title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. rujna 2016.#Vincent Deroo-Blanquart protiv Sony Europe Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštena poslovna praksa – Direktiva 2005/29/EZ – Članci 5. i 7. – Zajednička ponuda – Prodaja računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima – Bitne informacije u vezi s cijenom – Zavaravajuće izostavljanje – Nemogućnost za potrošača da dobije isti model računala koje nije opremljeno s predinstaliranim računalnim programima.#Predmet C-310/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      7. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Nepoštena poslovna praksa — Direktiva 2005/29/EZ — Članci 5. i 7. — Zajednička ponuda — Prodaja računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima — Bitne informacije u vezi s cijenom — Zavaravajuće izostavljanje — Nemogućnost za potrošača da dobije isti model računala koje nije opremljeno s predinstaliranim računalnim programima“
      U predmetu C‑310/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 17. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 25. lipnja 2015., u postupku

         Vincent Deroo‑Blanquart

      protiv

         Sony Europe Limited, pravni slijednik Sony France SA,
      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik vijeća, J. Malenovský i M. Safjan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za V. Deroo‑Blanquart, P. Rémy‑Corlay, avocat,

               —

               za Sony Europe Limited, pravni slijednik društva Sony Francuska SA, P. Spinosi, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J. Traband kao i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux i J. Van Holm, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil kao i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Roussanov i M. Van Hoof kao i K. Herbout‑Borczak, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 5. i 7. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Vincenta Deroo‑Blanquarta, nastanjenog u Francuskoj i društva Sony Europe Limited, pravnog sljednika društva Sony France SA (u daljnjem tekstu: Sony), sa sjedištem u Francuskoj, u vezi poslovne prakse koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Prema uvodnim izjavama 13., 14., 17. i 18. Direktive 2005/29:

                        „(13)

                        [... J]edinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom Direktivom obuhvaća nepoštenu poslovnu praksu koja narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...] Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa.

                  [...]

                        (14)

                        Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor. U skladu sa zakonima i praksom država članica u području zavaravajućeg oglašavanja, ova Direktiva raščlanjuje zavaravajuću praksu na zavaravajuće postupke i zavaravajuća izostavljanja. U vezi sa zavaravajućim izostavljanjima ova Direktiva utvrđuje ograničeni broj ključnih informacija koje su potrošaču potrebne kako bi donio odluku o transakciji. [...]

                  [...]

                        (17)

                        Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadržava cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. [...]

                        (18)

                        [...] U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud [...]”

               4

               Člankom 2. te direktive, pod naslovom „Definicije”, predviđeno je:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        (c)

                        „proizvod” znači svu robu ili usluge [...];

                        (d)

                        „poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču” (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                        (e)

                        „bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača” znači korištenje poslovne prakse s ciljem bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio;

                  [...]

                        (h)

                        „profesionalna pažnja” znači standard posebne vještine i pažnje koja se u razumnoj mjeri očekuje u odnosu trgovca prema potrošačima, i to razmjerno s poštenom tržišnom praksom i/ili općem načelu dobre vjere u području aktivnosti trgovca;

                        (i)

                        „poziv na kupnju” znači trgovačko komuniciranje koje navodi obilježja proizvoda i njegovu cijenu na način koji je primjeren korištenim sredstvima trgovačkog komuniciranja i na taj način omogućuje potrošaču da obavi kupnju;

                  [...]

                        k)

                        „odluka o poslu” znači svaka odluka koju donosi potrošač, bilo da se ona tiče načina i uvjeta kupnje, plaćanja u cijelosti ili djelomično, zadržavanja proizvoda ili raspolaganja proizvodom, odnosno izvršenja prava iz ugovora vezano uz proizvod, kao i odluči li djelovati ili suzdržati se od djelovanja;

                  [...]”

               5

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 1. određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.”

               6

               U članku 4. iste direktive, naslovljenom „Unutarnje tržište”, predviđeno je:
               „Države članice ne ograničavaju slobodu pružanja usluga ni slobodno kretanje robe zbog razloga u okviru područja koje se usklađuje ovom Direktivom.”

               7

               Članak 5. Direktive 2005/29, pod naslovom „Zabrana nepoštene poslovne prakse” glasi:
               „1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
               2.   Poslovna praksa je nepoštena:

                        (a)

                        ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
                        i

                        (b)

                        ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.

                  [...]
               4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:

                        (a)

                        zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;
                        ili

                        (b)

                        agresivna poslovna praksa kako je određena u člancima 8. i 9.

                  5.   Prilog I. sadržava popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. [...]”

               8

               Člankom 6. ove direktive, naslovljenim „Zavaravajuće radnje”, u stavku 1. je određeno:
               „Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadržava lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio [...]”

               9

               U članku 7. navedene direktive, naslovljenom „Zavaravajuća izostavljanja”, navodi se:
               „1.   Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako [se] u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostave bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji te [se] na taj način prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
               2.   Također se smatra zavaravajućim izostavljanjem slučaj u kojem, uzimajući u obzir pitanja raspravljena u stavku 1., trgovac skriva ili na nejasan, nerazumljiv, varljiv ili nepravodoban način pruža bitne informacije navedene u tom stavku, odnosno ne upućuje na poslovnu namjeru poslovne prakse ako ona već nije očita iz konteksta, te ako u bilo kojem od tih slučajeva to prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.
               [...]
               4.   U slučaju pozivanja na kupnju sljedeće se informacije smatraju bitnima, ako već nisu očite iz konteksta:

                        (a)

                        glavna obilježja proizvoda, u mjeri u kojoj je to primjereno za sredstvo priopćavanja i proizvod;

                  [...]

                        (c)

                        cijena koja uključuje poreze ili način na koji se cijena izračunava ako se zbog prirode proizvoda ona ne može na razuman način unaprijed izračunati, kao i, ako je primjereno, svi dodatni troškovi otpreme, dostave ili poštanski troškovi odnosno ako ih nije moguće na razuman način izračunati unaprijed, činjenica da ti troškovi mogu biti plativi;

                  [...]”

               10

               U Prilogu I. Direktivi 2005/29, koji sadržava popis postupaka koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima, u točki 29. predviđena je kao agresivna poslovna praksa slijedeća praksa:
               „Zahtijevanje plaćanja proizvoda odmah ili s odgodom ili vraćanja ili čuvanja proizvoda koje je trgovac nabavio, a potrošač ih nije naručio [...] (prodaja po inerciji).”

         Francusko pravo

               11

               Člankom L. 111‑1. Zakonika o zaštiti potrošača, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, bilo je propisano:
               „Svaki trgovac, prodavatelj robe ili pružatelj usluga, mora prije sklapanja ugovora omogućiti potrošaču da dozna bitna obilježja robe ili usluge.”

               12

               U članku L. 113‑3 prvom podstavku istog zakonika, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, bilo je predviđeno:
               „Svaki prodavatelj robe ili pružatelj usluga mora obilježavanjem, označivanjem, prikazivanjem ili na drugi prikladan način informirati potrošača o cijenama, eventualnim ograničenjima ugovorne odgovornosti i posebnim uvjetima prodaje, sukladno modalitetima utvrđenim odlukama ministra [...].”

               13

               Sukladno odredbama članka L. 120‑1 Zakonika o zaštiti potrošača, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku:
               „Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje. Poslovna praksa je nepoštena kada je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje i kada bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan u odnosu na robu ili uslugu.
               [...]

                        II. –

                        Predstavlja nepoštenu poslovnu praksu posebno zavaravajuća poslovna praksa definirana člancima L. 121‑1 i L. 121‑1-1 te agresivna poslovna praksa definirana člancima L. 122‑11 i L. 122‑11-1.”

               14

               Članak L. 121‑1 tog zakonika, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, glasi:

                        „I. –

                        Poslovna praksa je zavaravajuća ako je izvršena u slijedećim okolnostima:
                        [...]

                                 2.

                                 Kada se temelji na lažnim navodima, oznakama ili predstavljanjima ili takvim navodima, oznakama ili predstavljanjima koji mogu dovesti u zabludu [...]

                           [...]

                        II. –

                        Poslovna praksa je također zavaravajuća ako se njome bitne informacije – uzimajući u obzir ograničenja sredstva priopćavanja i okolnosti koje su s njime povezane – izostave, prikrivaju ili pružaju na nerazumljiv ili dvosmislen način ili nepravovremeno ili kada se njome ne upućuje na stvarnu poslovnu namjeru poslovne prakse ako ona već nije očita iz konteksta.

                  [...]
               Prilikom svakog tržišnog komuniciranja koje sadržava poziv na kupnju i koje je upućeno potrošaču te u kojemu se navodi cijena i obilježja nuđene robe ili usluge, smatraju se bitnima slijedeće informacije:

                        1.

                        Glavna obilježja robe ili usluge;

                  [...]

                        3.

                        Visina svih uključenih poreza i troškova dostave koje plaća potrošač ili način njihova izračuna, ako se ne mogu unaprijed utvrditi;

                  [...]

                        III.

                        Stavak I. primjenjuje se na praksu koju obavljaju trgovci.”

               15

               Člankom L. 122‑1 prvim podstavkom Zakonika o zaštiti potrošača, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, bilo je propisano:
               „Zabranjeno je odbiti prodati proizvod ili pružiti uslugu potrošaču bez opravdanog razloga i uvjetovati prodaju proizvoda kupnjom određene količine ili istodobnom kupnjom drugog proizvoda ili usluge te uvjetovati pružanje usluge pružanjem druge usluge ili kupnjom proizvoda.”

               16

               Člankom L. 122‑1 prvim podstavkom tog zakonika, u verziji koja je na snazi od 19. svibnja 2011. do 30. lipnja 2016., bilo je propisano:
               „Zabranjeno je odbiti prodati proizvod ili pružiti uslugu potrošaču bez opravdanog razloga i uvjetovati prodaju proizvoda kupnjom određene količine ili istodobnom kupnjom drugog proizvoda ili usluge te uvjetovati pružanje usluge pružanjem druge usluge ili kupnjom proizvoda, budući da to uvjetovanje predstavlja nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka L. 120‑1.”

               17

               Članak L. 122‑3 prvi stavak navedenog zakonika, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, glasi:
               „Isporuka robe ili uslugâ koje potrošač nije prethodno naručio zabranjena je kada se zahtijeva njihovo plaćanje. Nikakva obveza ne može teretiti potrošača koji je primio robu ili kojemu je pružena usluga suprotno toj zabrani.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Iz spisa glavnog postupka proizlazi da je 27. prosinca 2008. V. Deroo‑Blanquart kupio u Francuskoj prijenosno računalo marke Sony, model VAIO VGN‑NR38E, koje je bilo opremljeno s predinstaliranim računalnim programima poput, s jedne srane, operativnog sustava Microsoft Windows Vista Home Premium i, s druge strane, više programskih aplikacija.

               19

               Prilikom prvog korištenja tog računala V. Deroo‑Blanquart odbio je prihvatiti „Ugovor o licenciji za krajnjeg korisnika” operativnog sustava prikazanog na zaslonu računala te je 30. prosinca 2008. zatražio od Sonyja isplatu dijela kupoprodajne cijene za isto računalo koja odgovara iznosu cijene predinstaliranih računalnih programa.

               20

               Dopisom od 8. siječnja 2009. Sony je odbio izvršiti navedeno plaćanje ističući da računala VAIO zajedno s predinstaliranim računalnim programima predstavljaju jednu ponudu koja se ne može razdvojiti. Nakon raspravljanja, Sony je 15. travnja 2009. predložio V. Deroo‑Blanquartu da se prodaja poništi i da mu se isplati čitavi iznos kupoprodajne cijene, odnosno 549 eura, s time da vrati kupljeni proizvod.

               21

               V. Deroo‑Blanquart odbio je taj prijedlog te je aktom od 17. veljače 2011. pokrenuo postupak protiv Sonyja pred Tribunalom d'instance d’Asnières (Prvostupanjski sud u Asnièresu, Francuska) radi plaćanja, među ostalim, iznosa od 450 eura s osnova fiksne naknade za predinstalirane računalne programe te iznosa od 2500 eura s osnova štete koju je pretrpio zbog nepoštene poslovne prakse.

               22

               Presudom od 13. rujna 2012. Tribunal d'instance d’Asnières (Prvostupanjski sud u Asnièresu) odbio je u cijelosti sve zahtjeve V. Deroo‑Blanquarta.

               23

               V. Deroo‑Blanquart podnio je protiv te presude žalbu Couru d'appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu, Francuska).

               24

               Presudom od 5. studenog 2013. taj je sud potvrdio pobijanu presudu navodeći da predmetna prodaja ne predstavlja nepoštenu poslovnu praksu zabranjene obvezne prodaje koja je u svakom slučaju zabranjena niti nepoštenu poslovnu praksu vezane prodaje kao ni zavaravajuću ili agresivnu poslovnu praksu.

               25

               V. Deroo‑Blanquart podnio je protiv presude Coura d'appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu) pravni lijek Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska).

               26

               Nakon što je utvrdio da primjenjive odredbe nacionalnog prava ulaze u područje primjene Direktive 2005/29, Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu slijedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članke 5. i 7. Direktive 2005/29 tumačiti na način da zajednička ponuda, koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, predstavlja zavaravajuću nepoštenu poslovnu praksu u slučaju kad je proizvođač računala posredstvom svojeg preprodavača pružio informacije o svakom od predinstaliranih računalnih programa, ali nije precizirao trošak svakog od tih elemenata?

                        2)

                        Treba li članak 5. Direktive 2005/29 tumačiti na način da zajednička ponuda, koja se sastoji od prodaje računala opremljenog s predinstaliranim računalnim programima, predstavlja nepoštenu poslovnu praksu u slučaju kad proizvođač ne ostavlja potrošaču drugi izbor osim da prihvati te računalne programe ili da se prodaja poništi?

                        3)

                        Treba li članak 5. Direktive 2005/29 tumačiti na način da zajednička ponuda, koja se sastoji od prodaje računala opremljenog s predinstaliranim računalnim programima, predstavlja nepoštenu poslovnu praksu u slučaju kad potrošač ne može od istog proizvođača dobiti računalo koje nije opremljeno s računalnim programima?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo i treće pitanje

               27

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koje valja ispitati zajedno i odmah na početku, sud koji je uputio zahtjev u biti pita predstavlja li poslovna praksa koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, a da pritom potrošač nije u mogućnosti dobiti isti model računala koje nije opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka 5. stavka 2. Direktive 2005/29.

               28

               U tom pogledu valja uvodno podsjetiti da zajedničke ponude, koje se temelje na kombinaciji najmanje dvaju različitih proizvoda ili usluga, predstavljaju poslovne radnje koje očito ulaze u okvir poslovne strategije subjekta i njihov je izravni cilj promocija i ostvarivanje prodaje. Iz toga proizlazi da te radnje predstavljaju poslovnu praksu u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29 te stoga potpadaju pod njezino područje primjene (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, EU:C:2009:244, t. 50.).

