title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. ožujka 2016.#Shiraz Baig Mirza protiv Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Uredba (EU) br. 604/2013 – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Članak 3. stavak 3. – Pravo država članica da podnositelja zahtjeva pošalju u sigurnu treću zemlju – Članak 18. – Obveze razmatranja zahtjeva odgovorne države članice u slučaju ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva – Direktiva 2013/32/EU – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.#Predmet C-695/15 PPU.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Hitni prethodni postupak — Uredba (EU) br. 604/2013 — Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu — Članak 3. stavak 3. — Pravo država članica da podnositelja zahtjeva pošalju u sigurnu treću zemlju — Članak 18. — Obveze razmatranja zahtjeva odgovorne države članice u slučaju ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva — Direktiva 2013/32/EU — Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite — Razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu“
      U predmetu C‑695/15 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Debreceni közigazgatási és munkaügyi bíróság (Upravni i radni sud u Debrecenu, Mađarska), odlukom od 18. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 23. prosinca 2015., u postupku

         Shiraz Baig Mirza

      protiv

         Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. B. Mirzu, R. Miskolczi, B. Pohárnok, T. Fazekas i G. Győző, ügyvédek,

               —

               za Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal, Á. Szép, u svojstvu agenta,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, J. Möller i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 3. i članka 18. stavka 2. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108.; u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između S. B. Mirze i Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal (Ured za imigraciju i državljanstvo, u daljnjem tekstu: Ured) zbog odluke potonjeg da se, s jedne strane, odbaci kao nedopušten zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio S. B. Mirza i, s druge strane, on udalji iz Mađarske.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba Dublin III

               3

               Uvodna izjava 12. Uredbe Dublin III glasi:
               „Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite [(SL L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.)] trebala bi se primjenjivati istodobno s odredbama o [postupovnim jamstvima] i ne dovodeći ih pritom u pitanje, kako je određeno ovom Uredbom, podložno ograničenjima u primjeni te Direktive.“

               4

               Članak 1. te uredbe njezin predmet definira kako slijedi:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju kriterij[i] i mehanizm[i] za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koj[i] je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (dalje u tekstu: odgovorna država članica).“

               5

               Članak 3. iste uredbe naslovljen „Pristup postupku za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu“ propisuje:
               „1.   Države članice razmatraju svaki zahtjev za međunarodnu zaštitu državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva koji podnese zahtjev na državnom području bilo koje države članice, uključujući granicu ili područje tranzita. Zahtjev razmatra samo jedna država članica i to ona koja je prema kriterijima iz poglavlja III. navedena kao odgovorna.
               2.   Kada na temelju kriterija navedenih u ovoj [u]redbi nije moguće odrediti nijednu odgovornu državu članicu, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je prva država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu.
               [Kada nije moguće obaviti transfer] podnositelja zahtjeva u državu članicu, koja je prvobitno određena kao odgovorna, zbog utemeljenih razloga za pretpostavku da postoje sustavni nedostaci u postupku azila i uvjetima za prihvat podnositelja zahtjeva u toj državi članici, koji bi mogli izazvati opasnost neljudskog i ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje [Europske unije] o temeljnim pravima, država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice i dalje razmatra kriterije iz poglavlja III. da utvrdi može li se koju drugu državu članicu odrediti kao odgovornu.
               Kada transfer u skladu s ovim stavkom nije moguće obaviti ni u jednu državu članicu određenu na temelju kriterija iz poglavlja III. ili u prvu državu članicu u kojoj je zahtjev podnesen, država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice postaje odgovorna država članica.
               3.   Svaka država članica pridržava pravo da, podložno pravilima i [jamstvima] koj[i] su utvrđen[i] u Direktivi 2013/32/EU, podnositelja zahtjeva pošalje u sigurnu treću zemlju.“

               6

               Članak 7. Uredbe Dublin III, naslovljen „Hijerarhija kriterija“, u stavku 2. propisuje:
               „Odgovorna država članica u skladu s kriterijima navedenim u ovom poglavlju, određuje se na temelju [situacije] koj[a] je postoja[la] kada je podnositelj zahtjeva prvi put podnio svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu u državi članici.“

               7

               Članak 18. te uredbe pod naslovom „Obveze odgovorne države članice“ glasi:
               „1.   Odgovorna država članica u skladu s ovom Uredbom obvezna je da:
               […]

                        (c)

                        pod uvjetima iz članaka 23., 24., 25. i 29. ponovno prihvati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva koja je povukla zahtjev koji se razmatra i podnijela zahtjev u drugoj državi članici ili koja je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku;

                  […]
               2.   […]
               U slučajevima iz područja primjene stavka 1. točke (c), kada je odgovorna država članica nakon što je podnositelj zahtjeva zahtjev povukao, prekinula njegovo razmatranje prije donošenja prvostupanjske odluke o sadržaju, ta država članica osigurava da podnositelj zahtjeva ima pravo zatražiti da se razmatranje njegovog zahtjeva završi ili podnijeti novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, koji se neće tretirati kao naknadni zahtjev kako je određeno u Direktivi [2013/32]. U takvim slučajevima, države članice osiguravaju da se razmatranje zahtjeva okonča.
               […]“

               8

               Članak 26. navedene uredbe, naslovljen „Obavijest o odluci o transferu“, u stavku 1. propisuje:
               „Kada zamoljena država članica pristane prihvatiti ili ponovno prihvatiti podnositelja zahtjeva ili drugu osobu iz članka 18. stavka 1. točaka (c) ili (d), država članica moliteljica obavješćuje predmetnu osobu o odluci o njezinu transferu u odgovornu državu članicu i, kada je to prikladno, o odluci da njezin zahtjev za međunarodnu zaštitu ne razmatra. Ako pravni ili drugi savjetnik zastupa predmetnu osobu, država članica može odlučiti da o odluci obavijesti pravnog ili drugog savjetnika umjesto predmetnu osobu a, kada je to prikladno, priopći odluku predmetnoj osobi.“

               9

               Članak 27. iste uredbe pod naslovom „Pravni lijekovi“ u stavku 1. određuje:
               „Podnositelj zahtjeva ili druga osoba iz članka 18. stavka 1. točaka (c) ili (d) ima pravo na [djelotvoran] pravni lijek, u obliku žalbe [protiv] odluke o transferu ili [činjeničnog i pravnog preispitivanja] te odluke pred sudom.“

         Direktiva 2013/32

               10

               Članak 28. Direktive 2013/32, naslovljen „Postupak kod [implicitnog] povlačenja ili odustanka od zahtjeva“, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Kada postoji opravdan razlog da se smatra da je podnositelj zahtjeva [implicitno] povukao ili odustao od svog zahtjeva, države članice osiguravaju da tijelo odlučivanja donese odluku o [okončanju] razmatranja ili, ako tijelo odlučivanja smatra da zahtjev nije utemeljen nakon odgovarajućeg razmatranja sadržaja zahtjeva u skladu s člankom 4. Direktive 2011/95/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.)] [o odbijanju zahtjeva].
               Države članice mogu smatrati da je podnositelj zahtjeva [implicitno] povukao ili odustao od svog zahtjeva za međunarodnu [zaštitu], posebno kada [se] utvrdi sljedeće:
               […]

                        (b)

                        da su on ili ona pobjegli ili bez dozvole napustili mjesto gdje su živjeli ili bili zadržani a da nisu u razumnom roku o tome obavijestili nadležno tijelo ili da u razumnom roku nisu izvršili obveze javljanja ili druge obveze kontaktiranja, osim ako podnositelj zahtjeva dokaže da je to posljedica okolnosti na koje on ili ona nisu mogli utjecati.

                  U svrhu provedbe ovih odredaba države članice mogu utvrditi rokove ili smjernice.
               2.   Države članice osiguravaju da podnositelj zahtjeva koji se ponovno javi nadležnom tijelu nakon donošenja odluke o [okončanju] postupka iz stavka 1. ovog članka, ima pravo zatražiti ponovno otvaranje svog slučaja ili podnijeti novi zahtjev na koji se neće primjenjivati postupak iz članak[a] 40. i 41.
               […]
               Države članice mogu dozvoliti tijelu odlučivanja da nastavi razmatranje u fazi u kojoj je postupak bio prekinut.“

               11

               Članak 33. Direktive 2013/32, pod naslovom „Nedopušteni zahtjevi“, određuje:
               1.   Osim slučajeva u kojima se zahtjev ne razmatra u skladu s Uredbom [Dublin III], od država članica se ne zahtjeva da razmatraju ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za međunarodnu zaštitu u skladu s Direktivom [2011/95] ako se zahtjev smatra nedopuštenim u skladu s ov[i]m člank[om].
               2.   Države članice mogu smatrati zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopuštenim samo ako:
               […]

                        (c)

                        se država koja nije država članica smatra sigurnom trećom zemljom za podnositelja zahtjeva, u skladu s člank[om] 38.;

                  […]“

               12

               Članak 38. navedene direktive, pod naslovom „Koncept sigurne treće zemlje“, u stavcima 2. i 5. određuje:
               „2.   Na primjenu koncepta sigurne treće zemlje primjenjuju se pravila nacionalnog prava, uključujući:

                        (a)

                        pravila koja zahtijevaju vezu između podnositelja zahtjeva i određene treće zemlje na temelju koje je opravdano da se ta osoba uputi u tu zemlju;

                        (b)

                        metodološka pravila koja nadležnim tijelima omogućuju da primjene koncept sigurne treće zemlje na određenu zemlju ili određenog podnositelja zahtjeva. Takva metodologija uključuje razmatranje svakog pojedinačnog slučaja za određenog podnositelja zahtjeva i/ili nacionalno označavanje zemalja koje se općenito smatraju sigurnima;

                        (c)

                        pravila koja u skladu s međunarodnim pravom omogućuju pojedinačno razmatranje je li konkretna treća zemlja sigurna za određenog podnositelja zahtjeva i koja barem […] omogućuju podnositelju zahtjeva pobijanje primjene koncepta sigurne treće zemlje uz obrazloženje da ta treća zemlja nije sigur[na] u njegovim ili njezinim posebnim okolnostima. Podnositelju zahtjeva se također omogućuje da pobija postojanje veze između njega ili nje i treće zemlje u skladu s točkom (a).

