetski, električni, elektronički, fotografski, kinematografski i optički aparati i instrumenti kao i aparati i instrumenti za vaganje, mjerenje, signalizaciju, kontrolu (inspekciju), za pomoć (spašavanje) i za obuku; aparati za snimanje, prijenos, reprodukciju zvuka ili slika; magnetne podloge za snimanje, akustičke ploče; mehanizmi za uređaje koji se pokreću uz prethodno ubacivanje kovanica; registarske blagajne, računari, oprema za obradu podataka i računala; uređaji za gašenje požara“;

                        —

                        razred 12.: „vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku; dijelovi i dodaci ranije navedenih proizvoda obuhvaćeni ovim razredom“;

                        —

                        razred 25.: „odjeća, cipele, pokrivala za glavu“.

               4

               Zahtjev za prijavu žiga Zajednice objavljen je u Glasniku žigova Zajednice br. 5/2002 od 14. siječnja 2002. a predmetni žig registriran je 1. kolovoza 2002.

               5

               Dopisom od 18. studenoga 2009., intervenijent Demharter GmbH zatražio je od tužitelja da povuče osporavani žig zbog njegove neuporabe u proteklih pet godina jer će ukoliko to ne učini podnijeti zahtjev za opoziv OHIM‑u.

               6

               Dana 22. prosinca 2009. intervenijent je podnio zahtjev za opoziv prava na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 protiv osporavanog žiga u odnosu na sve proizvode iz točke 3. supra pozivajući se na nepostojanje stvarne uporabe tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina koje je prethodilo podnošenju zahtjeva za opoziv, iako se, prema njegovu saznanju, predmetni žig između 1950. i 1974. koristio za motocikle.

               7

               Dana 6. travnja 2010. tužitelj je podnio očitovanja i dokaze o uporabi u određenom roku. Tužitelj je 28. srpnja 2010., 29. listopada 2010. i 4. ožujka 2011., nakon intervenijentovih očitovanja, priložio nove dokaze.

               8

               Odjel za poništaje smatrao je u odluci od 21. listopada 2011. da dokaz o stvarnoj uporabi osporavanog žiga nije podnesen te je stoga proglasio tužiteljeva prava opozvanima računajući od 22. prosinca 2009.

               9

               Dana 19. prosinca 2011. tužitelj je protiv odluke Odjela za poništaje podnio žalbu OHIM‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009. Tužitelj je 21. veljače 2012. podnio pismeno obrazloženje žalbe koje je popratio novim dokazima.

               10

               Odlukom od 16. siječnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) drugo žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu. Najprije, u pogledu dokaza koji su podneseni Odjelu za poništaje, žalbeno vijeće je, s jedne strane, nakon što je navelo sve dokaze koje je tužitelj podnio u upravnom postupku i, s druge strane, nakon što je istaknulo da je tužitelj već četiri puta podnio dokaze o uporabi, u točki 34. navedene odluke izjavilo da se slaže s zaključkom Odjela za poništaje u pogledu očite nedostatnosti dokaza koje je tužitelj podnio kako bi dokazao stvarnu uporabu osporavanog žiga. Žalbeno vijeće je u točkama 35. do 44. razvilo vlastitu argumentaciju prema kojoj su podneseni dokazi nedovoljni u tu svrhu.

               11

               Kao drugo, u pogledu dokaza koji su mu prvi put podneseni, žalbeno vijeće je najprije podsjetilo u točki 46. pobijane odluke da članak 76. Uredbe br. 207/2009 daje OHIM‑u diskrecijsku ovlast glede odluke hoće li uzeti u obzir činjenice ili dokaze koji nisu pravodobno podneseni i dodalo, u točki 47. te odluke, da je Sud odlučio, kao opće pravilo i ako ne postoje suprotne odredbe, da stranke mogu podnijeti činjenice i dokaze nakon isteka roka koji je za to određen sukladno odredbama navedene Uredbe i da ničime nije zabranjeno OHIM‑u uzeti u obzir činjenice te dokaze na koje se poziva ili koji se podnose sa zakašnjenjem.

               12

               Žalbeno vijeće je smatralo, u točki 50. pobijane odluke da u predmetnom slučaju postoji suprotna odredba koja se protivi uzimanju u obzir dokaza podnesenih sa zakašnjenjem, to jest članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009, koji se primjenjuje u skladu s pravilom 40. stavkom 5. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.), na način da podnošenje dokaza o stvarnoj uporabi nakon isteka roka ima za posljedicu opoziv predmetnog žiga.

               13

               Međutim, žalbeno vijeće je u točki 51. pobijane odluke izjavilo da se pravilo 40. stavak 5. Uredbe br. 2868/95 ne treba tumačiti na način da se protivi uzimanju u obzir dodatnih dokaza u smislu postojanja novih elemenata čak i ako su podneseni nakon tog prekluzivnog roka. Nakon što je žalbeno vijeće u točkama 52. do 54. spomenute odluke podsjetilo na uvijete pod kojima se dokazi mogu smatrati dodatnim i dopuštenima, u točki 55. te odluke smatralo je da je uvjet za uzimanje u obzir zakašnjelo podnesenih dokaza zapravo tek djelomično bio ispunjen.

               14

               Dokazi u pogledu proizvoda iz razreda 9. i 25. (prilozi 6. i 7. obrazloženju tužbe) smatrani su novima, a ne dodatnima. Žalbeno vijeće je u točki 56. pobijane odluke smatralo da su, s jedne strane, dokazi koji se tiču odjevnih predmeta koji su podneseni Odjelu za poništaje očito beznačajni jer se ne tiču osporavanog žiga i, s druge strane, da nije podnesen nikakav dokaz u vezi proizvoda iz razreda 9. Dokazi su stoga proglašeni nedopuštenima.

               15

               U točki 57. pobijane odluke žalbeno vijeće ocijenilo je da se zakašnjelo podneseni dokazi trebaju smatrati kao „dodatni“ u pogledu motocikala iz razreda 12., s obzirom na to da oni imaju cilj „dopuniti“ glavne dokaze. U svakom slučaju, žalbeno vijeće utvrdilo je da je Odjel za poništaje već iscrpio svoju diskrecijsku ovlast prihvaćajući dodatne dokaze o uporabi koje je tužitelj podnio sa svojim očitovanjima kao odgovor intervenijentu. Posljedično, prema mišljenju žalbenog vijeća, tužitelj je već u više navrata imao mogućnost podnijeti relevantne dokaze Odjelu za poništaje i stoga je imao više nego dovoljno vremena prikupiti ih i pripremiti kako bi zadovoljili pravne zahtjeve. Stoga je žalbeno vijeće odlučilo da okolnosti ne idu u prilog prihvaćanju dodatnih dokumenata.

               16

               U točki 58. pobijane odluke, žalbeno vijeće je dodalo da u svakom slučaju bilo da ti dokumenti budu uzeti u obzir ili ne, oni ne pokazuju stvarnu uporabu osporavanog žiga u razdoblju od 22. prosinca 2004. do 21. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje) jer se radi o, kao što je to objasnilo u točkama 59. do 69. predmetne odluke, dokumentima koje mu je podnio tužitelj i koji su proglašeni nedopuštenima, uz iznimku priloga 6. i 7. (vidjeti točku 14. supra).

         Zahtjevi stranaka

               17

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        preinači pobijanu odluku i odbije zahtjev za opoziv prava koji je podnio intervenijent;

                        —

                        podredno, poništi pobijanu odluku i vrati predmet OHIM‑u kako bi ga preispitao i ponovno odlučio o njemu;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               18

               OHIM i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost tužiteljeva općenitog upućivanja na argumente podnesene pisanim putem u postupku pred OHIM‑om

               19

               OHIM ističe da je tužiteljevo općenito upućivanje na ukupnost argumenata podnesenih pisanim putem u upravnom postupku nedopušteno.

               20

               U skladu s člankom 21. Statuta Suda Europske unije i člankom 44. stavkom 1. točkom (c) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., tužba mora sadržavati sažeti prikaz tužbenih razloga. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako se pojedine točke tužbe mogu potkrijepiti i dopuniti upućivanjem na dijelove dokumenata koji su joj priloženi, općenito upućivanje na druge dokumente ne može nadomjestiti izostanak bitnih elemenata pravne argumentacije, koji se na temelju gore navedenih odredbi moraju nalaziti u tužbi (vidjeti presudu od 8. srpnja 2010.Engelhorn/OHIM – The Outdoor Group (peerstorm), T‑30/09, Zb., EU:T:2010:298, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Tužitelj je precizirao na raspravi u odgovoru na pitanje Općeg suda da njegovo upućivanje na određene segmente tužbe ne treba tumačiti kao općenito upućivanje već da je njegova argumentacija ograničena samo na specifične točke razložene u tužbi. S obzirom na ta pojašnjenja, treba smatrati da prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo OHIM treba odbiti.

         Dopuštenost prigovora usmjerenih protiv odluke Odjela za poništaje

               22

               OHIM smatra da tužiteljeve prigovore protiv utvrđenja Odjela za poništaje treba proglasiti nedopuštenima.

               23

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 65. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, tužba sudu Europske unije može se podnijeti samo protiv odluka žalbenih vijeća, tako da su u okviru takve tužbe dopušteni jedino razlozi usmjereni protiv same odluke žalbenog vijeća (presuda od 7. lipnja 2005., Lidl Stiftung/OHIM – REWE‑Zentral (Salvita), T‑303/03, Zb., EU:T:2005:200, t. 59.).

               24

               Tužitelj je precizirao na raspravi u odgovoru na pitanje Općeg suda da se tužba treba tumačiti u smislu da su u njoj navedeni prigovori usmjereni jedino protiv pobijane odluke. Iz toga slijedi da u tom smislu prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo OHIM treba odbiti.

         Dopuštenost novih dokaznih elemenata koje je tužitelj podnio pred Općim sudom

               25

               Tužitelj je priložio tužbi pred Općim sudom novi dokaz koji se sastojao u pisanoj izjavi danoj pod prisegom gradonačelnika općine Pesaro (Italija), izjavi koja je prema mišljenju OHIM‑a nedopuštena.

               26

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je svrha tužbe podnesene pred Općim sudom nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća OHIM‑a u smislu članka 65. Uredbe br. 207/2009. Funkcija Općeg suda stoga nije preispitivanje činjenica s obzirom na dokaze koji su mu po prvi put podneseni (presude od 19. studenoga 2008., Rautaruukki/OHIM (RAUTARUUKKI), T‑269/06, EU:T:2008:512, t. 20., i od 25. lipnja 2010., MIP Metro/OHIM – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, Zb., EU:T:2010:256, t. 16.). Iz toga slijedi da stranke ne mogu u postupku pred Općim sudom iznositi činjenice koje nisu iznijele pred OHIM‑ovim instancijama (vidjeti presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, Zb., EU:C:2007:162, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Osim toga, valja utvrditi da u odgovoru na pitanje koje mu je postavio Opći sud, tužitelj nije osporio da je gradonačelnik Pesara, koji je tu dužnost obnašao od 2004., mogao na tužiteljev zahtjev sastaviti izjavu pod prisegom u upravnom postupku koja bi, iako različita u pogledu datuma koji se u njoj spominju i koji su kasniji od datuma upravnog postupka, svejedno bila analogna izjavi sastavljenoj u okviru ove tužbe.

