title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 21. lipnja 2017.#M/S. Indeutsch International protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije koji prikazuje ponavljajuće krivulje između dviju usporednih crta – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Ispitivanje žiga kako je registriran.#Predmet T-20/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)
      21. lipnja 2017. (
            1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Figurativni žig Europske unije koji prikazuje ponavljajuće krivulje između dviju usporednih crta — Razlikovni karakter — Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Ispitivanje žiga kako je registriran“
      U predmetu T‑20/16,

         M/S. Indeutsch International, sa sjedištem u Noidi (Indija), koji su u početku zastupali D. Stone, D. Meale, A. Dykes, solicitors, i S. Malynicz, QC, zatim D. Stone i S. Malynicz te naposljetku D. Stone, S. Malynicz i M. Siddiqui, solicitor,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa D. Gája, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Crafts Americana Group, Inc., sa sjedištem u Vancouveru, Washington (Sjedinjene Američke Države), koji zastupaju J. Fish i V. Leitch, solicitors, i A. Bryson, barrister,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 5. studenoga 2015. (predmet R 1814/2014‑1) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između društava Crafts Americana Group i M/S. Indeutsch International,
      OPĆI SUD (peto vijeće)
      u sastavu: D. Gratsias (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i I. Ulloa Rubio, suci,
      tajnik: I. Dragan, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 21. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor EUIPO‑a na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 4. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 12. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir pitanje Općeg suda upućeno strankama pisanim putem,
      nakon rasprave održane 12. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir rješenje od 2. veljače 2017. o ponovnom otvaranju usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj M/S. Indeutsch International podnio je 15. veljače 2010. prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju jest sljedeći figurativni znak:

               3

               Taj je znak popraćen sljedećim opisom:
               „Žig se sastoji od ponavljanja geometrijskog uzorka.”

               4

               Registracija tog žiga zatražena je za „igle za pletenje” i „igle za kačkanje” iz razreda 26. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen.

               5

               Žig o kojem je riječ registriran je 10. kolovoza 2010.

               6

               Intervenijent, Crafts Americana Group, podnio je EUIPO‑u 9. siječnja 2013. zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (a) i (b) te uredbe.

               7

               Odjel za poništaje odbio je odlukom od 7. svibnja 2014. zahtjev za proglašavanje žiga ništavim. Konkretno, Odjel za poništaje smatrao je da je grafički prikaz osporavanog žiga jasan, precizan, samodostatan, lako dostupan, razumljiv, trajan i objektivan, tako da ispunjava uvjete iz članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009. Nadalje, glede primjene članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, Odjel za poništaje smatrao je da osporavani žig ima razlikovni karakter. S tim u svezi, Odjel za poništaje istaknuo je da odnosni žig nije trodimenzionalni žig i ne prikazuje izgled proizvoda obuhvaćenih svojom registracijom.

               8

               Intervenijent je 14. srpnja 2014. podnio žalbu EUIPO‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke Odjela za poništaje.

               9

               Odlukom od 5. studenoga 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) žalbeno vijeće poništilo je odluku Odjela za poništaje s obrazloženjem da osporavani žig nema razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               10

               Konkretno, žalbeno je vijeće smatralo da osporavani žig, na koji je njegov nositelj upućivao kao na „žig s ponavljajućim krivuljama”, prikazuje motiv koji je smješten na dijelu proizvodâ ili koji pokriva cijelu njihovu površinu. Na temelju tog zaključka žalbeno je vijeće uzelo u obzir fotografije i uzorke proizvoda koje je tužitelj stavljao na tržište u trenutku podnošenja prijave žiga kako bi utvrdilo njegove bitne značajke. U tom kontekstu žalbeno je vijeće ocijenilo da će zbog ukrasnog izgleda osporavanog žiga relevantna javnost, koja se sastoji od prosječnih potrošača igala za pletenje i igala za kačkanje, percipirati navedeni žig kao ukras tih proizvoda. Prema mišljenju žalbenog vijeća, relevantna javnost naviknuta je na praksu proizvođača koja se sastoji od ukrašavanja proizvoda obuhvaćenih osporavanim žigom, tako da će percipirati potonji, kako je primijenjen na površini odnosnih proizvoda, kao inačicu ukrasa prisutnih na tržištu, od kojih se ne udaljuje znatno. Podredno, žalbeno je vijeće ocijenilo da će navedena javnost percipirati taj žig kao da ima izgled teksture drveta, što je materijal za proizvodnju odnosnih proizvoda, a ne kao naznaku trgovačkog podrijetla. Iz toga proizlazi da osporavani žig nema razlikovni karakter koji zahtijeva članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 za ispunjenje funkcije žiga.

               11

               U tom kontekstu žalbeno je vijeće poništilo odluku Odjela za poništaje a da nije ispitalo ulazi li to pitanje u okvir članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009. Nadalje, budući da je tužitelj pred Odjelom za poništaje tvrdio da je osporavani žig u svakom slučaju uporabom stekao razlikovni karakter, u skladu s člankom 7. stavkom 3. te uredbe, žalbeno je vijeće vratilo predmet Odjelu za poništaje kako bi potonji odlučio o tom pitanju.

         Zahtjevi stranaka

               12

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               13

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               14

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe pet tužbenih razloga, koji se temelje, u biti, na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Konkretno, prvi tužbeni razlog temelji se na tome da se osporavani žig bitno udaljava od praksi koje prevladavaju u sektoru u koji spadaju proizvodi obuhvaćeni prijavom. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi pravila kojima se uređuje teret dokazivanja. Treći tužbeni razlog temelji se na pogrešnoj ocjeni u svezi s ukrasnom naravi osporavanog žiga. Četvrti tužbeni razlog temelji se na pogreškama glede izgleda osporavanog žiga, a, naposljetku, peti tužbeni razlog temelji na pogrešci glede toga kako relevantna javnost percipira osporavani žig.

               15

               Preciznije, kao prvo, tužitelj tvrdi da, kao što proizlazi iz dokaza koje žalbeno vijeće ima na raspolaganju, proizvodi obuhvaćeni prijavom žiga uobičajeno nemaju uzorke koji se prikazuju na njihovoj površini, tako da je žalbeno vijeće pogriješilo smatrajući da su uzorci koje prikazuje osporavani žig, koji proizlaze iz složene metode izrade, inačice uobičajenih vanjskih aspekata navedenih proizvoda.
               Kao drugo, budući da, na temelju dokaza koje je podnio tužitelj, osporavani žig nema razlikovni karakter, žalbeno je vijeće povrijedilo pravilo kojim se uređuje teret dokazivanja u tom području. Kao treće, tužitelj tvrdi da, u nedostatku ustaljene prakse ukrašavanja proizvoda obuhvaćenih osporavanim žigom, relevantna javnost percipira uzorke koje potonji prikazuje kao oznake trgovačkog podrijetla. Kao četvrto, žalbeno je vijeće počinilo pogrešku smatrajući da uzorak od kojeg se sastoji osporavani žig prikazuje teksturu drveta, jer potonji imaju asimetričan i nepravilan izgled, za razliku od odnosnog uzorka, koji se percipira kao umjetni. Naposljetku, kao peto, tužitelj tvrdi da će na prosječnog potrošača, posebice onoga neupućenog u pletenje koji čini relevantnu javnost, uzorak koji prikazuje osporavani žig ostaviti dojam tako da će na njega gledati kao na oznaku trgovačkog podrijetla igala za pletenje i igala za kačkanje.

         Uvodna očitovanja

               16

               Ovaj se spor odnosi na pitanje ima li osporavani žig, prikazan u točki 2. ove presude, razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Kao što će u nastavku biti detaljnije navedeno, iz pobijane odluke proizlazi da se ocjena žalbenog vijeća o tom pitanju u stvarnosti nije temeljila na značajkama tog žiga kako je registriran, nego na značajkama vanjskog izgleda tužiteljevih proizvoda koje, prema mišljenju žalbenog vijeća, upućuju na način na koji se navedeni žig koristio.

               17

               Tužitelj, sa svoje strane, tvrdi da ocjena žalbenog vijeća sadržava pogreške koje čine povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Stoga valja ocijeniti zakonitost pobijane odluke s obzirom na tu odredbu.

         Obrazloženje žalbenog vijeća

               18

               Kao što to proizlazi iz točaka 21., 22. i 30. do 34. pobijane odluke, žalbeno je vijeće ocijenilo da se osporavani žig sastoji od uzorka s ponavljajućim krivuljama nanesenog na površinu igala za pletenje i igala za kačkanje i da, stoga, valja ocijeniti njegov razlikovni karakter s obzirom na pravila kojima se uređuju figurativni žigovi koji se sastoje od dijela oblika proizvoda koje označavaju. Prema mišljenju žalbenog vijeća, ukrašavanje površina intenzivnim bojama uobičajena je praksa u sektoru u koji spadaju odnosni proizvodi, tako da ukras koji prikazuje osporavani žig, kao što je onaj nanesen na površinu igala za pletenje i igala za kačkanje, ne predstavlja znatno odstupanje od odnosne prakse. U tim okolnostima, uzimajući u obzir pravila koja se primjenjuju na figurativni žig koji se sastoji od dijela oblika proizvoda koji označava, navedena u točkama 23. do 26. pobijane odluke, žalbeno je vijeće utvrdilo da osporavani žig nema razlikovni karakter.

               19

               Posebice, u točki 21. pobijane odluke, žalbeno vijeće navodi da, „kao što je sam nositelj [osporavanog žiga] naglasio [u svojim očitovanjima od 12. lipnja 2013.] i kao što jasno proizlazi iz [fotografija i uzoraka u spisu], [osporavani] žig prikazuje uzorak koji je smješten na dijelu proizvoda ili pokriva cijelu njihovu površinu”.

               20

               Ta se ocjena temelji osobito na sljedećem prikazu tužiteljevih proizvoda iz točke 21. pobijane odluke:

               21

               Osim toga, u točki 21. pobijane odluke, žalbeno se vijeće također poziva, ne prikazujući ih, na fotografije priložene svjedočenju tužiteljeva poslovnog suradnika, koje je tužitelj podnio pred Odjelom za poništaje.

               22

               U tom kontekstu žalbeno je vijeće u točki 22. pobijane odluke primijetilo da, „s obzirom na to da odnosni uzorak u većoj ili manjoj mjeri pokriva [površinu proizvoda] i slijedom toga odgovara vanjskom izgledu tih proizvoda, razlikovni karakter tih proizvoda treba[lo je] ocjenjivati na temelju načela primjenjivih na žigove (dvodimenzionalne ili trodimenzionalne) koje sačinjava izgled samih proizvoda ili izgled dijela tih proizvoda”.

               23

               Nakon što je podsjetilo na odnosna pravila, žalbeno je vijeće u točki 28. pobijane odluke istaknulo da u skladu s tim pravilima može provesti dubinsko ispitivanje u okviru kojeg se, osim grafičkog prikaza i mogućih opisa dostavljenih prilikom podnošenja prijave za registraciju, uzimaju u obzir elementi korisni za to da bi se na odgovarajući način utvrdile bitne značajke znaka. Stoga, u skladu s točkom 29. pobijane odluke, žalbeno je vijeće za ispitivanje bitnih značajki osporavanog žiga uzelo u obzir fotografije i uzorke odnosnih proizvoda koje je tužitelj podnio pred Odjelom za poništaje, a posebice činjenicu da je tužitelj te proizvode stvarno stavljao na tržište na dan podnošenja prijave žiga.

               24

               Osim toga, žalbeno je vijeće u točki 30. pobijane odluke istaknulo da je „jasno, s obzirom na prikaz [osporavanog žiga] i njegov opis […] koje potvrđuju prikazi [tužiteljevih] proizvoda, da se osporavani žig sastoji od uzorka nanesenog na površinu odnosnih proizvoda, odnosno igala za pletenje i igala za kačkanje”. Ono pojašnjava da „osim toga, sam uzorak, kako je registriran i kako ga [tužitelj] rabi ima izgled [teksture] drveta, materijala od kojeg je moguće proizvoditi odnosne proizvode i [od kojeg] su stvarno proizvedeni”. Nadalje, žalbeno vijeće u točki 34. pobijane odluke opisuje osporavani žig kao „jednostavan dizajn nanesen na površinu odnosnih proizvoda”.

               25

               Usto, kao što proizlazi iz točaka 33. i 34. pobijane odluke, žalbeno vijeće oslonilo se na ukrase u bojama igala za kačkanje prikazanih u nastavku:

               26

               Na temelju te fotografije, koja se nalazi među dokazima koje je podnio tužitelj, a koja prikazuje igle za kačkanje koje su proizveli drugi proizvođači, žalbeno je vijeće utvrdilo da ukrašavanje tužiteljevih proizvoda uzorkom s ponavljajućim krivuljama u bojama nema razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Žalbeno je vijeće u svezi s tim navelo da se osporavani žig sastoji od ukrasa u bojama igala za pletenje i igala za kačkanje i stoga predstavlja, kao takav, tek inačicu ukrasa, u obliku obojenih površina, igala za pletenje i igala za kačkanje dostupnih na tržištu, kao što je to vidljivo iz fotografije prikazane u točki 25. ove presude. Žalbeno vijeće nije se u svrhu opravdanja svojeg utvrđenja pozvalo ni na jedan oblik ukrašavanja osim obojene površine tih igala za kačkanje, što je potvrđeno u točki 49. EUIPO‑ovog odgovora na tužbu.

               27

               Stajalište koje je EUIPO zauzeo na raspravi, prema kojem je žalbeno vijeće samo uzelo u obzir izgled tužiteljevih proizvoda dok je stvarno ocjenjivalo razlikovni karakter osporavanog žiga kako je registriran, ne može se prihvatiti. Naime, na pitanje koji je točno znak čiji je razlikovni karakter ocijenilo žalbeno vijeće mora se odgovoriti na temelju objektivnih i provjerljivih elemenata. Kao što proizlazi iz točaka 18. do 26. ove presude, žalbeno je vijeće ocijenilo razlikovni karakter osporavanog žiga pozivajući se, s jedne strane, na obojani vanjski izgled tužiteljevih proizvoda i, s druge strane, na obojanu površinu igala za kačkanje prikazanih u točki 25. ove presude. Budući da je, u svojem registriranom obliku, osporavani žig crno‑bijel i da se u njegovu popratnom opisu ne navode inačice u bojama, valja utvrditi da je žalbeno vijeće svoju ocjenu u bitnome temeljilo na izgledu tužiteljevih proizvoda iz EUIPO‑ova spisa u obliku fizičkih uzoraka i fotografija u boji.

               28

               EUIPO se, sa svoje strane, opetovano poziva na konkretnu „primjenu” ili „uporabu” osporavanog žiga na površini tužiteljevih proizvoda (vidjeti točke 21., 51., 52., 55. i 58. EUIPO‑ova odgovora na tužbu). Upravo ta konkretna primjena, prema EUIPO‑ovu mišljenju, predstavlja samo inačicu primjene prepoznatljive boje na površini odnosnih proizvoda (vidjeti točku 58. EUIPO‑ova odgovora na tužbu).

         Zakonitost obrazloženja žalbenog vijeća

               29

               Valja podsjetiti da tužitelj ističe nekoliko prigovora kojima se želi utvrditi da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 zbog pogrešaka koje se odnose na ocjenu razlikovnog karaktera osporavanog žiga. Stoga, u okviru prvog i trećeg tužbenog razloga, tužitelj osporava ocjenu žalbenog vijeća o razlikovnom karakteru osporavanog žiga uzimajući u obzir običaje odnosnog sektora i percepciju relevantne javnosti. Nadalje, četvrti tužbeni razlog odnosi se na percepciju „uzorka koji je prikazan na žigu” kao tekstura drveta. Kako bi ispitao taj tužbeni razlog, Opći sud mora ispitati je li se žalbeno vijeće moglo valjano osloniti, ne na osporavani žig kako je registriran, nego na oblike u kojima se prema ocjeni žalbenog vijeća taj žig stvarno rabio. Naime, iako je točno da se, u okviru četvrtog tužbenog razloga, to pitanje postavilo u posebnom kontekstu ocjene žalbenog vijeća u svezi s percepcijom osporavanog žiga kao teksture drveta, mogućnost da žalbeno vijeće svoje obrazloženje utemelji na oblicima u kojima se prema njegovoj ocjeni stvarno rabi osporavani žig svejedno predstavlja nužnu premisu za ocjenu pobijane odluke o razlikovnom karakteru osporavanog žiga.

               30

               S tim u svezi, valja podsjetiti da, iako mora odlučiti samo o zahtjevu stranaka, koje moraju odrediti okvir spora, sud ne može biti vezan isključivo argumentima koje su one istaknule u potporu svojim navodima jer bi tada, u određenim slučajevima, morao svoju odluku temeljiti na pogrešnim pravnim razmatranjima (rješenje od 13. lipnja 2006., Mancini/Komisija, C‑172/05 P, EU:C:2006:393, t. 41., i presuda od 11. prosinca 2014., Sherwin‑Williams Sweden/OHIM – Akzo Nobel Coatings International (ARTI), T‑12/13, neobjavljena, EU:T:2014:1054, t. 34.).

               31

               U tom okviru, valja naglasiti da je pitanje sastoji li se osporavani žig od dijela oblika proizvoda koji označava raspravljeno kako pred Odjelom za poništaje tako i pred žalbenim vijećem (vidjeti točke 7. i 10. ove presude) i da su stranke bile pozvane dati primjedbe na taj dio pobijane odluke na raspravi. Stoga je nužno ispitati pravnu valjanost kamena temeljca obrazloženja žalbenog vijeća o primjeni članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, i to iz šireg kuta od onog navedenog u četvrtom tužbenom razlogu. Naime, presuda kojom se potvrđuje ili odbija ocjena razlikovnog karaktera osporavanog žiga u obliku različitom od onoga u kojem je registriran podrazumijevala bi, implicitno ali nužno, da se taj karakter može zakonito ocijeniti uzimajući u obzir taj drugi oblik. Međutim, ako na to pravno pitanje treba odgovoriti niječno, cijelo obrazloženje žalbenog vijeća predstavljalo bi povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               32

               Kao što proizlazi iz točke 1. pobijane odluke i potvrde o registraciji koja se nalazi na stranici 11. EUIPO‑ova spisa, osporavani žig kako je registriran sastoji se od sljedećeg figurativnog znaka:

               33

               S tim u svezi, važno je podsjetiti da je cilj registracije žiga u javnom registru učiniti ga dostupnim nadležnim tijelima i javnosti, a posebice gospodarskim subjektima. Stoga ta registracija omogućuje nacionalnim tijelima da jasno i precizno upoznaju narav znakova od kojih se sastoji žig, kako bi mogla ispuniti svoje obveze glede prethodne ocjene prijava za registraciju, a korisnicima registra pristup njegovu grafičkom prikazu koji određuje njegovu točnu prirodu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. prosinca 2002., Sieckmann, C‑273/00, EU:C:2002:748, t. 49., 50. i 52.).

               34

               Nadalje, funkcija grafičkog prikaza u registru je, među ostalim, definirati sam žig kako bi se utvrdio točan predmet zaštite dodijeljene njegovu nositelju (presuda od 6. ožujka 2014., Pi‑Design i dr./Yoshida Metal Industry, C‑337/12 P do C‑340/12 P, neobjavljena, EU:C:2014:129, t. 57.). Registar tako omogućuje gospodarskim subjektima da se jasno i precizno upoznaju s registracijama ili prijavama za registraciju svojih postojećih ili mogućih konkurenata, a time i da dobiju relevantne informacije o pravima trećih osoba (presuda od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, t. 48.).

               35

               Ispitivanje razlikovnog karaktera žiga mora se dakle provesti uzimajući u obzir žig kako je registriran ili kakav je u prijavi za registraciju, neovisno o načinima njegove uporabe (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. listopada 2007., AMS/OHIM – American Medical Systems (AMS Advanced Medical Services), T‑425/03, EU:T:2007:311, t. 91.; od 9. travnja 2014., Pico Food/OHIM – Sobieraj (MILANÓWEK CREAM FUDGE), T‑623/11, EU:T:2014:199, t. 38., i od 7. svibnja 2015., Cosmowell/OHIM – Haw Par (GELENKGOLD), T‑599/13, EU:T:2015:262, t. 35.).

               36

               To pravilo proizlazi iz nužnih zahtjeva pravne sigurnosti koje štiti registar žigova Europske unije, predviđen u članku 87. Uredbe br. 207/2009. Naime, primjena članaka 7. i 8. Uredbe br. 207/2009 ne uzimajući u obzir žigove Unije kao što su prijavljeni ili registrirani, nego kao što se rabe, zanijekala bi funkciju navedenog registra kao jamca sigurnosti koja mora okruživati točnu narav pravâ koja treba štititi (vidjeti točku 33. ove presude).

               37

               S obzirom na ta razmatranja, kada se prijavljeni ili registrirani žig sastoji od dvodimenzionalnog ili trodimenzionalnog prikaza proizvoda koji označuje, njegov razlikovni karakter ovisi o pitanju odstupa li on znatno od norme ili običaja sektora i zato može ispuniti svoju osnovnu funkciju označavanja podrijetla proizvoda (presuda od 23. svibnja 2007., Procter & Gamble/OHIM (Bijela kvadratna pločica s cvjetnim uzorkom u boji), T‑241/05, T‑262/05 do T‑264/05, T‑346/05, T‑347/05 i T‑29/06 do T‑31/06, EU:T:2007:151, t. 44.).

               38

               Takav je i slučaj, kao što je žalbeno vijeće navelo u točki 26. pobijane odluke, žiga koji se dijelom sastoji od oblika proizvoda koji označava, s obzirom na to da će ga relevantna javnost odmah i bez posebnog razmišljanja percipirati kao prikaz detalja odnosnog proizvoda (presuda od 19. rujna 2012., Fraas/OHIM (Karirani uzorak u tamnosivoj, svijetlosivoj, crnoj, bež, tamnocrvenoj i svijetlocrvenoj boji), T‑50/11, neobjavljena, EU:T:2012:442, t. 43.). U takvom slučaju odlučujući element nije kvalifikacija odnosnog znaka kao figurativnog znaka, trodimenzionalnog ili drugog, nego činjenica da se zamjenjuje s izgledom označenog proizvoda (presuda od 9. studenoga 2016., Birkenstock Sales/EUIPO (Prikaz međusobno prepletenih valovitih crta), T‑579/14, u žalbenom postupku, EU:T:2016:650, t. 28.).

               39

               Naime, ako se u takvom slučaju ocjena razlikovnog karaktera žiga nije obavila pozivanjem na mjeru u kojoj odstupa od normi ili običaja sektora označenih proizvoda, dovoljno bi bilo prijaviti registraciju znaka koji se neposredno percipira kao dio označenog proizvoda kako bi se povećala mogućnost da ga se registrira i da se tako gotovo automatski dodijeli zaštita izgledu ili obliku samog proizvoda. Međutim, budući da prosječni potrošači nemaju običaj pretpostavljati podrijetlo proizvoda na temelju njihova izgleda ili oblika (presuda od 6. rujna 2012., Storck/OHIM, C‑96/11 P, neobjavljena, EU:C:2012:537, t. 35.), ta bi mogućnost predstavljala znatan rizik od zaobilaženja članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 te bi se njome stoga sabotirao javni interes koji ta odredba štiti.

               40

               Nadalje, glede žigova koji se sastoje od oblika proizvoda koje označavaju, nadležno tijelo ima mogućnost utvrditi njihove bitne značajke ispitivanjem samog proizvoda. Naime, takvo ispitivanje potrebno je kada je utvrđivanje bitne značajke žiga potrebno radi utvrđivanja točne naravi elemenata koji čine dio grafičkog prikaza i možebitnih opisa danih prilikom podnošenja prijave za registraciju, i time zaštite javnog interesa na temelju članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 207/2009. Taj interes sastoji se u zabrani gospodarskom subjektu da neopravdano prisvoji znak koji se sastoji od oblika proizvoda i uključuje tehničko rješenje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. ožujka 2014., Pi‑Design i dr./Yoshida Metal Industry, C‑337/12 P do C‑340/12 P, neobjavljenu, EU:C:2014:129, t. 50. i 54. do 56.). Ta se problematika pojavljuje, po definiciji, kod žiga koji se sastoji od oblika konkretnog proizvoda, a ne apstraktnog oblika (presuda od 10. studenoga 2016., Simba Toys/EUIPO, C‑30/15 P, EU:C:2016:849, t. 47.).

               41

               U ovom slučaju, kao što je primijetio Odjel za poništaje (vidjeti točku 7. ove presude), ne može se valjano tvrditi da će se osporavani žig (vidjeti točku 32. ove presude) odmah i bez posebnog razmišljanja percipirati kao prikaz proizvoda koje označava, a još manje da se sastoji od oblika igala za pletenje i igala za kačkanje koje proizvodi tužitelj.

               42

               Nekoliko primjera odnosnih proizvoda iz EUIPO‑ova spisa prikazano je u nastavku:

               43

               Iz uzoraka tih proizvoda i njihovih fotografija, koji svi čine dio EUIPO‑ova spisa, proizlazi da se uzorci naneseni na odnosne proizvode razlikuju od tog žiga po elementima koji nisu zanemarivi. Konkretno, odnosni su uzorci obojani, raspoređeni su u nepravilnim razmacima, obojanost površine unutar svake ponavljajuće krivulje nije homogena, ne postoji jasna razdvojna linija prijelaza iz jedne boje u drugu, a redoslijed boja je slučajan. Te su značajke također prisutne kod igala bež boje, prikazanih u točki 21. pobijane odluke, uz iznimku mnoštva različitih boja, koje je zamijenjeno varijacijama bež boje.

               44

               Suprotno tomu, osporavani žig kako je registriran ima obilježja apstraktnog geometrijskog oblika kojega sačinjava ponavljajući uzorak koji se sastoji od dviju usporednih crta koje zatvaraju jasno određene ponavljajuće krivulje, sve u crno‑bijelom.

               45

               Slijedom toga, suprotno ocjeni žalbenog vijeća, oslanjanje, u okolnostima ovoga slučaja, na činjenicu da se na površini tužiteljevih proizvoda pojavljuje uzorak u obliku višebojnih ponavljajućih krivulja kako bi se ispitao razlikovni karakter izgleda tih proizvoda u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, umjesto da se to ispitivanje temelji na osporavanom žigu kako je registriran, nije dio postupka utvrđivanja bitnih značajki tog žiga, nego predstavlja znatnu izmjenu navedenih značajki. Ta izmjena imala je za učinak pretvaranje registriranog žiga kao apstraktnog oblika, koji tako uživa zaštitu određenu navedenim oblikom (presuda od 6. ožujka 2014., Pi‑Design i dr./Yoshida Metal Industry, C‑337/12 P do C‑340/12 P, neobjavljena, EU:C:2014:129, t. 57.), u žig koji se sastoji od specifičnog oblika proizvoda koje označava. Stupanj do kojeg je ta izmjena odlučujuća pokazuje činjenica da je žalbeno vijeće upravo na ukrasu u boji igala za kačkanje, prikazanih u točki 25. ove presude, utemeljilo svoje utvrđenje o nepostojanju razlikovnog karaktera uzoraka na površini tužiteljevih proizvoda, a time i prenošenje tog utvrđenja na osporavani znak.

               46

               Tužiteljeva izjava, koju je žalbeno vijeće navelo u točki 21. pobijane odluke, da je namjeravao primijeniti uzorak ponavljajućih krivulja preko površine igala za pletenje i igala za kačkanje, ne može izmijeniti ta utvrđenja. Naime, kao što proizlazi iz točaka 33. i 34. ove presude, upisom žiga u registar želi se omogućiti žalbenom vijeću da izvršava svoje nadležnosti i štiti interese stranaka u sporu, ali i informirati treće osobe o točnoj naravi registriranih prava te stoga definirati predmet dodijeljene zaštite. Slijedom toga, čak i ako bi se tužiteljevu izjavu moglo shvatiti kao da podrazumijeva da se on ne protivi tome da žalbeno vijeće ispita razlikovni karakter osporavanog žiga uzimajući u obzir izgled proizvoda iz točke 21. pobijane odluke, ona je u ovom slučaju nevažna. Jednako je tako, u svakom slučaju, nevažna i okolnost koju je tužitelj istaknuo na raspravi, tj. da je tužitelj vjerojatno stavio osporavani žig u obliku u kojem bio registriran na pakiranje proizvoda koje je stavio na tržište. S tim u svezi, dovoljno je podsjetiti da žalbeno vijeće nije ocjenjivalo razlikovni karakter osporavanog žiga s obzirom na taj oblik. Zakonitost pobijane odluke valja ocijeniti samo s obzirom na razloge navedene u njezinoj izreci.

               47

               Iz toga proizlazi da ispitivanje razlikovnog karaktera osporavanog žiga uzimajući u obzir njegove bitno izmijenjene značajke predstavlja povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Stoga je, kao što tužitelj tvrdi, žalbeno vijeće povrijedilo tu odredbu kada je razlikovni karakter osporavanog žiga ocjenjivalo na temelju uzoraka na površini igala za pletenje i igala za kačkanje koje tužitelj proizvodi, tako da pobijanu odluku treba poništiti.

         Troškovi

               48

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da EUIPO nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevu zahtjevu.

               49

               U skladu s člankom 138. stavkom 3. Poslovnika, intervenijent snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (peto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 5. studenoga 2015. (predmet R 1814/2014‑1).

                           2.

                           EUIPO‑u se nalaže snošenje troškova društva M/S. Indeutsch International.

                           3.

                           Društvo Crafts Americana Group, Inc., snosit će vlastite troškove.

                           Gratsias

                           Labucka

                           Ulloa Rubio

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. lipnja 2017.
                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. siječnja 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice - Direktive 93/36/EEZ i 93/37/EEZ.#Predmet C-84/03.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 7. ožujka 2013. # Republika Poljska protiv Europske komisije. # Okoliš - Direktiva 2003/87/EZ - Jednako postupanje. # Predmet T-370/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. srpanj 12.#Vodafone España, SA i France Telecom España SA protiv Ayuntamiento de Tudela.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Tribunal Supremo.#Spojeni predmeti C-55/11, C-57/11 i C-58/11.


title: presuda od 26. svibnja 1982., Komisija/Belgija (149/79, EU:C:1982:195)

text:
PRESUDA SUDA26. svibnja 1982.(*)„Slobodno kretanje radnika“U predmetu 149/79,Komisija Europskih zajednica,
 koju zastupa njezin pravni savjetnik Jean Amphoux u svojstvu
agenta, uz asistenciju Louisa Dubouisa, profesora Faculté de droit
et de sciences politiques de l'université d'Aix – Marseille III, s
adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu kod Orestea Montalta, člana
njegove pravne službe, zgrada Jean Monnet, Kirchbergtužitelj,protivKraljevine Belgije,
 koju zastupa agent ministra vanjskih poslova, Robert Hoebaer,
ravnatelj za vanjsku trgovinu i razvojnu suradnju u Ministarstvu
vanjskih poslova, s adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu, pri
veleposlanstvu Belgije, 4, rue des Girondins, Résidence Champagne,tuženika,kojeg u njegovim tužbenim zahtjevima podupiruSavezna Republika Njemačka,
 koju zastupaju Martin Seidel i Eberhardt Grabitz, u svojstvu agenata, s
 adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu kod čuvara pečata pri
veleposlanstvu Savezne Republike Njemačke, 20-22, avenue Émile-Reuter, Francuska Republika,
 koju zastupaju G. Guillaume, u svojstvu agenta, i P. Moreau Defarges, u
 svojstvu zamjenika agenta, s adresom izabranom za dostavu u
Luxembourgu, pri veleposlanstvu Francuske, 2, rue Bertholet,Ujedinjena Kraljevina, koju zastupaju W. H. Godwin, Assistant Treasury Solicitor, u svojstvu agenta, s adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu, pri britanskom veleposlanstvu, 28, boulevard Royal, intervenijenti,povodom
 tužbe radi utvrđenja da je Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje
proizlaze iz članka 48. Ugovora o EEZ-u, kao i Uredbe Vijeća (EEZ) br.
1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar
Zajednice, namećući uvjet državljanstva za pristup radnim mjestima koja
nisu obuhvaćena člankom 48. stavkom 4. Ugovora o EEZ-u,SUD,u
 sastavu: J. Mertens de Wilmars, predsjednik, G. Bosco, A. Touffait i O.
 Due, predsjednici vijeća, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O'Keeffe,
T. Koopmans i U. Everling, suci,nezavisna odvjetnica: S. Rozès,tajnik: P. Heim,donosi sljedećuPresudu1        Tužbom
 podnesenom tajništvu Suda 28. rujna 1979. Komisija Europskih zajednica
pokrenula je, na temelju članka 169. Ugovora o EEZ-u, postupak radi
utvrđenja da je Kraljevina Belgija, „namećući odnosno dopuštajući
nametanje belgijskog državljanstva kao uvjeta za zapošljavanje na radnim
 mjestima koja nisu obuhvaćena člankom 48. stavkom 4. Ugovora,
povrijedila obveze koje ima na temelju članka 48. Ugovora i Uredbe
Vijeća (EEZ) br. 1612/68 o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice“
(SL L 257, str. 2.).2        Presudom od 17. prosinca 1980. (Recueil, str.
 3881.), Sud je definirao određene kriterije na temelju kojih se
omogućuje utvrđivanje opsega iznimke iz članka 48. stavka 4. Ugovora u
pogledu radnih mjesta koja se, poput onih u sporu, nude u javnoj službi.3        Podaci
 iz spisa predmeta, kao i oni koje su stranke dostavile tijekom pisanog i
 usmenog postupka, ipak nisu dopustili Sudu da sa sigurnošću utvrdi
stvarnu narav dužnosti koje su svojstvene dotičnim radnim mjestima kao i
 koja od tih radnih mjesta ne ulaze u područje primjene prethodno
navedenog članka 48. stavka 4. Sud je stoga pozvao stranke da ponovno
razmotre sporno pitanje vodeći računa o načelima tumačenja koja je
definirao Sud i uzimajući u obzir posebnosti svakog radnog mjesta.4        U izreci presude od 17. prosinca 1980. navodi se sljedeće:„Komisija
 i Kraljevina Belgija ponovno će razmotriti predmet spora u svjetlu
pravnih ocjena iznesenih u ovoj presudi i izvijestiti Sud o ishodu tog
razmatranja prije 1. srpnja 1981. Sud će donijeti konačnu odluku nakon
tog datuma.“5        Komisija
 i Kraljevina Belgija, ne mogavši se složiti o jedinstvenom izvješću
koji bi zajednički podnijele Sudu, dostavile su, nakon produljenja roka
od 1. srpnja 1981., dva odvojena izvješća. Iz tih izvješća proizlazi da i
 dalje postoji spor između stranaka o pitanju spadaju li radna mjesta,
imajući u vidu pravne ocjene sadržane u presudi od 17. prosinca 1980., u
 cijelosti ili djelomično u ona na koja se primjenjuje pridržaj iz
članka 48. stavka 4. Ugovora. Međutim, među strankama više nema
razilaženja u pogledu naravi zadaća i odgovornosti koje sadržava svako
od spornih radnih mjesta, koja su u osnovi opisana na jednak način u
dvama izvješćima.6        U
 tim uvjetima dužnost je Suda odlučiti o sporu ispitujući trebaju li se i
 u kojoj mjeri sporna radna mjesta, kako su opisana u prethodno
navedenim dvama izvješćima, smatrati radnim mjestima koja ulaze u
područje primjene članka 48. stavka 4., kako je utvrđeno u presudi od
17. prosinca 1980.7        Iz
 navedene presude, a osobito iz njezinih stavaka 12. i 19., slijedi da
su radna mjesta u smislu članka 48. stavka 4. Ugovora ona koja su
povezana s posebnim djelatnostima javne službe u mjeri u kojoj joj je
povjereno izvršavanje javnih ovlasti i odgovornost za zaštitu općih
interesa države u što moraju biti uključeni interesi mjesnih vlasti kao
što su javne službe.8        Komisija
 je ispravno primijetila da, vodeći računa o zadaćama i odgovornostima
koje su im svojstvene, neka od spornih radnih mjesta, opisanih u gore
navedenim izvješćima, mogu imati značajke koje ih smještaju u područje
primjene iznimke iz članka 48. stavka 4. Ugovora, s obzirom na kriterije
 utvrđene presudom Suda od 17. prosinca 1980. Riječ je o radnim mjestima
 označenim kao „glavni tehnički nadzornik“, „glavni nadzornik“,
„nadzornik radova“, „nadzornik inventara“ i „noćni čuvar“ lokalne uprave
 Bruxellesa, kao i „arhitekt“ lokalnih uprava Bruxellesa i Auderghema.
Stoga ta pitanja više nisu sporna.9        Međutim,
 kad je riječ o drugim radnim mjestima iz dvaju predmetnih izvješća, iz
naravi zadaća i odgovornosti koje ona sadržavaju ne proizlazi da je
riječ o „zapošljavanju u javnim službama“ u smislu članka 48. stavka 4.
Ugovora.10      U
 kontekstu članka 48. stavka 4. Ugovora ne može se prihvatiti
argumentacija Kraljevine Belgije koja se tiče određenih radnih mjesta u
Société nationale des chemins de fer belges (SNCB) i u Société nationale
 des chemins de fer vicinaux (SNCV), a prema kojoj zapošljavanje stranog
 osoblja treba prije svega razmotriti u smislu mogućnosti pojave
situacije u kojoj bi bila ugrožena sigurnost države. Takva se
argumentacija temelji na postavci koju pravni okvir te odredbe ne
poznaje.11      Iz
 tih razloga valja utvrditi da je Kraljevina Belgija, namećući odnosno
dopuštajući nametanje uvjeta državljanstva za pristup radnim mjestima o
kojima je riječ u izvješćima koja su stranke dostavile 29. i 30.
listopada 1981., osim radnih mjesta „glavnog tehničkog nadzornika“,
„glavnog nadzornika“, „nadzornika radova“, „nadzornika inventara“ i
„noćnog čuvara“ lokalne uprave Bruxellesa kao i „arhitekta“ lokalnih
uprava Bruxellesa i Auderghema, povrijedila obveze koje ima na temelju
Ugovora o EEZ-u. Troškovi12      U
 skladu s člankom 69. stavkom 3. podstavkom 1. Poslovnika, Sud može
naložiti da stranke u cijelosti ili djelomično snose svoje troškove ako
djelomično uspiju u svojim zahtjevima.13      Kako
 Kraljevina Belgija nije uspjela u više točaka svoje obrane, valja joj
naložiti snošenje polovice troškova koje je pretrpjela Komisija.
Intervenijenti će snositi svoje troškove.Slijedom navedenog, Sud proglašava i presuđuje:1.      Namećući
 odnosno dopuštajući nametanje uvjeta državljanstva za pristup radnim
mjestima o kojima je riječ u izvješćima koja su stranke dostavile 29. i
30. listopada 1981., osim radnih mjesta „glavnog tehničkog nadzornika“,
„glavnog nadzornika“, „nadzornika radova“, „nadzornika inventara“ i
„noćnog čuvara“ lokalne uprave Bruxellesa kao i „arhitekta“ lokalnih
uprava Bruxellesa i Auderghema, Kraljevina Belgija povrijedila je obveze
 koje ima na temelju Ugovora o EEZ-u.2.      Kraljevina Belgija snosit će polovicu troškova koje je pretrpjela Komisija. Intervenijenti će snositi svoje troškove.Potpisi* jezik postupka: francuski.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. lipnja 2004.#Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft der Privatangestellten protiv Wirtschaftskammer Österreich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Predmet C-220/02.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 6. listopada 2009. # Medienanstalt Berlin-Brandenburg (MABB) protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Nedopuštenost. # Predmet T-24/06.


Presuda Suda od 27. rujna 2001. # The Queen protiv Secretary of State for the Home Department, ex parte Wieslaw Gloszczuk i Elzbieta Gloszczuk. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Crown Office) - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-63/99.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. siječnja 2017.#Rainer Typke protiv Europske komisije.#Žalba – Pristup dokumentima institucija – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Članak 3. – Pojam dokumenta – Članak 2. stavak 3. – Dokumenti u posjedu institucije – Kvalifikacija podataka sadržanih u bazi podataka – Obveza izrade nepostojećeg dokumenta – Nepostojanje – Postojeći dokumenti koji se mogu izdvojiti iz baze podataka.#Predmet C-491/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Pristup dokumentima institucija — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Članak 3. — Pojam dokumenta — Članak 2. stavak 3. — Dokumenti u posjedu institucije — Kvalifikacija podataka sadržanih u bazi podataka — Obveza izrade nepostojećeg dokumenta — Nepostojanje — Postojeći dokumenti koji se mogu izdvojiti iz baze podataka“
      U predmetu C‑491/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 18. rujna 2015.,

         Rainer Typke, sa stalnom adresom u Hasbergenu (Njemačka), kojeg zastupa C. Cortese, avvocato,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je

         Europska komisija, koju zastupaju F. Clotuche‑Duvieusart i B. Eggers, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Rainer Typke svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 2. srpnja 2015., Typke/Komisija (T‑214/13, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:448) jer mu je njome odbijena tužba kojom je tražio poništenje odluke Komisije od 5. veljače 2013. kojom mu je odbijen prvi zahtjev za pristup dokumentima koji se odnose na pristupne testove otvorenog natječaja EPSO/AD/230‑231/12 (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uredba (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) u članku 1. točki (a) propisuje:
               „Svrha je ove Uredbe:

                        (a)

                        definirati načela, uvjete i ograničenja na temelju javnog ili privatnog interesa kojima se uređuje pravo na pristup dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (u daljnjem tekstu ,institucije') predviđeno u članku 255. Ugovora o EZ‑u tako da se osigura najširi mogući pristup dokumentima”.

               3

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Korisnici i područje primjene”, određuje:
               „1.   Svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili registriranim sjedištem u državi članici ima pravo na pristup dokumentima institucija, podložno načelima, uvjetima i ograničenjima utvrđenim ovom Uredbom.
               […]
               3.   Ova se Uredba primjenjuje na sve dokumente koje čuva pojedina institucija, to jest dokumente koje je sastavila ili zaprimila i koje posjeduje, koji se odnose na sva područja aktivnosti Europske unije.
               4.   Ne dovodeći u pitanje članke 4. i 9., dokumenti se daju na uvid javnosti nakon pisanog zahtjeva ili izravno u elektroničkom obliku ili putem registra dokumenata. […]
               […]”

               4

               Članak 3. točka (a) navedene uredbe navodi kako slijedi:
               „Za potrebe ove Uredbe:

                        (a)

                        ,dokument' znači svaki sadržaj neovisno o mediju (pisan na papiru ili pohranjen u elektroničkom obliku ili kao zvučni, vizualni ili audiovizualni zapis) koji se odnosi na politike, aktivnosti i odluke iz područja nadležnosti neke od institucija”.

               5

               Članak 4. stavak 6. Uredbe br. 1049/2001 određuje:
               „Ako su izuzećima obuhvaćeni samo dijelovi traženog dokumenta, preostali se dijelovi dokumenta objavljuju.”

               6

               U skladu s člankom 10. stavkom 1. te uredbe:
               „Podnositelj zahtjeva ima pristup dokumentima uvidom u dokumente na licu mjesta ili primitkom preslike, uključujući, ako su dostupne, preslike u elektroničkom obliku, ovisno o izboru podnositelja zahtjeva. […]”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               7

               R. Typke na temelju Uredbe br. 1049/2001 zatražio je od Europskog ureda za odabir osoblja (u daljnjem tekstu: EPSO) pristup „tablici” koja sadržava niz anonimiziranih podataka o pristupnim testovima otvorenog natječaja na kojem je sudjelovao (postupak GESTDEM 2012/3258).

               8

               Prema njegovu zahtjevu, tražena „tablica” trebala je sadržavati informacije o kandidatima na određenim EPSO‑ovim natječajima, o pitanjima koja su im postavljena, o traženim i stvarno danim odgovorima i o korištenim jezicima. Određene informacije, poput identiteta kandidata te sadržaja pitanja i odgovora, trebalo je zamijeniti zasebnim oznakama koje bi omogućavale njihovo povezivanje bez objavljivanja njihova stvarnog sadržaja.

               9

               Odlukom od 9. kolovoza 2012. EPSO je odbio taj prvi zahtjev, među ostalim, jer nije postojala „tablica” koju je žalitelj tražio.

               10

               Žalitelj je 21. kolovoza 2012. podnio Komisiji ponovni zahtjev za pristup na temelju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001. Tom je prilikom naveo da svojim zahtjevom nije tražio da EPSO izradi novi dokument spajanjem informacija iz postojećih dokumenata, nego pristup nizu dokumenata koje EPSO posjeduje u elektroničkom obliku, iz kojih bi bile uklonjene sve informacije obuhvaćene jednim od izuzeća propisanih u članku 4. te uredbe.

               11

               Komisija je spornom odlukom odbila taj ponovni zahtjev jer se njime, među ostalim, zapravo tražilo dobivanje pristupa nepostojećem dokumentu.

               12

               Usto, žalitelj je 28. prosinca 2012. uputio EPSO‑u drugi zahtjev za pristup dokumentima (postupak GESTDEM 2013/0068), nakon čega je 30. siječnja 2013. uslijedio ponovni zahtjev. S obzirom na to da Komisija nije donijela izričitu odluku, žalitelj je istekom dodijeljenog roka smatrao da je riječ o prešutnoj odluci o odbijanju.

         Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               13

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. travnja 2013. R. Typke podnio je tužbu za poništenje, s jedne strane, sporne odluke donesene u okviru postupka GESTDEM 2012/3258 i, s druge strane, prešutne odluke o odbijanju pristupa dokumentima koja se odnosi na njegov drugi zahtjev, a koja je donesena u okviru postupka GESTDEM 2013/0068.

               14

               Opći sud u pobijanoj presudi utvrdio je da je prešutna odluka o odbijanju zamijenjena izričitom odlukom od 27. svibnja 2013. i da stoga ne treba odlučivati o tužbi u mjeri u kojoj je usmjerena protiv te prešutne odluke. Budući da je žaliteljev zahtjev da svoju tužbu proširi i na izričitu odluku od 27. svibnja 2013. podnesen nakon isteka roka za tužbu za poništenje te iste odluke, Opći sud odbacio ga je kao nedopušten.

               15

               Kad je riječ o tužbenim zahtjevima u tužbi protiv sporne odluke, Opći sud utvrdio je da cilj zahtjeva za pristup nije bio pristup, čak ni djelomičan, jednom postojećem dokumentu ili više njih koje EPSO posjeduje, nego, naprotiv, Komisijina izrada novih dokumenata koji se ne mogu jednostavno izdvojiti iz baze podataka obavljanjem uobičajenog ili rutinskog pretraživanja pomoću postojećih alata za pretraživanje. Zbog tih je razloga Opći sud tužbu odbio.

         Zahtjevi stranaka

               16

               Svojom žalbom R. Typke od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu s obzirom na to da je njome Opći sud odbio njegovu tužbu protiv sporne odluke,

                        —

                        ukine pobijanu presudu s obzirom na to da mu je njome naloženo snošenje troškova,

                        —

                        poništi spornu odluku i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

               17

               Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži žalitelju snošenje troškova.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               18

               Nakon objave mišljenja nezavisnog odvjetnika 21. rujna 2016., R. Typke aktom podnesenim tajništvu Suda 7. studenoga 2016. zatražio je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. U prilog svojem zahtjevu on u biti tvrdi da je nezavisni odvjetnik naveo argument koji se odnosi na tumačenje pojma postojećeg dokumenta u smislu Uredbe br. 1049/2001 koji nije kontradiktorno raspravljan pred Sudom.

               19

               Valja istaknuti da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. svojeg Poslovnika, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije (presuda od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr., C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311, t. 40.).

               20

               To u ovom predmetu nije slučaj. Naime, R. Typke tijekom pisanog dijela postupka izložio je svoje argumente koji se odnose na tumačenje Uredbe br. 1049/2001 i pojam postojećeg dokumenta. Stoga Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže dostatnim informacijama potrebnima za donošenje odluke i da ovaj predmet ne zahtijeva odlučivanje na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo.

               21

               S obzirom na prethodna razmatranja, Sud smatra da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog

      – Argumentacija stranaka

               22

               Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio više pogrešaka koje se tiču prava jer je presudio da je pristup informacijama koje je zatražio izjednačen s izradom novog dokumenta.

               23

               Kao prvo, suprotno onomu što proizlazi iz točaka 54. i 58. pobijane presude, iz točaka 110., 112., 116. i 118. presude od 26. listopada 2011., Dufour/ESB (T‑436/09, EU:T:2011:634) slijedi da se normalizirana relacijska baza podataka, poput one koja sadržava informacije koje traži žalitelj, mora smatrati jedinstvenim dokumentom. Stoga je Opći sud pogriješio kada je razlikovao informacije sadržane u bazi podataka od dokumenata koji se iz nje mogu izdvojiti.

               24

               Iz točaka 93., 94., 108. i 109. te iste presude proizlazi da pojam dokumenta u smislu Uredbe br. 1049/2001 obuhvaća svaku pojedinačnu datoteku i svaku pojavu njezina sadržaja u bazi podataka. Također, svaka kombinacija podataka izdvojenih iz različitih datoteka jest dokument jer je u normaliziranoj bazi podataka moguće svako pretraživanje.

               25

               Kao drugo, Opći sud u točkama 68. do 70. pobijane presude pogrešno je tumačio pojam postojećeg dokumenta u smislu Uredbe br. 1049/2001. Naime, iz točke 150. presude od 26. listopada 2011., Dufour/ESB (T‑436/09, EU:T:2011:634) proizlazi da se svaki zahtjev za pristup informacijama sadržanima u bazi podataka odnosi na „postojeći dokument” u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 pod uvjetom da se potrebno pretraživanje može provesti pomoću „alata za pretraživanje koji su dostupni” za tu bazu podataka.

               26

               U slučaju normalizirane relacijske baze podataka, dostupni alati za pretraživanje su sustavi upravljanja koji odgovaraju na pretrage na strukturiranom jeziku upita (Structured Query Language) (u daljnjem tekstu: pretrage SQL). Riječ je o pitanjima za pretraživanje koja korisnik može slobodno oblikovati. Stoga je Opći sud pogrešno presudio da je oblik pretrage SQL, koji se još nije koristio za upravljanje bazom podataka, izjednačen s programiranjem novog alata za pretraživanje koji, dakle, nije „dostupan” u smislu presude od 26. listopada 2011., Dufour/ESB (T‑436/09, EU:T:2011:634).

               27

               Na taj je način Opći sud pogrešno zaključio da su normalna ili uobičajena pretraživanja u smislu točke 153. te presude ona koja se provode pomoću unaprijed programiranih pretraga SQL.

               28

               Kao treće i posljednje, tumačenje Općeg suda pojma „postojeći dokument” Uredbi br. 1049/2001 može oduzeti koristan učinak. Na taj se način isključuje pristup svim informacijama za koje ne postoji unaprijed programirana pretraga SQL. Navedeno može navesti institucije na prikrivanje elektroničkih dokumenata, osobito njihovom podjelom na više dijelova koje neće biti moguće pronaći unaprijed programiranim pretragama SQL. Usto, budući da bi institucije bile onemogućene koristiti se novim pretragama SQL, bilo bi teško automatski prikriti podatke koji su obuhvaćeni jednim izuzećem ili više njih propisanih u članku 4. te uredbe, kao što su to osobni podaci.

               29

               Komisija zahtijeva da se prvi žalbeni razlog odbije.

         – Ocjena Suda

               30

               Uistinu, elektronička baza podataka omogućava izdvajanje svih informacija koje ona sadržava. Međutim, mogućnost stvaranja dokumenta iz takve baze ne omogućava zaključak da se taj dokument mora kvalificirati postojećim u smislu Uredbe br. 1049/2001.

               31

               Naime, Sud je već presudio da se pravo na pristup dokumentima institucija odnosi samo na postojeće dokumente koji su u posjedu dotične institucije te da se ne može pozivati na Uredbu br. 1049/2001 radi obvezivanja institucije da izradi dokument koji ne postoji (vidjeti u tom smislu presudu od 2. listopada 2014., Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, t. 38. i 46.). Iz toga slijedi, kao što je to opravdano utvrdio Opći sud u točki 55. pobijane presude, da zahtjev za pristup koji bi Komisiju naveo na izradu novog dokumenta, čak i na osnovi elemenata koji se već nalaze u postojećim dokumentima koje ona posjeduje, izlazi iz okvira Uredbe br. 1049/2001.

               32

               Dakle, Opći sud u točkama 56. do 59. pobijane presude opravdano je ispitao u kojoj mjeri izdvajanje informacija sadržanih u elektroničkoj bazi podataka omogućava izradu postojećeg dokumenta i ne dovodi do izrade novoga.

               33

               Međutim, što se tiče statičkih dokumenata, osobito u papirnatom obliku ili u obliku obične elektroničke datoteke, valja navesti da je radi utvrđivanja postojanja dokumenta dostatno provjeriti postoje li medij i njegov sadržaj.

               34

               Nasuprot tomu, dinamičnost elektroničkih baza podataka teško je spojiva s takvim postupanjem, s obzirom na to da dokument koji se vrlo lako može izraditi iz informacija već sadržanih u bazi podataka nije nužno postojeći dokument u uskom smislu riječi, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 46. svojeg mišljenja.

               35

               Posljedično, što se tiče elektroničkih baza podataka, razlikovanje između postojećeg i novog dokumenta mora se provesti na temelju kriterija prilagođenog tehničkim osobitostima te baze i u skladu s ciljem Uredbe br. 1049/2001, koja nastoji „osigura[ti] najširi mogući pristup dokumentima”, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 4. i članka 1. točke (a).

               36

               Nesporno je da se informacije koje su sadržane u elektroničkim bazama podataka programskim jezicima mogu presložiti, povezati i predstaviti na različite načine s obzirom na svoju strukturu i u granicama svojeg programiranja. Međutim, informatičko programiranje i upravljanje takvim bazama podataka nisu obuhvaćeni radnjama koje se izvršavaju u okviru uobičajene uporabe krajnjih korisnika. Naime, krajnji korisnici pristupaju informacijama sadržanima u bazi podataka primjenom unaprijed programiranih alata za pretraživanje. Ti im alati omogućavaju lako izvršavanje standardiziranih radnji radi prikazivanja informacija koje su im uobičajeno potrebne. U tom okviru u načelu nije nužan njihov bitan doprinos.

               37

               U tim se okolnostima sve informacije koje se unaprijed programiranim alatima za pretraživanje mogu izdvojiti iz elektroničke baze podataka u okviru njezine uobičajene uporabe, čak i ako te informacije još nisu bile prikazane u tom obliku ili ih osoblje institucija nikad nije pretraživalo, moraju kvalificirati kao postojeći dokument.

               38

               Iz toga proizlazi da radi ispunjavanja zahtjeva Uredbe br. 1049/2001 institucije mogu biti dovedene do toga da primjenom postojećih alata za pretraživanje izrade dokument iz informacija sadržanih u bazi podataka.

               39

               Nasuprot tomu, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, svaka informacija čije izdvajanje iz baze podataka zahtijeva bitan doprinos mora se smatrati novim, a ne postojećim dokumentom.

               40

               Iz toga slijedi da se svaka informacija čije dobivanje zahtijeva izmjenu organizacije elektroničke baze podataka odnosno alata za pretraživanje koji su trenutačno dostupni za izdvajanje informacija mora smatrati novim dokumentom.

               41

               Takvo tumačenje pojma postojećeg dokumenta ne samo da Uredbi br. 1049/2001 ne oduzima koristan učinak, kao što to navodi žalitelj, već odgovara cilju te uredbe, odnosno osiguranju najšireg mogućeg pristupa javnosti dokumentima institucija. Naime, podnositelji zahtjeva za pristup informacijama sadržanima u bazi podataka u načelu uživaju pristup istim informacijama kojima ima pristup osoblje institucija.

               42

               Žalitelj također pogrešno navodi da to isto tumačenje pojma postojećeg dokumenta oduzima institucijama mogućnost prikrivanja, novim pretragama SQL, podataka obuhvaćenih jednim izuzećem ili više njih propisanih u članku 4. Uredbe br. 1049/2001 radi odobravanja djelomičnog pristupa dokumentu.

               43

               Žalitelj u vezi s time zanemaruje da valja razlikovati, s jedne strane, kriterije koji omogućuju utvrđivanje odnosi li se zahtjev za pristup na postojeći dokument i, s druge strane, tehničke načine priopćavanja takvog dokumenta. Ako zatraženi dokument postoji, institucije se mogu koristiti svakim tehničkim sredstvom za prikrivanje određenih podataka u slučaju potrebe.

               44

               Usto, što se tiče žaliteljeva navoda da bi institucije mogle prikriti elektroničke dokumente, valja navesti da se apstraktna mogućnost brisanja ili uništavanja dokumenta odnosi u istoj mjeri kako na dokumente na fizičkom mediju tako i na one koji su izrađeni izdvajanjem iz baze podataka.

               45

               Žaliteljev navod da je Opći sud u točkama 68. do 70. pobijane presude pogrešno pravno kvalificirao dokument na koji se odnosi zahtjev za pristup u postupku GESTDEM 2012/3258 valja ispitati na temelju prethodnih razmatranja.

               46

               Iz točke 67. pobijane presude proizlazi da baza podataka o kojoj je riječ omogućava izdvajanje informacija primjenom pretraga SQL i da žalitelj pred Općim sudom nije osporavao da pristup kombinaciji podataka na koje se odnosi njegov zahtjev pretpostavlja računalno programiranje, odnosno razvoj novih pretraga SQL.

               47

               S obzirom na razmatranja iz točaka 31. do 40. ove presude, Opći sud pravilno je u točki 68. pobijane presude presudio da se radnje koje bi uključivale programiranje novih pretraga SQL ne mogu smatrati uobičajenim ili rutinskim pretraživanjem predmetne baze podataka koje se obavlja pomoću alata za pretragu dostupnih Komisiji za tu bazu podataka i da bi stoga tražene informacije zahtijevale izradu novog dokumenta.

               48

               Zbog istih razloga Opći sud pravilno je u točkama 69. i 70. pobijane presude presudio da su u ovom slučaju unaprijed programirane pretrage SQL alati za pretraživanje koji su dostupni Komisiji za predmetnu bazu podataka.

               49

               S obzirom na ono što je navedeno u prethodnim točkama ove presude, žaliteljev argument da je Opći sud u točkama 54. i 58. pobijane presude pogrešno utvrdio razlikovanje između, s jedne strane, informacija sadržanih u bazi podataka i, s druge strane, dokumenata koji se iz nje mogu izdvojiti valja odbiti kao bespredmetan.

               50

               U svjetlu svega prethodno navedenog, prvi žalbeni razlog valja odbiti.

         Drugi žalbeni razlog

      – Argumentacija stranaka

               51

               Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj smatra da zaključak Općeg suda iz točke 80. pobijane presude, prema kojem je potonji smatrao da se žaliteljev zahtjev nije odnosio na postojeće dokumente, počiva na većem broju pogrešnih premisa.

               52

               Kao prvo, žalitelj navodi da je Opći sud u točkama 61., 67. i 73. pobijane presude iskrivio činjenice. Prema žaliteljevu mišljenju, njegov se zahtjev odnosio na postojeće dokumente jer se odnosio na pristup svim dokumentima u elektroničkom obliku koji mu omogućuju rekonstrukciju tablice. Nasuprot tomu, on nije zahtijevao izradu takve tablice i stoga njegov zahtjev nije uvjetovao nikakav odabir podataka. Žalitelj je predložio uporabu pretraga SQL samo radi olakšavanja obrade takvog zahtjeva.

               53

               U svakom slučaju, priopćavanje pojedinačnih listova s rezultatima koje je EPSO uputio kandidatima koji su prošli testove omogućilo bi žalitelju rekonstrukciju tablice o kojoj je riječ.

               54

               Kao drugo, žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 58., 66. i 68. pobijane presude pogrešno presudio da se njegov zahtjev za pristup odnosi na informacije strukturirane prema klasifikaciji koja nije predviđena predmetnom bazom podatka.

               55

               Naime, suprotno onomu što je Opći sud utvrdio u točkama 62. i 63. pobijane presude, predmetna baza podataka strukturirana je u više od 500 normaliziranih tablica i omogućava bez ikakvih složenih radnji svako pretraživanje, uključujući ono koje zahtijeva žalitelj. Osim toga, svako polje tablice u normaliziranoj bazi podataka povezano je s jedinstvenim identifikatorom. Stoga svaki parametar žaliteljeva zahtjeva može biti predstavljen takvim identifikatorom, pri čemu nije potrebno objaviti sadržaj predmetnog polja.

               56

               Kao treće i posljednje, žalitelj navodi da je Opći sud u točkama 66. i 67. pobijane presude iskrivio dokaze. S jedne strane, Opći sud pogrešno se oslonio na presumpciju zakonitosti Komisijine izjave da zatraženi dokumenti ne postoje. Žalitelj je osporavao tu izjavu, kojoj je proturječna sama narav baze podataka o kojoj je riječ. S druge strane, iz zahtjeva za pristup jasno proizlazi da se odobravanjem žalitelju pristupa postojećim relevantnim dokumentima može udovoljiti tom zahtjevu.

               57

               Komisija zahtijeva da se drugi žalbeni razlog odbije.

         – Ocjena Suda

               58

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da ocjena Općeg suda činjenica predmeta o kojem odlučuje nije pravno pitanje koje je obuhvaćeno nadzorom Suda, osim ako iz sadržaja spisa očito proizlazi da su utvrđenja Općeg suda materijalno pogrešna ili iskrivljena.

               59

               Međutim, žaliteljevi argumenti kojima se upućuje na pogrešnu analizu Općeg suda u vezi s, redom, dosegom njegova zahtjeva za pristup dokumentima, dostupnosti traženih informacija, svojstvom i organizacijom dostupnih informacija, sposobnošću postojećih instrumenata za pretraživanje udovoljavanja njegovu zahtjevu i dosegom radnji koje bi Komisija trebala provesti radi udovoljavanja njegovu zahtjevu usmjereni su na osporavanje činjeničnih ocjena Općeg suda, pri čemu se ne dokazuje bilo kakvo iskrivljavanje sadržaja spisa. Stoga su ti argumenti nedopušteni.

               60

               Posljedično, drugi žalbeni razlog valja odbiti.

               61

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               62

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               63

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               64

               Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se R. Typkeu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojem žalbenom zahtjevu, treba mu se naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Raineru Typkeu nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. studenog 1983. # Gesamthochschule Essen protiv Hauptzollamt Düsseldorf. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Predmet 300/82.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 16. ožujka 2017.#Agenzia delle Entrate protiv Marco Identi.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Članak 4. stavak 3. UEU‑a – Šesta direktiva – Državne potpore – Postupak otpisa dugova fizičkih osoba u stečaju (esdebitazione) – Nenaplativost dugova s osnove PDV‑a.#Predmet C-493/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      16. ožujka 2017. (
            1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Članak 4. stavak 3. UEU‑a — Šesta direktiva — Državne potpore — Postupak otpisa dugova fizičkih osoba u stečaju (esdebitazione) — Nenaplativost dugova s osnove PDV‑a“
      U predmetu C‑493/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), odlukom od 6. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 21. rujna 2015., u postupku

         Agenzia delle Entrate

      protiv

         Marca Identija,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Prechal, predsjednica vijeća, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Bellisa, avvocato dello Stato,

               —

               za španjolsku vladu, M. A. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros, L. Lozano Palacios i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 3. UEU‑a i članaka 2. i 22. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Agenzia delle Entrate (Porezna uprava, u daljnjem tekstu: porezna uprava) i Marca Identija u vezi s poreznim rješenjem koje se odnosi na porez na dodatnu vrijednost (PDV) i regionalni porez na proizvodne aktivnosti za porezno razdoblje 2003.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Na temelju članka 2. Šeste direktive PDV‑u podliježu isporuka robe, isporuka usluga unutar teritorija države koju uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav i uvoz robe.

               4

               Članak 22. Šeste direktive propisuje:
               „[…]
               4.   Svaki porezni obveznik dužan je podnijeti prijavu u roku koji će odrediti države članice […]
               […]
               5.   Svaki porezni obveznik dužan je platiti neto iznos [PDV‑a] pri podnošenju periodične prijave. Države članice mogu odrediti drugi datum za plaćanje tog iznosa ili zahtijevati međuplaćanje.
               […]
               8.   […] Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu poreza, te da bi spriječile utaju.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Talijansko pravo

               5

               Decreto legislativo n. 5 (Zakonodavni dekret br. 5.) od 9. siječnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 13. od 16. siječnja 2006.), uveo je postupak otpisa dugova (esdebitazione), izmjenom članaka 142. do 144. legge fallimentare (Stečajni zakon), odobrenog regiom decretom n. 267 (Kraljevski dekret br. 267.) od 16. ožujka 1942. (GURI br. 81. od 6. travnja 1942.) i izmijenjenog decretom legislativom n. 169 (Zakonodavni dekret br. 169.) od 12. rujna 2007. (GURI br. 241. od 16. listopada 2007.) (u daljnjem tekstu: Stečajni zakon).

               6

               Sukladno odredbama članka 142. Stečajnog zakona, naslovljenog „Otpis dugova”:
               „Dužniku koji je fizička osoba može se odobriti otpis preostalih dugova prema vjerovnicima koji su prijavili tražbine koje nisu namirene u postupku zbog insolventnosti, pod uvjetom da:

                        1)

                        je surađivao s tijelima zaduženima za vođenje postupka, dajući im sve informacije i dokumentaciju potrebnu za utvrđenje obveza i postupajući s dužnom pažnjom u cilju dobrog odvijanja postupka;

                        2)

                        nije ni na koji način odgađao ili pridonio odgađanju postupka;

                        3)

                        nije povrijedio odredbe članka 48.;

                        4)

                        se do sada nije koristio pravom na otpis dugova u razdoblju od deset godina prije podnošenja zahtjeva;

                        5)

                        nije pronevjerio imovinu ili prijavio nepostojeće obveze, prouzročio ili otežao neravnotežu, otežavajući time rekonstrukciju imovine i poslovanja, niti je zlorabio dobivanje kredita;

                        6)

                        nije bio osuđen, sukladno presudi koja je postala izvršna, zbog lažnog stečaja, kaznenog djela protiv državnog gospodarstva, industrije i trgovine, ili zbog bilo kojeg drugog kaznenog djela počinjenog u vezi s izvršavanjem poduzetničke aktivnosti, osim ako su ta kaznena djela obuhvaćena rehabilitacijom. U slučaju da za jedno od tih kaznenih djela vodi kazneni postupak, sud prekida postupak do okončanja kaznenog postupka.

                  Otpis dugova ne može se odobriti ako tražbine koje su vjerovnici prijavili u postupku zbog insolventnosti nisu barem djelomično namirene.
               Od otpisa dugova isključene su:

                        a)

                        obveze uzdržavanja i, u svakom slučaju, obveze koje proizlaze iz odnosa koji nisu u vezi s poduzetničkom aktivnošću,

                        b)

                        dugovi u vezi s naknadom štete koja je posljedica izvanugovorne odgovornosti, s kaznenim i upravnim sankcijama novčane naravi koje nisu akcesorne podmirenim dugovima.

                  Otpis dugova ne utječe na prava vjerovnika prema sudužnicima, dužnikovim jamcima i regresnim dužnicima.”

               7

               Članak 143. Stečajnog zakona, naslovljen „Postupak otpisa dugova” propisuje:
               „[S]ud, rješenjem o okončanju postupka zbog insolventnosti ili na zahtjev dužnika koji mora biti podnesen tijekom naredne godine, nakon što je provjerio uvjete iz članka 142. i vodeći računa o suradnji dužnika, nakon savjetovanja sa stečajnim upraviteljem i odborom vjerovnika, proglašava nenaplativima dugove koji nisu u cijelosti namireni u okviru postupka zbog insolventnosti koji se vodi u vezi s dužnikom koji je proglasio stečaj. […]
               Dužnik, vjerovnici čije tražbine nisu u potpunosti namirene, državni odvjetnik i svi drugi zainteresirani subjekti mogu podnijeti žalbu protiv naprijed navedenog rješenja, sukladno članku 26.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Rješenjem od 14. travnja 2008., Tribunale di Mondovì (Sud u Mondovi, Italija) odobrio je otpis dugova M. Identiju, komplementaru društva PVA di Identi Marco e C. Sas u stečaju, koji je i sam proglasio osobni stečaj. Nakon tog rješenja porezna uprava poslala je M. Identiju porezno rješenje s osnove PDV‑a i regionalnog poreza na proizvodne aktivnosti za porezno razdoblje 2003.

               9

               Pred Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija) porezna uprava zahtijevala je ukidanje presude Commissione tributaria regionale del Piemonte (regionalna porezna uprava Pijemonta, Italija) od 26. ožujka 2012., koja je potvrdila prvostupanjsku odluku u kojoj je utvrđena nezakonitost tog poreznog rješenja i odbila žalbu koju je protiv te odluke podnijela porezna uprava.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da postupak otpisa dugova, koji se primjenjuje na dužnika, fizičku osobu, poduzetnika koji je proglasio stečaj, ima za cilj svome korisniku omogućiti da „krene od nule” nakon ukidanja svih njegovih prijašnjih dugova prema vjerovnicima koji su prijavili tražbine u postupku zbog insolventnosti, koje nakon tog postupka nisu namirene, kako bi taj dužnik ponovno postao aktivan gospodarski subjekt a da ga pri tomu teret dugova ne ograničava u njegovim planovima ili u mogućnosti da stvori bogatstvo. Sud za stečajne postupke, zasjedajući u vijeću, donosi odluku da se dužniku odobri korištenje tim postupkom nakon što je primio neobvezujuća mišljenja stečajnog upravitelja i odbora vjerovnika, i nakon što je među ostalim provjerio jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni u članku 142. stavku 1. Stečajnog zakona.

               11

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li postupak otpisa dugova u skladu s pravom Unije. Prema mišljenju tog suda, postavlja se pitanje mogu li – kao u postupku nagodbe s vjerovnicima o kojem je riječ u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 7. travnja 2016., Degano Trasporti (C‑546/14, EU:C:2016:206) – razmatranja praktične naravi, utvrđena sudskim putem, kao što je nesposobnost za plaćanje dužnika koji ispunjava uvjete ili mogućnost samo djelomične naplate potraživanja s osnove PDV‑a, opravdati da se u cijelosti ili djelomično odustane od tog potraživanja.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je nacionalni zakonodavac, nabrajajući taksativno u članku 142. stavku 3. Stečajnog zakona dugove koje nije moguće otpisati dužniku, a da pritom nije spomenuo porezne tražbine, smatrao da subjekte koji se mogu koristiti postupkom otpisa dugova treba osloboditi i poreznih dugova. Međutim smatra da treba provjeriti je li primjena tog postupka na dugove s osnove PDV‑a protivna pravu Unije.

               13

               Dodaje da se također postavlja pitanje je li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu s pravilima Europske unije u području tržišnog natjecanja,jer se tim propisom favorizira povratak u gospodarski život subjekata kojima je odobreno koristiti se navedenim postupkom u odnosu na druge subjekte koji su proglasili stečaj, kojima to po samom zakonu nije dopušteno.

               14

               U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a te članke 2. i 22. Šeste direktive, tumačiti na način da se oni protive primjeni, u području PDV‑a, nacionalne odredbe kojom se predviđa otpis duga s osnove PDV‑a u korist subjekata koji ispunjavaju pretpostavke za postupak otpisa duga propisan u člancima 142. i 143. [Stečajnog zakona]?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, osobito članak 4. stavak 3. UEU‑a i članke 2. i 22. Šeste direktive, kao i pravila u području državnih potpora, tumačiti na način da im se protivi to da se dugovi s osnove PDV‑a proglase nenaplativima na temelju nacionalnog propisa, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa postupak otpisa dugova na temelju kojeg sud, pod određenim uvjetima, može proglasiti nenaplativima dugove fizičke osobe, koji ostanu nenamireni nakon stečajnog postupka koji se vodio u vezi s tom osobom.

               16

               Valja podsjetiti da iz članaka 2. i 22. Šeste direktive, kao i iz članka 4. stavka 3. UEU‑a proizlazi da države članice imaju obvezu poduzimanja svih zakonodavnih i upravnih mjera primjerenih za osiguravanje naplate cjelokupnog PDV‑a koji se plaća na njihovu teritoriju (vidjeti u tom smislu presudu od 7. travnja 2016., Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               17

               Unutar zajedničkog sustava PDV‑a države članice su obvezne osigurati usklađenost s obvezama kojima su podložni porezni obveznici i u tom pogledu uživaju određenu mjeru slobode, među ostalim, u načinu na koji upotrebljavaju raspoloživa sredstva (presuda od 7. travnja 2016., Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, t. 20. i navedena sudska praksa).

               18

               Ta sloboda je ipak ograničena obvezom osiguravanja učinkovitog ubiranja vlastitih sredstava Unije i time da se tako ne stvaraju znatne razlike u načinu postupanja prema poreznim obveznicima, bilo to u okviru jedne ili svih država članica. Direktiva o PDV‑u mora se tumačiti u skladu s načelom fiskalne neutralnosti svojstvenom zajedničkom sustavu PDV‑a, prema kojem se prema gospodarskim subjektima koji izvršavaju jednake transakcije ne smije postupati različito pri ubiranju PDV‑a. Svako postupanje država članica u pogledu ubiranja PDV‑a mora biti u skladu s tim načelom (presuda od 7. travnja 2016., Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, t. 21. i navedena sudska praksa).

               19

               Vlastita sredstva Unije, prema članku 2. stavku 1. Odluke Vijeća 2007/436/EZ, Euratom od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica (SL 2007., L 163, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 141.), posebice uključuju prihode od primjene jedinstvene stope u svim državama članicama na usklađene osnovice za procjenu PDV‑a utvrđene u skladu s pravilima Unije. Tako postoji izravna veza između ubiranja prihoda od PDV‑a u skladu s primjenjivim pravom Unije te dostupnih odgovarajućih sredstava PDV‑a za proračun Unije jer svaki manjak u ubiranju prvospomenutog potencijalno uzrokuje smanjenje drugospomenutog (presuda od 7. travnja 2016., Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, t. 22. i navedena sudska praksa).

               20

               S obzirom na te elemente, potrebno je odrediti je li mogućnost da se na temelju postupka otpisa dugova o kojem je riječ u glavnom postupku pod određenim uvjetima proglase nenaplativima dugovi s osnove PDV‑a, protivna obvezi država članica da osiguraju naplatu cjelokupnog PDV‑a koji se plaća na njihovu teritoriju i učinkovito ubiranje vlastitih sredstava Unije. Za to je potrebno ispitati uvjete za primjenu navedenog postupka.

               21

               Najprije treba reći da je cilj postupka otpisa dugova, kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev i kako je izložen u točkama 5. do 7. ove presude, omogućiti fizičkoj osobi koja je proglasila stečaj da se oslobodi dugova koji nakon stečajnog postupka koji se vodio u vezi s tom osobom nisu namireni da bi se taj subjekt mogao ponovno baviti poduzetničkom djelatnošću. Stoga primjena postupka otpisa dugova, istodobno ili nakon stečajnog postupka, pretpostavlja da je imovina dužnika u cijelosti likvidirana i da podjela između vjerovnika imovine koja je preostala nakon te likvidacije nije omogućila namirenje svih dugova. Osim toga, otpis dugova se u skladu s člankom 142. stavkom 2. Stečajnog zakona odobrava samo ako su tražbine vjerovnika koji su ih prijavili u stečajnom postupku barem djelomično namirene.

               22

               Nadalje, postupak otpisa dugova primjenjuje se samo na fizičke osobe koje ispunjavaju određene kriterije navedene u članku 142. stavku 1. Stečajnog zakona koji se odnose na dužnikovo ponašanje prije otvaranja postupka zbog insolventnosti i tijekom njegova trajanja. Iz tih uvjeta među ostalim proizlazi da se dužnik s jedne strane do tada nije smio koristiti takvim postupkom tijekom deset godina prije podnošenja zahtjeva, da nije smio biti osuđen zbog lažnog stečaja, gospodarskog kaznenog djela ili djela u vezi s obavljanjem poduzetničke aktivnosti, ni pronevjeriti imovinu poduzeća, organizirati svoju insolventnost ili je otežati zloporabom kredita, te da je s druge strane trebao surađivati i postupati s dužnom pažnjom tijekom postupka zbog insolventnosti. Stoga se čini da se tim uvjetima u bitnome vodi računa o dužnikovu poštenju i lojalnosti te da su dakle takve naravi da pravo korištenja postupkom otpisivanja dugova daju samo dužnicima koji postupaju u dobroj vjeri.

               23

               Naposljetku, kada je riječ o odvijanju postupka, članak 143. Stečajnog zakona propisuje, kao prvo, da sud pred kojim se vodi postupak mora provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti iz članka 142. navedenog zakona, kao drugo, da se mora provesti savjetovanje sa stečajnim upraviteljem i odborom vjerovnika te naposljetku, kao treće, da vjerovnici čije tražbine nisu u potpunosti namirene, državni odvjetnik i svi drugi zainteresirani subjekti mogu podnijeti pravni lijek protiv odluke navedenog suda kojom se dugovi koji nisu u potpunosti namireni u okviru postupka zbog insolventnosti proglašavaju nenaplativima. Stoga postupak otpisa dugova podrazumijeva ispitivanje svakog pojedinog slučaja koje izvršava sudsko tijelo. Osim toga, taj postupak predmetnoj državi članici, koja je nositelj potraživanja s osnove PDV‑a, omogućuje da s jedne strane prije donošenja odluke o zahtjevu dužnika koji se želi koristiti tim postupkom izda mišljenje o tom zahtjevu i da, s druge strane, – ako je to potrebno – podnese pravni lijek protiv odluke kojom se dugovi s osnove PDV‑a koji nisu u potpunosti namireni proglašavaju nenaplativima, čime se izvršava drugi sudski nadzor.

               24

               Iz tih utvrđenja proizlazi da, poput postupka nagodbe s vjerovnicima koji je ispitan u presudi od 7. travnja 2013., Degano Trasporti (C‑546/14, EU:C:2016:206, t. 28.), postupak otpisa dugova o kojem je riječ u glavnom postupku podliježe strogim uvjetima koji daju jamstva osobito u pogledu naplate potraživanja s osnove PDV‑a, i da on s obzirom na te uvjete, ne predstavlja opći i sveobuhvatni otpis od naplate PDV‑a te da nije protivan obvezi država članica da osiguraju naplatu cjelokupnog PDV‑a koji se plaća na njihovu teritoriju i učinkovito ubiranje vlastitih sredstava Unije (vidjeti presudu od 7. travnja 2016., Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, t. 28.).

               25

               Kada je riječ o pravilima na području državnih potpora, treba podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom kvalifikacija određene nacionalne mjere „državnom potporom” zahtijeva prethodno ispunjenje svih sljedećih uvjeta. Kao prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Treće, ona mora pružati selektivnu prednost svojem korisniku. Četvrto, ona mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (presude od 21. prosinca 2016., Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, t. 40., kao i od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 53. i navedena sudska praksa).

               26

               Što se tiče uvjeta koji se odnosi na selektivnost prednosti koja je sastavni dio pojma „državne potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, iz također ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da ocjena tog uvjeta zahtijeva utvrđivanje stavlja li, u okviru dotičnog pravnog sustava, predmetna nacionalna mjera u povoljniji položaj „određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe” u usporedbi s drugima koji se, s obzirom na cilj koji se želi postići tim sustavom, nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji i koji na taj način doživljavaju različit tretman koji bi se u biti mogao okvalificirati kao diskriminatoran (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 54. i navedena sudska praksa).

               27

               Nadalje, treba podsjetiti da činjenica da samo porezni obveznici koji ispunjavaju uvjete za primjenu neke mjere mogu uživati korist od te mjere ne znači sama po sebi da mjera ima selektivan karakter (vidjeti u tom smislu presude od 29. ožujka 2012., 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, t. 42. i od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 59.).

               28

               U ovom slučaju, dovoljno je utvrditi da se u okviru odredbi Stečajnog zakona koje uređuju postupak otpisa dugova, subjekti kojima nije odobreno koristiti se tim postupkom – bilo zato što ne ulaze u područje primjene tog postupka ili zato što nisu ispunjeni uvjeti predviđeni u članku 142. navedenog zakona – ne nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji sa situacijom subjekata kojima je to korištenje odobreno s obzirom na cilj koji se želi postići tim odredbama, a to je, kao što to proizlazi iz točaka 10. i 12. te iz točaka 21. i 22. ove presude, omogućiti fizičkoj osobi koja je proglasila stečaj, dužniku koji je postupao u dobroj vjeri, ponovno bavljenje poduzetničkom djelatnošću nakon što se oslobodi dugova koji ostanu nenamireni nakon stečajnog postupka koji se vodio u vezi s tom osobom.

               29

               Iz toga slijedi, pri čemu nije potrebno ispitati druge uvjete navedene u točki 25. ove presude, da otpis dugova, kako je predviđen Stečajnim zakonom, nije moguće kvalificirati kao državnu potporu.

               30

               S obzirom na sva ova razmatranja, na upućeno pitanje treba odgovoriti da pravo Unije, osobito članak 4. stavak 3. UEU‑a i članke 2. i 22. Šeste direktive, kao i pravila u području državnih potpora treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se dugovi s osnove PDV‑a proglase nenaplativima na temelju nacionalnog propisa, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa postupak otpisa dugova na temelju kojeg sud, pod određenim uvjetima, može proglasiti nenaplativima dugove fizičke osobe koji ostanu nenamireni nakon stečajnog postupka koji se vodio u vezi s tom osobom.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Pravo Unije, osobito članak 4. stavak 3. UEU‑a i članke 2. i 22. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kao i pravila u području državnih potpora treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se dugovi s osnove poreza na dodanu vrijednost proglase nenaplativima na temelju nacionalnog propisa, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa postupak otpisa dugova na temelju kojeg sud, pod određenim uvjetima, može proglasiti nenaplativima dugove fizičke osobe koji ostanu nenamireni nakon stečajnog postupka koji se vodio u vezi s tom osobom.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda od 14. srpnja 1994. # Kazneni postupak protiv Matteo Peralta. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura circondariale di Ravenna - Italija. # Predmet C-379/92.