Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. prosinca 2015.#Perfetti Van Melle SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnih žigova Zajednice DAISY i MARGARITAS – Apsolutni razlozi za odbijanje – Djelomično odbijanje registracije – Nepostojanje opisnog karaktera – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Spojeni predmeti T-381/13 i T-382/13.


Presuda Suda od 31. siječnja 1979. # Yoshida Nederland BV protiv Kamer van Koophandel en Fabrieken voor Friesland. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 34/78.


title: Presuda Suda od 30. studenog 1995. # Reinhard Gebhard protiv Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano. # Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio Nazionale Forense - Italija. # Direktiva 77/249/EEZ - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-55/94.

text:
PRESUDA SUDA30. studenoga 1995.(*)„Odvjetnici“U predmetu C-55/94,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 177. Ugovora EZ koji je
uputio Consiglio Nazionale Forense (Italija), o tumačenju Direktive
Vijeća 77/249/EZZ od 22. ožujka 1977. o olakšavanju učinkovitog
ostvarivanja slobode pružanja odvjetničkih usluga (SL L 78, str. 17.)
(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str.
14.), u sporu pred tim sudomReinhard GebhardprotivConsiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano,SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. N. Kakouris, D. A.
O. Edward (izvjestitelj) i G. Hirsch, predsjednici vijeća, G. F.
Mancini, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G.
Kapteyn, C. Gulmann, J. L. Murray, P. Jann, H. Ragnemalm i L. Sevón,
suci,nezavisni odvjetnik: P. Léger,tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,uzimajući u obzir podnesena pisana očitovanja:-      za Reinharda Gebharda Reinhard Gebhard, Rechtsanwalt,
 Massimo Burghignoli, odvjetnik, član odvjetničke komore u Milanu, Jim
Penning, odvjetnik, član odvjetničke komore u Luxembourgu, i Fabrizio
Massoni, odvjetnik, član odvjetničke komore u Bruxellesu;-      za
 Consiglio dell' Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano profesor
Bruno Nascimbene, u svojstvu odvjetnika,-      za
 grčku vladu Evi Skandalou, članica posebne pravne službe za pravne
sporove Zajednice pri Ministarstvu vanjskih poslova, i Stamatina Vodina,
 pravnica, znanstvena suradnica posebne pravne službe za pravne sporove
Zajednice istog Ministarstva, u svojstvu agenata,-      za
 španjolsku vladu Alberto José Navarro González, generalni direktor za
pravno i institucionalno usklađivanje unutar Zajednice, i Miguel
Bravo-Ferrer Delgado, abogado del Estado službe za pravne sporove Zajednice, u svojstvu agenata,-      za
 francusku vladu Philippe Martinet, tajnik za vanjske poslove direkcije
za pravne poslove Ministrstva vanjskih poslova, i Catherine de Salins,
zamjenik direktora u toj direkciji, u svojstvu agenata,-      za
 vladu Ujedinjene Kraljevine Stephen Braviner, Treasury Solicitor's
Department, u svojstvu agenta, i Daniel Bethlehem, barrister,-      za
 Komisiju Europskih zajednica Marie-José Jonczy, pravna savjetnica, i
Enrico Traversa, član pravne službe, u svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši
 usmena očitovanja: Reinharda Gebharda, kojeg zastupa Massimo
Burghignoli; Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di
Milano, koji zastupa Bruno Nascimbene; grčke vlade, koju zastupaju Evi
Skandalou i Stamatina Vodina; španjolske vlade, koju zastupa Miguel
Bravo-Ferrer Delgado; francuske vlade, koju zastupaju Marc Perrin de
Brichambaut, direktor pravnih poslova u Ministarstvu vanjskih poslova, u
 svojstvu agenta, i Philippe Martinet; talijanske vlade, koju zastupa
Pier Giorgio Ferri, avvocato dello stato; vlade Ujedinjene Kraljevine,
koju zastupaju Stephen Braviner i Daniel Bethlehem, i Komisije Europskih
 zajednica, koju zastupaju Marie-José Jonczy i Enrico Traversa, na
raspravi održanoj 10. svibnja 1995.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. lipnja 1995., donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
 od 16. prosinca 1993., koje je Sud zaprimio 8. veljače 1994., Consiglio
 Nazionale Forense uputio je Sudu na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u
dva prethodna pitanja o tumačenju Direktive Vijeća 77/249/EZZ od 22.
ožujka 1977. o olakšavanju učinkovitog ostvarivanja slobode pružanja
odvjetničkih usluga (SL L 78, str. 17.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 14.).2        Pitanja
 su postavljena u tijeku disciplinskog postupka koji je Consiglio
dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano (Vijeće milanske
komore odvjetnika i pravnih zastupnika, u daljnjem tekstu: Vijeće
milanske odvjetničke komore) pokrenulo protiv g. Gebharda, prigovarajući
 mu da je povrijedio obveze propisane Zakonom br. 31. od 9. veljače
1982. o slobodi pružanja usluga odvjetnika koji su državljani država
članica Europske zajednice (GURI br. 42 od 12. veljače 1982.), jer je u
Italiji, u odvjetničkom uredu koji je osnovao, obavljao na trajnoj
osnovi stručnu djelatnost koristeći se nazivom „avvocato”.3        Iz
 spisa i informacija koje je Sud pribavio u odgovoru na pisana pitanja
proizlazi da je g. Gebhard, njemački državljanin, bio ovlašten od 3.
kolovoza 1977. obavljati zvanje kao „Rechtsanwalt“. Član je Odvjetničke
komore u Stuttgartu, gdje je „nezavisni suradnik” u odvjetničkom uredu
(„Bürogemeinschaft“), iako u toj državi nema svoj vlastiti odvjetnički
ured.4        Gospodin
 Gebhard od ožujka 1978. boravi u Italiji, gdje živi sa svojom suprugom,
 talijanskom državljankom i njihovo troje djece. Njegovi prihodi se u
cijelosti oporezuju u Italiji, državi njegovoga boravišta.5        G.
 Gebhard je od 1. ožujka 1978. obavljao stručnu djelatnost u Italiji, u
početku kao suradnik („con un rapporto di libera collaborazione“) u
odvjetničkom društvu, a nakon toga, od 1. siječnja 1980. sve do početka
1989., kao partner („associato“) tog ureda. Vezano uz djelatnosti koje
je obavljao u tom odvjetničkom uredu nije bilo nikakvih prigovora.6        G.
 Gebhard je 30. srpnja 1989. u Milanu otvorio vlastiti odvjetnički ured,
 u kojem s njim surađuju talijanski „avvocati“ i „procuratori“. U
odgovoru na pisano pitanje Suda g. Gebhard je naveo da im je povjerio da
 u sudskim postupcima povremeno zastupaju talijanske stranke u Italiji.7        G.
 Gebhard izjavljuje da je u Italiji zapravo obavljao djelatnost
izvansudske pomoći i zastupanja njemačkih govornika (ova djelatnost
predstavlja 65 % njegovog prometa) kao i djelatnost zastupanja
talijanskih govornika u Njemačkoj i u Austriji (ta djelatnost
predstavlja 30 % njegovog prometa). Preostalih 5 % odnosi se na pomoć
talijanskim pravnim zastupnicima, koji se u zastupanju svojih stranaka
suočavaju s problemima njemačkoga prava.8        Nekolicina
 talijanskih pravnih zastupnika, uključujući i „avvocate“ s kojima je
partner bio do 1989., podnijela je pritužbu Vijeću milanske odvjetničke
komore. Prigovarali su mu da je u zaglavlju papira koji je koristio u
poslovne svrhe upotrebljavao naziv „avvocato“, zatim da je pod nazivom
„avvocato“ neposredno sudjelovao u postupcima pred Preturom i Tribunale
di Milano te da je iz „Studio Legale Gebhard“ obavljao svoje stručne
djelatnosti.9        Vijeće
 milanske odvjetničke komore odlučilo je 19. rujna 1991., nakon što mu
je zabranilo upotrebu naziva „avvocato“, protiv g. Gebharda pokrenuti
disciplinski postupak prigovarajući mu da je obavljanjem stručne
djelatnosti na trajnoj osnovi u odvjetničkom uredu koji je osnovao u
Italiji, koristeći se nazivom „avvocato“, povrijedio obveze propisane
Zakonom br. 31/92.10      Dana
 14. listopada 1991. g. Gebhard je Vijeću milanske odvjetničke komore
podnio zahtjev za upis u imenik odvjetnika. Ovaj zahtjev temeljio se na
Direktivi Vijeća 89/48/EEZ od 21. prosinca 1988. o općem sustavu
priznavanja diploma visokih učilišta dodijeljenih po završetku stručnog
obrazovanja i osposobljavanja u trajanju od najmanje tri godine (SL
1989, L 19, str. 16.) i na činjenici da je u Italiji imao više od deset
godina radnog iskustva u struci. Ne čini se da je Vijeće milanske
odvjetničke komore o tom zahtjevu donijelo ikakvu formalnu odluku.11      Disciplinski
 postupak koji je protiv g. Gebharda pokrenut 19. rujna 1991. okončan je
 odlukom od 30. studenoga 1992., kojom mu je Vijeće milanske odvjetničke
 komore odredilo kaznu suspenzije obavljanja stručne djelatnosti
(„sospensione dell'esercizio dell'attività professionale“) u trajanju od
 šest mjeseci.12      Protiv
 ove odluke g. Gebhard je podnio žalbu Consiglio Nazionale Forense,
navodeći, naime, da se njegova žalba jednako tako odnosi i na
osporavanje prešutnog odbijanja njegovog zahtjeva za upis u imenik
odvjetnika. U svojoj žalbi on posebice tvrdi da mu Direktiva 77/249 daje
 pravo da svoju stručnu djelatnost obavlja iz vlastitog odvjetničkog
ureda u Milanu.13      Direktiva
 77/249 primjenjuje se na djelatnosti odvjetnika koje obavljaju u okviru
 pružanja svojih usluga. Njome je propisano da će odvjetnik koji pruža
usluge koristiti svoj stručni naziv izražen na službenom jeziku ili
jednom od službenih jezika države članice iz koje dolazi, s naznakom
stručnog tijela kojega je član ili pravosudnog tijela pred kojim je
ovlašten obavljati djelatnost, u skladu s propisima te države (članak
3.). 14      Ova
 direktiva razlikuje, s jedne strane, djelatnosti zastupanja ili obrane
stranke u sudskom postupku ili pred javnim vlastima i, s druge strane,
sve ostale djelatnosti.15      U
 obavljanju djelatnosti zastupanja i obrane odvjetnik mora poštovati
pravila profesionalnog ponašanja države članice domaćina ne dovodeći u
pitanje njegove obveze u državi članici iz koje dolazi (članak 4. stavak
 2.). Za odvjetnika koji obavlja sve ostale djelatnosti primjenjuju se
uvjeti i pravila profesionalnog ponašanja države članice iz koje dolazi
ne dovodeći u pitanje poštovanje pravila, neovisno o njihovom izvoru,
koja se primjenjuju na obavljanje odvjetničke djelatnosti u državi
članici domaćinu, posebno onih pravila koja se odnose na nespojivost
obavljanja odvjetničke djelatnosti s obavljanjem drugih djelatnosti u
toj državi, poslovnu tajnu, odnose s drugim odvjetnicima, zabranu da
isti odvjetnik zastupa stranke s međusobno suprotnim interesima i
javnost djelovanja (članak 4. stavak 4.).16      Članak
 4. stavak 1. Direktive 77/249 određuje da se „djelatnosti vezane uz
zastupanje stranke u postupku pred sudom ili pred upravnim tijelima
obavljaju u svakoj državi članici domaćinu pod uvjetima utvrđenima za
odvjetnike u toj državi uz izuzetak uvjeta kojima se zahtijeva boravište
 ili upis u stručnu organizaciju u toj državi.“17      Direktiva 77/249 prenesena je u Italiju Zakonom br. 31/82, čiji članak 2. glasi:„(Državljanima
 države članice koji su ovlašteni obavljati odvjetničku djelatnost u
državi članici iz koje dolaze) dopušteno je privremeno (con carattere di
 temporaneità) obavljanje stručne odvjetničke djelatnosti u sudskim i
izvansudskim postupcima, u skladu s uvjetima koje propisuje ovaj naslov.Za
 obavljanje stručnih djelatnosti iz prethodnog podstavka nije dopušteno
osnivanje odvjetničkih ureda, glavnih ureda ni pisarnica na području
Republike.“18      U
 tim okolnostima Consiglio Nazionale Forense odlučio je prekinuti
postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:„1.      Je
 li članak 2. Zakona br. 31. od 9. veljače 1982. o slobodi pružanja
usluga odvjetnika koji su državljani država članica Europske zajednice
(Zakon koji osigurava provedbu Direktive EEZ od 22. ožujka 1977.), kojom
 odredbom nije dopušteno „otvaranje odvjetničkog ureda na području
Republike, ni u vidu glavnog ureda niti pisarnica“, u skladu s pravilima
 koja propisuje gore navedena Direktiva, s obzirom na činjenicu da se u
njoj ne spominje mogućnost da bi se otvaranje odvjetničkog ureda moglo
tumačiti kao izraz volje odvjetnika da svoje djelatnosti ne obavlja na
privremenoj ili povremenoj, nego na trajnoj osnovi;2.      Koje
 kriterije valja primijeniti prilikom ocjene je li riječ o pružanju
usluga na privremenoj ili trajnoj osnovi, s obzirom na trajanje ili
učestalost pružanja usluga odvjetnika koji djeluju u okviru sustava koji
 uređuje navedena Direktiva“.19      S
 obzirom na formulaciju prethodnog pitanja, treba podsjetiti da prema
ustaljenoj sudskoj praksi Sud nije nadležan za odlučivanje o
usklađenosti nacionalnih mjera s pravom Zajednice. Sud je međutim
nadležan za pružanje nacionalnom sudu elemenata koji se odnose na
tumačenje prava Zajednice, koji će mu omogućiti da sam odluči o pitanju
usklađenosti u cilju donošenja odluke u sporu koji je pred njime
pokrenut (vidjeti, među ostalim, presudu od 11. kolovoza 1995.,
Belgapom, C-63/94, Recueil, str. I-2467., točku 7.).20      Najprije
 treba primijetiti da se na situaciju državljanina Zajednice, koji se
preseli u drugu državu članicu Zajednice kako bi tamo obavljao
gospodarsku aktivnost, primjenjuje ili poglavlje Ugovora o slobodnom
kretanju radnika ili ono koje se odnosi na pravo poslovnog nastana,
odnosno ono koje se odnosi na usluge, a ta poglavlja se međusobno
isključuju.21      Budući
 da poglavlje o radnicima u ovom slučaju nije relevantno za postavljena
pitanja, može ga se zanemariti jer se postavljena prethodna pitanja u
suštini odnose na pojmove „poslovnog nastana“ i „pružanja usluga“.22      Potrebno
 je nadalje naglasiti da su odredbe poglavlja o uslugama podredne u
odnosu na odredbe poglavlja o pravu poslovnog nastana, jer odredbe
članka 59. prvog podstavka pretpostavljaju, u prvom redu, da i pružatelj
 i primatelj usluge o kojoj je riječ imaju poslovni nastan u dvjema
različitim državama članicama te da, u drugom redu, članak 60. prvi
podstavak određuje da se odredbe o uslugama primjenjuju samo u slučaju
kad se ne primjenjuju odredbe o pravu poslovnog nastana. Zbog toga je
potrebno ispitati područje primjene pojma „poslovnog nastana“.23      Pravo
 poslovnog nastana iz članaka 52. do 58. Ugovora priznaje se kako
pravnim osobama u smislu članka 58. tako i fizičkim osobama,
državljanima neke države članice Zajednice. Pravo poslovnog nastana
uključuje, pridržavajući se propisanih iznimaka i uvjeta, pravo
pokretanja i obavljanja djelatnosti kao samozaposlena osoba na području
bilo koje druge države članice, kao i pravo osnivanja i upravljanja
poduzećima, osnivanja zastupništava, podružnica ili društava kćeri.24      Iz
 toga proizlazi da, u smislu Ugovora, određena osoba može imati sjedište
 u više od jedne države članice, pogotovo kad je riječ o trgovačkim
društvima, svojim osnivanjem zastupništava, podružnica ili društava
kćeri (članak 52.) i, kako je Sud odlučio, u slučaju pripadnika
slobodnih zanimanja, osnivanjem drugog mjesta poslovanja (vidjeti
presudu od 12. lipnja 1984., Klopp, 107/83, Recueil, str. 2971., točku 19.).25      Zato
 se pojam poslovnog nastana u smislu Ugovora može veoma široko tumačiti,
 jer omogućuje državljaninu Zajednice da na stabilnoj i trajnoj osnovi
sudjeluje u gospodarstvu države članice različitoj od države njegovog
podrijetla i da od toga ima koristi, pridonoseći na taj način
gospodarskom i društvenom prožimanju unutar Zajednice (u tom smislu
vidjeti presudu od 21. lipnja 1974., Reyners, 2/74, Recueil, str. 631., točku 21.).26      Kad
 se, međutim, pružatelj usluge preseli u drugu državu članicu, odredbe
poglavlja koje se odnosi na usluge, a pogotovo članak 60. treći
podstavak Ugovora, propisuju da će svoju djelatnost ondje obavljati na
privremenoj osnovi.27      Kao
 što je istaknuo nezavisni odvjetnik, privremena narav djelatnosti o
kojima je riječ ocjenjuje se ne samo u smislu trajanja pružanja usluge,
nego i u smislu njezine učestalosti, periodičnosti ili kontinuiranosti.
Činjenica da je riječ o privremenoj naravi pružanja usluga ne isključuje
 mogućnost da se pružatelj usluge u državi članici domaćinu, u smislu
Ugovora, opskrbi određenom infrastrukturom (uključujući pisarnicu, ured
ili radni prostor), ukoliko je ta infrastruktura potrebna za pružanje
usluge o kojoj je riječ.28      Taj
 slučaj treba, međutim, razlikovati od slučaja g. Gebharda, koji kao
državljanin jedne države članice na stabilnoj i trajnoj osnovi obavlja
stručnu djelatnost u drugoj državi članici, u kojoj iz svog mjesta
poslovanja pruža usluge, među ostalim, i državljanima te države. Na
takvog državljanina primjenjuju se odredbe poglavlja o pravu poslovnog
nastana, a ne odredbe poglavlja o uslugama.29      Vijeće
 milanske odvjetničke komore tvrdilo je da se za osobu poput g. Gebharda
 u smislu Ugovora može smatrati da u državi članici, a u ovom slučaju u
Italiji, ima „poslovni nastan“ samo ako je član profesionalne
organizacije u toj države ili ako barem obavlja svoju djelatnost kao
suradnik ili partner osoba koje su članovi tog tijela.30      Ovu tvrdnju nije moguće prihvatiti.31      Odredbe
 koje se odnose na pravo poslovnog nastana uređuju pravo pokretanja i
obavljanja djelatnosti (vidjeti, među ostalim, presudu Reyners, gore
navedenu, točke 46. i 47.). Članstvo u profesionalnoj organizaciji
proizlazi iz uvjeta koji se odnose na pravo pokretanja i obavljanja
djelatnosti i ne može se smatrati konstitutivnim elementom za postojanje
 prava poslovnog nastana.32      Iz
 toga slijedi da mogućnost državljanina jedne države članice da izvršava
 svoje pravo poslovnog nastana, a također i uvjete izvršavanja tog
prava, valja cijeniti u odnosu na djelatnosti koje namjerava obavljati
na području države članice domaćina.33      Sukladno
 odredbama članka 52. drugog podstavka, sloboda poslovnog nastana
ostvaruje se pod uvjetima koje za svoje državljane propisuje
zakonodavstvo države u kojoj se ostvaruje pravo na poslovni nastan.34      Ukoliko
 u državi domaćinu ne postoje nikakva pravila za obavljanje posebne
djelatnosti, pa državljanin te države članice za njihovo obavljanje ne
mora ispunjavati nikakve posebne uvjete, državljanin svake druge države
članice ima pravo poslovnog nastana i pravo obavljanja tih istih
djelatnosti na području države domaćina.35      Pravo
 pokretanja i obavljanja djelatnosti kao samozaposlena osoba može,
međutim, biti uvjetovano poštivanjem određenih odredaba koje su utvrđene
 u zakonu i ostalim propisima, što se opravdava općim interesom, poput
pravila koja se odnose na organizaciju, kvalifikaciju, profesionalnu
etiku, nadzor i odgovornost (vidjeti presudu od 28. travnja 1977.,
Thieffry, 71/76, Recueil, str. 765., točka 12.). Ovim se
odredbama može propisati da neku posebnu djelatnost, kao što je ovdje
slučaj, mogu obavljati samo osobe koje imaju diplomu, svjedodžbu ili
drugi dokaz o svojim kvalifikacijama, zatim one koje su članovi
profesionalnih organizacija te osobe na koje se primjenjuju određena
pravila ili nadzor. Ona jednako tako mogu propisati uvjete korištenja
stručnih naziva, kao što je primjerice „avvocato“.36      Ukoliko
 su za pokretanje ili obavljanje neke posebne djelatnosti u državi
članici domaćinu propisani posebni uvjeti, tada ih državljanin druge
države članice koji tu djelatnost namjerava obavljati načelno mora
ispunjavati. Upravo zato članak 57. propisuje da će Vijeće usvojiti
direktive, kao što je gore navedena Direktiva 89/48, koje se odnose kako
 na uzajamno priznavanje diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o
kvalifikacijama tako i na usklađivanje nacionalnih propisa o pravu
pokretanja i obavljanja djelatnosti samozaposlenih osoba.37      Iz
 sudske prakse Suda međutim proizlazi da nacionalne mjere koje mogu
ometati, ili činiti manje privlačnim korištenje temeljnih sloboda
zajamčenih Ugovorom, moraju ispunjavati četiri uvjeta: moraju se
primjenjivati na nediskriminirajući način, moraju biti opravdane važnim
razlozima u općem interesu, moraju biti prikladne za ostvarenje cilja
kojem teže i ne smiju ići dalje od onoga što je potrebno za ostvarenje
tog cilja (vidjeti presudu od 31. ožujka 1993., Kraus, C-19/92, Recueil, str. I-1663., točka 32.).38      Također,
 države članice ne smiju u primjeni nacionalnih odredaba zanemariti
znanja i kvalifikacije koje je osoba o kojoj je riječ stekla u drugoj
državi članici (vidjeti presudu od 7. ožujka 1991., Vlassopoulou,
C-340/89, Recueil, str. I-2357., točka 15.). Slijedom toga moraju
 uzeti u obzir istovrijednost diploma (vidjeti gore navedenu presudu
Thieffry, točke 19. i 27.) i, ukoliko je potrebno, provesti usporedno
ispitivanje znanja i kvalifikacija koja zahtijevaju nacionalne odredbe
sa znanjem i kvalifikacijama osobe o kojoj je riječ (vidjeti gore
navedenu presudu Vlassopoulou, točku 16.).39      U
 skladu s naprijed navedenim, na pitanja koja je postavio Consiglio
Nazionale Forense valja odgovoriti:-      privremena
 narav pružanja usluge iz članka 60. trećeg podstavka Ugovora EZ
ocjenjuje se u odnosu na njezino trajanje, učestalost, periodičnost ili
kontinuiranost;-      pružatelj
 usluge u smislu Ugovora može se u državi članici domaćinu opremiti
infrastrukturom koja mu je potrebna za pružanje usluge;-      na
 državljanina jedne države članice, koji na stabilnoj i trajnoj osnovi
obavlja stručnu djelatnost u drugoj državi članici, u kojoj iz svog
mjesta poslovanja pruža usluge, među ostalim, i državljanima te države,
primjenjuju se odredbe poglavlja o pravu poslovnog nastana, a ne odredbe
 poglavlja o uslugama;-      mogućnost
 državljanina jedne države članice da izvršava svoje pravo poslovnog
nastana i uvjete izvršavanja tog prava, valja cijeniti u odnosu na
djelatnosti koje namjerava obavljati na području države članice
domaćina;-      ukoliko
 u državi domaćinu ne postoje nikakva pravila koja bi uređivala pravo
pokretanja posebne djelatnosti, tada državljanin svake druge države
članice ima pravo poslovnog nastana i pravo obavljanja tih istih
djelatnosti na području države domaćina. Međutim, ukoliko su za
pokretanje ili obavljanje neke posebne djelatnosti u državi članici
domaćinu propisani posebni uvjeti, tada ih državljanin druge države
članice koji tu djelatnost namjerava obavljati načelno mora ispunjavati;-      ipak,
 nacionalne mjere koje mogu ometati, ili koje čine manje privlačnim
korištenje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom, moraju ispunjavati
četiri uvjeta: moraju se primjenjivati na nediskriminirajući način,
moraju biti opravdane važnim razlozima u općem interesu, moraju biti
prikladne za ostvarenje cilja kojem teže i ne smiju ići dalje od onoga
što je potrebno za ostvarenje tog cilja;-
      također, države članice moraju uzeti
 u obzir istovrijednost diploma i, ukoliko je potrebno, provesti
usporedno ispitivanje znanja i kvalifikacija koje zahtijevaju nacionalne
 odredbe sa znanjem i kvalifikacijama osobe o kojoj je riječ. Troškovi40      Troškovi
 talijanske, grčke, španjolske i francuske vlade, Ujedinjene Kraljevine i
 Komisije Europskih zajednica − koje su sve podnijele očitovanja Sudu −
ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja
 za stranke glavnog postupka pred nacionalnim sudom, na tom je sudu da
odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog, Sud povodom pitanja koja je rješenjem od 16. prosinca 1993. postavio Consiglio Nazionale Forense odlučuje:1.      Privremena
 narav pružanja usluge iz članka 60. trećeg podstavka Ugovora EZ
ocjenjuje se u odnosu na njezino trajanje, učestalost, periodičnost ili
kontinuiranost.2.      Pružatelj
 usluge u smislu Ugovora može se u državi članici domaćinu opremiti s
infrastrukturom koja mu je potrebna za pružanje usluge.3.      Na
 državljanina jedne države članice, koji na stabilnoj i trajnoj osnovi
obavlja stručnu djelatnost u drugoj državi članici, u kojoj iz svog
mjesta poslovanja pruža usluge, među ostalim, i državljanima te države,
primjenjuju se odredbe poglavlja o pravu poslovnog nastana, a ne odredbe
 poglavlja o uslugama.4.      Mogućnost
 državljanina jedne države članice da izvršava svoje pravo poslovnog
nastana i uvjete izvršavanja tog prava valja cijeniti u odnosu na
djelatnosti koje namjerava obavljati na području države članice
domaćina.5.      Ukoliko
 u državi domaćinu ne postoje nikakva pravila koja bi uređivala pravo
pokretanja posebne djelatnosti, tada državljanin svake druge države
članice ima pravo poslovnog nastana i pravo obavljanja tih istih
djelatnosti na području države domaćina. Međutim, ukoliko su za
pokretanje ili obavljanje neke posebne djelatnosti u državi članici
domaćinu propisani posebni uvjeti, tada ih državljanin druge države
članice koji tu djelatnost namjerava obavljati načelno mora ispunjavati.6.      Nacionalne
 mjere koje mogu ometati, ili koje čine manje privlačnim korištenje
temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom moraju ispunjavati četiri uvjeta:
moraju se primjenjivati na nediskriminirajući način, moraju biti
opravdane važnim razlozima u općem interesu, moraju biti prikladne za
ostvarenje cilja kojem teže i ne smiju ići dalje od onoga što je
potrebno za ostvarenje tog cilja.7.      Države
 članice moraju uzeti u obzir istovrijednost diploma i, ukoliko je
potrebno, provesti usporedno ispitivanje znanja i kvalifikacija koje
zahtijevaju nacionalne odredbe sa znanjem i kvalifikacijama osobe o
kojoj je riječ.Potpisi* Jezik postupka: talijanski.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2012. svibanj 24.#Europska komisija protiv Kraljevina Belgija.#Predmet C-366/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. lipnja 2010. # Kureha Corp. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-487/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. siječnja 2007.#Maciej Brzeziński protiv Dyrektor Izby Celnej w Warszawie.#Zahtjev za prethodnu odluku: Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie - Poljska.#Predmet C-313/05.


Presuda Suda od 10. srpnja 1980. # Distillers Company Limited protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet 30/78.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 26. veljače 2016.#Vedran Vidmar i dr. protiv Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Pristupanje Hrvatske Uniji – Ukidanje prije pristupanja nacionalnog propisa koji je predviđao uvođenje javnoovršiteljske službe – Šteta koju su pretrpjele osobe koje su prethodno imenovane javnim ovršiteljima – Propuštanje Komisije da poduzme mjere u vezi s ispunjavanjem pristupnih obveza – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Članak 36. Akta o pristupanju.#Predmet T-507/14.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 8. lipnja 2017.#Dextro Energy GmbH & Co. KG protiv Europske komisije.#Žalba – Zaštita potrošača – Uredba (EZ) br. 1924/2006 – Zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od neke bolesti te na razvoj i zdravlje djece – Odbijanje zahtjeva za uvrštenje na popis određenih tvrdnji unatoč pozitivnom mišljenju Europske agencije za sigurnost hrane (EFSA).#Predmet C-296/16 P.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. rujna 2015.#Aliny Wojciechowski protiv Office national des pensions (ONP).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio tribunal du travail de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Umirovljeni dužnosnik Europske unije koji je prije stupanja u službu obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u državi članici u kojoj je zaposlen – Pravo na mirovinu na temelju nacionalnog mirovinskog sustava zaposlenih osoba – Najduže trajanje razdoblja osiguranja – Odbijanje isplate starosne mirovine zaposlene osobe – Načelo lojalne suradnje.#Predmet C-408/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C ‑ 408/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Tribunal du travail de Bruxelles (Belgija), odlukom od 19. kolovoza 2014., koju je Sud zaprimio 28. kolovoza 2014., u postupku
            Aliny Wojciechowski
            protiv
            Office national des pensions (ONP) ,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. svibnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za A. Wojciechowski, V. Vannes i S. Rodrigues, avocats ,
            – za belgijsku vladu, J.-C. Halleux i C. Pochet, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Leclercqa, avocat ,
            – za Europsku komisiju, D. Martin, u svojstvu agenta,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. lipnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela lojalne suradnje i članka 34. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između A. Wojciechowski i Office national des pensions (ONP) (Nacionalni ured za mirovine) zbog odbijanja te ustanove da imenovanoj prizna pravo na starosnu mirovinu zaposlene osobe.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Pod naslovom „Mirovinski sustav“, Prilog VIII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije, utvrđenom Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike tih Zajednica te posebnim privremenim mjerama za dužnosnike Komisije (SL L 56, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.), kako je konačno izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EU, Euratom) br. 1080/2010 od 24. studenoga 2010. (SL L 311, str. 1. i izmjena SL 2012., L 144, str. 48., u daljnjem tekstu: Pravilnik), u članku 11. stavku 2. propisuje:
            „Dužnosnik koji stupi u službu Unije nakon što je:
            […]
            – obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe,
            ima pravo, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto, ali prije nego što ispuni uvjete za isplatu starosne mirovine u smislu članka 77. Pravilnika o osoblju, na to da se Uniji isplati kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava koje je stekao na temelju tog prethodnog radnog odnosa, ažurirana na stvarni datum prijenosa.
            […]“
            Belgijsko pravo
            4. Kraljevska uredba br. 50 od 24. listopada 1967. o starosnoj mirovini i mirovini za nadživjele osobe zaposlenih osoba ( Moniteur belge od 27. listopada 1967., str. 11246.), u verziji primjenjivoj na činjenice predmeta u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba br. 50), sadržava članak 10.a, kojim je uspostavljeno načelo tzv. „najdužeg trajanja razdoblja osiguranja“. Taj je članak unesen Kraljevskom uredbom br. 205 od 29. kolovoza 1983. o izmjeni zakonodavstva o mirovinama na socijalnom području ( Moniteur belge od 6. rujna 1983., str. 11094.).
            5. Navedeni članak 10.a u prvom, drugom i četvrtom stavku propisuje:
            „Kad je zaposlena osoba ovlaštena zahtijevati starosnu mirovinu na temelju ove uredbe i starosnu mirovinu ili pogodnosti na temelju jednog ili više drugih sustava i kad ukupan iznos razlomaka koji izražava visinu svake od tih mirovina premašuje jednu jedinicu [najduljeg trajanja] radnog staža, profesionalna karijera koja se uzima u obzir za izračun starosne mirovine umanjuje se za onoliko godina koliko je potrebno da se navedeni ukupni iznos smanji na jednu jedinicu [najduljeg trajanja] radnog staža. […]
            Razlomak iz prethodnog stavka izražava odnos između trajanja razdobljâ, postotka ili bilo kojeg drugog kriterija osim iznosa, uzetog u obzir radi određivanja priznate mirovine i maksimalnog trajanja, postotka ili bilo kojeg drugog kriterija na temelju kojeg se može priznati puna mirovina.
            […]
            Za potrebe primjene ovog članka izraz ,drugi sustav’ podrazumijeva bilo koji drugi belgijski sustav starosnih mirovina i mirovina za nadživjele osobe osim mirovinskog sustava za samozaposlene osobe i svaki drugi istovjetan sustav strane zemlje ili sustav koji se primjenjuje na osoblje institucije međunarodnog javnog prava.“
            6. Članak 3. Kraljevske uredbe od 14. listopada 1983. o provedbi članka 10.a Kraljevske uredbe br. 50 ( Moniteur belge od 27. listopada 1983., str. 13650.), u verziji primjenjivoj na činjenice predmeta u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba od 14. listopada 1983.), glasi:
            „Svaki od razlomaka iz članka 10.a st. 1. […] množi se nazivnikom razlomka uzetog u obzir za izračun mirovine zaposlene osobe. Kad se ta mirovina izračunava na temelju razlomaka s različitim nazivnicima, ti se razlomci najprije svode na najveći od tih nazivnika i zbrajaju.
            Broj godina za koji se profesionalna karijera umanjuje jednak je pozitivnoj razlici – zaokruženoj na nižu jedinicu – između zbroja količnika dobivenih primjenom prethodnog stavka i nazivnika ili najvećeg nazivnika na temelju kojeg je izračunata mirovina zaposlene osobe.
            Broj godina za koji se može umanjiti ne može biti veći od 15 ni od rezultata, zaokruženog na veću jedinicu, dobivenog na način da se razlika između preračunatog iznosa i paušalnog iznosa podijeli s iznosom od 10 [%] navedenog paušalnog iznosa. […]
            Smanjenje profesionalne karijere prvenstveno utječe na godine na temelju kojih se stječe pravo na mirovinu u najmanjem iznosu.“
            7. Članak 1. Kraljevske uredbe od 14. listopada 1983. glasi:
            „Za potrebe primjene ove uredbe, navedeni pojmovi podrazumijevaju kako slijedi:
            […]
            b) preračunati iznos: rezultat množenja mirovine priznate u drugom sustavu s recipročnom vrijednosti razlomka iz članka 10.a stavka 2. Kraljevske uredbe br. 50 […];
            c) paušalni iznos: 75 [%] preračunate paušalne naknade uzete u obzir za radno mjesto radnika u godini koja prethodi 1. siječnja 1955.“
            8. Članak 2. stavak 3. Kraljevske uredbe od 14. listopada 1983. glasi:
            „Pod pojmom pune mirovine u drugom sustavu podrazumijeva se mirovina koja, bez uzimanja u obzir naknada, dodataka ili pogodnosti koje se razlikuju od mirovine, doseže najveći iznos koji se može priznati u kategoriji kojoj pripada korisnik.“
            9. Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se za punu mirovinu, u slučaju kad nije poznat iznos mirovine priznate na temelju drugog sustava, sukladno upravnoj praksi smatra da je taj iznos jednak umnošku 2,5 i paušalnog iznosa od 6506,98 eura s obzirom na indeks 138,01, ako se ne dokaže suprotno.
            Činjenice glavnog postupka i prethodno pitanje
            10. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je A. Wojciechowski, belgijska državljanka, kao zaposlena osoba radila u Belgiji od 1965. do 1977., a zatim kao dužnosnica u Europskoj komisiji od 17. listopada 1977. do 30. studenoga 2011.
            11. ONP je u svibnju 2012. po službenoj dužnosti ispitao pravo A. Wojciechowski na starosnu mirovinu zaposlene osobe, s obzirom na to da je 26. travnja 2013. navršila propisanu starosnu dob za stjecanje mirovine u Belgiji, odnosno 65 godina.
            12. U prvom informativnom obrascu, koji je ispunila 21. svibnja 2012., imenovana je navela da je u Belgiji imala profesionalnu karijeru u svojstvu zaposlene osobe od 1965. do 1977. i da od 1. prosinca 2011. ostvaruje pravo na mirovinu na teret Komisije. Navela je također da je od toga datuma prestala s obavljanjem bilo kakve profesionalne djelatnosti.
            13. ONP je dopisom od 12. lipnja 2012. od Komisije zatražio podatak ispunjava li A. Wojciechowski uvjete za primanje starosne mirovine na teret sustava Unije. Komisija je dopisom od 17. kolovoza 2012. obavijestila ONP da je imenovanoj dostavila odgovore sukladno svojoj upravnoj praksi.
            14. A. Wojciechowski dopisom od 24. kolovoza 2012. dostavila je ONP-u potvrdu koju je primila od Komisije, a iz koje proizlazi da od 1. prosinca 2011. ima pravo na mirovinu na njezin teret, izračunatu na temelju doprinosa koje je u mirovinski sustav Unije uplatila u razdoblju od 17. listopada 1977. do 30. studenoga 2011. ONP-u nije dala podatak o iznosu te mirovine. A. Wojciechowski je, nadalje, tim istim dopisom ONP-u potvrdila da nije iskoristila pravo koje ima na temelju članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilniku, da Uniji isplati kapitaliziranu vrijednost mirovinskih prava koja je stekla na temelju obavljanja djelatnosti kao zaposlene osobe.
            15. ONP je odlukom od 11. rujna 2012., pozivajući se na članak 10.a Kraljevske uredbe br. 50, imenovanoj priopćio:
            „Vaš radni staž obuhvaća i radni staž u drugom sustavu (javne službe, međunarodna organizacija). Međutim, ukupan iznos Vašeg radnog staža, ostvarenog u više mirovinskih sustava, ne može premašiti najduže trajanje razdoblja osiguranja, što znači da Vaš ukupni radni staž ne može iznositi više od 45 godina.
            […] Vaš radni staž treba smanjiti za 10 godina. […]“
            16. Iz te odluke i spisa podnesenog Sudu proizlazi da je ONP smatrao da je A. Wojciechowski ostvarila 13/45 radnog staža kao zaposlena osoba i 45/45 radnog staža u drugom sustavu. Na temelju pravila o izračunu koja su na snazi, ONP je prvotno zaključio da imenovana na temelju radnog staža u svojstvu zaposlene osobe u Belgiji ima pravo na starosnu mirovinu od 83,05 eura, što odgovara profesionalnoj karijeri zaposlene osobe u iznosu od 3/45 jer se – iako je najduže trajanje razdoblja osiguranja načelno premašeno za 13 godina – primjenom olakšice predviđene u članku 3. stavku 3. Kraljevske uredbe od 14. listopada 1983. to prekoračenje može ograničiti na 10 godina.
            17. ONP je A. Wojciechowski elektroničkom poštom od 13. studenoga 2012. pojasnio da je – s obzirom na to da nije upoznat s iznosom mirovine koju prima od Komisije – smatrao da nakon 35 godina radnog staža u okviru te institucije razlomak koji predstavlja iznos mirovine koji treba uzeti u obzir za primjenu navedenog članka 10.a iznosi 70/70, ili 45/45, s obzirom na činjenicu da dužnosnik Unije koji je stupio u službu prije 1. svibnja 2004. za svaku godinu rada na ime mirovine stječe 2 % godišnje u odnosu na posljednju plaću koju je primio dok je obavljao djelatnost i da je najveći postotak koji može steći ograničen na 70 % njegove posljednje osnovne plaće. ONP je iz toga stoga zaključio da je najduže trajanje razdoblja osiguranja premašeno za 13 godina.
            18. Kada je riječ o izračunu smanjenja mirovine do kojeg dolazi zbog tog prekoračenja, ONP je u toj elektroničkoj pošti naveo da se taj izračun, u slučaju kad nije upoznat s iznosom mirovine koji je primljen iz drugog sustava – kao što je to bio slučaj – obavlja na temelju preračunatog iznosa iz drugog sustava, za koji „se smatra da je jednak umnošku 2,5 i paušalnog iznosa od 6506,98 eura s obzirom na indeks 138,01, ako se ne dokaže suprotno“. Iz toga, prema ONP-ovu mišljenju, slijedi da, suprotno onomu što je bilo navedeno u odluci od 11. rujna 2012., nije moguće odobriti nijednu godinu djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe. Naime, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je ONP u toj odluci zbog pogreške prilikom unosa navedenog preračunatog iznosa pogrešno smatrao da se smanjenje radnog staža na temelju članka 3. stavka 3. Kraljevske uredbe od 14. listopada 1983. može ograničiti na 10 godina. ONP imenovanoj nije dostavio novu odluku, ali je od srpnja 2013. prestao isplaćivati mirovinu.
            19. A. Wojciechowski tužbom od 11. prosinca 2012. pokrenula je postupak pred Tribunal du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu) (Belgija), zahtijevajući od tog suda, među ostalim, da poništi odluku od 11. rujna 2012. i da ONP-u naloži da joj prizna starosnu mirovinu određenu u iznosu od 13/45, što bi, prema njezinim predviđanjima, iznosilo oko 367,07 eura mjesečno. U prilog svojem zahtjevu A. Wojciechowski, među ostalim, navodi da, ako se na njezinu situaciju primjenjuje Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.), u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), ili Uredba (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), iz toga na temelju sudske prakse Suda proizlazi da ONP za izračun njezine belgijske mirovine ne može primijeniti navedeno načelo najdužeg trajanja razdoblja osiguranja. Osim toga, smatra da je ONP počinio pogrešku jer je njezin radni staž u institucijama Unije iznosio 34 godine i 11 mjeseci, odnosno 35 godina, a ne 45 godina. U tom smislu A. Wojciechowski također postavlja pitanje na kojem je pravnom temelju ONP na teoretski način odredio iznos njezine europske mirovine.
            20. ONP tvrdi da mirovine na teret institucija Unije ne ulaze u područje primjene zakonodavstva Unije na području preklapanja jer se ne primjenjuju uredbe br. 1408/71 i 883/2004. Cour de cassation (kasacijski sud) priznao je usto ustavnost načela najdužeg trajanja razdoblja osiguranja i ONP smatra da je postupio u skladu s načelom opreznosti primjenjujući članak 10.a Kraljevske uredbe br. 50 na temelju teoretskih podataka, s obzirom na to da nije posjedovao informacije koje su tražene od Komisije.
            21. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da načelo najdužeg trajanja razdoblja osiguranja utjelovljuje rezidualnu narav mirovinskog sustava zaposlenih osoba u odnosu na ostale sustave. U tom smislu, navodi da se na temelju tog načela čitav priznat radni staž, osim staža samozaposlenih osoba, zbraja s radnim stažem zaposlene osobe te da se, kada ukupan iznos razlomaka koji izražavaju visinu svake od mirovina premašuje jednu jedinicu radnog staža, profesionalna karijera koja se uzima u obzir za izračun starosne mirovine zaposlene osobe smanjuje za onoliko godina koliko je to potrebno da bi se navedeni ukupni iznos smanjio na jednu jedinicu radnog staža. Kao što je to Cour d'arbitrage (arbitražni sud) – koji je nakon toga postao Cour constitutionnelle (ustavni sud) – presudio u presudi od 20. rujna 2001., upućujući na Izvješće kralju koje prethodi Kraljevskoj uredbi br. 205 od 29. kolovoza 1983., svrha je navedenog članka 10.a osigurati da „se prema svim radnicima s različitim profesionalnim karijerama postupa na jednak način, i to kako bi se upravljalo rashodima u sektoru mirovina“.
            22. Nakon što je utvrdio da je sustav koji se primjenjuje na osoblje Komisije obuhvaćeno Pravilnikom o osoblju, kao sustav koji se primjenjuje na osoblje institucije javnog prava, obuhvaćen člankom 10.a Kraljevske uredbe br. 50 i da se, s obzirom na sudsku praksu Suda, čini da se A. Wojciechowski ne može pozivati na članke 45. i 48. UFEU-a ni na uredbe br. 1408/71 ili 883/2004, Tribunal du travail de Bruxelles citira dugačke ulomke odluke kojom je Cour du travail de Bruxelles (Visoki radni sud u Bruxellesu) uputio zahtjev za prethodnu odluku u predmetu povodom kojeg je donesena presuda Melchior (C‑647/13, EU:C:2015:54). Iako smatra da obrazloženje te odluke nije izravno prenosivo na spor o kojem mora odlučiti jer su predmetni belgijski pravni propisi različiti te da ni rješ enje koje je Sud prihvatio u presudi My (C‑293/03, EU:C:2004:821) nije izravno prenosivo na navedeni spor, ipak smatra da bi članak 10.a Kraljevske uredbe br. 50 Uniji mogao otežati zapošljavanje belgijskih službenika s određenim stažem.
            23. U tim je okolnostima Tribunal du travail de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Protivi li se načelu lojalne suradnje i članku 4. stavku 3. UEU-a, s jedne strane, i članku 34. stavku 1. [Povelje], s druge strane, to da država članica smanji, odnosno odbije priznati starosnu mirovinu koju zaposlena osoba treba primiti na temelju obavljenog rada sukladno zakonodavstvu te države članice, kad ukupan broj godina radnog staža u toj državi članici i u europskim institucijama premašuje najduže trajanje razdoblja osiguranja od 45 godina iz članka 10.a [Kraljevske uredbe br. 50]?“
            Nadležnost Suda
            24. Belgijska vlada tvrdi da Sud nije nadležan za odgovor na upućeno pitanje jer glavni predmet ni na koji način nije povezan s pravom Unije. Komisija je na raspravi osporavala tu tvrdnju.
            25. U tim okolnostima, Sud mora provjeriti postojanje vlastite nadležnosti za odlučivanje o traženom tumačenju (vidjeti u tom smislu presude Omalet, C‑245/09, EU:C:2010:808, t. 10. i navedenu sudsku praksu kao i Impacto Azul, C‑186/12, EU:C:2013:412, t. 17. i navedenu sudsku praksu).
            26. U tom smislu valja podsjetiti da Sud nije nadležan kada je očito da se odredba prava Unije koja podliježe tumačenju Suda ne primjenjuje (vidjeti u tom smislu presude Omalet, C‑245/09, EU:C:2010:808, t. 11.; Impacto Azul, C‑186/12, EU:C:2013:412 t. 18. kao i Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, t. 41.), što načelno može biti slučaj kad se svi relevantni elementi odvijaju unutar jedne države članice (vidjeti osobito u tom smislu presudu Omalet, C‑245/09, EU:C:2010:808, t. 12. do 15. kao i navedenu sudsku praksu).
            27. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud je li načelu lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a protivan nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji može dovesti do smanjenja ili nepriznavanja starosne mirovine koju zaposlena osoba treba primiti na temelju obavljenog rada sukladno zakonodavstvu te države članice zato što je taj radnik kasnije obavljao i profesionalnu djelatnost u instituciji Unije. U tom pogledu posebice postavlja pitanje je li na predmet koji se pred njime vodi u glavnom postupku moguće primijeniti sudsku praksu Suda koja proizlazi iz presude My (C‑293/03, EU:C:2004:821).
            28. Stoga, kao što je to u bitnome istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 33. i 34. svojeg mišljenja, ne može se smatrati da glavni postupak nije ni na koji način povezan s pravom Unije, što omogućuje da se utvrdi nadležnost Suda da odgovori na upućeno pitanje. Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev osobito pita otežava li nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku zapošljavanje nacionalnih službenika s određenim stažem u institucijama Unije. Stoga se taj zahtjev za prethodnu odluku u bitnome odnosi na članak 4. stavak 3. UEU-a u vezi s Pravilnikom, pa je slijedom toga povezan s pravom Unije.
            29. Nadalje, činjenica da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku prema mišljenju belgijske vlade nije usporediva sa situacijama o kojima je bila riječ u predmetima povodom kojih su donesene presude My (C‑293/03, EU:C:2004:821) i Melchior (C‑647/13, EU:C:2015:54) te da slijedom toga načela koja je Sud utvrdio u navedenim presudama nisu primjenjiva na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku ulazi u okvir sadržajne analize upućenog pitanja i stoga ne utječe na nadležnost Suda da na njega odgovori.
            30. Iz prethodno navedenoga proizlazi da je Sud nadležan odgovoriti na upućeno pitanje.
            O prethodnom pitanju
            Dopuštenost
            31. Belgijska vlada tvrdi da je upućeno pitanje posve hipotetskog karaktera i da je slijedom toga nedopušteno, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev odluku o tome da pokrene postupak pred Sudom temelji na neprovjerenoj okolnosti prema kojoj bi članak 10.a Kraljevske uredbe br. 50 „mogao otežati Europskoj zajednici zapošljavanje belgijskih službenika s određenim stažem“.
            32. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sudac unutar pravnog i činjeničnog okvira koji sâm definira – i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati – uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se moglo dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti osobito presude Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, t. 30. i navedenu sudsku praksu kao i Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 29.).
            33. Valja utvrditi da u ovom slučaju nije riječ ni o jednoj od tih okolnosti. Preciznije govoreći, ne može se smatrati da pretpostavka koju je iznio sud koji je uputio zahtjev i na kojoj belgijska vlada temelji svoj argument upućenom pitanju daje hipotetski karakter jer u stvarnosti predstavlja sam razlog njegova prethodnog pitanja. Naime, Tribunal du travail de Bruxelles upravo je zato što je želio saznati može li posljedica pravnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku biti prepreka u smislu sudske prakse Suda, navedena u točki 31. ove presude, potonjem uputio prethodno pitanje navedeno u točki 23. iste presude. Navedeno je pitanje stoga dopušteno.
            Meritum
            34. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 3. UEU-a, s jedne strane, i članak 34. stavak 1. Povelje, s druge strane, tumačiti na način da im je protivan pravni propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji može dovesti do smanjenja ili nepriznavanja starosne mirovine koju zaposlena osoba, državljanin te države članice, treba primiti na temelju obavljenog rada sukladno zakonodavstvu te države članice, kad na temelju načina izračuna predviđenih tim propisom ukupan broj godina radnog staža tog radnika u svojstvu zaposlene osobe u navedenoj državi članici i u svojstvu dužnosnika Unije koji je zaposlen u toj istoj državi članici premašuje najduže trajanje razdoblja osiguranja od 45 godina iz tog pravnog propisa.
            35. Valja podsjetiti da pravo Unije ne utječe na nadležnost država članica da urede svoje sustave socijalne sigurnosti i da je, kada ne postoji usklađenost na razini Unije, na zakonodavstvu svake države članice da utvrdi uvjete za ostvarenje prava u području socijalne sigurnosti. Države članice i dalje su prilikom izvršenja svoje nadležnosti dužne poštovati pravo Unije (presuda Melchior, C‑647/13, EU:C:2015:54, t. 21. i navedena sudska praksa), koje uključuje načela koja je Sud utvrdio u svojoj sudskoj praksi o tumačenju pojma lojalne suradnje u vezi s Pravilnikom.
            36. U tom smislu, Sud je već naveo da je Pravilnik bio usvojen jednom uredbom Vijeća, Uredbom br. 259/68, koja na temelju članka 288. stavka 2. UFEU-a ima opću primjenu, obvezujuća je u cijelosti i neposredno se primjenjuje u svakoj državi članici i da iz toga slijedi da Pravilnik – uz učinke koje ima u unutarnjem upravnom poretku Unije – obvezuje države članice uvijek kada je njihova suradnja nužna za njegovu provedbu (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Belgija, 137/80, EU:C:1981:237, t. 7. i 8. kao i Komisija/Belgija, 186/85, EU:C:1987:208, t. 21.).
            37. Usto, Sud je već u presudi My (C‑293/03, EU:C:2004:821) presudio da načelo lojalne suradnje iz članka 10. Ugovora o EZ-u – koje se sada nalazi u članku 4. stavku 3. UEU-a – u vezi s Pravilnikom treba tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis koji ne dopušta uzimanje u obzir godina rada državljanina Unije navršenih u službi institucije Unije radi stjecanja prava na prijevremenu starosnu mirovinu iz nacionalnog sustava. Sud je u rješenju Ricci i Pisaneschi (C-286/09 i C-287/09, EU:C:2010:420) posebno naglasio da isto vrijedi i u odnosu na priznanje prava na redovnu starosnu mirovinu.
            38. Odlučujući u toj presudi, Sud je u točkama 45. do 47. presude My (C‑293/03, EU:C:2004:821), kao i u točkama 29. do 32. rješenja Ricci i Pisaneschi (C‑286/09 i C‑287/09, EU:C:2010:420), naveo da su propisi o kojima je bila riječ u predmetima povodom kojih su doneseni ta presuda i to rješenje mogli otežati zapošljavanje nacionalnih službenika s određenim stažem u institucijama ili tijelima Unije.
            39. Naime, prema mišljenju Suda, ti su propisi mogli predstavljati prepreku i stoga obeshrabriti zapošljavanje u instituciji ili tijelu Unije jer bi radnik koji se zaposli u jednoj od tih institucija ili tijela, a koji je prethodno bio osiguran u nacionalnom sustavu mirovinskog osiguranja, riskirao mogućnost ostvarivanja prava na davanja za starost iz tog sustava na koje bi imao pravo da nije prihvatio zaposlenje.
            40. Sud je smatrao da takve posljedice nisu dopustive s obzirom na obvezu lojalne suradnje i pomoći država članica prema Uniji, sukladno članku 10. UEZ-a, radi lakšeg ispunjenja njezina cilja (vidjeti presudu My, C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 48. kao i rješenje Ricci i Pisaneschi, C‑286/09 i C‑287/09, EU:C:2010:420, t. 33.).
            41. Sud je u točki 29. presude Melchior (C‑647/13, EU:C:2015:54) na jednak način utvrdio da je članku 10. UEZ-a, u vezi s Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica, utvrđenima Uredbom br. 259/68, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. (SL L 124, str. 1.) – koji, poput Pravilnika, obvezuju države članice uvijek kada je njihova suradnja nužna za provedbu Uvjeta (presuda Melchior C‑647/13, EU:C:2015:54, t. 22. i navedena sudska praksa) – protivan propis države članice koji se tumači tako da se pri stjecanju prava na naknadu za nezaposlenost ne uzimaju u obzir razdoblja rada ostvarena u svojstvu člana ugovornog osoblja u službi institucije Unije sa sjedištem u toj državi članici i prema kojem dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada prema tim uvjetima nisu izjednačeni s danima rada, iako se dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada prema propisima navedene države već smatraju izjednačenima.
            42. Odlučujući u tom predmetu, Sud je svoj zaključak temeljio i na prepreci koja je kao posljedica pravnog propisa o kojem je bila riječ mogla nastati za zapošljavanje u institucijama Unije kao članova ugovornog osoblja radnika koji borave u državi članici u kojoj predmetna institucija ima sjedište (vidjeti presudu Melchior, C‑647/13, EU:C:2015:54, t. 27. i 28.).
            43. Pravni propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je starosna mirovina koju radnik treba primiti na temelju rada koji je obavljao kao zaposlena osoba u toj državi članici smanjena ili je njezino priznavanje odbijeno zbog radnog staža koji je nakon toga stekao u instituciji Unije, može otežati ne samo zapošljavanje nacionalnih službenika s određenim stažem u tim institucijama nego i zadržavanje iskusnih dužnosnika u njihovoj službi.
            44. Naime, takav propis može radnika koji je stekao određeni staž na temelju mirovinskog sustava zaposlenih osoba te države članice odvratiti od prihvaćanja radnog mjesta u službi neke institucije Unije smještene u toj državi članici ili ga potaknuti na to da u njoj preuranjeno prestane obavljati dužnosti, s obzirom na to da zbog tog propisa, zapošljavanjem na radnom mjestu u službi takve institucije ili gradeći u njoj dugu karijeru, riskira gubitak mogućnosti ostvarivanja prava na mirovinu koje je stekao na temelju djelatnosti koju je u svojstvu zaposlene osobe obavljao u toj državi članici prije stupanja u službu Unije.
            45. Takve posljedice ne mogu biti dopuštene s obzirom na obvezu lojalne suradnje i pomoći država članica prema Uniji, sukladno članku 4. stavku 3. UEU-a, radi lakšeg ispunjenja njezina cilja.
            46. Dakako, kao što to ističe belgijska vlada, u predmetima povodom kojih su donesene presude My (C‑293/03, EU:C:2004:821) i Melchior (C‑647/13, EU:C:2015:54) kao i rješenje Ricci i Pisaneschi (C‑286/09 i C‑287/09, EU:C:2010:420) razdoblja rada u službi institucija ili tijela Unije nisu bila uzeta u obzir kako bi se odlučilo o ostvarivanju prava na davanja predviđena sustavom socijalne sigurnosti dotične države članice koja su zainteresirane osobe mogla zahtijevati da su tijekom tih razdoblja bile osigurane u tom sustavu, dok je u glavnom postupku razdoblje rada A. Wojciechowski u službi Komisije ipak bilo uzeto u obzir u svrhu izračuna njezine starosne mirovine zaposlene osobe na teret belgijskog sustava.
            47. Ta okolnost, međutim, ne može dovesti u pitanje utvrđenje iz točaka 43. do 45. ove presude jer to uzimanje u obzir dovodi do iste posljedice, i to smanjenja odnosno ukidanja prava koja je A. Wojciechowski mogla zahtijevati na teret belgijskog sustava zaposlenih osoba da nakon toga nije stupila u službu institucije Unije, pa stoga ta okolnost u odnosu na nju također proizvodi odvraćajući učinak.
            48. Ipak, valja istaknuti da iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da gubitak A. Wojciechowski svih mirovinskih prava koja je mogla zahtijevati da je tijekom cijelog radnog staža ostala osigurana u belgijskom sustavu zaposlenih osoba ne proizlazi iz primjene načela najdužeg trajanja razdoblja osiguranja predviđenog samim člankom 10.a Kraljevske uredbe br. 50, nego iz metode koju je nadležna belgijska administracija upotrijebila kako bi izračunala razlomak koji izražava visinu starosne mirovine A. Wojciechowski na teret Unije, na temelju koje je radni staž od 35 godina u institucijama Unije izjednačen s radnim stažem od 45 godina u belgijskom sustavu zaposlenih osoba.
            49. Naime, iz navedenog spisa proizlazi da ta mirovinska prava ne bi bila ukinuta da je navedena administracija smatrala da je 35 godina rada u Komisiji jednako razlomku od 35/45 radnog staža zaposlene osobe u Belgiji i da je shodno tomu ta administracija zaključila da ukupan radni staž A. Wojciechowski iznosi 48/45, što onda u pogledu izračuna njezine mirovine na temelju obavljanja njezine djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe u Belgiji ima za posljedicu smanjenje koje odgovara neuzimanju u obzir najviše tri godine na temelju kojih stječe pravo na mirovinu u najmanjem iznosu, poput smanjenja koje bi se primijenilo na svakog drugog belgijskog radnika s ukupnim radnim stažem od 48 godina u okviru belgijskog sustava zaposlenih osoba.
            50. U tom smislu valja istaknuti da jedino priznavanje jednake vremenske vrijednosti godinama radnog staža ostvarenima u službi institucije Unije kao i godinama radnog staža ostvarenima u belgijskom sustavu zaposlenih osoba može isključiti rizik od odvraćajućeg učinka utvrđenog u točkama 43. do 45. ove presude. Naime, samo takav jednak izračun razdoblja izvršenog rada u svojstvu zaposlene osobe i, s druge strane, kao dužnosnika Unije može ukloniti navedeni odvraćajući učinak koji, u slučaju kad se tim godinama radnog staža ne priznaje jednaka vrijednost – kao što je to utvrđeno u navedenim točkama – može biti posljedica prihvaćanja radnog mjesta u službi institucije Unije nakon obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe u Belgiji.
            51. Naposljetku, belgijska se vlada, kako bi opravdala gubitak A. Wojciechowski svih mirovinskih prava koja je stekla na temelju belgijskog sustava zaposlenih osoba, ne može pozivati na činjenicu da je potonja na temelju članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilniku izabrala ne isplatiti Uniji kapitaliziranu vrijednost koja predstavlja mirovinska prava stečena na temelju djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe koju je obavljala prije stupanja u službu Unije.
            52. Naime, tom je odredbom – kao što to proizlazi iz njezina teksta – samo propisano pravo kojim se svaki dužnosnik može ili ne mora koristiti. Stoga posljedica činjenice da to pravo nije korišteno ne može biti gubitak prava koja je dužnosnik stekao na temelju doprinosa što ih je uplaćivao u nacionalni sustav socijalne sigurnosti kojem je pripadao prije stupanja u službu Unije, osim u slučaju da se to pravo pretvori u obvezu, što bi bilo protivno jednoznačnom tekstu te odredbe pa se stoga ne može dopustiti.
            53. Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, pri čemu nije potrebno ispitati upućeno pitanje koje se odnosi na članak 34. stavak 1. Povelje, na to pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 3. UEU-a, u vezi s Pravilnikom, treba tumačiti na način da mu je protivan pravni propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji može dovesti do smanjenja ili nepriznavanja starosne mirovine koju zaposlena osoba, državljanin te države članice, treba primiti na temelju obavljenog rada sukladno zakonodavstvu te države članice kad ukupan broj godina radnog staža tog radnika u svojstvu zaposlene osobe u navedenoj državi članici i u svojstvu dužnosnika Unije koji je zaposlen u toj istoj državi članici premašuje najduže trajanje razdoblja osiguranja od 45 godina iz navedenog propisa, ako je zbog načina izračuna razlomka koji izražava visinu mirovine na teret Unije takvo smanjenje veće od onoga koje bi bilo primijenjeno da je navedeni radnik ukupan radni staž proveo u svojstvu zaposlene osobe u državi članici o kojoj je riječ.
            Troškovi
            54. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članak 4. stavak 3. UEU-a, u vezi s Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije, utvrđenim Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike tih Zajednica, te posebnim privremenim mjerama za dužnosnike Komisije, kako je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EU, Euratom) br. 1080/2010 od 24. studenoga 2010., treba tumačiti na način da mu je protivan pravni propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji može dovesti do smanjenja ili nepriznavanja starosne mirovine koju zaposlena osoba, državljanin te države članice, treba primiti na temelju obavljenog rada sukladno zakonodavstvu te države članice kad ukupan broj godina radnog staža tog radnika u svojstvu zaposlene osobe u navedenoj državi članici i u svojstvu dužnosnika Europske unije koji je zaposlen u toj istoj državi članici premašuje najduže trajanje razdoblja osiguranja od 45 godina iz navedenog propisa, ako je zbog načina izračuna razlomka koji izražava visinu mirovine na teret Unije takvo smanjenje veće od onoga koje bi bilo primijenjeno da je navedeni radnik ukupan radni staž proveo u svojstvu zaposlene osobe u državi članici o kojoj je riječ.


Presuda Suda od 14. prosinca 1995. # Peterbroeck, Van Campenhout & Cie SCS protiv Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija. # Predmet C-312/93.


Presuda Suda od 14. studenog 1995. # Peter Svensson i Lena Gustavsson protiv Ministre du Logement et de l'Urbanisme. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Veliko Vojvodstvo Luksemburg. # Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-484/93.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 14. svibnja 2013. # Masottina SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-393/11.


Presuda Suda od 15. listopada 1980. # Société coopérative "Providence agricole de la Champagne" protiv Office national interprofessionnel des céréales (ONIC). # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif de Châlons-sur-Marne - Francuska. # Predmet 4/79.