               28

               Pod takvim okolnostima valja, kao što OHIM ističe, prilog naveden u točki 25. supra koji tužitelj nije podnio u upravnom postupku proglasiti nedopuštenim.

         Meritum

               29

               Tužitelj u bitnome navodi dva tužbena razloga protiv pobijane odluke: prvi razlog temelji se na povredi članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, a drugi razlog temelji se na povredi pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95.

               30

               Najprije valja ispitati razlog koji se temelji na povredi pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95

               31

               Tužitelj prigovara da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir podnesene dokaze s obrazloženjem, iznesenim u točki 57. pobijane odluke, da okolnosti nisu išle u prilog prihvaćanju dodatnih dokumenata.

               32

               U tom pogledu valja istaknuti da je u konkretnom slučaju žalbeno vijeće smatralo da je uvjet prihvaćanja dokaza koji su podneseni sa zakašnjenjem zapravo samo djelomično ispunjen jer se dokazi koji se odnose na odjevne predmete iz razreda 25. koji su podneseni Odjelu za poništaje ne odnose na osporavani žig i da niti jedan dokaz koji se tiče proizvoda iz razreda 9. nije podnesen Odjelu za poništaje, tako da samo dokaze koji su podneseni sa zakašnjenjem koji se odnose na motocikle iz razreda 12. treba smatrati „dodatnim“ u smislu pravila 50. Uredbe br. 2868/95.

               33

               Najprije, u pogledu dokaza koji se tiču motocikala iz razreda 12., žalbeno vijeće se u točkama 59. do 68. pobijane odluke izričito pozvalo na predmetne dokumente, uzelo ih u obzir i analiziralo te je navelo razloge zbog kojih navedeni dokazi ne pružaju nikakvu dodatnu važnu informaciju o opsegu uporabe osporavanog žiga u relevantnom razdoblju.

               34

               Iz toga slijedi da je, budući da je žalbeno vijeće ispitalo značaj dokumenata koji se odnose na motocikle iz razreda 12., tužiteljev prigovor u tom pogledu bespredmetan.

               35

               Kao drugo, u pogledu dokaza koji se odnose na proizvode iz razreda 9. i 25., žalbeno vijeće je u točki 56. pobijane odluke smatralo da su dokazi (prilozi 6. i 7. obrazloženju žalbe) novi i da nisu dodatni te ih je stoga proglasilo nedopuštenima.

               36

               Žalitelj osporava nedopuštenost tih dokaza i tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno odbilo koristiti svoju diskrecijsku ovlast.

               37

               Suprotno onomu što se čini da OHIM smatra, jasno proizlazi iz pobijane odluke da žalbeno vijeće nije ispitalo te dokaze i da se njegova tvrdnja prema kojoj okolnosti nisu išle u prilog prihvaćanju dodatnih dokumenata primjenjuje na same priloge koje je doista ispitalo, a odnose se na motocikle, a ne na priloge 6. i 7. obrazloženju žalbe koji se ne nalaze među dokumentima nabrojenim u točkama 59. do 67. pobijane odluke koje je ispitivalo žalbeno vijeće. Ustvari, žalbeno vijeće se u točki 63. navedene odluke referiralo na i ispitalo prilog 5. navedenom obrazloženju i, u sljedećoj točki, prilog 8. tom obrazloženju pri čemu se ni u kojem pogledu nije osvrnulo na priloge 6. i 7. istom obrazloženju.

               38

               Osim toga, argumentacija OHIM‑a prema kojoj tužitelj nije doveo u pitanje ocjenu žalbenog vijeća u pogledu dokazne vrijednosti novih dokaza koji su mu podneseni prvi put ni razloge zbog kojih je vijeće smatralo da su ti dokazi nedovoljni za dokazivanje stvarne uporabe osporavanog žiga ne može se prihvatiti.

               39

               Naime, tužitelj osobito tvrdi da računi koji se nalaze u prilozima 6. i 7. obrazloženju žalbe omogućavaju, zajedno s drugim elementima koji su bili podneseni Odjelu za opozive, dokazivanje stvarne uporabe osporavanog žiga.

               40

               Treba utvrditi je li žalbeno vijeće proglašavajući nedopuštenima dokaze koji su mu podneseni u pogledu proizvoda iz razreda 9. i 25., uz obrazloženje da je riječ o novim, a ne dodatnim dokazima, počinilo pogrešku koja pogađa zakonitost pobijane odluke.

               41

               U tom pogledu, valja istaknuti da je žalbeno vijeće navelo u točki 47. pobijane odluke da je, u pogledu članka 76. Uredbe br. 207/2009, Sud presudio da kao opće pravilo i ako ne postoje suprotne odredbe, stranke mogu podnijeti činjenice i dokaze nakon isteka roka koji je za to određen u skladu s odredbom navedene uredbe te, u točki 49. navedene odluke, da ničim nije zabranjeno OHIM‑u da uzme u obzir činjenice i dokaze na koje se poziva ili koji se podnose sa zakašnjenjem jer on ima diskrecijsku ovlast hoće li ih ili neće uzeti u obzir.

               42

               Žalbeno vijeće smatralo je u točki 50. pobijane odluke da je članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 kako se primjenjuje u skladu s 40. stavkom 5. Uredbe br. 2868/95 suprotna odredba i da iz tih odredbi proizlazi da podnošenje dokaza o uporabi žiga Zajednice nakon isteka roka uzrokuje opoziv žiga.

               43

               Međutim, žalbeno vijeće je u točki 51. pobijane odluke izjavilo da se pravilo 40. stavak 5. Uredbe br. 2868/95 ne treba tumačiti na način da se protivi uzimanju u obzir dodatnih dokaza u smislu postojanja novih elemenata čak i ako su podneseni nakon tog prekluzivnog roka i, u točki 52. iste odluke, da pravilo 50. stavak 1. treći podstavak te uredbe uvjetuje dopuštenost novih dokaza time da budu dodatni.

               44

               Žalbeno vijeće preciziralo je u točki 53. pobijane odluke da iz pojma „dodatni“ jasno proizlazi da dodatni dokazi trebaju biti komplementarni elementi, a ne glavni dokazi na način da, ako ni jedan dokaz o uporabi nije bio podnesen u određenom roku ili ako su dokazi koji su podneseni očito nedovoljni ili beznačajni, ne može se stranku nagraditi mogućnošću da prvi put podnese dokaze o uporabi ili glavni dio dokaznih elemenata nakon isteka roka.

               45

               Žalbeno vijeće dodalo je u točki 54. pobijane odluke da pravilo 22. stavak 2. Uredbe br. 2868/95 treba razumjeti na način da ništa ne sprečava uzimanje u obzir dodatnih dokaznih elemenata koji samo dopunjuju druge elemente podnesene u određenom roku kada inicijalni dokazi nisu irelevantni već su se smatrali nedostatnima. Takvo zaključivanje, kojim se, prema mišljenju žalbenog vijeća, ni na koji način ne oduzima značaj pravila 22. stavka 2. spomenute uredbe, vrijedi tim više jer nositelj žiga Zajednice nije zlorabio određeni rok svjesno primjenjujući taktike odugovlačenja ili iskazujući očiti nemar i jer se dodatni dokazni elementi koje je podnio ograničavaju na potvrđivanje dokaza koji proizlaze iz pisanih izjava podnesenih u određenom roku.

               46

               Žalbeno vijeće iz toga je zaključilo u točki 56. pobijane odluke da su prilozi 6. i 7. obrazloženju žalbe koje mu je tužitelj podnio na ocjenu nedopušteni na temelju sljedećih razloga:
               „Što se tiče proizvoda iz razreda 9. i 25., dokazi (prilozi 6. i 7. obrazloženju tužbe) su novi, a ne dodatni. Dokazi koji se odnose na odjevne predmete koji su podneseni Odjelu za poništaje očito su beznačajni jer se ne odnose na predmetni žig. Nije podnesen nikakav dokaz u vezi proizvoda iz razreda 9. Dokazi su stoga nedopušteni.“

               47

               Treba podsjetiti da je svakako točno da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 propisuje da OHIM ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.

               48

               Kao što je to presudio Sud, iz teksta te odredbe proizlazi da, općenito i ako ne postoje suprotne odredbe, stranke mogu podnijeti činjenice i dokaze nakon isteka za to određenih rokova na temelju odredbi predmetne uredbe i da OHIM‑u nipošto nije zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su mu podneseni ili navedeni prekasno (presude OHIM/Kaul, t. 26. supra, EU:C:2007:162, t. 42.; od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, Zb., EU:C:2013:484, t. 22. i od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑122/12 P, Zb., EU:C:2013:628, t. 23.).

               49

               Precizirajući kako potonji u takvom slučaju „ne mora“ uzeti u obzir takve dokaze, navedena odredba zapravo OHIM‑u daje široku diskrecijsku ovlast da odluči, uz obrazloženje svoje odluke u tom pogledu, valja li ih ili ne uzeti u obzir (presuda Rintisch/OHIM, t. 48. supra, EU:C:2013:638, t. 24.).

               50

               Budući da se drugi tužbeni razlog koji je tužitelj naveo odnosi samo na utvrđenje žalbenog vijeća prema kojem se njegova diskrecijska ovlast odnosi samo na dokaze koji dopunjuju one koji su već podneseni, a ne na dokaze koji su podneseni jedino u stadiju tužbe a da Odjelu za poništaje nije bio podnesen nijedan relevantan element, treba jedino utvrditi je li žalbeno vijeće opravdano smatralo potonje dokaze nedopuštenima.

               51

               Valja podsjetiti da je Sud u točkama 32. i 33. presude Rintisch/OHIM, t. 48. supra (EU:C:2013:628) presudio kako slijedi:

                        „32.

                        U skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Uredbe [br. 2868/95], kada je žalba podnesena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće mora ograničiti svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze koji su podneseni u rokovima koje je odredio ili precizirao Odjel za prigovore osim ako ne smatra da treba uzeti u obzir nove ili dodatne činjenice i dokaze u skladu s člankom [76.] stavkom 2. Uredbe br. [207/2009].

                        33.

                        Uredba [br. 2868/95] stoga izrijekom predviđa da žalbeno vijeće raspolaže pri ispitivanju žalbe podnesene protiv odluke Odjela za prigovore diskrecijskom ovlašću koja proizlazi iz pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe [br. 2868/95] i članka [76.] stavka 2. Uredbe br. [207/2009] da odluči hoće li uzeti u obzir nove ili dodatne činjenice i dokaze koji nisu bili podneseni u rokovima koje je odredio ili precizirao Odjel za prigovore.“

               52

               Kao što je to navela nezavisna odvjetnica E. Sharpston u bilješci na dnu stranice 23. svojeg mišljenja za presudu Rintisch/OHIM, t. 48. supra (EU:C:2013:628), „različite jezične verzije trećeg podstavka pravila 50. stavka 1. Uredbe [br. 2868/95] nisu posve koherentne“ i, „na primjer, francuski tekst govori o ‚novim i dodatnim činjenicama i dokazima‘, a nizozemski tekst govori o ‚aanvullende feiten en bewijsstukken‘“.

