title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 2. lipnja 2016.#Kapnoviomichania Karelia AE protiv Ypourgos Oikonomikon.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Opći aranžmani za trošarine – Direktiva 92/12/EEZ – Prerađeni duhan koji je stavljen u promet u sustavu odgode plaćanja trošarina – Odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta – Mogućnost država članica da ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta smatraju solidarno odgovornim za plaćanje novčanih kazni izrečenih počiniteljima krijumčarenja – Načela proporcionalnosti i pravne sigurnosti.#Predmet C-81/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Opći aranžmani za trošarine — Direktiva 92/12/EEZ — Prerađeni duhan koji je stavljen u promet u sustavu odgode plaćanja trošarina — Odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta — Mogućnost država članica da ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta smatraju solidarno odgovornim za plaćanje novčanih kazni izrečenih počiniteljima krijumčarenja — Načela proporcionalnosti i pravne sigurnosti“
      U predmetu C‑81/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka), odlukom od 21. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 20. veljače 2015., u postupku

         Kapnoviomichania Karelia AE

      protiv

         Ypourgos Oikonomikon,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Kapnoviomichaniju Kareliju AE, V. Antonopoulos, dikigoros,

               —

               za vladu Helenske Republike, K. Paraskevopoulou, K. Nasopoulou i S. Lekkou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Tomat i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (SL L 76, str. 1.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/108/EEZ od 14. prosinca 1992. (SL L 390, str. 124., u daljnjem tekstu: Direktiva 92/12).

               2

               Ovaj zahtjev podnesen je u okviru spora između društva Kapnoviomichania Karelia AE (u daljnjem tekstu: Karelia) i Ypourgosa Oikonomikona (Ministarstvo financija, Grčka), o optužnom aktu u kojem je utvrđeno da je Karelia solidarno odgovorna za plaćanje poreza i trošarina zbog krijumčarenja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članici 1. i 3. Direktive 92/12 određivali su da ta direktiva „utvrđuje opće aranžmane za proizvode koji podliježu trošarinama i drugim neizravnim porezima koji se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju tih proizvoda, osim porezu na dodanu vrijednost i porezima koje utvrdi Zajednica” te „se na razini Zajednice primjenjuje na [...] prerađeni duhan” [neslužbeni prijevod].

               4

               Članak 4. te direktive „ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta” definirao je kao „fizičk[u] ili pravn[u] osob[u] ovlašten[u] od nadležnih tijela države članice da pri obavljanju svojih poslovnih djelatnosti proizvodi, prerađuje, drži, prima ili otprema trošarinsku robu unutar sustava odgode plaćanja trošarine u trošarinskom skladištu” [neslužbeni prijevod].

               5

               Prema članku 5. stavku 2. navedene direktive, kad je trošarinska roba koja se izvozi iz treće zemlje ili se u nju uvozi obuhvaćena carinskim postupkom Zajednice različitim od puštanja u slobodni promet, smatra se da je odgođeno plaćanje trošarina na tu robu.

               6

               U skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (a) iste direktive, „obveza obračunavanja trošarine nastaje puštanjem u potrošnju”, što uključuje svako otpuštanje, uključujući nepravilno otpuštanje, iz sustava odgode plaćanja trošarine” [neslužbeni prijevod].

               7

               Članak 13. Direktive 92/12 predviđao je da je ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta osobito dužan „osigurati eventualno jamstvo u području proizvodnje, prerade i posjedovanja kao i obvezno jamstvo u području kretanja, čije uvjete utvrđuju porezna tijela države članice, koja izdaju odobrenje za trošarinsko skladište” [neslužbeni prijevod].

               8

               Članak 15. stavci 3. i 4. te direktive određuje:
               „3.   Rizici koji proizlaze iz kretanja unutar Zajednice pokriveni su jamstvom koje osigurava ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta u mjestu otpreme, kako je to predviđeno člankom 13., ili se, prema potrebi, osigurava solidarnim jamstvom pošiljatelja i prijevoznika. Prema potrebi, države članice mogu zahtijevati da jamstvo osigura primatelj.
               Detaljna pravila jamstva utvrđuju države članice. Jamstvo mora vrijediti na cijelom području Zajednice.
               4.   Ne dovodeći u pitanje članak 20., do odgovornosti ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta u mjestu otpreme i, prema potrebi, odgovornosti prijevoznika može doći samo ako se dokaže, osobito pratećim dokumentom, da je primatelj preuzeo robu [...]” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 20. stavci 1. i 3. navedene direktive određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje pokretanje kaznenog postupka, ako je tijekom kretanja robe počinjena nepravilnost ili kažnjivo djelo koje dovodi do obveze obračunavanja trošarine, trošarinu u državi članici u kojoj je počinjena nepravilnost ili kažnjivo djelo duguje fizička ili pravna osoba koja je jamčila plaćanje trošarine u skladu s člankom 15. stavkom 3.
               [...]
               3.   [...] Države članice poduzimaju mjere potrebne za suzbijanje kažnjivih djela ili nepravilnosti i propisivanje učinkovitih sankcija.” [neslužbeni prijevod]

         Grčko pravo

               10

               Zakonom 2127/1993 o usklađivanju poreznog sustava naftnih derivata, etilnog alkohola i alkoholnih pića kao i prerađenog duhana s pravom Zajednice i drugim propisima(FEK A’ 48) u grčko pravo prenesena je Direktiva 92/12. U vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku taj je zakon uređivao kako sustav trošarina i trenutak u kojem nastaje obveza njezina plaćanja tako i pitanja vezana za sustav odgode plaćanja trošarina i za ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta.

               11

               Prema članku 11. stavku 3. navedenog zakona, ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta je „odgovoran državi za trošarine za proizvode” te je „isto tako odgovoran za radnje koje nadležno tijelo pripisuje skladištarima u [nj]egovim skladištima”.

               12

               Članak 67. stavak 5. istog zakona određuje da „svaka utaja ili pokušaj utaje prilikom plaćanja trošarina i ostalih davanja kao i nepoštovanje zakonskih formalnosti kako bi se izbjeglo plaćanje tih trošarina i ostalih davanja predstavljaju krijumčarenje u smislu članka 89. i pratećih članaka Zakona 1165/1918 o carinskom zakoniku [u daljnjem tekstu: Carinski zakonik]; te radnje dovode do obveze obračunavanja uvećanog poreza predviđenog navedenim člancima, čak i u slučaju kada nadležna tijela ocijene da nisu ispunjene pretpostavke za postojanje kaznenog djela krijumčarenja”.

               13

               Članak 97. stavak 3. Carinskog zakonika određuje da „[...] svakoj osobi za koju je utvrđeno da je sudjelovala u carinskom prekršaju u smislu članka 89. stavka 2. ovog zakonika naložit će se, u skladu sa stupnjem njezina sudjelovanja i neovisno o kaznenim postupcima koji se protiv nje vode, da zajedno i solidarno isplati uvećan porez koji može dosegnuti iznos od dvostrukog do deseterostrukog iznosa trošarina i ostalih davanja koje je dužna platiti s obzirom na predmet kažnjivog djela [...]”. Prema članku 97. stavku 5. Carinskog zakonika, „voditelj nadležne carinarnice sastavlja i izdaje [...] obrazloženi akt kojim se oslobađaju ili identificiraju, ovisno o slučaju, osobe koje su u smislu ovoga zakonika odgovorne, određuje stupanj njihove odgovornosti, carine i ostali dužni ili izgubljeni porezi s obzirom na predmet krijumčarenja i traži povrat uvećanog poreza u smislu ovog članka kao i, prema potrebi, carina i ostalih izgubljenih poreza”.

               14

               U skladu s člankom 99. stavkom 2. Carinskog zakonika, činjenica da građanskopravno suodgovorne osobe nisu bile upoznate s namjerom osoba za koje je utvrđeno da su primarni počinitelji kažnjivog djela ne oslobađa prve njihove odgovornosti.

               15

               U članku 108. Carinskog zakonika predviđa se:
               „Kazneni sud koji odlučuje o optužbi za krijumčarenje može u svojoj osuđujućoj presudi, uz osuđenu osobu, proglasiti vlasnika ili primatelja robe koja je predmet krijumčarenja građanskopravno i solidarno suodgovornima za plaćanje izrečene novčane kazne i troškova kao i iznosa koji je na njezin zahtjev dosuđen državi koja je podnijela imovinskopravni zahtjev. To je tako čak i kad suodgovorna osoba nije optužena u kaznenom postupku, ako je osuđenik raspolagao predmetom krijumčarenja u svojstvu nalogoprimca, upravitelja ili zastupnika vlasnika ili primatelja, neovisno o pravnoj naravi predstavljanja ili prikrivanja naloga. Stoga je nebitno postupa li nalogoprimac u svoje ime [...], predstavlja li se kao vlasnik robe ili netko tko je s tom robom u potpuno drukčijoj pravnoj vezi ili je li stvarno zastupanje vlasnika opće ili posebno, osim ako se može dokazati da gore navedene osobe nikako nisu mogle imati saznanja o vjerojatnosti da će doći do počinjenja djela krijumčarenja”

               16

               Članak 109. Carinskog zakonika određuje:
               „Osim vlasnika ili primatelja robe koja je predmet krijumčarenja navedenih u prethodnom članku, kazneni sud može isto tako, uz osuđenu osobu, proglasiti građanskopravno i solidarno suodgovornima za plaćanje izrečene novčane kazne i troškova kao i iznosa koji je na njezin zahtjev dosuđen državi koja je podnijela imovinskopravni zahtjev vlasnike brodova, plovila, automobila, vlakova ili društva koja pružaju usluge kopnenog, morskog ili zračnog prijevoza, njihove agente i zastupnike, neovisno o njihovu svojstvu ili nazivu, ili agente i zastupnike vlasnika brodova, plovila, automobila, vlakova ili zrakoplova kao i upravitelje hotela, hostela, kafića ili drugih objekata otvorenih za javnost, čak i kad oni nisu kazneno odgovorni za krijumčarenje, ako je to krijumčarenje počinjeno u navedenim prijevoznim sredstvima ili posredstvom njih ili u gore navedenim objektima ili njihovim korištenjem, bilo radi sudjelovanja u krijumčarenju bilo radi prikrivanja krijumčarenih proizvoda, osim ako je moguće dokazati da gore navedene osobe nisu ni na koji način mogle znati za mogućnost počinjenja krijumčarenja.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Karelia je društvo osnovano u skladu s grčkim pravom čija je djelatnost proizvodnja duhanskih proizvoda i koje ima status ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta. U vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku to je društvo namjeravalo izvesti te proizvode, koji su se nalazili u sustavu odgode, u Bugarsku, koja tada još nije bila članica Europske unije.

               18

               Iz očitovanja podnesenih sudu proizlazi da je Karelia, s obzirom na to da je od Bulgakommerza Ltd zaprimila narudžbu za 760 kartona cigareta, 9. lipnja 1994. nadležnoj carinarnici podnijela izvoznu carinsku deklaraciju.

               19

               Međutim, budući da ta pošiljka nikada nije stigla na odredište, istraga koju je provela carinska služba pokazala je da je kamion u kojem je pošiljka trebala biti prevezena prema Bugarskoj krenuo bez tereta i da je pošiljka prekrcana u drugi kamion. Tijekom te istrage Karelijin voditelj izvoza objasnio je da mu je nakon narudžbe isplaćen iznos koji je odgovarao vrijednosti robe i koji je položio na Karelijin bankovni račun u Grčkoj. Karelijin glavni direktor tvrdio je da nije znao je li Bulgakommerz stvarno postojao, jer je svaki pokušaj da se to društvo identificira u Bugarskoj bio uzaludan.

               20

               Budući da dokaz da je sporna pošiljka izvezena nije dostavljen, zadržana je bankarska garancija koju je Karelia ishodila kako bi pokrila iznose trošarina, to jest 114726750 grčkih drahmi (GRD) (336688,92 eura).

               21

               Tim istim aktom Karelia je proglašena solidarno građanskopravno odgovornom za plaćanje tih iznosa. Nakon toga carinska tijela izdala su optužni akt u vezi s krijumčarenjem 760 kartona predmetnih cigareta. Tim su aktom ona supočiniteljima tog krijumčarenja proglasila osobito osobe koje su u ime Bulgakommerza od Karelijina voditelja izvoza naručile navedene cigarete. Iznosi poreza uvećanog za 573633750 GRD (1683444,60 eura) kao i trošarine na duhan uvećane za 9880000 GRD (28994,86 eura) podijeljeni su na počinitelje krijumčarenja.

               22

               Dioikitiko Protodikeio Peiraia (Prvostupanjski upravni sud u Pireju) prihvatio je tužbu tog društva protiv optužnog akta, jer nije bio dokazan nikakav odnos naloga ili zastupanja ni bilo kakav drugi pravni odnos kojim se prikriva nalog između Karelije i počinitelja krijumčarenja.

               23

               Ministarstvo financija podnijelo je žalbu protiv te presude, a Dioikitiko Efeteio Peiraia (Žalbeni upravni sud u Pireju, Grčka) prihvatio je tu žalbu, pri čemu je iznos uvećanog poreza smanjio na 344180250 GRD (336688,91 euro). Taj je sud smatrao da su, s obzirom na to da su predmetne cigarete stavljene u sustav odgode plaćanja trošarine, počinitelji krijumčarenja postupali kao nalogoprimci Karelije, koja je u svojstvu ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta imala u posjedu robu i bila isključivo odgovorna za njezino kretanje sve do izvoza, neovisno o svojstvu u kojem su krijumčari navodno postupali, odnosno kao vozači, posrednici, primatelji, kupci itd.

               24

               Karelia je protiv presude Dioikitika Efeteio Peiraia (Žalbeni upravni sud u Pireju) podnijela žalbu pred Symvouliom tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka).

               25

               U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje taj je sud utvrdio da su, u skladu s člankom 99. stavkom 2., člankom 108. i člankom 109. Carinskog zakonika, vlasnici robe, njezini primatelji i prijevoznici kao i njihovi agenti i zastupnici osobito zajedno i solidarno odgovorni za financijske posljedice krijumčarenja, a one obuhvaćaju izgubljene carine i poreze kao i odgovarajuće novčane kazne, s obzirom na to da su ta kažnjiva djela počinjena u trenutku kad su se predmetna roba nalazila u području njihove profesionalne odgovornosti, a od strane osoba s kojima su odabrali surađivati. Prema mišljenju tog suda, suodgovorne osobe oslobađaju se od odgovornosti samo ako dokažu da nisu postupale nimalo nemarno, pri čemu se to oslobođenje procjenjuje s obzirom na dužnu pažnju koja se zahtijeva u njihovoj djelatnosti i zanimanju. Cilj tako oblikovane građanskopravne odgovornost, koja u grčkom pravu ne predstavlja upravnu sankciju, nije samo naknada izgubljenih carina i poreza, već isto tako, koliko je to moguće, osiguranje plaćanja i stoga učinkovitosti izrečenih novčanih kazni. Zakonodavac je smatrao da gore navedeni subjekti koji ostvaruju dobit iz gospodarske djelatnosti u okviru koje je počinjeno krijumčarenje trebaju poduzeti sve primjerene mjere za osiguranje toga da ih osobe s kojima su u poslovnim odnosima ne navedu na sudjelovanje u krijumčarenju.

               26

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, taj nacionalni propis, tumačen s obzirom na odredbe Direktive 92/12, omogućuje da se ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta proglasi građanskopravno i solidarno suodgovornim zajedno s počiniteljima krijumčarenja proizvoda koji su bili pohranjeni u skladištu u sustavu odgode plaćanja trošarina te su protupravno izašli iz tog sustava.

               27

               U skladu s većinskim mišljenjem unutar tog suda, solidarna odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta ne odnosi se samo na plaćanje trošarina u skladu s Direktivom 92/12, već i na druge financijske posljedice, osobito na novčane kazne izrečene krijumčarima. To je tako bez obzira na poseban sporazum između dobavljača i kupca, na temelju kojeg se vlasništvo robe stavljene u sustav odgode plaćanja trošarine od njezine predaje prenosi na kupca, koji je odgovoran za njezin prijevoz. Ta stroža odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta služila bi cilju sprečavanja porezne utaje, jer bi ta odgovornost potaknula toga gospodarskog subjekta da osigura pravilno provođenje postupka izvoza, tako da, u okviru svojih ugovornih odnosa, poduzme prikladne mjere kako bi se zaštitio od rizika solidarne osude snošenja svih financijskih posljedica krijumčarenja. Takva odgovornost nije protivna načelu proporcionalnosti, s obzirom na to da se držatelj trošarinskog skladišta ima mogućnost osloboditi te odgovornosti ako dokaže da je postupao u dobroj vjeri i da je poduzeo sve prikladne mjere s pažnjom dobrog gospodarstvenika.

               28

               Nasuprot tomu, u skladu s mišljenjem manjine unutar suda koji je uputio zahtjev, ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta može se smatrati solidarno odgovornim samo za plaćanje trošarina, a ne za novčane kazne izrečene krijumčarima. Ni iz grčkog propisa ni iz Direktive 92/12 ne proizlazi pravna pretpostavka da je ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta vlasnik robe koju posjeduje i koja izlazi iz njegova trošarinskog skladišta te koja se u treću zemlju otprema unutar sustava odgode plaćanja trošarine sve dok ne stigne na svoje uobičajeno odredište ili sve dok ne napusti područje Unije. Iz tog propisa i te direktive ne proizlazi ni pravna pretpostavka da do izlaza robe iz navedenog sustava odgode fizičke osobe koje sudjeluju u njezinu kretanju, neovisno u kojem svojstvu, postupaju u svojstvu nalogoprimaca ili zastupnika ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta. Stoga stroža odgovornost, koju zagovara većina unutar suda koji je uputio zahtjev, nije potrebna radi osiguranja učinkovite primjene Direktive 92/12 i protivna je mnogim načelima prava Unije. S jedne strane, ona je protivna načelu pravne sigurnosti, osobito načelu jasnoće i predvidljivosti ograničenja slobode poduzetništva i prava vlasništva ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta. S druge strane, ona je protivna načelu proporcionalnosti, s obzirom na to da je očito pretjerano ovlaštenom držatelju trošarinskog skladišta nametnuti obvezu plaćanja upravnih novčanih kazni, čiji je najmanji iznos predviđen zakonom dvostruka vrijednost dugovanih poreza, neovisno o njihovu iznosu, za kažnjiva djela koja su posljedica skrivljenih ponašanja trećih osoba koje su različite od onih navedenih u članku 108. Carinskog zakonika i na koje taj držatelj skladišta, koji je dokazao primjerenu dužnu pažnju, ne može utjecati.

               29

               U tim je okolnostima Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li Direktivu 92/12, tumačenu s obzirom na opća načela prava Europske unije, a posebno načela učinkovitosti prava Unije, pravne sigurnosti i proporcionalnosti, tumačiti na način da se ona, u situaciji kao što je ona u predmetnom slučaju, protivi primjeni zakonske odredbe poput članka 108. Carinskog zakonika, u skladu s kojom se ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta proizvoda koji su se od njegova trošarinskog skladišta kretali unutar sustava odgode plaćanja trošarine i koji su protupravno otpušteni iz tog sustava zbog kažnjivog djela krijumčarenja može proglasiti solidarno odgovornim za plaćanje administrativnih novčanih kazni zbog krijumčarenja, neovisno o činjenici je li u trenutku počinjenja kažnjivog djela u građanskopravnom smislu posjedovao proizvode kao i činjenici jesu li počinitelji kažnjivih djela uključeni u to kretanje bili u posebnom ugovornom odnosu s ovlaštenim držateljem trošarinskog skladišta iz kojeg bi proizlazilo da su djelovali u svojstvu njegovih nalogoprimaca?”

         O prethodnom pitanju

               30

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 92/12, tumačenu s obzirom na opća načela prava Unije, a posebno načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti, tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis – poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji omogućuje proglašavanje solidarne odgovornosti osobito vlasnika proizvoda koji su u sustavu odgode plaćanja trošarina, kad su oni vezani za počinitelje kažnjivog djela ugovornim odnosom na temelju kojeg su potonji njihovi nalogoprimci, za plaćanje iznosa koji odgovaraju novčanim kaznama izrečenima u slučaju kažnjivog djela počinjenog tijekom kretanja tih proizvoda – na temelju kojeg je ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta proglašen solidarno odgovornim za plaćanje tih iznosa, pri čemu se on ne može osloboditi te odgovornosti dokazivanjem da uopće nije znao za djelovanja počinitelja kažnjivog djela, čak i ako prema nacionalnom pravu taj držatelj trošarinskog skladišta nije bio ni vlasnik navedenih proizvoda u trenutku počinjenja kažnjivog djela niti je bio vezan za počinitelje tog djela ugovornim odnosom na temelju kojeg su oni njegovi nalogoprimci.

               31

               Radi davanja odgovora na to pitanje, najprije valja istaknuti da iz strukture Direktive 92/12, a osobito iz njezina članka 13., članka 15. stavaka 3. i 4. kao i članka 20. stavka 1., proizlazi da je zakonodavac u okviru postupka kretanja trošarinske robe koja je stavljena u sustav odgode ključnu ulogu povjerio ovlaštenom držatelju trošarinskog skladišta.

               32

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 34. do 36. svojeg mišljenja, Direktiva 92/12 uspostavlja sustav odgovornosti ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta za sve rizike koji proizlaze iz kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine i, slijedom toga, dužan je platiti trošarine ako je tijekom kretanja tih proizvoda počinjena nepravilnost ili kažnjivo djelo koje dovodi do obveze obračunavanja trošarine. Dakle, ta je odgovornost objektivna i ne temelji se na dokazanoj ili predmnijevanoj krivnji držatelja trošarinskog skladišta, već na njegovu sudjelovanju u gospodarskoj aktivnosti.

               33

               U predmetnom slučaju nije sporna objektivna odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta poput Karelije za plaćanje trošarina.

               34

               Naprotiv, valja ispitati omogućuje li Direktiva 92/12 državama članicama da ovlaštenom držatelju trošarinskog skladišta nametnu solidarnu odgovornost za plaćanje iznosa koji odgovaraju novčanim kaznama izrečenima počiniteljima krijumčarenja.

               35

               U skladu s člankom 20. stavkom 3. Direktive 92/12, države članice poduzimaju mjere potrebne za suzbijanje kažnjivih djela ili nepravilnosti te propisivanje učinkovitih sankcija.

               36

               S tim u vezi grčka vlada tvrdi da iz te odredbe proizlazi obveza država članica da predvide dopunsku kaznenu odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta za sve nepravilnosti počinjene tijekom stavljanja u promet trošarinske robe.

               37

               Kao što je to Sud više puta presudio, točno je da je tržište cigareta osobito pogodno za nezakonitu trgovinu (presuda od 13. prosinca 2007., BATIG, C‑374/06, EU:C:2007:788, t. 34. i navedena sudska praksa). Obvezu koja proizlazi iz članka 20. stavka 3. Direktive 92/12, odnosno poduzimanje mjera potrebnih za suzbijanje kažnjivih djela ili nepravilnosti i propisivanje učinkovitih sankcija, treba tumačiti s obzirom na to utvrđenje.

               38

               Međutim, iz toga ne slijedi da su države članice na temelju te odredbe dužne predvidjeti dopunsku kaznenu odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta za sve nepravilnosti počinjene tijekom stavljanja u promet trošarinske robe.

               39

               Naime, kao prvo, u toj se odredbi pobliže ne navode ni primjerene sankcije ni kategorije osoba koje treba smatrati odgovornima za kažnjiva djela na temelju kojih se one izriču.

               40

               Kao drugo, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg mišljenja, sustav odgovornosti za rizik predviđen Direktivom 92/12 prestaje plaćanjem trošarina. Stoga ta direktiva ne nameće sustav solidarnosti koji bi ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta činio suodgovornim za plaćanje novčanih kazni izrečenih protiv počiniteljâ krijumčarenja.

               41

               Međutim, iako Direktiva 92/12 ne obvezuje države članice da predvide solidarnu odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta za plaćanje iznosa koji odgovaraju izrečenim novčanim kaznama, postavlja se pitanje je li to predviđanje solidarne odgovornosti protivno navedenoj direktivi.

               42

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, nije protivno pravu Unije zahtijevati da subjekt poduzme sve mjere koje se od njega razumno mogu zahtijevati kako bi se osiguralo da transakcija koju obavlja ne navede na sudjelovanje u poreznoj utaji (presuda od 21. veljače 2008., Netto Supermarkt, C‑271/06, EU:C:2008:105, t. 24. i navedena sudska praksa).

               43

               Iz toga valja zaključiti da se Direktiva 92/12 u načelu ne protivi tomu da države članice povećaju odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta tako da mu nametnu solidarnu odgovornost za novčane posljedice kažnjivih djela koja su počinjena tijekom kretanja robe u sustavu odgode plaćanja trošarine.

               44

               Međutim, valja provjeriti je li stroža odgovornost, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, sukladna načelima pravne sigurnosti i proporcionalnosti.

               45

               S tim u vezi, kao prvo, valja podsjetiti da, kad države članice izvršavaju svoje ovlasti izbora primjerene sankcije u okviru prijenosa direktive, one trebaju poštovati načelo pravne sigurnosti. Naime, zakonodavstvo Unije mora biti izvjesno i njegova primjena predvidljiva za pojedince, a taj zahtjev pravne sigurnosti osobito se strogo nameće kada je riječ o propisu koji može imati financijske posljedice, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da točno poznaju opseg obveza koje im on nameće (presuda Irska/Komisija, C‑288/07, EU:C:2008:505, t. 47.).

               46

               Međutim, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku valja istaknuti da stroža odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta, koji više nije vlasnik proizvoda u odnosu na koje je počinjeno kažnjivo djelo i koji nije vezan za počinitelje tog djela ugovornim odnosom na temelju kojeg su oni njegovi zastupnici, nije izričito predviđena ni Direktivom 92/12 ni odredbama nacionalnog prava.

               47

               U tim okolnostima valja utvrditi, osobito s obzirom na oprečna tumačenja unutar suda koji je uputio zahtjev, da sankcije koje se mogu primijeniti na takvog ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta na temelju takvog zakonodavstva nisu dostatno izvjesne ni predvidljive za dotične osobe kako bi se moglo smatrati da ispunjavaju zahtjeve pravne sigurnosti, što mora provjeriti taj sud.

               48

               Kao drugo, kad je riječ o načelu proporcionalnosti, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, u nedostatku usklađenosti propisa Unije u području sankcija primjenjivih u slučaju neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim zakonodavstvom, države članice ovlaštene su odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te sukladno tomu i načelo proporcionalnosti (vidjeti osobito presudu od 29. srpnja 2010., Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C‑188/09, EU:C:2010:454, t. 29.).

               49

               Što se tiče mjera kojima je cilj sprečavanje porezne utaje, Sud je u području poreza na dodanu vrijednost već presudio da raspodjela rizika nakon utaje koju je počinila treća osoba nije sukladna načelu proporcionalnosti, s obzirom na to da je na temelju sustava oporezivanja za plaćanje odgovoran jedino dobavljač, neovisno o svojem sudjelovanju u utaji koju je počinio kupac (presuda od 21. veljače 2008., Netto Supermarkt, C‑271/06, EU:C:2008:105, t. 22. i 23.).

               50

               Osim toga, Sud je već smatrao da nacionalne mjere na temelju kojih de facto nastaje sustav solidarne objektivne odgovornosti nadilaze ono što je potrebno za očuvanje prava državne blagajne. On je tako presudio da se pripisivanje odgovornosti za plaćanje poreza na dodanu vrijednost osobi koja nije njegov obveznik, čak i kada je ta osoba ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta koji je dužan ispuniti posebne obveze iz Direktive 92/12, te nedopuštanje da to plaćanje izbjegne uz podnošenje dokaza da ona nema nikakve veze s ponašanjem tog obveznika mora smatrati neusklađenim s načelom proporcionalnosti te je dodao da bi bilo očito neproporcionalno da se takvoj osobi bezuvjetno stavi na teret gubitak poreznih prihoda koji je prouzrokovalo postupanje trećeg poreznog obveznika na koje ona nema nikakva utjecaja (presuda od 21. prosinca 2011., Vlaamse Oliemaatschappij, C499/10, EU:C:2011:871, t. 24 i navedena sudska praksa).

               51

               Valja smatrati da se isti ti zahtjevi moraju poštovati kad je riječ o mjeri poput pripisivanja ovlaštenom držatelju trošarinskog skladišta odgovornosti za novčane posljedice krijumčarenja.

               52

               Međutim, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, prema većinskom mišljenju unutar tog suda, članak 108. Carinskog zakonika valja tumačiti na način da ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta koji poduzme sve mjere koje se od njega razumno mogu zahtijevati kako bi se osigurao da transakcija koju obavlja ne podrazumijeva njegovo sudjelovanje u poreznoj utaji nije odgovoran za to samo ako može dokazati da nikako nije mogao imati saznanja o vjerojatnosti da će doći do počinjenja krijumčarenja. Ako je to tako, a provjera toga je na sudu koji je uputio zahtjev, valja smatrati da ta stroža odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta podrazumijeva to da on može biti proglašen solidarno odgovornim za plaćanje iznosa koji odgovaraju izrečenim novčanim sankcijama iako su djelo krijumčarenja počinile osobe s kojima je on odabrao surađivati te da na temelju te odgovornosti de facto nastaje sustav solidarne objektivne odgovornosti koju treba smatrati neproporcionalnom.

               53

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da sustav strože odgovornosti poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može ispuniti zahtjeve koji proizlaze iz načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti samo pod uvjetom da ga je nacionalni zakonodavac jasno i izričito predvidio i da na temelju njega ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta ima stvarnu mogućnost oslobođenja od svoje odgovornosti.

               54

               Slijedom toga, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 92/12, tumačenu s obzirom na opća načela prava Unije, a posebno načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti, treba tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis – poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji omogućuje proglašavanje solidarne odgovornosti osobito vlasnika proizvoda koji su u sustavu odgode plaćanja trošarina, kad su oni vezani za počinitelje kažnjivog djela ugovornim odnosom na temelju kojeg su potonji njihovi nalogoprimci, za plaćanje iznosa koji odgovaraju novčanim kaznama izrečenima u slučaju kažnjivog djela počinjenog tijekom kretanja tih proizvoda – na temelju kojeg je ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta proglašen solidarno odgovornim za plaćanje tih iznosa, pri čemu se on ne može osloboditi te odgovornosti dokazivanjem da uopće nije znao za djelovanja počinitelja kažnjivog djela, čak i ako prema nacionalnom pravu taj držatelj trošarinskog skladišta nije bio ni vlasnik navedenih proizvoda u trenutku počinjenja kažnjivog djela niti je bio vezan za počinitelje tog djela ugovornim odnosom na temelju kojeg su oni njegovi nalogoprimci.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/108/EEZ od 14. prosinca 1992., tumačenu s obzirom na opća načela prava Unije, a posebno načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti, treba tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis – poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji omogućuje proglašavanje solidarne odgovornosti osobito vlasnika proizvoda koji su u sustavu odgode plaćanja trošarina, kad su oni vezani za počinitelje kažnjivog djela ugovornim odnosom na temelju kojeg su potonji njihovi nalogoprimci, za plaćanje iznosa koji odgovaraju novčanim kaznama izrečenima u slučaju kažnjivog djela počinjenog tijekom kretanja tih proizvoda – na temelju kojeg je ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta proglašen solidarno odgovornim za plaćanje tih iznosa, pri čemu se on ne može osloboditi te odgovornosti dokazivanjem da uopće nije znao za djelovanja počinitelja kažnjivog djela, čak i ako prema nacionalnom pravu taj držatelj trošarinskog skladišta nije bio ni vlasnik navedenih proizvoda u trenutku počinjenja kažnjivog djela niti je bio vezan za počinitelje tog djela ugovornim odnosom na temelju kojeg su oni njegovi nalogoprimci.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 2. lipnja 2016.#Pippo Pizzo protiv CRGT Srl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana.#Prethodni postupak – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Sudjelovanje na natječaju – Mogućnost oslanjanja na sposobnosti drugih poduzetnika radi ispunjavanja potrebnih uvjeta – Propust plaćanja doprinosa koji nije izričito predviđen – Isključenje iz natječaja bez mogućnosti ispravka tog propusta.#Predmet C-27/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Javna nabava — Direktiva 2004/18/EZ — Sudjelovanje na natječaju — Mogućnost oslanjanja na sposobnosti drugih poduzetnika radi ispunjavanja potrebnih uvjeta — Propust plaćanja doprinosa koji nije izričito predviđen — Isključenje iz natječaja bez mogućnosti ispravka tog propusta“
      U predmetu C‑27/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Vijeće za upravne sudove regije Sicilije, Italija), odlukom od 10. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 22. siječnja 2015., u postupku

         Pippo Pizzo

      protiv

         CRGT Srl,

      uz sudjelovanje:

         Autorità Portuale di Messina,

         Messina Sud Srl,

         Francesco Todaro,

         Myleco Sas,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, S. Rodin (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, L. Cappelletti i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 47. i 48. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) kao i načela prava Unije u području javne nabave.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Pippa Pizza, u svojstvu vlasnika poduzeća Pizzo i zastupnika privremenog udruženja poduzetnika uspostavljenog s poduzećem Onofaro Antonino (u daljnjem tekstu: Pizzo), i CRGT‑a Srl u vezi s isključenjem podnositelja u postupku javne nabave za koncesiju za usluge upravljanja otpadom i ostacima proizišlima s brodova koji pristaju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. Direktive 2004/18 propisuje:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.”

               4

               Člankom 47. stavkom 2. te direktive predviđa se:
               „Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore, osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora javnom naručitelju dokazati da će imati na raspolaganju nužne resurse, primjerice, prihvaćanjem obveze drugih subjekata u tu svrhu.”

               5

               U skladu s člankom 48. stavkom 3. navedene direktive:
               „Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore, osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora, primjerice, prihvaćanjem obveze tih subjekata da će te resurse staviti na raspolaganje gospodarskom subjektu.”

               6

               Članak 63. stavak 1. prvi i treći podstavak te članak 63. stavak 2. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65. do 242.), koju je spomenuo sudac koji je uputio zahtjev, glase kako slijedi:
               „1.   S obzirom na kriterije koji su vezani uz ekonomsku i financijsku sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 3. i kriterije vezane uz tehničku i stručnu sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 4., gospodarski subjekt može se osloniti, prema potrebi i za određeni ugovor, na sposobnosti drugih subjekata, bez obzira na to kakva je pravna narav veze između njih i njega. [...] Ako se gospodarski subjekt želi osloniti na sposobnosti drugih subjekata, mora dokazati javnom naručitelju da ima na raspolaganju potrebne resurse, na primjer, dostavljanjem obveze tih subjekata u tu svrhu.
               [...]
               Ako se gospodarski subjekt oslanja na sposobnosti drugih subjekata vezano uz kriterije koji se odnose na ekonomsku i financijsku sposobnost, naručitelji mogu zahtijevati da taj gospodarski subjekt i ti subjekti budu zajednički odgovorni za izvršenje ugovora.
               [...]
               2.   U slučaju ugovora o radovima, ugovora o uslugama i poslovima postavljanja ili ugradnje u kontekstu ugovora o nabavi robe, javni naručitelji mogu zahtijevati da određene kritične poslove obavlja izravno sam ponuditelj, ili ako ponudu dostavlja skupina gospodarskih subjekata iz članka 19. stavka 2., sudionik iz te skupine.”

         Talijansko pravo

               7

               Članak 49. decreto legislativo no 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (Zakonodavni dekret br. 163 o usvajanju Zakonika o ugovorima o javnim radovima, javnim uslugama i javnoj nabavi robe radi provedbe Direktive 2004/17/EZ i Direktive 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 231 od 2. listopada 2006.) (u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 163/2006), naslovljen „Oslanjanje na sposobnosti trećih”, prenosi članke 47. i 48. Direktive 2004/18 u talijanski pravni poredak.

               8

               U skladu s člankom 49. stavkom 1. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006:
               „Ponuditelj, postupajući samostalno, u konzorciju ili u udruženju u smislu članka 34., u okviru konkretnog postupka javne nabave radova, robe ili usluga, moći će ispuniti ekonomske, financijske, tehničke i organizacijske uvjete, odnosno dobiti certifikat SOA, oslanjajući se na sposobnosti drugog subjekta ili na certifikat SOA drugog subjekta.”

               9

               Članak 49. stavak 6. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006 određuje:
               „Oslanjanje na više pomoćnih poduzetnika, ne dovodeći u pitanje zabranu djelomičnog korištenja, dopušteno je ponuditelju u pogledu ekonomsko‑financijskih i tehničko‑organizacijskih kriterija iz članka 40. stavka 3. točke (b), na temelju kojih je izdan certifikat za tu kategoriju.”

               10

               Prema članku 1. stavku 67. prvom podstavku Legge finanziaria 2006 (Zakon o financijama za 2006. br. 266, redovni dodatak br. 211 GURI‑ju od 29. prosinca 2005.) od 23. prosinca 2005. (u daljnjem tekstu: Zakon br. 266/2005):
               „[...] nadzorno tijelo za javne radove [...] svake godine određuje iznos doprinosa koje mu javni i privatni subjekti moraju uplatiti, a koji su podložni njegovu nadzoru, kao i odgovarajuće načine naplate, uključujući obvezu gospodarskih subjekata da uplate doprinos kao preduvjet za dopuštenost ponude u okviru postupaka javne nabave za javne radove.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Tijekom studenoga 2012. Autorità Portuale di Messina (lučka uprava u Messini, Italija; u daljnjem tekstu: Autorità) pokrenula je otvoreni postupak javne nabave na europskoj razini za četverogodišnje pružanje usluge upravljanja otpadom i ostacima proizišlima s brodova koji pristaju u području teritorijalne nadležnosti lučke uprave u Messini. Tom uslugom ranije je upravljao CRGT.

               12

               Dana 16. svibnja 2013. komisija za ocjenu ponuda lučke uprave u Messini utvrdila je da su pristigle četiri ponude.

               13

               Dana 4. lipnja 2013. CRGT, koji je potpisao ugovor o korištenju sposobnosti s RIAL‑om Srl, i još dva ponuditelja doznali su da su isključeni iz postupka jer Autorità di vigilanza dei contratti pubblici (nadzorno tijelo za javnu nabavu, u daljnjem tekstu: AVCP) nisu isplatili doprinos predviđen Zakonom br. 266/2005.

               14

               Ugovor je stoga dodijeljen Pizzu, jedinom ponuditelju koji je ostao u razmatranju.

               15

               CRGT je pred Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (regionalni upravni sud Sicilije, Italija) podnio tužbu za poništenje te odluke o isključenju iz postupka i za naknadu štete pretrpljene zbog tog isključenja.

               16

               Pizzo je podnio protutužbu u kojoj je tvrdio da je CRGT trebao biti isključen iz tog postupka zato što je propustio podnijeti dva različita bankovna izvatka kako bi dokazao svoju ekonomsku i financijsku sposobnost.

               17

               Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (regionalni upravni sud Sicilije) presudom br. 1781/2014 odlučio je da je CRGT‑ova tužba dopuštena i osnovana te da je to društvo pogrešno isključeno iz predmetnog postupka javne nabave. U tom je pogledu smatrao da dokumentacija koja se odnosi na taj postupak nije predviđala da poduzetnici podnositelji obvezno plaćaju doprinos AVCP‑u jer se plaćanje tog doprinosa, predviđenog Zakonom br. 266/2005, izričito odnosilo samo na ugovore o javnim radovima, a ne i o uslugama. Nadalje, taj je sud pojasnio da činjenica da se poduzetnicima koji se natječu za dodjelu ugovora o uslugama nameće plaćanje tog doprinosa dovodi do širokog tumačenja, s jedne strane, Zakona br. 266/2005 od strane AVCP‑a i, s druge strane, upravne prakse prema kojoj nužnost tog uvjeta plaćanja podrazumijeva, putem mehanizma automatskog popunjavanja praznina u upravnim aktima, da se svi poduzetnici koji se natječu za dodjelu ugovora o javnoj nabavi podvrgavaju plaćanju tog doprinosa.

               18

               Osim toga, Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (regionalni upravni sud Sicilije) odbio je Pizzovu protutužbu, navodeći da se CRGT, kao što je to u stvari i učinio, mogao u svoju korist pozvati na ekonomsku i financijsku sposobnost trećeg poduzetnika s kojim je sklopio ugovor u tu svrhu.

               19

               Pizzo je uložio žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.

               20

               U tim je okolnostima Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Vijeće za upravne sudove regije Sicilije, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 47. i 48. Direktive [2004/18] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kao što je onaj opisan [u zahtjevu za prethodnu odluku], koji u odnosu na usluge omogućuje djelomično korištenje sredstava drugih subjekata pod gore opisanim pretpostavkama?

                        2.

                        Protivi li se načelima prava Europske unije, a posebno načelima zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i proporcionalnosti, propis pravnog sustava države članice koji dopušta da se isključi iz postupka nadmetanja poduzetnika koji, zato što to nije bilo izrijekom navedeno u dokumentaciji za nadmetanje, nije znao za obvezu plaćanja određenog iznosa za sudjelovanje u navedenom postupku, čije se neispunjenje sankcionira isključenjem, unatoč tomu što postojanje takve obveze nije jasno vidljivo iz doslovnog čitanja zakona na snazi u državi članici, već se može izvesti na temelju dviju pravnih operacija, najprije, širokim tumačenjem određenih odredbi pozitivnog prava te države članice, a nakon toga, sukladno rezultatu takvog širokog tumačenja, i iz obvezujućeg sadržaja dokumentacije za nadmetanje?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 47. i 48. Direktive 2004/18 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji dopušta gospodarskom subjektu da se oslanja na sposobnosti jednog ili više trećih subjekata radi zadovoljavanja minimalnih uvjeta za sudjelovanje u postupku javne nabave koje taj subjekt samo djelomično ispunjava.

               22

               Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 izričito predviđaju, gotovo istim riječima, da se „gospodarski subjekt može [...] osloniti na sposobnost drugih subjekata” radi utvrđivanja da ispunjava uvjete u pogledu ekonomske i financijske sposobnosti kao i tehničkih i stručnih sposobnosti, kako se zahtijevaju u predmetnom postupku javne nabave.

               23

               Sud je ocijenio da pravo Unije ne zahtijeva da osoba koja želi sklopiti ugovor s naručiteljem može neposredno pružiti ugovorenu uslugu pomoću vlastitih resursa kako bi je se moglo kvalificirati kao gospodarski subjekt koji ispunjava uvjete za sudjelovanje u postupku nadmetanja (vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2009., CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, t. 41.).

               24

               U tom kontekstu, Sud je smatrao da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 ne propisuju nikakvu zabranu s obzirom na mogućnost da se natjecatelj ili ponuditelj povrh vlastitih sposobnosti pozovu na sposobnosti jednog ili više trećih subjekata kako bi ispunili kriterije koje je odredio javni naručitelj (vidjeti presudu od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 30.).

               25

               Prema istoj sudskoj praksi, te odredbe priznaju svakom gospodarskom subjektu da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, „bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobnog odnosa”, pod uvjetom da se javnom naručitelju dokaže da će ponuditelj imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora (vidjeti presudu od 14. siječnja 2016., Ostas celtnieks, C‑234/14, EU:C:2016:6, t. 23.).

               26

               Stoga treba zaključiti da Direktiva 2004/18 dopušta kumuliranje sposobnosti više gospodarskih subjekata radi ispunjenja minimalnih zahtjeva sposobnosti koje je utvrdio javni naručitelj pod uvjetom da mu natjecatelj ili ponuditelj koji se oslanja na sposobnosti jednog ili više drugih subjekata dokaže da će stvarno raspolagati njihovim resursima, a koji su nužni za izvršenje ugovora (vidjeti presudu od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 33.).

               27

               Takvo je tumačenje u skladu s ciljem otvaranja tržišta javne nabave što većem tržišnom natjecanju, a koji se želi postići direktivama u tom području, ne samo u korist gospodarskih subjekata nego i javnih naručitelja (vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2009., CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, t. 37. i navedenu sudsku praksu). Osim toga, ono također malim i srednjim poduzetnicima olakšava pristup tržištu javne nabave, čemu teži i Direktiva 2004/18, a što se navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 32. (vidjeti presudu od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 34.).

               28

               Međutim, Sud je naveo da se ne može isključiti da postoje radovi čije posebnosti zahtijevaju određene sposobnosti koje nije prikladno ostvariti kumuliranjem manjih sposobnosti nekoliko subjekata. Također je naveo da bi u tom slučaju javni naručitelj opravdano mogao tražiti da minimalnu razinu sposobnosti mora ispuniti jedan gospodarski subjekt sam ili pozivanjem na ograničen broj gospodarskih subjekata, s time da takav uvjet mora biti vezan uz predmet ugovora i razmjeran tom predmetu. Sud je, međutim, pojasnio da, s obzirom na to da takav slučaj predstavlja iznimku, nacionalno pravo takve zahtjeve ne može podići na razinu općeg pravila (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 35. i 36.).

               29

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se prema Pizzovu mišljenju CRGT nije mogao oslanjati na sposobnosti drugog subjekta radi zadovoljavanja kriterija za dodjelu ugovora u pitanju u glavnom postupku. Međutim, iz članka 47. stavka 2. i članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 proizlazi da izričito predviđaju mogućnost da se ponuditelj poziva na sposobnosti drugih subjekata. Na sudu koji je uputio zahtjev je, međutim, da provjeri je li u pozivu na nadmetanje i dokumentaciji za nadmetanje u predmetnom postupku javne nabave bila izričito predviđena minimalna razina sposobnosti koju jedan gospodarski subjekt mora dosegnuti, vodeći računa o posebnostima usluga koje su predmet tog ugovora.

               30

               Što se tiče Pizzova argumenta koji se temelji na tome da je CRGT morao dokazati svoju ekonomsku i financijsku sposobnost podnošenjem izvadaka od najmanje dviju bankarskih ustanova, valja navesti da bi isključivanje mogućnosti da poduzetnik koji se poziva na sposobnosti trećeg poduzetnika koristi bankovni izvadak potonjeg očito lišilo svakog korisnog učinka mogućnost pozivanja na sposobnosti trećih koju nude članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18. Te odredbe zbog toga treba tumačiti na način da se gospodarski subjekti za konkretan postupak javne nabave mogu pozivati na sposobnosti drugih subjekata, uključujući korištenjem njihovih bankovnih izvadaka.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev također se pita jesu li člankom 63. stavkom 1. trećim podstavkom i člankom 63. stavkom 2. Direktive 2014/24 uvedena ograničenja mogućnosti oslanjanja na sposobnosti drugih subjekata. Valja, međutim, pojasniti da se, primjenom članka 90. te direktive, države članice moraju uskladiti s njezinim odredbama najkasnije do 18. travnja 2016. Prema tome, odredbe navedene direktive nisu primjenjive rationae temporis na predmet u glavnom postupku.

               32

               Iako sudska praksa Suda nalaže državama članicama da se tijekom razdoblja za prenošenje direktive suzdrže od donošenja odredbi koje bi mogle ozbiljno ugroziti rezultat predviđen tom direktivom (vidjeti presudu od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, t. 45.), ta sudska praksa ne dopušta da se ponuditelju prije isteka tog roka nametnu ograničenja koja ne proizlaze iz prava Unije kako se ono tumači u sudskoj praksi Suda.

               33

               K tome valja naglasiti da posebne odredbe na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev predviđaju mogućnost da javni naručitelj zahtijeva da subjekt što ga je pozvao da zadovolji uvjete predviđene u pogledu ekonomske i financijske sposobnosti ima zajedničku odgovornost (članak 63. stavak 1. treći podstavak Direktive 2014/24) ili da kod određenih vrsta ugovora određene kritične poslove obavlja izravno sam ponuditelj (članak 63. stavak 2. te direktive). Tim se odredbama, dakle, ne propisuju specifična ograničenja mogućnosti djelomičnog pozivanja na sposobnosti trećih subjekata i ta su ograničenja u svakom slučaju trebala biti izričito predviđena u pozivu na nadmetanje u postupku javne nabave u pitanju, što nije slučaj u predmetu u glavnom postupku.

               34

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 47. i 48. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje dopušta gospodarskom subjektu da se oslanja na sposobnosti jednog ili više trećih subjekata radi zadovoljavanja minimalnih uvjeta za sudjelovanje u postupku javne nabave koje taj subjekt samo djelomično ispunjava.

         Drugo pitanje

               35

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo jednakog postupanja i obvezu transparentnosti tumačiti na način da im se protivi isključenje gospodarskog subjekta iz postupka javne nabave zbog toga što nije zadovoljio obvezu koja ne proizlazi izričito iz dokumentacije vezane uz taj postupak ili iz nacionalnog zakona na snazi, nego iz tumačenja tog zakona kao i iz mehanizma popunjavanja praznina u toj dokumentaciji od nacionalnih upravnih tijela ili sudova.

               36

               U tom pogledu valja podsjetiti da, s jedne strane, načelo jednakosti postupanja nameće da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijeva podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve ponuditelje. S druge strane, obveza transparentnosti, koja iz toga neposredno proizlazi, ima za cilj jamčiti odsutnost rizika protekcionizma i proizvoljnosti javnog naručitelja. Ta obveza podrazumijeva da su svi uvjeti i oblici postupka sklapanja ugovora oblikovani u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje na jasan, precizan i jednoznačan način, tako da, kao prvo, omogućuju svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim ponuditeljima da razumiju njihov točan doseg i protumače ih na isti način i, kao drugo, omoguće javnom naručitelju stvarnu provjeru odgovaraju li ponude ponuditeljâ kriterijima koji uređuju ugovor o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2014., Cartiera dell’Adda, C‑42/13 P, EU:C:2014:2345, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Sud je također presudio da načela transparentnosti i jednakog postupanja koja uređuju sve postupke javne nabave zahtijevaju da su materijalni i formalni uvjeti za sudjelovanje u postupku prethodno jasno definirani i javno objavljeni, osobito obveze koje terete ponuditelje, kako bi oni točno mogli poznavati uvjete natječaja i biti sigurni da isti zahtjevi vrijede za sve natjecatelje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. veljače 2006., La Cascina i dr., C‑226/04 i C‑228/04, EU:C:2006:94, t. 32.).

               38

               Nadalje, iz dijela koji se odnosi na „Poziv na nadmetanje”, točke 17. Priloga VII. A Direktivi 2004/18 koji se odnosi na podatke koji moraju biti uključeni u poziv na nadmetanje, proizlazi da „[k]riteriji odabira vezani uz osobnu situaciju gospodarskih subjekata koja može uzrokovati njihovo isključenje” iz postupka javne nabave moraju biti navedeni u pozivu na nadmetanje.

               39

               Prema tome, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, na temelju članka 2. Direktive 2004/18, javni naručitelj je obvezan strogo se pridržavati kriterija koje je sam postavio (vidjeti, među ostalim, presude od 10. listopada 2013., Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, t. 40. i od 6. studenoga 2014., Cartiera dell’Adda, C‑42/13, EU:C:2014:2345, t. 42. i 43.).

               40

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da dokumentacija vezana uz predmetni postupak javne nabave nije izričito predviđala obvezu ponuditelja da uplati doprinos AVCP‑u, pod prijetnjom isključenja iz tog postupka.

               41

               Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, postojanje takve obveze proizlazi iz AVCP‑ova širokog tumačenja Zakona br. 266/2005 i iz nacionalne upravne sudske prakse. Pojašnjava da AVCP smatra da izostanak uplate doprinosa podrazumijeva isključenje ponuditelja iz postupka javne nabave, neovisno o vrsti ugovora koji je predmet poziva na nadmetanje. Taj sud također navodi da iz nacionalne upravne sudske prakse proizlazi da se poduzetnika može isključiti iz postupka javnog nadmetanja kad ne podnese dokaz da ispunjava uvjet koji se ne zahtijeva izričito u dokumentaciji za nadmetanje, ako nužnost tog uvjeta proizlazi iz „mehanizma automatskog popunjavanja praznina u upravnim aktima”.

               42

               Kao što je to istaknuto u točki 39. ove presude, javni naručitelj je obvezan strogo se pridržavati kriterija koje je sam postavio. To razmatranje vrijedi a fortiori kad je riječ o isključenju iz postupka.

               43

               Naime, valja navesti da, iako članak 27. stavak 1. Direktive 2004/18 ne zahtijeva konkretno da su u dokumentaciji za nadmetanje detaljno navedene obveze vezane uz poreze, zaštitu okoliša, odredbe o zaštiti na radnom mjestu i radne uvjete koje su na snazi u državi članici, te obveze – za razliku od doprinosa koji je u pitanju u glavnom postupku – ne podrazumijevaju automatsko isključivanje iz postupka na razini dopuštenosti ponude.

               44

               Navedeni članak 27. ne može se tumačiti na način da dopušta javnim naručiteljima da derogiraju od stroge obveze pridržavanja kriterija koje su sami postavili, uzimajući u obzir načelo jednakog postupanja i obvezu transparentnosti koja iz toga neposredno proizlazi, a kojima su podvrgnuti na temelju članka 2. Direktive 2004/18.

               45

               Međutim, u predmetu u glavnom postupku navodna obveza plaćanja doprinosa AVCP‑u može se utvrditi samo na temelju međuodnosa između Zakona o financijama za 2006., prakse odlučivanja AVCP‑a i talijanske upravne sudske prakse u primjeni i tumačenju Zakona br. 266/2005.

               46

               Kao što to u biti navodi nezavisni odvjetnik u točki 65. svojeg mišljenja, uvjet koji uređuje pravo sudjelovanja u postupku javne nabave, a koji proizlazi iz tumačenja nacionalnog prava i prakse tijela, poput onog u glavnom postupku, osobito je nepovoljan za ponuditelje sa sjedištem u drugim državama članicama jer se njihova razina poznavanja nacionalnog prava i njegova tumačenja ne može usporediti s onom nacionalnih ponuditelja.

               47

               Što se tiče argumenta koji se temelji na činjenici da je CRGT prethodno već pružao usluge koje su predmet poziva na nadmetanje i da je slijedom toga mogao biti upoznat s postojanjem doprinosa u pitanju u glavnom postupku, dovoljno je navesti da se načelo jednakog postupanja i obveza transparentnosti koja iz toga neposredno proizlazi očito ne bi poštovali ako bi takav subjekt bio podvrgnut kriterijima koji nisu navedeni u pozivu za nadmetanje i koji ne bi bili primjenjivi na nove subjekte.

               48

               Osim toga, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da za uvjet plaćanja doprinosa nije predviđena mogućnost ispravka neispunjenja.

               49

               Prema točki 46. presude Suda od 6. studenoga 2014., Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345), javni naručitelj ne može prihvatiti bilo koji ispravak propusta koji, prema izričitim odredbama ugovornih dokumenata, trebaju dovesti do isključenja subjekta. Sud je u točki 48. te presude istaknuo da je obveza o kojoj je bila riječ bila jasno propisana u dokumentaciji vezanoj uz tu javnu nabavu, pod prijetnjom isključenja.

               50

               Međutim, u slučaju poput predmeta u glavnom postupku – u kojem uvjet sudjelovanja u postupku javne nabave, pod prijetnjom isključenja iz tog postupka, nije izričito predviđen u ugovornim dokumentima i u kojem se taj uvjet može utvrditi samo prema tumačenju nacionalnog prava u sudskoj praksi – javni naručitelj može isključenom ponuditelju odrediti dostatan rok za ispravak tog propusta.

               51

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da načelo jednakog postupanja i obvezu transparentnosti treba tumačiti na način da im se protivi isključenje gospodarskog subjekta iz postupka javne nabave zbog toga što nije zadovoljio obvezu koja ne proizlazi izričito iz dokumentacije vezane uz taj postupak ili iz nacionalnog zakona na snazi, nego iz tumačenja tog zakona i te dokumentacije kao i iz popunjavanja njezinih praznina od nacionalnih upravnih tijela ili sudova. U tim okolnostima, načela jednakog postupanja i proporcionalnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se gospodarskom subjektu dopusti popraviti svoju situaciju i ispuniti navedenu obvezu u roku koji odredi javni naručitelj.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 47. i 48. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje dopušta gospodarskom subjektu da se oslanja na sposobnosti jednog ili više trećih subjekata radi zadovoljavanja minimalnih uvjeta za sudjelovanje u postupku javne nabave koje taj subjekt samo djelomično ispunjava.

                           2.

                           Načelo jednakog postupanja i obvezu transparentnosti treba tumačiti na način da im se protivi isključenje gospodarskog subjekta iz postupka javne nabave zbog toga što nije zadovoljio obvezu koja ne proizlazi izričito iz dokumentacije vezane uz taj postupak ili iz nacionalnog zakona na snazi, nego iz tumačenja tog zakona i te dokumentacije kao i popunjavanjem praznina od nacionalnih upravnih tijela ili sudova. U tim okolnostima, načela jednakog postupanja i proporcionalnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se gospodarskom subjektu dopusti popraviti svoju situaciju i ispuniti navedenu obvezu u roku koji odredi javni naručitelj.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda od 31. ožujka 1971. # Komisija Europskih zajednica protiv Vijeća Europskih zajednica. # Predmet 22-70.

text:
PRESUDA SUDA 31. ožujka 1971.*„Europski sporazum o cestovnom prijevozu“U predmetu C 22/70,Komisija Europskih zajednica,
 koju zastupa pomoćnik glavnog direktora pravne službe Gérard Olivier, s
 adresom za dostavu u Luxembourgu, pri njezinom pravnom savjetniku
Emileu Reuteru, 4 Boulevard Royal, tužitelj,protivVijeća Europskih zajednica,
 koje zastupa Ernst Wohlfarth, pravni savjetnik Vijeća i glavni direktor
 glavnog tajništva Vijeća, u svojstvu agenta, uz asistenciju
Jean-Pierrea Puissocheta, direktora glavnog tajništva Vijeća, s adresom
za dostavu u Luxembourgu, pri J. N. Van Den Houtenu, direktoru pravne
službe Europske investicijske banke, 2, place de Metz,tuženika,povodom
 zahtjeva za poništenje zaključka Vijeća od 20. ožujka 1970. o
pregovaranju država članica Europske ekonomske zajednice i sklapanju
Europskog sporazuma o radu posade na vozilima koja obavljaju međunarodni
 cestovni prijevoz,SUD,u
 sastavu: R. Lecourt, predsjednik, A. M. Donner i A. Trabucchi,
predsjednici vijeća, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
(izvjestitelj) i H. Kutscher, suci,nezavisni odvjetnik: A. Dutheillet de Lamothe,tajnik: A. Van Hutte,donosi sljedećuPresudu1        Komisija
 Europskih zajednica u tužbi podnesenoj 19. svibnja 1970. zatražila je
poništenje zaključka Vijeća od 20. ožujka 1970. o pregovaranju država
članica Zajednice i sklapanju Europskog sporazuma o radu posade na
vozilima koja obavljaju međunarodni cestovni prijevoz (AETR) pod
okriljem Gospodarske komisije Ujedinjenih naroda za Europu.2        Vijeće
 je uvodno isključilo dopuštenost tužbe zbog toga što sporni zaključak
nije akt čiju je zakonitost moguće ispitivati u smislu članka 173.
stavka 1. Ugovora.3        Je
 li to takav akt ovisi o odgovoru na pitanje komu je na relevantan datum
 pripadala ovlast za pregovaranje i sklapanje AETR-a.4        Pravni
 doseg tog zaključka razlikuje se ovisno o tome gleda li se na njega kao
 na sastavni dio izvršavanja ovlasti dodijeljene Zajednici ili kao na
izraz suradnje država članica glede obavljanja vlastitih pridržanih
ovlasti.5
 Odluka o prigovoru nedopuštenosti stoga zahtijeva da se prethodno
riješi pitanje je li na datum spornog zaključka ovlast za pregovaranje i
 sklapanje AETR-a bila u nadležnosti Zajednice ili država članica. O prethodnom pitanju6        Komisija
 smatra da članak 75. Ugovora, s obzirom na to da Zajednici povjerava
široko određenu ovlast s ciljem provedbe zajedničke prometne politike,
treba primijeniti kako na vanjske odnose tako i na unutarnje mjere u
razmatranom području.7        Komisija
 smatra da bi koristan učinak te odredbe bio ugrožen ako među ovlastima
koje ona obuhvaća, osobito ovlast donošenja „svih drugih odgovarajućih
odredaba“, u smislu stavka 1. točke (c) navedenog članka, ne bi bilo i
sklapanje sporazuma s trećim državama.8        Čak
 i da se ta ovlast prvotno nije odnosila na cijelo područje prometa,
tvrdi se da bi postupno postala opća i isključiva gdje i koliko god se
provodila zajednička politika u tom sektoru.9        Vijeće,
 sa svoje strane, ističe da, budući da Zajednica ima samo one ovlasti
koje su na nju prenesene, ovlast za sklapanje sporazuma s trećim
državama može se priznati samo ako to Ugovor izričito predviđa.10      Konkretnije,
 članak 75. odnosi se samo na unutarnje mjere Zajednice i ne može se
tumačiti tako da dopušta sklapanje međunarodnih ugovora.11      Čak
 i ako bi bilo drukčije, ta ovlast ne bi mogla biti opća i isključiva,
već samo konkurentna ovlastima država članica.12      U
 nedostatku posebnih odredaba Ugovora o pregovaranju i sklapanju
međunarodnih sporazuma u području prometne politike – u koje u bitnome
pripada AETR – potrebno je okrenuti se općem sustavu prava Zajednice u
području odnosa s trećim državama.13      Članak 210. propisuje: „Zajednica ima pravnu osobnost.“14      Ta
 odredba, smještena na početku šestog dijela Ugovora, posvećenog „općim i
 završnim odredbama“, znači da u vanjskim odnosima Zajednica uživa
sposobnost uspostavljanja ugovornih veza s trećim državama vezanih uz
cijelo područje ciljeva određenih u prvom dijelu Ugovora kojemu je šesti
 dio nastavak.15      Kako
 bi se u određenom slučaju utvrdila ovlast Zajednice za sklapanje
međunarodnih sporazuma, potrebno je razmotriti kako sustav Ugovora tako i
 njegove materijalne odredbe.16      Takva
 ovlast proizlazi ne samo iz izričite dodjele na temelju Ugovora – kao u
 slučaju članaka 113. i 114. za carinske i trgovinske sporazume i članka
 238. za sporazume o pridruživanju – već također može proizlaziti iz
drugih odredaba Ugovora i akata koje su u okviru tih odredaba donijele
institucije Zajednice.17      Konkretnije,
 svaki put kad Zajednica u cilju provedbe zajedničke politike predviđene
 Ugovorom usvoji odredbe kojima se propisuju zajednička pravila, bez
obzira na to u kojem su obliku, države članice više nemaju pravo, bilo
da djeluju samostalno ili čak zajednički, prema trećim državama
preuzimati obveze koje utječu na ta pravila.18      Kada
 i ako se uspostave takva zajednička pravila, jedino je Zajednica u
položaju da preuzme i ispuni obveze prema trećim državama s učinkom na
cijelo područje primjene pravnog sustava Zajednice.19      Stoga
 prilikom provedbe odredbi Ugovora nije moguće odvojiti sustav
unutarnjih mjera Zajednice od sustava vanjskih odnosa. 20      U
 članku 3. točki (e) usvajanje zajedničke politike u području prometa
izričito je spomenuto među ciljevima Zajednice.21      Prema
 članku 5. države članice moraju, s jedne strane, poduzeti sve
odgovarajuće mjere kako bi osigurale ispunjenje obveza koje proizlaze iz
 Ugovora ili iz akata institucija Zajednice i, s druge strane, suzdržati
 se od svih mjera koje bi mogle ugroziti ostvarivanje ciljeva Ugovora.22      Iz
 usporedbe ovih odredaba slijedi da, u mjeri u kojoj se pravila
Zajednice donose u svrhu postizanja ciljeva Ugovora, države članice ne
mogu, izvan okvira zajedničkih institucija, preuzimati obveze koje bi
mogle utjecati na ta pravila ili izmijeniti njihov doseg.23      Prema
 članku 74. ciljevi Ugovora u području prometa ostvaruju se u okviru
zajedničke politike.24      U
 tu svrhu članak 75. stavak 1. obvezuje Vijeće da utvrdi zajednička
pravila i da donese, među ostalim, „sve druge odgovarajuće odredbe“. 25      Prema
 točki (a) iste odredbe, ta zajednička pravila primjenjuju se „na
međunarodni promet prema državnom području ili iz njega, odnosno na
promet preko državnog područja jedne države članice ili više njih“.26      Ova
 odredba također se odnosi na prijevoz iz treće države ili u treću
državu, u pogledu dijela puta koji se odvija na području Zajednice.27      Ona
 pretpostavlja da se nadležnost Zajednice proteže na odnose koji
proizlaze iz međunarodnog prava i stoga u navedenom području
podrazumijeva potrebu za sporazumima sa zainteresiranim trećim državama.28      Premda
 je točno da članci 74. i 75. ne propisuju izričito ovlast Zajednice u
području sklapanja međunarodnih sporazuma, stupanje na snagu Uredbe
Vijeća br. 543/69 o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva u
vezi s cestovnim prijevozom (SL L 77 od 27. ožujka 1969., str. 49.) 25.
ožujka 1969. nužno je na Zajednicu prenijelo ovlast sklapanja svih
sporazuma s trećim državama koji se odnose na područje uređeno tom
uredbom.29      Ova
 je dodjela ovlasti, štoviše, izričito priznata u članku 3. te uredbe,
koji propisuje: „Zajednica će stupiti u sve pregovore s trećim državama
koji se pokažu nužnima u svrhu primjene ove uredbe“. [neslužbeni
prijevod]30      Budući
 da područje AETR-a ulazi u područje primjene Uredbe br. 543/69, ovlast
za pregovaranje i sklapanje međunarodnog sporazuma o kojem je riječ
pripada Zajednici od stupanja na snagu navedene uredbe.31      Ta
 ovlast Zajednice isključuje mogućnost konkurentne ovlasti država
članica jer bi svaka inicijativa poduzeta izvan okvira zajedničkih
institucija bila nespojiva s jedinstvom zajedničkog tržišta i
ujednačenom primjenom prava Zajednice.32      Pitanje dopuštenosti valja riješiti u svjetlu takve pravne situacije. Dopuštenost tužbe33      Vijeće
 je osporilo dopuštenost tužbe po različitim osnovama, na temelju
prirode spornog zaključka i, podredno, na temelju nedostatka interesa
Komisije, njezinom prijašnjem stajalištu i nepravovremenosti tužbe. a) Razlog koji se odnosi na prirodu zaključka od 20. ožujka 1970. 34      Vijeće
 smatra da zaključak od 20. ožujka 1970. nije akt čiju je zakonitost
moguće ispitivati u smislu prve rečenice stavka 1. članka 173. Ugovora.35      Taj
 zaključak ni po svojem obliku, niti po predmetu niti po sadržaju nije
uredba, odluka ili direktiva u smislu članka 189.36      On
 je zapravo predstavljao usklađivanje politika između država članica u
okviru Vijeća, i kao takav nije stvarao nikakvo pravo, nametao nikakve
obveze niti mijenjao ijedan pravni odnos.37      Takvo
 određenje ima osobitu težinu jer u slučaju spora između institucija
dopuštenost tužbe treba ocijeniti osobito strogo.38      Prema
 članku 173. zadaća je Suda ispitivati zakonitost „akata Vijeća … osim
preporuka i mišljenja“.39      Budući
 da su jedino „preporuke i mišljenja“ – akti koji prema zadnjem stavku
članka 189. nemaju obvezujuću snagu – izvan dosega tužbe za poništenje
koja je dostupna svim državama članicama i institucijama, članak 173.
predviđa da se može podnijeti tužba protiv svih akata koje su donijele
institucije i čiji je cilj proizvoditi pravne učinke.40      Tužba
 ima za cilj osigurati, sukladno odredbama članka 164., poštovanje prava
 pri tumačenju i primjeni Ugovora.41      Restriktivno
 tumačenje pretpostavaka dopuštenosti tužbe ograničavanjem njezinog
dosega samo na vrste akata iz članka 189. u suprotnosti je s tim ciljem.42      Tužba
 za poništenje stoga mora biti dostupna protiv svih odluka koje su
donijele institucije, i koje su usmjerene na stvaranje pravnih učinaka
bez obzira na njihovu prirodu ili oblik.43      Priroda spornog zaključka mora se utvrditi uzimajući u obzir sve spomenuto.44      Na
 svojoj sjednici 20. ožujka 1970. Vijeće je, nakon razmjene mišljenja
između svojih članova i predstavnika Komisije, donijelo niz „zaključaka“
 o stajalištu koje države članice trebaju zauzeti u odlučujućim
pregovorima o AETR-u.45      Ti
 su se zaključci u bitnome odnosili s jedne strane na cilj, a s druge
strane na postupak pregovora. 46      U
 pogledu cilja koji treba postići, Vijeće je prihvatilo pregovarački
stav usmjeren prilagodbi AETR-a odredbama uredbe Zajednice, uz
pristajanje na određena odstupanja od te uredbe koje bi Zajednica morala
 prihvatiti.47      Imajući
 u vidu tako određen cilj, Vijeće je pozvalo Komisiju da u prikladnom
roku i u skladu s odredbama članka 75. Ugovora podnese nužne prijedloge s
 ciljem izmjena Uredbe br. 543/69.48      Glede
 postupka pregovora Vijeće je odlučilo, u skladu s pravilima postupanja o
 kojima je odlučeno na prethodnim sjednicama, da će pregovore nastaviti i
 zaključiti šest država članica, koje će postati ugovorne stranke
AETR-a. 49      Tijekom
 pregovora i prilikom sklapanja sporazuma, države bi djelovale
zajednički i neprestano usklađivale svoja stajališta u skladu s
uobičajenim postupkom, u uskoj suradnji s institucijama Zajednice, a
delegacija države članice koja predsjeda Vijećem djelovala bi u svojstvu
 glasnogovornika.50      Iz
 zapisnika ne proizlazi da je Komisija istaknula prigovore s obzirom na
to kako je Vijeće odredilo cilj pregovora.51      Međutim,
 ona se izrijekom ogradila od postupka pregovora te je izjavila da
stajalište koje je zauzelo Vijeće nije u skladu s Ugovorom, konkretnije s
 člankom 228.52      Iz
 prethodno navedenog proizlazi da se zaključak Vijeća odnosio na predmet
 koji pripada u nadležnost Zajednice i da stoga države članice nisu
mogle djelovati izvan okvira zajedničkih institucija.53      Stoga
 se čini, glede cilja pregovora koji je odredilo Vijeće, da zaključak od
 20. ožujka 1970. nije mogao biti puki izraz ili priznanje dobrovoljne
koordinacije, nego mu je cilj bio donijeti pravila postupanja obvezujuća
 za institucije kao i za države članice, koja bi se u konačnici trebala
odraziti u bitnom sadržaju uredbe.54      U
 dijelu u kojem se zaključci odnose na pregovore Vijeće je donijelo
odredbe u kojima se u određenim okolnostima može odstupiti od postupka
predviđenog Ugovorom glede pregovora s trećim državama i sklapanja
sporazuma.55      Slijedom
 toga, zaključak od 20. ožujka 1970. imao je točno određene pravne
učinke, kako na odnose između Zajednice i država članica, tako i na
odnose između institucija. b) a) a) Podredni razlozi nedopuštenosti56      Vijeće
 je istaknulo da analiza posljedica koje bi poništenje zaključka od 20.
ožujka 1970. moglo uzrokovati potvrđuje činjenicu da bi taj zaključak
ostao bez ikakvog pravnog učinka.57      Takvo
 poništenje, kojim bi nestalo priznanje koordinacije između država
članica, ne bi utjecalo ni na postojanje te koordinacije niti na kasnije
 djelovanje tih država u okviru pregovora o AETR-u.58      Vijeće
 stoga tvrdi da Komisija nema pravni interes za predmetnu tužbu jer se
njome ne može ostvariti namjeravani cilj.59      Prema članku 174., „ako je tužba osnovana, Sud proglašava predmetni akt ništavim“.60      Pod
 tom pretpostavkom, zaključak Vijeća trebalo bi smatrati nepostojećim u
dijelu u kojem bi ga Sud poništio, stranke u postupku tada bi se vratile
 na svoje prvotne položaje, nakon čega bi morale ponovno razmotriti
sporna pitanja kako bi ih riješile u skladu s pravom Zajednice.61      Pravni se interes Komisije, dakle, ne može osporiti.62      Vijeće
 i dalje smatra da Komisija nema ovlasti sudjelovati u predmetnom
postupku, budući da je sama odgovorna za nastanak sporne situacije zbog
toga što je propustila pravodobno poduzeti korake nužne za provedbu
ovlasti Zajednice podnošenjem odgovarajućih prijedloga Vijeću.63      Budući
 da se pitanja koja je Komisija postavila Sudu tiču institucionalne
strukture Zajednice, dopuštenost tužbe ne može ovisiti o prethodnim
propustima ili pogreškama tužitelja.64      Nadalje,
 ocjena prigovora koje je istaknulo Vijeće može se provesti samo kao dio
 razmatranja merituma spora.65      Na
 kraju, Vijeće je istaknulo također i prigovor nepravovremenosti, zbog
činjenice da su u zaključku od 20. ožujka 1970. samo preuzeta načela
koja su dogovorena na ranijim sjednicama Vijeća, od kojih je posljednja
održana 17.-18. ožujka 1969.66      Međutim,
 zaključak od 20. ožujka 1970. ne treba smatrati jednostavnom potvrdom
prethodnih odlučivanja jer je Uredba br. 543/69 od 25. ožujka 1969. na
odlučujući način, u pogledu onoga što se odnosi na predmet pregovora,
preraspodijelila ovlasti između Zajednice i država članica.67      Iz svih razmatranja proizlazi da je tužba dopuštena. 3. O meritumu68      Komisija
 u bitnome osporava valjanost zaključka od 20. ožujka 1970. na temelju
toga što je doveo do povrede Ugovora, konkretno članaka 75., 228. i 235.
 u pogledu raspodjele ovlasti između Vijeća i Komisije, a time i do
povrede prava koje je Komisija bila pozvana ostvariti tijekom pregovora o
 AETR-u. a) Razlog koji se odnosi na povredu članaka 75. i 228.69      Komisija
 tvrdi da je, s obzirom na ovlasti povjerene Zajednici prema članku 75.,
 Zajednica trebala voditi pregovore i sklopiti AETR u skladu s postupkom
 koji je propisan člankom 228. stavkom 1.70      Na
 temelju tih odredaba Vijeće može u svakom slučaju ocijeniti je li
korisno sklopiti sporazum s trećim državama, međutim ono ne može
diskrecijski odlučiti treba li to učiniti međuvladinim putem ili kroz
postupke Zajednice.71      Odlučivši
 postupiti međuvladinim putem, Vijeće je onemogućilo Komisiji izvršenje
zadatka koji joj je Ugovor povjerio u području pregovora s drugim
državama.72      U
 nedostatku posebnih odredaba Ugovora primjenjivih na pregovore i
provedbu spornog sporazuma, potrebno je izvesti primjenjiva pravila iz
svih članaka Ugovora koji se odnose na pregovore o AETR-u.73      Raspodjela
 ovlasti između institucija Zajednice za pregovaranje i provedbu AETR-a
treba biti određena uzimajući u obzir kako odredbe o zajedničkoj
prometnoj politici tako i one kojima se uređuje sklapanje sporazuma od
strane Zajednice.74      Prema
 članku 75. stavku 1. Vijeće, odlučujući na prijedlog Komisije i nakon
savjetovanja s Gospodarskim i socijalnim odborom i Skupštinom, utvrđuje
odgovarajuće odredbe u obliku pravila ili na drugi način u svrhu
provedbe zajedničke prometne politike.75      Prema
 članku 228. stavku 1., u slučaju kad sporazumi trebaju biti zaključeni s
 jednom ili više trećih država ili s međunarodnom organizacijom,
pregovore o tim sporazumima vodi Komisija, a sklapa ih Vijeće, osim ako
Komisiji nisu dodijeljene šire ovlasti.76      Dodatno,
 budući da su se pregovori odvijali pod okriljem Gospodarske komisije
Ujedinjenih naroda za Europu, potrebno je uzeti u obzir i članak 116.
stavak 1. prema kojem od kraja prijelaznog razdoblja države članice
djeluju „isključivo zajednički u okviru međunarodnih organizacija
gospodarskog karaktera“, s obzirom na to da je provedba tog zajedničkog
djelovanja u nadležnosti Vijeća, koje odlučuje na prijedlog Komisije.77      Iz
 usporedbe ovih različitih odredaba proizlazi da su države članice, kad
god je neko pitanje predmetom zajedničke politike, obvezne u svakom
slučaju postupati zajednički kako bi obranile interese Zajednice. 78      Taj
 je zahtjev za zajedničkim postupanjem zapravo ispunjen u zaključku od
20. ožujka 1970., koji u tom smislu ne daje povoda kritici.79      Nadalje,
 uzevši navedene odredbe kao cjelinu, iz njih, a osobito iz članka 228.
stavka 1., proizlazi da je pravo sklapanja navedenog sporazuma pripadalo
 Vijeću.80      Komisija
 je sa svoje strane imala nastupiti na dva načina, s jedne strane,
ostvariti svoje pravo na podnošenje prijedloga, kao što proizlazi iz
članka 75. stavka 1. i članka 116. stavka 1., i s druge strane, pojaviti
 se u svojstvu pregovarača prema članku 228. stavku 1. prvom podstavku. 81      Međutim,
 takva raspodjela ovlasti između institucija bila bi nužna samo u
slučaju da su pregovori bili poduzeti u trenutku kad je dodjela ovlasti
Zajednici već nastupila, bilo samim Ugovorom, bilo na temelju odredaba
koje su donijele institucije. 82      S
 tim u vezi, važno je imati na umu da je prva verzija AETR-a donesena
1962., u vrijeme kad je zbog nedostatka dovoljnog razvoja zajedničke
prometne politike ovlast za sklapanje takvog sporazuma pripadala
državama članicama.83      Faza
 pregovora tijekom koje je donesen sporni zaključak nije bila usmjerena
ka izradi novog sporazuma, već jednostavno k tome da se u nacrt iz 1962.
 uvedu izmjene nužne da se svim ugovornim strankama omogući da
ratificiraju sporazum.84      Karakteristika
 je pregovora o AERT-u da su započeli i da se znatan dio rada obavljenog
 pod okriljem Gospodarske komisije za Europu odvio prije nego što su
ovlasti prenesene na Zajednicu Uredbom 543/69.85      Stoga
 se čini da je Vijeće 20. ožujka 1970. odlučilo o pitanju u pogledu
kojeg više nije uživalo potpunu slobodu postupanja u odnosima s trećim
državama, sudionicima istih pregovora.86      Predlaganje
 nove raspodjele ovlasti unutar Zajednice zainteresiranim trećim
državama u toj fazi pregovora moglo bi ugroziti uspješan ishod
pregovora, kao što je, uostalom, potvrdio predstavnik Komisije tijekom
odlučivanja Vijeća.87      U
 takvoj situaciji dvije institucije o čijim se ovlastima neposredno
radilo, to jest Vijeće i Komisija, bile su se dužne sporazumjeti o
primjerenim načinima suradnje u cilju osiguranja najučinkovitijeg načina
 zaštite interesa Zajednice, sukladno članku 15. Ugovora od 8. travnja
1965. o uspostavi jedinstvenog Vijeća i jedinstvene Komisije Europskih
zajednica.88      Iz
 zapisnika sjednice od 20. ožujka 1970. proizlazi da Komisija nije
formalno iskoristila pravo predlaganja koje ima na temelju članaka 75. i
 116.89      Komisija
 nije zahtijevala čak ni primjenu članka 228. stavka 1. glede svojeg
prava na vođenje pregovora.90      Stoga
 se može prihvatiti da su države članice, provevši pregovore i
istodobnim sklapanjem sporazuma na način kako je odlučilo Vijeće,
djelovale i nastavljaju djelovati u interesu i u ime Zajednice, u skladu
 s obvezama koje imaju na temelju članka 5. Ugovora.91      Stoga,
 odlučujući pod tim okolnostima o postupku zajedničkog djelovanja država
 članica, Vijeće nije povrijedilo obveze koje ima na temelju članaka 75.
 i 228.92      U tim okolnostima ovaj razlog treba odbiti. b) Drugi razlozi koje je istaknula Komisija (članak 235.; nedostatak obrazloženja)93      Podredno,
 Komisija tvrdi da je Vijeće glede zahtjeva u vezi s izvršavanjem
zajedničke prometne politike bilo dužno, ako već nije temeljilo svoje
djelovanje na članku 75., koristiti barem ovlasti koje su mu povjerene
na temelju članka 235.94      Vijeće
 sa svoje strane smatra da nije bilo potrebno pribjeći toj odredbi, s
obzirom na to da su sredstva zajedničkog djelovanja država članica bila
dostupna; štoviše, Komisija nikad nije pokazala inicijativu i podnijela
takav prijedlog, kao što se zahtijeva u navedenoj odredbi.95      Iako
 članak 235. omogućuje Vijeću da poduzme sve „odgovarajuće mjere“,
također i u području vanjskih odnosa, taj članak ne stvara nikakvu
obvezu za Vijeće, već mu daje mogućnost, a propust da se ona iskoristi
ne može utjecati na valjanost zaključka.96      Ovaj razlog stoga treba odbiti.97      Komisija
 također tvrdi da pobijani zaključak ne sadržava ni naznaku pravne
osnove na kojoj se temelji kao ni obrazloženje.98      Zahtjevi
 iz članka 190. u pogledu uredaba, direktiva i odluka ne mogu se
proširiti na akt posebne prirode kao što je zaključak od 20. ožujka
1970.99      Sudjelovanje
 Komisije u neposrednom radu Vijeća pružilo joj je sve pravne garancije
koje članak 190. ima za cilj osigurati trećima na koje se odnose akti
tamo spomenuti.100    Tužbu stoga valja odbiti. Troškovi101    Sukladno
 članku 69. stavku 2. Poslovnika, stranka koja izgubi spor dužna je, na
zahtjev protivne stranke, snositi troškove.102    U predmetnom slučaju nijedna stranka nije podnijela zahtjev o troškovima.103    Stoga svaka stranka treba snositi vlastite troškove.Slijedom navedenog,uzimajući u obzir postupovne akte;saslušavši izvještaj suca izvjestitelja;saslušavši usmena izlaganja stranaka;uzimajući
 u obzir Ugovor o osnivanju Europske ekonomske zajednice, a posebno
članke 3., 5., 6., 74., 75., 111., 113., 114., 116., 164., 173., 174.,
189., 190., 210., 228., 235. i 238., kao i članak 15. Ugovora od 8.
travnja 1965. o osnivanju jedinstvenog Vijeća i jedinstvene Komisije
Europskih zajednica,uzimajući u obzir Poslovnik Suda Europskih zajednica,SUD,odbivši sve druge zahtjeve, proglašava i presuđuje:1.      Tužba se odbija.2.      Svaka stranka snosi svoje troškove.Lecourt                                Donner                                           TrabucchiMonaco                               Mertens de Wilmars   Pescatore      KutscherObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 31. ožujka 1971.Tajnik                                                                                PredsjednikA. Van Houtte                                                                           R. Lecourt


Presuda Suda od 12. srpnja 1957. # Dineke Algera, Giacomo Cicconardi, Simone Couturaud, Ignazio Genuardi, Félicie Steichen protiv Zajedničke skupštine Europske zajednice za ugljen i čelik. # Spojeni predmeti 7/56, 3/57 do 7/57.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 13. listopada 2009. # Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-146/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 24. ožujka 2011. # ISD Polska sp. z o.o. i dr. protiv Europske komisije. # Žalba. # Predmet C-369/09 P.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 28. listopada 1999. # Arbeitsgemeinschaft Deutscher Rundfunkanstalten (ARD) protiv PRO Sieben Media AG, uz sudjelovanje SAT 1 Satellitenfernsehen GmbH, Kabel 1, K 1 Fernsehen GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Stuttgart - Njemačka. # Predmet C-6/98.