title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. studenoga 2018.#Dermod Patrick O'Brien protiv Ministry of Justice.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 97/81/EZ – Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Radnici s nepunim radnim vremenom – Starosna mirovina – Izračun iznosa mirovine – Uzimanje u obzir razdoblja obnašanja dužnosti prije isteka roka za prenošenje Direktive 97/81/EZ – Primjena bez odgode na buduće učinke situacije koja je nastala za vrijeme važenja bivšeg zakona.#Predmet C-432/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      7. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 97/81/EZ – Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Radnici s nepunim radnim vremenom – Starosna mirovina – Izračun iznosa mirovine – Uzimanje u obzir razdoblja obnašanja dužnosti prije isteka roka za prenošenje Direktive 97/81/EZ – Primjena bez odgode na buduće učinke situacije koja je nastala za vrijeme važenja bivšeg zakona”
      U predmetu C‑432/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine), odlukom od 12. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 17. srpnja 2017., u postupku

         Dermod Patrick O’Brien

      protiv

         Ministry of Justice, prije Department for Constitutional Affairs,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. lipnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za D. P. O’Briena, C. Jones, solicitor, i T. Burton, barrister, te R. Crasnow, QC, i R. Allen, QC,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon i C. Crane, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Cavanagha, QC, i R. Hilla, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i N. Yerrell, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998., L 14, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998. (SL 1998., L 131, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 137.; u daljnjem tekstu: Direktiva 97/81).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Dermoda Patricka O’Briena i Ministry of Justice (Ministarstvo pravosuđa, Ujedinjena Kraljevina), prije Department for Constitutional Affairs (Odjel za ustavne stvari), u pogledu iznosa njegove starosne mirovine na temelju sudskih dužnosti koje je obavljao u nepunom radnom vremenu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s Direktivom 98/23 o proširenju Direktive 97/81 [na] Ujedinjenu Kraljevinu Velike Britanije i Sjeverne Irske, rok toj državi članici za prenošenje te direktive istekao je 7. travnja 2000.

               4

               Članak 1. Direktive 97/81 navodi da je svrha te direktive provesti u djelo Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom, koji su 6. lipnja 1997. sklopili europski socijalni partneri (UNICE, CEEP i ETUC) (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum).

               5

               Članak 4. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Načelo nediskriminacije”, predviđa:

                        „1.

                        Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.

                        2.

                        Prema potrebi se primjenjuje načelo pro rata temporis.

                        3.

                        Postupak primjene ove klauzule definiraju države članice i/ili socijalni partneri, vodeći računa o europskom zakonodavstvu, nacionalnom pravu, kolektivnim ugovorima i praksi.

                  […]”

            Pravo Ujedinjene Kraljevine

               6

               Mirovine sudaca uređene su Judicial Pensions Actom 1981 (Zakon iz 1981. o mirovinama pravosudnih profesija, u daljnjem tekstu: Zakon iz 1981.) i Judicial Pensions and Retirement Actom 1993 (Zakon iz 1993. o mirovinama i umirovljenju pravosudnih profesija, u daljnjem tekstu: Zakon iz 1993.).

               7

               Zakon iz 1981. odnosi se na osobe koje su imenovane na dužnost prije 31. ožujka 1995., osim ako potonje optiraju da im se mirovina isplaćuje prema Zakonu iz 1993. Zakon iz 1993. primjenjuje se na osobe koje su imenovane na dužnost nakon 31. ožujka 1995.

               8

               Na temelju tih zakona, mirovina se isplaćuje svakoj osobi koja odlazi u mirovinu nakon obnašanja „sudačke dužnosti koja ispunjava propisane uvjete” (qualifying judicial office), pod uvjetom da su te osobe navršile 65 godina života i da su, u pogledu osoba na koje se primjenjuje Zakon iz 1993., obnašale navedenu dužnost u trajanju od najmanje pet godina.

               9

               Na datum na koji je D. P. O’Brien umirovljen suci s punim radnim vremenom i suci s nepunim radnim vremenom, koji su za svoj rad primali plaću, obnašali su „sudačku dužnost koja ispunjava propisane uvjete”, ali suci s nepunim radnim vremenom, koji su za svoj rad primali dnevni honorar, primjerice recorders, nisu.

               10

               I Zakon iz 1981. i Zakon iz 1993. predviđaju da se iznos mirovine za suce s punim radnim vremenom određuje na temelju zadnje godišnje plaće i broja godina provedenih obnašajući sudačku dužnost na dan odlaska u mirovinu.

               11

               Na temelju Zakona iz 1981., circuit judge (sudac na drugostupanjskom sudu) morao je dokazati radni staž od 15 godina kako bi mogao ostvariti mirovinu u iznosu od polovine zadnje godišnje plaće. Odgovarajuće razdoblje na temelju Zakona iz 1993. iznosi 20 godina.

               12

               Oba sustava predviđaju da sudac koji je imao kraću karijeru ostvaruje razmjerno manju mirovinu, koja odgovara trajanju obnašanja dužnosti. Prilikom umirovljenja također se isplaćivao paušalni iznos, koji se temeljio na iznosu godišnje mirovine.

               13

               Ujedinjenja Kraljevina prenijela je Direktivu 97/81 s Part‑time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000 (SI 2000/1551) (Uredba br. 1551 iz 2000. o radnicima s nepunim radnim vremenu (sprečavanje nejednakog postupanja)), koji je stupio na snagu 1. srpnja 2000. Navedena uredba propisuje da poslodavac s radnikom s nepunim radnim vremenom ne smije postupati manje povoljno nego s radnikom s punim radnim vremenom u usporedivoj situaciji i da se u tom smislu mora primijeniti načelo pro rata temporis, osim ako primjena tog načela nije prikladna.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               D. P. O’Brien, upisan u odvjetničku komoru 1962., imenovan je za Queen’s Counsela 1983. Obavljao je dužnost recordera pri Crown Courtu od 1. ožujka 1978. do 31. ožujka 2005., datuma na koji je otišao u mirovinu u dobi od 65 godina. Kao recorder nije primao plaću, nego dnevni honorar.