               53

               Treba dodati da se izraz „nove činjenice ili dokazi“, uzet u smislu da u postupku na nižoj instanci nije podnesena nikakva činjenica ili dokaz, ne nalazi ni u engleskoj (additional or supplementary facts and evidence), ni u njemačkoj (zusätzliche oder ergänzende Sachverhalte und Beweismittel), ni u danskoj (yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser), ni u estonskoj (lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid), ni u španjolskoj (hechos y pruebas adicionales), ni u talijanskoj (fatti e prove ulteriori o complementari), ni u portugalskoj (factos adicionais ou suplementares), ni u češkoj (dalši nebo doplňkové skutečnosti a důkazy), ni u švedskoj verziji (att ytterligare eller kompletterande sakförhållanden och bevis bör).

               54

               Iz različitih jezičnih verzija proizlazi da novi elementi u smislu francuske verzije čine dopunu već podnesenim elementima na način da je, kao što je to navela nezavisna odvjetnica Sharpston u točki 66. svojeg mišljenja za presudu Rintisch/OHIM, t. 48. supra (EU:C:2013:628), „jasno da kako bi se dokazi okarakterizirali kao [novi ili dodatni], drugi dokazi su morali biti podneseni u ranijem stadiju postupka“.

               55

               Takvo tumačenje, koje proizlazi iz točke 33. presude Rintisch/OHIM, t. 48. supra (EU:C:2013:628), također se primjenjuje na diskrecijsku ovlast žalbenog vijeća koja se ne može proširiti na dokaze koji su mu podneseni prvi put ako nikakvi dokazi nisu podneseni Odjelu za poništaje.

               56

               U ovome slučaju treba istaknuti da je tužitelj imao više prilika u okviru postupka pred Odjelom za poništaje (i to 8. siječnja 2010., 28. srpnja 2010., 29. listopada 2010. i 4. ožujka 2011.) podnijeti činjenice i dokaze potrebne da se dokaže stvarna uporaba osporavanoga žiga za tri razreda za koje je žig bio registriran.

               57

               Iako su dokazi u vezi s motociklima iz razreda 12. bili podneseni, treba prihvatiti mišljenje žalbenog vijeća prema kojem su dokazi koji se tiču odjevnih predmeta iz razreda 25. koji su podneseni Odjelu za poništaje očito beznačajni jer se ne tiču osporavanog žiga (točka 56. pobijane odluke), pri čemu su, osim toga, prikazani figurativni elementi jedva vidljivi, i niti jedan dokaz nije podnesen u pogledu proizvoda iz razreda 9., uz posljedicu da se ti dokazi trebaju proglasiti nedopuštenima.

               58

               Naime, treba smatrati da tuženik ne može propust nepodnošenja činjenica ili dokaza u pogledu proizvoda iz razreda 9. i 25. ispraviti podnošenjem dokaza prvi put žalbenom vijeću kako bi dokazao stvarnu uporabu osporavanog žiga u pogledu proizvoda iz ta dva razreda.

               59

               U tom pogledu treba također navesti da tužitelj, u odgovoru na pitanje Općeg suda postavljeno na raspravi, nije bio u stanju navesti priloge podnesene Odjelu za poništaje koji bi pokazali da je tvrdnja žalbenog vijeća iz točke 56. pobijane odluke prema kojoj on nije podnio dokaze o uporabi osporavanog žiga u pogledu proizvoda iz razreda 9. i 25. pogrešna.

               60

               Tužitelj se samo pozvao na „katalog dodataka i odjeće Benelli 2008./2009. nabrojavši pojedine rezervne dijelove i odjeću [koji ne uključuju] upućivanje na MOTOBI“ tražeći od Općeg suda da sam provjeri točnost te tvrdnje, ali bez navođenja nekog određenog dokumenta koji bi omogućio dokazivanje navodne pogreške.

               61

               Treba utvrditi da, iako se katalog iz točke 60. supra odnosi na Benelli, osporavani žig se ne spominje ni u jednom od dokumenata uključenih u taj katalog.

               62

               Iz toga slijedi da, utvrdivši da tužitelj nije u stadiju postupka pred Odjelom za poništaje podnio nikakav dokaz o uporabi predmetnog žiga u vezi s proizvodima iz razreda 9. i 25., žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku koja pogađa zakonitost pobijane odluke.

               63

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da drugi tužbeni razlog treba odbiti.

         Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009

               64

               Tužitelj u bitnom prigovara žalbenom vijeću što je smatralo da su dokazi koje mu je podnio na ocjenjivanje nedostatni za dokazivanje stvarne uporabe osporavanog žiga.

               65

               Treba podsjetiti da iz uvodne izjave 10. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je zakonodavac smatrao da nema opravdanja za zaštitu žigova Zajednice osim ako se ti žigovi stvarno rabe. U skladu s tom uvodnom izjavom, članak 51. stavak 1. točka (a) navedene uredbe propisuje da se prava nositelja žiga Zajednice proglašavaju opozvanima osobito na zahtjev podnesen OHIM‑u ako se tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina žig nije stvarno rabio u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu. Ta odredba dodaje da se početak ili nastavak uporabe u razdoblju od tri mjeseca koje prethodi podnošenju zahtjeva, a koje je započelo najranije nakon isteka neprekinutog razdoblja od pet godina neuporabe, ne uzima u obzir ako su pripreme za početak ili za nastavak uporabe počele tek nakon što je nositelj saznao da postoji mogućnost podnošenja zahtjeva.

               66

               Pravilo 22. stavak 3. Uredbe br. 2868/95 koje se primjenjuje na zahtjeve za opoziv u skladu s pravilom 40. stavkom 5. iste uredbe propisuje da se dokazi o uporabi moraju odnositi na mjesto, vrijeme, opseg i prirodu uporabe osporavanog žiga (presude od 10. rujna 2008., Boston Scientific/OHIM – Terumo (CAPIO), T‑325/06, EU:T:2008:338, t. 27., i od 24. svibnja 2012., TMS Trademark‑Schutzrechtsverwertungsgesellschaft/OHIM – Comercial Jacinto Parera (MAD), T‑152/11, EU:T:2012:263, t. 17.).

                  67

                  Ratio legis zahtjeva prema kojem žig mora biti u stvarnoj uporabi da bi bio zaštićen na temelju prava Unije zasniva se na činjenici da se registar OHIM‑a ne može smatrati strateškim i statičnim upisnikom koji neaktivnom imatelju daje zakonski monopol neodređenog trajanja. Naprotiv, i u skladu s uvodnom izjavom 10. Uredbe br. 207/2009, navedeni bi registar morao vjerno prikazivati oznake koje poduzeća stvarno rabe na tržištu za razlikovanje svojih proizvoda i usluga u gospodarskom svijetu (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. siječnja 2004., La Mer Technology, C‑259/02, Zb., EU:C:2004:50, t. 18. do 22.).

               68

               Kod tumačenja pojma „stvarna uporaba“ treba uzeti u obzir činjenicu da svrha zahtjeva prema kojem se sporni žig trebao stvarno rabiti nije ni procjena tržišnog uspjeha ni kontrola ekonomske strategije nekog poduzeća, kao ni ograničavanje zaštite žigova samo na njihovu količinski značajnu tržišnu uporabu (vidjeti presudu MAD, t. 66. supra, EU:T:2012:263, t. 18. i navedenu sudsku praksu.).

               69

               Kao što to proizlazi iz točke 43. presude od 11. ožujka 2003., Ansul (C‑40/01, Zb., EU:C:2003:145), žig je u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran, kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode ili usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom. Štoviše, uvjet stvarne uporabe žiga zahtijeva da žig zaštićen na relevantnom području bude rabljen javno i prema van (vidjeti presudu MAD, t. 66. supra, EU:T:2012:263, t. 19. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također, analogijom, ranije navedenu presudu Ansul, EU:C:2003:145, t. 37.).

               70

               Ocjena stvarnosti uporabe žiga treba se zasnivati na svim činjenicama i okolnostima na temelju kojih je moguće utvrditi je li on doista rabljen na tržištu, osobito imajući u vidu onu uporabu koja se smatra opravdanom u relevantnom ekonomskom sektoru kako bi se održali ili stvorili tržišni udjeli u korist proizvoda ili usluga koji su zaštićeni žigom, prirodu tih proizvoda ili usluga, karakteristike tržišta te opseg i učestalost uporabe žiga (vidjeti presudu MAD, t. 66. supra, EU:T:2012:263, t. 20. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također, analogijom, presudu Ansul, t. 69. supra, EU:C:2003:145, t. 43.).

               71

               Što se tiče opsega uporabe ranijeg žiga, valja osobito uzeti u obzir tržišni volumen ukupne uporabe, s jedne strane, te trajanje razdoblja uporabe kao i njezinu učestalost, s druge strane (vidjeti presudu MAD, t. 66. supra, EU:T:2012:263, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               72

               Da bi se ispitala, u pojedinom slučaju, stvarnost uporabe žiga Zajednice, potrebno je izvršiti cjelovitu procjenu uzimajući u obzir sve relevantne čimbenike u predmetnom slučaju. Ta ocjena podrazumijeva određenu međuovisnost faktora koji se uzimaju u obzir. Tako se mali opseg proizvoda koji se prodaju pod navedenim žigom može nadoknaditi visokim intenzitetom ili visokom postojanošću u vrijeme uporabe tog žiga i obratno. Osim toga, ostvareni promet i opseg prodaje proizvoda pod osporavanim žigom ne može se procjenjivati u apsolutnim iznosima, nego se mora razmotriti u svezi s drugim relevantnim čimbenicima, kao što su obujam gospodarske djelatnosti, kapaciteti proizvodnje ili prodaje ili stupanj diverzifikacije poduzetnika koji rabi žig, kao i karakteristike proizvoda ili usluga na mjerodavnom tržištu. Stoga je Sud precizirao da nije nužno da je uporaba osporavanog žiga uvijek kvantitativno znatna da bi se smatrala stvarnom. Čak i minimalna uporaba može, dakle, biti dovoljna da bi se smatrala stvarnom, pod uvjetom da je se smatra opravdanom, u predmetnom gospodarskom sektoru, za održavanje ili stvaranje tržišnih udjela za proizvode ili usluge zaštićene žigom (vidjeti presudu MAD, t. 66. supra, EU:T:2012:263, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               73

               Sud je također dodao, u točki 72. presude od 11. svibnja 2006., Sunrider/OHIM (C‑416/04 P, Zb., EU:C:2006:310), da nije moguće a priori apstraktno odrediti količinski prag koji treba doseći kako bi se utvrdilo radi li se o stvarnoj uporabi, što znači da se pravilo de minimis, koje OHIM‑u ili, u žalbenom postupku, Općem sudu ne bi dopuštalo ocjenjivati sve činjenice spora, ne može utvrditi. Sud je stoga presudio da kada služi stvarnoj gospodarskoj svrsi, čak i minimalna uporaba žiga može biti dovoljna za utvrđivanje stvarne uporabe (vidjeti presudu MAD, t. 66. supra, EU:T:2012:263, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               74

               Međutim, što je tržišni volumen iskorištavanja žiga ograničeniji, to je nužnije da nositelj žiga podnese dodatne dokaze koji će razriješiti moguće sumnje u pogledu stvarne uporabe predmetnog žiga (presuda od 18. siječnja 2011., Advance Magazine Publishers/OHIM – Capela & Irmãos (VOGUE), T‑382/08, EU:T:2011:9, t. 31.).

               75

               Nadalje, Opći sud je precizirao da stvarna uporaba žiga ne može biti dokazana putem pretpostavki ili nagađanja, već se mora zasnivati na konkretnim i objektivnim elementima koji dokazuju efektivnu i dostatnu uporabu žiga na dotičnom tržištu (vidjeti presudu MAD, t. 66. supra, EU:T:2012:263, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               76

               U pogledu tih razmatranja treba ispitati je li žalbeno vijeće opravdano zaključilo da osporavani žig nije stvarno korišten tijekom pet godina koje su prethodile podnošenju zahtjeva za opoziv predmetnog žiga i time prihvatilo odluku Odjela za poništaje.

               77

               Zahtjev za opoziv osporavanog žiga podnesen je 22. prosinca 2009., a razdoblje od 5 godina iz članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, koje je spomenuto u točki 16. supra, protezalo se, kao što je to žalbeno vijeće ispravno navelo u točki 32. pobijane odluke, od 22. prosinca 2004. do 21. prosinca 2009.

               78

               Tužitelj je u okviru upravnog postupka pred Odjelom za poništaje dostavio sljedeće dokaze u vezi s uporabom osporavanog žiga:

               79

               Osim toga, tužitelj je podnio žalbenom vijeću i druge dokaze, koje je ono ispitalo u točkama 59. do 67. pobijane odluke i koji su predmet sljedećih očitovanja.

               80

               Žalbeno vijeće utvrdilo je da je račun koji se nalazio u prilogu 1. obrazloženju žalbe datiran s 2. kolovozom 2010., dakle izvan relevantnog razdoblja i pokazivao je prodaju triju skutera prodanih svaki po 680 eura, što je vrlo mala količina. Zatim je smatralo da su izjave iz priloga 2. navedenom obrazloženju nejasne i da u njima nigdje nije navedeno da su proizvodi bili prodani već samo da su proizvedeni. Prilog 3. tom obrazloženju ne odnosi se na proizvode PESARO B MOTOBI. Prilog 4. istom obrazloženju odnosi se na pravo uporabe loga „Benelli“ i „MotoBi“ na izložbama planiranim za 2005., bez dokaza o njihovu korištenju. Prilog 5. navedenom obrazloženju sadrži članak na engleskom jeziku koji govori o povijesti žiga MOTOBI. Posljednji spomenuti datum je 1972. godina. Ovaj posljednji prilog također pokazuje nedatirane fotografije skutera. Prilog 8. tom obrazloženju pokazuje nedatirane fotografije motocikala. Prilog 9. istom obrazloženju pokazuje nedatirane fotografije skutera ispisane 2011. Prilog 10. navedenom obrazloženju pokazuje tehničke specifikacije dvaju modela MOTOBI iz 2004. Konačno, prilog 11. obrazloženju sadržava novinske članke i fotografije motocikala „Benelli“ bez spominjanja žiga PESARO B MOTOBI.

               81

               Treba utvrditi da su, kako zbog razloga koje je naveo Odjel za poništaje koji su navedeni u točki 16. pobijane odluke, tako i zbog onih koje je spomenulo žalbeno vijeće, a koji se nalaze u točkama 59. do 68. te odluke, svi dokumenti koje je tužitelj podnio u upravnom postupku očito nedovoljni za dokazivanje stvarne uporabe osporavanog žiga.

               82

               Kao što je to OHIM ispravno naveo, većina dokumenata koje je tužitelj podnio kako bi dokazao stvarnu uporabu osporavanog žiga nemaju dokaznu vrijednost jer ili nisu datirani, ili imaju datum koji ne obuhvaća relevantno razdoblje, ili se ne odnose na predmetni žig, ili se radi o nedatiranim fotografijama koje se ne mogu povezati s drugim dokumentima kao što su katalozi proizvoda ili referentne liste. Nijedan dokument ne sadrži podatke o prihodima ili obujmu prodaje proizvoda na kojima se nalazi žig u relevantnom razdoblju.

               83

               Naime, jedini dokazi koje je tužitelj podnio žalbenom vijeću i koji sadrži datum unutar relevantnog razdoblja iz točke 77. supra su: narudžba od 15. listopada 2009. za 26 MOTOBI skutera, popraćena odgovorom od 25. studenoga 2009. na temelju čega je izdan samo jedan račun s datumom 20. srpnja 2010., što je nakon isteka relevantnog razdoblja, pri čemu se račun tiče samo jednog skutera, a ne 26.

               84

               U tom pogledu treba navesti da iako narudžba od 15. listopada 2009. za 26 MOTOBI skutera datira iz relevantnog razdoblja za dokazivanje stvarne uporabe žiga, svejedno treba utvrditi da tužiteljev odgovor na tu narudžbu datira iz razdoblja kada je već bio obaviješten da će intervenijent pokrenuti postupak za opoziv žiga (vidjeti t. 5. supra), i da, u skladu s člankom 51. stavkom 1. točkom (a) posljednjom rečenicom Uredbe br. 207/2009, ti dokazi spadaju u razdoblje od tri mjeseca koje prethodi datumu podnošenja zahtjeva za opoziv.

               85

               Osim toga, što se tiče, kao prvo, tužiteljeva argumenta da je podnio mnogobrojne dokaze, treba utvrditi kako je sama činjenica da je tužitelj u upravnom postupku podnio „mnogobrojne dokaze“ beznačajna za utvrđivanje stvarne uporabe osporavanog žiga jer se dokazivanje te činjenice ne temelji na količini priložnih dokumenata, tim više što se oni uopće ne odnose na predmetni figurativni žig, ili su, u većini slučajeva, datirani prije ili nakon relevantnog razdoblja, već na kvaliteti i značaju dokumenata, koji trebaju omogućiti tužitelju da dokaže stvarnu uporabu, s obzirom na to da se ona ne može pretpostavljati na temelju fragmentarnih i nedostatnih dokaza.

               86

               Dodatno, pozivajući se na dokumente koji su raniji ili kasniji od relevantnog razdoblja i navodeći da „treba pretpostaviti da se ti dokumenti također odnose i na relevantno razdoblje“, tužitelj je očito počinio dvije pogreške: s jedne strane tvrdeći da dokumenti koji se ne odnose na relevantno razdoblje trebaju biti uzeti u obzir za dokazivanje stvarne uporabe osporavanog žiga i, s druge strane, smatrajući da se stvarna uporaba može dokazati na temelju pretpostavki ili nagađanja, suprotno sudskoj praksi navedenoj u točki 75. supra.

               87

               Doduše, Sud je u točki 31. rješenja La Mer Technology, t. 67. supra (EU:C:2004:50) presudio da se okolnosti nastale nakon podnošenja zahtjeva za opoziv mogu uzeti u obzir. Međutim, precizirao je da takve okolnosti mogu omogućiti potvrđivanje ili bolju ocjenu značaja korištenja predmetnog žiga u relevantnom razdoblju kao i stvarne namjere nositelja žiga u tom razdoblju.

               88

               Osim toga, stvarna uporaba osporavanog žiga ne može se dokazivati dokazima koji se ne odnose na relevantno razdoblje.

               89

               Treba utvrditi da u ovom slučaju kasniji dokumenti koje je tužitelj podnio Odjelu za poništaje i žalbenom vijeću ne omogućavaju da se bolje ocijeni opseg uporabe predmetnog žiga u relevantnom razdoblju jer ne potvrđuju ni jednu informaciju koja se odnosi na to razdoblje.

               90

               Kao drugo, u vezi s tužiteljevim argumentom prema kojem žalbeno vijeće nije uzelo u obzir „značaj njegova sudjelovanja na svjetski poznatom sajmu EICMA“ koji se prema tužiteljevoj tvrdnji održava svake godine u studenome, i na kojem je sudjelovao 2003. i 2004., treba podsjetiti da relevantno razdoblje počinje 22. prosinca 2004., pa čak i ako je tužitelj sudjelovao na tom sajmu, to je bilo prije razdoblja u kojem treba dokazati stvarnu uporabu osporavanog žiga.

               91

               Tužiteljeva tvrdnja prema kojoj je, zbog sudjelovanja na navedenom sajmu 2003. i 2004., osporavani žig bio prisutan na tržištu u narednim godinama ni na koji način nije potkrijepljena i ne može se iz same činjenice navedenog sudjelovanja izvesti zaključak da je tužitelj dokazao stvarnu uporabu predmetnog žiga, tim više s obzirom na to da se, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 75. supra, stvarna uporaba ne može dokazati na temelju pretpostavki ili nagađanja.

               92

               Kao treće, u vezi s tužiteljevim argumentom da žalbeno vijeće nije na odgovarajući način uzelo u obzir činjenicu da su proizvodi označeni MOTOBI‑jevim podbrendovima, kao što su Adiva i Velvet, proizvedeni 2004., treba istaknuti da su dokazi u vezi s tim podbrendovima u svakom slučaju nedovoljni kako bi se dokazala stvarna uporaba osporavanog žiga.

               93

               Konkretno, prilog 1. obrazloženju tužbe – račun s datumom 2. kolovoza 2010. za Keeway France SAS, koji je stoga izdan nakon podnošenja zahtjeva za opoziv, odnosi se na prodaju dva modela „velvet 125 c. nero – motobi“ i jednog modela „velvet 125 c. grigio – motobi“. Prilozi 8. i 9. navedenom obrazloženju sadrže fotografije skutera i motocikala, a prilog 10. tom obrazloženju sadrži tehničke specifikacije dvaju „motobi“ modela iz 2004.

               94

               Treba utvrditi da su ti dokazi, kao što je to tvrdio OHIM na raspravi, čak i uzeti kao cjelina s onima koje je tužitelj podnio Odjelu za poništaje, također nedostatni za dokazivanje stvarne uporabe osporavanog žiga jer je, s jedne strane, datum na računu kasniji od datuma podnošenja zahtjeva za opoziv i, s druge strane, čak i kada bi se taj dokaz datiran nakon zahtjeva za opoziv mogao uzeti u obzir, riječ je tek o simboličnim iznosima prodaje.