               29

               Nadalje, kao što je to izrijekom precizirano u uvodnoj izjavi 17. Direktive 2005/29, samo poslovna praksa koja je taksativno navedena u popisu iz Priloga I. toj direktivi smatra se nepoštenom u svakom slučaju, a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. navedene direktive (presuda od 19. rujna 2013., CHS Tour Services, C‑435/11, EU:C:2013:574, t. 38. i navedena sudska praksa).

               30

               Međutim, Sud je u tom pogledu već presudio da zajedničke ponude nisu nabrojane među praksom iz Priloga I. Direktivi 2005/29 te se toj direktivi protivi općenita i preventivna zabrana zajedničkih ponuda koja ne ovisi o ocjeni njihove nepoštene naravi prema kriterijima iz članka 5. i 9. navedene direktive (presuda od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, EU:C:2009:244, t. 57. i 62.).

               31

               Valja stoga u skladu sa sadržajem i općom strukturom članaka 5. do 9. iste direktive ispitati eventualnu nepoštenu narav poslovne prakse poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, EU:C:2009:244, t. 58.).

               32

               U tom pogledu, poslovna praksa može se smatrati nepoštenom u smislu članka 5. stavka 2. Direktive 2005/29 samo pod dvostrukim uvjetom, s jedne strane, ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje i, s druge srane, bitno narušava ili može bitno narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača u odnosu na proizvod (vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., Trento Sviluppo i Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, t. 28.). Valja u tom kontekstu podsjetiti da sukladno njezinoj uvodnoj izjavi 18. Direktiva 2005/29 postavlja kao mjerilo prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike.

               33

               Postavlja se stoga najprije pitanje krši li trgovac, koji u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku nudi na prodaju samo računala koja su opremljena predinstaliranim računalnim programima, zahtjeve u pogledu profesionalne pažnje, budući da je ona definirana u članku 2. točki (h) Direktive 2005/29 kao standard posebne vještine i pažnje koja se u razumnoj mjeri očekuje u odnosu trgovca prema potrošačima, i to razmjerno s poštenom tržišnom praksom i/ili općem načelu dobre vjere u području aktivnosti trgovca.

               34

               Valja stoga provjeriti je li u postupanju trgovca prekršena poštena tržišna praksa i/ili opće načelo dobre vjere u području njegove aktivnosti, u konkretnom slučaju u području proizvodnje informatičke opreme namijenjene širokoj javnosti, s obzirom na legitimna očekivanja prosječnog potrošača.

               35

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev osobito proizlazi da prodaja računala koje je Sony opremio predinstaliranim računalnim programima odgovara očekivanjima, kako to proizlazi iz analize predmetnog tržišta, znatnog dijela potrošača koji daju prednost kupnji tako opremljenom računalu koji se može odmah koristiti od odvojene kupnje računala i računalnih programa. Nadalje, uvijek prema toj odluci, prije nego je kupio računalo o kojemu je riječ u glavnom postupku, V. Deroo‑Blanquart je bio, u svojstvu potrošača, pravilno informiran od strane Sonyjeva preprodavača o postojanju predinstaliranih računalnih programa na tom računalu i o posebnim karakteristikama svakog od tih programa. Naposljetku, nakon kupnje, prilikom prvog korištenja navedenog računala, Sony je ponudio V. Deroo‑Blanquartu mogućnost ili da prihvati Ugovor o licenciji za krajnjeg korisnika, kako bi mogao koristiti navedene programe, ili da ostvari poništenje prodaje.

               36

               U tom je pogledu Sud već precizirao da, osobito pravilnim informiranjem potrošača, zajednička ponuda različitih proizvoda ili usluga može udovoljiti zahtjevima poštenosti ustanovljenih Direktivom 2005/29 (vidjeti presudu od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, EU:C:2009:244, t. 66.).

               37

               U tom kontekstu valja navesti da okolnosti, poput onih navedenih u točki 35. ove presude, i to osobito pravilno informiranje potrošača te sukladnost zajedničke ponude s očekivanjima znatnog dijela potrošača kao i mogućnost koja je ponuđena potrošaču da prihvati sve elemente te ponude ili da ostvari poništenje prodaje, mogu udovoljiti zahtjevima poštene tržišne prakse ili općeg načela dobre vjere u području proizvodnje informatičke opreme namijenjene širokoj javnosti, s obzirom na to da je trgovac dokazao primjenu dužne pažnje prema potrošaču. Slijedom navedenog, na nacionalnom je sudu da te elemente uzme u obzir u okviru svoje sveobuhvatne ocjene svih okolnosti glavnog postupka s aspekta poštovanja zahtjeva u pogledu profesionalne pažnje.

               38

               Nakon toga, valja ispitati dovodi li ili može li dovesti poslovna praksa koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, a da pritom potrošač nije u mogućnosti dobiti isti model računala koje nije opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, do bitnog narušavanja gospodarskog ponašanja potrošača, odnosno, sukladno članku 2. točke (e) Direktive 2005/29, do bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.

               39

               U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi, kao što je već navedeno u točki 35. ove presude, da je potrošač bio, prije nego je izvršio kupnju, pravilno informiran da model računala o kojemu je riječ u glavnom postupku nije stavljen u promet bez predinstaliranih računalnih programa.

               40

               U odnosu na pojašnjenja koja su dana potrošaču, valja naglasiti da su, prije sklapanja ugovora, informacija koja se odnosi na uvjete ugovora i posljedice sklapanja navedenog ugovora od temeljne važnosti za potrošača. Naime, upravo na temelju te obavijesti potrošač donosi odluku o tome hoće li se ugovorno obvezati s poslovnim subjektom pristupajući uvjetima koje je ovaj prethodno sastavio (presuda od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 70.).

               41

               Stoga, u okviru ispitivanja drugog uvjeta iz članka 5. stavka 2. Direktive 2005/29, na nacionalnom je sudu da utvrdi je li – u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kada je potrošač, prije nego je izvršio kupnju, pravilno informiran da model računala koji je predmet prodaje nije stavljen u promet bez predinstaliranih računalnih programa i da je stoga načelno slobodan izabrati drugi model računala, računalo druge marke, usporedivih tehničkih karakteristika, koji se prodaje bez računalnih programa ili koji je povezan s drugim računalnim programima – bitno narušena potrošačeva sposobnost da donese informiranu odluku.

               42

               Imajući u vidu gornje navode, valja odgovoriti na drugo i treće pitanje tako da poslovna praksa koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, a da pritom potrošač nije u mogućnosti dobiti isti model računala koje nije opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, ne predstavlja, sama za sebe, nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka 5. stavka 2. Direktive 2005/29, osim ako se takvom praksom krše zahtjevi u pogledu profesionalne pažnje i ako ona bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača u odnosu na taj proizvod, što je na nacionalnom sudu da ocijeni, vodeći računa o posebnim okolnostima glavnog postupka.

         Prvo pitanje

               43

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita predstavlja li, u okviru zajedničke ponude koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, izostanak oznake cijene za svakog od tih računalnih programa zavaravajuću poslovnu praksu u smislu članka 5. stavka 4. točke (a) i članka 7. Direktive 2005/29.

               44

               Valja u tom pogledu podsjetiti da je člankom 5. stavkom 4. točkom (a) te direktive predviđeno da zavaravajuća poslovna praksa može biti u obliku zavaravajućih radnji u smislu članka 6. navedene direktive ili zavaravajućih izostavljanja u smislu članka 7. iste.

               45

               Stoga se, sukladno članku 7. stavku 1. Direktive 2005/29, poslovna praksa smatra zavaravajućom ako se u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostave bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji te se na taj način prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga se navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio. U članku 7. stavku 4. točki (c) te direktive navodi se da se smatra bitnom informacija o cijeni koja uključuje poreze.

               46

               Iz sadržaja potonje odredbe stoga proizlazi da se smatra bitnom informacijom cijena proizvoda koji se nudi na prodaju, tj. ukupna cijena proizvoda, a ne cijena svakog od njegovih elemenata. Iz toga proizlazi da ta odredba obvezuje trgovca da potrošaču navede ukupnu cijenu predmetnog proizvoda.

               47

               U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, V. Deroo‑Blanquart bio je obaviješten o ukupnoj cijeni svih dijelova računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima. Međutim, sud koji je uputio zahtjev traži odgovor na pitanje mogu li, u posebnom slučaju zajedničke ponude koja se odnosi na računalo i više predinstaliranih računalnih programa, cijene različitih elemenata koji čine jedinstvenu cjelinu koja je predmet takve ponude predstavljati bitne informacije.

               48

               U tom pogledu, neovisno o tome što informacija o elementima ukupne cijene nije sadržana među informacijama koje se prema članku 7. stavku 4. Direktive 2005/29 smatraju bitnima, valja naglasiti da, sukladno uvodnoj izjavi 14. te direktive, bitnu informaciju predstavlja ključna informacija koja je potrebna prosječnom potrošaču da bi donio informiranu odluku o transakciji.

               49

               Nadalje, iz članka 7. stavka 1. navedene direktive proizlazi da okolnost je li informacija bitna treba ocijeniti s obzirom na kontekst u kojemu se izvršava poslovna praksa i vodeći računa o svim njezinim obilježjima.

               50

               Međutim, u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, računalo, koje je predmet prodaje u glavnom postupku, nudilo se, u svakom slučaju, samo opremljeno s predinstaliranim računalnim programima. Imajući u vidu odgovor koji je dan na drugo i treće pitanje, takva poslovna praksa ne predstavlja, sama za sebe, nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka 5. stavka 2. Direktive 2005/29.

               51

               Slijedom toga, u odnosu na kontekst zajedničke ponude koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, izostanak oznake cijene za svakog od tih računalnih programa nije takve naravi da sprječava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama niti da ga navodi da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio. Stoga, cijena svakog od tih računalnih programa ne predstavlja bitnu informaciju u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2005/29.

               52

               S obzirom na gornje navode, valja odgovoriti na prvo pitanje tako da, u okviru zajedničke ponude koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, izostanak oznake cijene svakog od predinstaliranih računalnih programa ne predstavlja zavaravajuću poslovnu praksu u smislu članka 5. stavka 4. točke (a) i članka 7. Direktive 2005/29.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Poslovna praksa koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, a da pritom potrošač nije u mogućnosti dobiti isti model računala koje nije opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, ne predstavlja, sama za sebe, nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka 5. stavka 2. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”), osim ako se takvom praksom krše zahtjevi u pogledu profesionalne pažnje i ako ona bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača u odnosu na taj proizvod, što je na nacionalnom sudu da ocijeni, vodeći računa o posebnim okolnostima glavnog postupka.

                           2.

                           U okviru zajedničke ponude koja se sastoji od prodaje računala koje je opremljeno s predinstaliranim računalnim programima, izostanak oznake cijene svakog od predinstaliranih računalnih programa ne predstavlja zavaravajuću poslovnu praksu u smislu članka 5. stavka 4. točke (a) i članka 7. Direktive 2005/29.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. veljače 2017.#Giuseppe Morgese i dr. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije 2 STAR – Raniji figurativni žig Europske unije ONE STAR – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-568/15.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. listopada 2017.#X BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Zajednice – Članak 29. – Uvoz vozila – Određivanje carinske vrijednosti – Članak 78. – Revizija deklaracije – Članak 236. stavak 2. – Povrat uvozne carine – Rok od tri godine – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 145. stavci 2. i 3. – Opasnost od neispravnosti – Rok od dvanaest mjeseci – Valjanost.#Predmet C-661/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Zajednice – Članak 29. – Uvoz vozila – Određivanje carinske vrijednosti – Članak 78. – Revizija deklaracije – Članak 236. stavak 2. – Povrat uvozne carine – Rok od tri godine – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 145. stavci 2. i 3. – Opasnost od neispravnosti – Rok od dvanaest mjeseci – Valjanost”
      U predmetu C‑661/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 4. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 11. prosinca 2015., u postupku

         X BV

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za X BV, L. E. C. Kanters, E. H. Mennes i L. G. C. A. Pfennings,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt kao i M. Wasmeier i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se, s jedne strane, na tumačenje članka 29. stavaka 1. i 3. te članka 78. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice) kao i članka 145. stavka 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 444/2002 od 11. ožujka 2002. (SL 2002., L 68, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 184.; u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), i, s druge strane, na valjanost članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva X BV i Staatssecretarisa van Financiën (državni tajnik za financije, Nizozemska) o odbijanju potonjeg njegovih zahtjeva za povrat carina na vozila.

         Pravni okvir

               3

               Članak 29. Carinskog zakonika u stavcima 1. i 3. propisuje:
               „1.   Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da:

                        (a)

                        kupac nema ograničenja u raspolaganju robom ili uporabi robe, osim ograničenja koja:

                                 –

                                 su određena zakonom ili ih zahtijeva javna vlast u Zajednici,

                                 –

                                 ograničavaju zemljopisno područje gdje se roba može preprodati
                                 ili

                                 –

                                 ne utječu znatno na vrijednost robe;

                        (b)

                        prodaja ili cijena ne podliježu nekom uvjetu ili ograničenju čija se vrijednost ne može utvrditi s obzirom na robu koja se vrednuje;

                        (c)

                        nikakva naknada od naknadne preprodaje, raspolaganja robom ili uporabe robe od strane kupca neće biti izravno ili neizravno dostavljena prodavatelju, osim ako je moguće izvršiti odgovarajuće usklađenje s člankom 32.;
                        i

                        (d)

                        kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2.

                  […]

                        (a)

                        Cijena koja se stvarno plaća ili koju treba platiti jest ukupno učinjeno plaćanje ili plaćanje koje treba izvršiti kupac u korist prodavatelja za uvezenu robu i uključuje sva plaćanja koja je kao uvjet prodaje za uvezenu robu učinio ili će učiniti kupac prema prodavatelju ili trećoj osobi da bi se ispunila obveza prodavatelja. Plaćanje ne treba nužno biti u obliku prijenosa novca. Plaćanje se može obaviti i kreditnim pismom ili dogovorenim instrumentom plaćanja i može se obaviti izravno ili neizravno.

                        (b)

                        Radnje koje poduzima kupac o vlastitome trošku, uključujući i tržišne djelatnosti, osim onih za koje je u članku 32. predviđeno usklađenje, ne smatraju se neizravnim plaćanjem prodavatelju, čak i onda kad se može smatrati da su bile poduzete u korist prodavatelja ili u dogovoru s prodavateljem, i njihov se trošak ne dodaje stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni pri određivanju carinske vrijednosti uvezene robe.”

               4

               U skladu s člankom 78. istog zakonika:
               „1.   Carinska tijela mogu, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, izmijeniti deklaraciju nakon puštanja robe.
               2.   Carinska tijela mogu, nakon puštanja robe i radi utvrđivanja točnosti podataka navedenih u deklaraciji, provjeriti trgovačke isprave i podatke koji se odnose na uvozne ili izvozne radnje u vezi s tom robom ili naknadne trgovačke radnje u koje su te robe uključene. Takve provjere mogu se izvršiti u prostorijama deklaranta ili svake druge osobe koja je izravno ili neizravno poslovno uključena u navedene radnje ili u prostorijama bilo koje osobe koja posjeduje navedene isprave i podatke u poslovne svrhe. Tijela mogu također pregledati robu, ako je još uvijek dostupna.
               3.   Ako se revizijom deklaracije ili naknadnom provjerom utvrdi da su odredbe, koje uređuju određeni carinski postupak, bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, carinska tijela, u skladu s bilo kojim utvrđenim odredbama poduzimaju potrebne mjere da bi se slučaj, sukladno novim raspoloživim podacima, uredio.”

               5

               Članak 236. Carinskog zakonika glasi kako slijedi:
               „1.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen ili da je iznos uknjižen protivno članku 220. stavku 2.
               Uvozne ili izvozne carine otpuštaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku knjiženja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen ili da je iznos uknjižen protivno članku 220. stavku 2.
               Povrat ili otpust ne odobrava se kad su činjenice koje su dovele do plaćanja ili knjiženja iznosa koji nije zakonski utemeljen rezultat prijevarnog postupanja određene osobe.
               2.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se ili otpuštaju nakon podnošenja zahtjeva carinarnici u roku od tri godine od dana kad je o iznosu tih carina obaviješten dužnik.
               Rok će se produljiti ako osoba pruži dokaz da je bila spriječena podnijeti zahtjev u navedenom roku zbog nepredviđenih okolnosti ili više sile.
               Ako sama carinska tijela u ovom roku otkriju postojanje jedne od nepravilnosti iz stavka 1. podstavaka prvog i drugog, ona vraćaju ili opraštaju dug po službenoj dužnosti.”

               6

               Članak 238. stavci 1. i 4. navedenog zakonika propisuje:
               „1.   Uvozne carine vraćaju se ili otpuštaju do iznosa za koji se dokaže da je iznos tih carina knjižen za robu koja je puštena u odgovarajući carinski postupak, a uvoznik je vratio robu zbog toga što je […] imala nedostatke ili nije odgovarala uvjetima utvrđenim ugovorom temeljem kojeg je roba uvezena, […]
               […]
               4.   Uvozne carine vraćaju se ili otpuštaju iz razloga navedenih u stavku 1. ako se podnese zahtjev nadležnoj carinarnici u roku od 12 mjeseci od dana kad je o iznosu tih carina obaviješten dužnik.
               […]”

               7

               Članak 145. Provedbene uredbe propisuje:
               „[…]
               2.   Nakon puštanja robe u slobodni promet, prilagodba cijene koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti izvršena od strane prodavača u korist kupca može se uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti u skladu s člankom 29. Zakonika ako se na zadovoljstvo carinskih tijela uspije dokazati da:

                        (a)

                        je roba bila neispravna u trenutku utvrđenom u članku 67. Zakonika;

                        (b)

                        je prodavač izvršio prilagodbu cijene u provođenju obveze jamstva predviđene kupoprodajnim ugovorom koji je sklopljen prije puštanja robe u slobodni promet;

                        (c)

                        neispravnost robe nije već uzeta u obzir u odgovarajućem prodajnom ugovoru.

                  3.   Cijena koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti za tu robu, prilagođena u skladu sa stavkom 2., može se uzeti u obzir samo ako je ta prilagodba izvršena u roku od 12 mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Društvo X kupuje automobile od proizvođača sa sjedištem u Japanu te ih pušta u slobodni promet na području Europske unije. To društvo automobile prodaje koncesionarima koji ih preprodaju krajnjim korisnicima.

               9

               U kolovozu 2007. društvo X pustilo je u slobodni promet osobne automobile tipa A (u daljnjem tekstu: automobili tipa A) i osobne automobile tipa D (u daljnjem tekstu: automobili tipa D). U ožujku 2008. društvo X pustilo je u slobodni promet osobne automobile tipa C (u daljnjem tekstu: automobili tipa C). Carinska vrijednost tih triju tipova vozila je u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika utvrđena na temelju kupovne cijene koju je društvo X platilo proizvođaču. Društvo X platilo je carinu koju je utvrdio Inspecteur van de Belastingdienst/Douane (porezni inspektor, Nizozemska; u daljnjem tekstu: inspektor).

               10

               Nakon puštanja u slobodni promet automobila tipa A, proizvođač je zatražio od društva X da pozove sve vlasnike automobila tog tipa da dogovore sastanak s koncesionarom kako bi im se besplatno zamijenila spojka upravljača. Društvo X koncesionarima je vratilo troškove te zamjene. Proizvođač je potom vratio te troškove društvu X na temelju obveze jamstva iz prodajnog ugovora koji je sklopio s tim društvom. Do tog povrata došlo je u roku od dvanaest mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju automobila tipa A u slobodni promet.

               11

               Nakon puštanja u slobodni promet automobila tipa D i tipa C, ta su vozila imala nedostatke na, redom, šarkama vrata i gumenim brtvama. Dotični su koncesionari popravili te nedostatke 2010. na temelju jamstva koje dodjeljuju. Društvo X je, ponovno, vratilo troškove tih popravaka koncesionarima, na temelju obveze jamstva iz prodajnog ugovora koji je s njima sklopilo. Proizvođač je zatim vratio te troškove društvu X na temelju obveze jamstva koja proizlazi iz prodajnog ugovora koji je sklopio s tim društvom.

               12

               Dopisom od 10. svibnja 2010. društvo X je na temelju članka 236. Carinskog zakonika zahtijevalo djelomičan povrat carine koju je platilo za automobile tipa A, C i D. Zahtjev se temeljio na činjenici da se carinska vrijednost svakog predmetnog automobila a posteriori pokazala nižom od prvobitne carinske vrijednosti. Prema mišljenju društva X, razlika između prvobitne carinske vrijednosti i stvarne carinske vrijednosti odgovarala je iznosu naknade koji je to društvo isplatilo proizvođaču za svako vozilo.

               13

               Inspektor je smatrao da se taj zahtjev odnosi na prilagodbu cijene, koja je za predmetne automobile uistinu plaćena, izvršenu od strane proizvođača u korist društva X, u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe. Međutim, odbio je taj zahtjev u pogledu automobila tipa A jer oni nisu bili „neispravni” u smislu navedene odredbe. Inspektor je odbio i zahtjev za povrat carine u pogledu automobila tipova D i C jer je istekao rok od 12 mjeseci nakon datuma primitka uvozne deklaracije u kojem prodavatelj mora izvršiti isplatu kupcu, a koji je predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe.

               14

               Rechtbank Noord‑Holland (Regionalni sud Noord‑Holland, Nizozemska), pred kojim je vođen prvostupanjski postupak, odbio je tužbu društva X protiv inspektorovih odluka o odbijanju. Taj je sud, među ostalim, presudio da društvo X nije dokazalo da su na datum primitka uvozne deklaracije automobili tipa A bili neispravni u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe jer, prema mišljenju tog suda, da bi se primijenila ta odredba, nije dovoljno dokazati „opasnost ili mogućnost da postoji nedostatak”.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev i koji odlučuje u žalbenom postupku, kao prvo, pita koji je točan doseg članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe u pogledu automobila tipa A. Taj sud u tom pogledu ističe da prodavateljev povrat troškova zamjene spojke upravljača odgovara smanjenju kupovne cijene tih automobila nakon njihova uvoza te da to smanjenje proizlazi iz zaključka da su ti automobili imali grešku u proizvodnji tako da je postojala opasnost da spojka postane neispravna pri uporabi. Proizvođač je, zbog predostrožnosti, zamijenio tu spojku za sva predmetna vozila.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev navodi, u skladu s inspektorovim mišljenjem i pozivajući se na Zbornik tekstova o carinskoj vrijednosti, da se članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe isključivo može odnositi na slučajeve u kojima je a posteriori utvrđeno da je na datum primitka deklaracije o puštanju u slobodni promet roba uistinu bila neispravna. Taj sud, međutim, smatra i da se tu odredbu može šire tumačiti te da se odnosi i na slučaj kada je na datum primitka navedene deklaracije utvrđeno da postoji opasnost povezana s proizvodnjom da će uvezena roba uistinu postati neispravna.

               17

               Ako bi Sud presudio da se članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe ne primjenjuje na ovaj slučaj, sud koji je uputio zahtjev pita treba li na temelju članka 29. stavaka 1. i 3. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člankom 78., s obzirom na presudu od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167), smanjenje prvotno ugovorene cijene koje je proizvođač odobrio društvu X smatrati smanjenjem carinske vrijednosti automobila tipa A. Naime, ako bi se nakon uvoza robe utvrdilo da na dan tog uvoza postoji opasnost da predmetna roba postane neispravna prije isteka roka jamstva, tako da bi bila neupotrebljiva, to bi imalo negativne posljedice na njezinu ekonomsku vrijednost te stoga na carinsku vrijednost.

               18

               Kao drugo, kad je riječ o automobilima tipova C i D, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o valjanosti roka od dvanaest mjeseci predviđenog člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe.

               19

               Taj sud u ovom slučaju ističe da je proizvođač društvu X vratio troškove popravka pokvarenih dijelova automobila tih dvaju tipova na temelju ugovorne obveze jamstva, što treba smatrati prilagodbom cijene koja je plaćena za automobile o kojima je riječ. Međutim, tu se prilagodbu ne može uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti zato što nije izvršena u roku od dvanaest mjeseci, predviđenom tim člankom 145. stavkom 3.

               20

               On naglašava da razlozi za određivanje tog roka ne proizlaze jasno iz uvodnih izjava Provedbene uredbe. U tom se pogledu poziva na presudu od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167), u skladu s kojom je Sud presudio da je članak 29. stavci 1. i 3. temelj za povrat ili otpust carine. Stoga sud koji je uputio zahtjev pita je li rok od dvanaest mjeseci predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člankom 78., s obzirom na to da tim odredbama nije predviđen rok za usklađivanja carinske vrijednosti nakon prilagodbe cijene, te s člankom 236. tog zakonika s obzirom na to da je njime predviđen rok od tri godine za podnošenje zahtjevâ za povrat carine.

               21

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 a)

                                 Treba li članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe u vezi s člankom 29. stavcima 1. i 3. Carinskog zakonika tumačiti na način da se pravilom koje je njime predviđeno također obuhvaća slučaj u kojem je utvrđeno da je na datum primitka deklaracije za robu postojala opasnost, povezana s proizvodnjom, da će sastavni dio robe pri uporabi postati neispravan i u kojem prodavatelj u tom pogledu, u okviru izvršavanja ugovorne obveze jamstva u odnosu na kupca, odobrava smanjenje cijene u obliku povrata troškova koji su nastali kupcu za preinake na robi kako bi se izbjegla navedena opasnost?

                                 b)

                                 Ako pravilo iz članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe ne vrijedi u slučaju iz točke a), omogućuje li sam članak 29. stavci 1. i 3. Carinskog zakonika u vezi s člankom 78. [tog] zakonika smanjenje deklarirane carinske vrijednosti nakon odobrenja smanjenja cijene navedenog u točki a)?

                        2.

                        Protivi li se uvjet iz članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe za izmjenu carinske vrijednosti koja se njime predviđa, prema kojem se prilagodba cijene, koja je za robu uistinu plaćena ili koja se mora platiti, mora izvršiti u roku od dvanaest mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet, člancima 78. i 236. Carinskog zakonika u vezi s člankom 29. [tog] zakonika?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem točkom a) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe u vezi s člankom 29. stavcima 1. i 3. Carinskog zakonika tumačiti na način da je njime obuhvaćena situacija, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je utvrđeno da na datum primitka deklaracije o puštanju u slobodni promet robe postoji opasnost, povezana s proizvodnjom, da će ta roba pri uporabi postati neispravna i u kojoj prodavatelj u tom pogledu, u okviru izvršavanja ugovorne obveze jamstva u odnosu na kupca, odobrava smanjenje cijene u obliku povrata troškova koji su nastali kupcu za preinake na robi kako bi se izbjegla navedena opasnost.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev osobito pita koji je doseg „neispravnosti” koju uvezena roba mora imati, u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, kako bi se prilagodba cijene koja je uistinu plaćena za tu robu izvršena od strane prodavatelja mogla uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika.

               24

               Odmah treba pojasniti da je nesporno da je za automobile tipa A, zbog njihove proizvodnje, postojala opasnost od neispravnosti njihove spojke upravljača.

               25

               Valja navesti da Provedbenom uredbom nije definiran pojam neispravne robe i da se potonjom radi utvrđenja značenja i dosega tog pojma ne upućuje na pravo država članica.

               26

               U tim okolnostima, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kako bi se osigurala ujednačena primjena prava Unije i poštovalo načelo jednakosti, navedeni pojam treba tumačiti autonomno i ujednačeno u čitavoj Uniji (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 34. i navedenu sudsku praksu i od 3. rujna 2014., Deckmyn i Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, t. 14.).

               27

               Stoga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, značenje i doseg pojma „neispravne robe” treba utvrditi u skladu s njegovim uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, vodeći pritom računa o kontekstu u kojem se on koristi i ciljevima koji se žele postići propisima čiji je sastavni dio (presude od 22. prosinca 2008., Wallentin‑Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 17. i od 22. studenoga 2012., Probst,C‑119/12, EU:C:2012:748, t. 20.).

               28

               U njegovom uobičajenom smislu u svakodnevnom jeziku pojmom „neispravne robe” označava se, kao što je napomenula Europska komisija, sva roba koja nema svojstva koja se s pravom mogu očekivati, uzimajući u obzir narav te robe i sve relevantne okolnosti. Stoga se izrazom „neispravna” označava roba koja nema potrebna svojstva ili koja je nedovoljne kvalitete.

               29

               Ta definicija uostalom odgovara definiciji neispravnog proizvoda koja je predviđena u članku 6. stavku 1. Direktive Vijeća 85/374/EEZ od 25. srpnja 1985. o približavanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode (SL 1985., L 210, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 3.). U skladu s tom odredbom, proizvod je neispravan kad ne pruža sigurnost koju osoba ima pravo očekivati, s obzirom na sve okolnosti, uključujući predstavljanje proizvoda, uporabu proizvoda, tj. način na koji bi bilo razumno očekivati da bi se proizvod mogao koristiti kao i vrijeme kada je proizvod stavljen na tržište.

               30

               U okolnostima glavnog predmeta, s obzirom na narav predmetne robe, tj., automobila, i predmetnog dijela, tj., spojke upravljača, opravdano je i razumno zahtijevati viši stupanj sigurnosti, s obzirom na velike opasnosti povezane s njezinom uporabom za fizički integritet i život vozačâ, putnikâ i trećih osoba, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg mišljenja. Taj zahtjev sigurnosti nije ispunjen ako postoji opasnost, povezana s proizvodnjom, od neispravnosti spojke upravljača tako da navedena roba nema svojstva koja se od nje s pravom mogu očekivati i da ju stoga treba smatrati neispravnom.

               31

               U takvim okolnostima, opasnost od neispravnosti, povezane s proizvodnjom robe kao što su automobili, podrazumijeva da je ta roba „neispravna” u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe otkad je proizvedena i stoga, a fortiori, od trenutka njezina uvoza na područje Unije.

               32

               To tumačenje „neispravnosti”, u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, potvrđuju ciljevi kao i kontekst u koji se ta odredba uklapa.

               33

               Naime, u odnosu na cilj koji se želi postići, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da propisi Unije koji se odnose na carinske procjene imaju za cilj uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti (presuda od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 36. i navedena sudska praksa).

               34

               Kad je riječ o kontekstu u koji se uklapa članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe, treba podsjetiti da se tom odredbom pojašnjava opće pravilo utvrđeno člankom 29. Carinskog zakonika (presuda od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland, C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 27.).

               35

               Na temelju tog članka 29. carinsku vrijednost uvezene robe čini njezina transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije, uz iznimku usklađivanja, tamo gdje je potrebno, s člancima 32. i 33. istog zakonika.

               36

               U tom je pogledu Sud pojasnio da, ako stvarno plaćena ili plativa cijena za robu predstavlja, kao opće pravilo, temelj izračuna carinske vrijednosti, tada je cijena podatak koji eventualno valja uskladiti gdje je to potrebno kako bi se spriječilo da se odredi arbitrarna ili fiktivna carinska vrijednost (presuda od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 39. i navedena sudska praksa).

               37

               Naime, carinska vrijednost mora odražavati stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe i voditi računa o svim sastavnim dijelovima te robe koji imaju ekonomsku vrijednost (presuda od 15. srpnja 2010., Gaston Schul, C‑354/09, EU:C:2010:439, t. 29. i navedena sudska praksa).

               38

               Međutim, postojanjem opasnosti, povezane s proizvodnjom, da roba, kao takva i bez obzira na ostvarenje te opasnosti, bude neispravna prilikom uporabe umanjuje se njezina ekonomska vrijednost, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja.

               39

               Komentar br. 2 iz Zbornika tekstova o carinskoj vrijednosti, na koji se poziva sud koji je uputio zahtjev, ne može dovesti u pitanje zaključak iz točke 31. ove presude, budući da se, usto što je pravno neobvezujući, situacija na koju se taj komentar odnosi razlikuje od one o kojoj je riječ u glavnom predmetu u kojoj postoji opasnost, povezana s proizvodnjom, da sva vozila uistinu postanu neispravna pri uporabi, koja zahtijeva zamjenu spojke upravljača za sva predmetna vozila.

               40

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje točku a) treba odgovoriti tako da članak 145. stavak 2. Provedbene uredbe u vezi s člankom 29. stavcima 1. i 3. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da je njime obuhvaćena situacija, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je utvrđeno da na datum primitka deklaracije o puštanju u slobodni promet robe postoji opasnost, povezana s proizvodnjom, da će ta roba pri uporabi postati neispravna i u kojoj prodavatelj u tom pogledu, u okviru izvršavanja ugovorne obveze jamstva u odnosu na kupca, odobrava smanjenje cijene u obliku povrata troškova koji su nastali kupcu za preinake na robi kako bi se izbjegla navedena opasnost.

               41

               Iz toga slijedi da nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje točku b), koje je sud koji je uputio zahtjev postavio podredno.

         Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 145. stavak 3. Provedbene uredbe, time što predviđa rok od dvanaest mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet, u kojem se prilagodba cijene koja je za robu uistinu plaćena ili koja se mora platiti mora izvršiti, nevaljan s obzirom na članak 29. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člancima 78. i 236..

               43

               Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju u pogledu sukladnosti članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe s Carinskim zakonikom s obzirom na to da ako usklađivanje carinske vrijednosti uvezene robe proizlazi iz prilagodbe cijene na temelju članka 145. stavka 2. te uredbe, to bi prouzročilo skraćivanje roka od tri godine predviđenog člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika, u kojem se može podnijeti zahtjev za povrat carine.

               44

               Treba istaknuti da je Provedbena uredba donesena na temelju članka 247. Carinskog zakonika, kako je izmijenjen Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000. (SL 2000., L 311, str. 17.), kojom je preuzeta odredba u biti istovjetna članku 249. tog zakonika. Navedeni članak 247. dovoljna je osnova za ovlašćivanje Komisije za donošenje provedbenih pravila tog zakonika (vidjeti u tom smislu presude od 11. studenoga 1999., Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, t. 35. i od 8. ožujka 2007., Thomson i Vestel France, C‑447/05 i C‑448/05, EU:C:2007:151, t. 23.).

               45

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je Komisija ovlaštena donositi sve provedbene mjere koje su potrebne ili korisne za provedbu osnovnog propisa, ako nisu protivne njemu ili provedbenoj uredbi Vijeća Europske unije (vidjeti osobito presudu od 11. studenoga 1999., Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, t. 36. i navedenu sudsku praksu). Komisija u tom pogledu raspolaže stanovitom marginom prosudbe (vidjeti u tom smislu presude od 8. ožujka 2007., Thomson i Vestel France, C‑447/05 i C‑448/05, EU:C:2007:151, t. 25. i od 13. prosinca 2007., Asda Stores,C‑372/06, EU:C:2007:787, t. 45.).

               46

               U ovom slučaju, kad je riječ o potrebnoj ili korisnoj naravi roka od dvanaest mjeseci predviđenog člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe, treba istaknuti da se ipak ne mogu prihvatiti argumenti koje je s tim u vezi iznijela Komisija.

               47

               Naime, kao prvo, Komisija smatra da je navedeni rok koristan, štoviše potreban, za provedbu članka 29. Carinskog zakonika jer se njime omogućuje suzbijanje opasnosti od pogreške ili prijevare prilikom primjene članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, s obzirom na teškoće u određivanju u kojem je trenutku nedostatak utvrđen.

               48

               S tim u vezi treba utvrditi da je prvom materijalnom pretpostavkom iz te odredbe predviđeno da se na zadovoljstvo carinskih tijela mora uspjeti dokazati da je roba bila neispravna u trenutku primitka deklaracije o njezinu puštanju u slobodni promet.

               49

               U tim okolnostima, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja, nije potrebno, čak ni korisno, podrediti prilagodbu carinske vrijednosti dodatnom zahtjevu prema kojem se prilagodba cijene mora izvršiti u roku od dvanaest mjeseci od datuma primitka deklaracije o puštanju u slobodni promet.

               50

               Kao drugo, Komisija se poziva na potrebu da se zajamči pravna sigurnost i ujednačena primjena članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe.

               51

               S tim u vezi treba istaknuti da se u skladu s člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika uvozne ili izvozne carine vraćaju ili otpuštaju nakon podnošenja zahtjeva carinarnici u roku od tri godine od dana kad je o iznosu tih carina obaviješten dužnik. Drugim riječima, ako dužnik ima pravo na povrat nakon usklađivanja carinske vrijednosti robe koju je uvezao na temelju članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, taj će se povrat izvršiti samo ako je zahtjev podnesen u roku od tri godine predviđenom člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika, i to na jednak način kao i bilo koji drugi zahtjev podnesen na temelju tog članka 236.

               52

               Stoga je teško zamisliti zbog čega taj rok, u slučaju zahtjeva za povrat koji se temelji na neispravnosti robe u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, ne bi osigurao odgovarajući stupanj pravne sigurnosti i ujednačenosti u korist carinske uprave država članica, poput zahtjeva za povrat koji se temelje na drugom razlogu i koji su podneseni na temelju članka 236. Carinskog zakonika.

               53

               Kao treće, ne može se prihvatiti argument koji se temelji na usklađivanju roka utvrđenog u članku 145. stavku 3. Provedbene uredbe s jednako dugim rokom predviđenim člankom 238. stavkom 4. Carinskog zakonika.

               54

               Naime, članak 238. stavak 4. Carinskog zakonika uređuje situaciju koja se razlikuje od one iz članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe jer se odnosi na povrat ili otpust uvoznih carina kad uvoznik vrati robu zato što je imala nedostatke ili nije odgovarala uvjetima utvrđenim ugovorom. Za razliku od toga, kupac iz članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe ne zna za postojanje nedostatka koji utječe na robu u trenutku uvoza.

               55

               Iz toga slijedi da rok od dvanaest mjeseci predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe nije potreban ni koristan za provedbu Carinskog zakonika.

               56

               U svakom slučaju, kad je riječ o sukladnosti članka 145. stavka 3. Provedbene uredbe s Carinskim zakonikom, treba utvrditi da je ta odredba protivna članku 29. tog zakonika u vezi s njegovim člankom 78. i člankom 236. stavkom 2..

               57

               Naime, treba podsjetiti, kao što proizlazi iz točaka 34. i 35. ove presude, da je člankom 29. utvrđeno opće pravilo u skladu s kojim carinska vrijednost uvezene robe mora odgovarati njezinoj transakcijskoj vrijednosti, odnosno, stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni za robu, te da je to opće pravilo pojašnjeno u članku 145. stavku 2. Provedbene uredbe.

               58

               Iz presude od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 36.), proizlazi da se članak 145. stavci 2. i 3. Provedbene uredbe, kako je uveden Uredbom br. 444/2002, ne primjenjuje na slučajeve nastale prije stupanja na snagu potonje uredbe zbog toga što bi tom odredbom bila dovedena u pitanje legitimna očekivanja dotičnih gospodarskih subjekata. Sud je smatrao da je to vrijedilo zato što su nadležna carinska tijela primjenjivala opći rok od tri godine predviđen člankom 236. stavkom 2. Carinskog zakonika u slučaju prilagodbe transakcijske vrijednosti robe nakon uvoza zbog njezine neispravnosti, a radi određivanja njezine carinske vrijednosti.

               59

               Člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe propisano je da se prilagodba cijene u skladu sa stavkom 2. može uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti samo ako je ona izvršena u roku od dvanaest mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet. Stoga, ako do takve prilagodbe cijene dođe nakon isteka roka od dvanaest mjeseci, predviđenog u tom članku 145. stavku 3., carinska vrijednost uvezene robe neće odgovarati njezinoj transakcijskoj vrijednosti u smislu članka 29. Carinskog zakonika te ju se više neće moći uskladiti.

               60

               Iz toga slijedi da, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 60. svojeg mišljenja, članak 145. stavak 3. Provedbene uredbe, uz povredu članka 29. Carinskog zakonika, dovodi do određivanja carinske vrijednosti koja ne odgovara transakcijskoj vrijednosti robe, kako je prilagođena nakon njezina uvoza.

               61

               Treba podsjetiti i da je na temelju članka 78. Carinskog zakonika carinskim tijelima dopušteno na zahtjev deklaranta izmijeniti carinsku deklaraciju nakon puštanja robe i, ovisno o slučaju, vratiti preplaćeni iznos ako uvozna carina koju je deklarant platio u trenutku plaćanja prelazi onu koja je propisana zakonom. Taj se povrat može izvršiti na temelju članka 236. Carinskog zakonika ako se ispune pretpostavke propisane tom odredbom, tj., među ostalim, poštovanje roka u načelu od tri godine koji je predviđen za podnošenje zahtjeva za povrat (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2005., Overland Footwear, C‑468/03, EU:C:2005:624, t. 53. i 54.).

               62

               Sud je s tim u vezi presudio da se članak 78. Carinskog zakonika primjenjuje na moguće izmjene podataka uzete u obzir za određivanje carinske vrijednosti i, posljedično, uvozne carine. Stoga, izmjena carinske vrijednosti zbog „neispravnosti” uvezene robe, u smislu članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, može se izvršiti revizijom carinske deklaracije na temelju članka 78. Carinskog zakonika.

               63

               Iz toga slijedi, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 62. svojeg mišljenja, da na temelju članka 29. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člankom 78. i člankom 236. stavkom 2., dužnik može dobiti povrat uvozne carine, razmjerno smanjenju carinske vrijednosti zbog primjene članka 145. stavka 2. Provedbene uredbe, sve do isteka roka od tri godine od datuma od kojeg je obaviješten o tom iznosu carine.

               64

               Međutim, člankom 145. stavkom 3. te uredbe ta je mogućnost sužena na rok od dvanaest mjeseci s obzirom na to da se izmjena carinske vrijednosti zbog primjene članka 145. stavka 2. navedene uredbe može uzeti u obzir samo ako je prilagodba cijene izvršena u roku od dvanaest mjeseci.

               65

               Posljedično, članak 145. stavak 3. Provedbene uredbe protivan je članku 29. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člankom 78. i člankom 236. stavkom 2..

               66

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje treba odgovoriti tako da je nevaljan članak 145. stavak 3. Provedbene uredbe, time što predviđa rok od dvanaest mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet, u kojem se prilagodba cijene koja je za robu uistinu plaćena ili koja se mora platiti mora izvršiti.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 145. stavak 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 444/2002 od 11. ožujka 2002., u vezi s člankom 29. stavcima 1. i 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, treba tumačiti na način da je njime obuhvaćena situacija, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je utvrđeno da na datum primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet robe postoji opasnost, povezana s proizvodnjom, da će ta roba pri uporabi postati neispravna i u kojoj prodavatelj u tom pogledu, u okviru izvršavanja ugovorne obveze jamstva u odnosu na kupca, odobrava smanjenje cijene u obliku povrata troškova koji su nastali kupcu za preinake na robi kako bi se izbjegla navedena opasnost.

                           2.

                           Članak 145. stavak 3. Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 444/2002, time što predviđa rok od dvanaest mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet, u kojem se prilagodba cijene koja je za robu uistinu plaćena ili koja se mora platiti mora izvršiti, nevaljan je.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 7. listopada 2015.#Sonova Holding AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Verbalni žig Zajednice FLEX – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) i članak 7. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-187/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 28. travnja 2010.#Oxley Threads Ltd protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-448/05.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 24. rujna 2015.#Toni Klement protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak opoziva – Trodimenzionalni žig Zajednice – Oblik pećnice – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1. točka (a) i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Narav uporabe žiga – Oblik koji se razlikuje po elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter.#Predmet T-211/14.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 12. svibnja 2015.#Anatoly Ternavsky protiv Vijeća Europske unije.#Predmet T-163/12.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#Lubrizol France SAS protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička carinska tarifa – Propisi o suspenziji autonomnih carina zajedničke carinske tarife za određene poljoprivredne i industrijske proizvode – Prigovor protiv postojećih suspenzija – Jednakovrijednost proizvoda – Postupak rješavanja prigovorâ.#Predmet T-191/14.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. veljače 2017.#Unilever NV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Fair & Lovely – Raniji nacionalni verbalni žigovi i žigovi Beneluxa FAIR & LOVELY – Odluka o žalbi – Članak 64. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravo na saslušanje – Članak 75. druga rečenica Uredbe br. 207/2009 – Suspenzija upravnog postupka – Pravilo 20. stavak 7. točka (c) i pravilo 50. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 2868/95 – Legitimna očekivanja – Zlouporaba ovlasti – Očite pogreške u ocjeni.#Predmet T-811/14.