               15

               U lipnju 2005. D. P. O’Brien zatražio je od Odjela za ustavne stvari mirovinu na istoj osnovi, prilagođenoj pro rata temporis, poput one koja se isplaćuje bivšim sucima koji su radili s punim radnim vremenom i obnašali iste ili slične dužnosti kao on. Odjel za ustavne stvari obavijestio ga je da nije obuhvaćen kategorijama sudaca koji mogu ostvariti sudačku mirovinu.

               16

               U rujnu 2005. D. P. O’Brien obratio se Employment Tribunalu (Radni sud, Ujedinjena Kraljevina), ističući da ima pravo na takvu mirovinu na temelju Direktive 97/81 i propisa koji tu direktivu prenose u nacionalno pravo. Taj je sud prihvatio njegov zahtjev, no taj zahtjev nije bio uspješan u žalbenom postupku pred Employment Appeal Tribunalom (Žalbeni radni sud, Ujedinjena Kraljevina) i potom pred Court of Appealom (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina). Nastavno na tužbu koja je pred njim podnesena, Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) obratio se Sudu sa zahtjevom za prethodnu odluku.

               17

               Presudom od 1. ožujka 2012., O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110), Sud je, nakon što je podsjetio da je na nacionalnom sudu da utvrdi treba li smatrati da je D. P. O’Brien bio radnik s nepunim radnim vremenom, u smislu članka 2. točke 1. Okvirnog sporazuma, presudio da nacionalno pravo ne smije uspostaviti razliku između sudaca s punim radnim vremenom i sudaca s nepunim radnim vremenom kojima se isplaćuju dnevni honorari, osim ako objektivni razlozi opravdavaju takvo različito postupanje.

               18

               Nakon te presude Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) presudio je u presudi od 6. veljače 2013. da se tijekom razdoblja u glavnom postupku D. P. O’Briena trebalo smatrati radnikom s nepunim radnim vremenom u smislu članka 2. točke 1. Okvirnog sporazuma i da nije bilo pruženo nikakvo objektivno opravdanje za odstupanje od načela da se sucima s nepunim radnim vremenom isplaćuje plaća na istoj osnovi kao ona sudaca s punim radnim vremenom, pod uvjetom prilagodbe pro rata temporis. Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) stoga je D. P. O’Brienu priznao pravo na mirovinu pod istim uvjetima kao circuit judge (sudac drugostupanjskog suda).

               19

               Predmet je potom vraćen Employment Tribunalu (Radni sud) radi utvrđivanja iznosa mirovine na koju D. P. O’Brien ima pravo. Pred tim sudom postavilo se pitanje treba li prilikom utvrđivanja tog iznosa uzeti u obzir cjelokupno trajanje dužnosti koje je obnašao D. P. O’Brien od datuma svojeg imenovanja 1. ožujka 1978., tj. 27 godina, ili samo trajanje dužnosti koje je obnašao od datuma isteka roka za prenošenje Direktive 97/81, tj. manje od 5 godina. Employment Tribunal (Radni sud) smatrao je da treba uzeti u obzir cjelokupno trajanje dužnosti, no Employment Appeal Tribunal (Žalbeni radni sud) presudio je suprotno. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) potvrdio je potonju odluku. D. P. O’Brien podnio je žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               20

               Prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, većina članova Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) sklona je stajalištu da Direktiva 97/81 zabranjuje diskriminaciju radnika u nepunom radnom vremenu kad se ostvare uvjeti za mirovinu. Ta se direktiva primjenjuje ratione temporis kad se uvjeti za mirovinu ostvare nakon datuma njezina stupanja na snagu. U slučaju kad je dio staža skupljen prije tog datuma, ta se direktiva primjenjuje na buduće učinke takve situacije.

               21

               Međutim, prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, Sud se još nije imao prilike izjasniti o argumentu da se mirovina treba smatrati, kao što bi se moglo izvesti iz presude od 6. listopada 1993., Ten Oever (C‑109/91, EU:C:1993:833), odgođenom naknadom za koju se prava stječu tijekom razdoblja obavljanja aktivnosti koja je predmet naknade. Kad bi se takav argument prihvatio, Direktiva 97/81 u skladu s načelom zabrane retroaktivnosti ne bi mogla utjecati na stečena prava ili, kao u slučaju D. P. O’Briena, na prava koja nisu stečena prije njezina stupanja na snagu, u nedostatku odredbe u toj direktivi kojom se odstupa od toga načela. Iako je većina članova suda koji je uputio zahtjev sklona mišljenju da rješenje iz presude od 6. listopada 1993., Ten Oever (C‑109/91, EU:C:1993:833), nije primjenjivo na glavni postupak, ona ipak smatra da rješenje koje treba primijeniti nije očito.

               22

               U tim je okolnostima Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li u skladu s Direktivom 97/81 i osobito člankom 4. Okvirnog sporazuma u prilogu navedenoj direktivi o načelu nediskriminacije uzimati u obzir razdoblja rada navršena prije roka za prenošenje Direktive prilikom određivanja starosne mirovine radnika s nepunim radnim vremenom ako se ona uzimaju u obzir prilikom određivanja mirovine usporedivog radnika s punim radnim vremenom?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 97/81 tumačiti na način da se razdoblja radnog staža prije datuma isteka roka za prenošenje te direktive, koja se uzimaju u obzir radi utvrđivanja mirovine radnika s punim radnim vremenom, moraju uzeti u obzir radi utvrđivanja prava na mirovinu usporedivog radnika s nepunim radnim vremenom.

               24

               U ovom slučaju valja navesti da je D. P. O’Brien obavljao dužnost suca u nepunom radnom vremenu uz naknadu na temelju dnevnih honorara od 1. ožujka 1978. do 31. ožujka 2005., tj. pretežnim dijelom u razdoblju prije isteka roka za prenošenje Direktive 97/81 u Ujedinjenoj Kraljevini, tj. 7. travnja 2000. Međutim, u tom razdoblju nacionalnim uređenjem sudačkih mirovina nije bilo predviđeno da suci s nepunim radnim vremenom kojima se isplaćuju dnevni honorari imaju pravo na mirovinu na temelju tih dužnosti.