               95

               Kao četvrto, u pogledu tužiteljeva argumenta prema kojem žalbeno vijeće nije uzelo u obzir činjenicu da su proizvodi iz razreda 12., to jest skuteri, artikli koji se ne prodaju u velikim količinama na dnevnoj bazi, dovoljno je navesti da dokumenti koje je podnio tužitelj i koji se odnose na predmetno razdoblje ne spominju nikakve prodaje skutera, a jedina prodaja koja je zabilježena u dokumentima priloženim u spis i koja je spomenuta u točki 38. pobijane odluke izvršena je nakon navedenog razdoblja.

               96

               Prema tome, čak i pretpostavivši, kao što to tužitelj tvrdi, da za tržište skutera nije karakterističan velik broj prodaja, tužitelj nije dokazao ni jednu prodaju u relevantnom razdoblju već samo narudžbu 26 skutera na temelju koje je ostvarena prodaja samo jednog skutera, tako da, čak i kada bi ta jedna prodaja bila uzeta u obzir kako bi se dokazala stvarna uporaba osporavanog žiga, činjenica je da bi ona bila očito nedovoljna za dokazivanje stvarne uporabe. Osim toga, dodatni račun od 30. lipnja 2010. izdan na zahtjev društva Motor Show Center Sport Srl iz Pesara za prodaju tri skutera za iznos od 3448,14 eura, također je kasniji od tog razdoblja, spominje samo Motobi i, čak i kada bi se taj dokaz mogao uzeti u obzir, dokazuje samo simboličnu uporabu žiga Motobi.

               97

               Kao što je to Sud presudio, stvarna uporaba treba se shvatiti kao uporaba koja nije tek simbolična, s jedinim ciljem zadržavanja prava koja proizlaze iz žiga (presuda Ansul, t. 69. supra, EU:C:2003:145, t. 36.).

               98

               Kao peto, u pogledu izjava tužiteljevih zaposlenika podnesenih žalbenom vijeću (vidjeti točku 57. pobijane odluke), tj. dokumenata koji dolaze iz samog poduzeća, Opći sud je prosudio da, kako bi se ocijenila njihova dokazna vrijednost, najprije treba provjeriti vjerodostojnost podataka koje oni sadrže. Dodao je da stoga treba osobito uzeti u obzir podrijetlo dokumenta, okolnosti u kojima je sastavljen i komu je upućen te se zapitati čini li se on prema svojem sadržaju valjan i pouzdan (presude Salvita, t. 23. supra, EU:T:2005:200, t. 42., i od 16. studenoga 2011., Dorma/OHIM – Puertas Doorsa (doorsa FÁBRICA DE PUERTAS AUTOMÁTICAS), T‑500/10, EU:T:2011:679, t. 49.).

               99

               U ovom slučaju treba utvrditi da različite izjave, sve sastavljene na isti način, koje navode da je tužitelj 2004. i 2005. razvijao, pripremao i promovirao vozila sa žigom MOTOBI prikazana na priloženim fotografijama, dolaze od samog tužitelja i zbog toga ne mogu same za sebe biti dovoljan dokaz stvarne uporabe osporavanog žiga. Stoga su u njima sadržani podaci samo pokazatelji koje treba potkrijepiti drugim dokazima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. prosinca 2005.BIC/OHIM (Oblik upaljača s kremenom),T‑262/04, Zb., EU:T:2005:463, t. 79.).

               100

               Prema tome, u nedostatku bilo kakvih drugih dokumenata koji bi potvrdili informacije iz tih izjava i koji bi mogli potvrditi proizvodnju i prodaju proizvoda s osporavanim žigom, navedene izjave, ispitane s obzirom na sve druge dokaze koje je podnio tužitelj u upravnom postupku, ne mogu dokazati da je predmetni žig bio stvarno upotrebljavan u relevantnom razdoblju.

               101

               Naposljetku, u vezi s tužiteljevim argumentom prema kojem žalbeno vijeće nije ocijenilo dokaze kao cjelinu već je razdvojilo različite elemente koji su mu bili podneseni na ocjenu, točno je da se ne može isključiti da bi skupina dokaza mogla omogućiti utvrđivanje bitnih činjenica, čak i ako svaki od tih dokaza, uzet u obzir pojedinačno, ne bi mogao dokazati njihovu točnost (presuda od 17. travnja 2008., Ferrero Deutschland/OHIM, C‑108/07 P, EU:C:2008:234, t. 36.).

               102

               Međutim, ipak valja utvrditi da se u ovom slučaju čak ni na temelju cjelokupne ocjene svih dokaza koje je podnio tužitelj ne može zaključiti da su u relevantnom razdoblju ostvarene stvarne prodaje skutera, pa je stoga nemoguće odrediti tužiteljev udio na tržištu li njegovu stvarnu gospodarsku djelatnost.

               103

               S obzirom na sve prethodno navedeno, prvi tužbeni razlog, a time i tužbu u cijelosti, treba odbiti.

         Troškovi

               104

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je tužitelj izgubio spor, treba mu se naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevima OHIM‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Benelli Q. J. Srl nalaže se snošenje troškova.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 2. veljače 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. ožujka 2011.#Brussels Hoofdstedelijk Gewest i drugi protiv Vlaamse Gewest.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Belgija.#Direktiva 85/337/EEZ.#Predmet C-275/09.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 12. studenog 2010.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#EFSJP.#Predmet T-113/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 30. rujna 2009.#Jose Maria Sison protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Sudski nadzor - Obrazloženje.#Predmet T-341/07.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. rujna 2014.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Okoliš – Direktiva 2000/60/EZ – Okvir za djelovanje Zajednice u području vodne politike – Povrat troškova vodnih usluga – Pojam ‚vodnih usluga‘.#Predmet C-525/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Okoliš — Direktiva 2000/60/EZ — Okvir za djelovanje Zajednice u području vodne politike — Povrat troškova vodnih usluga — Pojam ‚vodnih usluga’“
      U predmetu C‑525/12,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 19. studenoga 2012. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju E. Manhaeve i G. Wilms, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Savezne Republike Njemačke, koju zastupaju T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koju podupiru

         Kraljevina Danska, koju zastupaju M. Wolff i V. Pasternak Jørgensen, u svojstvu agenata,

         Mađarska, koju zastupaju M. Z. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

         Republika Austrija, koju zastupa C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

         Republika Finska, koju zastupaju J. Heliskoski i H. Leppo, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Švedska, koju zastupaju A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i S. Johannesson, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju S. Behzadi‑Spencer i J. Beeko, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Facenne, barristera

      intervenijenti,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. ožujka 2014.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. svibnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija u svojoj tužbi zahtijeva od Suda da utvrdi da je isključujući određene usluge (akumuliranja među ostalim u svrhu proizvodnje hidroelektrične energije, plovidbe i zaštite od poplava, zahvaćanja radi navodnjavanja i u industrijske svrhe te vlastite opskrbe) od primjene pojma „vodne usluge“, Savezna Republika Njemačka povrijedila obveze koje ima na osnovi Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.), a posebno članak 2. točku 38. i članak 9. navedene direktive.

         Pravni okvir

         Direktiva 2000/60

               2

               Direktiva 2000/60 među ostalim sadržava sljedeće uvodne izjave:

                        „(1)

                        Voda nije kao drugi komercijalni proizvodi, već je naslijeđe koje treba čuvati, zaštititi i postupati s njome kao takvom.

                  [...]

                        (11)

                        Kako je utvrđeno u članku 174. Ugovora, politika Zajednice u odnosu na okoliš [treba] ostvariti ciljeve [doprinositi ostvarivanju ciljeva] očuvanja, zaštite i poboljšanja kvalitete okoliša, uz razborito i racionalno korištenje prirodnih bogatstava, […] [te] se mora temeljiti na načelu opreznosti te na načelu preventivnog djelovanja, načelu da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru te na načelu da onečišćivač plaća.

                  [...]

                        (13)

                        U Zajednici su prisutni različiti uvjeti i različite potrebe koje zahtijevaju specifična rješenja. Ovu bi različitost trebalo uzeti u obzir prilikom planiranja i realizacije mjera za zaštitu i [ekološki] održivo korištenje vode u okviru riječnog sliva. Odluke bi trebalo donositi što je bliže moguće mjestima gdje je voda izložena nekom utjecaju ili gdje se koristi. Prednost bi trebalo dati akcijama koje potpadaju pod odgovornost zemalja članica, izradom programa mjera prilagođenih regionalnim i lokalnim uvjetima.

                  [...]

                        (19)

                        Cilj ove Direktive je održavanje i unapređivanje vodenog okoliša u Zajednici. Ovaj cilj se u prvom redu odnosi na kvalitetu dotičnih voda. Kontrola količine je dopunski element u osiguravanju dobre kvalitete voda, i stoga bi trebalo uspostaviti i mjere za osiguranje količina u svrhu postizanja dobre kvalitete.

                        (20)

                        Količinsko stanje tijela podzemnih voda može imati utjecaj na ekološku kvalitetu površinskih voda i kopnenog ekosustava vezanog uz te podzemne vode.

                  [...]

                        (33)

                        Cilju postizanja dobrog stanja voda trebalo bi težiti u svakom riječnom slivu, tako da se omogući koordiniranje mjera za površinske i podzemne vode koje pripadaju istom ekološkom, hidrološkom i hidrogeološkom sustavu.

                  [...]

                        (38)

                        Korištenje gospodarskih instrumenata u državama članicama može biti primjereno kao dio programa mjera. Trebalo bi uzeti u obzir načelo povrata troškova korištenja voda [načelo povrata troškova vodnih usluga], uključujući i troškove za zaštitu okoliša i korištenje resursa povezane sa štetama ili negativnim posljedicama po vodni okoliš, posebno u skladu s načelom da zagađivač plaća. U tu svrhu bit će potrebna gospodarska analiza vodoopskrbe temeljena na dugoročnim projekcijama ponude i potražnje vode u slivnom području.

                  [...]“

               3

               Sukladno članku 2. Direktive 2000/60, naslovljenom „Definicije“:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        38.

                        ‚Vodne usluge’ znači sve usluge koje za kućanstva, javne ustanove ili bilo koju gospodarsku aktivnost osiguravaju:

                                 a)

                                 zahvaćanje, akumuliranje, skladištenje, pročišćavanje i distribuciju površinske ili podzemne vode,

                                 b)

                                 prikupljanje i pročišćavanje otpadnih voda koje se zatim ispuštaju u površinske vode.

                        39.

                        ‚Korištenje vode’ znači vodne usluge zajedno s bilo kojom drugom aktivnošću utvrđenom u članku 5. i Prilogu II., koje imaju znatan utjecaj na stanje voda.
                        Ovaj koncept vrijedi za potrebe članka 1. i ekonomske analize provedene prema članku 5. i Prilogu III., točki (b).

                  [...]“

               4

               U članku 9. Direktive 2000/60, naslovljenom „Povrat troškova za vodne usluge [troškova vodnih usluga]“, određuje se:
               „1.   Države članice uzimaju u obzir načelo povrata troškova od vodnih usluga [troškova vodnih usluga], uključujući i okolišne troškove [troškove zaštite okoliša] i troškove [korištenja] resursâ, imajući u vidu ekonomsku analizu provedenu sukladno Prilogu III., i posebno u skladu s načelom da onečišćivač plaća.
               Države su članice do 2010. godine dužne osigurati:

                        —

                        da politika cijena vode predstavlja odgovarajući poticaj korisnicima da koriste vodne resurse učinkovito i da time doprinesu ostvarenju okolišnih ciljeva ove Direktive,

                        —

                        odgovarajući doprinos raznih korisnika, podijeljenih najmanje na industriju, domaćinstva i poljoprivredu, povratu troškova vodnih usluga, na temelju ekonomske analize provedene sukladno Prilogu III., i uzimajući u obzir načelo da onečišćivač plaća.

                  Države članice mogu pri tome voditi računa o socijalnim, okolišnim i gospodarskim učincima povrata, kao i zemljopisnim i klimatskim uvjetima u dotičnoj regiji ili regijama.
               2.   Države članice u planu upravljanja riječnim slivom izvješćuju o planiranim koracima za provedbu stavka l. koji će doprinijeti ostvarenju ciljeva [zaštite okoliša iz] ove Direktive, kao i o sudjelovanju raznih korisnika vode u povratu troškova vodnih usluga.
               3.   Ništa što je sadržano u ovom članku ne sprečava financiranje određenih preventivnih ili korektivnih mjera radi postizanja ciljeva ove Direktive.
               4.   Države članice ne čine povredu ove Direktive ako odluče, u skladu s ustaljenom praksom, da ne primjenjuju odredbe stavka l. druge rečenice i za tu svrhu odgovarajuće odredbe stavka 2., za neku djelatnost korištenja vode, u mjeri u kojoj se time ne dovode u pitanje svrha i postizanje ciljeva ove Direktive. Države članice dužne su navesti razloge neprimjenjivanja [u potpunosti] stavka l., druge rečenice, u planovima upravljanja riječnim slivovima.“

               5

               Članak 11. Direktive 2000/60, naslovljen „Program mjera“, sadrži među ostalim sljedeće stavke:
               „1.   Svaka država članica dužna je osigurati uspostavu programa mjera za svako vodno područje ili za dio međunarodnog vodnog područja na svojem državnom području, vodeći računa o rezultatima analiza iz članka 5., radi postizanja ciljeva iz članka 4. Ti programi mjera mogu upućivati na mjere koje proizlaze iz propisa donesenih na nacionalnoj razini i pokrivaju cijelo državno područje države članice. Ako je to primjereno, država članica može usvojiti mjere primjenjive na sva vodna područja i/ili dijelove međunarodnih vodnih područja na njezinom državnom području.
               2.   Svaki program mjera sadržavat će ‚osnovne’ mjere navedene u stavku 3. i, prema potrebi, ‚dopunske’ mjere.
               3.   ‚Osnovne’ mjere su minimalni zahtjevi kojima treba udovoljiti i koje se sastoje od:

                        (a)

                        mjera potrebnih za provedbu zakonodavstva Zajednice o zaštiti voda, uključujući mjere zahtijevane u zakonodavstvu navedenom u članku 10. i dijelu A Priloga VI.;

                        (b)

                        mjera koje se smatraju primjerenima za potrebe članka 9.;

                  [...]“

               6

               U prilogu III. Direktive 2000/60, naslovljenom „Gospodarska analiza“, navodi se sljedeće:
               „Gospodarska analiza mora sadržavati dovoljno informacija, i dovoljno detaljnih, (vodeći računa o troškovima prikupljanja [relevantnih] podataka) za:

                        a)

                        izradu odgovarajućih proračuna potrebnih radi uzimanja u obzir, na temelju članka 9., načela povrata troškova vodnih usluga, vodeći računa o dugoročnim prognozama ponude i potražnje vode u vodnom području i, gdje je to potrebno:

                                 —

                                 procjene količine, cijena i troškova povezanih s vodnim uslugama, i

                                 —

                                 procjene odgovarajućih investicija, uključujući i prognoze takvih investicija;

                        b)

                        prosudbu o ekonomski najisplativijim kombinacijama mjera u pogledu korištenja voda, koje će se uključiti u programe mjera iz članka 11. na temelju procjena potencijalnih troškova tih mjera.“

         Direktiva 2006/123/EZ

               7

               Sukladno članku 4. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.), naslovljenom „Definicije“:
               „U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚usluga’ je svaka samostalna gospodarska djelatnost koja se obično obavlja za naknadu, kako je spomenuto u članku 50. Ugovora;

                        2.

                        ‚pružatelj’ je svaka fizička osoba koja je državljanin države članice ili svaka pravna osoba, sukladno članku 48. Ugovora, s poslovnim nastanom u državi članici, koja nudi ili pruža uslugu;

                        3.

                        ‚primatelj’ je svaka fizička osoba koja je državljanin države članice ili koja koristi prava dodijeljena aktima Zajednice, ili svaka pravna osoba, sukladno članku 48. Ugovora, s poslovnim nastanom u državi članici, koja koristi ili želi koristiti uslugu u profesionalne ili neprofesionalne svrhe;

                  [...]“

         Direktiva 2004/35/EZ

               8

               Prema članku 2. točki 13. Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu [neslužbeni prijevod] (SL L 143, str. 56.), naslovljenom „Definicije“, „funkcijama“ u smislu te direktive smatraju se djelovanja prirodnog dobra u korist drugog prirodnog dobra ili javnosti.

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               9

               U kolovozu 2006. pred Komisijom je pokrenut postupak po pritužbi u kojoj se tvrdi da Savezna Republika Njemačka tumači definiciju „vodnih usluga“ iz članka 2. točke 38. Direktive 2000/60 na način da se dotične usluge ograničavaju na opskrbu vodom te na prikupljanje, pročišćavanje i eliminaciju otpadnih voda, sužavajući područje primjene članka 9. te direktive, koji uređuje povrat troškova vodnih usluga.

               10

               Konkretno, prema tom tumačenju ne bi se smatrala vodnim uslugama akumuliranjâ primjerice u svrhu proizvodnje struje iz energije vode, plovidbe i zaštite od poplava, pa ih se stoga ne bi moglo uzeti u razmatranje kod primjene načela povrata troškova sukladno članku 9. i Prilogu III. točki (a) navedene direktive.

               11

               Komisija je 7. studenoga 2007. uputila Saveznoj Republici Njemačkoj pismo opomene u kojem je izložila da njezin propis nije u skladu s nekoliko odredbi Direktive 2000/60 te da pritom nije ispravno primjenjivala pojam „vodnih usluga“. Komisija je naime smatrala da u interesu zaštite vodnih resursa različiti načini korištenja vode trebaju imati određenu cijenu. Iz toga proizlazi obveza država članica da predvide naplatu različitih načina korištenja vode, čak i onda kad se oni ne mogu smatrati pružanjem usluga u klasičnom smislu tog izraza. Tako bi se primjerice i za običnu plovidbu morala odrediti naknada.

               12

               Savezna Republika Njemačka odgovorila je na pismo opomene 6. ožujka 2008. i 24. rujna 2009.

               13

               Komisija je 30. rujna 2010. uputila dodatno pismo opomene, na koje je Savezna Republika Njemačka odgovorila 18. studenoga 2010. Ta je država članica 27. srpnja 2011. Komisiji dostavila Uredbu o zaštiti površinskih voda (Verordnung zum Schutz der Oberflächengewässer) od 20. srpnja 2011., kojom se prenosi članak 5. Direktive 2000/60.

               14

               Komisija je 30. rujna 2011. Saveznoj Republici Njemačkoj poslala obrazloženo mišljenje.

               15

               Nakon što je dvaput produljivan rok, Savezna Republika Njemačka je na navedeno mišljenje odgovorila 31. siječnja 2012., a nakon toga, u srpnju 2012., obavijestila je Komisiju o prijenosu u nacionalno pravo odredbi članka 2. točaka 38. i 39. i članka 9. Direktive 2000/60.

               16

               Iako su predmetne odredbe bile prenesene, Komisija je ipak smatrala da i dalje postoji problem različitog tumačenja definicije „vodnih usluga“ pa stoga i, prema njezinom mišljenju, nepotpune primjene članka 9. Direktive 2000/60. Komisija je stoga odlučila podnijeti predmetnu tužbu.

               17

               Sud je rješenjima od 2., 5., 8., 11. i 15. travnja 2013. dopustio intervenciju Republike Austrije, Kraljevine Švedske, Republike Finske, Mađarske, Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske te Kraljevine Danske, a na strani Savezne Republike Njemačke.

         O tužbi

         Dopuštenost

      Argumentacija stranaka

               18

               Savezna Republika Njemačka tvrdi da je tužba Komisije nedopuštena jer se ograničava na to da od Suda traži razjašnjenje čisto teoretskog pitanja bez navođenja u čemu se konkretno sastoji povreda obveza koje proizlaze iz Ugovorâ i Direktive 2000/60. Tvrdeći da je Savezna Republika Njemačka povrijedila te obveze isključivši određene usluge iz primjene pojma „vodnih usluga“, Komisija je bila neprecizna jer nije ciljala na konkretno ponašanje koje treba promijeniti.

               19

               Nadalje tvrdi da popis usluga koje Komisija citira u svojem tužbenom zahtjevu koje, primjera radi, spadaju pod taj pojam, nije ispravio nepreciznost jer, kad bi Sud prihvatio navedeni zahtjev, Savezna Republika Njemačka ne bi mogla znati treba li tako kvalificirati druge vodne usluge. Navedeni primjeri osim toga nisu bili citirani u obrazloženom mišljenju čiji je dispozitiv stoga drugačiji od dispozitiva u predmetnoj tužbi.

               20

               Komisija tvrdi da je njezina tužba potpuno jasna kada se njome traži da se utvrdi da Savezna Republika Njemačka kumulativno primjenjuje elemente nabrojene u članku 2. točki 38. Direktive 2000/60 na način da velik broj vodnih usluga izlazi iz područja definicije koju daje ta odredba. Slijedom toga, na području tužene države članice aktivnosti citirane u tužbi po sili zakona isključene su od naplate.

         Ocjena Suda

               21

               Prije svega treba podsjetiti da je cilj predsudskog postupka, kada je riječ o postupcima radi povrede obveze države članice, dati odnosnoj državi članici priliku da se, s jedne strane, uskladi s obvezama koje proizlaze iz prava Europske unije te, s druge strane, da učinkovito iznese razloge svoje obrane u odnosu na prigovore koje je navela Komisija. Slijedom toga, predmet tužbe koja se podnosi temeljem članka 258. UFEU‑a određen je predsudskim postupkom predviđenim tom istom odredbom. Regularnost tog postupka osnovno je jamstvo koje se želi ostvariti UFEU‑om, ne samo radi zaštite prava odnosne države članice nego i radi toga da se osigura da će predmet eventualnog postupka pred sudom biti jasno definirani spor (vidjeti osobito presudu Komisija/Nizozemska, C‑508/10, EU:C:2012:243, t. 33. i 34.).

