title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. srpnja 2017.#Agricola italiana alimentare SpA (AIA) protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije MONTORSI F. & F. – Raniji verbalni nacionalni žig Casa Montorsi – Relativni razlog za ništavost – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 53. stavak 1. točka (a) i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 – Sporazum o supostojanju žigova – Doseg – Članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-389/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije MONTORSI F. & F. – Raniji verbalni nacionalni žig Casa Montorsi – Relativni razlog za ništavost – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 53. stavak 1. točka (a) i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 – Sporazum o supostojanju žigova – Doseg – Članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009”
      U predmetu T‑389/16,

         Agricola italiana alimentare SpA (AIA), sa sjedištem u San Martino Buon Albergu (Italija), koju zastupa S. Rizzo, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa L. Rampini, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Casa Montorsi Srl, sa sjedištem u Vignoli (Italija), koju zastupaju S. Verea, K. Muraro i M. Balestriero, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 28. travnja 2016. (predmet R 1239/2014‑1), koja se odnosi na postupak za proglašenje žiga ništavim između društava Casa Montorsi i AIA,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. M. Collins, predsjednik, M. Kancheva i J. Passer (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 22. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 11. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 13. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Društvo Montorsi Francesco & Figli SpA 12. veljače 2007. podnijelo je Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju je verbalni znak MONTORSI F. & F.

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija potpadaju pod razred 29. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji odgovara sljedećem opisu: „Meso, riba, perad i divljač; mesni ekstrakti; konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano; želei, džemovi, jaja, mlijeko i mliječni proizvodi; ulja i masti”.

               4

               Prijava žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 38/2007 od 30. srpnja 2007., a odgovarajući žig registriran je 18. siječnja 2008.

               5

               Intervenijent Casa Montorsi Srl 28. prosinca 2010., na temelju članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, zatražio je proglašenje spornog žiga ništavim za sve proizvode navedene u točki 3. ove presude.

               6

               Zahtjev za proglašenje žiga ništavim temeljio se na ranijem talijanskom verbalnom žigu Casa Montorsi, podnesenom 24. veljače 1995., registriranom 2. lipnja 1998. pod brojem 751820, zatim obnovljenom, koji označava proizvode iz razreda 29., a koji odgovaraju sljedećem opisu: „Meso, riba, perad i divljač; mesni ekstrakti; konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano; želei, džemovi, jaja, mlijeko i mliječni proizvodi; ulja i masti”.

               7

               Razlog na koji se poziva u zahtjevu za proglašenje žiga ništavim naveden je u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, koji se temelji na tome da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.

               8

               Tijekom upravnog postupka sporni žig prenesen je društvu Negroni SpA, a zatim tužitelju, društvu Agricola italiana alimentare SpA (AIA).

               9

               Tužitelj je zahtijevao da se zahtjev za proglašenje žiga ništavim odbije jer je protivan privatnoj ispravi koju je potpisao s intervenijentom 4. svibnja 2000. (u daljnjem tekstu: sporazum) i kojim su prihvatili supostojanje dotičnih žigova na talijanskom tržištu te se uzajamno obvezali da se neće protiviti njihovoj uporabi. Tužitelj je također zatražio dokaz o uporabi ranijeg žiga.

               10

               Odjel za poništaje 20. ožujka 2014. proglasio je sporni žig ništavim za proizvode „meso, riba, perad i divljač; jaja”, ali je potvrdio njegovu valjanost za druge proizvode obuhvaćene tim žigom, odnosno „mesni ekstrakti; konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano; želei, džemovi, mlijeko i mliječni proizvodi; ulja i masti”, kao i za druge proizvode koji nisu spomenuti na popisu proizvoda obuhvaćenih spornim žigom.

               11

               Odjel za poništaje osobito je utvrdio da sporazum nije zapreka dopuštenosti intervenijentova zahtjeva za proglašenje žiga ništavim jer se taj sporazum, nepreciznog sadržaja u pogledu područja i trajanja, ne može smatrati izričitim odobrenjem u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Što se tiče intervenijentova dokaza uporabe ranijeg žiga, Odjel za poništaje utvrdio je da je taj dokaz podnesen, ali samo za proizvode „šunke, salame i suhomesnati proizvodi” iz potkategorije „meso”. Što se tiče usporedbe proizvoda, istaknuo je da su među onima na koje se odnosi sporni žig samo proizvodi „meso, riba, perad i divljač; jaja” isti ili slični onima za koje se upotrebljavao raniji žig, odnosno onima iz kategorije „meso”. Što se tiče usporedbe znakova, istaknuo je da sporni žig predstavlja srednji stupanj sličnosti s ranijim žigom jer ta dva žiga sadržavaju isto prezime Montorsi. Napokon, Odjel za poništaje utvrdio je da, što se tiče istovjetnosti ili sličnosti proizvoda suprotstavljenih žigova, postoji vjerojatnost dovođenja talijanske javnosti u zabludu u pogledu proizvoda „meso, riba, perad i divljač; jaja” obuhvaćenih spornim žigom i da se taj žig treba proglasiti ništavim za te proizvode.

               12

               Tužitelj je 12. svibnja 2014. podnio EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za poništaje na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009, s ciljem da sporni žig ostane registriran za proizvode „meso, riba, perad i divljač; jaja”.

               13

               Odlukom od 28. travnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu.

               14

               Žalbeno je vijeće kao prvo istaknulo da tužitelj pred njim nije pobijao nijednu ocjenu Odjela za poništaje koje su se odnosile na dokaz uporabe ranijeg žiga, sličnost znakova i proizvoda te na vjerojatnost dovođenja u zabludu. Jedini argument u žalbi temeljio se na sporazumu, koji se, prema tužiteljevu mišljenju, protivio zahtjevu za proglašenje spornog žiga ništavim zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               15

               Žalbeno je vijeće utvrdilo da EUIPO nije vezan tim sporazumom, koji je uređivao privatne interese, ali da mora istražiti može li se on smatrati „izričitim odobrenjem registracije”, kako je predviđena člankom 53. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009, odnosno je li riječ o supostojanju suprotstavljenih žigova. Žalbeno je vijeće smatralo da sporazum ne omogućuje zaključak o takvom odobrenju. Ono je dodalo da, čak i ako se uzme u obzir dio sporazuma u kojem njegove stranke „priznaju da njihovi žigovi mogu supostojati”, i dalje treba dokazati da su oni mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja relevantne javnosti u zabludu, što zahtijeva dokaz istodobne uporabe suprotstavljenih žigova tijekom dovoljno dugog razdoblja prije datuma podnošenja spornog žiga. Dokaz takve istodobne uporabe nije podnesen, kao ni dokaz o tome da takva uporaba nije obuhvaćala nikakvu vjerojatnost dovođenja u zabludu. Žalbeno je vijeće prema tome odbilo žalbu.

         Zahtjevi stranaka

               16

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               17

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               18

               Tužitelj u potporu tužbi ističe dva tužbena razloga, koji se temelje, kao prvo, na povredi članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe i, kao drugo, na povredi članka 53. stavka 3. te uredbe.

               19

               Valja početi ispitivanjem drugog tužbenog razloga.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009

               20

               Tužitelj ističe da je nesporno da su stranke sporazumno prihvatile supostojanje svojih žigova na talijanskom tržištu, trenutačno i ubuduće, što intervenijentu zabranjuje da zahtijeva proglašenje spornog žiga ništavim.

               21

               Tužitelj ističe da intervenijent nikako ne može spriječiti registraciju spornog žiga u državama Europske unije koje nisu Italija niti, uzimajući u obzir sporazum, registraciju tog žiga u Italiji.

               22

               Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da nije uzelo u obzir „načelo relativizacije” uzroka ništavosti ranijih suprotstavljenih prava. Relativni razlozi za odbijanje štite samo privatne interese. Iako se odobrenjem nositelja ranijeg prava ne može zaobići apsolutni razlog za odbijanje, takvim se odobrenjem to može postići u pogledu relativnog razloga za odbijanje. Na tom temelju, sukladno praksi Općeg suda, sukob između dvaju žigova odnosi se samo na konkurentne poduzetnike, a ne na potrošače.

               23

               Što se tiče, preciznije, povrede članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, tužitelj kao prvo osporava tvrdnju žalbenog vijeća iz prvih dviju rečenica točke 25. pobijane odluke, prema kojoj je za postojanje odobrenja za registraciju žiga potrebno da znak koji se treba registrirati bude točno identificiran, što se ovom slučaju nije dogodilo.

               24

               Sporazum ne upućuje jasno samo na žig MONTORSI sam po sebi, već i na registraciju i uporabu, sadašnju i buduću, termina „montorsi” u kontekstu razlikovnog znaka u odnosu na proizvode iz razreda 29. Usko tumačenje tog upućivanja ne bi imalo nikakva smisla jer prilikom sklapanja sporazuma nijedna njegova stranka nije bila nositelj žiga MONTORSI u užem smislu. Slijedom toga, tužitelj ističe da su, suprotno onomu što je žalbeno vijeće utvrdilo u pobijanoj odluci, stranke sporazuma izričito odobrile registraciju i uporabu i žiga MONTORSI u užem smislu, ali i svakog razlikovnog znaka koji sadržava termin „montorsi”, kao što je to slučaj sa žigom MONTORSI F. & F.

               25

               Kao drugo, tužitelj smatra da je tumačenje žalbenog vijeća nastavno na točku 25. pobijane odluke previše formalno jer se prema njemu sporazum ne može smatrati izričitim odobrenjem za registraciju spornog žiga kao žiga Europske unije. Valjanost sporazuma svakako je ograničena na talijansko državno područje. Međutim, u ovom slučaju odobrenje koje je izričito dano za talijansko državno područje nužno podrazumijeva odobrenje za registraciju spornog žiga na razini Unije. Da je intervenijent dao svoje odobrenje za supostojanje žigova na talijanskom državnom području koje je uključivalo buduću registraciju žigova koji sadržavaju termin „montorsi”, ne bi bilo logično sada poricati to odobrenje u pogledu spornog žiga na temelju hipotetskog sukoba precizno ograničenog na talijansko državno područje. Tužitelj ne bi mogao ništa reći da je intervenijent pokušao poništiti registraciju spornog žiga na temelju ranijih prava u Francuskoj, Španjolskoj ili u bilo kojoj drugoj zemlji Unije osim Italije.

               26

               EUIPO, koji podupire intervenijent, ističe da tvrdnja prema kojoj odobrenje koje je intervenijent dao u sporazumu podrazumijeva nemogućnost potonjeg da se pozove na svoja prava na raniji žig nije potkrijepljena činjenicama. Tužitelj pravilno tvrdi da, u slučaju relativnih razloga za odbijanje, nositelj ranijeg prava može izabrati hoće li braniti svoj vlastiti žig ili neće i, ako to odluči učiniti, djelovati isključivo u svojem interesu. Međutim, u ovom je slučaju intervenijent očito odlučio braniti raniji žig jer je EUPIO‑u podnio zahtjev za proglašenje spornog žiga ništavim. Činjenica da je intervenijent prethodno potpisao sporazum i da se može doimati da nije ispunio svoje obveze kako su predviđene u toj privatnoj ispravi tiče se privatne domene stranaka sporazuma koje eventualno mogu isticati posljedice eventualnog neispunjenja obveza pred nacionalnim građanskim sudovima.

               27

               Argument prema kojem relativni razlozi za odbijanje štite samo privatne interese nema utjecaja na zaključak o tome da se za primjenu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 zahtijeva izričito odobrenje. Sudska praksa koju spominje tužitelj odnosi se na drukčije pitanje, ono o poslovnoj sposobnosti osoba koje se pokušavaju pozvati na relativne razloge za odbijanje registracije žiga Europske unije.

               28

               Što se tiče nadležnosti EUIPO‑a, potonji bi uistinu trebao uzeti u obzir dotični sporazum, s jedne strane, da bi provjerio je li moguće da taj akt sadržava jasno odobrenje registracije spornog žiga u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, da bi provjerio jesu li ispunjeni uvjeti za supostojanje dotičnih žigova na tržištu kao relevantan čimbenik u okviru članka 53. stavka 1. točke (a) u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009.

               29

               Osim toga, iz sporazuma ni u kojem slučaju ne proizlazi da je intervenijent izričito odobrio registraciju spornog žiga kao žiga Europske unije. EUIPO podsjeća da je članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 derogatoran i prema tome treba ga strogo tumačiti. Međutim, da bi odgovaralo odobrenju registracije spornog žiga, odobrenje mora na potonji upućivati jasno, očito i izričito, a teret dokaza je onome tko se poziva na odobrenje jer druga stranka sporazuma nije obvezna dokazivati svoje neodobravanje.

               30

               Sporazum ne sadržava nikakvo jasno i precizno odobrenje registracije spornog žiga kao žiga Europske unije zbog razloga koji se precizno iznose u pobijanoj odluci. Sporazum se doima nejasnim i nepreciznim. Njegov teritorijalni doseg i trajanje primjene nisi izričito navedeni. Žig MONTORSI F. & F. osobito nije točno identificiran u sporazumu. Naime, kao prvo, ne spominje se u privatnoj ispravi. Kao drugo, riječi „zajednice” ili „europsko” nigdje se ne navode u sporazumu, koji samo spominje talijansku registraciju i spor koji se vodi pred Tribunaleom di Modena (Sud u Modeni, Italija). Napokon, točka 2. sporazuma utvrđuje da „stranke priznaju da razlikovni znakovi svake od nje dosad registrirani i/ili upotrebljavani za proizvode iz međunarodnog razreda 29. mogu supostojati”. S obzirom na to da je registracija spornog žiga odobrena 18. siječnja 2008., ta osnovna činjenica iz sporazuma također omogućuje zaključak da se za sporni žig ne može smatrati da je zasigurno dio tog sporazuma. Slijedom toga, doima se da se sporazumi koji se odnose na supostojanje žigova i njihovu registraciju odnose samo na talijanske registracije, kako se točno navodi u pobijanoj odluci. U svakom slučaju, EUIPO smatra da činjenica da sporni žig u sporazumu nije jasno identificiran nije sama po sebi dovoljan razlog da bi se isključilo to da je intervenijent izričito odobrio registraciju tog žiga u Uniji.

               31

               Osim toga, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, postojao je spor među strankama sporazuma o tumačenju određenih ključnih elemenata tog sporazuma, osobito o tome odnosi li se samo na nacionalne ili i na strane i međunarodne žigove te na žigove Europske unije.

               32

               Neusuglašeno tumačenje sporazuma potvrđuje se i ponašanjem stranaka pred EUIPO‑om i nacionalnim sudovima. To ponašanje nije jasno, usklađeno ni miroljubivo.

               33

               Zaključno, sporazum nije „izričito odobrenje” intervenijenta registracije spornog žiga. Žalbeno vijeće nije počinilo nikakvu povredu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009.

               34

               Intervenijent ističe da – kako to, uostalom, potvrđuju odluka Odjela za poništaje i pobijana odluka – eventualni privatni sporazumi među strankama ni u kojem slučaju ne obvezuju EUIPO. U tom smislu ne postoji nikakav pravni temelj. To također proizlazi iz činjenice da sporazumi imaju relativan učinak među strankama i prema tome nisu spojivi s učincima erga omnes odluke o prigovoru ili o proglašenju žiga ništavim. Prema tome, postoji javni interes koji se treba zaštititi. Žalbeno je vijeće, dakle, pravilno ustvrdilo da EUIPO nije vezan sporazumom, nego treba istražiti treba li ga smatrati odobrenjem ili supostojanjem žigova.

               35

               Intervenijent također ističe da odobrenje nije utvrđeno, s jedne strane, kako je to istaknulo žalbeno vijeće, uglavnom zbog neprecizne formulacije sporazuma i, s druge strane, zato što prigovor koji je tužitelj istaknuo protiv intervenijentova zahtjeva od 15. travnja 2008. za registraciju žiga CASA MONTORSI pod brojem 6832125 kao žiga Europske unije nije imao nikakva smisla. Tužiteljevi su argumenti nedosljedni.

               36

               U svakom slučaju, sporni žig posebno se ne spominje u sporazumu te se, kako se to pravilno navodi u pobijanoj odluci, ne spominju ni izrazi „žig Zajednice”, „registracija Zajednice” odnosno „europski žig”. Odobrenje se ne može ni podrazumijevati ni presumirati. Žalbeno vijeće nije bilo „previše formalno”. Tužitelj po svaku cijenu želi tumačiti sporazum sebi u korist.

               37

               Valja podsjetiti da članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 osobito određuje da se „žig [Zajednice] proglašava […] ništavim na zahtjev podnesen Uredu […] kad postoji raniji žig iz članka 8. stavka 2., te kad su ispunjeni uvjeti iz stavka 1. […] tog članka”.

               38

               Članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 određuje da se „žig [Europske unije] ne mora […] proglasiti ništavim kad nositelj prava iz stavka 1. ili stavka 2. izričito odobri registraciju žiga Zajednice prije podnošenja zahtjeva za proglašenje žiga ništavim ili prije podnošenja protutužbe”.

               39

               Članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009, prema tome, zahtijeva da nositelj ranijeg prava izričito odobri registraciju žiga Europske unije kako bi se spriječilo naknadno podnošenje zahtjeva za proglašenje tog žiga ništavim.

               40

               Dakle, u predmetu u kojem nositelji spornih žigova ističu da su podnositelji zahtjeva za proglašenje tih žigova ništavima zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu odobrili njihovu registraciju putem njihova mirnog supostojanja i sporazumom o njihovu supostojanju, Opći je sud podsjetio da odobrenje nositelja prava treba biti izričito kako bi se dopustila registracija znaka koji bi mogao predstavljati vjerojatnost dovođenja u zabludu. Opći je sud iz toga zaključio, s jedne strane, da mirno supostojanje žigova ne može zamijeniti izričito odobrenje u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. S druge strane, što se tiče sporazuma o supostojanju, Opći je sud, nakon što je utvrdio da njegov predmet nisu sporni žigovi, nego neki drugi žig, zaključio da se taj sporazum ne može tumačiti na način koji prelazi njegovo područje primjene bez izričitog odobrenja stranaka u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Opći je sud utvrdio da tog izričitog odobrenja nije bilo (presuda od 3. lipnja 2015., Pensa Pharma/OHIM – Ferring i Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA i pensa), T‑544/12 i T‑546/12, neobjavljena, EU:T:2015:355, t. 35., 37., 40., 49. i 51.).

               41

               U ovom slučaju u uvodnom dijelu sporazuma (točke A do C) navodi se spor među strankama pred Tribunaleom di Modena (Sud u Modeni) o uporabi termina „montorsi” u sektoru suhog mesa kao i njihovi pregovori za rješenje tog spora i izbjegavanje budućih sporova oko tog termina što se tiče svih proizvoda iz razreda 29. Taj uvodni dio sporazuma spominje talijanske žigove koji sadržavaju termin „montorsi”.

               42

               Točka 2. prva rečenica sporazuma određuje da „stranke priznaju da razlikovni znakovi svake od njih koji su dosad registrirani i/ili upotrebljavani za proizvode iz međunarodnog razreda 29. (osobito za meso, ribu, perad i divljač, mesne ekstrakte, konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano, želee, džemove, jaja, mlijeko i mliječne proizvode, ulja i masti) mogu supostojati”. Točka 2. druga rečenica sporazuma određuje da „slijedom toga, stranke se u svoje ime i ime svojih nasljednika uzajamno odriču prava na osporavanje registracije tih znakova kao žigova i na prigovor uporabi tih znakova – kao imena poduzeća, žiga, znaka ili u druge nesvojstvene svrhe – od strane druge stranke”. Točka 3. sporazuma usto utvrđuje da „se stranke odriču svake namjere koju bi mogle imati u pogledu dosadašnje uporabe razlikovnog znaka MONTORSI od strane druge stranke”.

               43

               Kako ističe EUIPO, sporazum spominje talijanske znakove i registracije i spor u Italiji. Ničim ne upućuje na Uniju ili pravo Unije. Sporazum spominje termin „montorsi”, ali ne i verbalni znak MONTORSI F. & F., o kojem je u ovom slučaju riječ. Osim toga, supostojanje žigova i odricanje od njihova osporavanja u sporazumu odnosi se na znakove koji su „dosad” registrirani i upotrebljavani, odnosno do 4. svibnja 2000. Konačno, prema sporazumu, stranke se odriču svake namjere koju bi mogle imati u pogledu dosadašnje uporabe „razlikovnog znaka MONTORSI od strane druge stranke”.

               44

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je, kako su to u biti istaknuli Odjel za poništaje i žalbeno vijeće, sporazum ograničen na znakove koji su registrirani i upotrebljavani do dana njegova sklapanja i u talijanskom kontekstu. Kako to pravilno ističe žalbeno vijeće, tekst sporazuma neizbježno upućuje na to da se sporazumi o supostojanju žigova i o njihovoj registraciji odnose samo na talijanska prava. Sporazum ne spominje znak MONTORSI F. & F., o kojem je u ovom slučaju riječ, a još manje buduću registraciju tog znaka – kao ni ikakav drugi znak koji sadržava termin „montorsi” – kao žig Europske unije.

               45

               Uzimajući u obzir te elemente, koji u najmanju ruku dokazuju da u sporazumu nije određeno stajalište stranaka o pitanju registracije žigova koji sadržavaju termin „montorsi” na razini Europske unije, i uzimajući u obzir da odobrenje iz članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 treba biti izričito, žalbeno je vijeće pravilno zaključilo da se sporazum ne može smatrati intervenijentovim izričitim odobrenjem registracije znaka MONTORSI F. & F. kao žiga Europske unije.

               46

               Taj zaključak žalbenog vijeća, suprotno tužiteljevim navodima, nije previše formalan. On proizlazi iz teksta sporazuma i uvjeta iz članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Osim toga, tužitelj sam tvrdi da je valjanost sporazuma ograničena na talijansko državno područje. Kako to u biti ističe intervenijent, tužitelj pokušava sporazumu pridati značenje koje nije sadržano u njegovu tekstu.

               47

               Tužitelj, međutim, tvrdi da taj zaključak nije logičan jer on može registrirati sporni žig u svakoj od zemalja Unije osim Italije, s obzirom na to da intervenijent na osnovi sporazuma nema ranija prava u tim zemljama, pa ni u Italiji. Tužitelj dodaje da bi bilo nelogično proglasiti sporni žig, registriran na razini Unije, ništavim zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu na koju se poziva i koja je ustanovljena samo u Italiji jer se sporazumom intervenijent precizno odrekao prava na osporavanje žiga u Italiji i, dakle, izričito pristao na eventualnu vjerojatnost dovođenja u zabludu u Italiji.

               48

               Ti tužiteljevi argumenti ne mogu dovesti u pitanje stav žalbenog vijeća.

               49

               Naime, okolnost da se intervenijent iz vlastitih gospodarskih, strateških ili drugih razloga radije sporazumio s tužiteljem nego protiv njega pokrenuo spor i da je pristao na supostojanje njihovih znakova i žigova u Italiji koji su postojali na dan sklapanja sporazuma ne podrazumijeva intervenijentovo odricanje od suprotstavljanja žigu Europske unije. Takav pristanak ne podrazumijeva to da se ugovorno prihvaćena eventualna vjerojatnost dovođenja u zabludu u talijanskom kontekstu i u granicama sporazuma o supostojanju također treba razmotriti i prihvatiti i izvan tog okvira te posebice u slučaju žiga Europske unije. U pogledu takvog žiga, čiji su doseg i učinci širi nego kod nacionalnog žiga, intervenijent, ako ne postoji precizno i izričito odobrenje njegove registracije, zadržava pravo pozivanja na vjerojatnost dovođenja u zabludu.

               50

               Usto valja istaknuti da tužitelj, odričući intervenijentu to pravo, zadržava spomenuto pravo za samoga sebe. Naime, kako to proizlazi iz EUIPO‑ova spisa i kako to ističu EUIPO i intervenijent, tužitelj se, odričući u ovom slučaju intervenijentu pravo da zatraži proglašenje spornog žiga ništavim, nije sustezao da prigovori intervenijentovu zahtjevu za registraciju znaka CASA MONTORSI kao žiga Europske unije. No, iz sporazuma nipošto ne proizlazi da on predviđa asimetrične obveze stranaka. Nasuprot tomu, sporazum predviđa uzajaman pristanak stranaka na supostojanje njihovih znakova i žigova koji postoje na dan njegova sklapanja.

               51

               Što se tiče, nadalje, tvrdnje prema kojoj relativni razlozi za odbijanje štite samo privatne interese i prema kojoj pristanak nositelja ranijeg prava obvezuje EUIPO, dovoljno je istaknuti da u svakom slučaju takav pristanak na registraciju spornog žiga u ovom slučaju nije postojao.

               52

               Uostalom, i kako to u biti ističu EUIPO i intervenijent, presuda na koju se poziva tužitelj u potporu toj tvrdnji ne odnosi se na pitanje dosega sporazuma o supostojanju žigova u pogledu EUIPO‑a. Ta se presuda odnosi na drugo i u ovom slučaju irelevantno pitanje osoba koje se mogu pozvati na apsolutni ili relativni razlog za odbijanje registracije žiga Europske unije (presuda od 8. srpnja 2008., Lancôme/OHIM – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), T‑160/07, EU:T:2008:261, t. 20. do 26.).

               53

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da drugi tužbeni razlog za proglašenje žiga ništavim nije utemeljen i treba ga odbiti.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe

               54

               Tužitelj ističe da je pogrešna ocjena žalbenog vijeća prema kojoj je on trebao dokazati i prihvaćanje supostojanja žigova, ali i činjenicu da su oni mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               55

               Naime, cilj je članka 53. stavka 1. točke (a) i članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 zaštita interesa potrošača, ali i nositelja ranijih prava. Postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu nije relevantno jer je, kao u ovom slučaju, nositelj ranijeg prava izričito prihvatio supostojanje žigova u Italiji. U slučaju relativnih razloga za odbijanje nositelj ranijeg prava može izabrati hoće li braniti svoj vlastiti žig ili neće i, ako to odluči učiniti, djelovati isključivo u svojem interesu. Eventualna pogodnost za zajednicu je jednostavni usputni učinak tužbe nositelja prava.

               56

               U svakom slučaju, uspjeh ove tužbe i zadržavanje spornog žiga za proizvode „meso, riba, perad i divljač; jaja” ne mijenjaju stvarnu situaciju na talijanskom tržištu, na kojem raniji žig i talijanski žig MONTORSI F. & F. i dalje supostoje.

               57

               EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljev stav.

               58

               EUIPO ističe da, iako supostojanje dvaju žigova na tržištu eventualno može umanjiti vjerojatnost njihova dovođenja u zabludu, takav se slučaj može uzeti u obzir samo ako je podnositelj zahtjeva za žig Europske unije u najmanju ruku tijekom upravnog postupka dokazao da se takvo supostojanje temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu. Usto, razdoblje supostojanja treba biti dovoljno dugo da može utjecati na poimanje potrošača.

               59

               Tužitelj je, dakle, trebao dokazati da su relevantni talijanski potrošači bili izloženi istodobnoj uporabi žigova koji sadržavaju termin „montorsi” i da ta uporaba nije obuhvaćala zabludu. Budući da supostojanje suprotstavljenih žigova na tržištu i činjenica da su mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu nisu u dovoljnoj mjeri dokazani, supostojanje na koje se poziva tužitelj ne može se smatrati čimbenikom koji treba uzeti u obzir prilikom ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               60

               Osim toga, ocjena postoji li ili ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu pretpostavlja uzimanje u obzir svih relevantnih čimbenika, među kojima je i supostojanje dotičnih žigova, ali i stupanj sličnosti žigova i proizvoda.

               61

               Intervenijent ističe da se tužiteljeva argumentacija prema kojoj vjerojatnost dovođenja u zabludu nije relevantno pitanje jer se radi samo o pitanju zaštite privatnih interesa nositelja žiga temelji na pogrešnoj pretpostavci, odnosno na tome da relativni razlozi za odbijanje nisu namijenjeni zaštiti interesa potrošača, nego samo nositelja ranijih prava.

               62

               Intervenijent ističe da, osim toga, pretpostavka supostojanja žigova obično podrazumijeva postojanje vjerojatnosti dovođenja javnosti u zabludu zbog eventualnog ispreplitanja znakova na tržištu kao i to da nema sumnje u to da sporazum o supostojanju nema negativne posljedice na cilj zaštite potrošača, koji ne smiju biti izloženi vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               63

               Neovisno o tim razmatranjima, valja primijetiti da je predmet zahtjeva za proglašenje žiga ništavim u ovom slučaju žig Europske unije, koji je u svakom smislu strani žig u odnosu na nacionalni žig, čija se valjanost proteže na sve zemlje Unije, i da se, štoviše, nacionalni žig može valjano suprotstaviti žigu Europske unije. Područje koje je u ovom sporu relevantno nije Italija, nego Unija. Nikakvo „pravno razmišljanje” ne može biti nelogično do mjere da se zaključi da eventualno odobrenje registracije samo za jednu zemlju samo po sebi proširuje svoj doseg na 27 drugih država članica.

               64

               Osim toga, datum podnošenja spornog žiga je 12. veljače 2007. i eventualno pretvaranje tog žiga u nacionalni talijanski žig primjenom članka 112. Uredbe br. 207/2009 u svakom bi slučaju nastupilo nakon sklapanja sporazuma. Slijedi da nacionalni žig stvoren takvim pretvaranjem ni u kojem slučaju ne može supostojati s „razlikovnim znakovima dosad registriranima i/ili upotrebljavanima od strane svake stranke za proizvode iz međunarodnog razreda 29.” (točka 2. sporazuma) jer on prilikom potpisivanja sporazuma 4. svibnja 2000. nije postojao. U tom pogledu upućivanje na tužiteljev istovjetni talijanski žig koji je predmet nacionalne registracije broj 1205683 nije od značaja jer se također radi o žigu koji je podnesen nakon sporazuma, 22. studenoga 2006., i registriran 1. srpnja 2009. i koji nije dio „razlikovnih znakova dosad registriranih i/ili upotrebljavanih od strane svake stranke za proizvode iz međunarodnog razreda 29.”.

               65

               Napokon valja istaknuti da svojom argumentacijom prema kojoj je sporazum valjan samo u Italiji i zahtjev za proglašenje žiga ništavim nije dopušten, koja se temelji na postojanju ranijeg talijanskog žiga, tužitelj priznaje da se intervenijent može slobodno suprotstavljati njegovim žigovima koji su podneseni ili registrirani izvan nacionalnog državnog područja, što pokazuje da se problem ne odnosi na valjanost ili dopuštenost zahtjeva za proglašenje žiga ništavim kao takvog, odnosno na primjenu načela zaštite javnog interesa, nego samo na eventualnu povredu privatnog interesa utemeljenu na postojanju privatnog sporazuma za koji EUIPO ne može biti nadležan.

               66

               Već je utvrđeno, prilikom ispitivanja drugog tužbenog razloga za proglašavanje žiga ništavim, da sporazum ne sadržava intervenijentovo izričito odobrenje registracije spornog žiga kao žiga Europske unije. Slijedom toga, istaknuto je da članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 nije prepreka tomu da intervenijent zahtijeva proglašenje spornog žiga ništavim na temelju vjerojatnosti dovođenja u zabludu. Tužitelj, dakle, uzalud ovim tužbenim razlogom ponovno tvrdi da prihvaćanje supostojanja žigova u Italiji sprečava valjano pozivanje na vjerojatnost dovođenja u zabludu protiv spornog žiga.

               67

               Uz prethodno navedeno, tužitelj ističe da je pogrešna ocjena žalbenog vijeća prema kojoj on, da bi pobio zahtjev za proglašenje žiga ništavim, treba dokazati i prihvaćanje supostojanja žigova, ali i činjenicu da su mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               68

               Tužiteljev stav ne može se prihvatiti.

               69

               Kao prvo, valja istaknuti da žalbeno vijeće nije spomenulo da je tužitelj trebao dokazati prihvaćanje supostojanja žigova, već je navelo da je on trebao dokazati njihovo supostojanje.

               70

               Kao drugo, valja istaknuti da se prema sudskoj praksi – iako nije isključeno da bi supostojanje ranijih žigova na tržištu eventualno moglo smanjiti vjerojatnost dovođenja u zabludu između dvaju suprotstavljenih žigova – ta mogućnost može uzeti u obzir samo ako u tijeku postupka pred EUIPO‑om nositelj spornog žiga Europske unije valjano dokaže da se navedeno supostojanje temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja relevantne javnosti u zabludu između ranijih žigova na koje se poziva i ranijeg žiga za koji se traži proglašenje ništavosti i pod uvjetom da su dotični raniji žigovi i suprotstavljeni žigovi isti (vidjeti u tom smislu presude od 11. svibnja 2005., Grupo Sada/OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, EU:T:2005:169, t. 86.; od 7. studenoga 2007., NV Marly/OHIM – Erdal (Top iX), T‑57/06, neobjavljenu, EU:T:2007:333, t. 97.; od 20. siječnja 2010., Nokia/OHIM – Medion (LIFE BLOG), T‑460/07, EU:T:2010:18, t. 68. i od 10. travnja 2013., Höganäs/OHIM – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, neobjavljenu, EU:T:2013:160, t. 48.).

               71

               Žalbeno je vijeće, prema tome, pravilno utvrdilo da je za osporavanje zahtjeva za proglašenje žiga ništavim zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu tužitelj trebao, a to nije učinio, dokazati supostojanje žigova, ali također i da su mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu, i to podnošenjem dokaza poput anketa, izjava udruga potrošača i tomu slično.

               72

               Stoga ovaj tužbeni razlog valja odbiti.

               73

               Budući da se ova tužba ne temelji ni na kojem od tužbenih razloga, treba je odbiti.

         Troškovi

               74

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               75

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Agricola italiana alimentare SpA (AIA) nalaže se snošenje troškova.

                           Collins

                           Kancheva

                           Passer

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. srpnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. lipnja 2014.#SEK Zollagentur GmbH protiv Hauptzollamt Gießen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Izuzimanje od carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina – Nastanak carinskog duga.#Predmet C‑75/13.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      12. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Carinska unija i zajednička carinska tarifa — Izuzimanje od carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina — Nastanak carinskog duga“
      U predmetu C‑75/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukom od 11. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 14. veljače 2013., u postupku

         SEK Zollagentur GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Gießen,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet (izvjestitelj), predsjednik vijeća, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za SEK Zollagentur GmbH, T. Ulbrich, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i L. Keppenne, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što ja saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 50. i 203. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. (SL L 117, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 137.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru spora između društva SEK Zollagentur GmbH (u daljnjem tekstu: SEK Zollagentur) i Hauptzollamta Gießen vezano uz tužiteljev zahtjev za povrat propisanih carina zbog toga što mu je dotična roba izuzeta od carinskog nadzora prilikom provoznog postupka.

         Pravni okvir

               3

               Članak 4. Carinskog zakonika propisuje:
               „U smislu ovog Zakonika vrijede sljedeće definicije:
               [...]

                        13)

                        ‚Carinski nadzor’ su mjere koje carinska tijela poduzimaju kako bi osigurala provedbu carinskih propisa te, po potrebi, i ostalih propisa koje se primjenjuju na robu koja podliježe carinskom nadzoru.

                        14)

                        ‚Carinske provjere’ su posebne radnje koje carinska tijela poduzimaju radi osiguranja pravilne primjene carinskih propisa i drugih propisa koji se odnose na unos, iznos, provoz, prijenos i krajnju uporabu robe koja se kreće između carinskog područja Zajednice i trećih zemalja, te na prisutnost robe koja nema status robe Zajednice; takve radnje uključuju pregled robe, provjere podataka u deklaraciji te provjere postojanja i vjerodostojnosti isprava podnesenih u elektroničkom ili pisanom obliku, pregled poslovnih knjiga i drugih isprava o poslovanju, pregled prijevoznih sredstava, pregled prtljage i ostalih stvari koje putnici nose sa sobom ili na sebi, te obavljanje službenih pretraga i drugih potrebnih radnji.

                        15)

                        ‚Carinski dopušteno postupanje ili uporaba robe’ je:

                                 (a)

                                 stavljanje robe u carinski postupak;

                                 (b)

                                 unos robe u slobodnu zonu ili slobodno skladište;

                                 (c)

                                 ponovni izvoz robe iz carinskog područja Zajednice;

                                 (d)

                                 uništenje robe;

                                 (e)

                                 ustupanje robe u korist države.

                  [...]

                        20)

                        ‚Puštanje robe’ je radnja kojom carinska tijela stavljaju robu na raspolaganje u svrhe određene carinskim postupkom u koji je roba stavljena.

                  [...]“

               4

               U članku 37. stavku 1. navedenog zakonika navodi se:
               „Roba koja je unesena u carinsko područje Zajednice podliježe carinskom nazoru od trenutka njezina unosa. Takva roba može biti predmetom carinskih provjera u skladu s važećim odredbama.“

               5

               Prema odredbi članka 50. Carinskog zakonika:
               „Roba podnesena carini ima status robe u privremenom smještaju sve dok joj se ne odredi carinski dopušteno postupanje ili uporaba. Takva se roba u daljnjem tekstu naziva ‚robom u privremenom smještaju’.“

               6

               Članak 91. Carinskog zakonika određuje:
               „1.   Postupak vanjskog provoza omogućuje kretanje robe od jedne točke do druge unutar carinskog područja Zajednice, i to:

                        (a)

                        robe koja nema status robe Zajednice, a da ona ne podliježe plaćanju uvoznih carina i drugih davanja ili mjerama trgovinske politike;

                  [...]
               2.   Kretanje iz stavka 1. odvija se:

                        (a)

                        u okviru postupka vanjskog provoza Zajednice;

                  [...]“

               7

               U članku 92. Carinskog zakonika predviđa se:
               „1.   Postupak vanjskog provoza završava i obveze korisnika su ispunjene kada je roba stavljena u postupak i potrebne isprave podnesene odredišnom carinskom uredu u skladu s odredbama određenog postupka.
               2.   Carinska tijela zaključuju postupak [vanjskog provoza] kada na temelju usporedbe podataka dostupnih otpremnom carinskom uredu i podataka dostupnih odredišnom carinskom uredu mogu utvrditi da je postupak završen na ispravan način.“

               8

               U članku 96. stavku 1. tog zakonika navodi se:
               „Glavni obveznik je korisnik postupka u okviru postupka vanjskog provoza u Zajednici. On je odgovoran za:

                        (a)

                        predaju robe odredišnom carinskom uredu u nepromijenjenu stanju i u propisanom roku, pri čemu je dužan poštovati mjere koje su carinska tijela usvojile radi osiguranja istovjetnosti robe;

                        (b)

                        poštivanje odredaba koje se odnose na postupak provoza Zajednice[.]“

               9

               Članak 201. stavak 1. navedenog zakonika određuje:
               „Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        puštanjem u slobodni promet robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina […]

                  [...]“

               10

               U članku 203. Carinskog zakonika navodi se:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        —

                        […] izuzimanjem ispod carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku izuzimanja robe ispod carinskog nadzora.
               3.   Dužnici su:

                        —

                        osoba koja je izuzela robu ispod carinskog nadzora,

                  [...]

                        —

                        ako je primjereno, osoba koja se mora pridržavati obveza koje proizlaze iz privremenog smještaja robe ili iz uporabe carinskog postupka u koji je [ta] roba bila stavljena.“

               11

               Člankom 236. stavkom 1. istog zakonika propisano je:
               „Uvozne ili izvozne carine vratit ce se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja nije bio utvrđen u skladu sa zakonom ili da je uknjižen protivno članku 220. (2) [stavku 2.].
               [...]“

               12

               Prema odredbi članka 398. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.) kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1192/2008 od 17. studenoga 2008. (SL L 329, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 207.):
               „Osobe koje žele obavljati provozne postupke Zajednice bez podnošenja robe i odgovarajuće deklaracije za provozni postupak polaznoj carinarnici ili nekom drugom ovlaštenom mjestu mogu dobiti status ovlaštenog pošiljatelja.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Dana 15. siječnja 2010. na carinsko područje Europske unije unesena je pošiljka od dvanaest držača za bicikle. Pošiljka je smještena u privremeno skladište, a vlasnik tog skladišta robu je podnio carini te je za nju podnio skraćenu deklaraciju.

               14

               SEK Zollagentur je 17. siječnja 2010. podnio deklaraciju o stavljanju držača za bicikle u carinsko postupanje u okviru postupka vanjskog provoza Zajednice. Držači za bicikle istog su dana pušteni u deklarirani postupak.

               15

               Prijevoznik koji postupa po nalogu društva SEK Zollagentur, ovlaštenog pošiljatelja, sljedećeg je dana trebao primiti više pošiljki za isporuku, uključujući i spomenutu robu iz privremenog skladišta, te iste dostaviti primatelju u Grevenu (Njemačka).

               16

               Primatelj je prilikom dolaska pošiljki robe utvrdio da se držači za bicikle ne nalaze među tim pošiljkama te je o tome obavijestio odredišni carinski ured.

               17

               Hauptzollamt Gießen tada je pisao SEK Zollagenturu kako bi od njega zatražio informacije o mjestu gdje se nalaze držači za bicikle. To je društvo odgovorilo da držači za bicikle nisu mogli biti ukrcani 17. siječnja 2010. Društvo je tvrdilo da vlasnik privremenog skladišta nije bio u mogućnosti zadržati u svom skladištu pohranjene pošiljke te ih predati prijevozniku. Zbog navedenog držači za bicikle nisu predani prijevozniku, kako je bilo predviđeno, nego su ostali u privremenom skladištu.

               18

               Ponovljena dostava držača za bicikle organizirana je 1. veljače 2010. nakon što je pokrenut novi provozni postupak. Primatelj je tada putem odredišnog carinskog ureda navedenu robu pustio u slobodan promet te je uplatio 2000 eura na ime uvoznih carina.

               19

               Hauptzollamt Gießen je od društva SEK Zollagentur tražio isti iznos i zbog toga što je to društvo onemogućilo carinski nadzor robe time što istu nije podnijelo odredišnom uredu prilikom prvog provoznog postupka.

               20

               SEK Zollagentur je smatrao da potraživane uvozne carine nisu propisane zakonom te je zatražio povrat sredstava sukladno članku 236. Carinskog zakonika. Naime, tvrdio je da je provozni postupak započeo tek u trenutku kad je roba stvarno preuzeta iz skladišta, neovisno o podnesenoj deklaraciji. Carinski postupak vanjskog provoza Zajednice tako nije ni započeo prije početka prijevoza, pa je slijedom toga za izuzimanje od carinskog nadzora odgovoran jedino vlasnik privremenog skladišta.

               21

               Nakon što mu je odbijen prigovor na odluku kojom se odbija njegov zahtjev za povrat sredstava, SEK Zollagentur je podnio tužbu pred Finanzgericht Hessen (sud za financije u Hessenu) koji je potvrdio odluku o odbijanju povrata sredstava s obrazloženjem da carine nije moguće vratiti budući da su one propisane zakonom. Društvo je stoga podnijelo „reviziju“ Bundesfinanzhofu.

               22

               U tim okolnostima, Bundesfinanzhof je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li relevantne odredbe Carinskog zakonika, prije svega članak 50., tumačiti u smislu da se smatra da je roba koju su carinske vlasti povjerile određenoj osobi radi privremenog smještaja na odobreno mjesto izuzeta od carinskog nadzora, ako je ista deklarirana za postupak vanjskog provoza, ali tijekom predviđenog prijevoza stvarno ne prati pripremljene provozne isprave te nije podnesena carinskom uredu na odredištu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        U tom slučaju, je li osoba koja je kao ovlašteni pošiljatelj stavila robu u provozni postupak dužnik sukladno članku 203. stavku 3. prvom podstavku Carinskog zakonika ili članku 203. stavku 3. četvrtom podstavku tog zakonika?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               23

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u prvom se pitanju pita treba li članke 50. i 203. Carinskog zakonika tumačiti u smislu da se smatra da je izuzeta od carinskog nadzora roba koja je stavljena u privremeni smještaj, ako je ista deklarirana za postupak vanjskog provoza Zajednice, ali ne napusti skladište niti bude podnesena odredišnom carinskom uredu, iako su ovom potonjem podnesene provozne isprave.

               24

               Prije svega potrebno je odrediti trenutak u kojem sukladno Carinskom zakoniku prestaje privremeni smještaj robe, a započinje stavljanje u carinski postupak vanjskog provoza Zajednice.

               25

               S tim u vezi valja podsjetiti da članak 50. Carinskog zakonika treba tumačiti u smislu da se roba koja nema status robe Zajednice, s carinskom deklaracijom koju su odobrila carinska tijela u svrhu stavljanja u carinski postupak vanjskog provoza Zajednice i u statusu robe u privremenom smještaju, stavlja u navedeni carinski postupak, pa se time carinski dopušteni postupak ili uporaba određuje u trenutku kad je naloženo preuzimanje te robe (presuda Codirex Expeditie, C‑542/11, EU:C:2013:429, t. 55.).

               26

               Stoga, roba poput one iz glavnog postupka može biti obuhvaćena postupkom vanjskog provoza u Zajednici tek od trenutka njezinog preuzimanja. Međutim, iz podataka što ih je dostavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je preuzimanje predmetne robe iz glavnog postupka izvršeno 17. siječnja 2010. te je stoga ona stavljena u carinski postupak vanjskog provoza u Zajednici počevši od tog dana.

               27

               Kako bi se dao odgovor na prvo pitanje, formulirano na ovaj način, valja ispitati može li realno biti izuzeta od carinskog nadzora roba koja nije napustila skladišno područje, ali su carinskom uredu na odredištu podnesene provozne isprave.

               28

               S tim u vezi valja podsjetiti da prema praksi Suda pojam izuzimanja robe […] od carinskog nadzora iz članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika treba shvatiti tako da obuhvaća svako činjenje ili propust koje ima za posljedicu onemogućavanje, makar i na kraće vrijeme, nadležnog carinskog tijela da pristupi robi pod carinskim nadzorom i da izvrši provjere predviđene člankom 37. stavkom 1. Carinskog zakonika (presuda D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, t. 47.; presuda Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, t. 55.; i presuda Hamann International, C‑337/01, EU:C:2004:90, t. 31.).

               29

               S obzirom na to da je sukladno članku 96. Carinskog zakonika glavni obveznik među ostalim odgovoran i za predaju robe u nepromijenjenu stanju odredišnom carinskom uredu, neosporno je da provozna isprava koja pokriva prijevoz robe stavljene u postupak vanjskog provoza Zajednice ima važnu ulogu za dobro funkcioniranje tog postupka. Udaljavanje robe, makar ono bilo i privremeno, moglo bi stoga ugroziti same ciljeve tog postupka u slučajevima kad se njime, suprotno onome što je propisano člankom 37. Carinskog zakonika, onemogućava svaku eventualnu rekviziciju dotične robe od strane carinske službe. Osim toga, takvo privremeno udaljavanje otežava i identifikaciju, kako robe koja je predmet provoznog postupka, tako i carinskog postupka koji se na nju primjenjuje (po analogiji vidjeti presudu British American Tobacco, C‑222/01, EU:C:2004:250, t. 52.).

               30

               U takvim okolnostima privremeno udaljavanje provozne isprave od robe navedene u toj ispravi treba se smatrati izuzimanjem dotične robe od carinskog nadzora. Naime, prema tumačenju koje je Sud dao u presudama D. Wandel (EU:C:2001:69), Liberexim (EU:C:2002:433) i Hamann International (EU:C:2004:90), to udaljavanje predstavlja upravo činjenje koji ima za posljedicu onemogućavanje, makar i na kraće vrijeme, nadležnog carinskog tijela da pristupi robi pod carinskim nadzorom i da izvrši provjere predviđene carinskim propisima Europske unije (u tom smislu vidjeti presudu British American Tobacco, EU:C:2004:250, t. 53.).

               31

               Jednako tako valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi izuzimanje robe od carinskog nadzora pretpostavlja samo ispunjavanje određenih objektivnih kriterija, kao što je fizička odsutnost robe na odobrenom mjestu za skladištenje u trenutku kad carinsko tijelo namjerava pristupiti ispitivanju dotične robe (vidjeti presudu D. Wandel, EU:C:2001:69, t. 48. i presudu Liberexim, EU:C:2002:433, t. 60.).

               32

               Stoga, da bi se radilo o izuzimanju robe od carinskog nadzora dovoljno je da je roba bila objektivno izuzeta od eventualnog nadzora, neovisno o tome je li nadležno tijelo takav nadzor stvarno i provelo (presuda British American Tobacco, EU:C:2004:250, t. 55.).

               33

               Uzevši u obzir sva prethodna razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 50. i 203. Carinskog zakonika treba tumačiti u smislu da se smatra da je izuzeta od carinskog nadzora roba koja je stavljena u privremeni smještaj, kad je deklarirana za postupak vanjskog provoza Zajednice, ali nije napustila skladište niti je podnesena odredišnom carinskom uredu, iako su ovom potonjem podnesene provozne isprave.

         Drugo pitanje

               34

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u drugom se pitanju pita treba li članak 203. stavak 3. Carinskog zakonika tumačiti u smislu da je, pod okolnostima kao u glavnom postupku, u slučaju izuzimanja robe od carinskog nadzora osoba koja je kao ovlašteni pošiljatelj stavila tu robu u carinski postupak vanjskog provoza Zajednice dužnik sukladno navedenoj odredbi.

               35

               Valja podsjetiti da prema praksi Suda, ako je u trenutku izuzimanja predmetne robe od carinskog nadzora ta roba već stavljena u postupak vanjskog provoza u Zajednici, nositelj tog postupka je, kao glavni obveznik u smislu članka 96. stavka 1. Carinskog zakonika, taj od kojeg se traži ispunjenje obveza koje proizlaze iz korištenja tim postupkom te je on odgovoran i za plaćanje carinskog duga u smislu članka 203. stavka 3. četvrtog podstavka tog zakonika, ako se ne primjenjuju odredbe predviđene u prva tri podstavka stavka 3. (presuda Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, t. 33.).

               36

               S druge strane, ako u trenutku tog izuzimanja roba još nije stavljena u postupak vanjskog provoza u Zajednici nego je i dalje u privremenom smještaju, za plaćanje carinskog duga odgovorna je, ako se ne primjenjuju odredbe predviđene u prva tri podstavka članka 203. stavka 3. Carinskog zakonika, osoba koja, s obzirom da je odgovorna za ispunjenje obveza koje proizlaze iz privremenog smještaja, nakon istovara drži tu robu kako bi osigurala njezin premještaj ili skladištenje (u tom smislu vidjeti presudu United Antwerp Maritime Agencies i Seaport Terminals, C‑140/04, EU:C:2005:556, t. 39., te presudu Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, t. 34.).

               37

               No, kako je već i spomenuto u točki 26. ove presude, roba o kojoj je riječ u glavnom postupku ušla je u carinski postupak vanjskog provoza Zajednice. Stoga je nositelj tog postupka, dakle SEK Zollagentur, s obzirom na to da je kao ovlašteni pošiljatelj glavni obveznik u smislu članka 96. Carinskog zakonika, odgovoran za plaćanje carinskog duga u smislu članka 203. stavka 3. četvrtog podstavka tog zakonika, ako se ne primjenjuju odredbe predviđene u prva tri podstavka stavka 3., a što mora utvrditi sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               38

               Uzevši u obzir sve prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 203. stavak 3. četvrti podstavak Carinskog zakonika treba tumačiti u smislu da je, pod okolnostima kao u glavnom postupku, u slučaju izuzimanja robe od carinskog nadzora osoba koja je kao ovlašteni pošiljatelj stavila tu robu u carinski postupak vanjskog provoza Zajednice dužnik sukladno navedenoj odredbi.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 50. i 203. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005., treba tumačiti u smislu da se smatra da je izuzeta od carinskog nadzora roba koja je stavljena u privremeni smještaj, kad je deklarirana za postupak vanjskog provoza Zajednice, ali nije napustila skladište niti je podnesena odredišnom carinskom uredu, iako su ovom potonjem podnesene provozne isprave.

                           2.

                           Članak 203. stavak 3. četvrti podstavak Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom br. 648/2005, treba tumačiti u smislu da je, pod okolnostima kao u glavnom postupku, u slučaju izuzimanja robe od carinskog nadzora osoba koja je kao ovlašteni pošiljatelj stavila tu robu u carinski postupak vanjskog provoza Zajednice dužnik sukladno navedenoj odredbi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 9. prosinca 2003. # Erich Gasser GmbH protiv MISAT Srl. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Innsbruck - Austrija. # Bruxelleska konvencija - Članak 21. - Članak 17. # Predmet C-116/02.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. prosinca 2008.#The Wellcome Foundation Ltd protiv Paranova Pharmazeutika Handels GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Predmet C-276/05.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 25. lipnja 2015.#Skatteministeriet protiv DSV Road A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Zajednice – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Članci 203. i 204. – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 859. – Postupak vanjskoga provoza – Nastanak carinskog duga – Izuzimanje ili neizuzimanje ispod carinskog nadzora – Neispunjenje obveze – Nepravodobno podnošenje robe odredišnoj carinarnici – Roba koju je primatelj odbio primiti i koja je vraćena a da nije podnesena carinarnici – Roba koja je putem nove deklaracije ponovno stavljena u postupak vanjskoga provoza – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 168. točka (e) – Prijevoznikov odbitak PDV‑a na uvoz.#Predmet C-187/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      25. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinski zakonik Zajednice — Uredba (EEZ) br. 2913/92 — Članci 203. i 204. — Uredba (EEZ) br. 2454/93 — Članak 859. — Postupak vanjskoga provoza — Nastanak carinskog duga — Izuzimanje ili neizuzimanje ispod carinskog nadzora — Neispunjenje obveze — Nepravodobno podnošenje robe odredišnoj carinarnici — Roba koju je primatelj odbio primiti i koja je vraćena a da nije podnesena carinarnici — Roba koja je putem nove deklaracije ponovno stavljena u postupak vanjskoga provoza — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 168. točka (e) — Prijevoznikov odbitak PDV‑a na uvoz“
      U predmetu C‑187/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Østre Landsret (Danska), odlukom od 4. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 16. travnja 2014., u postupku

         Skatteministeriet

      protiv

         DSV Road A/S,

      uz sudjelovanje:

         Danske Speditører,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za DSV Road A/S, A. Hedetoft, advokat,

               —

               za Danske Speditører, R. Køie, advokat,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Aukena, advokat,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, G. Skiani i M. Germani, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Soulay i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 203. stavka 1. i članka 204. stavka 1. točke (a) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), članka 859. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 (SL L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 214/2007 od 28. veljače 2007. (SL L 62, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 15., str. 236., u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), te članka 168. točke (e) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Skatteministerieta (ministarstvo poreza i trošarina) i društva DSV Road A/S (u daljnjem tekstu: DSV) zbog plaćanja carine i poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na robu koja je prevezena u okviru više postupaka vanjskog provoza Zajednice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 37. Carinskog zakonika određuje:
               „1.   Roba unesena u carinsko područje Zajednice podliježe carinskom nadzoru od trenutka njezina unosa. Roba može podlijegati provjeri od strane carinskog tijela u skladu s važećim odredbama.
               2.   Roba ostaje pod takvim nadzorom sve dok je to potrebno radi utvrđivanja njezinog statusa, ako je to primjereno, i u slučaju robe koja nije roba Zajednice i ne dovodeći u pitanje članak 82. stavak 1., roba ostaje pod nadzorom dok se njezin carinski status ne promijeni, odnosno dok se ne smjesti u slobodnu zonu ili slobodno skladište, dok se ponovno ne izveze ili uništi u skladu s člankom 182.“

               4

               Članak 91. stavak 1. tog zakonika glasi:
               „1.   Postupak vanjskog provoza dopušta kretanje robe od jednog do drugog mjesta unutar carinskog područja Zajednice, i to:

                        a)

                        robe koja nije roba Zajednice, a ne podliježe plaćanju uvoznih carina i drugih davanja ili mjerama trgovinske politike;

                  [...]“

               5

               Članak 92. navedenog zakonika propisuje:
               „1.   Postupak vanjskog provoza završava [i obveze nositelja su ispunjene] podnošenjem robe i odgovarajućih isprava odredišnoj carinarnici u skladu s odredbama određenog postupka.
               2.   [Postupak vanjskog provoza završavaju carinska tijela kada su u položaju utvrditi, na temelju usporedbe podataka koji su na raspolaganju polaznoj i odredišnoj carinarnici, da je postupak ispravno okončan.]“

               6

               U skladu s člankom 96. stavkom 1. istog zakonika:
               „1.   Glavni obveznik je nositelj postupka vanjskog provoza Zajednice. Glavni obveznik je odgovoran za:

                        a)

                        predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštivanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe;

                        b)

                        poštivanje odredaba koje se odnose na postupak provoza Zajednice.“

               7

               Članak 203. Carinskog zakonika propisuje:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        —

                        nezakonitim izuzimanjem ispod carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku izuzimanja robe ispod carinskog nadzora.
               3.   Dužnici su:

                        —

                        osoba koja je izuzela robu ispod carinskog nadzora,

                  [...]“

               8

               Prema članku 204. stavku 1. tog zakonika:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        neispunjavanjem jedne od obveza koje za robu koja podliježe uvoznim carinama proizlazi iz njezinog privremenog smještaja ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena

                  [...]
               u slučajevima različitim od navedenih u članku 203., osim ako se utvrdi da navedeni propusti nisu bitno utjecali na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili određenog carinskog postupka.“

               9

               Članak 356. Provedbene uredbe glasi:
               „[1.   Polazišna carinarnica utvrđuje rok u kojemu se roba mora podnijeti odredišnoj carinarnici, vodeći računa o planu puta, važećem prijevoznom ili drugom zakonodavstvu i, gdje je prikladno, o pojedinostima koje je dostavio glavni obveznik.]
               [...]
               3.   [Ako je roba odredišnoj carinarnici podnesena po isteku roka koji je propisala polazna carinarnica, a nepoštivanje tog roka proizlazi iz okolnosti koje su na zadovoljavajući način objašnjene odredišnoj carinarnici, a za koje nije odgovoran prijevoznik ili glavni obveznik, smatra se da je potonji podnio robu u roku.]“

               10

               Članak 859. te uredbe glasi:
               „Smatra se da sljedeći propusti nemaju bitnog utjecaja na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili predmetnog carinskog postupka u smislu članka 204. stavka 1. [Carinskog] zakonika, ako:

                        —

                        ne predstavljaju pokušaj nezakonitog izuzimanja robe ispod carinskog nadzora,

                        —

                        ne uključuju očitu nemarnost od strane osobe na koju se to odnosi,

                        —

                        su naknadno ispunjene sve formalnosti potrebne za [uređivanje] položaja robe:
                        [...]

                                 [2)

                                 u slučaju robe koja se nalazi u provoznom postupku, neispunjavanje jedne od obveza obuhvaćenih primjenom toga postupka kada su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                                          a)

                                          roba stavljena u taj postupak bila je podnesena odredišnoj carinarnici uistinu netaknuta;

                                          b)

                                          odredišna carinarnica uspjela je osigurati da je ta roba dobila carinski dopušteno postupanje ili uporabu ili da je ta roba stavljena u privremeno skladište na kraju provoza, i

                                          c)

                                          kada se nije poštovao vremenski rok utvrđen člankom 356. i kada se ne primjenjuje stavak 3. toga članka, a roba je unatoč tome dostavljena odredišnoj carinarnici unutar razumnog vremenskog roka;]

                                    [...]“

               11

               Prema članku 168. Direktive o PDV‑u:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:
               [...]

                        (e)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen vezano uz uvoz robe u tu državu članicu.“

               12

               U skladu s člankom 201. navedene direktive:
               „Pri uvozu je PDV dužna platiti osoba ili osobe koje država članica uvoza odredi ili prizna kao osobe koje su odgovorne za plaćanje poreza.“

         Dansko pravo

               13

               Članak 39. stavak 1. Carinskog zakona (Toldloven), u inačici kodificiranoj Aktom br. 867 (lovbekendtgørelse nr 867), od 13. rujna 2005., glasi:
               „Plaćanje carina i poreza na robu odgovornost je:

                        1)

                        osobe koja u dansko carinsko područje uvozi ili naruči uvoz robe koja nije u slobodnom prometu na carinskom području Europske unije;

                  [...]

                        4)

                        vozača ili vlasnika prijevoznog sredstva koji prevozi robu pod carinskim nadzorom ili robu na koju se pod određenim uvjetima ne plaćaju carine i porezi. Isto vrijedi za osobu u čijem se posjedu nalazi takvo prijevozno sredstvo.“

               14

               Članak 37. Zakona o PDV‑u (Momsloven) određuje:
               „Poduzetnici koji su registrirani u skladu s člancima 47., 49., 51. ili 51.a prilikom izračuna poreza koji se duguje kao pretporez u smislu članka 56. stavka 3. mogu odbiti porez predviđen ovim zakonom za kupnju i ostale transakcije poduzetnika u vezi s robom i uslugama koji su isključivo korišteni u svrhu poduzetnikovih isporuka koje nisu izuzete od poreza [...].“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               DSV, danski poduzetnik čije su djelatnosti prijevoz i logistika, kao glavni obveznik 23. kolovoza 2007. i 10. travnja 2008. pokrenuo je dva postupka vanjskog provoza Zajednice (u daljnjem tekstu: postupci provoza) za prijevoz 148 i 703 paketa elektroničkih proizvoda između polazne carinarnice u slobodnoj luci Kopenhagen (Danska) i odredišne carinarnice u Jönköpingu (Švedska). Danska tijela polazne carinarnice naložila su puštanje robe a da je nisu fizički kontrolirala, pri čemu su rokovi podnošenja odredišnoj carinarnici bili određeni do 31. kolovoza 2007. i do 13. travnja 2008.

               16

               U obama slučajevima DSV je prevezao robu u Jönköping, gdje je njezin primatelj, međutim, odbio njezin primitak. Zbog toga je 4. rujna 2007. i 14. travnja 2008. DSV tu robu vratio u slobodnu luku Kopenhagen a da ona nije bila podnesena carinarnici u Jönköpingu ili carinarnici u slobodnoj luci Kopenhagen te da provozne isprave nisu bile poništene.

               17

               DSV tvrdi da je istih 148 i 703 paketa elektroničkih proizvoda bilo vraćeno u Jönköping 13. rujna 2007. i 17. travnja 2008. zajedno s drugim elektroničkim proizvodima. Za svaku od tih isporuka DSV je pokrenuo novi postupak provoza i sastavljena je nova provozna isprava, koja se odnosila na ukupno 573 i 939 paketa elektroničkih proizvoda. Ti drugi postupci provoza bili su ispravno zaključeni 13. rujna 2007. i 23. travnja 2008. Međutim, Skatteministeriet osporava činjenicu da je 148 i 703 paketa elektroničkih proizvoda koji su bili predmet prvih postupaka provoza također bilo uključeno u druge postupke provoza.

               18

               Za svaki od prvih postupaka provoza koji nisu bili završeni danske told- og skatteforvaltning (danska središnja uprava za pristojbe i carine) primjenom članka 203. Carinskog zakonika i, podredno, primjenom članka 204. tog zakonika od DSV‑a je zahtijevao plaćanje carine. Usto, danske told- og skatteforvaltning na temelju članka 39. stavka 1. točke 4. Carinskog zakona, u inačici kodificiranoj Aktom br. 867 od 13. rujna 2005., zahtijevao je plaćanje PDV‑a na uvoz za robu koja je bila predmet tih postupaka. Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je DSV platio PDV na uvoz, ali da mu je pravo na odbitak tog PDV‑a bilo odbijeno. Budući da je DSV osporavao te odluke, predmet je sada u tijeku pred Østre Landsretom (žalbeni sud regije Est).

               19

               U tim je okolnostima Østre Landsret odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 203. stavak 1. [Carinskog zakonika] tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku dolazi do izuzimanja ispod carinskog nadzora, pod pretpostavkom da se (a) svaki od dvaju započetih postupaka provoza u 2007. i 2008. odnosio na istu robu ili (b) ne može dokazati da se radilo o istoj robi?

                        2.

                        Treba li članak 204. Carinskog zakonika tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku nastaje carinski dug, pod pretpostavkom da se (a) svaki od dvaju započetih postupaka provoza u 2007. i 2008. odnosio na istu robu ili (b) ne može dokazati da se radilo o istoj robi?

                        3.

                        Treba li članak 859. [Provedbene uredbe] tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku postoji povreda obveza koja nije imala bitan učinak na pravilan tijek carinskog postupka, pod pretpostavkom da se (a) svaki od dvaju započetih postupaka provoza u 2007. i 2008. odnosio na istu robu ili (b) ne može dokazati da se radilo o istoj robi?

                        4.

                        Može li država članica u koju je roba uvezena odbiti osobi koju je odredila kao poreznog obveznika pravo na odbitak PDV‑a na uvoz sukladno članku 168. točki (e) Direktive o PDV‑u, kada je PDV na uvoz bio obračunat prijevozniku predmetne robe koji nije uvoznik ni vlasnik te robe, nego je samo prevozio pošiljku u okviru svoje djelatnosti prijevoza tereta na koju se plaća PDV i bio zadužen za njezino carinjenje?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 203. stavak 1. Carinskog zakonika tumačiti na način da carinski dug na temelju tog članka nastaje samo zato što se roba stavljena u postupak provoza nakon neuspjelog pokušaja isporuke vratila u polaznu slobodnu luku a da nije podnesena ni odredišnoj carinarnici ni carinarnici slobodne luke.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja to pitanje uzimajući u obzir dvije različite činjenične pretpostavke, to jest, s jedne strane, onu pod kojom je utvrđeno da je ista ta roba nakon toga ponovno prevezena u mjesto svojeg odredišta u okviru drugog postupka provoza koji je ispravno završen i, s druge strane, onu pod kojom se ne može utvrditi istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza.

               22

               Najprije valja podsjetiti da članci 203. i 204. Carinskog zakonika imaju različita područja primjene. Naime, dok se prvi članak odnosi na postupanja koja za posljedicu imaju izuzimanje robe ispod carinskog nadzora, drugi se članak odnosi na neispunjavanje obveza i neispunjavanje uvjeta u vezi s različitim carinskim postupcima koji nisu utjecali na carinski nadzor (presuda X, C‑480/12, EU:C:2014:329, t. 31.).

               23

               Iz teksta članka 204. Carinskog zakonika proizlazi da se ta odredba primjenjuje samo u slučajevima koji se razlikuju od onih iz članka 203. tog zakonika (presuda X, C‑480/12, EU:C:2014:329, t. 32.).

               24

               Iz toga proizlazi da je, kako bi se odredilo na temelju kojeg od tih dvaju članaka nastaje uvozni carinski dug, najprije potrebno ispitati predstavljaju li predmetne činjenice izuzimanje ispod carinskog nadzora, u smislu članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika. Odredbe članka 204. Carinskog zakonika mogu se primijeniti samo ako odgovor na to pitanje bude negativan (presuda X, C‑480/12, EU:C:2014:329, t. 33.).

               25

               Kad je konkretno riječ o pojmu izuzimanja ispod carinskog nadzora iz članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika, potrebno je navesti da, sukladno sudskoj praksi Suda, taj pojam valja tumačiti na način da obuhvaća svaki postupak ili svaki propust koji za posljedicu ima sprečavanje, makar privremeno, nadležnog carinskog tijela da pristupi robi koja podliježe carinskom nadzoru i izvrši provjere predviđene člankom 37. stavkom 1. Carinskog zakonika (presuda X, C‑480/12, EU:C:2014:329, t. 34.).

               26

               U predmetnom slučaju, kada je, s jedne strane, riječ o pretpostavci pod kojom se istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza ne može utvrditi, valja navesti da su uvjeti za nastanak carinskog duga na temelju članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika ispunjeni. Naime, pod tom pretpostavkom nije utvrđeno da je roba podnesena odredišnoj carinarnici, kako to zahtijeva članak 96. stavak 1. točka (a) Carinskog zakonika. Međutim, u takvoj situaciji nadležno carinsko tijelo ne može, u skladu s člankom 92. stavkom 2. Carinskog zakonika, utvrditi da je postupak završen na ispravan način.

               27

               S druge strane, pod pretpostavkom da se utvrdi istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza, ona je doista bila podnesena odredišnoj carinarnici u okviru njezine druge otpreme. Kad je riječ o toj pretpostavci, valja navesti da propust da se navedena roba podnese carinarnici Jönköping u okviru prve otpreme i da se podnese carinarnici slobodne luke Kopenhagen nakon svojeg povrata, stavljanje navedene robe u drugi postupak provoza kao i njezino nepravodobno podnošenje odredišnoj carinarnici nisu okolnosti koje su kao takve dovoljne za izuzimanje ispod carinskog nadzora.

               28

               Naime, budući da prvi postupak provoza nije zaključen i da za predmetnu robu nisu izmijenjeni carinsko odredište i carinski postupak, ona je prilikom svojeg povrata i smještaja u slobodnu luku Kopenhagen i dalje bila stavljena u prvi postupak provoza. Kako je to istaknula Europska komisija, u okviru postupka provoza carinski nadzor po naravi stvari obavlja se na daljinu. Carinski nadzor odnosi se na robu koja se ne nalazi na određenom mjestu, već se prevozi s jednog mjesta na drugo a da carinska tijela nisu u mogućnosti provjeriti gdje se točno nalazi u svakom trenutku prijevoza.

               29

               Taj nadzor koji se obavlja na daljinu ne otežavaju samo propusti da se predmetna roba podnese odredišnim carinarnicama ili carinarnicama slobodne luke, ako su ispunjeni svi ostali uvjeti u vezi s postupkom provoza. Naime, u takvoj situaciji predmetna roba, neovisno o tim propustima, i dalje se prevozi u dopuštenom postupku provoza te je prate odgovarajuće provozne isprave, tako da carinska tijela mogu uvijek pristupiti toj robi i provjeriti je.

               30

               Ni stavljanje predmetne robe u drugi postupak provoza, što je dovelo do toga da se podnošenje te robe odredišnoj carinarnici zapravo nije dogodilo u okviru prvog, već u okviru drugog postupka provoza, ne može se kvalificirati kao izuzimanje ispod carinskog nadzora. Naime, nakon tog stavljanja robe u drugi postupak provoza, ona je i dalje podlijegala carinskom nadzoru, pri čemu je jedina promjena bila ta da taj nadzor više nije bio obuhvaćen prvim, već drugim postupkom provoza.

               31

               Ni činjenica da je DSV robu odredišnoj carinarnici zapravo podnio izvan roka za podnošenje utvrđenog u okviru prvog postupka provoza ne može se smatrati izuzimanjem ispod carinskog nadzora. Naime, Sud je već presudio da sâmo prekoračenje roka podnošenja određenog sukladno članku 356. stavku 1. Provedbene uredbe ne uzrokuje carinski dug zbog izuzimanja u smislu toga članka (vidjeti u tom smislu presudu X, C‑480/12, EU:C:2014:329, t. 45.).

               32

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 203. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da carinski dug na temelju tog članka ne nastaje samo zato što se roba stavljena u postupak provoza nakon neuspjelog pokušaja isporuke vratila u polaznu slobodnu luku a da nije podnesena ni odredišnoj carinarnici ni carinarnici slobodne luke, ako je utvrđeno da je ista ta roba nakon toga ponovno prevezena u mjesto odredišta u okviru drugog postupka provoza koji je ispravno završen. Nasuprot tome, pod pretpostavkom da se istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza ne može utvrditi, na temelju tog članka nastaje carinski dug.

         Drugo i treće pitanje

               33

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti samo pod pretpostavkom da je utvrđena istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza.

               34

               Pod tom pretpostavkom, iako je točno da je DSV podnio tu robu odredišnoj carinarnici u okviru drugog postupka provoza, ipak ostaje činjenica da se to podnošenje dogodilo izvan roka za podnošenje utvrđenog u okviru prvog postupka provoza. Stoga je značajka navedene pretpostavke ta da je roba koja je stavljena u prvi postupak provoza odredišnoj carinarnici predana nepravodobno i u okviru drugog postupka provoza.

               35

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 204. Carinskog zakonika, u vezi s člankom 859. Provedbene uredbe, tumačiti na način da nepravodobno podnošenje robe stavljene u prvi postupak provoza odredišnoj carinarnici i njezino podnošenje u okviru drugog postupka provoza predstavlja neispunjenje obveze koje dovodi do nastanka carinskog duga.

               36

               Kao prvo, kada je riječ o pitanju je li u takvoj situaciji ispunjen uvjet koji dovodi do nastanka carinskog duga na temelju članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, to jest neispunjenje jedne od obveza u vezi s postupkom provoza, Sud je već presudio da prekoračenje roka podnošenja određenog sukladno članku 356. stavku 1. Provedbene uredbe uzrokuje carinski dug na temelju članka 204. Carinskog zakonika (vidjeti u tom smislu presudu X, C‑480/12, EU:C:2014:329, t. 45.). Slijedom toga, taj je uvjet u glavnom predmetu u načelu ispunjen.

               37

               Taj zaključak nije doveden u pitanje presudom DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), na koju se u tom smislu poziva DSV. U toj je presudi Sud u biti smatrao da se članak 204. Carinskog zakonika ne primjenjuje u situaciji u kojoj je ovlašteni pošiljatelj pogreškom bio započeo dva postupka provoza za jednu te istu robu. Obrazloženje iz navedene presude ne može se primijeniti u glavnom predmetu, s obzirom na to da su činjenice na kojima se temelje ta dva predmeta bitno različite.

               38

               Naime, s jedne strane, za razliku od činjenica o kojima je riječ u predmetu koji je doveo do presude DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u glavnom predmetu predmetne otpreme nije izvršio DSV u svojstvu ovlaštenog pošiljatelja. S druge strane, u predmetu koji je doveo do presude DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435) predmetna roba nikada nije prevezena u okviru prvog postupka provoza, dok je u glavnom predmetu roba u pitanju ne samo prevezena u mjesto svojeg odredišta i vraćena u mjesto polaska već je također smještena u slobodnu luku u okviru prvog postupka provoza.

               39

               Međutim, članak 356. stavak 3. Provedbene uredbe određuje da, ako je roba odredišnoj carinarnici podnesena po isteku roka koji je propisala polazna carinarnica, a nepoštovanje tog roka proizlazi iz okolnosti koje su na zadovoljavajući način objašnjene odredišnoj carinarnici, a za koje nije odgovoran prijevoznik ili glavni obveznik, smatra se da je potonji podnio robu u roku. Sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti jesu li u predmetnom slučaju ti uvjeti ispunjeni.

               40

               Kao drugo, kada je riječ o pitanju je li ispunjen negativni uvjet iz članka 204. Carinskog zakonika koji isključuje to da carinski dug nastane na temelju tog članka ako „propusti nisu bitno utjecali na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili određenog carinskog postupka“, valja podsjetiti da članak 859. Provedbene uredbe detaljno nabraja situacije u kojima bi taj uvjet mogao biti ispunjen (vidjeti u tom smislu presudu Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, t. 43.).

               41

               U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i pisanih očitovanja stranaka glavnog postupka proizlazi da su u glavnom postupku sporni osobito uvjeti iz druge i treće alineje članka 859. Provedbene uredbe i točke 2. podtočaka (a) i (c) toga članka.

               42

               Kao prvo, kada je riječ o trećoj alineji i točki 2. podtočki (a) članka 859. te uredbe, tim se odredbama zahtijeva da su naknadno ispunjene sve formalnosti potrebne za uređivanje položaja robe i da je roba bila podnesena odredišnoj carinarnici uistinu netaknuta.

               43

               Danska vlada u biti ističe da ti uvjeti u glavnom predmetu nisu ispunjeni jer predmetna roba nije odmah podnesena i jer je bila pomiješana s drugom robom prije nego što je započeo novi postupak provoza.

               44

               Međutim, valja utvrditi da bi, pod pretpostavkom da je istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza utvrđena i da je taj drugi postupak provoza ispravno završen, navedeni uvjeti bili ispunjeni. Naime, s jedne strane, sama okolnost da prvi postupak provoza nije ispravno završen nije takve naravi da utječe na odgovor koji treba dati na pitanje jesu li naknadno ispunjene sve formalnosti potrebne za uređivanje položaja robe. S druge strane, pod tom pretpostavkom, predmetna roba bila je podnesena odredišnoj carinarnici uistinu netaknuta.

               45

               Kao drugo, kada je riječ o članku 859. točki 2. podtočki (c) Provedbene uredbe, njime se zahtijeva da, kada se nije poštovao rok utvrđen sukladno članku 356. te uredbe i kada se ne primjenjuje stavak 3. navedenog članka, roba ipak mora u razumnom roku biti podnesena odredišnoj carinarnici. Sud koji je uputio zahtjev dužan je ocijeniti jesu li ti uvjeti u glavnom predmetu ispunjeni.

               46

               Kao treće, kada je riječ o članku 859. drugoj alineji Provedbene uredbe, kojim se postavlja uvjet u skladu s kojim predmetni propusti ne uključuju očitu nemarnost od strane osobe na koju se to odnosi, iz sudske prakse Suda proizlazi da pojam „očita nemarnost“ treba ocijeniti uzimajući u obzir osobito složenost odredaba čije je nepoštovanje dovelo do nastanka carinskog duga te poslovno iskustvo i pažnju gospodarskog subjekta (vidjeti u tom smislu presudu Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, t. 50. i 56.). Sud koji je uputio zahtjev dužan je na temelju tih kriterija i s obzirom na okolnosti glavnog predmeta ocijeniti je li riječ o očitoj nemarnosti DSV‑a.

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 204. Carinskog zakonika, u vezi s člankom 859. Provedbene uredbe, treba tumačiti na način da nepravodobno podnošenje robe stavljene u prvi postupak provoza odredišnoj carinarnici i njezino podnošenje u okviru drugog postupka provoza predstavlja neispunjenje obveze koje dovodi do nastanka carinskog duga, osim ako su ispunjeni uvjeti iz članka 356. stavka 3. ili članka 859. druge alineje i članka 859. točke 2. podtočke (c) te uredbe, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Četvrto pitanje

               48

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 168. točku (e) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi koji isključuju pravo na odbitak PDV‑a na uvoz koji je dužan platiti prijevoznik, obveznik PDV‑a, koji nije ni uvoznik ni vlasnik predmetne robe, već se samo pobrinuo za njezin prijevoz i carinjenje u okviru svoje djelatnosti prijevoza tereta.

               49

               U tom pogledu, valja utvrditi da prema tekstu članka 168. točke (e) Direktive o PDV‑u pravo na odbitak postoji samo ako se uvezena roba koristi za oporezive transakcije poreznog obveznika. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda u području prava na odbitak PDV‑a pri stjecanju robe ili korištenju usluga, taj je uvjet ispunjen samo kada je trošak ulaznih usluga uključen u cijenu određenih izlaznih transakcija ili u cijenu robe ili usluga koje je porezni obveznik isporučio odnosno pružio u okviru svojih gospodarskih aktivnosti (vidjeti presude SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, t. 60. i Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, t. 48.).

               50

               Međutim, budući da vrijednost prevezene robe nije dio troškova koji čine cijenu koju će prijevoznik, čija je aktivnost ograničena na prijevoz te robe za novčanu naknadu, fakturirati, uvjeti primjene članka 168. točke (e) Direktive o PDV‑u u predmetnom slučaju nisu ispunjeni.

               51

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 168. točku (e) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da mu nisu protivni nacionalni propisi koji isključuju pravo na odbitak PDV‑a na uvoz koji je dužan platiti prijevoznik, obveznik PDV‑a, koji nije ni uvoznik ni vlasnik predmetne robe, već se samo pobrinuo za njezin prijevoz i carinjenje u okviru svoje djelatnosti prijevoza tereta.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 203. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006., treba tumačiti na način da carinski dug na temelju tog članka ne nastaje samo zato što se roba stavljena u postupak vanjskog provoza Zajednice nakon neuspjelog pokušaja isporuke vratila u polaznu slobodnu luku a da nije podnesena ni odredišnoj carinarnici ni carinarnici slobodne luke, ako je utvrđeno da je ista ta roba nakon toga ponovno prevezena u mjesto odredišta u okviru drugog postupka vanjskog provoza Zajednice koji je ispravno završen. Nasuprot tome, pod pretpostavkom da se istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka vanjskog provoza Zajednice ne može utvrditi, na temelju tog članka nastaje carinski dug.

                           2.

                           Članak 204. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006, u vezi s člankom 859. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 214/2007 od 28. veljače 2007., treba tumačiti na način da nepravodobno podnošenje robe stavljene u prvi postupak vanjskog provoza Zajednice odredišnoj carinarnici i njezino podnošenje u okviru drugog postupka vanjskog provoza Zajednice predstavlja neispunjenje obveze koje dovodi do nastanka carinskog duga, osim ako su ispunjeni uvjeti iz članka 356. stavka 3. ili članka 859. druge alineje i članka 859. točke 2. podtočke (c) te uredbe, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                           3.

                           Članak 168. točku (e) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da mu nisu protivni nacionalni propisi koji isključuju pravo na odbitak PDV‑a na uvoz koji je dužan platiti prijevoznik, obveznik PDV‑a, koji nije ni uvoznik ni vlasnik predmetne robe, već se samo pobrinuo za njezin prijevoz i carinjenje u okviru svoje djelatnosti prijevoza tereta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. srpnja 2010.#Monsanto Technology LLC protiv Cefetra BV i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank 's-Gravenhage - Nizozemska.#Direktiva 98/44/EZ - Članak 9.#Predmet C-428/08.


Presuda Suda od 11. ožujka 1992. # Compagnie Commerciale de l'Ouest i drugi protiv Receveur principal des douanes de La Pallice Port. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Cour d'appel de Poitiers - Francuska. # Spojeni predmeti C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 i C-83/90.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 28. travnja 2016.#L'Oréal protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije VICHY LABORATOIRES V IDÉALIA – Raniji verbalni žig Europske unije IDEALINA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-144/15.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 7. srpnja 2015.#WR protiv Europska komisija.#Javna služba – Primici od rada – Obiteljske naknade – Naknada za uzdržavano dijete – Članak 2. stavak 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Osoba koju se smatra uzdržavanim djetetom – Osoba koju je dužnosnik zakonski obvezan uzdržavati i čije uzdržavanje podrazumijeva znatne troškove – Pretpostavke za odobravanje – Ukidanje prava na naknadu – Povrat preplaćenih iznosa na temelju članka 85. Pravilnika o osoblju.#Predmet F-53/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. srpnja 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice - Članak 228. UEZ-a.#Predmet C-503/04.