               25

               Nadalje, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da suci pravo na mirovinu na temelju uređenja sudačkih mirovina koji se primjenjuje na Englesku i Wales stječu ovisno o razdobljima radnog staža koji daju pravo na mirovinu. Relevantni sustavi mirovina su sustavi „zadnje plaće”, na temelju kojih se mirovina sudaca izračunava množenjem određenog dijela zadnje godišnje plaće i ukupnog broja godina i dana radnog staža na datum odlaska u mirovinu.

               26

               Valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, postupovna pravila općenito primjenjuju od datuma svojeg stupanja na snagu (presuda od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 45.), za razliku od materijalnih pravila, koja se obično tumače na način da se na situacije okončane prije njihova stupanja na snagu primjenjuju samo ako iz njihove formulacije, svrhe ili strukture jasno proizlazi da im valja priznati takav učinak (vidjeti u tom smislu presude od 12. studenoga 1981., Meridionale Industria Salumi i dr., 212/80 do 217/80, EU:C:1981:270, t. 9. i od 23. veljače 2006., Molenbergnatie, C‑201/04, EU:C:2006:136, t. 31.).

               27

               Valja dodati da se novo pravno pravilo primjenjuje počevši od stupanja na snagu akta kojim je ono uspostavljeno te da se, iako se ne primjenjuje na pravne situacije nastale i u cijelosti okončane prije tog stupanja na snagu, odmah primjenjuje na buduće učinke situacija nastalih za vrijeme važenja bivšeg zakona kao i na nove pravne situacije. Drukčije vrijedi, poštujući načelo zabrane retroaktivnosti pravnih akata, samo u slučaju kada se uz novo pravilo donesu posebne odredbe kojima se izričito određuju uvjeti njegove vremenske primjene (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2015., Komisija/Moravia Gas Storage, C‑596/13 P, EU:C:2015:203, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Najprije valja podsjetiti na to da ni Direktiva 97/81 ni Okvirni sporazum ne odstupaju od načela navedenog u prethodnoj točki (presuda od 10. lipnja 2010., Bruno i dr., C‑395/08 i C‑396/08, EU:C:2010:329, t. 54.).

               29

               Stoga valja ispitati ima li postupno stjecanje prava na mirovinu tijekom razdoblja koje prethodi datumu isteka roka za prenošenje Direktive 97/81 u Ujedinjenoj Kraljevini za učinak da se pravna situacija tužitelja u glavnom postupku treba smatrati u cijelosti okončanom na taj datum.

               30

               Vlada Ujedinjene Kraljevine u tom smislu ističe da se odgođene naknade u obliku prava na mirovinu povećavaju na isti način kao i drugi oblici naknada. U slučaju sustava sudačkih mirovina u glavnom postupku, mirovina se stječe na temelju uzastopnih razdoblja radnog staža koja svako otvaraju pravo na mirovinu, pri čemu se prava na mirovinu povećavaju postupno kako svako razdoblje radnog staža završava. Prema tome, budući da na kraju svakog razdoblja radnog staža odgovarajuće pravo na stečenu mirovinu iscrpljuje svoje učinke, ne mogu se uzimati u obzir prava na mirovinu stečena prije datuma isteka roka za prenošenje Direktive 97/81 u Ujedinjenoj Kraljevini.

               31

               Upućujući u tom smislu na presude od 17. svibnja 1990., Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209), i od 6. listopada 1993., Ten Oever (C‑109/91, EU:C:1993:833), vlada Ujedinjene Kraljevine ističe posebnost tog oblika naknade, koja se sastoji od vremenskog razdvajanja između uspostave prava na mirovinu, koja se ostvaruje postupno tijekom cijele karijere radnika, i stvarne isplate te naknade, koja se odgađa do neke određene starosti.

               32

               Međutim, valja podsjetiti, s jedne strane, da se okolnosti glavnog postupka razlikuju od onih koje su dovele do tih presuda, u kojima je bilo riječi o vremenskim učincima presude.

               33

               U tom smislu valja podsjetiti na to da se pitanje retroaktivnog učinka pravnog pravila ne može miješati s pitanjem vremenskih učinaka presude Suda. Kao što je to on naveo u svojoj presudi o 17. svibnja 1990., Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209), uvjeti kojima je podvrgnuto vremensko ograničenje učinaka presude odnose se na postojanje ozbiljnih problema koje bi ona mogla uzrokovati za prošlost.

               34

               U ovom slučaju valja utvrditi da vlada Ujedinjene Kraljevine ni u kojem trenutku nije zatražila od Suda da vremenski ograniči učinke presude od 1. ožujka 2012., O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110). Slično ograničenje može se dopustiti samo u presudi kojom se odlučuje o traženom tumačenju (vidjeti u tom smislu presudu od 17. svibnja 1990., Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, t. 41.).

               35

               S druge strane, što se tiče argumenta vlade Ujedinjene Kraljevine da treba razlikovati izračun radnog staža potrebnog za mirovinu i prava na mirovinu, valja navesti da okolnost da je pravo na mirovinu konačno stečeno na kraju odgovarajućeg razdoblja radnog staža ne omogućuje zaključak da se pravna situacija radnika mora smatrati u cijelosti okončanom. U tom smislu valja zaključiti da će se radnik moći stvarno pozvati na to pravo radi isplate svoje mirovine tek naknadno i uzimajući u obzir relevantna razdoblja radnog staža.

               36

               Posljedično, u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj uspostava prava na mirovinu obuhvaća razdoblja i prije i poslije isteka roka za prenošenje Direktive 97/81, valja smatrati da je utvrđivanje tih prava uređeno odredbama te direktive, uključujući razdoblja radnog staža prije njezina stupanja na snagu.

               37

               Takvu situaciju u tom smislu treba razlikovati od one koju spominje vlada Ujedinjene Kraljevine u prilog svojim argumentima, tj. situaciju kolega tužitelja u glavnom postupku koji su u mirovinu otišli prije isteka roka za prenošenje Direktive 97/81.

               38

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 97/81 treba tumačiti na način da se, u slučaju poput onoga u glavnom postupku, razdoblja radnog staža prije datuma isteka roka za prenošenje te direktive moraju uzeti u obzir prilikom utvrđivanja prava na mirovinu.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998., treba tumačiti na način da se, u slučaju poput onoga u glavnom postupku, razdoblja radnog staža prije datuma isteka roka za prenošenje Direktive 97/81, kako je izmijenjena Direktivom 98/23, moraju uzeti u obzir prilikom utvrđivanja prava na mirovinu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. studenoga 2018.#K i B protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Nadležnost Suda – Direktiva 2003/86/EZ – Pravo na spajanje obitelji – Članak 12. – Nepoštovanje roka od tri mjeseca nakon odobrenja međunarodne zaštite – Osoba koja uživa status supsidijarne zaštite – Odbijanje zahtjeva za izdavanje vize.#Predmet C-380/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Nadležnost Suda – Direktiva 2003/86/EZ – Pravo na spajanje obitelji – Članak 12. – Nepoštovanje roka od tri mjeseca nakon odobrenja međunarodne zaštite – Osoba koja uživa status supsidijarne zaštite – Odbijanje zahtjeva za izdavanje vize”
      U predmetu C‑380/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska), odlukom od 21. lipnja 2017., koju je Sud zaprimio 26. lipnja 2017., u postupku

         K,

         B

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: R. Şereş, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobe K i B, C. J. Ullersma i L. van Leer, advocaten,

               –

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman i H. S. Gijzen, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 1. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba K i B, državljana trećih država, s jedne strane, i Staatssecretarisa van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: državni tajnik), s druge strane, u vezi s odbijanjem potonjeg zahtjeva za izdavanje vize za boravak dulji od tri mjeseca u okviru spajanja obitelji.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2003/86

               3

               U uvodnoj izjavi 8. Direktive 2003/86 navedeno je:
               „Posebna pažnja trebala bi se pokloniti izbjegličkoj situaciji u vezi s razlozima koji su ih natjerali na bijeg iz svoje zemlje i priječe im tamo vođenje normalnog obiteljskog života. Povoljniji uvjeti trebali bi se stoga predvidjeti za ostvarenje njihova prava na spajanje obitelji.”

               4

               Članak 3. stavak 2. točka (c) ove direktive propisuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje kada [je] sponzor [državljanin treće zemlje koji]:
               […]

                        (c)

                        ovlašten je boraviti u državi članici na osnovi supsidijarnog oblika zaštite u skladu s međunarodnim obvezama, nacionalnim zakonodavstvom ili praksom država članica ili traži [dozvolu boravka] na toj osnovi te je u očekivanju odluke o svojem statusu.”

               5

               U članku 4. stavku 1. te direktive navedeni su članovi obitelji sponzora kojima države članice dopuštaju ulazak i boravak u skladu s tom direktivom.

               6

               U članku 5. stavku 5. Direktive 2003/86 navodi se da:
               „Prilikom ispitivanja zahtjeva države članice procjenjuju najbolje interese maloljetne djece.”

               7

               Članak 7. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Kada je podnesen zahtjev za spajanje obitelji, država članica u pitanju može tražiti od osobe koja je podnijela zahtjev dostavljanje dokaza da sponzor ima:

                        (a)

                        smještaj koji se smatra normalnim za usporedivu obitelj u istoj regiji i koji udovoljava općim zdravstvenim i sigurnosnim standardima na snazi u državi članici u pitanju;

                        (b)

                        osiguranje od bolesti u pogledu svih rizika koji se uobičajeno pokrivaju za svoje vlastite državljane u državi članici u pitanju za sebe i članove svoje obitelji;

                        (c)

                        stabilna i redovita novčana sredstva koja su dovoljna za vlastito uzdržavanje i izdržavanje članova njegove/njezine obitelji, bez pribjegavanja sustavu socijalne pomoći države članice u pitanju. […]”

               8

               Člancima 10. i 11. te direktive propisana su pravila koja države članice trebaju primijeniti na osobe koje priznaju kao izbjeglice.

               9

               Članak 12. iste direktive glasi:
               „1.   Iznimno od članka 7., države članice ne traže da izbjeglica i/ili njegovi članovi obitelji dostave, u pogledu zahtjeva koji se odnose na one članove obitelji navedene u članku 4. stavku 1., dokaz da izbjeglica ispunjava uvjete navedene u članku 7.
               […]
               Države članice mogu tražiti od izbjeglice da udovolji uvjetima navedenima u članku 7. stavku 1. ako zahtjev za spajanje obitelji nije podnesen u roku od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice.
               2.   Iznimno od članka 8., države članice ne traže od izbjeglice boravište na njihovu državnom području određeno vrijeme, prije nego što mu se njegova/njezina obitelj pridružila.”

               10

               Članak 17. Direktive 2003/86 propisuje:
               „Države članice uzimaju u obzir prirodu i čvrstoću obiteljskih odnosa osobe, trajanje njezina boravišta u državi članici i postojanje obiteljskih, kulturnih i socijalnih veza s njegovom/njezinom državom porijekla prilikom odbijanja zahtjeva, povlačenja ili odbijanja obnavljanja boravišne dozvole ili odlučivanja o nalogu za premještaj sponzora ili članova njegove obitelji.”

         Direktiva 2004/83/EZ

               11

               U uvodnoj izjavi 25. Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.) propisano je:
               „Potrebno je uvesti kriterije na temelju kojih će se tražiteljima međunarodne zaštite priznavati da ispunjavaju uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite. Ti bi kriteriji trebali biti utvrđeni na temelju obveza koje proizlaze iz međunarodnih pravnih akata o ljudskim pravima i na temelju postojeće prakse u državama članicama.”