               22

               Sukladno članku 21. stavku 1. Statuta Suda Europske unije i članku 120. točki (c) Poslovnika Suda, na Komisiji je da u svakoj tužbi podnesenoj na temelju članka 258. UFEU‑a precizno navede prigovore o kojima traži da se Sud izjasni kao i, u svakom slučaju barem sažeto, pravne i činjenične elemente na kojima temelji te prigovore. Iz toga slijedi da tužba Komisije treba sadržavati suvislo i detaljno izložene razloge koji su doveli do uvjerenja da je odnosna država članica povrijedila određenu obvezu koju ima temeljem tih Ugovora (vidjeti osobito presudu Komisija/Nizozemska, EU:C:2012:243, t. 35. i 36.).

               23

               Kada je riječ o ovoj tužbi, mora se ustvrditi da ona sadrži suvislo izlaganje razloga zbog kojih Komisija smatra da je Savezna Republika Njemačka povrijedila obveze koje ima na temelju članka 2. točke 38. i članka 9. Direktive 2000/60. Naime, iz predsudskog postupka, a posebice iz obrazloženog mišljenja koje je Komisija uputila toj državi članici, kao i iz tužbe kojom je pred Sudom pokrenut postupak, proizlazi da Komisija u osnovi ističe da su zbog tumačenja koje ta država članica pridaje pojmu „vodnih usluga“ neke od tih usluga, pogrešno, po sili zakona ostale izvan područja obveze uvedene tom direktivom da se na njih primjeni načelo povrata troškova, uključujući i troškove za zaštitu okoliša i korištenje resursa.

               24

               No postupak zbog povrede obveze omogućuje da se utvrdi točan doseg obveza država članica u slučaju razlike u tumačenju (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Španjolska, C‑196/07, EU:C:2008:146, t. 28.).

               25

               Nadalje treba istaknuti da, ne dovodeći u pitanje obvezu da zadovolji teret dokazivanja u okviru postupka predviđenoga člankom 258. UFEU‑a, ne postoji nikakva zapreka da Komisija zbog takve razlike u tumačenju pred Sudom pokrene postupak zbog navodne povrede obveze određene države članice, pozivajući se na mnogobrojne situacije koje bi po njezinom mišljenju bile u suprotnosti s pravom Europske unije, a da pritom iscrpno ne identificira sve te situacije (po analogiji vidjeti osobito presudu Komisija/Italija, C‑135/05, EU:C:2007:250, t. 20. do 22.).

               26

               U predmetnom postupku, tumačenje koje dotična država članica daje o odredbi prava Europske unije, u smislu koji nije onaj koji je prihvatila Komisija, ima za posljedicu uspostavljanje na području te države članice administrativne prakse čije postojanje nije osporeno, bez obzira na to što se nije uvriježila. Stoga, okolnost da se Komisija u prilog svojoj argumentaciji pozvala samo na nekoliko primjera te prakse nema za posljedicu to da njezina tužba gubi na preciznosti potrebnoj da bi se razmotrio predmet te tužbe.

               27

               S tim u vezi valja ustvrditi i da, bez obzira na to što Komisija u dispozitivu svoje tužbe primjera radi citira situacije koje po njezinom mišljenju ocrtavaju povredu obveze koja se pripisuje Saveznoj Republici Njemačkoj, dok takvi primjeri nisu bili navedeni u dispozitivu obrazloženog mišljenja upućenoga toj državi članici, takvo dodavanje ne može se smatrati proširenjem predmeta te tužbe jer se on i dalje ograničava na utvrđivanje povrede obveza koje proizlaze iz članka 2. točke 38. i članka 9. Direktive 2000/60.

               28

               Slijedom navedenoga, tužba Komisije je dopuštena.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               29

               Komisija tvrdi da Savezna Republika Njemačka zbog restriktivnog tumačenja koje daje pojmu „vodnih usluga“ u smislu članka 2. točke 38. Direktive 2000/60 ne primjenjuje pravilno članak 9. te direktive, čije područje primjene obuhvaća povrat troškova tih usluga, politiku određivanja cijena vode i primjenu načela da zagađivač plaća prema korisnicima vode.

               30

               Suprotno navodima te države članice, pojam „vodnih usluga“ ne pokriva samo opskrbu vodom i pročišćavanje otpadnih voda. Sam tekst odredbe članka 2. točke 38. Direktive 2000/60, njezin kontekst i ciljevi postavljeni tom direktivom navode na zaključak da definicija tih usluga obuhvaća i druge aktivnosti kao što su plovidba, proizvodnja struje iz energije vode i zaštita od poplava.

               31

               Navodeći zahvaćanje, akumuliranje, skladištenje, pročišćavanje i distribuciju, članak 2. točka 38. Direktive 2000/60 nabraja različite aktivnosti od kojih jedna mora postojati kod vodne usluge, a da pritom korištenje zareza između tih izraza i upotreba veznika „i“ ne upućuje na drugo značenje. Kod vodne usluge ne traži se kumulativno postojanje svih aktivnosti nabrojenih u članku 2. točki 38. točkama (a) i (b) te direktive.

               32

               Njezina svrha je osigurati učinkovito korištenje vodnih resursa, osiguravajući odgovarajuću zastupljenost različitih načina korištenja vode u povratu troškova usluga vezanih uz to korištenje, vodeći računa o načelu da zagađivač plaća. Ta svrha ne bi bila ostvarena kada, kako to tvrdi tužena država članica, poduzeća koja obavljaju aktivnosti zahvaćanja vode koje ne spadaju u aktivnosti opskrbe vodom ili pročišćavanja otpadnih voda, kao na primjer poduzeća za vađenje ruda na otvorenom u određenim Länderima, ne bi bila dužna snositi troškove tih zahvaćanja.

               33

               Komisija smatra da Direktiva 2000/60 i Direktiva 2004/35 imaju istu pravnu osnovu i obje služe za postizanje istih ciljeva zaštite okoliša, pa nije moguće, suprotno onome što tvrdi Savezna Republika Njemačka, različito tumačiti pojam „Funktion“, koji se navodi u njemačkoj jezičnoj verziji spomenute direktive, i pojam „Dienstleitung“, koji se navodi u Direktivi 2000/60, zaključujući da se potonji odnosi na ljudsku aktivnost. Osim toga, u pravu okoliša usluge ne pretpostavljaju sudjelovanje čovjeka, kako proizlazi iz evaluacijske studije ekosistemskih usluga pod nazivom „Millennium Ecosystem Assessment“, koju su pokrenuli Ujedinjeni narodi tijekom 2001. godine (CREDOC, Biotope, Asconit Consultants, 2009.).

               34

               Komisija smatra da široko tumačenje pojma „vodne usluge“ koje zastupa ne čini suvišnom razliku koja se pojavljuje u članku 2. točki 39. Direktive 2000/60 kad se u njemu koristi pojam korištenja vode. Potonji pojam obuhvaća ne samo vodne usluge nego, još šire, svaku aktivnost koja može osjetno utjecati na stanje voda, kao na primjer sportski ribolov, kupanje ili plovidba u prirodnim vodama na kojima nije moguća akumulacija.

               35

               Komisija drži da u tim okolnostima u pojam vodnih usluga ulaze zahvaćanje u svrhu navodnjavanja, koje izvršava značajan pritisak na stanje vodene mase, zahvaćanje u industrijske svrhe, vlastita opskrba, akumuliranje u svrhu proizvodnje struje iz energije vode, plovidbe i zaštite od poplava kao i skladištenje, pročišćavanje i distribucija vode. No, pokazalo se i da neki Länderi ne primjenjuju nikakvu naknadu za zahvaćanje ili primjenjuju velike iznimke.

               36

               Savezna Republika Njemačka smatra da tužba Komisije počiva na pogrešnom pristupu Direktive 2000/60 u cijelosti, a posebno instrumenta naplate korištenja vode koji, iako predstavlja značajno sredstvo za poticanje više štednje i obzirnosti u upravljanju vodnim resursima, nije jedina mjera predviđena tom direktivom za postizanje navedenog cilja. No tumačenja članka 2. točke 38. i članka 9. Direktive 2000/60 koja zastupa Komisija ignoriraju sustav upravljanja te direktive čiji je glavni dio ideja prema kojoj se zahtjevi da se zaštite vode u riječnim slivovima moraju dovesti u ravnotežu s legitimnim pravima na korištenje. Komisija stoga narušava postojeću ravnotežu između različitih instrumenata upravljanja predviđenih navedenom direktivom kako zbog supsidijarnosti tako i zbog učinkovitosti.

               37

               Prema mišljenju Savezne Republike Njemačke sama struktura članka 2. točke 38. podtočaka (a) i (b) Direktive 2000/60 počiva na jasnoj podjeli između aktivnosti opskrbe vodom i aktivnosti pročišćavanja otpadnih voda. Prve aktivnosti uobičajeno predstavljaju stadije nužne za opskrbu vodom (dopremanje, pročišćavanje, skladištenje, otpremanje, distribucija), a razlog zbog čega su detaljno navedene tiče se potrebe preciziranja da kod obračuna troškova treba uzeti u obzir sve stadije.

               38

               Savezna Republika Njemačka smatra da pojam „vodnih usluga“ ne podrazumijeva različite aktivnosti opskrbe vodom, nego tu opskrbu kao cjelinu. Uključiti u taj pojam spomenute aktivnosti dovelo bi do nezakonitog proširenja njegovog polja primjene. Navedena definicija Direktivi 2000/60 ne oduzima koristan učinak koji je rezultat ravnoteže između, s jedne strane, zahtjeva u području zaštite voda i, s druge strane, legitimnoga korištenja vodom. Samo na temelju činjenice da članak 9. Direktive 2000/60 spominje načelo da zagađivač plaća ne može se izvući zaključak da instrument, odnosno obvezu povrata troškova treba proširiti na sve načine korištenja i intervencije koje vodama nanose štetu, s obzirom na to da su precizno predviđene druge mjere poput onih navedenih u Prilogu VI. dijelu B te direktive.

               39

               Savezna Republika Njemačka smatra da je za definiranje pojma „usluge“ potrebno primijeniti definiciju navedenu u članku 57. UFEU‑a, koja zahtijeva dvostrani odnos kakav ne nalazimo primjerice kod korištenja vode za plovidbu ili kod mjera za zaštitu od poplava, ali je ustanovljen kod aktivnosti opskrbe vodom i pročišćavanja otpadnih voda.

               40

               Navedena definicija usluga ne može se tražiti u Direktivi 2004/35, usvojenoj četiri godine nakon Direktive 2000/60, koja u tom pogledu ni ne sadrži pozivanje na tu direktivu, s obzirom na to da je usto navedeno da se ona tiče nečega što se u njezinoj njemačkoj jezičnoj verziji ne kvalificira kao Dienstleistung, već Funktionen, što ne pretpostavlja ljudsku aktivnost. Nju stoga u tom pogledu ne bi trebalo tražiti ni u pozivanju na „ekosistemske usluge“, pojam koji se pojavio mnogo vremena nakon Direktive 2000/60.