                  […]
               5.   Države članice redovno obavješćuju Komisiju o zemljama na koje se u skladu s odredbama ovog članka primjenjuje ovaj koncept.“

               13

               Članak 39. navedene direktive pod naslovom „Koncept europske sigurne treće zemlje“ u stavcima 1. do 3. i 7. određuje:
               „1.   Države članice mogu utvrditi da se neć[e] uopće ili neće obaviti cjelovito razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu i sigurnosti podnositelja zahtjeva u vezi njegovih ili njezinih posebnih okolnosti, kako je opisano u poglavlju II., u slučajevima kada nadležno tijelo utvrdi na temelju činjenica, da podnositelj zahtjeva […] traži ulazak ili je nezakonito ušao na [njegovo] državno područje iz sigurne treće zemlje, [u skladu sa] stavk[om] 2.
               2.   Treća zemlja može se smatrati sigurnom za potrebe stavka 1. samo ako:

                        (a)

                        je ratificirala i poštuje odredbe Ženevske konvencije bez bilo kakvih zemljopisnih ograničenja;

                        (b)

                        ima zakonom propisan postupak azila; i

                        (c)

                        je ratificirala Europsku konvenciju o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda i poštuje njezine odredbe, uključujući standarde u vezi [djelotvornih] pravnih lijekova.

                  3.   Podnositelj zahtjeva može pobijati primjenu koncepta europske sigurne treće zemlje na temelju toga što odnosna treća zemlja nije sigurna u njegovim ili njezinim posebnim okolnostima.
               […]
               7.   Države članice redovno obavješćuju Komisiju o zemljama na koje se u skladu s odredbama ovog članka primjenjuje ovaj koncept.“

               14

               Članak 46. Direktive 2013/32, naslovljen „Pravo na [djelotvoran] pravni lijek“, u stavcima 1. i 3. određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na [djelotvoran] pravni lijek pred sudom, protiv:

                        (a)

                        odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku:
                        […]

                                 ii.

                                 o nedopuštenosti zahtjeva u skladu s člankom 33. stavkom 2.;

                           […]

                                 iv.

                                 [da se] ne provede razmatranje u skladu s člank[om] 39.;

                  […]
               3.   Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da [se] [djelotvornim] pravni[m] lijek[om] u potpunosti i [] ex nunc razm[o]tr[e] [kako] činjeničn[a] [tako] i pravn[a] pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95], barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom.“

         Mađarsko pravo

      Zakon o pravu na azil

               15

               Članak 2. Zakona br. LXXX iz 2007. o pravu na azil (menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény, Magyar Közlöny 2007/83; u daljnjem tekstu: Zakon o pravu na azil) glasi:
               „U svrhu primjene ovog zakona pojmovi imaju sljedeće značenje:
               […]

                        (i)

                        sigurna treća zemlja: zemlja za koju je tijelo nadležno za područje azila sigurno da će se u njoj prema podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu postupati u skladu sa sljedećim načelima:

                                 (ia)

                                 život i sloboda podnositelja zahtjeva nisu ugroženi zbog rasne, vjerske ili nacionalne pripadnosti, članstva u nekoj posebnoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja, niti postoji opasnost od teške štete;

                                 (ib)

                                 poštovanje načela nevraćanja u skladu sa Ženevskom konvencijom;

                                 (ic)

                                 poštovanje i primjena zabrane predviđene međunarodnim pravom udaljavanja u zemlju gdje bi za podnositelja zahtjeva postojala opasnost postupanja predviđenog člankom XIV. stavkom 2. Temeljnog zakona [(Alaptörvény)]; i

                                 (id)

                                 moguće je zatražiti status izbjeglice te, ako se utvrdi da je osoba izbjeglica, ostvariti zaštitu u skladu sa Ženevskom konvencijom;

                  […]“

               16

               U skladu s člankom 45. stavkom 5. Zakona o pravu na azil:
               „Kada se ne primjenjuje načelo nevraćanja iz gornjih stavaka 1. i 2., tijelo nadležno za područje azila u svojoj odluci o odbijanju zahtjeva za azil nalaže, s jedne strane, oduzimanje boravišne dozvole izdane u humanitarne svrhe i, s druge strane, mjere vraćanja i udaljavanja stranog državljanina – ako mu zbog drugog razloga nije dopušteno boraviti na državnom području Mađarske – primjenom Zakona br. II iz 2007. o ulasku i boravku državljana trećih zemalja [(2007. évi II. törvény a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról)] te utvrđuje trajanje zabrane ulaska i boravka.“

               17

               Članak 51. stavci 1., 2. i 4. Zakona o pravu na azil određuje:
               „(1)   Ako nisu ispunjeni uvjeti primjene uredaba Dublin, tijelo nadležno za područje azila odlučuje o dopuštenosti zahtjeva i o tome jesu li ispunjeni uvjeti za odlučivanje o predmetu zahtjeva u ubrzanom postupku.
               (2)   Zahtjev je nedopušten ako
               […]

                        (e)

                        u odnosu na podnositelja zahtjeva postoji treća zemlja koja se može smatrati sigurnom trećom zemljom.

                  […]
               (4)   Zahtjev se ne može proglasiti nedopuštenim na temelju stavka 2. točke (e) gore osim ako je podnositelj zahtjeva

                        (a)

                        boravio u sigurnoj trećoj zemlji i imao mogućnost, u toj zemlji, zatražiti djelotvornu zaštitu sukladnu odredbama članka 2. točke (i);

                        (b)

                        prelazio preko državnog područja takve zemlje te je u predmetnoj zemlji imao mogućnost zatražiti djelotvornu zaštitu sukladnu odredbama članka 2. točke (i);

                        (c)

                        u rodbinskim vezama s osobama koje se nalaze u takvoj zemlji i može ući na njezino državno područje; ili ako

                        d)

                        sigurna treća zemlja zahtijeva izručenje podnositelja zahtjeva.“

               18

               Članak 53. Zakona o pravu na azil glasi:
               „(1)   Tijelo nadležno za područje azila odbacit će zahtjev rješenjem ako utvrdi da je ispunjen jedan od uvjeta iz članka 51. stavka 2.
               (2)   Odluke o odbacivanju donesene zbog nedopuštenosti zahtjeva ili po okončanju ubrzanog postupka sud može preispitati. Kada je riječ o izvršenju odluke, podnošenje zahtjeva za preispitivanje nema – osim u slučaju odluka donesenih na temelju članka 51. stavka 2. točke (e) i članka 51. stavka 7. točke (h) – suspenzivan učinak.
               […]
               (5)   Sud kojem je podnesen takav zahtjev ne može preinačiti odluku tijela nadležnog za područje azila; on ukida upravnu odluku koja je donesena povredom pravnih pravila – osim ako je riječ o postupovnim pravilima čija povreda ne utječe na meritum predmeta – i, po potrebi, tijelu nadležnom za područje azila nalaže da provede novi postupak. Protiv sudske odluke kojom se postupak okončava ne može se podnijeti žalba.“

         Uredba Vlade od 21. srpnja 2015.

               19

               U skladu s člankom 2. Uredbe Vlade 191/2015 (VII.21.) o utvrđivanju, na državnoj razini, zemalja podrijetla određenih kao sigurne treće zemlje [191/2015. (VII. 21.) Kormányrendelet a nemzeti szinten biztonságosnak nyilvánított származási országok és biztonságos harmadik országok meghatározásáról] od 21. srpnja 2015. (u daljnjem tekstu: Uredba Vlade od 21. srpnja 2015.):
               „Sigurnim trećim zemljama smatraju se u smislu članka 2. točke (i) Zakona o pravu na azil države članice Europske unije i zemlje kandidatkinje za pristupanje Europskoj uniji – osim Turske – države članice Europskog gospodarskog prostora i države Sjedinjenih Američkih Država koje ne primjenjuju smrtnu kaznu, kao i:

                        1.

                        Švicarska,

                        2.

                        Bosna i Hercegovina,

                        3.

                        Kosovo,

                        4.

                        Kanada,

                        5.

                        Australija,

                        6.

                        Novi Zeland.“

               20

               Članak 3. stavak 2. Uredbe Vlade od 21. srpnja 2015. određuje:
               „Ako je podnositelj zahtjeva za azil boravio na državnom području treće zemlje određene kao sigurne na temelju popisa Europske unije sigurnih trećih zemalja ili članka 2. ovog zakona ili ako je prelazio preko državnog područja jedne od tih zemalja, on može dokazati, u okviru postupka azila predviđenog u Zakonu o pravu na azil da, u njegovu posebnom slučaju, u toj zemlji nije mogao pristupiti djelotvornoj zaštiti iz članka 2. točke (i) Zakona o pravu na azil.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Pakistanski državljanin S. B. Mirza je u kolovozu 2015. iz Srbije nezakonito ušao na mađarsko državno područje. On je 7. kolovoza 2015. podnio prvi zahtjev za međunarodnu zaštitu u Mađarskoj. Tijekom postupka koji je pokrenut povodom njegova zahtjeva S. B. Mirza napustio je mjesto boravka koje mu je bilo dodijeljeno. Odlukom od 9. listopada 2015. Ured je okončao razmatranje tog zahtjeva za koji je u skladu s člankom 28. stavkom 1. Direktive 2013/32 utvrdio da je implicitno povučen.

               22

               Nakon toga S. B. Mirza uhićen je u Češkoj Republici kada je pokušavao ući u Austriju. Češka tijela su od Mađarske zatražila ponovno prihvaćanje dotične osobe, što je Mađarska prihvatila u skladu s člankom 18. stavkom 1. točkom (c) Uredbe Dublin III.

               23

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev iz dokumentacije koja mu je podnesena ne proizlazi da su u okviru postupka ponovnog prihvata češka tijela bila obaviještena o mađarskom propisu i praksi mađarskih tijela u skladu s kojima je prethodno trebalo ispitati dopuštenost zahtjeva za međunarodnu zaštitu S. B. Mirze, što je moglo dovesti do slanja dotične osobe u Srbiju a da se ne ispita sadržaj njegova zahtjeva, zbog činjenice da je Republika Srbija kao kandidatkinja za pristupanje Europskoj uniji bila na popisu sigurnih trećih zemalja utvrđenom mađarskim propisom.

               24

               Nakon što ga je Mađarska ponovno prihvatila, S. B. Mirza je 2. studenoga 2015. podnio drugi zahtjev za međunarodnu zaštitu u Mađarskoj.

               25

               Nakon tog zahtjeva pokrenut je drugi postupak za priznavanje međunarodne zaštite, tijekom kojeg je dotičnoj osobi određeno zadržavanje.

               26

               S. B. Mirza saslušan je 2. studenoga 2015. u okviru tog drugog postupka. Tijekom tog saslušanja Ured je dotičnoj osobi dao do znanja da bi se njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu mogao odbaciti kao nedopušten osim ako ne dokaže, s obzirom na svoj poseban slučaj, da Republika Srbija u odnosu na njega ne predstavlja sigurnu zemlju. Dotična osoba je u svojem odgovoru navela da u toj državi nije sigurna.

               27

               Svojom odlukom od 19. studenoga 2015. Ured je zahtjev S. B. Mirze odbacio kao nedopušten, uz obrazloženje da u odnosu na dotičnu osobu postoji sigurna zemlja, to jest Srbija koja je člankom 2. Uredbe Vlade od 21. srpnja 2015. određena kao sigurna treća zemlja. U skladu s odlukom Ureda dotična osoba mogla je dokazati da u njezinu posebnom slučaju Srbija nije sigurna treća zemlja, ali to nije učinila. Ured je u toj odluci naložio određivanje mjera vraćanja i udaljavanja dotične osobe.

               28

               S. B. Mirza je protiv navedene odluke podnio tužbu sudu koji je uputio zahtjev ističući da ne želi da ga se pošalje natrag u Srbiju gdje neće biti siguran.

               29

               U tim je okolnostima Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Debrecenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li se članak 3. stavak 3. Uredbe Dublin III

                                 a)

                                 tumačiti na način da države članice mogu ostvariti pravo da pošalju podnositelja zahtjeva u sigurnu treću zemlju prije nego što se odredi odgovorna država članica ili to mogu učiniti i nakon što se ona odredi?

                                 b)

                                 Razlikuje li se odgovor u slučaju kada država članica vlastitu odgovornost prema članku 7. stavku 2. i poglavlju III. Uredbe Dublin III. ne odredi u trenutku prvog podnošenja zahtjeva u toj državi članici, nego prilikom prihvata podnositelja zahtjeva iz druge države članice u skladu s poglavljima V. i VI. Uredbe Dublin III zbog zahtjeva za transfer ili ponovni prihvat?

                        2.

                        U slučaju da Sud na prvo prethodno pitanje odgovori da države članice mogu ostvariti svoje pravo da pošalju podnositelja zahtjeva u sigurnu treću zemlju i nakon transfera obavljenog u skladu s postupkom predviđenim Uredbom Dublin III:
                        Može li se članak 3. stavak 3. Uredbe Dublin III tumačiti na način da države članice navedeno pravo mogu ostvariti i u slučaju kada tijekom dublinskog postupka nisu obavijestile državu članicu koja obavlja transfer o konkretnom nacionalnom propisu koji se odnosi na ostvarivanje tog prava ili o primjenjivoj nacionalnoj praksi?

                        3.

                        Može li se članak 18. stavak 2. Uredbe Dublin III tumačiti na način da se u slučaju kada je riječ o podnositelju zahtjeva koji je ponovno prihvaćen na temelju članka 18. [stavka 1.] točke (c) navedene uredbe postupak mora nastaviti u fazi u kojoj je prekinut u ranijem postupku?“

         Hitni postupak

               30

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovome zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

               31

               Taj je sud svoj zahtjev obrazložio navodeći osobito da je S. B. Mirzi do 1. siječnja 2016. bila određena mjera zadržavanja u okviru postupka povodom zahtjeva za međunarodnu zaštitu o kojem je riječ u glavnom postupku, koju je mogao produljiti nacionalni sud koji je nadležan u tom području.

               32

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev je 6. siječnja 2016. u odgovoru na pitanje Suda potonji obavijestio o produljenju navedene mjere do datuma konačne odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu S. B. Mirze ili, ako takva odluka ne bude donesena 1. ožujka 2016., do tog datuma. Usto, iz podataka koje je Sudu dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da bi se nakon 1. ožujka 2016. mjera zadržavanja mogla još jednom produljiti za šezdeset dana, uz ograničenje sveukupnog trajanja zadržavanja od šest mjeseci.

               33

               Valja istaknuti, kao prvo, da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Uredbe Dublin III koja pripada područjima iz glave V. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se o njemu može odlučivati u hitnom prethodnom postupku.

               34

               Kao drugo, kada je riječ o kriteriju hitnosti u skladu sa sudskom praksom Suda, u obzir valja uzeti okolnost da je osoba o kojoj je riječ u glavnom postupku u ovom trenutku lišena slobode te da njezino zadržavanje u pritvoru ovisi o rješavanju glavnog postupka (vidjeti, u tom smislu, presudu Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 24.). Nadalje, situacija predmetne osobe treba se ocjenjivati onakva kakva jest na datum ispitivanja zahtjeva da se o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku (vidjeti, u tom smislu, presudu N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 40.).

               35

               U ovom slučaju, s jedne strane, nije sporno da je na taj datum S. B. Mirza bio lišen slobode. S druge strane, valja istaknuti da nastavak zadržavanja dotične osobe ovisi o ishodu postupka u glavnom predmetu koji se odnosi na zakonitost odbacivanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu S. B. Mirze. Naime, iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je mjera zadržavanja S. B. Mirze naložena u okviru postupka ispitivanja tog zahtjeva.

               36

               U tim okolnostima, četvrto sudsko vijeće odlučilo je 11. siječnja 2016. na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               37

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 3. stavak 3. Uredbe Dublin III tumačiti na način da država članica može ostvariti pravo slanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u sigurnu treću zemlju i nakon što je ona, primjenom te uredbe i u okviru postupka ponovnog prihvata, priznala da je odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva koji je napustio tu državu članicu prije nego što je donesena meritorna odluka o prvom zahtjevu za međunarodnu zaštitu.

               38

               Kao prvo, valja istaknuti da je svrha Uredbe Dublin III u skladu s njezinim člankom 1. utvrditi kriterije i mehanizme za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva.

               39

               Uredba Dublin III ne sadržava pravilo koje se protivi slanju podnositelja zahtjeva u sigurnu treću zemlju kako prije tako i poslije određivanja odgovorne države članice, s obzirom na to da ta uredba samo utvrđuje kriterije i mehanizme za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

               40

               Kao što je to na raspravi naglasila njemačka vlada, članak 3. stavak 3. navedene uredbe, koji ne sadržava nikakvo vremensko ograničenje, propisuje da svaka država članica „pridržava“ pravo da podnositelja zahtjeva pošalje u sigurnu treću zemlju. To pravo u skladu s navedenom odredbom pripada „svakoj državi članici“ i treba ga ostvarivati „podložno pravilima i [jamstvima] koj[i] su utvrđen[i] u Direktivi [2013/32]“.

               41

               Usto, iz uvodne izjave 12. Uredbe Dublin III proizlazi da bi se Direktiva 2013/32 trebala primjenjivati istodobno s odredbama o postupovnim jamstvima i ne dovodeći ih pritom u pitanje, kako je određeno tom Uredbom, podložno ograničenjima u primjeni iste direktive.

               42

               Stoga, u okviru Zajedničkog europskog sustava azila, čiji su sastavni dio Uredba Dublin III i Direktiva 2013/32, koncept sigurne treće zemlje mogu primjenjivati sve države članice bilo da je riječ o državi članici odgovornoj za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu na temelju kriterija iz poglavlja III. Uredbe Dublin III ili o bilo kojoj drugoj državi članici na temelju članka 3. stavka 3. te uredbe.

               43

               Kao drugo, posebno kada je riječ o članku 33. Direktive 2013/32 s obzirom na koji se sud koji je uputio zahtjev pita o mogućnosti države članice da pošalje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u sigurnu treću zemlju nakon što je odgovornost te države članice za razmatranje tog zahtjeva utvrđena sukladno Uredbi Dublin III, valja utvrditi da taj članak, čija je svrha ublažavanje obveze države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu definiranjem slučajeva u kojima se takav zahtjev smatra nedopuštenim, nikako ne ograničava područje primjene prava iz članka 3. stavka 3. te uredbe da se takvog podnositelja zahtjeva pošalje u sigurnu treću zemlju.

               44

               Uporaba izraza „[o]sim slučajeva u kojima se zahtjev ne razmatra u skladu s Uredbom [Dublin III]“ u članku 33. stavku 1. Direktive 2013/32 ne omogućuje da se dođe do drukčijeg zaključka.

               45

               Naime, taj se tekst odnosi na slučajeve koji su dodatni onima previđenima navedenom uredbom, poput transfera podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u odgovornu državu članicu predviđenog člankom 26. stavkom 1. iste uredbe, u kojima se zahtjevi za međunarodnu zaštitu ne razmatraju. Stoga, navedeni tekst te direktive ne ograničava doseg članka 3. stavka 3. Uredbe Dublin III.

               46

               Slijedom toga, činjenica da je država članica priznala da je odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu prema Uredbi Dublin III ne sprečava tu državu članicu da nakon toga podnositelja zahtjeva pošalje u sigurnu treću zemlju.

               47

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje obvezom koja proizlazi iz članka 18. stavka 2. drugog podstavka navedene uredbe, u skladu s kojim „države članice osiguravaju da se razmatranje zahtjeva okonča“.

               48

               U tom pogledu, valja istaknuti da navedena odredba samo pojašnjava određene obveze odgovorne države članice, osobito onu u skladu s kojom je njezina dužnost osigurati da se razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu okonča i da se ona ne odnosi na pravo slanja podnositelja zahtjeva u sigurnu treću zemlju.

               49

               Članak 18. Uredbe Dublin III stoga ne ograničava doseg članka 3. stavka 3. te uredbe, osobito u pogledu države članice koja u okviru postupka ponovnog prihvata priznaje da je odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva koji je napustio tu državu članicu prije nego što je donesena meritorna odluka u prvostupanjskom postupku.

               50

               Drugo shvaćanje članka 18. stavka 2. Uredbe Dublin III uvelo bi iznimku od članka 3. stavka 3. te uredbe oduzimajući državama članicama koje primjenom članka 18. stavka 1. točke (c) navedene uredbe ponovno prihvaćaju podnositelja zahtjeva pravo slanja tog podnositelja zahtjeva u sigurnu treću zemlju. Međutim, navedeni članak 3. stavak 3. ne sadržava nikakvo upućivanje na takvu iznimku i ta iznimka se ne može opravdati nijednim od ciljeva kojima teži Uredba Dublin III.

               51

               Naime, zabraniti državi članici da ostvari pravo iz članka 3. stavka 3. Uredbe Dublin III u okolnostima poput onih u glavnom postupku imalo bi za posljedicu da bi se podnositelj zahtjeva, koji je pobjegao u državu članicu različitu od one u kojoj je podnio zahtjev a da nije pričekao da se konačno odluči o njegovu zahtjevu, u slučaju ponovnog prihvata od odgovorne države članice našao u povoljnijem položaju od podnositelja zahtjeva koji je pričekao da se okonča razmatranje njegova zahtjeva u odgovornoj državi članici.

               52

               Postoji opasnost da bi takvo tumačenje poticalo državljane trećih zemalja i osobe bez državljanstva koji su podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu u jednoj državi članici da odu u druge države članice, uzrokujući tako sekundarna kretanja što Uredba Dublin III upravo nastoji spriječiti uspostavljajući ujednačene mehanizme i kriterije kojima je svrha određivanje odgovorne države članice.

               53

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 3. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da država članica može ostvariti pravo slanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u sigurnu treću zemlju i nakon što je ona, primjenom te uredbe i u okviru postupka ponovnog prihvata, priznala da je odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva koji je napustio tu državu članicu prije nego što je donesena meritorna odluka o njegovu prvom zahtjevu za međunarodnu zaštitu.

         Drugo pitanje

               54

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Uredbe Dublin III tumačiti na način da mu se protivi slanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u sigurnu treću zemlju kada država članica koja obavlja transfer navedenog podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu nije bila obaviještena, tijekom postupka ponovnog prihvata, ni o propisu potonje države članice koji se odnosi na slanje podnositeljâ zahtjeva u sigurne treće zemlje ni o praksi njezinih nadležnih tijela u tom području.

               55

               U predmetnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev navodi da mađarski propis uspostavlja pretpostavku nedopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje su podnijeli podnositelji zahtjeva koji su na mađarsko državno područje došli iz Srbije, koja je prema tom propisu sigurna treća zemlja, i koji nisu podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu u toj trećoj zemlji.

               56

               U tom kontekstu valja najprije istaknuti da u okviru postupka ponovnog prihvata Uredba Dublin III odgovornoj državi članici ne nameće obvezu obavješćivanja države članice koja obavlja transfer o sadržaju svojeg nacionalnog propisa u području slanja podnositeljâ zahtjeva u sigurne treće zemlje ili o svojoj upravnoj praksi u istom području.

               57

               U tom pogledu, valja navesti da nacionalni propis i praksa o konceptu sigurne treće zemlje ne utječu na određivanje odgovorne države članice i transfer predmetnog podnositelja zahtjeva u tu državu članicu.

               58

               Nadalje, valja istaknuti da iako Direktiva 2013/32 u skladu sa svojim člankom 38. stavkom 5. zahtijeva da države članice redovno obavješćuju Komisiju o trećim zemljama na koje se primjenjuje koncept sigurne treće zemlje, ona nikako odgovornoj državi članici ne nalaže da, kada ponovno prihvaća podnositelja zahtjeva, obavijesti državu članicu koja obavlja transfer o svojem propisu koji se odnosi na sigurne treće zemlje ili o praksi svojih nadležnih tijela u tom području.

               59

               Naposljetku, valja utvrditi da to što odgovorna država članica nije obavijestila državu članicu koja obavlja transfer o svojem propisu koji se odnosi na sigurne treće zemlje ili o upravnoj praksi u tom području ne utječe na pravo podnositelja zahtjeva na djelotvoran pravni lijek protiv odluke o transferu i protiv odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu.

               60

               Kada je riječ o odluci o transferu, iz članka 27. Uredbe Dublin III proizlazi da podnositelj zahtjeva ima pravo na djelotvoran pravni lijek, u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili činjeničnog i pravnog preispitivanja te odluke pred sudom.

               61

               Međutim, u okviru postupka ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva, s obzirom na to da odgovorna država članica nije dužna obavijestiti državu članicu koja obavlja transfer o svojem propisu na snazi kojim je predviđena pretpostavka nedopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnositelja zahtjeva koji je na njezino državo područje došao iz sigurne treće zemlje, koja je kao takva definirana tim propisom, izostanak takvog obavješćivanja ne može utjecati na prava podnositelja zahtjeva.

               62

               Usto, što se tiče odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu, podnositelj zahtjeva ima pravo na djelotvoran pravni lijek u odgovornoj državi članici, na temelju članka 46. Direktive 2013/32, pred sudom te države članice koji mu omogućuje osporavanje odluke koja se temelji na pravilima nacionalnog prava o sigurnim trećim zemljama na temelju, ovisno o njegovoj pojedinačnoj situaciji, članka 38. ili članka 39. te direktive.

               63

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 3. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da mu se ne protivi slanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u sigurnu treću zemlju kada država članica koja obavlja transfer navedenog podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu nije bila obaviještena, tijekom postupka ponovnog prihvata, ni o propisu potonje države članice koji se odnosi na slanje podnositeljâ zahtjeva u sigurne treće zemlje ni o praksi njezinih nadležnih tijela u tom području.

         Treće pitanje

               64

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. stavak 2. Uredbe Dublin III tumačiti na način da se, u slučaju ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, postupak razmatranja njegova zahtjev mora nastaviti u fazi u kojoj su ga nadležna tijela odgovorne države članice prekinula.

               65

               U tom pogledu, s jedne strane valja istaknuti da članak 18. stavak 2. drugi podstavak navedene uredbe od odgovorne države članice zahtijeva da osigura da se razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu „okonča“. Nasuprot tomu, on toj državi članici ne nameće da u određenoj fazi postupka nastavi razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

               66

               Naime, budući da članak 18. stavak 2. drugi podstavak Uredbe Dublin III nalaže da podnositelj zahtjeva ima pravo zahtijevati da se donese konačna odluka o njegovu zahtjevu za međunarodnu zaštitu – bilo u okviru postupka koji je prekinut bilo u okviru novog postupka koji se neće tretirati kao naknadni zahtjev – njegova je svrha podnositelju zahtjeva jamčiti razmatranje njegova zahtjeva koje odgovara zahtjevima koje Direktiva 2013/32 propisuje za prve zahtjeve u prvostupanjskom postupku. Nasuprot tomu, svrha te odredbe nije ni propisati način na koji se u takvoj situaciji postupak treba nastaviti ni oduzeti odgovornoj državi članici mogućnost da zahtjev proglasi nedopuštenim.

               67

               S druge strane, članak 28. stavak 2. posljednji podstavak Direktive 2013/32 izričito propisuje da države članice mogu dopustiti tijelu odgovornom za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u prvom stupnju da nastavi razmatranje zahtjeva u fazi u kojoj je ono bilo prekinuto a da ih pritom ne obvezuje da to učine.

               68

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 18. stavak 2. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da, u slučaju ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, on ne nalaže da se postupak razmatranja njegova zahtjeva nastavi u fazi u kojoj je bio prekinut.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 3. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva treba tumačiti na način da država članica može ostvariti pravo slanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u sigurnu treću zemlju i nakon što je ona, primjenom te uredbe i u okviru postupka ponovnog prihvata, priznala da je odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva koji je napustio tu državu članicu prije nego što je donesena meritorna odluka o njegovu prvom zahtjevu za međunarodnu zaštitu.

                           2.

                           Članak 3. stavak 3. Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da mu se ne protivi slanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u sigurnu treću zemlju kada država članica koja obavlja transfer navedenog podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu nije bila obaviještena, tijekom postupka ponovnog prihvata, ni o propisu potonje države članice koji se odnosi na slanje podnositeljâ zahtjeva u sigurne treće zemlje ni o praksi njezinih nadležnih tijela u tom području.

                           3.

                           Članak 18. stavak 2. Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da, u slučaju ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, on ne nalaže da se postupak razmatranja njegova zahtjeva nastavi u fazi u kojoj je bio prekinut.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. prosinca 2008.#Glencore Grain Rotterdam BV protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka.#Predmet C-391/07.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 20. svibnja 2010.#Česká podnikatelská pojišťovna as, Vienna Insurance Group protiv Michal Bilas.#Zahtjev za prethodnu odluku: Okresní soud v Chebu - Češka Republika.#Predmet C-111/09.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. travnja 2016.#Jorge Sales Sinués i Youssouf Drame Ba protiv Caixabank SA i Catalunya Caixa SA (Catalunya Banc SA).#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil de Barcelona.#Zahtjevi za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Ugovori koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima – Hipotekarni ugovori – Klauzula o najnižoj kamatnoj stopi – Ispitivanje odredbe radi proglašenja njezine ništavosti – Kolektivni postupak – Postupak za dobivanje sudskog naloga – Prekid pojedinačnog postupka koji ima isti predmet.#Spojeni predmeti C-381/14 i C-385/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      14. travnja 2016. (
            *1
         )
      [Tekst ispravljen rješenjem od 29. studenoga 2016.]
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Ugovori koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima — Hipotekarni ugovori — Klauzula o najnižoj kamatnoj stopi — Ispitivanje odredbe radi proglašenja njezine ništavosti — Kolektivni postupak — Postupak za dobivanje sudskog naloga — Prekid pojedinačnog postupka koji ima isti predmet“
      U spojenim predmetima C‑381/14 i C‑385/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona (Trgovački sud br. 9 u Barceloni, Španjolska), odlukama od 27. lipnja 2014., koje je Sud zaprimio 11. i 12. kolovoza 2014., u postupcima

         Jorge Sales Sinués

      protiv

         Caixabank SA (C‑381/14),
      i

         Youssouf Drame Ba

      protiv

         Catalunya Caixa SA (Catalunya Banc SA) (C‑385/14),
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Salesa Sinuésa, D. Cirera Mora i F. Pertínez Vílchez, abogados,

               —

               za Caixabank SA, J. Fontquerni Bas, savjetnik, uz asistenciju A. Ferreres Comella, abogado,

               —

               za Catalunya Caixa SA, J. M. Rodríguez Cárcamo i I. Fernández de Senespleda, abogados,

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         [sukladno ispravku iz rješenja od 29. studenoga 2016.], saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru sporova između Salesa Sinuésa i Caixabank SA i između Dramea Baa i Catalunya Caixa SA u vezi s ništavosti ugovornih odredbi koje se nalaze u ugovorima o hipotekarnom zajmu.

         Pravni okvir

         Direktiva 93/13

               3

               Članak 3. Direktive 93/13 glasi kako slijedi:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               [...]”

               4

               Članak 4. stavak 1. spomenute direktive propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”

               5

               Članak 6. stavak 1. iste direktive određuje:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               6

               Na temelju članka 7. Direktive 93/13:
               „1.   U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
               2.   Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.
               [...]”

         Španjolsko pravo

               7

               Članak 43. Zakona o parničnom postupku (Ley de enjuiciamiento civil) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.) glasi:
               „[k]ada je za odlučivanje o predmetu spora potrebno donijeti odluku o pitanju koje je samo za sebe glavni predmet drugog postupka koji je u tijeku pred istim ili nekim drugim sudom, a spajanje predmeta nije moguće, sud može rješenjem – na zahtjev obiju stranaka ili jedne od njih, nakon što je saslušao suprotnu stranu – odlučiti prekinuti postupak u stadiju u kojem se nalazi do okončanja postupka o prethodnom pitanju.”

               8

               Članak 221. Zakona o parničnom postupku koji se odnosi na učinke presuda donesenih u okviru postupaka koje su pokrenule udruge potrošača i korisnika glasi kako slijedi:
               „[…]
               1a.   Ako se zahtjev odnosi na izricanje novčane kazne, određivanje obveze na činjenje ili nečinjenje ili predaju pojedinačno ili opće određene stvari, u presudi kojom se prihvaća zahtjev individualno se određuju potrošači i korisnici u čiju korist se presuda donosi, sukladno zakonima o njihovoj zaštiti.
               U slučaju da ih nije moguće individualno odrediti, u presudi je potrebno navesti podatke, karakteristike i uvjete potrebne da bi se moglo zahtijevati plaćanje te, ako je to slučaj, zahtijevati izvršenje ili sudjelovanje u njemu ako to zahtijeva udruga koja podnosi zahtjev.
               2a.   Ako se utvrdi da su predmetna djelatnost ili ponašanje zbog kojih se izriče osuda ili donosi glavna ili jednina presude, nezakoniti ili protivni zakonu, u presudi se navodi da li utvrđenje, sukladno zakonodavstvu o zaštiti potrošača i korisnika, proizvodi postupovne učinke koji nisu ograničeni samo na subjekte koji su bili stranke u predmetnom postupku.
               3a.   Ako su određeni potrošači ili korisnici sudjelovali u postupku, presudom se mora izričito odlučiti o njihovim zahtjevima.
               […]”

               9

               Na temelju članka 222. Zakona o parničnom postupku:
               „1.   Pravomoćnost konačnih presuda, bilo da se njima prihvaća ili odbija zahtjev, sukladno zakonu isključuje svaki kasniji postupak čiji je predmet jednak predmetu postupka u kojem je donesena ta presuda.
               2.   Pravomoćnost se odnosi na zahtjeve postavljene u glavnom zahtjevu i protuzahtjevu, kao i na točke iz članka 408. stavaka 1. i 2. ovog zakona.
               Činjenice nastale nakon isteka roka za podnošenje podnesaka u postupku u kojemu su ti zahtjevi postavljeni smatraju se novima i različitima u odnosu na temelj naprijed spomenutih zahtjeva.
               3.   Pravomoćnost obuhvaća stranke u postupku u kojem je donesena pravomoćna odluka kao i njihove nasljednike i pravne slijednike, te osobe koje su, iako nisu bile strane u postupku, nositelji prava koja su temelj za aktivnu legitimaciju stranaka sukladno odredbama članka 11. ovog zakona.
               [...]
               4.   Odluka u konačnoj presudi koja je stekla svojstvo pravomoćnosti, kojom se okončava postupak, obvezuje sud pred kojim se kasnije pokrene postupak, ako pravomoćna odluka za kasniji postupak predstavlja logičan presedan njegova predmeta kakav god on bio, kada je u oba postupka riječ o istim strankama ili kad su na temelju zakonske odredbe pravomoćnošću obuhvaćene i te stranke.”

               10

               Sud koji je uputio zahtjev ove postupovne odredbe tumači na način da mu je njima propisana obveza prekinuti postupke koji su pred njim pokrenuti, u kojima je potrošač podnio pojedinačnu tužbu za poništenje nepoštene odredbe, dok ne bude donesena konačna presuda u postupku koji je pokrenula udruga ovlaštena podnijeti kolektivnu tužbu kojom se zahtijeva prestanak korištenja slične odredbe.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               11

               Sales Sinués sklopio je 20. listopada 2005. s Caixabankom SA ugovor o obnovi hipotekarnog zajma. Klauzula o „najnižoj kamatnoj stopi” iz tog ugovora sastoji se od minimalne nominalne godišnje stope od 2,85 %, dok je najviši iznos te stope ograničen na 12 %. Drame Ba sklopio je 7. veljače 2005. ugovor o hipotekarnom zajmu s Catalunya Caixa SA. Klauzula o „najnižoj kamatnoj stopi” u tom ugovoru propisuje stopu od 3,75 %, dok je njezin najviši iznos ograničen na 12 %.

               12

               Neovisno o kretanju tržišnih stopa, kamatne stope u ugovorima tužiteljâ u glavnom postupku ne mogu biti niže od postotka propisanog klauzulom o najnižoj kamatnoj stopi.

               13

               Smatrajući da su im bankarske institucije nametnule klauzule o najnižoj kamatnoj stopi te da je zbog njih na njihovu štetu došlo do neravnoteže, Sales Sinués i Drame Ba podnijeli su svaki pojedinačno tužbu za poništenje tih odredbi sudu koji je uputio zahtjev.

               14

               Prije tih tužbi udruga potrošača Adicae (Asociación de Usarios de Bancos Cajas y Seguros) podnijela je protiv 72 bankarske institucije kolektivnu tužbu kojoj je svrha bila prestanak upotrebe klauzula o „najnižoj kamatnoj stopi” u ugovorima o zajmu.

               15

               Temeljeći se na članku 43. Zakona o parničnom postupku, tuženici u glavnom postupku zahtijevaju prekid predmetnih postupaka do donošenja konačne presude kojom će se okončati kolektivni postupak, čemu se protive Sales Sinués i Drame Ba.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je u okolnostima slučajeva u glavnom postupku, prema članku 43. Zakona o građanskom postupku, dužan prekinuti postupke koji su pred njim pokrenuti povodom pojedinačnih tužbi, dok povodom kolektivne tužbe ne bude donesena konačna presuda, pri čemu takav suspenzivni učinak nužno dovodi do podčinjenosti pojedinačne tužbe kolektivnoj tužbi, kako u vezi s odvijanjem postupka, tako i s njegovim ishodom.

               17

               Isti sud nadalje ističe da je sudjelovanje u kolektivnoj tužbi povezano s raznim obvezama zato što predmetni pojedinac s jedne strane mora eventualno odustati od nadležnosti suda prema svojem boravištu, dok je s druge strane mogućnost da individualno iznese očitovanja u prilog kolektivnoj tužbi vremenski ograničena.

               18

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona (Trgovački sud br. 9 u Barceloni) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se smatrati [da španjolski pravni poredak predviđa] djelotvorno sredstvo ili mehanizam u smislu članka 7. stavka 1. Direktive 93/13/?

                        2.

                        U kojoj mjeri taj suspenzivni učinak predstavlja prepreku za potrošača i stoga povredu članka 7. stavka 1. Direktive [93/13] u pogledu isticanja ništavosti nepoštenih odredaba u svojem ugovoru?

                        3.

                        Predstavlja li činjenica da se potrošač ne može povući iz kolektivne tužbe povredu članka 7. stavka 3. Direktive 93/13?

                        4.

                        Ili je naprotiv suspenzivni učinak članka 43. Zakona o parničnom postupku u skladu s člankom 7. Direktive 93/13, u smislu da su prava potrošača u potpunosti očuvana tom kolektivnom tužbom s obzirom na to da španjolski pravni poredak predviđa druge, jednako djelotvorne postupovne mehanizme za zaštitu njihovih prava, kao i s načelom pravne sigurnosti?”

               19

               Rješenjem predsjednika Suda od 9. rujna 2014. predmeti C‑381/14 i C‑385/14 spojeni su u svrhu pisanih i usmenih postupaka kao i donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

               20

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji sudu kojem je podnesena pojedinačna tužba potrošača koji traži da se utvrdi nepošten karakter odredbe ugovora kojim je vezan za prodavatelja robe ili pružatelja usluga propisuje da automatski prekine postupak koji se vodi po takvoj tužbi do donošenja konačne presude o kolektivnoj tužbi o kojoj se vodi postupak, podnesene od strane udruge potrošača na temelju drugog stavka tog članka, kako bi se spriječila upotreba, u ugovorima iste vrste, odredbi sličnih onima na koje se odnosi navedena pojedinačna tužba.

               21

               Kako bi se odgovorilo na ova pitanja, valja najprije podsjetiti da, na temelju članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, države članice propisuju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima. Istodobno sa subjektivnim pravom potrošača da pred sudom pokrene postupak kako bi ispitao nepošten karakter odredbe ugovora čija je stranka, mehanizam predviđen člankom 7. stavkom 2. Direktive 93/13 omogućuje državama članicama uspostavljanje nadzora nad nepoštenim uvjetima iz tipiziranih ugovora posredstvom postupaka za dobivanje sudskog naloga koje u javnom interesu pokreću udruge za zaštitu potrošača.

               22

               Kada je riječ s jedne strane o pojedinačnoj tužbi potrošača, sustav zaštite koji provodi Direktiva 93/13 počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja ili pružatelja što se tiče pregovaračke snage i razine informacija (vidjeti presudu Pereničová i Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Da bi se osigurala ta zaštita, neravnopravan odnos koji postoji između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga može se ispraviti samo pozitivnom intervencijom neovisnom o samim ugovornim strankama (presuda Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 31.).

               24

               U tim okolnostima, nacionalni sud mora po službenoj dužnosti procijeniti nepoštenost ugovorne odredbe uzimajući u obzir, kao što je to propisano člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13, prirodu robe ili usluga na koje se ugovor odnosi na dan kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi (vidjeti u tom smislu presudu Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 32.).

               25

               Međutim, iako nacionalni sud treba odlučiti o nepoštenosti neke odredbe, pravo na djelotvornu zaštitu potrošača podrazumijeva i njegovu mogućnost da odustane od ostvarenja svojih prava, tako da nacionalni sud mora, ako je to slučaj, uzeti u obzir volju potrošača kada potonji, svjestan neobvezujuće naravi nepoštenog uvjeta, ipak izjavi da se protivi isključenju tog uvjeta, čime daje slobodan i informiran pristanak na odredbu o kojoj je riječ (vidjeti presudu Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 35.).

               26

               Kada je riječ s druge strane o tužbama koje podnose osobe ili organizacije iz članka 7. stavka 2. Direktive 93/13 koje imaju legitiman interes zaštititi potrošače, valja istaknuti da se potonje ne nalaze u podređenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga (presuda Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, t. 49.).

               27

               Naime, ne poričući važnost osnovne uloge koju te udruge moraju moći ispunjavati kako bi se postigla visoka razina zaštite potrošača u okviru Europske unije, valja ipak utvrditi da postupak za dobivanje sudskog naloga u kojem se takva udruga suprotstavlja prodavatelju robe ili pružatelju usluga ne karakterizira nejednakost koja se javlja u okviru postupka povodom pojedinačne tužbe u koji su uključeni potrošač i prodavatelj robe ili pružatelj usluga kao druga ugovorna strana (vidjeti presudu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, t. 50.).

               28

               Osim toga, takav diferenciran pristup potvrđuju i odredbe članka 4. stavka 1. Direktive 98/27/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 1998. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača (SL L 166, str. 51.) [neslužbeni naziv] i članka 4. stavka 1. Direktive 2009/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača (SL L 110, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 269.), koja je nakon nje uslijedila, prema kojima su upravo sudovi država članica prema mjestu poslovnog nastana ili prebivališta tuženika nadležni za odlučivanje u postupcima za dobivanje sudskih naloga koje pokreću udruge za zaštitu potrošača drugih država članica, u slučaju povrede prava Unije koje se odnosi na zaštitu potrošača unutar Zajednice (presuda Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, t. 51.).

               29

               Valja nadodati da preventivna narav i odvraćajući cilj mjera koje treba usvojiti kao i njihova neovisnost u pogledu bilo kojeg pojedinačnog spora podrazumijevaju da se takve mjere mogu koristiti čak i kada se odredbe čija se zabrana traži nisu koristile u specifičnim ugovorima (presuda Invitel, C‑472/10, EU:C:2012:242, t. 37.).

               30

               Međutim, pojedinačne i kolektivne tužbe u okviru Direktive 93/13 imaju različite predmete i pravne učinke, tako da odnosi postupovne naravi između odvijanja jedne i druge mogu odgovarati samo zahtjevima procesne naravi koji se osobito odnose na dobro sudovanje i na potrebu da se izbjegne donošenje proturječnih sudskih odluka a da pritom povezanost tih različitih tužbi ne dovodi do slabljenja zaštite potrošača, kako je predviđena Direktivom 93/13.

               31

               Naime, iako svrha te direktive nije uskladiti sankcije koje će se primijeniti u slučaju utvrđenja nepoštenog karaktera odredbe u okviru navedenih tužbi, države članice su ipak njezinim člankom 7. stavkom 1. dužne osigurati postojanje primjerenih i djelotvornih sredstava za sprečavanje korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima sklopljenima s potrošačima (presuda Invitel, C‑472/10, EU:C:2012:242, t. 35.).

               32

               U tom kontekstu, valja ipak navesti da je u nedostatku usklađivanja procesnih sredstava kojima se uređuju odnosi između kolektivnih i pojedinačnih tužbi predviđenih Direktivom 93/13 na nacionalnom pravnom poretku svake države članice da uspostavi takva pravila u skladu s načelom procesne autonomije, pod uvjetom da ona ne budu manje povoljna od onih koja uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja potrošačima dodjeljuje pravo Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti analogijom presudu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C413/12, EU:C:2013:800, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Kada je s jedne strane riječ o načelu ekvivalentnosti, ne čini se, s obzirom na naznake iz odluka kojima se upućuje zahtjev, da se članak 43. Zakona o parničnom postupku različito primjenjivao u sporovima o pravima koja proizlaze iz nacionalnog prava i u sporovima o pravima koja proizlaze iz prava Unije.

               34

               S druge strane, što se tiče načela djelotvornosti, Sud je već presudio da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i posebnosti pred različitim nacionalnim sudovima. U tom pogledu valja uzeti u obzir načela koja čine temelj nacionalnog pravosudnog sustava, kao što je pravna sigurnost i snaga sudskih odluka (vidjeti u tom smislu presudu BBVA, C‑8/14, EU:C:2015:731, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U ovom slučaju, važno je utvrditi da je sud koji je uputio zahtjev, kao što to proizlazi iz njegova tumačenja, u okolnostima poput onih u ovom slučaju, na temelju članka 43. Zakona o parničnom postupku, dužan prekinuti postupak pokrenut po pojedinačnoj tužbi koja mu je podnesena do donošenja konačne odluke povodom kolektivne tužbe čije rješenje je moguće primijeniti i na pojedinačnu tužbu, a potrošač se zbog toga više ne može pojedinačno pozivati na prava priznata Direktivom 93/13 povlačenjem iz te kolektivne tužbe.

               36

               Međutim, takva situacija je takve naravi da dovodi u pitanje djelotvornost zaštite koja se zahtijeva tom direktivom imajući u vidu razlike predmeta i naravi mehanizama zaštite potrošača koji se ostvaruju tim tužbama, kako proizlaze iz točaka 21. do 29. ove presude.

               37

               Naime, s jedne strane, potrošača nužno vezuje ishod kolektivne tužbe, čak i ako je odlučio ne sudjelovati u njoj, a obveza koju nacionalni sud ima na temelju članka 43. Zakona o parničnom postupku sprječava ga zbog toga u tome da izvrši vlastitu analizu okolnosti slučaja koji se pred njime vodi. Konkretno, za rješenje pojedinačnog spora neće biti odlučujuće ni pitanje pojedinačnih pregovora o odredbi za koju se tvrdi da je nepoštenog karaktera, ni sama narav dobara ili usluga koje su predmet dotičnog ugovora.

               38

               S druge strane potrošač je, na temelju članka 43. Zakona o parničnom postupku kako ga tumači sud koji je uputio zahtjev, podložan roku potrebnom za donošenje sudske odluke o kolektivnoj tužbi a da nacionalni sud ne može u tom smislu ocjenjivati značaj prekida postupka po pojedinačnoj tužbi do donošenja konačne presude o kolektivnoj tužbi.

               39

               Takvo je nacionalno pravilo stoga nepotpuno i nedostatno i ne predstavlja ni primjereno ni djelotvorno sredstvo za sprečavanje korištenja nepoštenih uvjeta, suprotno onome što je propisano člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13.

               40

               Tomu je tim više tako što potrošač prema nacionalnom pravu, ako želi sudjelovati u kolektivnoj tužbi, podliježe – kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev – obvezama u vezi s određivanjem nadležnog suda i s razlozima na koje se moguće pozvati. Usto, on nužno gubi prava koja bi mu bila priznata u okviru pojedinačne tužbe, odnosno uzimanje u obzir svih okolnosti karakterističnih za njegov slučaj, kao i mogućnost da odustane od neprimjene nepoštene odredbe a fortiori ako se ne može povući iz kolektivne tužbe.

               41

               U tim okolnostima valja uostalom istaknuti da potreba da se zajamči dosljednost među sudskim odlukama ne može opravdati takav izostanak djelotvornosti jer bi – kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 72. svojeg mišljenja – razlika u naravi između sudskog nadzora koji se izvršava u okviru kolektivne tužbe i onog koji se izvršava u okviru pojedinačne tužbe načelno trebala spriječiti opasnost od donošenja proturječnih sudskih odluka.

               42

               Usto, kada je riječ o potrebi izbjegavanja preopterećenosti sudova, djelotvorno izvršavanje subjektivnih prava potrošačima priznatih Direktivom 93/13 ne može biti dovedeno u pitanje razmatranjima povezanima s organizacijom sudstva neke države članice.

               43

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 7. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji nacionalnom sudu kojem je podnesena pojedinačna tužba potrošača koji traži da se utvrdi nepošteni karakter odredbe ugovora kojim je vezan za prodavatelja robe ili pružatelja usluga propisuje da automatski prekine postupak koji se vodi po takvoj tužbi do donošenja konačne presude o kolektivnoj tužbi o kojoj se vodi postupak, podnesenoj od strane udruge potrošača na temelju drugog stavka tog članka, kako bi se u ugovorima iste vrste spriječila upotreba odredbi sličnih onima na koje se odnosi navedena pojedinačna tužba, pri čemu ne može biti uzet u obzir značaj takvog prekida sa stajališta zaštite potrošača koji je sudu podnio pojedinačnu tužbu i pri čemu se taj potrošač ne može odlučiti povući iz kolektivne tužbe.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji nacionalnom sudu kojem je podnesena pojedinačna tužba potrošača koji traži da se utvrdi nepošteni karakter odredbe ugovora kojim je vezan za prodavatelja robe ili pružatelja usluga propisuje da automatski prekine postupak koji se vodi po takvoj tužbi do donošenja konačne presude o kolektivnoj tužbi o kojoj se vodi postupak, podnesenoj od strane udruge potrošača na temelju drugog stavka tog članka, kako bi se u ugovorima iste vrste spriječila upotreba odredbi sličnih onima na koje se odnosi navedena pojedinačna tužba, pri čemu ne može biti uzet u obzir značaj takvog prekida sa stajališta zaštite potrošača koji je sudu podnio pojedinačnu tužbu i pri čemu se taj potrošač ne može odlučiti povući iz kolektivne tužbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. siječnja 2014. # Constructora Principado SA protiv José Ignacio Menéndez Álvarez. # Zahtjev za prethodnu odluku: Audiencia Provincial de Oviedo - Španjolska. # Direktiva 93/13/EEZ - Potrošački ugovori - Ugovor o kupoprodaji nekretnine - Nepošteni uvjeti - Kriteriji ocjenjivanja. # Predmet C-226/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Direktiva 93/13/EEZ — Potrošački ugovori — Ugovor o kupoprodaji nekretnine — Nepošteni uvjeti — Kriteriji ocjenjivanja“
      U predmetu C‑226/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Audiencia Provincial de Oviedo (Španjolska), odlukom od 7. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 14. svibnja 2012., u postupku

         Constructora Principado SA

      protiv

         Joséa Ignacija Menéndeza Álvareza,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za J. I. Menéndeza Álvareza, on sam,

               —

               za španjolsku vladu, S. Centeno Huerta, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek, J. Baquero Cruz i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29., u daljnjem tekstu: Direktiva) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Constructora Principado SA (u daljnjem tekstu: Constructora Principado) i J. I. Menéndeza Álvareza u vezi s povratom određenih iznosa koje je potonji platio izvršavajući ugovor o prodaji nekretnine sklopljen s tim društvom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. Direktive određuje:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               [...]
               Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.
               3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.“

               4

               Sukladno članku 4. stavku 1. Direktive:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.“

               5

               Članak 5. Direktive predviđa:
               „U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. [...]“

         Španjolsko pravo

               6

               U Španjolskoj je zaštitu potrošača od nepoštenih uvjeta najprije osiguravao opći zakon 26/1984 koji se odnosi na zaštitu potrošača i korisnika (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) od 19. srpnja 1984. (BOE br. 176 od 24. srpnja 1984., str. 21686.).

               7

               Opći zakon 26/1984 zatim je izmijenjen zakonom 7/1998 koji se odnosi na opće uvjete ugovora (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación) od 13. travnja 1998. (BOE br. 89 od 14. travnja 1998., str. 12304.), koji je prenio Direktivu u unutarnje španjolsko pravo.

               8

               U trenutku sklapanja ugovora koji je predmet spora u glavnom postupku, opći zakon 26/1984, kako je izmijenjen zakonom 7/1998, u svom članku 10. bis stavku 1. određivao je:
               „Smatraju se nepoštenima sve ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori i sve prakse koje nisu izričito odobrene ako, u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroče znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora. U svakom slučaju nepoštenima se smatraju odredbe navedene u prvoj dodatnoj odredbi ovog zakona.
               Činjenica da su se o određenim dijelovima neke odredbe ili o izdvojenoj odredbi vodili pojedinačni pregovori ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora.
               Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.
               Nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u trenutku kada je sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora kao i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem potonji ovisi.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Dana 26. lipnja 2005. J. I. Menéndez Álvarez sklopio je s Constructora Principado ugovor o kupoprodaji stana (u daljnjem tekstu: ugovor). Odredba 13. tog ugovora glasila je kako slijedi:
               „Kupac je obveznik gradskog poreza na povećanje vrijednosti gradskih nekretnina, što je uzeto u obzir prilikom utvrđivanja cijena nekretnina na koje se ugovor odnosi.
               Kupac je također obvezan platiti troškove pojedinačnih pretplata za različite komunalije kao što su voda, plin, struja, odvodnja itd., čak i kada je prodavatelj za njih dao predujam.“

               10

               J. I. Menéndez Álvarez prvo je platio ukupni iznos od 1223,87 eura, od toga 1000 eura na temelju gradskog poreza na povećanje vrijednosti gradskih nekretnina (u daljnjem tekstu: porez na povećanu vrijednost) i 223,87 eura na temelju priključka stana na vodovodni i odvodni sustav.

               11

               J. I. Menéndez Álvarez zatim je Juzgado de Primera Instancia no 2 de Oviedo podnio tužbu protiv Constructora Principado ne bi li ostvario povrate spomenutih iznosa. Zahtjev se temeljio na činjenici da se odredba 13. ugovora, u okviru čijeg je izvršavanja stjecatelj bio dužan to platiti, treba smatrati nepoštenom na temelju članka 10. bis općeg zakona 26/1984, kako je izmijenjen zakonom 7/1998, zato što se o njoj nisu vodili pojedinačni pregovori i zato što je prouzročila znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka ugovora.

               12

               Constructora Principado u obranu je istaknuo da se o spomenutoj odredbi pregovaralo s kupcem i da ne postoji znatna neravnoteža ako su osporavani iznosi preneseni u ukupnu cijenu koju je potonji platio za kupnju svog stana.

               13

               Presudom od 28. rujna 2011. Juzgado de Primera Instancia no 2 de Oviedo prihvatio je tužbu, ocjenjujući da je odredba u pitanju nepoštena s obzirom na to da oštećuje interese potrošača namećući mu terete koji mu ne pripadaju i s obzirom na to da, osim toga, nije utvrđeno da se s potonjim o njoj posebno pregovaralo.

               14

               Constructora Principado podnio je žalbu protiv spomenute presude tvrdeći da su se o spornoj odredbi vodili pojedinačni pregovori te da ta odredba sama detaljno određuje da se o činjenici da potrošač preuzima obvezu plaćanja poreza na povećanu vrijednost vodilo računa prilikom određivanja cijene prodane nekretnine. Društvo također ponovno tvrdi da nije postojala znatnija neravnoteža u pravima i obvezama stranaka s obzirom na to da se ocjenjivanje takve neravnoteže ne bi smjelo ograničiti na vođenje računa o određenoj odredbi, već bi trebalo podrazumijevati uzimanje u obzir ugovora u njegovoj cijelosti i uravnoteženost svih odredbi.

               15

               J. I. Menéndez Álvarez zatražio je potvrdu prvostupanjske presude. Prema njemu, iznos poreza na povećanu vrijednost koji je platio i udjel koji taj iznos predstavlja u odnosu na cijenu stana nisu prikladni. Sama činjenica da ova odredba nameće potrošaču obvezu plaćanja poreza čiji nije zakonski porezni obveznik stvara neravnotežu koja je karakteristična za nepoštenost odredbe 13. ugovora.

               16

               U ovim okolnostima Audiencia Provincial de Oviedo odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li se u slučaju ugovorne odredbe koja za posljedicu ima obvezu potrošača na plaćanje, a koja zakonski tereti prodavatelja, neravnoteža iz članka 3. stavka 1. Direktive [...] tumačiti na način da ona proizlazi iz same činjenice da se obveza plaćanja koja zakonski tereti prodavatelja prenosi na potrošača, ili zapravo činjenica da Direktiva zahtijeva da je neravnoteža znatnija podrazumijeva da bi još uz to ekonomski utjecaj na potrošača trebao biti znatniji u odnosu na ukupan iznos transakcije?“

         O prethodnom pitanju

               17

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se pojam „znatnije neravnoteže“, koji se nalazi među općim kriterijima navedenima u članku 3. stavku 1. Direktive koji određuju nepoštenost odredbe, tumačiti na način da implicira da troškovi za koje je takvom odredbom odgovoran potrošač imaju, što se njega tiče, znatniji ekonomski utjecaj s obzirom na iznos predmetne transakcije ili da se moraju uzeti u obzir samo učinci koje takva odredba ima na prava i obveze potrošača.

               18

               Najprije valja ustvrditi da, kao što proizlazi iz članka 3. stavka 1. Direktive, u njezino polje primjene ulaze samo odredbe koje se nalaze u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, a o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori.

               19

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su u sporu u glavnom postupku stranke suprotstavljenog mišljenja oko pitanja jesu li se o odredbi 13. ugovora vodili pojedinačni pregovori. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da odluči o ovom pitanju, uzimajući u obzir pravila koja se odnose na podjelu tereta dokaza, predviđena u tom pogledu u članku 3. stavku 2. prvom i trećem podstavku Direktive, koja osobito predviđaju da je, ako prodavatelj robe ili pružatelj usluga tvrdi da su se o standardnoj odredbi vodili pojedinačni pregovori, teret dokaza na potonjem.

               20

               Uz ovo početno zapažanje, važno je također precizirati da se, prema ustaljenoj praksi Suda, nadležnost potonjeg u tom području odnosi na tumačenje pojma „nepoštene odredbe“ iz članka 3. stavka 1. Direktive i njezinih priloga kao i na kriterije koje nacionalni sudac može ili mora primijeniti nakon ispitivanja neke ugovorne odredbe u vezi s odredbama Direktive, podrazumijevajući da je na spomenutom sucu da donese odluku, uzimajući u obzir ove kriterije, o konkretnom vrednovanju određene ugovorne odredbe u sklopu okolnosti svojstvenih predmetnom slučaju. Iz toga proizlazi da se Sud mora ograničiti na davanje sudu koji je uputio zahtjev indikacija o kojima ovaj potonji vodi računa radi ocjenjivanja nepoštenosti dotične odredbe (vidjeti presudu od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, t. 66. i navedenu sudsku praksu).

               21

               U tom pogledu Sud je presudio da, kako bi se utvrdilo stvara li neka odredba na štetu potrošača „znatniju neravnotežu“ u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora, osobito valja voditi računa o pravilima koja se primjenjuju u nacionalnom pravu u slučaju da se stranke o tome nisu dogovorile. Na temelju takve usporedne analize nacionalni sudac moći će procijeniti stavlja li ugovor, i ako da u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj u odnosu na onaj predviđen nacionalnim pravom koje je na snazi (vidjeti gore navedenu presudu Aziz, t. 68.).

               22

               Tako se čini da se pitanje postoji li takva znatnija neravnoteža ne može ograničiti na kvantitativno ekonomsko ocjenjivanje koje se temelji na usporedbi ukupnog iznosa transakcije na koju se ugovor odnosi s jedne strane i troškova koji na temelju te odredbe terete potrošača s druge strane.

               23

               Nasuprot tome, znatnija neravnoteža može proizlaziti iz same činjenice da dovoljno ozbiljno oštećuje pravni položaj u koji je na temelju primjenjivih nacionalnih odredbi stavljen potrošač kao stranka predmetnog ugovora, bilo u obliku ograničenja sadržaja prava koja prema tim odredbama ima na temelju ugovora ili ograničenja u njihovom korištenju ili pak u obliku nametanja dodatne obveze koja nije predviđena nacionalnim pravilima.

               24

               U tom pogledu Sud je podsjetio da se, sukladno članku 4. stavku 1. Direktive, nepoštenost neke ugovorne odredbe mora ocjenjivati vodeći računa o prirodi robe ili usluga na koje se dotični ugovor odnosi i oslanjajući se na sve popratne okolnosti njegovog sklapanja kao i na sve druge odredbe tog ugovora (vidjeti presudu od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, t. 40.). Iz toga proistječe da se u tim okolnostima također moraju ocjenjivati posljedice koje spomenuta odredba u okviru primjenjivog prava može imati na takav ugovor, što zahtijeva ispitivanje nacionalnog pravnog sustava (vidjeti gore navedenu presudu Aziz, t. 71.).

               25

               Sud je također, u kontekstu članka 5. Direktive, istaknuo da je prije sklapanja ugovora informacija koja se odnosi na uvjete ugovora i posljedice spomenutog sklapanja od temeljne važnosti za potrošača. Potonji osobito na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga (presuda od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, t. 44.).

               26

               Što se tiče, među ostalim, prve obveze koju potrošaču nameće odredba 13. ugovora, odnosno obveze plaćanja poreza na povećanu vrijednost, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da ona ima za posljedicu to da na potrošača, kao stjecatelja, prenosi fiskalni dug koji prema primjenjivom nacionalnom pravu pripada prodavatelju robe ili pružatelju usluga, kao stjecatelju oporezive ekonomske pogodnosti odnosno dobitka zbog činjenice da je porasla vrijednost prodane nekretnine. Tako se čini da, dok prodavatelj robe ili pružatelj usluga ostvaruje dobit na temelju takvog porasta vrijednosti robe koju prodaje, potrošač mora platiti ne samo cijenu koja uključuje ostvarenu povećanu vrijednost te robe već također porez na osnovi te povećane vrijednosti. Osim toga, prema pisanim očitovanjima koja je J. I. Menéndez Álvarez podnio Sudu, iznos tog poreza nije bio poznat u trenutku sklapanja ugovora, već ga je a posteriori utvrdilo nadležno tijelo, što bi, ako je to slučaj, impliciralo nesigurnost potrošača u odnosu na doseg ugovorne obveze.

               27

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da za početak provjeri odgovaraju li, s obzirom na unutarnje španjolsko pravo, činjenice spora u glavnom postupku situaciji kakva je opisana u prethodnoj točki. Nadalje, na njemu je da ocijeni čini li odredba 13. ugovora, zato što potrošaču nameće dodatnu obvezu koja nije predviđena pravilima nacionalnog prava, dovoljno ozbiljnu štetu pravnom položaju u koji je na temelju primjenjivih nacionalnih odredbi stavljen potrošač kao stranka predmetnog ugovora. Ako je potrebno, na njemu je da naposljetku provjeri je li informacija koju je potrošač primio prije sklapanja ugovora zadovoljavala zahtjeve koji proistječu iz članka 5. Direktive.

               28

               Što se tiče druge obveze koju odredba 13. ugovora nameće potrošaču, odnosno obveze plaćanja iznosa koji odgovaraju troškovima pojedinačnih pretplata na različite komunalije kao što su voda, plin, struja i odvodnja, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri uključuju li one troškove spajanja na opće instalacije koje su nužne kako bi stan bio pogodan za stanovanje, a koje troškove koje bi prema primjenjivim nacionalnim pravilima trebao snositi prodavatelj na temelju svoje ugovorne obveze da preda stan koji je prikladan za njegovu namjenu, odnosno stanju pogodnom za stanovanje. Ako je to slučaj, na njemu je da ocijeni čini li spomenuta ugovorna odredba, zato što ograničava prava koja prema pravilima nacionalnog prava ima potrošač na temelju ugovora i jer mu nameće dodatnu obvezu koja nije predviđena tim pravilima, dovoljno ozbiljnu štetu pravnom položaju koji nacionalno pravo propisuje za spomenutog potrošača kao stranku ugovora.

               29

               Valja dodati da napomena u odredbi 13. ugovora prema kojoj se prilikom određivanja prodajne cijene uzelo u obzir da će porez na povećanu vrijednost snositi potrošač ne bi mogla sama po sebi predstavljati dokaz protunaknade u korist potrošača. Zapravo, ne može se, radi osiguranja učinkovitosti nadzora nepoštenih uvjeta, smanjenje cijene kao protunaknada da bi potrošač prihvatio dodatne obveze dokazivati na način da prodavatelj robe ili pružatelj usluga u tu svrhu u neku ugovornu odredbu jednostavno uključi izjavu o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori.

               30

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da se članak 3. stavak 1. Direktive treba tumačiti na način da:

                        —

                        postojanje „znatnije neravnoteže“ ne zahtijeva nužno da troškovi koje neka ugovorna odredba stavlja na teret potrošača moraju s obzirom na njega imati značajan ekonomski utjecaj u odnosu na iznos predmetne transakcije, već može proizlaziti iz same činjenice da se dovoljno ozbiljno šteti pravnom položaju u koji je na temelju primjenjivih nacionalnih odredbi stavljen potrošač kao stranka predmetnog ugovora, bilo u obliku ograničenja sadržaja prava koja prema tim odredbama ima na temelju ugovora ili ograničenja u njihovom korištenju ili pak u obliku nametanja dodatne obveze koja nije predviđena nacionalnim pravilima;

                        —

                        na sudu koji je uputio zahtjev jest da, kako bi ocijenio postoji li eventualna znatnija neravnoteža, vodi računa o prirodi robe ili usluge na koju se dotični ugovor odnosi, oslanjajući se na sve popratne okolnosti vezane za njegovo sklapanje kao i na sve druge odredbe tog ugovora.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba se tumačiti na način da:

                        —

                           postojanje „znatnije neravnoteže“ ne zahtijeva nužno da troškovi koje neka ugovorna odredba stavlja na teret potrošača moraju s obzirom na njega imati značajan ekonomski utjecaj u odnosu na iznos predmetne transakcije, već može proizlaziti iz same činjenice da se dovoljno ozbiljno šteti pravnom položaju u koji je na temelju primjenjivih nacionalnih odredbi stavljen potrošač kao stranka predmetnog ugovora, bilo u obliku ograničenja sadržaja prava koja prema tim odredbama ima na temelju ugovora ili ograničenja u njihovom korištenju ili pak u obliku nametanja dodatne obveze koja nije predviđena nacionalnim pravilima;

                        —

                           na sudu koji je uputio zahtjev jest da, kako bi ocijenio postoji li eventualna znatnija neravnoteža, vodi računa o prirodi robe ili usluge na koju se odnosi dotični ugovor, oslanjajući se na sve popratne okolnosti vezane za njegovo sklapanje kao i na sve druge odredbe tog ugovora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski