title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. veljače 2015. # Raytek GmbH i Fluke Europe BV protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs. # Zahtjev za prethodnu odluku: First-tier Tribunal (Tax Chamber) - Ujedinjena Kraljevina. # Zahtjev za prethodnu odluku - Zajednička carinska tarifa - Tarifno razvrstavanje - Kombinirana nomenklatura - Infracrvene termalne kamere. # Predmet C-134/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Infracrvene termalne kamere“
      U predmetu C‑134/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 7. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 18. ožujka 2013., u postupku

         Raytek GmbH,

         Fluke Europe BV

      protiv

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Raytek GmbH i Fluke Europe BV, I. Humby, consultant, i V. Sloane, barrister,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hilla, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i L. Flynn, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na ocjenu valjanosti Uredbe Komisije (EU) br. 341/2011 od 30. ožujka 2011. o razvrstavanju određene robe u kombiniranu nomenklaturu (SL L 86, str. 57.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 16., str. 285.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka povodom tužbe koju su podnijeli Raytek GmbH i Fluke Europe BV (u daljnjem tekstu: Raytek odnosno Fluke) protiv odluka Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (u daljnjem tekstu: Commissioners) u vezi s tarifnim razvrstavanjem infracrvenih termalnih kamera.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Međunarodna konvencija o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), sklopljena u Bruxellesu 14. lipnja 1983., i Protokol o izmjenama te konvencije od 24. lipnja 1986. (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u) odobreni su u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. Konvencije o HS‑u, svaka se ugovorna strana obvezuje uskladiti svoje carinske tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti sve njegove tarifne brojeve i podbrojeve, kao i pripadajuće brojčane oznake, bez dodavanja ili preinaka, i slijediti brojčani niz navedenog sustava. Ista odredba predviđa da se svaka ugovorna strana također obvezuje primijeniti opća pravila za tumačenje HS‑a, kao i sve napomene za odjeljke, poglavlja i podbrojeve i da im neće preinačiti opseg.

               5

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), osnovano međunarodnom konvencijom o uspostavljanju tog vijeća, sklopljenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950., u uvjetima propisanima u članku 8. Konvencije o HS‑u odobrava napomene s objašnjenjem koje usvoji Odbor za HS, tijelo čija je organizacija uređena člankom 6. te konvencije (u daljnjem tekstu: napomene s objašnjenjem HS‑a).

               6

               Sukladno napomeni s objašnjenjem uz opće pravilo za tumačenje HS‑a br. 3:
               „[...]
               Pravilo 3. točka (a)
               [...]

                        IV)

                        Nije moguće uspostaviti stroga načela za utvrđivanje je li tarifni broj određeniji od drugoga u pogledu podnesene robe; međutim, općenito se može reći da:

                                 a)

                                 tarifni broj kojim se označava pojedinačni proizvod određeniji je od tarifnog broja koji obuhvaća skupinu proizvoda: primjerice, aparati za brijanje i šišanje s ugrađenim elektromotorom razvrstani su u br. 85.10, a ne u br. 84.67 (alati s ugrađenim elektromotorom što ih se pri radu drži u ruci) ili br. 85.09 (elektromehanički kućanski aparati s ugrađenim elektromotorom).

                                 b)

                                 treba smatrati određenijim onaj tarifni broj koji jasnije identificira robu u pitanju, uz precizniji i potpuniji opis.
                                 Primjeri takve vrste robe:

                                          1)

                                          tekstilni sagovi dobiveni tafting‑postupkom, prepoznatljivi po tome što su namijenjeni motornim vozilima, koje ne treba razvrstati u br. 87.08 kao pribor motornih vozila, već u br. 57.03, gdje su određenije navedeni.

                                          2)

                                          sigurnosno staklo izrađeno od kaljenog ili slojevitog stakla, neuokvireno, oblikovano, prepoznatljivo po korištenju za vjetrobrane zrakoplova, koje ne treba razvrstati kao dijelove aparata iz br. 88.01 i 88.02 u br. 88.03, već u br. 70, gdje su određenije navedeni.

                        V)

                        Međutim, ako se u nazivu svakog od tih tarifnih brojeva navodi samo dio materijala ili tvari sadržanih u mješavini ili složenoj robi ili samo dio proizvoda pripremljenih u setu za pojedinačnu prodaju [maloprodaju], te se tarifne brojeve smatra podjednako određenima u odnosu na predmetnu robu, čak i kada jedan od njih sadrži potpuniji ili određeniji opis robe. U tom slučaju razvrstavanje proizvoda bit će određeno primjenom pravila 3. točke (b) ili pravila 3. točke (c).

                  Pravilo 3. točka (b)

                        VI)

                        Ovaj drugi način razvrstavanja (pravilo 3. točka (b)) odnosi se isključivo na:

                                 1)

                                 pomiješane proizvode;

                                 2)

                                 robu sastavljenu od različitih materijala;

                                 3)

                                 robu izrađenu od različitih komponenti;

                                 4)

                                 proizvode pripremljene u setovima za pojedinačnu prodaju [maloprodaju].

                           Primjenjuje se samo ako pravilo 3. točka (a) ne daje rezultate.

                        VII)

                        U tim različitim situacijama razvrstavanje robe mora se izvršiti s obzirom na materijal ili proizvod koji joj daje bitan karakter ako je to moguće utvrditi.

                        VIII)

                        Čimbenik koji određuje bitan karakter razlikuje se ovisno o vrsti robe. Može, primjerice, proizlaziti iz prirode sastavnog materijala ili proizvoda koji je čine, njihova obujma, količine, mase ili vrijednosti, važnosti jednog od sastavnih materijala s obzirom na uporabu robe.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Pravo Unije

      Uredba (EEZ) br. 2658/87

               7

               Kombinirana nomenklatura, koja predstavlja Prilog I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 861/2010 od 5. listopada 2010. (SL L 284, str. 1., u daljnjem tekstu: KN), u prvom dijelu poglavlju I. odjeljku A sadrži skup općih pravila za svoje tumačenje (u daljnjem tekstu: opća pravila KN‑a). Taj odjeljak određuje:
               „Razvrstavanje robe u kombiniranu nomenklaturu uređuju sljedeća načela:

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  [...]

                        3.

                        Proizvode koje bi se, primjenom općeg pravila 2(b) ili zbog bilo kojeg drugog razloga, na prvi pogled moglo razvrstati u dva ili više tarifnih brojeva razvrstava se na sljedeći način:

                                 a)

                                 tarifni broj koji sadrži najodređeniji opis ima prednost u odnosu na tarifne brojeve s općenitijim opisom. Međutim, ako se u nazivu svakog od tih tarifnih brojeva navodi samo dio materijala ili tvari sadržanih u mješavini ili složenoj robi ili samo dio proizvoda pripremljenih u setu za pojedinačnu prodaju [maloprodaju], te se tarifne brojeve smatra podjednako određenima u odnosu na predmetnu robu, čak i kada jedan od njih sadrži potpuniji ili određeniji opis robe.

                                 b)

                                 mješavine, složenu robu koja se sastoji od različitih materijala ili je izrađena od različitih komponenti i proizvode pripremljene u setovima za pojedinačnu prodaju [maloprodaju] koje se ne može razvrstati primjenom općeg pravila 3.a razvrstava se kao da se sastoje od materijala ili komponente koja im daje bitnu značajku, u mjeri u kojoj se taj kriterij može primijeniti.

                                 c)

                                 ako se robu ne može razvrstati pozivanjem na opće pravilo 3(a) ili 3(b), razvrstava je se u tarifni broj koji dolazi posljednji po redu od onih tarifnih brojeva koji podjednako dolaze u obzir.

                  [...]

                        6.

                        Za zakonske potrebe, razvrstavanje robe u podbrojeve tarifnog broja vrši se sukladno nazivu tih podbrojeva i svih odgovarajućih napomena za podbrojeve te, mutatis mutandis, u skladu s gore navedenim pravilima, podrazumijevajući da se može uspoređivati samo podbrojeve na istoj razini. U smislu ovog pravila, primjenjuju se i odgovarajuće napomene uz odsjeke i poglavlja, osim ako iz konteksta ne proizlazi drukčije.“

               8

               U drugom dijelu KN‑a, naslovljenom „Popis carinskih stopa“, predmet poglavlja 85. su „Električni strojevi i oprema i dijelovi za njih; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka, aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka te dijelovi i pribor za te proizvode“. Unutar tog poglavlja, tekst tarifnog broja 8525 glasi:
               „Odašiljači za radiodifuziju ili televiziju, neovisno o tome imaju li ugrađen prijamnik ili aparat za snimanje ili reprodukciju zvuka; televizijske kamere, digitalne kamere i videokamere (kamkorderi)“.

               9

               Komunikacija Europske komisije o napomenama s objašnjenjem uz KN (2011/C 137/01) pojašnjava da taj tarifni broj obuhvaća termovizijske kamere s infracrvenim zrakama koje hvataju izvore topline i pretvaraju ih u slike, koje predstavljaju temperature pojedinih površina ili predmeta u različitim nijansama sive boje ili u različitim bojama, ali koje ne mjere temperature ili prikazuju izmjerene vrijednosti u obliku brojki.

               10

               Poglavlje 90. KN‑a, naslovljeno „Optički, fotografski, kinematografski, mjerni, kontrolni, ispitni, medicinski ili kirurški instrumenti i aparati; njihovi dijelovi i pribor“, sadrži, među ostalima, tarifne brojeve 9025 i 9027.

               11

               Napomena 3. u poglavlju 90. određuje da se odredbe napomena 3. i 4. uz odjeljak XVI. primjenjuju i na to poglavlje. Napomena 3. tog odjeljka glasi ovako:
               „Ako iz konteksta ne proizlazi drukčije, složene (kombinirane) strojeve koji se sastoje od dvaju ili više strojeva spojenih zajedno u cjelinu i druge strojeve konstruirane za obavljanje dviju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju razvrstava se kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju.“

               12

               Tarifni broj 9025 KN‑a sročen je i strukturiran ovako:

                  „9025

                  Hidrometri i slični plutajući instrumenti, termometri, pirometri, barometri, higrometri i psihrometri, s registratorom ili bez njega, i kombinacije tih instrumenata:

                  – termometri i pirometri, nekombinirani s drugim instrumentima:

                  9025 11

                  – – punjeni tekućinom, za izravno očitavanje:

                  [...]

                  9025 19

                  – – ostalo:

                  9025 19 20

                  – – – elektronički

                  9025 19 80

                  – – – ostalo

                  [...]“

               13

               U francuskoj jezičnoj verziji tarifni broj 9027 sročen je i strukturiran ovako:

                  „9027

                     Instruments et appareils pour analyses physiques ou chimiques (polarimètres, réfractomètres, spectromètres, analyseurs de gaz ou de fumées, par exemple); instruments et appareils pour essais de viscosité, de porosité, de dilatation, de tension superficielle ou similaires ou pour mesures calorimétriques, acoustiques ou photométriques (y compris les indicateurs de temps de pose); microtomes:

                  [Instrumenti i aparati za fizičke i kemijske analize (polarimetri, refraktometri, spektrometri, mjerači plina ili dima); mjerenje ili kontrolu viskoziteta, poroznosti, dilatacije, površinskog napona ili slično; instrumenti i aparati za kalorimetrijska, akustična ili fotometrijska mjerenja ili kontrolu (uključujući svjetlomjere); mikrotomi:]

                  [...]

                  9027 30 00

                     – Spectromètres, spectrophotomètres et spectrographes utilisant les rayonnements optiques (UV, visibles, IR)

                  [– spektrometri, spektrofotometri i spektrografi na osnovi optičkih zračenja (ultraljubičastih, vidljivih, infracrvenih)]

                  9027 50 00

                     – autres instruments et appareils utilisant les rayonnements optiques (UV, visibles, IR)

                  [– ostali instrumenti i aparati na osnovi optičkih zračenja (ultraljubičastih, vidljivih, infracrvenih)]

                  [...]

                  [...]“

               14

               U engleskoj jezičnoj verziji tog tarifnog broja riječi „instruments or apparatus for measuring or checking of quantities of heat“odgovaraju riječima „instruments et appareils [...] pour mesures calorimétriques“ [„instrumenti i aparati […] za kalorimetrijska […] mjerenja“] u francuskoj jezičnoj verziji navedenog tarifnog broja.

               15

               Napomena uz objašnjenje HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 9027 propisuje da su iz njega, među ostalim, isključeni „hidrometri, termometri, higrometri i drugi aparati u broju 9025, uključujući i za laboratorijsku upotrebu“ [neslužbeni prijevod].

               16

               Uvozna carinska stopa primjenjiva na tarifni podbroj 9025 19 20 iznosi 3,2%, dok su aparati obuhvaćeni podbrojem 9027 50 00 oslobođeni od carine.

         Uredba br. 374/2011

               17

               Uredba br. 314/2011 stupila je na snagu 21. travnja 2011. Ta uredba razvrstava infracrvene termalne kamere pod oznaku KN 9025 19 20, kao termometre.

               18

               Opis dotičnih aparata u prilogu toj uredbi glasi ovako:
               „Aparat (tzv. ‚infracrvena termalna kamera’) za fotografiranje infracrvenih zraka pomoću mikrobolometra te za prikazivanje tih slika u boji koje predstavljaju različite temperature, približnih dimenzija 26 × 8 × 11 cm.
               Aparat se sastoji od:

                        —

                        odvojive leće,

                        —

                        mikrobolometra s rezolucijom od 160 × 120 piksela, sposobnog za mjerenje temperatura u rasponu od –20 °C do 250 °C,

                        —

                        zaslona u boji od tekućih kristala (LCD) s rezolucijom od 320 × 240 piksela i približnim dijagonalnim mjerama zaslona 7 cm (2,5 inča), i

                        —

                        memorijom sposobnom za pohranjivanje do 200 slika u formatu JPEG.

                  Mikrobolometar, koji je termalno osjetilo koje se koristi kao detektor u kameri, osigurava 19.200 piksela u svakoj slici pri čemu je svaki piksel nastao mjerenjem temperature.
               Prikaz slike u različitim bojama omogućuje predstavljanje mjera različitih temperatura. Zajedno s okomitom ljestvicom prikazuje se temperatura na vrhu i dnu odabranog raspona boja te raspon boja od vrha prema dnu.
               Aparat također ima mogućnost mjerenja temperature određene točke i prikazivanja rezultata na temperaturnoj ljestvici.
               Aparat se koristi za preventivno održavanje kako bi se otkrile nepravilnosti u gradnji ili izolaciji te gubitku topline.“

               19

               U navedenom prilogu razvrstavanje dotičnih aparata pod oznaku KN 9025 19 20 obrazloženo je ovim riječima:
               „Razvrstavanje se utvrđuje u skladu s Općim pravilima [KN‑a] 1. i 6. […] i tekstom oznaka KN 9025, 9025 19 i 9025 19 20.
               Budući da je aparatom moguće mjeriti temperaturu i da prikazuje izmjerene vrijednosti u iznosima, što je funkcija pokrivena tarifnim brojem 9025, izuzima se razvrstavanje u tarifni broj 8525 kao kamera (vidjeti također Napomene s objašnjenjem KN‑a uz tarifni broj 8525).
               Kako namjena ovog aparata nije mjerenje ili provjera količine topline nego otkrivanje razine infracrvenih zračenja (mjerenje temperature), izuzima se razvrstavanje u tarifni broj 9027.
               S obzirom na svoje osobine, aparat se razvrstava u oznaku KN 9025 19 20 kao termometar.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               20

               Raytek i Fluke uvoze infracrvene termalne kamere u Ujedinjenu Kraljevinu.

               21

               Što se tiče svojstava kamera, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se one sastoje, među ostalim, od fotografske leće koja hvata infracrvenu energiju koju objekt isijava te je usmjerava prema detektoru za infracrveno. Infracrveno zračenje stvara reakciju koju detektor može izmjeriti i koja se potom elektronički tretira u termalnoj kameri kako bi nastao termogram, ili infracrvena slika, na kojem različite nijanse boja odgovaraju raspodjeli infracrvenog zračenja na površini objekta. Navedeni sud dodaje da različiti kontrolni mehanizmi, koji se odnose na postavke poput raspona temperatura, temperaturne ljestvice i razine, raspona boja i spajanja vidljive i infracrvene slike, omogućuju elektronička prilagođavanja radi preciznosti termalne slike na ekranu.

               22

               Što se tiče korištenja navedenim kamerama, sud koji je uputio zahtjev navodi da su one ponajviše namijenjene detektiranju i lokaliziranju neispravnih električnih kontakata, pregrijavanja izazvanih električnim preopterećenjem, nedostataka u izgradnji, manjka izolacije kao i propuštanja zraka i vode.

               23

               Nakon objave Uredbe br. 314/2011, Commissioners su pismom od 14. travnja 2011. obavijestili Raytek i Fluke da su prestale važiti obvezujuće tarifne informacije koje su im prethodno bile dostavljene, u vezi s tarifnim razvrstavanjem aparata koje oni uvoze pod tarifnim brojem 9027.

               24

               U sklopu tužbi koje su podnijeli protiv odluka koje ta pisma predstavljaju, Raytek i Fluke osporavaju valjanost Uredbe br. 314/2011 u odnosu na stvarni opseg tarifnog broja 9025 19 20 odnosno 9027 50 00.

               25

               U tim okolnostima, First‑tier Tribunal (Tax Chamber) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li Uredba [br. 314/2011] valjana u tome što razvrstava infracrvene termalne kamere pod oznaku KN 9025 19 20?“

         Postupak pred Sudom

               26

               Odlukom od 14. siječnja 2014. Sud je dodijelio ovaj predmet desetom vijeću, odlučio da će se o njemu odlučiti bez mišljenja te pozvao stranke na raspravu koja se održala 6. ožujka 2014., nakon koje je okončan usmeni dio postupka.

               27

               Deseto vijeće 2. listopada 2014. odlučio je vratiti navedeni predmet Sudu radi njegova upućivanja brojnijem sastavu, sukladno članku 60. stavku 3. Poslovnika Suda. Slijedom toga, Sud je odlučio dodijeliti ovaj predmet petom vijeću.

               28

               Rješenjem od 4. studenoga 2014. Sud je odredio ponovno otvaranje usmenog dijela postupka i pozivanje stranaka na novu raspravu, koja se održala 26. studenoga 2014.

         O prethodnom pitanju

               29

               Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, valja navesti da je Vijeće Europske unije, što se tiče primjene KN‑a, dodijelilo Komisiji, koja djeluje u suradnji s carinskim stručnjacima država članica, široku diskrecijsku ovlast za pobliže određivanje sadržaja tarifnih brojeva koji se uzimaju u obzir pri razvrstavanju određene robe. Međutim, ovlast za donošenje mjera iz članka 9. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2658/87, poput razvrstavanja robe, ne ovlašćuje Komisiju da preinači sadržaj tarifnih brojeva utvrđenih na temelju HS‑a, uspostavljenog Konvencijom o HS‑u, za koju se Europska unija, na temelju članka 3. te konvencije, obvezala da joj neće preinačiti opseg (vidjeti u tom smislu presude Francuska/Komisija, C‑267/94, EU:C:1995:453, t. 19. i 20.; Kawasaki Motors Europe, C‑15/05, EU:C:2006:259, t. 35. kao i Dinter i Europol Frost‑Food, C‑522/07 i C‑65/08, EU:C:2009:663, t. 32.).

               30

               U ovom predmetu treba, dakle, ispitati je li Komisija, time što je robu poput one opisane u stupcu 1. Priloga Uredbi br. 314/2011 razvrstala u tarifni broj 9025 19 umjesto u broj 9027 50 KN‑a, preinačila sadržaj tih dvaju tarifnih brojeva.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz stalne sudske prakse proizlazi da se, u interesu pravne sigurnosti i olakšavanja kontrola, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe mora općenito tražiti u njezinim objektivnim značajkama i svojstvima, kako su definirane u tekstu broja KN‑a i napomenama uz odjeljak ili poglavlje (presude Kawasaki Motors Europe, EU:C:2006:259, t. 38.; Dinter i Europol Frost‑Food, EU:C:2009:663, t. 29. kao i Premis Medical, C‑273/09, EU:C:2010:809, t. 42.).

               32

               Prema opisu koji se nalazi u stupcu 1. Priloga Uredbi br. 314/2011, roba na koju se ona odnosi jest „aparat (tzv. ‚infracrvena termalna kamera’) za fotografiranje infracrvenih zraka pomoću mikrobolometra te za prikazivanje tih slika u boji koje predstavljaju različite temperature“. Te su slike fotografirane pomoću mikrobolometra „sposobnog za mjerenje temperatura u rasponu od –20 °C do 250 °C“, „pri čemu je svaki piksel [dobivene slike] nastao mjerenjem temperature“ [i] „prikaz slike u različitim bojama omogućuje predstavljanje mjera različitih temperatura […] zajedno s okomitom ljestvicom […] i raspon[om] boja od vrha prema dnu“. Konačno, „aparat također ima mogućnost mjerenja temperature određene točke i prikazivanja rezultata na temperaturnoj ljestvici“.

               33

               Iz tog opisa proizlazi da aparati na koje se odnosi Uredba br. 314/2011 hvataju infracrveno zračenje objekta i na temelju tog zračenja stvaraju sliku objekta na kojoj boje predstavljaju temperature, koje su utvrđene pomoću uhvaćenog infracrvenog zračenja. Oni također mogu mjeriti temperaturu u određenoj točki objekta, pri čemu je i to mjerenje utemeljeno na uhvaćenom infracrvenom zračenju.

               34

               Valja utvrditi da je na temelju tog opisa Komisija mogla smatrati, kao što je to navedeno u obrazloženju koje se nalazi u stupcu 3. istog Priloga, da, „budući da je [navedenim] aparatom moguće mjeriti temperaturu i da prikazuje izmjerene vrijednosti u iznosima, što je funkcija pokrivena tarifnim brojem 9025“, i „kako namjena ovog aparata nije mjerenje ili provjera količine topline nego otkrivanje razine infracrvenih zračenja (mjerenje temperature)“, [treba ga] „[…] razvrsta[ti] u oznaku KN 9025 19 20 kao termometar“ jer se taj podbroj odnosi na elektroničke termometre i pirometre, nekombinirane s drugim instrumentima u istom broju.

               35

               Što se tiče broja 9027 KN‑a, koji je prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku Komisija trebala prihvatiti prilikom predmetnog tarifnog razvrstavanja, valja navesti da se taj broj posebice odnosi na „instrument[e] i aparat[e] za fizičke […] analize“, dok se podbroj 9027 50 00 odnosi na „instrument[e] i aparat[e] na osnovi optičkih zračenja“, uključujući infracrveno značenje. Međutim, valja utvrditi da su objektivne značajke i svojstva aparata opisanih u Prilogu Uredbi br. 314/2011 prepreka njihovu svrstavanju u taj broj. Naime, ti aparati prikazuju rezultat mjerenja temperature a da pritom ne obavljaju neku drugu fizičku analizu koja je više od samog mjerenja temperature, što predstavlja određenije svojstvo koje je već obuhvaćeno brojem 9025 KN‑a, koji dakle treba prihvatiti na temelju općeg pravila KN‑a 3. točke (a).

               36

               Osim toga, razvrstavanje navedenih aparata u broj 9025 pokrijepljeno je napomenama s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na broj 9027, prema kojima su iz tog broja posebice isključeni „hidrometri, termometri, higrometri i drugi aparati u broju 9025“.

               37

               Iz toga proizlazi da razvrstavanjem aparata opisanih u Prilogu Uredbi br. 314/2011 u podbroj 9025 19 20 Komisija nije preinačila sadržaj tarifnih brojeva 9025 19 i 9027 50. Prema tome, ispitivanje navedene uredbe ne dovodi do zaključka da je ona nevaljana.

               38

               Radi davanja korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, valja ipak navesti da, s obzirom na opis aparata u pitanju u glavnom postupku kako je naveden u točki 21. odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, postoje naznake prema kojima ti aparati ne moraju nužno odgovarati onima na koje se odnosi Uredba br. 314/2011.

               39

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri odgovaraju li infracrvene termalne kamere koje uvoze Raytek i Fluke aparatima opisanima u Uredbi br. 314/2011 i, točnije, mogu li hvatanje i mjerenje infracrvenog zračenja na površini objekta i prikazivanje slike koja pokazuje raspodjelu tog zračenja predstavljati funkciju na koju se odnosi broj 9027 KN‑a, a koja koristi optička zračenja, uključujući infracrveno zračenje, i koja je više od samog mjerenja temperature.

               40

               U tom slučaju također bi trebalo uzeti u obzir činjenicu, koju su tužitelji u glavnom postupku priznali, da aparati u pitanju u glavnom postupku kao drugu funkciju mogu imati mjerenje temperature, pa se mogu koristiti kao termometar.

               41

               Prema tome, sukladno napomeni 3. uz odjeljak XVI. KN‑a, koja, na temelju općeg pravila 1. KN‑a, predstavlja obvezujuće pravilo za razvrstavanje robe, te bi aparate trebalo razvrstati kao strojeve konstruirane za obavljanje dviju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju, kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju.

               42

               Prema tome, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da ispitivanje prethodnog pitanja nije pokazalo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Uredbe br. 314/2011.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanje prethodnog pitanja nije pokazalo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Uredbe Komisije (EU) br. 314/2011 od 30. ožujka 2011. o razvrstavanju određene robe u kombiniranu nomenklaturu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Prvostupanjskog suda (šesto vijeće) od 18. studenog 2009. # Scheucher-Fleisch GmbH i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Poljoprivreda - Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Predmet T-375/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 3. travnja 2008. # Osman Ocalan za Kurdistan Workers' Party (PKK) protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje - Obrazloženje. # Predmet T-229/02.


Presuda Suda od 22. listopada 1998. # Ministero delle Finanze protiv IN.CO.GE.'90 Srl, Idelgard Srl, Iris'90 Srl, Camed Srl, Pomezia Progetti Appalti Srl (PPA), Edilcam Srl, A. Cecchini & C. Srl, EMO Srl, Emoda Srl, Sappesi Srl, Ing. Luigi Martini Srl, Giacomo Srl i Mafar Srl. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura circondariale di Roma - Italija. # Spojeni predmeti C-10/97 do C-22/97.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. rujna 2013.#Francuska Republika protiv Europske komisije.#Žalba – Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) – Strukturna potpora Zajednice u regiji Martinique – Smanjenje financijske potpore – Ugovori o javnoj nabavi radova – Usklađenost postupaka s odredbama Unije – Usklađivanje postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi radova – Direktiva 93/37/EEZ – Članak 2. – Pojam ,izravna subvencija’ – Pojam ,objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor’.#Predmet C-115/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) — Strukturna potpora Zajednice u regiji Martinique — Smanjenje financijske potpore — Ugovori o javnoj nabavi radova — Usklađenost postupaka s odredbama Unije — Usklađivanje postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi radova — Direktiva 93/37/EEZ — Članak 2. — Pojam ‚izravna subvencija’ — Pojam ‚objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor’“
      U predmetu C‑115/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 1. ožujka 2012.,

         Francuska Republika, koju zastupaju E. Belliard i N. Rouam te G. de Bergues, u svojstvu agenata,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju F. Dintilhac i A. Steiblytė, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženica u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus (izvjestitelj), M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. ožujka 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 18. travnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Francuska Republika svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011., Francuska/Komisija (T‑488/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu za poništenje Odluke Komisije C (2010)5229 od 28. srpnja 2010. kojom se ukida jedan dio financijske potpore Europskog fonda za regionalni razvoj (EFFR) na temelju jedinstvenog programskog dokumenta za cilj br. 1 za strukturnu potporu Zajednice u regiji Martinique u Francuskoj (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1260/1999

               2

               U Uredbi Vijeća (EZ) br. 1260/1999 od 21. lipnja 1999. o utvrđivanju općih odredaba o strukturnim fondovima (SL L 161, str. 1.), u članku 12., naslovljenom „Usklađenost”, predviđeno je:
               „Aktivnosti koje se financiraju iz fondova [...] moraju biti u skladu s odredbama Ugovora i aktima donesenima na temelju Ugovora, kao i s politikama i aktivnostima Zajednice, uključujući onima koje se odnose na [...] sklapanje ugovora o javnim radovima [...].”
               [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 93/37/EEZ

               3

               Direktiva Vijeća 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka dodjele ugovora o javnim radovima (SL L 199, str. 54.) stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), koja je stupila na snagu 31. siječnja 2006. Međutim, s obzirom na datum nastanka činjenica, u ovom sporu nastavlja se primjenjivati Direktiva 93/37.

               4

               U članku 1. točki (a) te direktive „ugovori o javnoj nabavi radova” definirani su kao „ugovori kojima se ostvaruje financijski interes, sklopljeni u pisanom obliku između, s jedne strane, izvođača i, s druge strane, javnog naručitelja definiranog u točki (b), a čiji je predmet izvođenje, ili zajedno izvođenje i projektiranje radova vezanih uz jednu od djelatnosti iz Priloga II. ili posao definiran u točki (c), ili realizaciju, na bilo koji način, posla u skladu sa zahtjevima koje je odredio javni naručitelj”.[neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 2. te direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere s ciljem osiguranja da javni naručitelji poštuju ili osiguraju poštovanje odredbi ove Direktive kada oni izravno subvencioniraju s više od 50 % ugovor o radovima koji dodjeljuje neki drugi subjekt, a ne oni.
               2.   Stavak 1. odnosi se samo na ugovore obuhvaćene razredom 50., skupinom 502. Opće klasifikacije ekonomskih djelatnosti u Europskim zajednicama (NACE) te ugovore koji se odnose na građevinske radove za bolnice, objekte namijenjene za sport, rekreaciju i odmor, školske i sveučilišne zgrade te zgrade koje se koriste u administrativne svrhe.” [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora

               6

               Činjenice koje su dovele do ovog spora, kako su navedene u točkama 1. do 13. pobijane presude, mogu se sažeti kako slijedi.

               7

               Odlukom C (2000)3493 od 21. prosinca 2000. Komisija je odobrila jedinstveni programski dokument za strukturnu potporu Zajednice u regiji Martinique, koji u Francuskoj proizlazi iz cilja br. 1 za razdoblje od 1. siječnja 2000. do 31. prosinca 2006., kojim se predviđa financijska potpora Europskog fonda za regionalni razvoj (EFFR) u iznosu od 17150000 eura, na temelju mjere „Izravne potpore turističkim poduzećima i drugim turističkim subjektima”.

               8

               Tijekom 2003. društvo société martiniquaise des villages de vacances (u daljnjem tekstu: SMVV), koje upravlja turističkim kompleksom Les Boucaniers du Club Méditerranée en Martinique (u daljnjem tekstu: klub Les Boucaniers), odlučilo je taj kompleks obnoviti i proširiti.

               9

               Regionalno vijeće Martiniquea odobrilo je 3. kolovoza 2004. isplatu regionalne subvencije u iznosu od 2492750 eura na temelju tog projekta obnove i proširenja kluba Les Boucaniers, čiji je nositelj bilo društvo SMVV i čiji su ukupni troškovi bili procijenjeni na 49981446 eura.

               10

               Odlukom C (2004)4142 od 18. listopada 2004. Komisija je razinu financijske potpore Zajednice u navedenom projektu utvrdila na 12460000 eura.

               11

               Regija Martinique i društvo SMVV za taj su projekt 24. ožujka 2005. potpisali sporazum o regionalnom razvoju.

               12

               Revizorski sud Europskih zajednica provodio je od 25. lipnja do 13. srpnja 2007. reviziju predmetnog projekta. Dopisom od 11. veljače 2008. uputio je Francuskoj Republici preliminarne nalaze svoje revizije. Osobito je istaknuo nepoštovanje postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi radova za obnovu i proširenje koji se primjenjuje jer su više od 50 % tog projekta financirali javni naručitelji. Prema tvrdnjama Revizorskog suda, uzimajući u obzir subvenciju EFFR‑a, regionalnu subvenciju i državnu subvenciju u iznosu od 16690000 eura, pri čemu potonja subvencija ima oblik porezne olakšice na temelju članka 199.j B francuskog Code général des impôts (Opći porezni zakonik), 63,33 % tog projekta financirano je javnim potporama. Revizorski sud u tom se pogledu osobito pozvao na članak 2. Direktive 93/37.

               13

               Dopisom od 20. svibnja 2008. Francuska Republika osporila je, među ostalim, da se predmetna porezna olakšica može smatrati izravnom subvencijom u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37. Osim toga, tvrdila je da radovi obnove i proširenja kluba Les Boucaniers ne predstavljaju radove koji se odnose na objekte namijenjene za sport, rekreaciju i odmor u smislu stavka 2. tog članka. Navedeni radovi stoga ne ulaze u područje primjene navedenog članka.

               14

               Komisija je 28. srpnja 2010. prilikom donošenja sporne odluke odlučila ukinuti sav doprinos EFRR‑a dodijeljen projektu obnove i proširenja kluba Les Boucaniers.

         Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               15

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. listopada 2010. Francuska Republika zatražila je poništenje sporne odluke u cijelosti.

               16

               U potporu svojoj tužbi Francuska Republika istaknula je četiri tužbena razloga. Prvi se temeljio na povredi članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 jer je Komisija smatrala da ugovori o javnoj nabavi radova sklopljeni za obnovu i proširenje kluba Les Boucaniers predstavljaju ugovore o javnoj nabavi radova koje su javni naručitelji izravno subvencionirali u iznosu većem od 50 %. Drugi tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 2. stavka 2. te direktive koju je Komisija počinila time što je smatrala da predmetni radovi ulaze u okvir ugovora koji se odnosi na objekte namijenjene za sport, rekreaciju i odmor u smislu te odredbe. Treći tužbeni razlog temeljio se na povredi obveze obrazlaganja jer Komisija nije jasno i nedvosmisleno navela razloge zbog kojih radovi obnove i proširenja kluba Les Boucaniers odgovaraju radovima koji se odnose na objekte namijenjene za sport, rekreaciju i odmor u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37. Četvrti tužbeni razlog, istaknut podredno, temeljio se na povredi načela proporcionalnosti jer je Komisija za subvenciju EFFR‑a utvrdila stopu ispravka od 100 %.

               17

               Opći sud odbio je sve te tužbene razloge, a stoga i tužbu u cijelosti.

               18

               Što se tiče prvog tužbenog razloga, Opći sud najprije je u točkama 25. do 33. pobijane presude razmotrio argument Francuske Republike koji se temelji na ustaljenoj sudskoj praksi u području državnih potpora, prema kojoj se pojam „subvencija” treba tumačiti na način da obuhvaća isključivo pozitivna davanja.

               19

               Opći je sud u tom pogledu u točki 27. pobijane presude istaknuo da pojam subvencije, iako je u sudskoj praksi u području državnih potpora naveden u okviru definicije pojma državnih potpora, kao takav nije bio definiran u toj sudskoj praksi.

               20

               Također je u točki 28. pobijane presude podsjetio da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio. Opći je sud istaknuo u sljedećoj točki te presude da je cilj Direktive 93/37 istodobno isključiti rizik davanja prednosti ponuditeljima ili domaćim natjecateljima svaki put kad javni naručitelji provode postupak javne nabave i mogućnost da se tijelo koje financira ili nadzire država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga javnopravna tijela, rukovodi razlozima koji nisu ekonomske prirode.

               21

               Što se tiče osobito cilja kojem teži zakonodavac Zajednice u članku 2. Direktive 93/37, Opći je sud istaknuo u točkama 30. i 31. pobijane presude da se tim člankom želi izbjeći da određeni javni naručitelji pokušaju zaobići propise o javnoj nabavi na način da izvođenje radova, koji zapravo pripadaju području javne nabave i koje ti javni naručitelji izravno subvencioniraju s više od 50 %, povjere privatnim tijelima. Opći je sud u biti pojasnio da nema razlike između slučaja u kojem javni naručitelj sâm sklopi ugovor s izvođačem i slučaja u kojem on s više od 50 % izravno subvencionira ugovor o radovima koji dodjeljuje neki drugi subjekt, a ne on sâm. Stoga se navedenim člankom 2., prema mišljenju Općeg suda, želi osigurati nepristran postupak nabave u slučajevima kada javni subjekti imaju odlučujući utjecaj. Prema tome, Opći je sud smatrao u točki 32. pobijane presude da bi pojam subvencije u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 trebalo tumačiti funkcionalno i široko.

               22

               Opći je sud zaključio da koristan učinak Direktive 93/37 ne bio potpuno očuvan ako se sustav koji se njome uspostavlja ne bi mogao primijeniti samo zato što su troškovi financiranja ugovora smanjeni zbog poreznih olakšica, a ne zbog pozitivnih davanja javnog subjekta te da pojam „subvencija” u smislu članka 2. stavka 1. ne isključuje predmetne porezne olakšice koje, kao i pozitivna davanja, omogućuju smanjenje troškova financiranja ugovora.

               23

               Opći je sud u točkama 34. i 35. pobijane presude, s jedne strane, podsjetio na druge pravne akte Unije u kojima pojam subvencije nije bio definiran kao isključivo pozitivno davanje i, s druge strane, odbio argument Francuske Republike koji se temelji na pripremnim aktima koji se odnose na prvi prijedlog odredbe koja je postala članak 2. stavak 1. Direktive 93/37.

               24

               Nadalje, Opći je sud u točkama 36. i 37. pobijane presude odbio navod Francuske Republike da predmetne porezne olakšice nisu izravne, kao što se zahtijeva navedenim člankom 2. stavkom 1. Oslonio se na činjenicu da su porezne olakšice izravno povezane s predmetnim ugovorom o radovima i ulaganjima ostvarenima u tu svrhu.

               25

               Što se tiče drugog tužbenog razloga, Opći je sud najprije u točkama 42. do 50. pobijane presude razmotrio argumentaciju Francuske Republike da su objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor u tom turističkom kompleksu samo sporedni i da su se radovi u biti odnosili na hotelsku ustanovu s restoranom.

               26

               Nakon što je utvrdio da su navedeni radovi dio jedinstvenog projekta koji se sastoji od potpune obnove kluba Les Boucaniers, Opći je sud u točki 43. pobijane presude istaknuo da pri ispitivanju odnose li se predmetni ugovori o radovima na građevinske radove na takvim objektima ne treba uzeti u obzir izvršene radove, nego namjenu cijelog kluba.

               27

               Opći je sud u tom pogledu u točki 48. pobijane presude podržao Komisijinu ocjenu prema kojoj je klub Les Boucaniers integrirani koncept koji istodobno obuhvaća smještaj, ugostiteljstvo, sportske, rekreativne i odmorišne aktivnosti te zajedničke objekte. Istaknuo je da, iako je velik dio površine i broja zaposlenika kluba Les Boucaniers povezan sa smještajem i ugostiteljstvom, taj klub obilježavaju navedene aktivnosti koje predstavljaju jezgru koncepta tog turističkog kompleksa i koje čine glavni i u svakom slučaju nužan dio tog koncepta. Tako je Opći sud zaključio da klub Les Boucaniers, kao takav, ima obilježja objekta namijenjenog za sport, rekreaciju i odmor u širokom smislu. Također je dodao da u ovom slučaju nije potrebno utvrditi predmet tog ugovora o radovima, nego ispitati pripada li predmetni projekt jednoj od kategorija iz članka 2. stavka 2. Direktive 93/37.

               28

               Potom je Opći sud u točki 50. pobijane presude kao previše ograničavajuću odbio raščlambu troškova radova koju je izvršila Francuska Republika, prema kojoj se na objekte namijenjene za sport, rekreaciju i odmor odnosi samo 10,6 % troškova radova u pogledu obnove i proširenja kluba Les Boucaniers.

               29

               Opći je sud utvrdio u točkama 53. i 54. pobijane presude da NACE nije relevantan za tumačenje pojma objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor koji je naveden u članku 2. stavku 2. Direktive 93/37.

               30

               Opći je sud naposljetku u točki 57. pobijane presude zaključio da pojam objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 ne zahtijeva postojanje povezanosti s tradicionalnim potrebama javnih tijela ili sa zadaćama od općeg interesa. Opći je sud u tom pogledu u točkama 58. do 64. pobijane presude istaknuo da sâm predmetni pojam, čak i ako jest dio taksativnog popisa, nije ograničen nikakvim kriterijem i da se treba tumačiti funkcionalno i široko kako se ne bi ugrozio koristan učinak Direktive 93/37. Prema mišljenju Općeg suda, usko tumačenje pojma objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor ne može biti u skladu s ciljevima te direktive.

               31

               Što se tiče trećeg tužbenog razloga, Opći je sud zaključio u točkama 69. do 71. pobijane presude da je Komisija, s obzirom na objašnjenja dana u spornoj odluci i tijekom upravnog postupka, dovoljno objasnila svoje obrazloženje.

               32

               Što se tiče četvrtog tužbenog razloga, Opći je sud utvrdio u točki 74. pobijane presude da, s obzirom na to da predmetni radovi predstavljaju jedinstven projekt, iznos potpore za koji je utvrđena nepravilnost obuhvaća ukupni iznos potpore predviđene za taj projekt. Prema tome, cijelo financiranje projekta bilo je nepravilno, tako da je cijela financijska potpora pogrešno pripisana EFFR‑u. Opći je sud stoga zaključio da ispravak nije bilo potrebno ograničiti na temelju načela proporcionalnosti.

         Zahtjevi stranaka

               33

               Francuska Republika od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu u cijelosti i

                        —

                        sam konačno odluči o sporu i poništi spornu odluku ili vrati predmet na odlučivanje Općem sudu.

               34

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi nedopuštenim drugi dio prvog žalbenog razloga i prvi dio trećeg žalbenog razloga ili ih, podredno, odbije i odbije žalbu u cijelosti, te

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               35

               U potporu svojoj žalbi Francuska Republika istaknula je tri žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu primjene članka 2. stavka 1. Direktive 93/37

      Argumentacija stranaka

               36

               Prvi žalbeni razlog koji je Francuska Republika istaknula u prilog svojoj žalbi podijeljen je na dva dijela.

               37

               Prvim dijelom prvog žalbenog razloga ta država članica tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da se mjere porezne olakšice mogu kvalificirati kao „subvencije” u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37.

               38

               Francuska Republika smatra da je kvalifikacija Općeg suda u suprotnosti s tekstom članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 i proturječna volji zakonodavca Unije da pojam subvencije ograniči na pozitivna davanja. Kao prvo, prigovara Općem sudu da se udaljio od tradicionalne definicije tog pojma koju je Sud utvrdio u području državnih potpora. Budući da u predmetnoj direktivi nema nikakvog drukčijeg pojašnjenja, navedeni se pojam treba definirati s obzirom na uobičajeni smisao izraza „subvencija” kako bi se poštovalo načelo pravne sigurnosti. Kao drugo, navodi da je njezino tumačenje potkrijepljeno činjenicom da se konačna verzija te odredbe razlikuje od različitih prijedloga u pripremnim aktima, u kojima se, među ostalim, umjesto izraza „subvencioniraju” upotrebljava izraz „financiraju”. Kao treće, dodaje da nužnost očuvanja korisnog učinka odredbe, na koju se poziva Opći sud, ne može ići tako daleko da se primijeni funkcionalno tumačenje kojim bi se odredbi dalo drukčije značenje od njezina teksta.

               39

               Drugim dijelom prvog žalbenog razloga Francuska Republika tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je porezna olakšica izravna u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 jer je bila odobrena posebno za predmetni ugovor o radovima, unatoč tomu što nije bila odobrena ni nositelju ni nadzorniku projekta ni upravitelju ili vlasniku predmetne ustanove.

               40

               Ta država članica ističe da su predmetne porezne olakšice bile odobrene fizičkim osobama, članovima javnih trgovačkih društava koja su ulagala u ugovor o radovima za obnovu i proširenje kluba Les Boucaniers. Točno je da su te porezne olakšice potaknule ulaganje, ali nisu izravno smanjile troškove radova.

               41

               Komisija tvrdi da prvi dio prvog žalbenog razloga treba proglasiti neosnovanim. Drugi bi dio trebalo proglasiti nedopuštenim ili, podredno, odbiti kao neosnovan.
               Ocjena Suda

               42

               Valja podsjetiti da se člankom 2. stavkom 1. Direktive 93/37 od javnih naručitelja zahtijeva da poštuju odredbe te direktive kada oni izravno subvencioniraju s više od 50 % ugovor o radovima koji dodjeljuje neki drugi subjekt, a ne oni.

               43

               Prvim dijelom prvog žalbenog razloga Francuska Republika u biti ističe da pojam subvencije u smislu te odredbe obuhvaća isključivo pozitivne subvencije i ne može obuhvaćati porezne olakšice.

               44

               Budući da navedeni pojam nije definiran u Direktivi 93/37, on mora, s obzirom na nepostojanje upućivanja na pravo država članica, dobiti autonomno i jedinstveno tumačenje koje valja dati vodeći računa o kontekstu odredbe i cilju koji se želi postići odredbom u kojoj se navodi (vidjeti u tom smislu presudu od 19. srpnja 2012., Pie Optiek, C‑376/11, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Francuska Republika ne osporava ciljeve članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 koje je Opći sud naveo u točkama 29. do 31. pobijane presude, niti osporava da se tim ciljevima, kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 43. svojeg mišljenja, podupire široko tumačenje pojma subvencije. Suprotno tomu, Francuska Republika svojom argumentacijom u biti prigovara tom sudu da je, time što je taj pojam tumačio široko i funkcionalno kako bi porezne olakšice bile uključene, prešao granice onoga što je dopustivo u teleološkom tumačenju.

               46

               Međutim, suprotno tvrdnjama Francuske Republike, izraz „subvencionirati” u svojem uobičajenom smislu znači jednostavno dodijeliti prednost. Stoga taj izraz općenito nije ograničen na pozitivna davanja. Osim toga, takvo tumačenje nije dovedeno u pitanje ni jednom takozvanom „tradicionalnom” definicijom pojma subvencije na koju se poziva ta država članica i koja se navodno primjenjuje u području državnih potpora.

               47

               Također treba odbiti argumentaciju Francuske Republike prema kojoj je tumačenje Općeg suda proturječno namjeri zakonodavca Unije jer se njime ne uzima u obzir nastanak članka 2. Direktive 93/37.

               48

               Naime, na temelju upotrebe izraza „subvencioniraju” u toj odredbi, a ne glagola „financiraju” koji je Komisija upotrijebila u svojem prijedlogu članka 1.a Direktive Vijeća 89/440/EEZ od 18. srpnja 1989. o izmjeni Direktive 71/305/EEZ o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima (SL L 210, str. 1.), koji odgovara članku 2. Direktive 93/37, ne može se, ako nema drugih naznaka, zaključiti da zakonodavac Unije taj izraz želi ograničiti samo na pozitivne subvencije i da iz njega želi isključiti, među ostalim, porezne olakšice.

               49

               U tim okolnostima valja utvrditi da Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da se mjere porezne olakšice mogu kvalificirati kao subvencije u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37. Stoga prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               50

               Što se tiče drugog dijela tog žalbenog razloga, suprotno tvrdnjama Komisije, Francuska Republika ne dovodi u pitanje činjenice koje je Opći sud utvrdio u pobijanoj presudi, nego njegovu pravnu kvalifikaciju činjenica, odnosno kvalifikaciju poreznih olakšica koje su odobrene kao „izravna” subvencija u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37.

               51

               S obzirom na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je Sud nadležan ispitati takvu pravnu kvalifikaciju (vidjeti osobito presudu od 1. lipnja 1994., Komisija/Brazzelli Lualdi i dr., C‑136/92 P, Zb., str. I‑1981., t. 49.), valja zaključiti da je taj dio prvog žalbenog razloga dopušten.

               52

               Što se tiče merituma, valja utvrditi da iz teksta članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 jasno proizlazi da se pojam „izravne subvencije” ne odnosi na osobe, nego na predmetni posao. Osim toga, usko tumačenje tog pojma omogućilo bi javnom naručitelju da zaobiđe članak 2. Direktive 93/37 i da time izbjegne obveze koje ima na temelju te direktive.

               53

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Opći sud u točki 36. pobijane presude istaknuo da su porezne olakšice bile izravno povezane s predmetnim ugovorom o radovima, da im cilj nije bio smanjiti određene opće troškove dotičnih osoba i da ih je Francuska Republika odobrila za projekt obnove i proširenja kluba Les Boucaniers, posebno za izvođenje tih radova.

               54

               Valja utvrditi da je Opći sud u tim okolnostima pravilno smatrao da subvencija navedena u članku 2. stavku 1. Direktive 93/37 za financiranje projekta i za ulaganja ostvarena u tu svrhu ima izravnu narav.

               55

               U tim okolnostima drugi dio prvog žalbenog razloga koji je istaknula Francuska Republika također treba odbiti te stoga taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što je iskrivio sadržaj sporne odluke i Komisijino obrazloženje zamijenio vlastitim

      Argumentacija stranaka

               56

               Svojim drugim žalbenim razlogom Francuska Republika tvrdi da je Opći sud iskrivio sadržaj sporne odluke i da je Komisijino obrazloženje zamijenio vlastitim. Prema mišljenju te države članice, Opći je sud iskrivio sadržaj sporne odluke time što je smatrao da se Komisija pri utvrđivanju je li ugovor o radovima za obnovu i proširenje tog turističkog kompleksa obuhvaćen područjem primjene članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 nije oslonila na narav izvedenih radova, nego na namjenu cijelog kluba Les Boucaniers.

               57

               Francuska Republika u tom pogledu ističe da je Komisija tek tijekom usmenog postupka pred Općim sudom priznala da ne treba uzeti u obzir izvršene radove u klubu Les Boucaniers, nego namjenu cijelog tog kluba.

               58

               Komisija smatra da je taj žalbeni razlog neosnovan.
               Ocjena Suda

               59

               Što se tiče nadzora iskrivljavanja koje je Francuska Republika navodno pronašla u točki 43. pobijane presude, u kojoj je Opći sud utvrdio da je Komisija primjenjivost članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 analizirala tako da je u spornoj odluci ispitala projekt potpune obnove kluba Les Boucaniers i da se to ispitivanje nije temeljilo na izvršenim radovima, nego na namjeni cijelog tog kluba, valja istaknuti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz dijelova spisa, a da nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza (vidjeti osobito presudu od 6. travnja 2006., General Motors/Komisija, C‑551/03 P, Zb., str. I.‑3173., t. 54.).

               60

               Međutim, valja utvrditi da, iako je spornu odluku moguće tumačiti na način koji predlaže Francuska Republika, različita ocjena Općeg suda ne otkriva iskrivljavanje sadržaja te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 10. veljače 2011., Activision Blizzard Germany/Komisija, C‑260/09 P, Zb., str. I.‑419., t. 54.).

               61

               U tim okolnostima ne treba smatrati, s obzirom na to da nema elemenata koji bi dokazali materijalnu netočnost tumačenja koje je Opći sud dao u pogledu sporne odluke, da to tumačenje predstavlja iskrivljavanje ili zamjenu obrazloženja te odluke.

               62

               Iz toga proizlazi da drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu primjene članka 2. stavka 2. Direktive 93/37

      Argumentacija stranaka

               63

               Svojim trećim žalbenim razlogom, koji je podijeljen na dva dijela, Francuska Republika osporava kvalifikaciju ugovora o radovima za obnovu i proširenje kluba Les Boucaniers kao ugovora koji se odnosi na građevinske radove na objektima namijenjenima za sport, rekreaciju i odmor u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37.

               64

               Što se tiče prvog dijela trećeg žalbenog razloga, Francuska Republika ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da pojam objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor naveden u članku 2. stavku 2. Direktive 93/37 treba tumačiti u širokom smislu na način da nije ograničen na objekte namijenjene zadovoljavanju tradicionalnih potreba javnih tijela, odnosno zajedničkih potreba korisnika.

               65

               Francuska Republika tvrdi da takvo ograničenje, čak i ako nije izričito navedeno u članku 2. stavku 2. te direktive, proizlazi iz sustavnog tumačenja u odnosu na tekst i cilj navedene odredbe, kao i na druge kategorije ugovora koje su u njoj navedene. Naglašava da je cilj članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 ugovore o javnoj nabavi radova, za koje postoji stvaran rizik da bi ih javni naručitelji zaobišli, podvrgnuti pravilima predviđenima tom direktivom. Prema mišljenju te države članice, takav rizik predstavljaju samo ugovori koji se odnose na objekte namijenjene zadovoljavanju zajedničkih potreba korisnika. Naime, sve se druge kategorije ugovora navedene u članku 2. stavku 2. Direktive 93/37 odnose na izgradnje namijenjene zadovoljavanju navedenih potreba.

               66

               Komisija tvrdi da je prvi dio trećeg žalbenog razloga nedopušten jer se njime želi izmijeniti predmet spora pred Općim sudom.

               67

               Podredno, Komisija smatra da je navedeni prvi dio neosnovan.

               68

               Drugim dijelom tog žalbenog razloga Francuska Republika tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da pojam „ugovor o javnoj nabavi radova” u smislu članka 2. Direktive 93/37 treba tumačiti neovisno o pojmu „ugovor o javnoj nabavi radova” u smislu članka 1. točke (a) te direktive i da Komisija stoga nije povrijedila članak 2. stavak 2. navedene direktive time što je smatrala da je predmetni ugovor o radovima u ovom slučaju obuhvaćen područjem primjene te odredbe čak i ako taj ugovor javnom naručitelju ne predstavlja izravni gospodarski interes.

               69

               Prema mišljenju Francuske Republike, pojam „ugovor o javnoj nabavi radova” u smislu članka 2. Direktive 93/37 treba tumačiti s obzirom na pojam „ugovor o javnoj nabavi radova”, koji podrazumijeva da će se takav ugovor provesti u izravnom gospodarskom interesu javnog naručitelja (presuda od 25. ožujka 2010., Helmut Müller, C‑451/08, Zb., str. I.‑2673., t. 50. do 52.). Ta država članica pojašnjava da se ne može smatrati da ugovor koji se odnosi na obnovu kluba Les Boucaniers predstavlja takav izravni gospodarski interes samo zato što ta obnova pridonosi turističkom i gospodarskom razvoju regije Martinique. Smatra da se članak 2. te direktive odnosi samo na ugovore o javnoj nabavi radova koji bi, ako bi ih sklopio javni naručitelj, pripadali ugovorima o javnoj nabavi radova u smislu članka 1. točke (a) navedene direktive.

               70

               Komisija zahtijeva da se taj dio odbije.
               Ocjena Suda

               71

               Što se tiče nedopuštenosti prvog dijela trećeg žalbenog razloga na koji se pozvala Komisija, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da bi dopuštanje stranci da pred Sudom prvi put iznese neki razlog na koji se nije pozvala pred Općim sudom dovelo do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čija je nadležnost ograničena u žalbenom postupku, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud te da je, u okviru žalbe, nadležnost Suda ograničena na ocjenu pravnih rješenja o kojima se raspravljalo u prvom stupnju (presuda od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće, C‑266/05 P, Zb., str. I‑1233., t. 95. i navedena sudska praksa).

               72

               Međutim, iz spisa podnesenog Sudu jasno proizlazi da je Francuska Republika tijekom postupka pred Općim sudom i u okviru svoje žalbe pred Sudom naizmjence upotrebljavala, s jedne strane, koncept zajedničkih potreba korisnika i, s druge strane, koncept tradicionalnih potreba javnih tijela.

               73

               U tom pogledu, čak i ako, kao što tvrdi Komisija, koncept „zajedničkih potreba korisnika” u postupku pred Općim sudom nije bio naveden istim riječima, iz točke 55. pobijane presude proizlazi da se argumentacija Francuske Republike u pogledu koncepta „tradicionalnih potreba javnih tijela” odnosila na uvjet na temelju kojeg su člankom 2. stavkom 2. Direktive 93/37 obuhvaćeni samo „objekti za sport, rekreaciju i odmor koji su dostupni svima, a ne objekti namijenjeni privatnim klijentima”. Taj je uvjet stvarno povezan sa zajedničkim potrebama korisnika.

               74

               Iz toga slijedi da upotreba koncepta zajedničkih potreba korisnika u okviru žalbe ne uključuje izmjenu predmeta spora pred Općim sudom i da je prvi dio trećeg žalbenog razloga stoga dopušten.

               75

               Što se tiče merituma, valja utvrditi je li Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije smatrao da je pojam „objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor”, u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37, ograničen na objekte namijenjene zadovoljavanju zajedničkih potreba korisnika.

               76

               Valja utvrditi, kao što je Opći sud u biti istaknuo u točkama 57. i 58. pobijane presude, da takvo ograničenje ne proizlazi ni iz teksta Direktive 93/37 ni iz njezinih pripremnih akata. Naime, u članku 2. stavku 2. Direktive 93/37 pojam „objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor” ne definira se ni na koji način.

               77

               Takvo se ograničenje navedenog pojma ne može temeljiti ni na sustavnom tumačenju članka 2. stavka 2. Direktive 93/37. Naime, čak i ako se sve kategorije ugovora navedene u toj odredbi odnose na objekte koji, po potrebi, mogu zadovoljiti zajedničke potrebe korisnika, valja utvrditi da se samo na temelju te okolnosti ne može zaključiti da sposobnost zadovoljavanja takvih potreba predstavlja uvjet za primjenu navedene odredbe.

               78

               Stoga valja utvrditi da Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava time što je odbio smatrati da je pojam „objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor”, u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37, ograničen na objekte namijenjene zadovoljavanju zajedničkih potreba korisnika. Iz toga slijedi da prvi dio trećeg žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.

               79

               Što se tiče drugog dijela tog žalbenog razloga, valja utvrditi da je točka 64. pobijane presude, na koju se Francuska Republika poziva u tom dijelu žalbenog razloga, sastavni dio odgovora Općeg suda na argument da se članak 2. stavak 2. Direktive 93/37 odnosi samo na kategorije ugovora koji po svojoj naravi proizlaze iz tradicionalnih potreba javnih tijela.

               80

               Valja istaknuti da je Opći sud u toj točki 64. pobijane presude pravilno utvrdio da je zakonodavac Unije člankom 2. Direktive 93/37 područje primjene te direktive izričito otvorio određenim posebnim ugovorima koji nisu javni.

               81

               Stoga članak 2. Direktive 93/37 treba tumačiti autonomno u odnosu na članak 1. točku (a) te direktive. Valja utvrditi da bi drukčije tumačenje znatno ograničilo područje primjene članka 2. navedene direktive, što bi bilo u suprotnosti s ciljem sprječavanja zaobilaženja koji se želi postići tim člankom.

               82

               Iz toga slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da uvjet primjene članka 2. Direktive 93/37, povezan s „tradicionalnim potrebama javnih tijela”, ne proizlazi iz definicije pojma ugovora o javnoj nabavi radova navedenog u članku 1. točki (a) te direktive.

               83

               Stoga drugi dio trećeg žalbenog razloga također treba odbiti te cijeli taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               84

               S obzirom na to da ni jedan žalbeni razlog koji je istaknula Francuska Republika nije prihvaćen, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               85

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, u slučaju kada žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Francuska Republika snosi troškove i da ista nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Francuskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2011. rujan 29.#Harald Mische protiv Europski parlament.#Predmet F-93/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2017.#sheepworld AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Bester Opa – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-449/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 4. veljače 2014. # Sachi Premium-Outdoor Furniture, Lda protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-357/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 28. lipnja 2017.#Tayto Group Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom opoziva – Figurativni žig Europske unije real – Stvarna uporaba – Oblik koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter – Članak 15. stavak 1. podstavak 2. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Uporaba žiga od strane treće osobe – Članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 – Dokaz stvarne uporabe – Članak 15. stavak 1. i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-287/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. rujna 2016.#Intercon Sp. z o.o. protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) – Sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava koji se odnosi na projekt ,Virtual Pathological Heart of the Virtual Physiological Human’ – Odluka Komisije kojom se zahtijeva povrat dijela isplaćenih iznosa – Nedopuštenost – Članak 44. stavak 1. točka (c) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. – Dokumenti i očitovanja podneseni nakon isteka određenog roka.#Predmet T-206/15.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 7. studenoga 2013.#Giuseppa Romeo protiv Regione Siciliana.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana.#Nacionalni upravni postupak – Potpuno unutarnja situacija – Upravni akti – Obveza obrazlaganja – Mogućnost da se izostanak obrazlaganja ispravi u sudskom postupku protiv upravnog akta – Tumačenje članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Nenadležnost Suda.#Predmet C-313/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      7. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Nacionalni upravni postupak — Potpuno unutarnja situacija — Upravni akti — Obveza obrazlaganja — Mogućnost da se izostanak obrazlaganja ispravi u sudskom postupku protiv upravnog akta — Tumačenje članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje o temeljnim pravima Europske unije — Nenadležnost Suda“
      U predmetu C‑313/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana (Italija), odlukom od 19. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 28. lipnja 2012., u postupku

         Giuseppa Romeo

      protiv

         Regione Siciliana,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Romeo, M. Viaggio, avvocatessa,

               —

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i H. Krämer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela obrazlaganja akata javne uprave iz članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje o temeljnim pravima Europske unije (dalje u tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između G. Romeo i Regione Siciliana o odluci o smanjenju iznosa mirovine gđe Romeo i povratu iznosa isplaćenih za protekla razdoblja.

         Talijansko pravo

               3

               Zakon br. 241 od 7. kolovoza 1990. kojim se utvrđuju nova pravila upravnog postupka i pravila o pristupu upravnim dokumentima (GURI br. 192, od 18 kolovoza 1990., str. 7.), kako je izmijenjen i dopunjen Zakonom br. 15, od 11. veljače 2005. (GURI br. 42, od 21. veljače 2005., str. 4., u daljnjem tekstu: Zakon br. 241/1990), u svom članku 1. stavku 1. propisuje sljedeće:
               „Ciljevi upravne djelatnosti utvrđeni su zakonom i ona se rukovodi načelima ekonomičnosti, učinkovitosti, nepristranosti, javnosti i transparentnosti u skladu s uvjetima utvrđenim ovim zakonom i drugim odredbama kojima se uređuju posebni postupci kao i načelima koja izviru iz pravnog poretka Zajednice.”

               4

               Člankom 3. stavcima 1. i 2. Zakona br. 241/1990 određuje se, u svezi s obvezom obrazlaganja, sljedeće:
               „1.   Svaka upravna odluka [...] mora biti obrazložena, osim u slučajevima koji su predviđeni stavkom 2. U obrazloženju se moraju naznačiti činjenične okolnosti i pravni razlozi kojima se rukovodilo upravno tijelo pri donošenju svoje odluke, imajući u vidu rezultate prethodnog ispitivanja spisa.
               2.   Obrazloženje se ne zahtijeva za normativne i opće akte.”

               5

               Članak 21.g stavak 2. podstavak 1. Zakona br. 241/1990 glasi:
               „Odluka donesena povredom pravila postupka ili pravila koja se odnose na oblik akata ne poništava se kad je, imajući u vidu činjenicu da ulazi u nadležnost upravnog tijela, očito kako njezina izreka ne bi mogla biti drukčija od one koja je usvojena.”

               6

               Člankom 3. Regionalnog zakona Sicilije br. 10. od 30. travnja 1991., kojim se utvrđuju odredbe o upravnim odlukama, pravu na pristup upravnim dokumentima i unapređivanju upravne djelatnosti (u daljnjem tekstu: Regionalni zakon Sicilije br. 10/1991), doslovno se preuzima članak 3. Zakona br. 241/1990.

               7

               Člankom 37. Regionalnog zakona Sicilije br. 10/1991 određuje se sljedeće:
               „Na sva pitanja koja nisu uređena ovim zakonom primjenjuju se, u mjeri u kojoj su sukladne, odredbe Zakona br. 241/1990, uključujući naknadne izmjene i dopune kao i mjere za njihovu provedbu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Giuseppa Romeo, koja je bila zaposlenica Regione Siciliana, korisnica je mirovine koju joj isplaćuje to upravno tijelo. Aktom iz 2007. godine Regione Siciliana izvijestila je gđu Romeo da je iznos njezine mirovine, kako je utvrđen prethodnom regionalnom uredbom, bio viši od onog na koji je stvarno imala pravo pa bi stoga taj iznos trebalo smanjiti, a neopravdano isplaćene svote istovremeno vratiti.

               9

               Gospođa Romeo podnijela je tužbu za poništenje protiv tog akta pred Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, navodeći potpuni izostanak obrazloženja akta, čime se onemogućuje da se utvrde činjenični i pravni elementi kojima se opravdava smanjenje njezine mirovine i povrat neopravdano isplaćenih iznosa. Tijekom sudskog postupka Regione Siciliana istaknula je, oslanjajući se na članak 21.g stavak 2. podstavak 1. Zakona br. 241/1990, da je pobijani akt bio zakonit i dostavila dopune obrazloženju pobijanog akta.

               10

               Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana postavio je po službenoj dužnosti pitanje je li članak 21.g stavak 2. podstavak 1. Zakona br. 241/1990 u skladu s pravom Unije i načelom obrazlaganja upravnih odluka koje je predviđeno člankom 3. tog zakona i člankom 3. Regionalnog zakona Sicilije br. 10/1991.

               11

               U zahtjevu za prethodnu odluku Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, iznosi svoje mišljenje o nadležnosti Suda za davanje odgovora na postavljena pitanja. Sud koji je uputio zahtjev ponajprije ističe da u kontekstu glavnog predmeta izvršava sudbene ovlasti. Naime, u mirovinskim stvarima ima isključivu nadležnost za odlučivanje o meritumu, te je nadležan za poništenje upravnih akata. Stoga se u ovom sporu, suprotno onome što je odlučeno u predmetima u kojima su donesena rješenja od 26. studenoga 1999., ANAS (C‑192/98, Zb., str. I‑8583.) i RAI (C‑440/98, Zb., str. I‑8597.), u kojima se Sud proglasio nenadležnim za odlučivanje o pitanjima koja je postavio Corte dei conti, potonji ne bi trebao smatrati upravnim tijelom nego sudom u smislu članka 267. UFEU‑a.

               12

               Osim toga, imajući u vidu upućivanje na pravo Unije predviđeno člankom 1. stavkom 1. Zakona br. 241/1990, ovaj zahtjev za prethodnu odluku opravdava se potrebom jedinstvene primjene načela obrazlaganja za sve upravne akte kao načela europskog upravnog prava. Nesporno je da je Sud, kojem je u sličnom predmetu Corte dei conti postavio pitanja istovjetna drugom i trećem pitanju u ovom predmetu, u svojoj presudi od 21. prosinca 2011., Cicala (C‑482/10, još neobjavljena u Zborniku), odlučio da članak 1. stavak 1. Zakona br. 241/1990 ne sadrži izravno i bezuvjetno upućivanje na članak 296. stavak 2. UFEU‑a i članak 41. stavak 2. točku (c) Povelje, te se zbog toga proglasio nenadležnim za davanje odgovora na postavljena pitanja.

               13

               Međutim, Sudu bi trebalo ponovno uputiti ista pitanja kao i jedno dopunsko, imajući u vidu odluku Consiglio di Stato od 10. svibnja 2011. (odluka br. 2755/2011) u svezi s pravnim posljedicama nezakonitosti upravnog akta u području planiranja faune i lovstva. Potonji je sud na temelju članka 1. Zakona o upravnom postupku, priloženog uredbi sa zakonskom snagom br. 104 od 2. srpnja 2010., kojim se propisuje da „upravni sud jamči potpunu i učinkovitu zaštitu, u skladu s načelima Ustava i europskog prava”, na izravan i bezuvjetan način primijenio članak 264. UFEU‑a u potpuno unutarnjoj situaciji ne primijenivši nacionalna postupovna pravila.

               14

               Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana zaključuje da je Consiglio di Stato izišao iz okvira gore navedene presude u predmetu Cicala odlučivši da se primjenjuje članak 264. UFEU‑a i, osim toga, se pita je li taj sud ispravno primijenio sudsku praksu Suda u svezi s tim člankom.

               15

               Imajući u vidu spomenutu odluku Consiglio di Stato, postavlja se pitanje, prema Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, ima li nacionalni sud pravo, na temelju nacionalnih propisa koji izravno i bezuvjetno upućuju na pravo Unije, pogrešno tumačiti i primjenjivati to pravo.

               16

               U vezi s ovim predmetom, Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana smatra da je članak 21.g Zakona br. 241/1990, kako se tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, protivan sudskoj praksi Suda u području obrazlaganja upravnih akata. Ako bi primijenio ovaj članak 21.g tako protumačen, on bi odstupio od sudske prakse Suda u vezi s obvezom obrazlaganja, iako bi bio dužan primijeniti upravo tu praksu, imajući u vidu članak 1. Zakona br. 241/1990.

               17

               Osim toga, ako bi se u ovom slučaju doista radilo o potpuno unutarnjoj problematici, valjalo bi utvrditi, imajući u vidu prethodna razmatranja, treba li načelo prava Unije o obvezi obrazlaganja primjenjivati i na nacionalne upravne akte u području nacionalnih mirovina.

               18

               U tim uvjetima Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana odlučio je zastati s postupkom i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Može li nacionalni sud, na temelju nacionalnog propisa koji uređujući isključivo unutarnje situacije upućuje na europsko pravo, tumačiti i primjenjivati odredbe i načela europskog prava, izlazeći iz njihovog okvira ili ih primjenjujući na pogrešan način u odnosu na tumačenja koja je o tome dala sudska praksa Suda?

                        2)

                        Razumijevajući da članak 1. [Zakona br. 241/1990] obvezuje talijansku upravu na primjenu načela pravnog poretka Europske unije i uzimajući u obzir načelo obrazlaganja akata javne uprave iz članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) [Povelje], treba li smatrati sukladnima pravu Europske unije tumačenje i primjenu članka 3. [Zakona br. 241/1990] i članka 3. [Regionalnog zakona Sicilije br. 10/1991], prema kojima mješoviti akti, to jest oni koji se tiču subjektivnih prava i koji u svim slučajevima spadaju u nadležnost uprave u mirovinskim stvarima, mogu biti izuzeti od obveze obrazlaganja i tumači li se takva situacija kao povreda temeljnog oblika upravne odluke?

                        3)

                        Razumijevajući da je člankom 3. [Zakona br. 241/1990] i člankom 3. [Regionalnog zakona Sicilije br. 10/1991] propisana obveza obrazlaganja upravnih akata, i uzimajući u obzir obvezu obrazlaganja akata javne uprave iz članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) [Povelje], treba li smatrati da je članak 21.g stavak 2. podstavak 1. [Zakona br. 241/1990], kako ga se tumači sudskom praksom upravnog prava, sukladan članku 1. [Zakona br. 241/1990] kojim se uprava obvezuje primjenjivati načela pravnog poretka Europske unije i, prema tome, da su tumačenje i primjena mogućnosti dane upravi da upotpuni obrazloženje upravnih odluka tijekom postupka usklađeni i dopušteni?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo i treće pitanje

               19

               Najprije treba utvrditi da se drugo i treće pitanje odnose na tumačenje odredaba UFEU‑a i Povelje u situaciji koja je, kako je utvrdio sam Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, potpuno unutarnje naravi.

               20

               U tim okolnostima potrebno je da Sud po službenoj dužnosti ispita svoju nadležnost za odlučivanje o tumačenju spomenutih odredaba (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. prosinca 2010., Omalet, C‑245/09, Zb., str. I‑13771., točku 10. i citiranu sudsku praksu).

               21

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud je nadležan za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na odredbe prava Unije u situacijama u kojima se glavne činjenice nalaze izvan područja primjene prava Unije, ali u kojima nacionalno pravo prilikom utvrđivanja pravila koja se primjenjuju na potpuno unutarnju situaciju dotične države članice upućuje na sadržaj spomenutih odredaba prava Unije (vidjeti, posebno, presudu od 16. ožujka 2006., Poseidon Chartering, C‑3/04, Zb., str. I‑2505., točku 15.; presudu od 11. prosinca 2007., ETI i dr., C‑280/06, Zb., str. I‑10893., točke 22. i 26.; presudu od 2. ožujka 2010., Salahadin Abdulla i dr., C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 i C‑179/08, Zb., str. I‑1493., točku 48.; ranije navedenu presudu Cicala, točku 17., kao i presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, još neobjavljena u Zborniku, točku 45.).

               22

               Doista, postoji određeni interes Unije da se, radi izbjegavanja različitih tumačenja u budućnosti, odredbe i pojmovi preuzeti iz prava Unije tumače na jednak način, kada se nacionalno zakonodavstvo, prilikom rješavanja situacija koje se ne nalaze u području primjene dotičnog akta Unije, ravna prema rješenjima koje sadrži taj akt, kako bi se osiguralo jednako postupanje u unutarnjim situacijama i u situacijama uređenim pravom Unije neovisno o uvjetima u kojima se odredbe ili pojmovi preuzeti iz prava Unije trebaju primijeniti (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Salahadin Abdulla i dr., točku 48.; presudu od 12. srpnja 2012., SC Volksbank România, C‑602/10, još neobjavljena u Zborniku, točke 87. i 88.; ranije navedenu presudu Nolan, točku 46. i citiranu sudsku praksu, kao i presudu od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, još neobjavljena u Zborniku, točke 20. i 21.).

               23

               Takav je slučaj kada odredbe prava Unije o kojima je riječ postanu na temelju nacionalnog prava izravno i bezuvjetno primjenjive na takve situacije (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude Cicala, točku 19. i Nolan, točku 47.).

               24

               Kad je riječ o dotičnom zakonodavstvu u glavnom predmetu, Sud, kojem se u sličnom predmetu već obratio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, s pitanjima koja su istovjetna drugom i trećem pitanju postavljenima u ovom predmetu, već je razmotrio pitanje sadržava li članak 1. Zakona br. 241/1990 upućivanje na pravo Unije, u smislu gore navedene sudske prakse Suda, omogućujući potonjem da odgovori na pitanja o tumačenju prava Unije u okviru potpuno unutarnjih sporova (vidjeti gore navedenu presudu Cicala).

               25

               U presudi donesenoj u tom posljednjem predmetu Sud je, na temelju informacija sadržanih u zahtjevu za prethodnu odluku kao i pisanih očitovanja koja su Sudu dostavile Regione Siciliana, talijanska vlada i Europska komisija, presudio da Zakon br. 241/1990 ne sadrži dovoljno precizne pokazatelje iz kojih bi se moglo zaključiti da je nacionalni zakonodavac, upućujući u svom članku 1. na načela koja izviru iz prava Unije, namjeravao u pogledu obveze obrazlaganja uputiti na sadržaj odredaba članka 296. stavka 2. UFEU‑a i 41. stavka 2. točke (c) Povelje ili na druga pravila prava Unije koja se tiču obveze obrazlaganja akata, kako bi se na jednak način postupalo u unutarnjim situacijama i u situacijama uređenim tim pravom. U tim uvjetima, Sud se proglasio nenadležnim za odlučivanje o pitanjima koja je postavio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana.

               26

               Sud je posebno utvrdio u točkama 23. i 25. gore navedene presude Cicala da, s jedne strane, Zakon br. 241/1990 kao i Regionalni zakon Sicilije br. 10/1991 propisuju posebna pravila o obvezi obrazlaganja upravnih akata i povredi te obveze i da, s druge strane, članak 1. Zakona br. 241/1990 na općenit način upućuje na „načela koja izviru iz pravnog poretka Zajednice”, a ne specifično na članak 296. stavak 2. UFEU‑a i članak 41. stavak 2. točku (c) Povelje, koji su obuhvaćeni prethodnim pitanjima, odnosno na neka druga pravila prava Unije koja se tiču obveze obrazlaganja akata.

               27

               Sud je u točkama 26. i 27. navedene presude zaključio da se ne može smatrati da su članak 296. stavak 2. UFEU‑a i članak 41. stavak 2. točka (c) Povelje na temelju talijanskog prava postali izravno i bezuvjetno primjenjivi s ciljem osiguravanja jednakog postupanja u unutarnjim situacijama i situacijama uređenim pravom Unije.

               28

               U točki 28. iste presude Sud je dodao da Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana nije naveo da bi upućivanje na načela koja izviru iz prava Unije, propisano člankom 1. Zakona br. 241/1990, imalo za posljedicu odstupanje od nacionalnih propisa o obvezi obrazlaganja u korist članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje.

               29

               U ovom predmetu, sud koji je uputio zahtjev nije naveo, kako je istaknula Komisija u svojim pisanim očitovanjima podnesenim Sudu, razloge koji bi doveli u sumnju zaključak prema kojem Sud nije nadležan odgovoriti na postavljena pitanja.

               30

               Stoga je bez značaja pozivanje na odluku Consiglio di Stato navedenu u zahtjevu za prethodnu odluku. Naime, taj se zahtjev odnosi na pitanja i odredbe talijanskog prava koja se razlikuju od onih u glavnom postupku, te ne zahvaća pitanje sadrži li članak 1. Zakona br. 241/1990 upućivanje, u smislu sudske prakse Suda, na članak 296. stavak 2. UFEU‑a i članak 41. stavak 2. točku (c) Povelje.

               31

               Osim toga, iz obrazloženja koje je ponudio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana u prilog svoje odluke o pokretanju postupka pred Sudom o pitanjima koja su identična onima postavljenim u predmetu povodom kojeg je donesena gore navedena presuda Cicala ne proizlazi da je upućivanje na načela koja izviru iz prava Unije, propisano člankom 1. Zakona br. 241/1990, doista namijenjeno osiguravanju jednakog postupanja u unutarnjim situacijama i situacijama uređenim pravom Unije.

               32

               Međutim, u skladu s razmatranjima iz točke 24. ove presude, čim se radi uređenja dotične unutarnje situacije primjenjuju odredbe nacionalnih propisa poput posebnih pravila talijanskog prava o obvezi obrazlaganja i posljedicama povrede te obveze o kojima je riječ u glavnom postupku, odredba istog nacionalnog propisa kojom se upućuje na pravo Unije, a o kojoj je riječ u glavnom postupku, nema za cilj osiguravanje takvog jednakog postupanja.

               33

               Naime, jednako postupanje je osigurano samo onda kad je upućivanje nacionalnog prava na pravila Unije izravno i bezuvjetno, a odredbama nacionalnog prava ne dopušta se odstupanje od tih pravila kako ih tumači Sud (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. ožujka 1995., Kleinwort Benson, C‑346/93, Zb., str. I‑615., točku 16.; gore navedenu presudu Poseidon Chartering, točke 17. i 18.; gore navedenu presudu ETI i dr., točku 25., kao i gore navedenu presudu Allianz Hungária Biztosító i dr., točku 21.).

               34

               Stoga kad u nacionalnim propisima istodobno postoje posebna pravila za rješavanje pitanja unutarnjeg prava, kao što su ona iznesena u točkama 4. do 7. ove presude u pogledu obveze obrazlaganja, i odredba koja upućuje na načela koja izviru iz prava Unije, kao što je slučaj kod dotičnog nacionalnog propisa u glavnom postupku, iz tog nacionalnog propisa mora jasno proizlaziti da se za rješavanje istog pitanja unutarnjeg prava ne trebaju primijeniti ova posebna pravila nacionalnog prava nego načela koja izviru iz prava Unije.

               35

               U ovom slučaju, uzimajući u obzir razmatranja koja je iznio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana u zahtjevu za prethodnu odluku, ne slijedi da je talijanski zakonodavac namjeravao, kad je riječ o obvezi obrazlaganja, podvrgnuti potpuno unutarnje situacije članku 296. stavku 2. UFEU‑a i članku 41. stavku 2. točki (c) Povelje umjesto da ih podvrgne posebnim pravilima talijanskog prava o obvezi obrazlaganja i posljedicama povrede te obveze.

               36

               Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana također nije naznačio pojedinosti iz kojih bi se moglo zaključiti da se upućivanje na načela koja izviru iz prava Unije, propisano člankom 1. Zakona br. 241/1990, doista odnosi na sadržaj odredaba članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje ili na neka druga pravila prava Unije o obvezi obrazlaganja akata.

               37

               U tim uvjetima ne može se smatrati da su članak 296. stavak 2. UFEU‑a i članak 41. stavak 2. točka (c) Povelje ili neka druga pravila prava Unije o obvezi obrazlaganja akata postali, kao takvi, izravno i bezuvjetno primjenjivi na temelju članka 1. Zakona br. 241/1990, s ciljem jednakog postupanja u unutarnjim situacijama i u situacijama koje su obuhvaćene pravom Unije. Stoga je potrebno konstatirati da u ovom slučaju ne postoji interes Unije za očuvanje jedinstvenog tumačenja odredaba ili pojmova prava Unije neovisno o uvjetima u kojima ih treba primjenjivati.

               38

               Slijedom navedenog, Sud nije nadležan za davanje odgovora na drugo i treće prethodno pitanje.

         Prvo pitanje

               39

               Iz prethodnih utvrđenja slijedi da se prvim pitanjem doista želi navesti Sud na davanje savjetodavnog mišljenja o općem pitanju koje je bez značaja za rješenje spora koji se vodi pred Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana.

               40

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, opravdanost zahtjeva za prethodnu odluku nije u davanju savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego u stvarnoj potrebi učinkovitog rješenja spora o pravu Unije (vidjeti presude od 12. ožujka 1998., Djabali, C‑314/96, Zb., str. I‑1149., točka 19.; od 30. ožujka 2004., Alabaster, C‑147/02, Zb., str. I‑3101., točka 54., i od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, još neobjavljena u Zborniku, točka 42.).

               41

               Iz toga slijedi da prvo pitanje treba smatrati nedopuštenim.

               42

               U tim uvjetima nije potrebno ispitati je li Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, u kontekstu glavnog postupka, sud u smislu članka 267. UFEU‑a.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Prvo pitanje koje je postavio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana (Italija), odlukom od 19. lipnja 2012., je nedopušteno.

                        2.

                           Sud Europske unije nije nadležan za davanje odgovora na drugo i treće pitanje koje je postavio Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, odlukom od 19. lipnja 2012.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. ožujka 1988. # A. Töpfer & Co. GmbH protiv Hauptzollamt Hildesheim. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet 321/86.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2. ožujka 2010.#Aydin Salahadin Abdulla (C-175/08), Kamil Hasan (C-176/08), Ahmed Adem, Hamrin Mosa Rashi (C-178/08) i Dler Jamal (C-179/08) protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Direktiva 2004/83/EZ - Članak 11.#Spojeni predmeti C-175/08, C-176/08, C-178/08 i C-179/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 9. rujna 2011. # dm-drogerie markt GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-36/09.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 18. rujna 2012. # Eva Cuallado Martorell protiv Europske komisije. # Javna služba. # Predmet F-96/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2015.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Okoliš – Direktiva 2006/12/EZ – Članci 4. i 5. – Gospodarenje otpadom – Regija Kampanija – Presuda Suda – Utvrđenje povrede – Djelomično nepostupanje u skladu s presudom – Članak 260. stavak 2. UFEU‑a – Novčane sankcije – Novčana kazna – Paušalni iznos.#Predmet C-653/13.