               41

               Treba podsjetiti i da široko tumačenje pojma „vodnih usluga“ koje zastupa Komisija u praksi vodi negiranju postojanja drugih načina korištenja vodom, poput onih upravo spomenutih u članku 2. točki 39. Direktive 2000/60. Iz materijala za pripremu prijedloga članka 2. točke 38. te direktive, na temelju kojih je moguće tumačiti navedenu odredbu, slijedi među ostalim da je sama Komisija tvrdila da se načelo povrata troškova treba primjenjivati samo na opskrbu vodom za piće i na pročišćavanje otpadnih voda.

               42

               Kraljevina Danska, Mađarska, Republika Austrija, Republika Finska, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina u podnescima koje su podnijele kao intervenijenti iznijele su primjedbe u korist zahtjeva Savezne Republike Njemačke.

         Ocjena Suda

               43

               Prije svega valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi prilikom tumačenja neke odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst i cilj koji slijedi već i njezin kontekst kao i cjelokupnost odredaba prava Unije s obzirom na to da način na koji je ta odredba usvojena također može sadržavati elemente važne za njezino tumačenje (vidjeti osobito presudu Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U konkretnom slučaju iz teksta odredbe članka 9. Direktive 2000/60 slijedi da države članice moraju uzeti u obzir načelo povrata troškova vodnih usluga, uključujući troškove zaštite okoliša i troškove korištenja resursâ, imajući u vidu ekonomsku analizu provedenu sukladno Prilogu III. te direktive i posebno u skladu s načelom da onečišćivač plaća. Te države dužne su posebice osigurati da politika cijena vode predstavlja odgovarajući poticaj korisnicima da resurse koriste učinkovito i da time doprinesu ostvarenju ciljeva u pogledu okoliša postavljenih Direktivom 2000/60. Kada je riječ o članku 2. točki 38. te direktive, on definira „vodne usluge“ kao sve usluge koje za kućanstva, javne ustanove ili bilo koju gospodarsku aktivnost osiguravaju, s jedne strane, zahvaćanje, akumuliranje, skladištenje, pročišćavanje i distribuciju površinske ili podzemne vode i, s druge strane, prikupljanje i pročišćavanje otpadnih voda koje se zatim ispuštaju u površinske vode.

               45

               Iz navedenih odredbi, kojima se ne definira pojam „usluge“, ne daje se odmah naslutiti je li zakonodavac Unije namjeravao, kako to tvrdi Komisija, primijeniti načelo povrata troškova na sve usluge koje imaju veze sa svakom od aktivnosti navedenih u članku 2. točki 38. podtočki (a) Direktive 2000/60, uz one koje su vezane uz pročišćavanje otpadnih voda iz točke 38. podtočke (b) ili samo, kako to tvrdi Savezna Republika Njemačka, na usluge vezane uz aktivnost opskrbe vodom, pri čemu moraju biti uzeti u obzir svi stadiji te aktivnosti kao što su oni navedeni u točki 38. podtočki (a), i na usluge vezane uz aktivnost pročišćavanja otpadnih voda iz podtočke (b) iste točke.

               46

               Stoga treba prije svega analizirati kontekst i opću strukturu predmetnih odredbi kako bi se provjerilo traži li se, kako to tvrdi Komisija, naplata troškova svih aktivnosti zahvaćanja, akumuliranja, skladištenja, pročišćavanja i distribucije površinske ili podzemne vode.

               47

               Kao prvo, iz materijala za pripremu prijedloga Direktive 2000/60, kako ih je nezavisni odvjetnik rezimirao u točkama 68. i 69. svojeg mišljenja, proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao, s jedne strane, prebaciti na države članice brigu o određivanju na temelju ekonomske analize mjera koje je potrebno usvojiti radi provedbe načela povrata troškova i, s druge strane, promicati naplatu tih troškova a da ju ne proširi na sve usluge vezane uz korištenje vodom, s obzirom na to da su u tom pogledu postojale vrlo različite prakse između država članica, posebice kada je riječ o naplati usluga opskrbe vodom i pročišćavanja otpadnih voda.

               48

               Nadalje, Direktiva 2000/60, kojom se prema članku 9. od država članica traži da uzmu u obzir načelo povrata troškova vodnih usluga i da osiguraju da politika cijena vode potiče korisnike na učinkovito korištenje vodnih resursa te na taj način doprinosi ostvarivanju ciljeva u pogledu okoliša određenih tom direktivom, ne postavlja sama po sebi opću obvezu naplate svih aktivnosti vezanih uz korištenje vode.

               49

               Kao drugo, slijedom navedenoga važno je razmotriti područje primjene navedenih odredbi uzimajući u obzir ciljeve koji se žele realizirati Direktivom 2000/60.

               50

               U tom pogledu treba podsjetiti da je Direktiva 2000/60 okvirna direktiva koja je usvojena na temelju članka 175. stavka 1. UEZ‑a (koji je postao članak 192. UFEU‑a). Njome se postavljaju zajednička načela i opći okvir djelovanja za zaštitu voda te se osigurava koordinacija, integracija, a dugoročno i razvoj općih načela i struktura koji omogućuju zaštitu i ekološki održivo korištenje vode u Europskoj uniji. Države članice moraju naknadno pretočiti zajednička načela i opći okvir propisan tom direktivom tako što trebaju usvojiti niz pojedinačnih mjera u skladu s rokovima predviđenima istom direktivom. Međutim, navedena direktiva nema za cilj potpuno usklađivanje propisa država članica u području koje se tiče vode (presuda Komisija/Luksemburg, C‑32/05, EU:C:2006:749, t. 41.).

               51

               Iz uvodne izjave 19. Direktive 2000/60 vidljivo je da je njezin cilj održavanje i unapređivanje vodnog okoliša u Europskoj uniji. Taj cilj se u prvom redu odnosi na kvalitetu dotičnih voda. Kontrola količine je dopunski element u osiguravanju dobre kvalitete voda, pa bi slijedom toga trebalo uspostaviti i mjere za osiguranje količine u svrhu postizanja dobre kvalitete.

               52

               Ustvrdivši da postojeći uvjeti i potrebe u tom pogledu traže specifična rješenja, zakonodavac Unije želio je, kako to proizlazi među ostalim iz uvodne izjave 13. Direktive 2000/60, da se ta različitost rješenja uzme u obzir kod planiranja i realizacije mjera za zaštitu i ekološki održivo korištenje voda u okviru riječnog sliva te da se odluke donose na razini što je moguće bližoj mjestima gdje je voda izložena nekom utjecaju ili gdje se koristi. Slijedom toga, a ne zadirući u važnost politika određivanja cijene vode i načela da zagađivač plaća, koju naglašava i predmetna direktiva, prednost bi trebalo dati akcijama koje potpadaju pod odgovornost zemalja članica, izradom programa mjera prilagođenih regionalnim i lokalnim uvjetima.

               53

               Stoga, kao što je nezavisni odvjetnik među ostalim istaknuo u točki 72. svojeg mišljenja, Direktiva 2000/60 u osnovi počiva na načelima upravljanja riječnim slivom, postavljanjem ciljeva u pogledu vodene mase, planiranja i izrade programa, ekonomske analize i modaliteta naplate vode, uzimanja u obzir posljedica za okoliš te socijalnih i ekonomskih posljedica povrata troškova, kao i zemljopisnih i klimatskih uvjeta pojedine regije ili pojedinih regijâ.

               54

               U tom kontekstu, članak 11. Direktive 2000/60 predviđa da je svaka država članica dužna osigurati uspostavu programa mjera za svako vodno područje ili za dio međunarodnog vodnog područja na svojem državnom području, koji vodi računa o rezultatima analiza iz članka 5. te direktive, radi realizacije ciljeva postavljenih u njezinom članku 4. Prema članku 11. stavku 3. točki (b) navedene direktive, mjere za povrat troškova vodnih usluga, kako su predviđene u članku 9. Direktive 2000/60, dio su minimalnih zahtjeva koje treba sadržavati takav program.

               55

               Očito je stoga da mjere za povrat troškova vodnih usluga predstavljaju jedan od instrumenata koje države članice imaju na raspolaganju za upravljanje kakvoćom vode čija je svrha racionalno korištenje resursa.

               56

               No iako, kako to s pravom ističe Komisija, različite aktivnosti nabrojene u članku 2. točki 38. Direktive 2000/60, poput zahvaćanja ili akumuliranja, mogu imati posljedice na stanje vodenih masa te u tom smislu mogu dovesti u pitanje ostvarivanje ciljeva postavljenih tom direktivom, iz toga se samim time ne može zaključiti da bi, u svakom slučaju, izostanak naplate takvih aktivnosti nužno bio štetan za ostvarivanje tih ciljeva.

               57

               U tom pogledu, članak 9. stavak 4. Direktive 2000/60 predviđa da je državama članicama dopušteno u određenim slučajevima ne primijeniti povrat troškova pojedine aktivnosti korištenja vode, u mjeri u kojoj se time ne dovode u pitanje svrha i postizanje ciljeva te direktive.

               58

               Iz toga slijedi da ciljevi Direktive 2000/60 ne impliciraju nužno da odredbe članka 2. točke 38. podtočke (a) navedene direktive treba tumačiti u smislu da se na sve aktivnosti koje se navode u tim odredbama primjenjuje načelo povrata troškova, kako to tvrdi Komisija.

               59

               Pod tim pretpostavkama, iz činjenice da Savezna Republika Njemačka nije primjenjivala navedeno načelo na neke od tih aktivnosti ne može se samo po sebi, bez bilo kakvog drugog prigovora, zaključiti da je spomenuta država članica time povrijedila obveze iz članka 2. točke 38. i članka 9. Direktive 2000/60.

               60

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, tužbu Komisije valja odbiti.

         Troškovi

               61

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Savezna Republika Njemačka postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. spomenutog poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, valja odlučiti da će Kraljevina Danska, Mađarska, Republika Austrija, Republika Finska, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           Kraljevina Danska, Mađarska, Republika Austrija, Republika Finska, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2. prosinca 2014. # Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co.KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-75/13.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2013. lipanj 27.#Xeda International SA i Pace International LLC protiv Europska komisija.#Predmet C-149/12 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 10. ožujka 2004.#Malagutti-Vezinhet SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za naknadu štete.#Predmet T-177/02.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 14. veljače 2008.#Kraljevina Španjolska protiv Komisije Europskih zajednica.#EFSJP.#Predmet T-266/04.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. studenoga 2015.#Abertis Telecom, SA i Retevisión I, SA protiv Europske komisije.#Državne potpore – Digitalna televizija – Potpora za uvođenje zemaljske digitalne televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima u Španjolskoj – Odluka kojom se potpore djelomično proglašavaju spojivima i djelomično nespojivima s unutarnjim tržištem – Prednost – Usluga od općega gospodarskog interesa – Članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a – Nove potpore – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-541/13.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 11. lipnja 2009. # Omar Mohammed Othman protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje. # Predmet T-318/01.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 2012. siječanj 19.#Xeda International SA i Pace International LLC protiv Europska komisija.#Predmet T-71/10.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 13. studenog 2014. # Natura Selection, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-549/10.