         Direktiva 2011/95/EU

               12

               U uvodnoj izjavi 34. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.) propisano je:
               „Potrebno je uvesti kriterije na temelju kojih će se tražiteljima međunarodne zaštite priznavati da ispunjavaju uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite. Ti bi kriteriji trebali biti utvrđeni na temelju obveza koje proizlaze iz međunarodnih pravnih akata o ljudskim pravima i na temelju postojeće prakse u državama članicama.”

            Nizozemsko pravo

               13

               Člankom 29. stavcima 1., 2. i 4. Vreemdelingenweta 2000. (Zakon o strancima iz 2000.) propisano je:
               „1.   Dozvola privremenog boravka […] može se odobriti stranom državljaninu koji:

                        (a)

                        ima status izbjeglice; ili

                        (b)

                        s dostatnom sigurnošću dokaže postojanje valjanih razloga za pretpostavku da u slučaju protjerivanja postoji stvaran rizik:

                                 1.

                                 smrtne kazne ili smaknuća;

                                 2.

                                 mučenja ili nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne; ili

                                 3.

                                 ozbiljne i individualne prijetnje životu ili osobi civila zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.

                  2.   Dozvola privremenog boravka iz članka 28. može se odobriti i u nastavku navedenim članovima obitelji ako su u trenutku dolaska stranog državljanina o kojem je riječ, bili dio njegove obitelji te su ušli u Nizozemsku isto kada i on ili mu se pridružili u roku od tri mjeseca nakon što mu je izdana dozvola privremenog boravka […].
               […]
               4.   Dozvola privremenog boravka […] može se odobriti i članu obitelji u smislu stavka 2. koji se stranom državljaninu iz stavka 1. jednostavno nije pridružio u roku od tri mjeseca nakon izdavanja dozvole boravka […] potonjem državljaninu, ako je u tom roku od tri mjeseca u korist tog člana obitelji podnesen zahtjev za izdavanje vize za boravak dulji od tri mjeseca ili ga je on sam podnio.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               F. G., državljanin treće države, osoba je koja od 23. rujna 2014. u Nizozemskoj uživa status supsidijarne zaštite.

               15

               Dana 22. siječnja 2015. podnijela je zahtjev za izdavanje vize u okviru spajanja obitelji za osobu K koja je njezin supružnik i osobu B, koja je njezina maloljetna kći.

               16

               Državni je tajnik 20. travnja 2015. odbio taj zahtjev zbog toga što je bio podnesen više od tri mjeseca nakon što je F. G. dobio dozvolu boravka u Nizozemskoj, pri čemu to kašnjenje nije bilo opravdano.

               17

               Nakon pritužbe osoba K i B, državni je tajnik odlukom od 8. studenoga 2015. održao na snazi svoju prvotnu odluku.

               18

               Osobe K i B podnijele su tužbu protiv te odluke Rechtbanku Den Haag zittingsplaats Amsterdam (Sud u Haagu, sa sjedištem u Amsterdamu, Nizozemska). Presudom od 24. lipnja 2016. taj je sud odbio tu tužbu.

               19

               Protiv te presude osobe K i B podnijele su žalbu sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               20

               Taj sud smatra da, u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2003/86, situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene te direktive, s obzirom na to da je sponzor osoba koja uživa status supsidijarne zaštite.

               21

               Međutim, odredbe te direktive ipak se izravno i bezuvjetno primjenjuju na osobe koje uživaju status supsidijarne zaštite, s obzirom na to da je nizozemski zakonodavac odabrao na njih primijeniti te odredbe kako bi im osigurao istovjetno postupanje poput onog zajamčenog izbjeglicama.

               22

               Iako sud koji je uputio zahtjev zbog toga smatra da je tumačenje članka 12. stavka 1. Direktive 2003/86 odlučujuće za ishod spora u glavnom postupku, on nastoji doznati je li Sud, s obzirom na presudu od 18. listopada 2012., Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638) u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku nadležan odgovoriti na prethodno pitanje o tumačenju te odredbe.

               23

               U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati jesu li pravila o podnošenju zahtjeva u okviru spajanja obitelji, predviđena nizozemskim zakonodavstvom, spojiva s tom odredbom.

               24

               U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li Sud s obzirom na članak 3. stavak 2. točku (c) Direktive [2003/86] i na presudu od 18. listopada 2012., Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638) nadležan odgovoriti na prethodna pitanja nizozemskih sudova o tumačenju odredaba te direktive u predmetu koji se odnosi na pravo boravka člana obitelji osobe koja uživa status supsidijarne zaštite, ako je ta direktiva u nizozemskom pravu učinjena izravno i bezuvjetno primjenjivom na osobe koje uživaju status supsidijarne zaštite?

                        2.

                        Protivi li se uređenju Direktive [2003/86] nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prema kojoj se zahtjev za uzimanje u obzir radi spajanja obitelji u skladu s povoljnijim odredbama poglavlja V. te direktive može odbiti samo zbog toga što nije bio podnesen u roku navedenom u članku 12. stavku 1. trećem podstavku?
                        Je li za odgovor na to pitanje relevantno to da se u slučaju prekoračenja gore navedenog roka može podnijeti – neovisno o tome je li to nakon odbijanja ili ne – zahtjev za spajanje obitelji u okviru kojeg se ispituje jesu li ispunjene pretpostavke iz članka 7. Direktive [2003/86] i jesu li uzeti u obzir interesi i okolnosti navedeni u članku 5. stavku 5. i članku 17. iste direktive?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               25

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita je li Sud nadležan, u smislu članka 267. UFEU‑a, za tumačenje članka 12. stavka 1. Direktive 2003/86 u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je taj sud pozvan izjasniti se o pravu na spajanje obitelji osobe koja uživa status supsidijarne zaštite, ako je ta odredba nacionalnim pravom učinjena izravno i bezuvjetno primjenjivom na takvu situaciju.

               26

               Člankom 3. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2003/86 pojašnjeno je da se ta direktiva ne primjenjuje kad je sponzor koji je državljanin treće države ovlašten boraviti u državi članici na osnovi supsidijarnog oblika zaštite u skladu s međunarodnim obvezama, nacionalnim zakonodavstvom ili praksom država članica.

               27

               Iz samog teksta te odredbe doista proizlazi da se ona odnosi na supsidijarne oblike zaštite odobrene u međunarodnom ili nacionalnom kontekstu, a da se ne odnosi izravno na status supsidijarne zaštite koji je predviđen pravom Unije.

               28

               Međutim, iz toga se ne može zaključiti da je Direktiva 2003/86 primjenjiva na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj sponzor uživa taj status.

               29

               Naime, valja podsjetiti na to da je, kao prvo, status supsidijarne zaštite koji je predviđen pravom Unije uspostavljen Direktivom 2004/83, donesenom nakon Direktive 2003/86. Nepostojanje izričitog upućivanja na taj status u toj direktive ne može se stoga smatrati odlučujućim.

               30

               Kao drugo, iz izmijenjenog prijedloga Direktive Vijeća o pravu na spajanje obitelji [COM(2000) 624 final], koji je Komisija podnijela 10. listopada 2000. (SL 2001., C 62 E, str. 99.), proizlazi da je slučaj isključenja iz članka 3. stavka 2. točke (c) Direktive 2003/86 u tu direktivu uvršten upravo radi budućeg uvođenja statusa supsidijarne zaštite zajedničkog državama članicama, povodom kojeg je Komisija namjeravala predložiti uvrštavanje odredaba o spajanju obitelji prilagođenih za državljane trećih država koji uživaju takav status, što daje naslutiti da je taj slučaj isključenja doista bio predviđen kako bi se iz područja primjene te direktive isključili državljani trećih država.

               31

               Kao treće, iz uvodne izjave 25. Direktive 2004/83 i uvodne izjave 34. Direktive 2011/95 proizlazi da kriteriji koje trebaju ispuniti podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu kako bi ostvarili pravo na supsidijarnu zaštitu moraju biti utvrđeni na temelju međunarodnih obveza i postojeće prakse u državama članicama.

               32

               Budući da su zajednički kriteriji za odobrenje supsidijarne zaštite stoga utvrđeni po uzoru na postojeća uređenja u državama članicama koja nastoje uskladiti, prema potrebi njihovom zamjenom, članku 3. stavku 2. točki (c) Direktive 2003/86 u velikoj bi mjeri bio oduzet korisni učinak kad bi se on tumačio na način da se ne odnosi na osobe koje uživaju status supsidijarne zaštite predviđen pravom Unije.

               33

               Iz toga slijedi da Direktivu 2003/86 treba tumačiti na način da se ona ne primjenjuje na državljane trećih država koji su članovi obitelji osobe koja uživa status supsidijarne zaštite, poput tužiteljâ u glavnom postupku.

               34

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je on nadležan za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku koji se odnosi na odredbe prava Unije u situacijama u kojima su, neovisno o tome što činjenice iz glavnog postupka ne ulaze izravno u područje primjene tog prava, odredbe tog prava nacionalnim pravom učinjene primjenjivima zbog upućivanja potonjeg na njihov sadržaj (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2011., Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, t. 17., od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 45. i od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 53.).

               35

               Naime, u takvim slučajevima postoji jasan interes Europske unije da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe preuzete iz prava Unije tumače ujednačeno (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 46. i od 22. ožujka 2018., Jacob i Lassus, C‑327/16 i C‑421/16, EU:C:2018:210, t. 34.).

               36

               Stoga je tumačenje Suda odredaba prava Unije u situacijama koje ne ulaze u njihovo područje primjene opravdano kad su te odredbe nacionalnim pravom učinjene izravno i bezuvjetno primjenjivima na takve situacije, kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2011., Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, t. 19.; od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 47. i od 7. studenoga 2013., Romeo, C‑313/12, EU:C:2013:718, t. 33.).

               37

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za tumačenje nacionalnog prava u okviru sustava pravosudne suradnje uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 33. i od 14. lipnja 2017., Online Games i dr., C‑685/15, EU:C:2017:452, t. 45.) pojasnio je da je nizozemski zakonodavac odabrao osigurati osobama koje uživaju status supsidijarne zaštite povoljnije postupanje od onog predviđenog Direktivom 2003/86, primjenom na njih odredaba te direktive koja se odnose na izbjeglice. Taj je sud iz toga zaključio da je, u skladu s nizozemskim pravom, u glavnom postupku obvezan primijeniti članak 12. stavak 1. te direktive.

               38

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da je, kao što je to istaknula i nizozemska vlada, ta odredba nizozemskim pravom učinjena izravno i bezuvjetno primjenjivom na situacije poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku i da stoga postoji jasan interes Unije da se Sud izjasni o zahtjevu za prethodnu odluku.

               39

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje okolnošću da su člankom 3. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2003/86 situacije poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku isključene iz područja primjene te direktive.

               40

               Naime, iz točaka 36. do 43. današnje presude C i A (C‑257/17) proizlazi da takva okolnost ne može dovesti u pitanje nadležnost Suda za izjašnjavanje o zahtjevu za prethodnu odluku u okviru utvrđenom ustaljenom sudskom praksom Suda navedenom u točkama 34. do 36. ove presude.

               41

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da je Sud nadležan, u smislu članka 267. UFEU‑a, za tumačenje članka 12. stavka 1. Direktive 2003/86 u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je sud koji je uputio zahtjev pozvan izjasniti se o pravu na spajanje obitelji osobe koja uživa status supsidijarne zaštite, ako je ta odredba nacionalnim pravom učinjena izravno i bezuvjetno primjenjivom na takvu situaciju.

            Drugo pitanje

               42

               Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita protivi li se članku 12. stavku 1. Direktive 2003/86 nacionalni propis kojime se dopušta odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji koji je podnio član obitelji izbjeglice, na temelju povoljnijih odredaba poglavlja V. te direktive koje se primjenjuju na izbjeglice, zbog toga što je taj zahtjev podnesen više od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice sponzoru, pri čemu je ponuđena mogućnost podnošenja novog zahtjeva u okviru drugog uređenja.

               43

               Člankom 12. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2003/86 predviđeno je da, iznimno od članka 7. te direktive, države članice ne mogu od izbjeglice ili člana njegove obitelji tražiti da u pogledu zahtjeva koji se odnose na članove obitelji navedene u članku 4. stavku 1. te direktive dostave dokaz da izbjeglica ispunjava uvjete navedene u članku 7. te direktive.

               44

               Međutim, iako su, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2003/86, njome za izbjeglice predviđeni povoljniji uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji, među kojima je uređenje iz članka 12. stavka 1. prvog podstavka te direktive, države članice ipak priznanje prava na to uređenje mogu uvjetovati podnošenjem zahtjeva u određenom roku.

               45

               Slijedom navedenog, člankom 12. stavkom 1. trećim podstavkom te direktive pojašnjeno je da države članice mogu tražiti od izbjeglice da udovolji uvjetima navedenima u članku 7. stavku 1. te direktive ako zahtjev za spajanje obitelji nije podnesen u roku od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice.

               46

               Iz članka 12. stavka 1. trećeg podstavka Direktive 2003/86 proizlazi da je zakonodavac Unije države članice ovlastio da, kad je riječ o uvjetima iz članka 7. stavka 1. Direktive 2003/86, primijene standardno uređenje umjesto posebnog uređenja uobičajeno primjenjivog na izbjeglice kad je zahtjev za spajanje obitelji podnesen nakon proteka određenog roka od odobrenja statusa izbjeglice.

               47

               Države članice stoga mogu, ako to ocijene svrsishodnim, ne postupati po zahtjevima za spajanje obitelji koje izbjeglice podnesu u skladu s posebnim uređenjem, predviđenim člankom 12. stavkom 1. Direktive 2003/86, nego u skladu sa standardnim uređenjem primjenjivim na zahtjeve podnesene nakon roka iz članka 12. stavka 1. trećeg podstavka te direktive.

               48

               Članak 12. stavak 1. treći podstavak Direktive 2003/86 ne može se tumačiti na način da državama članicama nameće da smatraju da je neopravdano prekoračenje roka za podnošenje zahtjeva za spajanje obitelji, podnesenog u okviru posebnog uređenja iz članka 12. stavka 1. prvog podstavka te direktive, samo jedan od više elemenata koje treba uzeti u obzir prilikom sveukupne ocjene osnovanosti tog zahtjeva i koji se može procjenjivati u odnosu na druga utvrđenja.

               49

               Naime, s jedne strane, takvim bi se tumačenjem, koje nema uporište u tekstu članka 12. te direktive, oduzela učinkovitost i jasnoća odredbama o ograničenju područja primjene uređenja primjenjivih na zahtjeve za spajanje obitelji koje podnose izbjeglice, a koje države članice mogu uspostaviti na temelju roka utvrđenog člankom 12. stavkom 1. trećim podstavkom te direktive.

               50

               S druge strane, prekoračenje roka za podnošenje zahtjeva za spajanje obitelji iz članka 12. stavka 1. trećeg podstavka Direktive 2003/86 nema izravan utjecaj na odobrenje ulaska ili boravka članova obitelji sponzora, nego samo omogućava određivanje okvira u kojem taj zahtjev treba ispitati. Budući da se ocjena osnovanosti takvog zahtjeva u praksi može provesti tek kad je utvrđeno uređenje primjenjivo na taj zahtjev, utvrđenje prekoračenja tog roka ne može se procjenjivati u odnosu na utvrđenja koja se odnose na osnovanost tog zahtjeva.

               51

               Članak 5. stavak 5. i članak 17. Direktive 2003/86 ne mogu opravdati drukčije rješenje.

               52

               Naime, odluka države članice kojom se zahtijeva ispunjenje uvjeta iz članka 7. stavka 1. te direktive ne onemogućava da se pri naknadnom ispitivanju osnovanosti zatraženog spajanja obitelji uzmu u obzir, u skladu s člankom 5. stavkom 5. i člankom 17. te direktive, najbolji interes maloljetnog djeteta, priroda i čvrstoća obiteljskih odnosa osobe te trajanje njezina boravka u državi članici, kao i postojanje obiteljskih, kulturnih ili socijalnih veza u njezinoj državi porijekla.

               53

               U tom kontekstu, država članica o kojoj je riječ moći će ispuniti zahtjev individualizacije ispitivanja zahtjeva za spajanje obitelji, koji proizlazi iz članka 17. Direktive 2003/86 (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 60.), kojime se osobito nameće uzimanje u obzir posebnosti povezane sa sponzorovim statusom izbjeglice. Situacija izbjeglica stoga, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 8. te direktive, zahtijeva posebnu pažnju, s obzirom na to da im je onemogućeno vođenje normalnog obiteljskog života u njihovoj državi porijekla, da su možda dulje vremensko razdoblje prije nego što im je odobren status izbjeglice bili odvojeni od svoje obitelji i da ispunjenje materijalnih uvjeta iz članka 7. stavka 1. te direktive za njih može biti teže nego što je to za ostale državljane trećih država.

               54

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da tumačenje članka 12. stavka 1. trećeg podstavka Direktive 2003/86, izloženo u točki 48. ove presude, ne onemogućava da se prije donošenja konačne odluke o zatraženom spajanju obitelji, uzmu u obzir svi elementi iz članka 5. stavka 5. i članka 17. te direktive.

               55

               Međutim, iako je zakonodavac Unije ovlastio države članice da, u slučajevima iz članka 12. stavka 1. trećeg podstavka te direktive zahtijevaju ispunjenje uvjeta iz njezina članka 7. stavka 1., on nije odredio modalitete postupanja s nepravodobno podnesenim zahtjevom u okviru posebnog uređenja iz članka 12. stavka 1. prvog podstavka te direktive.

               56

               Slijedom navedenog, s obzirom na to da u tom pogledu ne postoje pravila utvrđena pravom Unije, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, te modalitete treba utvrditi unutarnji pravni poredak države članice o kojoj je riječ, u skladu s načelom postupovne autonomije, pod uvjetom da oni ne budu nepovoljniji od onih koji uređuju slične unutarnje situacije (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano teškim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 22. veljače 2018., INEOS Köln, C‑572/16, EU:C:2018:100, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, niti iz jednog elementa spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da se sa sličnim unutarnjim situacijama u nizozemskom pravu postupa drukčije, niti su se u okviru ovog postupka stranke na to pozvale.

               58

               Kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda svaki slučaj u kojemu se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano otežava primjenu prava Unije mora biti analiziran uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima (vidjeti u tom smislu presudu od 22. veljače 2018., INEOS Köln, C‑572/16, EU:C:2018:100, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               59

               U ovom slučaju, nacionalni propis kojime se dopušta odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji koji je podnio član obitelji izbjeglice, na temelju povoljnijih odredba poglavlja V. Direktive 2003/86, zbog toga što je taj zahtjev podnesen više od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice sponzoru, pri čemu je ponuđena mogućnost podnošenja novog zahtjeva u okviru drugog uređenja, sam po sebi nije takav da u praksi čini nemogućim ili pretjerano teškim izvršavanje prava na spajanje obitelji, priznatog Direktivom 2003/86.

               60

               Naime, odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji podnesenog u okviru nacionalnog uređenja uspostavljenog kako bi se dao učinak članku 12. stavku 1. prvom podstavku te direktive ne znači da se spajanje obitelji neće moći odobriti, s obzirom na to da se to spajanje može odobriti u okviru drugog uređenja, nakon podnošenja zahtjeva u tom smislu.

               61

               Iako kašnjenje i administrativne komplikacije koje podrazumijeva podnošenje novog zahtjeva mogu predstavljati određeni teret za osobu o kojoj je riječ, on ipak nije takvih razmjera da bi se načelno moglo smatrati da u praksi onemogućuje tu osobu da uspješno ostvaruje svoje pravo na spajanje obitelji.

               62

               Međutim, drukčije bi bilo, prije svega, kad bi do odbijanja prvog zahtjeva za spajanje obitelji moglo doći u situacijama u kojima je nepravodobno podnošenje prvog zahtjeva opravdano posebnim okolnostima.

               63

               Nadalje, budući da izbjeglice, u skladu s nacionalnim propisom, ostvarenje svojih prava trebaju zatražiti nedugo nakon odobrenja statusa izbjeglice, u trenutku u kojem njihovo poznavanje jezika i postupaka države članice domaćina može biti vrlo ograničeno, osobe o kojima je riječ moraju biti u potpunosti obaviještene o posljedicama odluke o odbijanju njihova prvog zahtjeva i mjerama koje trebaju poduzeti kako bi uspješno ostvarile svoje pravo na spajanje obitelji.

               64

               Naposljetku, važno je istaknuti da se člankom 12. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 2003/86 samo državama članicama omogućava odstupanje od članka 12. stavka 1. prvog podstavka te direktive, zahtijevanjem od izbjeglice da ispuni uvjete iz članka 7. stavka 1. te direktive.

               65

               Slijedom toga, na izbjeglicu koji je zahtjev za spajanje obitelji podnio više od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice svejedno se moraju primijeniti povoljniji uvjeti za izvršavanje prava na spajanje obitelji, primjenjivi na izbjeglice, navedeni u člancima 10. i 11. ili članku 12. stavku 2. te direktive.

               66

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da se članku 12. stavku 1. Direktive 2003/86 ne protivi nacionalni propis kojime se dopušta odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji koji je podnio član obitelji izbjeglice, na temelju povoljnijih odredba poglavlja V. te direktive koje se primjenjuju na izbjeglice, zbog toga što je taj zahtjev podnesen više od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice sponzoru, pri čemu je ponuđena mogućnost podnošenja novog zahtjeva u okviru drugog uređenja, pod uvjetom da je tim propisom:

                        –

                        predviđeno da se takav razlog odbijanja ne može prihvatiti u situacijama u kojima je nepravodobno podnošenje takvog zahtjeva opravdano posebnim okolnostima;

                        –

                        predviđeno da su osobe o kojima je riječ u potpunosti obaviještene o posljedicama odluke o odbijanju njihova prvog zahtjeva i o mjerama koje trebaju poduzeti kako bi uspješno ostvarile svoje pravo na spajanje obitelji, i

                        –

                        zajamčeno da sponzori priznati kao izbjeglice i dalje uživaju povoljnije uvjete izvršavanja prava na spajanje obitelji predviđene za izbjeglice, propisane člancima 10. i 11. ili člankom 12. stavkom 2. te direktive.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Sud je nadležan, u smislu članka 267. UFEU‑a, za tumačenje članka 12. stavka 1. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je sud koji je uputio zahtjev pozvan izjasniti se o pravu na spajanje obitelji osobe koja uživa status supsidijarne zaštite, ako je ta odredba nacionalnim pravom učinjena izravno i bezuvjetno primjenjivom na takvu situaciju.

                           2.

                           Članku 12. stavku 1. Direktive 2003/86 ne protivi se nacionalni propis kojime se dopušta odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji koji je podnio član obitelji izbjeglice, na temelju povoljnijih odredba poglavlja V. te direktive koje se primjenjuju na izbjeglice, zbog toga što je taj zahtjev podnesen više od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice sponzoru, pri čemu je ponuđena mogućnost podnošenja novog zahtjeva u okviru drugog uređenja, pod uvjetom da je tim propisom:

                                 –

                                    predviđeno da se takav razlog odbijanja ne može prihvatiti u situacijama u kojima je nepravodobno podnošenje prvog zahtjeva opravdano posebnim okolnostima;

                                 –

                                    predviđeno da su osobe o kojima je riječ u potpunosti obaviještene o posljedicama odluke o odbijanju njihova prvog zahtjeva i o mjerama koje trebaju poduzeti kako bi uspješno ostvarile svoje pravo na spajanje obitelji, i

                                 –

                                    zajamčeno da sponzori priznati kao izbjeglice i dalje uživaju povoljnije uvjete izvršavanja prava na spajanje obitelji predviđene za izbjeglice, propisane člancima 10. i 11. ili člankom 12. stavkom 2. te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski