title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2015.#Alpha Bank Cyprus Ltd protiv Dau Si Senh i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Anotato Dikastirio Kyprou.#Prethodno pitanje – Pravosudna suradnja u građanskim ili trgovačkim stvarima ‒ Dostava sudskih i izvansudskih pismena ‒ Uredba (EZ) br. 1393/2007 ‒ Članak 8. – Odbijanje primitka pismena ‒ Nepostojanje prijevoda jednog od poslanih dokumenata ‒ Nepostojanje standardnog obrasca iz Priloga II. navedenoj uredbi ‒ Posljedice.#Predmet C-519/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑519/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vrhovni sud Republike Cipra (Anotato Dikastirio Kyprou, Cipar), odlukom od 13. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 27. rujna 2013., u postupku
            Alpha Bank Cyprus Ltd
            protiv
            Daua Si Senha,
            Alpha Panareti Public Ltd,
            Susan Towson,
            Stewarta Cresswella,
            Gillian Cresswell,
            Julie Gaskell,
            Petera Gaskella,
            Richarda Werhama,
            Tracy Wernham,
            Joanne Zorani,
            Richarda Simpsona,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. studenoga 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Alpha Bank Cyprus Ltd, R. Garcia i B. Sigler, solicitors , B. Kennelly i P. Luckhurst, barristers  kao i P. G. Polyviou, E. Florentiadou i G. Middleton, dikigoroi ,
            – za D. Si Senha, S. Towson, S. Cresswella i G. Cresswell, J. Gaskell i P. Gaskella, R. Wernhama i T. Wernham, J. Zorani, R. Simpsona kao i Alpha Panareti Public Ltd, K. Koukounis, G. Koukounis i C. Zanti, dikigoroi ,
            – za ciparsku vladu, D. Lysandrou i N. Ioannou, u svojstvu agenata,
            – za njemačku vladu, T. Henze kao i J. Kemper i D. Kuon, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, G. Skiani i I. Germani, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. Uredbe (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena“) i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 (SL L 324, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, glava 19., svezak 7., str. 171.).
            2. Taj zahtjev postavljen je u okviru sedam sporova između, s jedne strane Alpha Banka Cyprus Ltd (u daljnjem tekstu: Alpha Bank), banke sa sjedištem u Republici Cipru i, s druge strane, D. Si Senha, S. Towson, S. i G. Cresswell, P. i J. Gaskell, R. i T. Wernham, J. Zorani, R. Simpsona, s prebivalištem u Ujedinjenoj Kraljevini (u daljnjem tekstu: tuženici u glavnom postupku), kao i Alpha Panaretija Public Ltd, ciparskog društva koje je dalo bankarska jamstva za ugovore o hipotekarnom zajmu koje je sklopilo sedam tuženika u glavnom postupku, u vezi s plaćanjem dugovanog iznosa tog zajma.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 2. i 6. do 12. Uredbe br. 1393/2007 glase:
            „(2) Ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta podrazumijeva i potrebu poboljšavanja i ubrzavanja slanja sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima radi njihove dostave među državama članicama.
            […]
            (6) Učinkovitost i brzina sudskih postupaka u građanskim stvarima pretpostavlja da se slanje sudskih i izvansudskih pismena obavlja izravno, na najbrži način, između lokalnih tijela koja određuju države članice. […]
            (7) Brzina slanja opravdava korištenje svih prikladnih sredstava, pod uvjetom da su ispunjeni određeni uvjeti, koji se odnose na čitljivost i pouzdanost primljenog pismena. Sigurnost pri slanju zahtjeva da pismenu koje se šalje bude priložen prethodno tiskani obrazac, ispunjen na jeziku mjesta u kojem se dostava pismena treba obaviti ili na drugome jeziku koji prihvaća država članica o kojoj je riječ.
            (8) Ova se Uredba, bez obzira na mjesto boravišta stranke, ne bi trebala primjenjivati na dostavu pismena ovlaštenom zastupniku te stranke u državi članici u kojoj se vodi postupak.
            (9) Dostava pismena bi se trebala izvršiti čim prije, a u svakom slučaju u roku od mjesec dana od kad ga je zaprimilo tijelo za zaprimanje pismena.
            (10) Kako bi se osigurala učinkovitost ove Uredbe, mogućnost odbijanja primitka pismena koje se dostavlja ograničena je na iznimne situacije.
            (11) Kako bi se omogućilo slanje i dostava pismena među državama članicama, trebalo bi koristiti standardne obrasce iz Priloga ovoj Uredbi.
            (12) Tijelo za zaprimanje pismena bi trebalo izvijestiti adresata u pisanom obliku korištenjem standardnog obrasca da ovaj može odbiti primiti pismeno koje mu se treba dostaviti, u vrijeme dostave ili vraćanjem pismena tijelu za zaprimanje pismena u roku od tjedan dana ako pismeno nije sastavljeno na jeziku koji razumije ili na službenom jeziku ili na jednom od službenih jezika mjesta dostave. Ovo bi se pravilo također trebalo primijeniti na naredne dostave od trenutka kad je adresat iskoristio svoje pravo na odbijanje primitka. […] Potrebno je utvrditi da se dostava odbijenog pismena može ispraviti ponovnim dostavljanjem adresatu prijevoda pismena.“
            4. Članak 1. te uredbe, koji određuje njezino područje primjene, u stavku 1. propisuje:
            „Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima kada sudsko ili izvansudsko pismeno mora biti poslano iz jedne države članice u drugu radi njegove dostave. Posebno, ona se neće protezati na porezne, carinske ili upravne predmete niti na odgovornost države za djelovanja ili propuste u izvršavanju državnih ovlasti ( acta iure imperii ).“
            5. Temeljem članka 2. navedene uredbe, države članice određuju „tijela za slanje“, odgovorna za slanje sudskih ili izvansudskih pismena koja moraju biti dostavljena u drugu državu članicu, kao i „tijela za zaprimanje”, odgovorna za zaprimanje sudskih ili izvansudskih pismena iz druge države članice.
            6. Članak 4. iste uredbe određuje:
            „1. Slanje sudskih pismena između tijela određenih na temelju odredaba članka 2. obavlja se izravno i što brže moguće.
            2. Slanje pismena […] između tijela za slanje i tijela za zaprimanje pismena može se obaviti svim prikladnim sredstvima, pod uvjetom da je sadržaj primljenog pismena istinit i vjeran pismenu koje je proslijeđeno i da su svi podaci u njemu lako čitljivi.
            3. Pismenu koje se šalje prilaže se zahtjev sastavljen na standardnom obrascu iz Priloga I. Obrazac se popunjava na službenome jeziku države članice primateljice ili, ako postoji više službenih jezika u toj državi članici, na službenom jeziku ili službenim jezicima mjesta u kojem se obavlja dostava, drugome jeziku za koji je ta država članica navela da ga prihvaća. […]
            […]“
            7. Članak 5. Uredbe 1393/2007 glasi kako slijedi:
            „1. Tijelo za slanje kojem podnositelj zahtjeva prosljeđuje pismeno za slanje upozorava podnositelja zahtjeva da naslovnik može odbiti primitak pismena koje se dostavlja ako ono nije napisano na jednome od jezika iz članka 8.
            2. Podnositelj zahtjeva snosi sve troškove prevođenja prije slanja pismena […]“
            8. Prema članku 6. stavku 1. te uredbe, po primitku pismena, tijelo za zaprimanje, što je brže moguće, a u svakom slučaju u roku od sedam dana po primitku, šalje potvrdu o primitku tijelu za slanje na najbrži način, koristeći pri tome standardni obrazac iz Priloga I.
            9. Članak 7. navedene uredbe propisuje:
            „1. Tijelo za zaprimanje samo dostavlja pismeno ili nalaže da pismeno bude dostavljeno, bilo u skladu s propisima države članice primateljice ili na poseban način koji zahtijeva tijelo za slanje, osim ako takav način nije sukladan pravu države članice.
            2. Tijelo za zaprimanje poduzima sve potrebne korake kako bi obavilo dostavu pismena čim prije, a u svakom slučaju u roku od mjesec dana od njegovog primitka. […]“
            10. Prema članku 8. iste uredbe, naslovljenom „Odbijanje primitka pismena“:
            „1. Tijelo za zaprimanje, korištenjem standardnog obrasca iz Priloga II., obavješćuje adresata da može odbiti primitak pismena koje se dostavlja u vrijeme dostave ili njegovim vraćanjem tijelu za zaprimanje u roku od tjedan dana, ako pismeno nije napisano, ili se u njegovom prilogu ne nalazi prijevod, na jednom od sljedećih jezika:
            a) na jeziku koji adresat razumije ili
            b) službenom jeziku države članice primateljice ili, ako postoji više službenih jezika u toj državi članici, službenom jeziku ili na jednome od službenih jezika mjesta u kojem se obavlja dostava.
            2. Ako je tijelo za zaprimanje obaviješteno da adresat odbija primitak pismena koje se dostavlja u skladu sa stavkom 1., o tome odmah obavješćuje tijelo za slanje putem potvrde iz članka 10. i vraća zahtjev i pismeno za koje se zahtijeva prijevod.
            3. Ako je adresat odbio primiti pismeno u skladu sa stavkom 1., dostava pismena se može ispraviti putem dostave adresatu u skladu s odredbama ove Uredbe o pismenu u čijem prilogu se nalazi prijevod na jezik naveden u stavku 1. U tom slučaju, datum dostave pismena je datum na koji je pismeno u čijem prilogu se nalazi prijevod dostavljeno u skladu s propisima države članice primateljice. Međutim, ako se u skladu s pravom države članice, pismeno mora dostaviti u određenom roku, datum koji će se uzeti u obzir u pogledu podnositelja zahtjeva je datum dostave prvog pismena […]
            […]“
            11. Standardni obrazac iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 izgleda ovako:
            >image>10
            12. Članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1393/2007 propisuje:
            „Nakon obavljanja formalnosti povezanih s dostavom pismena, potvrda o ispunjavanju tih formalnosti sastavlja se na standardnom obrascu iz Priloga I. i šalje se tijelu za slanje […]“
            13. Članak 19. stavak 1. te uredbe propisuje da, ako je pismeno kojim se pokreće postupak ili ekvivalentno pismeno trebalo poslati u drugu državu članicu radi dostave, a tuženik se nije upustio u postupak, presuda u državi članici neće biti izrečena dok se ne utvrdi da je pismeno dostavljeno na način propisan unutarnjim pravom države članice primitka, da je pismeno zaista uručeno tuženiku ili dostavljeno na adresu njegova boravišta na neki drugi način predviđen u spomenutoj uredbi i da su u oba slučaja uručenje ili dostava obavljeni pravovremeno tako da je tuženik mogao pripremiti svoju obranu.
            Ciparsko pravo
            14. Članak D.48 Građanskog zakonika posebno propisuje:
            „12. Od datuma koji je na njemu naznačen, svako rješenje je pravno obvezujuće za osobu koja je zatražila njegovo donošenje kao i za sve stranke u postupku kojima je uredno dostavljena tužba. Kada tužba nije uredno dostavljena nekoj od strana, navedeno rješenje je pravno obvezujuće tek od dana dostave ovjerene preslike tužbe.
            13. Kada se u skladu s ovim zakonikom dostavljaju rješenja donesena povodom tužbe ex parte , tužba ex parte i eventualna priložena izjava pod prisegom dostavljaju se istodobno.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            15. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je društvo Alpha Panareti Public Ltd prodalo tuženicima u glavnom postupku nekretnine na Cipru. Nekretnine su stečene uz plaćanje bankarskim kreditima banke Alpha Bank.
            16. Da bi naplatila dugovane iznose za svaki od ugovorenih kredita, Alpha Bank je pred ciparskim sudom tužio i tuženike u glavnom postupku i prodavatelja, koji je dao jamstvo za svaki od hipotekarnih kredita na nekretnine.
            17. Uzevši u obzir da su tuženici u glavnom postupku imali prebivalište u Ujedinjenoj Kraljevini, ciparski sud prvog stupnja je na zahtjev Alpha Banka (tužba ex parte ) donio rješenje kojim se određuje dostava poziva za ročište kupcima izvan ciparskog teritorija, u skladu s odredbama Uredbe br. 1393/2007.
            18. Tuženicima u glavnom postupku također su dostavljeni sljedeći dokumenti:
            – ovjerena preslika poziva za ročište i bilješka o njoj ( notice of writ ) na grčkom i engleskom jeziku,
            – ovjerena preslika sudskog rješenja kojim se dopušta dostava izvan Cipra, samo na grčkom jeziku, i
            – ovjerena preslika izjave s potvrdom istovjetnosti prevoditeljice o istovjetnosti prijevoda na engleski jezik akta kojim se pokreće postupak s izvornikom.
            19. Tuženici u glavnom postupku, koji su izjavili da će uvjetno sudjelovati u postupku, pred ciparskim sudom prvog stupnja zatražili su poništenje dostave ističući da ona nije ispunila uvjete iz članka 8. Uredbe br. 1393/2007 i članka D.48 pravila 13. ciparskog Građanskog zakonika jer nisu dostavljeni:
            – preslika zahtjeva ex parte  na temelju navedenog članka D.48 pravila 13.;
            – prijevod na engleski jezik rješenja o dostavi izvan Cipra;
            – potvrda u obliku standardnog obrasca propisana člankom 8. stavkom 1. Uredbe 1393/2007 i
            – dopis s obrazloženjima o dokumentima koje treba dostaviti.
            20. Iz spisa koji je dostupan Sudu proizlazi da je, u gore navedenom sudskom rješenju, koje dopušta dostavu poziva za ročište izvan Cipra i koje nije prevedeno, s jedne strane, rok dodijeljen tuženicima za pojavljivanje pred ciparskim sudom bio znatno duži od onoga koji je u tom pogledu naveden u pismenu kojim se pokreće postupak. S druge strane, to rješenje je sadržavalo odredbu prema kojoj će se, ako obavijest o nazočnosti stranaka nije predana u roku naznačenom u navedenom rješenju, svaki kasniji zahtjev smatrati dostavljenim dotičnoj stranci protekom pet dana od kada je njegova preslika stavljena na oglasnu ploču suda regije Paphos (Eparchiako Dikastirio Paphos).
            21. Iako je Alpha Bank odgovorio da je dostava u predmetnom slučaju bila pravilna jer su tuženici doznali za postojanje pokrenutog postupka i njegov predmet, ciparski sud prvog stupnja poništio je navedenu dostavu uz obrazloženje da su propusti koje su naveli tuženici u glavnom postupku predstavljali kako povredu ciparskog Građanskog zakonika tako i odredbi Uredbe br. 1393/2007. Naime, adresatima je uskraćena mogućnost upoznavanja sa sadržajem svih relevantnih dokumenata i usto nisu bili obaviješteni, putem obrasca iz Priloga II. toj uredbi, o svojem pravu da odbiju primiti rješenje na grčkom jeziku bez priloženog prijevoda na engleski jezik.
            22. Sud koji je uputo zahtjev je povodom žalbe društva Alpha Bank presudio da poništavanje dostave koje je izvršio prvostupanjski sud nije opravdano u mjeri u kojoj je utemeljeno na povredi nacionalnog prava.
            23. Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se o posljedicama okolnosti, u ovom slučaju, da nadležna tijela Ujedinjene Kraljevine nisu smatrala potrebnim dostaviti tuženicima u glavnom postupku standardni obrazac predviđen člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1393/2007 i sadržan u njezinu Prilogu II.
            24. Prema mišljenju tog suda, točno je da je navedena uredba za cilj imala uspostaviti ravnotežu između pravâ tužitelja i tuženika da bi se osiguralo pravo na pravično suđenje, tako da je važno da tuženik u cijelosti bude upoznat s pismenom kojim se pokreće postupak, ali ne čini se da su tuženicima u predmetima u glavnima postupcima povrijeđena prava jer su se na vrijeme pojavili pred ciparskim sudom i nisu naveli ni prirodu ni konkretne posljedice zablude koju su navodno pretrpjeli. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev Uredba br. 1393/2007 ne određuje koji se dokumenti moraju dostaviti u svim okolnostima. Osim toga, navedeni sud ističe da se Sud još uvijek nije izjasnio o tome je li dostava standardnog obrasca iz Priloga II. toj uredbi potrebna u svim slučajevima i je li posljedica propusta te dostave nužno ništavost postupka.
            25. U tim je okolnostima Vrhovni sud Republike Cipra odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Je li dostava putem standardnog obrasca iz Uredbe br. 1393/2007 potrebna u svakom slučaju ili su dopuštene iznimke?
            2. Ako je spomenuta dostava potrebna u svakom slučaju, je li u ovom slučaju njezino propuštanje razlog nevaljanosti dostave u cijelosti?
            3. U slučaju negativnog odgovora, je li u skladu s Uredbom (EZ) br. 1393/2007 moguća dostava odvjetniku tuženikâ koji su prihvatili uvjetno sudjelovati u postupku, a koji se prema klijentima obvezao na primanje predmetne dostave, ili je potrebna nova dostava u skladu s postupkom predviđenim Uredbom (EZ) br. 1393/2007?“
            O prethodnim pitanjima
            26. Svojim trima pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. Uredbe br. 1393/2007 tumačiti na način da je obavijest adresatu pismena koje se treba dostaviti, sastavljena na standardnom obrascu iz Priloga II. toj uredbi, o njegovu pravu da odbije primitak tog pismena u svakom slučaju potrebna i, prema potrebi, koje su pravne posljedice koje proizlaze iz propusta obavještavanja korištenjem tog formulara.
            Obvezujući karakter standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007
            27. U vezi s tim prvim aspektom postavljenih pitanja, u preformuliranom obliku, treba zaključiti da tekst članka 8. Uredbe br. 1393/2007 ne omogućuje sam po sebi davanje korisnog odgovora.
            28. Doseg navedene odredbe treba utvrditi smještajući je u njezin kontekst. U tu svrhu treba ispitati ciljeve Uredbe br. 1393/2007 kao i sustav koji je njome uspostavljen i kojeg je članak 8. dio (vidjeti, u tom smislu, presudu Weiss und Partner, C‑14/07, EU:C:2008:264, t. 45.).
            29. Što se tiče, na prvom mjestu, ciljeva Uredbe br. 1393/2007, treba napomenuti da navedena uredba, koja je donesena na temelju članka 61. točke (c) UEZ‑a, ima za cilj uspostaviti, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 2., sustav dostave u Zajednici sudskih i izvansudskih pismena u građanskim i trgovačkim stvarima, u svrhu dobrog funkcioniranja unutarnjeg tržišta (vidjeti presude Alder, C‑325/11, EU:C:2012:824, t. 29. i Fahnenbrock i dr., C‑226/13, EU:C:2015:383, t. 40.).
            30. Također, u cilju poboljšanja učinkovitosti i brzine sudskih postupaka te da bi se osiguralo dobro sudovanje, navedena uredba uspostavlja načelo izravnog slanja sudskih i izvansudskih pismena među državama članicama (vidjeti presudu Leffler, C‑443/03, EU:C:2005:665, t. 3.), što dovodi do pojednostavljenja i ubrzavanja postupaka. Ti su ciljevi navedeni u uvodnim izjavama 6. do 8. spomenute uredbe.
            31. Međutim, kako je Sud već presudio u više navrata, navedeni ciljevi se ne bi trebali postizati uz slabljenje, na bilo koji način, pravâ obrane koja pripadaju adresatima koja proizlaze iz prava na pravično suđenje, utvrđenog u članku 47. drugom stavku Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članku 6. stavku 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (vidjeti posebno presudu Alder, C‑325/11, EU:C:2012:824, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            32. U tom pogledu treba paziti ne samo na to da adresat pismena uistinu primi predmetno pismeno već i da mu se omogući da sazna za postupak koji je protiv njega pokrenut u inozemstvu i da stvarno i potpuno razumije njegov smisao i doseg, na način da se može učinkovito koristiti svojim pravima u državi članici pošiljateljici (vidjeti, u tom smislu, presudu Alder, C‑325/11, EU:C:2012:824, t. 36. i 41. kao i analogijom u dijelu koji se odnosi na Uredbu (EZ) br. 1348/2000 Vijeća od 29. svibnja 2000. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 160, str. 37.), koja je prethodila Uredbi br. 1393/2007, presudu Weiss und Partner, C‑14/07, EU:C:2008:264, t. 64. i 73.).
            33. Uzimajući u obzir navedeno, Uredbu br. 1393/2007 treba tumačiti na način da se u svakom konkretnom slučaju osigura ravnoteža između interesa tužitelja i tuženika, adresata pismena, na način da se ciljevi učinkovitosti i brzine slanja akata u postupku uravnoteže sa zahtjevom da se osigura primjerena zaštita prava obrane adresata tih akata (vidjeti presude Weiss und Partner, C‑14/07, EU:C:2008:264, t. 48. i Alder, C‑325/11, EU:C:2012:824, t. 36.).
            34. Što se tiče, na drugom mjestu, sustava za postizanje tih ciljeva uspostavljenog Uredbom br. 1393/2007, treba napomenuti da se, kao što proizlazi iz zajedničkog tumačenja članka 2. i članka 4. stavka 1. te uredbe, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 6., dostava pismena izvršava u načelu između „tijela za slanje“ i „tijela za zaprimanje“ koja su odredile države članice (vidjeti presudu Alder, C‑325/11, EU:C:2012:824, t. 30.). Sukladno članku 4. navedene uredbe, akt ili akte koje treba dostaviti šalje izravno, na najbrži način, tijelo za slanje tijelu za zaprimanje.
            35. U skladu s člankom 5. stavkom 1. te uredbe tijelo za slanje mora upozoriti podnositelja zahtjeva da naslovnik može odbiti primitak pismena koje se dostavlja koje nije sastavljeno na jednome od jezika iz članka 8. navedene uredbe. Ipak, na podnositelju zahtjeva jest da odluči treba li prevesti navedeno pismeno, pri čemu on snosi troškove tog prijevoda u skladu s člankom 5. stavkom 2. iste uredbe.
            36. Što se tiče tijela za zaprimanje, ono je obvezno izvršiti dostavu pismena adresatu, u skladu s odredbom članka 7. Uredbe br. 1393/2007. U tom kontekstu ono s jedne strane treba obavijestiti tijelo za slanje o svim važnim činjenicama vezanima uz dostavu putem standardnog obrasca iz Priloga I. toj uredbi i s druge strane u skladu s njezinim člankom 8. stavkom 1. upozoriti adresata da može odbiti primitak pismena ako pismeno nije napisano ili se u njegovu prilogu ne nalazi prijevod na jedan od jezika iz te odredbe, odnosno ili na jezik koji adresat razumije ili na službeni jezik države članice primateljice ili, prema potrebi, na jedan od službenih jezika mjesta u kojem se obavlja dostava, kao jezika za koje se smatra da ih adresat poznaje. U slučaju da adresat odbije primitak on o tome u skladu sa stavcima 2. i 3. navedenog članka mora odmah obavijestiti tijelo za slanje putem potvrde iz članka 10. i vratiti zahtjev i pismeno čiji se prijevod zahtijeva.
            37. Međutim, navedena tijela ne moraju se očitovati o ključnim pitanjima, poput pitanja koje jezike adresat pismena razumije i treba li pismenu priložiti prijevod na jedan od jezika iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007.
            38. Svako drugo tumačenje dovelo bi do pravnih problema koji bi mogli dovesti do sporova, čime bi se otegao i otežao postupak slanja pismena iz jedne države članice u drugu.
            39. Međutim, u predmetima u glavnim postupcima iz spisa podnesenih Sudu proizlazi da je tijelo za zaprimanje smatralo da rješenje kojim se dopušta dostava pismena u inozemstvo ne treba biti prevedeno i na temelju navedenog je zaključilo da predmetnom aktu nije trebalo priložiti standardni obrazac iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007.
            40. Međutim, ta uredba ne daje tijelu za zaprimanje ovlast da ocijeni jesu li uvjeti u kojima adresat pismena može odbiti njegov primitak iz članka 8. stavka 1. ispunjeni ili ne.
            41. Suprotno tomu, samo nacionalni sud pred kojim se vodi predmet u državi članici pošiljateljici može odlučiti o takvim pitanjima ako se tužitelj i tuženik s njima ne slažu.
            42. U tom pogledu, nakon pokretanja postupka dostave utvrđivanjem koji su akti relevantni u tom pogledu, taj sud će donijeti odluku tek nakon što je adresat pismena stvarno odbio njegov primitak na temelju toga što ono nije sastavljeno na jednom od jezika koje razumije ili bi ih trebao razumjeti. Navedeni sud će tako na zahtjev tužitelja provjeriti je li to odbijanje bilo opravdano ili ne (vidjeti, analogijom, presudu Weiss und Partner, C‑14/07, EU:C:2008:264, t. 85.). U tu svrhu treba na primjeren način uzeti u obzir sve elemente spisa da bi se, s jedne strane, utvrdilo poznavanje jezika adresata pismena (vidjeti presudu Weiss und Partner, C‑14/07, EU:C:2008:264, t. 80.) i, s druge strane, odlučilo je li potreban prijevod s obzirom na vrstu pismena o kojem se radi.
            43. Konačno, sud će morati paziti da se u svakom slučaju na uravnotežen način zaštite prava stranaka, uspostavljajući ravnotežu između cilja da se osigura učinkovitost i brzina dostave u interesu tužitelja i učinkovita zaštita pravâ obrane koja pripadaju adresatu.
            44. Uz gore navedeno treba pridodati, vezano za sustav koji je uspostavljen Uredbom br. 1393/2007, da ona predviđa također uporabu dvaju standardnih obrazaca koji se nalaze u njezinim Prilozima I. i II.
            45. U tom pogledu treba, s jedne strane, precizirati da Uredba br. 1393/2007 ne sadrži nijednu iznimku vezano za korištenje tih obrazaca.
            46. Suprotno tomu, kao što proizlazi iz uvodne izjave 11. te uredbe, standardni obrasci predviđeni njome „trebali bi se koristiti“ jer, kako proizlazi iz uvodne izjave 7. Uredbe br. 1393/2007, doprinose, uzimajući u obzir prava predmetnih stranaka, tome da se postupak dostave pismena pojednostavni i učini transparentnijim, čime se jamči njihova čitljivost i sigurnost pri slanju.
            47. S druge strane, navedeni obrasci predstavljaju, kao što to navodi uvodna izjava 12., sredstva kojima se adresati obavještavaju o mogućnosti da odbiju primiti pismena koja im se trebaju dostaviti.
            48. Imajući u vidu te okolnosti treba utvrditi točan doseg koji treba priznati standardnim obrascima iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 i slijedom toga njezinu članku 8. stavku 1., koji se odnosi na dostavu navedenog obrasca adresatu pismena.
            49. U tom pogledu, kao što proizlazi iz samog teksta naslova i sadržaja navedenog obrasca, mogućnost odbijanja primitka pismena koje mu se treba dostaviti, predviđena navedenim člankom 8. stavkom 1., predstavlja „pravo“ adresata tog pismena.
            50. Međutim, da bi to pravo koje je dodijelio zakonodavac Europske unije moglo na koristan način proizvoditi svoje učinke, o njemu treba u pisanom obliku obavijestiti adresata pismena. U sustavu koji je uspostavljen Uredbom br. 1393/2007, adresat se o tome obavještava korištenjem standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007, na isti način na koji je tužitelj od početka postupka obaviješten korištenjem standardnog obrasca iz Priloga I. toj uredbi o postojanju tog prava na strani adresata pismena.
            51. Iz navedenoga slijedi zaključak da članak 8. stavak 1. Uredbe br. 1393/2007 sadrži dva pravila koja su zasigurno povezana, ali ipak različita, odnosno, s jedne strane, materijalno pravo adresata pismena da odbije njegov primitak, na temelju same činjenice da nije sastavljeno ili da uz njega nije priložen prijevod na jedan od jezika koje bi trebao poznavati i, s druge strane, službeno obavještavanje o postojanju navedenog prava koje izvršava tijelo za zaprimanje. Drugim riječima i suprotno onomu što je tijelo za zaprimanje zaključilo u glavnom postupku, uvjet u vezi s jezičnim uređenjem pismena ne odnosi se na obavještavanje adresata od strane tijela za zaprimanje, već isključivo na njegovo pravo odbijanja.
            52. Nadalje, standardni obrazac iz Priloga I. toj uredbi sadrži jasno razlikovanje tih dvaju aspekata, upućujući u različitim dijelovima na obavještavanje u pisanom obliku adresata pismena o njegovu pravu da odbije njegov primitak i na učinkovito korištenje tim pravom.
            53. U tim uvjetima proizlazi da je odbijanje samo po sebi jasno uvjetovano, u smislu da se adresat pismena njime može valjano koristiti samo u slučaju kada predmetno pismeno nije sastavljeno na jeziku koji razumije niti mu je priložen prijevod na njega, bilo na službenom jeziku države članice primateljice ili, ako postoji više službenih jezika u toj državi članici, službenom jeziku ili na jednom od službenih jezika mjesta u kojem se obavlja dostava (vidjeti, u tom smislu, uvodnu izjavu 10. Uredbe br. 1393/2007). Kako proizlazi iz točke 42. ove presude, naposljetku je na sudu pred kojim se vodi postupak da utvrdi je li ispunjen taj uvjet tako da provjeri je li odbijanje od strane adresata pismena opravdano ili ne.
            54. Međutim, korištenje tim pravom odbijanja podrazumijeva da je adresat pismena na primjeren način obaviješten, unaprijed i u pisanom obliku, o postojanju svojeg prava.
            55. Stoga, tijelo za zaprimanje, kada dostavlja ili daje da se pismeno dostavi adresatu, mora uvijek pismenu priložiti standardni obrazac iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 kojim se adresat obavještava o svojem pravu da odbije primitak tog pismena.
            56. Također treba napomenuti da takva obveza ne stvara posebne poteškoće tijelu za zaprimanje s obzirom na to da je dovoljno da to tijelo pismenu koje treba dostaviti priloži unaprijed pripremljen tekst kako je predviđen navedenom uredbom na svakom od službenih jezika Europske unije.
            57. Gore navedeno tumačenje tako jamči transparentnost na način da se adresatu pismena omogućava da se upozna s opsegom svojih prava te se omogućava ujednačena primjena Uredbe br. 1393/2007 (vidjeti, analogijom, presude Leffler, C‑443/03, EU:C:2005:665, t. 46. kao i Weiss und Partner, C‑14/07, EU:C:2008:264, t. 60.), pri čemu ne uzrokuje nikakvo kašnjenje u dostavi tog akta, već ju naprotiv pojednostavnjuje i olakšava.
            58. Stoga treba smatrati da tijelo za zaprimanje mora u svim okolnostima a da pritom ne raspolaže marginom prosudbe obavijestiti adresata pismena o njegovu pravu da odbije primitak navedenog, sustavno koristeći u tu svrhu standardni obrazac iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007.
            Posljedice propusta obavještavanja putem standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007
            59. Vezano za drugi aspekt postavljenih pitanja, kako su preformulirana, treba napomenuti da članak 8. Uredbe br. 1393/2007, u vezi s odbijanjem primitka pismena, ne sadrži odredbe o pravnim posljedicama koje bi proizlazile iz neobavještavanja adresata pismena putem standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 o njegovu pravu da odbije primitak navedenog.
            60. Osim toga, ni iz jedne odredbe te uredbe ne proizlazi da takvo neobavještavanje dovodi do ništavosti postupka dostave.
            61. Nadalje, kada se radi o posljedicama odbijanja adresata pismena da ga primi s obrazloženjem da tom pismenu nije priložen prijevod na jezik koji razumije ili na službeni jezik države članice primateljice, Sud je već presudio u vezi s Uredbom br. 1348/2000 koja je prethodila Uredbi br. 1393/2007 da nije trebalo poništiti postupak, već suprotno tomu dopustiti pošiljatelju da ispravi nedostatak potrebnog dokumenta slanjem zatraženog prijevoda (vidjeti, u tom smislu, presudu Leffler, C‑443/03, EU:C:2005:665, t. 38. i 53.).
            62. Uredba br. 1393/2007 potvrđuje to načelo u članku 8. stavku 3.
            63. Slično rješenje treba primijeniti u slučaju kada je tijelo za zaprimanje propustilo poslati adresatu pismena standardni obrazac iz Priloga II. toj uredbi.
            64. Naime, nedostavljanje navedenog standardnog obrasca i odbijanje primitka pismena zbog nedostatka odgovarajućeg prijevoda usko su povezani s obzirom na to da se u obje situacije može ugroziti pravo adresata takvog akta da odbije njegov primitak.
            65. Stoga valja zaključiti da su pravne posljedice koje treba izvesti iz tih dviju situacija istovjetne.
            66. Osim toga, utvrditi ništavost bilo pismena koje se dostavlja bilo postupka dostave ne bi bilo u skladu s ciljem Uredbe br. 1393/2007, koji se sastoji u stvaranju izravnog, brzog i učinkovitog načina slanja između država članica pismena u građanskim i trgovačkim stvarima.
            67. U tim uvjetima treba biti moguće ispraviti propust obavještavanja putem standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007.
            68. Vezano uz načine provedbe takvog rješenja, treba podsjetiti da postoje samo dvije okolnosti u kojima je dostava sudskog pismena između država članica izuzeta iz polja primjene Uredbe br. 1393/2007: s jedne strane, kada je prebivalište ili uobičajeno boravište adresata nepoznato i, s druge strane, kada je posljednji imenovao ovlaštenog zastupnika u državi članici u kojoj se odvija sudski postupak (vidjeti presudu Alder, C‑325/11, EU:C:2012:824, t. 24.).
            69. Nasuprot tomu, u drugim okolnostima, kada adresat sudskog pismena prebiva na području druge države članice, dostava tog akta nužno spada u područje primjene navedene uredbe i stoga se treba, kao što predviđa njezin članak 1. stavak 1., obaviti na načine koji su za tu svrhu propisani samom uredbom (vidjeti presudu Alder, C‑325/11, EU:C:2012:824, t. 25.).
            70. Stoga se način ispravljanja propusta poput onoga u glavnom postupku treba pronaći u samoj Uredbi br. 1393/2007.
            71. Takvo rješenje opravdava i zahtjev ujednačene primjene navedene uredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu Weiss und Partner, C‑14/07, EU:C:2008:264, t. 60. kao i navedenu sudsku praksu).
            72. U situaciji poput one u glavnom postupku tijelo za zaprimanje mora bez odgađanja obavijestiti adresate pismena o njihovu pravu da odbiju primitak potonjeg, na način da im sukladno članku 8. stavku 1. Uredbe br. 1393/2007 dostavi standardni obrazac iz Priloga II. toj uredbi.
            73. Treba pridodati da, u slučaju da adresati o kojima se radi temeljem te obavijesti iskoriste svoje pravo da odbiju primitak predmetnog pismena, nacionalni sud države članice pošiljateljice treba odlučiti je li, uzimajući u obzir sve elemente predmetnog slučaja, takvo odbijanje opravdano ili ne, kao što je navedeno u točkama 41. do 43. predmetne presude.
            74. U slučaju da taj sud odluči da je odbijanje primitka pismena u predmetnom slučaju osnovano, prijevod navedenog se i dalje treba dostaviti adresatima, u skladu s pravilima propisanima Uredbom br. 1393/2007 i posebno njezinim člankom 8. stavkom 3.
            75. Nasuprot tomu, Uredba br. 1393/2007 ne predviđa da se dostava pismena može valjano izvršiti opunomoćenicima adresata koji su prihvatili uvjetovano sudjelovati u postupku pred sudom države članice pošiljateljice pred kojim je pokrenut postupak samo da bi se osporila zakonitost postupka.
            76. Stoga treba zaključiti da okolnost da tijelo za zaprimanje, pri obavljanju dostave pismena njegovu adresatu, nije priložilo standardni obrazac iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 ne predstavlja razlog za ništavost postupka, već propust koji treba ispraviti u skladu s odredbama te uredbe.
            77. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na tri postavljena pitanja treba odgovoriti u smislu da Uredbu br. 1393/2007 treba tumačiti na način da:
            – tijelo za zaprimanje mora u svim okolnostima a da pritom ne raspolaže marginom prosudbe obavijestiti adresata pismena o njegovu pravu da odbije primitak navedenog, sustavno koristeći u tu svrhu standardni obrazac iz Priloga II. toj uredbi, i
            – okolnost da to tijelo, pri obavljanju dostave pismena njegovu adresatu, nije priložilo standardni obrazac iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 ne predstavlja razlog za ništavost postupka, već propust koji treba ispraviti u skladu s odredbama te uredbe.
            Troškovi
            78. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            Uredbu (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena“) i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 treba tumačiti na način da:
            – tijelo za zaprimanje mora u svim okolnostima a da pritom ne raspolaže marginom prosudbe obavijestiti adresata pismena o njegovu pravu da odbije primitak navedenog, sustavno koristeći u tu svrhu standardni obrazac iz Priloga II. toj uredbi, i
            – okolnost da to tijelo, pri obavljanju dostave pismena njegovu adresatu, nije priložilo standardni obrazac iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 ne predstavlja razlog za ništavost postupka, već propust koji treba ispraviti u skladu s odredbama te uredbe.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 26. listopada 2016.#Pierre Mulhaupt, administrateur judicaire à la faillite de Société Civile Immobilière Senior Home (SCI) protiv Gemeinde Wedemark i Hannoversche Volksbank eG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Stečajni postupci – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Članak 5. – Pojam ‚stvarna prava trećih’ – Javnopravni teret na nekretnini kojim se jamči naplata poreza na imovinu.#Predmet C-195/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      26. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Stečajni postupci — Uredba (EZ) br. 1346/2000 — Članak 5. — Pojam ‚stvarna prava trećih’ — Javnopravni teret na nekretnini kojim se jamči naplata poreza na imovinu“
      U predmetu C‑195/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 12. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 29. travnja 2015, u postupku

         SCI Senior Home, u predstečajnom postupku,
      protiv

         Gemeinde Wedemark,

         Hannoversche Volksbank eG,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između SCI Senior Home, u predstečajnom postupku, koji zastupa Pierre Mulhaupt, u svojstvu stečajnog upravitelja, s jedne strane, te Gemeinde Wedemark (općina Wedemark, Njemačka) i Hannoversche Volksbank eG, s druge strane, u svezi s prisilnom prodajom nekretnine čiji je vlasnik Senior Home.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 24. i 25. Uredbe br. 1346/2000 navedeno je:

                        „(24)

                        Automatsko priznavanje stečajnog postupka za koji redovno važi propis države u kojoj se postupak pokreće može se kositi s pravilima prema kojima se poduzimaju pravne radnje u ostalim državama članicama. Kako bi se omogućilo otvaranje postupka, zaštitu podataka i pravnu sigurnost u državama članicama u kojima nisu pokrenuti postupci, trebalo bi osigurati cijeli niz izuzetaka od općeg pravila.

                        (25)

                        Postoji osobita potreba za pravom na odstupanje od propisa države u kojoj se postupak pokreće u slučaju stvarnih prava, a zato što su ona od velike važnosti kod odobrenja kredita. Osnovu, važenje i opseg takvih stvarnih prava trebalo bi stoga redovito određivati prema lex situs, te na njih ne bi trebalo utjecati pokretanje stečajnog postupka. Nositelju stvarnih prava trebalo bi stoga biti omogućeno dodatno jamstvo za ostvarivanje prava na izdvajanje ili odvojeno namirenje. Ako za imovinu vrijede stvarna prava prema pravilima te države, lex situs, a glavni se postupak vodi u drugoj državi članici, stečajnom upravitelju u glavnom postupku trebalo bi biti omogućeno da traži pokretanje sekundarnog postupka u području nadležnosti gdje nastaju stvarna prava ako dužnik tamo ima poslovni nastan. Ako sekundarni postupak nije pokrenut, višak od prodaje imovine koju pokrivaju stvarna prava mora biti plaćen stečajnom upravitelju u glavnom postupku.”

               4

               Članak 4. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Pravo koje se primjenjuje”, propisuje:
               „1.   Ako ova Uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci pokrenuti, a koja se u daljnjem tekstu navodi kao ,država u kojoj je pokrenut postupak'.
               2.   Pravom države u kojoj se pokreću postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
               [...]

                        (f)

                        učinke stečajnog postupka na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika, s izuzetkom parnica u tijeku;

                  [...]

                        (i)

                        pravila koja uređuju raspodjelu sredstava od realizacije imovine, razvrstavanje tražbina i prava vjerovnika koji su dobili djelomičnu naknadu nakon pokretanja postupka u slučaju insolventnosti na temelju stvarnih prava ili kroz kompenzaciju;

                  [...]”

               5

               Članak 5. Uredbe br. 1346/2000, naslovljen „Stvarna prava trećih”, određuje:
               „1.   Pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s materijalnom ili nematerijalnom, pokretnom ili nepokretnom imovinom – i određenom imovinom i naplatom neodređene imovine kao cjeline koja se mijenja s vremena na vrijeme – koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice u vrijeme pokretanja postupka.
               2.   Prava navedena u stavku 1. posebno se odnose na:

                        (a)

                        pravo na raspolaganje imovinom ili davanje na raspolaganje, te dobivanje naknade od sredstava ili prihoda od te imovine, posebno na temelju založnog prava ili hipoteke;

                        (b)

                        isključivo pravo na podmirenje tražbine, posebno pravo u vezi s tražbinom osiguranom založnim pravom ili ustupanjem potraživanja na temelju jamstva;

                        (c)

                        pravo zahtijevanja imovine i/ili traženja naknade od strane onoga tko je posjeduje ili koristi suprotno željama ovlaštenika;

                        (d)

                        stvarno pravo na ovlašteno korištenje imovine.

                  3.   Pravo koje je upisano u javni registar i koje se izvršava prema trećim stranama, prema kojem se može steći stvarno pravo u smislu članka 1., izjednačeno je sa stvarnim pravom.
               [...]”

               6

               Sukladno članku 39. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Pravo na prijavu tražbina”:
               „Bilo koji vjerovnik koji ima stalno boravište, domicil ili sjedište u državi članici koja nije država u kojoj je pokrenut postupak, uključujući i porezna tijela i tijela socijalne sigurnosti država članica, ima pravo pisanim putem prijaviti tražbine u stečajnom postupku.”

         Njemačko pravo

               7

               Članak 12. Grundsteuergesetza (Zakon o porezu na imovinu, u daljnjem tekstu: GrStG), naslovljen „Stvarno osiguranje”, glasi:
               „Porez na imovinu je javnopravni teret na oporezovanoj imovini.”

               8

               Članak 77. stavak 2. prva rečenica Abgabenordnunga (Porezni zakonik, u daljnjem tekstu: AO) predviđa:
               „Kada porez predstavlja javnopravni teret na nekretnini, vlasnik mora trpjeti ovrhu na njoj.”

               9

               Članak 10. stavak 1. Zwangsversteigerungsgesetza (Zakon o prisilnoj prodaji) određuje:
               „Pravo na namirenje vjerovnika iz sredstava od prodaje nekretnine dodjeljuje se prema sljedećem prioritetnom redu [...] :
               [...]

                        3.

                        potraživanja plaćanja javnopravnih tereta na nekretnini u iznosima zaostataka od zadnje četiri godine; periodička plaćanja, osobito porezi na imovinu, kamate, dodatne naknade ili plaćanja od rente [...] uživaju to pravo na prioritetni zahtjev samo za tekuće iznose i zaostatke iz zadnje dvije godine [...].

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Senior Home, francusko društvo građanskog prava za nekretnine, vlasnik je nekretnine koja se nalazi u Wedemarku (Njemačka). Odlukom od 6. svibnja 2013., tribunal de grande instance de Mulhouse (Visoki sud u Mulhouseu, Francuska) pokrenuo je nad njim predstečajni postupak.

               11

               Općina Wedemark 15. svibnja 2013. zatražila je prisilnu prodaju te nekretnine kako bi naplatila neplaćeni porez na imovinu, za razdoblje između 1. listopada 2012. i 30. lipnja 2013., u iznosu od 7471,19 eura, na temelju ovršnog poreznog duga.

               12

               Odlukom od 21. svibnja 2013., Amtsgericht Burgwedel (Okružni sud u Burgwedelu, Njemačka) naložio je prisilnu prodaju te nekretnine. Tužba koju je Senior home podnio protiv te odluke nije prihvaćena. Nakon što mu je odbijena tužba pred Landgerichtom Hannover (pokrajinski sud u Hannoveru, Njemačka), Senior Home, koji zastupa P. Mulhaupt, djelujući u svojstvu stečajnog upravitelja, obratio se Bundesgerichtshofu (Savezni sud, Njemačka) sa zahtjevom za, s jedne strane, poništenje odluke Amtsgerichta Burgwedel (Okružni sud u Burgwedelu) kojom se nalaže prisilna prodaja i, s druge strane, brisanje iz zemljišnih knjiga upisa koji se odnosi na tu prodaju.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev podsjeća da, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1346/2000, stečajni postupak otvoren nad Senior Homeom podliježe francuskom pravu. Na temelju tog prava, pokretanje predstečajnog postupka predstavlja, u biti, prepreku prisilnoj prodaji o kojoj je riječ u glavnom postupku. Suprotno tome, u skladu s člankom 5. stavkom 1. te uredbe, pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s imovinom koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da, u njemačkom pravu, potraživanja koja dospijevaju na temelju poreza na imovinu predstavljaju, u skladu s člankom 12. GrStG‑a, javnopravne terete koji su stvarna prava, pri čemu vlasnik opterećene nekretnine mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini, na temelju isprave kojom su utvrđena ta potraživanja, u skladu s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom AO‑a. Međutim, taj sud zanima treba li pitanje postoji li ili ne stvarno pravo u svrhu primjene članka 5. stavka 1. navedene uredbe ocjenjivati na temelju njemačkog prava ili, naprotiv, pojam „stvarno pravo” valja tumačiti samostalno.

               15

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Obuhvaća li pojam stvarnog prava iz članka 5. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 nacionalno pravilo poput onoga koje je sadržano u članku 12. [GrStG‑a] u vezi s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom [AO‑a], prema kojem su potraživanja iz poreza na nekretnine temeljem zakona javnopravni teret na nekretnini i da stoga vlasnik mora trpjeti ovrhu na nekretnini?”

         O prethodnom pitanju

               16

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 5. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da na temelju tog članka predstavlja „stvarno pravo” osiguranje osnovano na temelju odredbe nacionalnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prema kojoj je nekretnina obveznika poreza na imovinu opterećena po samom zakonu javnopravnim teretom i da taj vlasnik mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini, na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje.

               17

               S tim u svezi valja podsjetiti, kao prvo, da ta uredba počiva, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točkama 21. do 23. svojeg mišljenja, na modelu tzv. „ublažene univerzalnosti”, prema kojem je, s jedne strane, pravo koje se na glavni stečajni postupak i njegove učinke primjenjuje pravo države članice na čijem je državnom području pokrenut postupak, dok, s druge strane, navedena uredba predviđa nekoliko iznimaka od tog pravila. Članak 5. stavak 1. te uredbe predviđa jednu od tih iznimaka:

               18

               Glede, konkretnije, članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, koji određuje da pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s imovinom koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice u vrijeme pokretanja postupka, iz sudske prakse Suda proizlazi da osnovu, važenje i opseg takvih stvarnih prava treba redovito određivati prema pravu mjesta gdje se nalazi imovina koja je predmet navedenog prava. Slijedom toga, članak 5. stavak 1. te uredbe dopušta, odstupanjem od pravila prava države članice u kojoj se pokreću postupci, da se primijeni pravo države članice na čijem se području nalazi predmetna imovina, na stvarno pravo vjerovnika ili trećih na određenoj imovini koja pripada dužniku (vidjeti, u tom smislu, presude od 5. srpnja 2012., ERSTE Bank Hungary, C‑527/10, EU:C:2012:417, t. 40. do 42., i od 16. travnja 2015., Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, t. 27.).

               19

               Stoga, glede glavnog postupka, pitanje kvalifikacije odnosnog prava kao „stvarnog” prava u svrhu primjene članka 5. stavka 1. navedene uredbe ispituje se s obzirom na nacionalno pravo, u ovom slučaju njemačko.

               20

               S tim u svezi, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su javnopravni tereti o kojima je riječ u glavnom postupku stvarna imovinska prava, jer vlasnik opterećene nekretnine mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini, na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje. U svakom slučaju, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da utvrdi i ocijeni činjenice u postupku koji je pred njim pokrenut te da protumači i primijeni nacionalno pravo (presuda od 8. lipnja 2016., Hünnebeck, C‑479/14, EU:C:2016:412, t. 36.), kako bi utvrdio može li se potraživanje iz poreza na nekretnine o kojem je riječ u glavnom postupku smatrati stvarnim pravom prema njemačkom pravu.

               21

               Kao drugo, valja podsjetiti da, iako članak 5. stavci 2. i 3. Uredbe br. 1346/2000 ne definira pojam „stvarnog prava”, on, međutim, navodi, putem niza primjera prava koja su tom uredbom kvalificirana kao „stvarna”, opseg i, prema tome, granice zaštite koju se tom odredbom daje povlasticama, jamstvima ili drugim pravima vjerovnika insolventnog dužnika, predviđenim unutarnjim pravom država članica.

               22

               Naime, kao što je, u biti, naveo nezavisni odvjetnik u točkama 43. i 44. svog mišljenja, kako se ograničenje područja primjene članka 5. navedene uredbe na „stvarna” prava ne bi lišilo svog korisnog učinka, valja utvrditi da prava koja se u odnosnom nacionalnom zakonodavstvu smatraju „stvarnima” moraju ispunjavati određene kriterije kako bi bile obuhvaćene navedenim člankom 5.

               23

               U ovom slučaju, glede prava poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da ono, uz uvjet provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, ispunjava kriterije navedene u članku 5. stavku 2. Uredbe br. 1346/2000 jer, s jedne strane, predstavlja izravni i trenutačni teret na oporezovanoj nekretnini i, s druge strane, vlasnik nekretnine mora trpjeti ovrhu na njoj, na temelju članka 77. stavka 2. prve rečenice AO‑a. Osim toga, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, porezna uprava u tijeku stečajnog postupka ima, na temelju tereta o kojem je riječ u glavnom postupku, svojstvo povlaštenog vjerovnika.

               24

               Kao treće, to utvrđenje ne može dovesti u pitanje okolnost, koju je Komisija navela u svojem očitovanju, prema kojoj navedeni članak 5. treba tumačiti strogo, jer predstavlja iznimku od općeg pravila iz članka 4. te uredbe, tako da obuhvaća samo stvarna prava dodijeljena u okviru poslovnih transakcija.

               25

               Naime, s jedne strane, iako, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbu koja predstavlja odstupanje treba tumačiti strogo, svejedno valja osigurati da ta odredba ne bude lišena svojeg korisnog učinka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2012., BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, EU:C:2012:799, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               26

               S druge strane, ni tekst odredaba Uredbe br. 1346/200 ni njezini ciljevi ne omogućavaju tumačenje članka 5. te uredbe na način da on ne obuhvaća stvarna prava dodijeljena izvan okvira poslovne transakcije.

               27

               Glede teksta odnosnih odredaba, valja navesti da navedeni članak 5. ne sadržava nijedan element kojim bi se moglo ograničiti područje primjene tog članka s obzirom na izvor odnosnog stvarnog prava ili narav, javnu ili privatnu, potraživanja koje se jamči tim stvarnim pravom.

               28

               Što se tiče ciljeva te odredbe, iz uvodne izjave 24. Uredbe br. 1346/2000 proizlazi da iznimke od općeg pravila za određivanje mjerodavnog prava, uređenog u članku 4. te uredbe, imaju za cilj „zaštitu legitimnih očekivanja i sigurnosti pravnih radnji u državama članicama u kojima nije pokrenut postupak”, pri čemu komercijalna narav odnosnih prava ili potraživanja u tom smislu nije relevantna.

               29

               Osim toga, iz uvodne izjave 25. Uredbe br. 1346/2000, u kojoj se navodi da postoji „osobita” potreba za pravom na odstupanje od propisa države u kojoj se postupak pokreće u slučaju stvarnih prava, a zato što su ona od velike važnosti kod odobrenja kredita, ne može se zaključiti da ta iznimka obuhvaća samo stvarna jamstva dodijeljena samo u okviru komercijalnih ugovora ili ugovora o kreditu. Čini se, međutim, da je ograničenje područja primjene članka 5. te uredbe na temelju komercijalnog izvora odnosnog stvarnog prava u suprotnosti s ciljem, izričito navedenim u uvodnoj izjavi 24. te uredbe, zaštite legitimnih očekivanja i sigurnosti transakcija.

               30

               U svakom slučaju, valja utvrditi da bi tumačenje članka 5. Uredbe br. 1346/2000 na način da iznimka koju on predviđa obuhvaća samo stvarna prava uspostavljena u okviru komercijalnih ili kreditnih transakcija, dovelo do nepovoljnog tretmana nositelja stvarnih prava dodijeljenih u okviru transakcija različitih od komercijalnih.

               31

               No, kako je, u biti, naveo nezavisni odvjetnik u točkama 64. do 67. svojeg mišljenja, Uredba br. 1346/2000 temelji se na načelu jednakog postupanja prema vjerovnicima i na načelu da se njene odredbe moraju primjenjivati neovisno o naravi, bila ona komercijalna ili ne, potraživanja osiguranih stvarnim pravima. Stoga, glede mogućnosti za vjerovnike da pisanim putem prijave tražbine u okviru stečajnog postupka, članak 39. te uredbe isključuje svaku diskriminaciju poreznih tijela i tijela socijalne sigurnosti država članica koje nisu država na čijem je području pokrenut stečajni postupak.

               32

               U tim okolnostima, na pitanje valja odgovoriti da članak 5. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da na temelju tog članka predstavlja „stvarno pravo” osiguranje osnovano na temelju odredbe nacionalnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prema kojoj je nekretnina obveznika poreza na imovinu opterećena po samom zakonu javnopravnim teretom i da taj vlasnik mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti na način da osiguranje osnovano na temelju odredbe nacionalnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prema kojoj je nekretnina obveznika poreza na imovinu opterećena po samom zakonu javnopravnim teretom, predstavlja „stvarno pravo” u smislu tog članka i da taj vlasnik mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. ožujka 2016.#HeidelbergCement AG protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Tržište ,cementa i srodnih proizvoda’ – Upravni postupak – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 18. stavci 1. i 3. – Odluka o zahtjevu za pružanje informacija – Obrazloženje – Određenost zahtjeva.#Predmet C-247/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      10. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Tržište ‚cementa i srodnih proizvoda’ — Upravni postupak — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Članak 18. stavci 1. i 3. — Odluka o zahtjevu za pružanje informacija — Obrazloženje — Određenost zahtjeva“
      U predmetu C‑247/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 20. svibnja 2014.,

         HeidelbergCement AG, sa sjedištem u Heidelbergu (Njemačka), koji zastupaju U. Denzel, C. von Köckritz i P. Pichler, Rechtsanwälte,
      žalitelj,
      druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju M. Kellerbauer, L. Malferrari i R. Sauer, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik drugog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. lipnja 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Društvo HeidelbergCement AG (u daljnjem tekstu: HeidelbergCement) svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 14. ožujka 2014., HeidelbergCement/Komisija (T‑302/11, EU:T:2014:128, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Komisije C(2011) 2361 final od 30. ožujka 2011. u vezi s postupkom primjene članka 18. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 (predmet COMP/39520 – Cement i srodni proizvodi) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uvodna izjava 23. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102.] UFEU‑a (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), glasi:
               „Komisija mora imati ovlast na čitavom području [Unije] zahtijevati da potrebne informacije budu dostavljene budući da je to neophodno za otkrivanje sporazuma, odluka ili usklađenih djelovanja koji su zabranjeni člankom [101. UFEU‑a][…]“

               3

               Članak 18. Uredbe br. 1/2003, naslovljen „Zahtjevi za pružanje informacija“, u svojim stavcima 1. i 3. određuje:
               „1.   Kako bi izvršila zadaće koje su joj povjerene ovom Uredbom, Komisija može, jednostavnim zahtjevom ili odlukom, zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da joj dostave sve potrebne informacije.
               […]
               3.   Kada Komisija donosi odluku kojom od poduzetnika ili udruženja poduzetnika traži dostavu informacija, mora navesti pravni temelj i svrhu zahtjeva, navesti koje informacije traži, i odrediti rok unutar kojeg se predmetne informacije trebaju dostaviti. Također će naznačiti kazne propisane člankom 23. i navesti ili izreći kazne propisane člankom 24. Osim toga, uputit će na pravo preispitivanja odluke od strane Suda.
               […]“

         Okolnosti spora i sporna odluka

               4

               Opći sud na sljedeći način opisuje činjenice iz kojih proizlazi spor:

                        „1

                        Komisija Europskih zajednica je u studenome 2008. i rujnu 2009. na temelju članka 20. Uredbe [br. 1/2003] provela više pretraga u prostorijama društava koja posluju u sektoru industrije cementa, uključujući i prostorije tužitelja, društva HeidelbergCement AG. Nakon tih pretraga upućeni su zahtjevi za pružanje informacija na temelju članaka 18. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Tako su tužitelju upućeni zahtjevi za pružanje informacija 30. rujna 2009., 9. veljače i 27. travnja 2010.

                        2

                        Dopisom od 8. studenoga 2010. Komisija je obavijestila tužitelja o svojoj namjeri da mu uputi odluku o zahtjevu za pružanje informacija na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 te mu je priopćila nacrt upitnika koji je namjeravala priložiti toj odluci.

                        3

                        Dopisom od 16. studenoga 2010. tužitelj je iznio svoja očitovanja na taj nacrt upitnika.

                        4

                        Komisija je 6. prosinca 2010. obavijestila tužitelja o tome da je protiv njega i sedam drugih poduzetnika koji djeluju u sektoru industrije cementa odlučila pokrenuti postupak na temelju članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003 zbog pretpostavljenih povreda članka 101. UFEU‑a koje se odnose na „ograničenja trgovinskih tokova u Europskom gospodarskom prostoru (EGP), uključujući ograničenja uvoza u EGP iz zemalja koje se nalaze izvan EGP‑a, podjele tržišta, usklađivanja cijena te povezana protutržišna djelovanja na tržištu cementa i tržištima srodnih proizvoda“ (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka).

                        5

                        Komisija je 30. ožujka 2011. donijela [spornu] odluku.

                        6

                        U [spornoj] odluci Komisija je navela da, sukladno članku 18. Uredbe br. 1/2003, radi izvršenja zadaća koje su joj povjerene navedenom uredbom, ona može jednostavnim zahtjevom ili odlukom zatražiti od poduzetnika ili udruženja poduzetnika da joj dostave sve potrebne informacije (uvodna izjava 3. [sporne] odluke). Nakon što je istaknula da je tužitelj bio obaviješten o njezinoj namjeri donošenja odluke sukladno članku 18. stavku 3. Uredbe br. 1/2003 i da je isti iznio svoja očitovanja na nacrt upitnika (uvodne izjave 4. i 5. [sporne] odluke), Komisija je odlukom zatražila od tužitelja kao i od njegovih društava kćeri koja se nalaze unutar Europske unije i koja on izravno ili neizravno kontrolira da odgovore na upitnik koji se nalazi u Prilogu I., koji ima 94 stranice i sadržava jedanaest skupina pitanja (uvodna izjava 6. [sporne] odluke).

                        7

                        Komisija je također podsjetila na opis pretpostavljenih povreda koji je sadržan u točki 4. ove presude (točka 2. [sporne] odluke).

                        8

                        S obzirom na narav i količinu zatraženih informacija kao i težinu pretpostavljenih povreda pravila tržišnog natjecanja, Komisija je procijenila da tužitelju valja odrediti rok od dvanaest tjedana za odgovor na prvih deset skupina pitanja i rok od dva tjedna za jedanaestu skupinu koja se odnosi na „Kontakte i sastanke“ (uvodna izjava 8. [sporne] odluke).

                        9

                        Izreka [sporne] odluke glasi kako slijedi:

                           ‚Članak 1.

                        [Tužitelj] (sa svojim društvima kćerima koja se nalaze u [Europskoj uniji] i koja on izravno ili neizravno kontrolira) dužan je dostaviti sve informacije navedene u Prilogu I. ovoj odluci, u obliku koji je zatražen u Prilogu II. i Prilogu III. istoj, u roku za odgovor od dvanaest tjedana u odnosu na pitanja 1. – 10. i u roku za odgovor od dva tjedna u odnosu na pitanje 11., počevši od dana dostave ove odluke. Oba priloga sastavni su dio ove odluke.

                           Članak 2.

                        [Tužitelj], sa svojim društvima kćerima koje se nalaze u [Europskoj uniji] i koja on izravno ili neizravno kontrolira, jest adresat ove odluke.’

                        10

                        Tužitelj je 18. travnja 2011. odgovorio na jedanaesti niz pitanja. Svoj je odgovor dovršio 6. svibnja 2011.

                        11

                        Tužitelj je dopisom od 26. svibnja 2011. zatražio produljenje roka za odgovor od 18 tjedana kad je riječ o prvih deset nizova pitanja. Elektroničkom poštom od 31. svibnja 2011. tužitelj je obaviješten da njegov zahtjev nije prihvaćen. U tom pismu Komisija je ipak naglasila da je eventualno moguće ograničeno produljenje na temelju obrazloženog zahtjeva o predmetnim pitanjima.“

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               5

               Tužbom podnesenom tajništvu Suda društvo HeidelbergCement je Općem sudu 10. lipnja 2011. zahtijevalo poništenje sporne odluke.

               6

               U prilog svojoj tužbi to je društvo navelo pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 18. Uredbe br. 1/2003, drugi na povredi načela proporcionalnosti, treći na nedostatnosti obrazloženja sporne odluke, četvrti na povredi „ načela određenosti“ i peti na povredi njegova prava na obranu.

               7

               Opći sud je presudio da su svi ti tužbeni razlozi neosnovani te je slijedom toga odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               8

               HeidelbergCement od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na njega;

                        —

                        podredno, uputi predmet Općem sudu kako bi isti donio odluku u skladu s utvrđenjima Suda o pravnim pitanjima, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova koje je žalitelj imao pred Općim sudom i Sudom.

               9

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu;

                        —

                        podredno, u slučaju ukidanja pobijane presude, odbije tužbu, i

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               10

               U prilog svojoj žalbi žalitelj navodi sedam žalbenih razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na nedostatnom nadzoru i pogrešnoj primjeni zahtjeva u vezi s navođenjem svrhe zahtjeva za pružanje informacija predviđenih člankom 18. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003. Drugi žalbeni razlog odnosi se na pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud navodno počinio prilikom svoje ocjene obveze obrazlaganja izbora mjere izvođenja dokaza i određivanja roka za odgovor. Treći žalbeni razlog temelji se na pogrešnom ispitivanju, tumačenju i primjeni „nužnosti“ zatraženih informacija u smislu članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003. Četvrti žalbeni razlog odnosi se na povredu članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, s obzirom na nepostojanje obveze pripreme, podnošenja i obrade zatraženih informacija. Peti žalbeni razlog temelji se na proturječnosti obrazloženja Općeg suda prilikom njegove ocjene prigovora koji se temeljio na kratkoći roka za odgovor na zahtjev za pružanje informacija. U okviru svojega šestog žalbenog razloga žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je povrijedio zahtjev određenosti pravnih akata i nije obrazložio pobijanu presudu kad je riječ o prigovoru koji se temeljio na nedostatku određenosti. Konačno, sedmi žalbeni razlog temelji se na povredi prava na obranu zbog obveze vrednovanja informacija.

               11

               Najprije valja ispitati prvi žalbeni razlog.

         Argumentacija stranaka

               12

               Žalitelj svojim prvim žalbenim razlogom usmjerenim protiv točaka 23. do 43. i 47. pobijane presude ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom nadzora poštovanja zahtjeva u vezi s navođenjem svrhe zahtjeva za pružanje informacija, koji proizlaze iz članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003. Prema njegovu mišljenju, pobijana presuda je također nedostatno obrazložena, s obzirom na to da u dovoljnoj mjeri ne pojašnjava sadržaje odluke o pokretanju postupka i sporne odluke, na koje se poziva, te u njoj nije navedeno je li moguće u navedenim odlukama identificirati jednu ili više specifičnih povreda.

               13

               Komisija odgovara da obrazloženje akata institucija Unije mora biti prilagođeno prirodi predmetnog akta i kontekstu u kojem je donesen i da zahtjev obrazlaganja treba biti prilagođen okolnostima slučaja. Zahtjev za pružanje informacija predstavlja istražnu mjeru koja se uobičajeno upotrebljava u okviru stadija prethodne istrage, u kojem Komisija još uvijek ne raspolaže podrobnim informacijama o pretpostavljenoj povredi, a tu bi činjenicu trebalo uzeti u obzir prilikom ocjene pravnih zahtjeva u vezi s obrazloženjem iz članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003. Stoga obveza dovoljno određenog navođenja svrhe informacija nikako ne znači da valja podrobno opisati pretpostavljenu povredu što se tiče njezine prirode, zemljopisnog područja koje obuhvaća, trajanja ili vrste proizvoda na koje se ona osobito odnosi. Određena i vremenski ograničena povreda utvrđuje se tek u stadiju obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.

               14

               Komisija smatra da i sporna odluka i odluka o pokretanju postupka sadržavaju konkretne navode o prirodi pretpostavljene povrede, zemljopisnom području koje ona obuhvaća i proizvodima na koje se odnosi. Prema njezinu mišljenju, odluka o pokretanju postupka zbog svojih adresata sadržava konkretne navode o pretpostavljenim sudionicima te povrede. Iz toga slijedi da je Opći sud ne povrjeđujući svoju obvezu obrazlaganja u točki 42. pobijane presude pravilno smatrao da, u vezi s tom odlukom o pokretanju postupka, sporna odluka sadržava dovoljno navoda o svrsi zahtjeva za pružanje informacija. Osim toga, Komisija je u spornoj odluci ograničila zemljopisni okvir provođenja istrage na područje EGP‑a, pri čemu je u upitniku posebno navela određene ciljane zemlje.

         Ocjena Suda

               15

               Društvo HeidelbergCement u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je tužbeni razlog koji se temelji na nepostojanju obrazloženja sporne odluke neosnovan i da ga valja odbiti. Riječ je o pravnom pitanju koje je podložno nadzoru Suda u žalbenom postupku (vidjeti presudu Komisija/Salzgitter, C‑408/04 P, EU:C:2008:236, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               16

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom obrazloženje akata institucija Unije, propisano člankom 296. UFEU‑a, mora odgovarati prirodi akta o kojemu je riječ i mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. Zahtjev obrazloženosti treba ocjenjivati prema okolnostima slučaja, uključujući i sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i pojedinačno odnosi. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve činjenične i pravne okolnosti, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na svoju formulaciju, već i na svoj kontekst i na sva pravna pravila kojima je predmetno pravno područje uređeno (presude Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, t. 63. kao i Nexans i Nexans France/Komisija, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, t. 31. i 32. i navedena sudska praksa).

               17

               Kad je osobito riječ o obrazloženju odluke o zahtjevu za pružanje informacija, valja podsjetiti da članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 definira njezine bitne elemente.

               18

               Naime, ta odredba predviđa da Komisija „mora navesti pravni temelj i svrhu zahtjeva, navesti koje informacije traži i odrediti rok unutar kojeg se predmetne informacije trebaju dostaviti“. Osim toga, u njoj je navedeno da [će] Komisija „također […] naznačiti kazne propisane člankom 23.“, „navesti ili izreći kazne propisane člankom 24.“ i „uputiti […] na pravo preispitivanja odluke od strane Suda“.

               19

               Ta obveza obrazlaganja predstavlja temeljni zahtjev koji postoji ne samo zato da bi se zahtjev za pružanje informacija dotičnim poduzetnicima prikazao opravdanim, već i zato da bi im se omogućilo razumijevanje opsega njihove dužnosti suradnje, čuvajući istodobno njihovo pravo na obranu (vidjeti, per analogiam, kad je riječ o odlukama o pretrazi, presude Dow Chemical Ibérica i dr./Komisija, 97/87 do 99/87, EU:C:1989:380, t. 26.; Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, t. 47.; Nexans i Nexans France/Komisija, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, t. 34. kao i Deutsche Bahn i dr./Komisija, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, t. 56.).

               20

               Kad je riječ o obvezi navođenja „svrhe zahtjeva“, ona označava to da Komisija u svojemu zahtjevu treba navesti cilj svoje istrage i stoga identificirati navodnu povredu pravila o tržišnom natjecanju (vidjeti u tom smislu presudu SEP/Komisija, C‑36/92 P, EU:C:1994:205, t. 21.).

               21

               S tim u vezi, Komisija nije dužna adresata odluke o zahtjevu za pružanje informacija obavijestiti o svim informacijama kojima raspolaže a koje se odnose na navodne povrede ni izvršiti detaljnu pravnu analizu tih povreda, pod uvjetom da jasno navede pretpostavke koje namjerava provjeriti (vidjeti per analogiam presudu Nexans i Nexans France/Komisija, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Takva je obveza osobito objašnjena okolnošću da, kao što to proizlazi iz članka 18. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 i njezine uvodne izjave 23., kako bi izvršila zadaće koje su joj povjerene tom uredbom, Komisija može, jednostavnim zahtjevom ili odlukom, zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da joj dostave „sve potrebne informacije“.

               23

               Kao što je Opći sud to pravilno istaknuo u točki 34. pobijane presude, „Komisija može zatražiti samo dostavu onih informacija koje joj omogućuju da provjeri presumpcije o povredi koje opravdavaju provođenje istrage i koje su navedene u zahtjevu za pružanje informacija“.

               24

               Međutim, budući da se nužnost informacija mora ocijeniti s obzirom na svrhu navedenu u zahtjevu za pružanjem informacija, ta svrha mora biti dovoljno određeno navedena jer bi inače bilo nemoguće utvrditi jesu li informacije potrebne te Sud ne bi mogao izvršiti svoj nadzor (vidjeti u tom smislu presudu SEP/Komisija, C‑36/92 P, EU:C:1994:205, t. 21.).

               25

               Stoga je također Opći sud u točki 39. pobijane presude pravilno presudio da okolnost je li sporna odluka dostatno obrazložena ovisi „o tome jesu li presumpcije povrede koje Komisija namjerava provjeriti dovoljno jasno određene“.

               26

               Kad je riječ o tome je li ocjena Općeg suda, prema kojoj je sporna odluka dostatno obrazložena, a koja je sadržana u točki 43. pobijane presude, zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, valja najprije istaknuti da je Opći sud u točki 42. te presude istaknuo da je obrazloženje sporne odluke „sastavljeno na vrlo općenit način, trebalo je biti precizirano, pa je [podložno] kritici“, ali da se „ipak može smatrati da upućivanje na ograničenja uvoza u Europski gospodarski prostor (EGP), na podjele tržišta kao i na usklađivanje cijena na tržištu cementa i na tržištima srodnih proizvoda, zajedno s odlukom o pokretanju postupka [odgovara] najmanjem stupnju jasnoće koji dopušta donošenje zaključka u pogledu odredbi članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003“.

               27

               S tim u vezi valja istaknuti da, u skladu s točkom 6. sporne odluke, Komisija zahtijeva od žalitelja da odgovori na upitnik iz njezina Priloga I. Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 46. svojega mišljenja, u tom prilogu sadržano je iznimno mnogo pitanja koja se odnose na vrlo različite vrste informacija. Konkretnije, upitnik iz navedena priloga zahtijeva dostavu iznimno opširnih i detaljnih informacija o značajnom broju domaćih i međunarodnih transakcija koje obuhvaćaju dvanaest država članica i koje se odnose na desetogodišnje razdoblje. Međutim, iz sporne odluke jasno i neupitno ne proizlaze sumnje na povredu koje opravdavaju donošenje te odluke i na temelju te odluke ne može se zaključiti jesu li zahtijevane informacije potrebne u svrhu istrage.

               28

               Naime, prve dvije točke sporne odluke sadržavaju tek prekratko, nejasno i općenito obrazloženje s obzirom na osobito značajnu opširnost upitnika priloženog Prilogu I. toj odluci koji, kao što je to istaknuto u točki 6. te odluke, već uzima u obzir izjave poduzetnika koji su predmet istrage tijekom čitavog razdoblja istrage.

               29

               Te dvije točke glase kako slijedi:

                        „(1)

                        Komisija trenutno istražuje navodno protutržišno ponašanje u sektoru industrije cementa, proizvoda na bazi cementa i drugih materijala koji se upotrebljavaju u proizvodnji cementa i proizvoda na bazi cementa […] u Europskoj uniji/Europskom gospodarskom prostoru (EU‑u/EGP‑u).

                        (2)

                        […] Pretpostavljene povrede odnose se na ograničenja trgovine u Europskom gospodarskom prostoru (EGP), osobito na ograničenja uvoza u EGP iz zemalja koje se nalaze izvan EGP‑a, prakse podjele tržišta i usklađivanja cijena kao i druga s time povezana protutržišna djelovanja na tržištima cementa i srodnih proizvoda. Ako se utvrdi postojanje tih radnji, one mogu predstavljati povredu članka 101. UFEU‑a i/ili članka 53. Sporazuma o EGP‑u.“

               30

               U točki 6. sporne odluke dodano je da „su u Prilogu I. zatražene dodatne informacije koje su isto tako potrebne za ocjenu sukladnosti praksi koje su predmet istrage pravilima tržišnog natjecanja [Europske unije], imajući puno saznanje o činjenicama i njihovu točnom gospodarskom kontekstu“.

               31

               Takvo obrazloženje ne omogućuje da se dovoljno precizno odrede ni proizvodi na koje se odnosi istraga ni sumnje na povredu koje opravdavaju donošenje te odluke. Iz toga slijedi da takvo obrazloženje ne omogućuje predmetnom poduzetniku da provjeri jesu li zatražene informacije potrebne u svrhu istrage niti omogućuje sudu Unije da izvrši svoj nadzor.

               32

               Točno je da, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 16. ove presude, pitanje udovoljava li obrazloženje sporne odluke zahtjevima iz članka 296. UFEU‑a treba ocijeniti ne samo s obzirom na tekst tog članka, već i s obzirom na kontekst u kojem je ta odluka donesena, koji osobito uključuje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojega mišljenja, odluku o pokretanju postupka.

               33

               Međutim, obrazloženje te potonje odluke ne može otkloniti kratkoću, nejasnost i općenitost obrazloženja sporne odluke.

               34

               Naime, uvodno, pretpostavljena povreda u odluci o pokretanju postupka je isto tako oblikovana osobito kratko, nejasno i općenito, s obzirom na to da se ona poziva na „ograničenja trgovinskih tokova u Europskom gospodarskom prostoru (EGP), uključujući ograničenja uvoza u EGP iz zemalja koje se nalaze izvan EGP‑a, podjele tržišta, usklađivanja cijena te povezana protutržišna djelovanja na tržištu cementa i tržištima srodnih proizvoda“.

               35

               Nadalje, kad je riječ o proizvodima obuhvaćenima istragom, odluka o pokretanju postupka se, poput sporne odluke, odnosi na tržišta cementa i na tržišta povezanih proizvoda. Iako je u toj odluci pojašnjeno da „cement i povezane proizvode valja razumjeti tako da uključuju cement, proizvode na bazi cementa (primjerice gotovu betonsku smjesu) i druge materijale koji se izravno ili neizravno upotrebljavaju za proizvodnju proizvoda na bazi cementa (primjerice klinker, granulati, troska iz visoke peći, granulirana troska iz visoke peći, mljevena troska iz visoke peći, lebdeći pepeo)“, valja ustvrditi da su proizvodi obuhvaćeni istragom u njoj navedeni samo kao primjeri.

               36

               Konačno, kad je riječ o zemljopisnom području koje obuhvaćaju pretpostavljene povrede, obrazloženje sporne odluke zajedno s odlukom o pokretanju postupka je dvosmisleno. Naime, u skladu sa spornom odlukom, pretpostavljena povreda obuhvaća područje Unije ili EGP‑a. Suprotno tomu, odluka o pokretanju postupka koja je donesena tri mjeseca ranije odnosi se na pretpostavljene povrede koje obuhvaćaju zemljopisno područje „osobito“ Belgije, Češke Republike, Njemačke, Španjolske, Francuske, Italije, Luksemburga, Nizozemske, Austrije i Ujedinjenje Kraljevine. Dvosmislenost obrazloženja sporne odluke, zajedno s odlukom o pokretanju postupka, je s tim u vezi pojačana sadržajem upitnika priloženoga spornoj odluci koji se, osim na deset gore navedenih država članica, odnosi također i na gospodarske transakcije u Danskoj i Grčkoj.

               37

               Kao što to ističe Komisija, točno je da zahtjev za pružanje informacija predstavlja istražnu mjeru koja se uobičajeno upotrebljava u okviru stadija prethodne istrage, koja prethodi obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i jedini joj je cilj omogućiti Komisiji da prikupi informacije i dokumentaciju koji su joj potrebni da utvrdi postojanje i doseg određene činjenične i pravne situacije (vidjeti u tom smislu presudu Orkem/Komisija, 374/87, EU:C:1989:387, t. 21.).

               38

               Osim toga, iako je Sud smatrao da, kad je riječ o odlukama o pretrazi, iako je Komisija dužna s najvećom mogućom preciznošću navesti što traži i na koje se elemente provjera mora odnositi u odluci o pretrazi, s druge strane, ipak nije neophodno točno odrediti dotično tržište niti dati točnu pravnu analizu presumiranih povreda ili naznaku razdoblja tijekom kojeg su te povrede počinjene, on je opravdao to utvrđenje činjenicom da do pretraga dolazi na početku istrage, u razdoblju u kojem Komisija još ne raspolaže detaljnim informacijama (vidjeti u tom smislu presudu Nexans i Nexans France/Komisija, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, t. 36. i 37.).

               39

               Međutim, obrazloženje koje je prekratko, nejasno, općenito i u određenim aspektima dvosmisleno ne ispunjava zahtjeve obrazlaganja, određene člankom 18. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003, kako bi opravdalo zahtjev za pružanje informacija koji je, kao u ovom predmetu, upućen više od dvije godine nakon prvih pretraga, dok je Komisija već uputila više zahtjeva za pružanje informacija poduzetnicima za koje je sumnjala da su sudjelovali u povredi i više mjeseci nakon odluke o pokretanju postupka. Vodeći računa o tim elementima, valja ustvrditi da je sporna odluka donesena na dan na koji je Komisija već raspolagala informacijama koje su joj omogućavale preciznije izložiti sumnje na povredu koje su počinili predmetni poduzetnici.

               40

               Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 43. pobijane presude presudio da je sporna odluka u dovoljnoj mjeri obrazložena.

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja prihvatiti prvi žalbeni razlog.

               42

               Slijedom toga, valja ukinuti pobijanu presudu zato što je Opći sud smatrao da obrazloženje sporne odluke udovoljava zahtjevima iz članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, a da pritom nije potrebno ispitati navodnu nedostatnost obrazloženja pobijane presude ni druge žalbene razloge koje je istaknuo žalitelj.

         O tužbi pred Općim sudom

               43

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, Sud, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. To je tako u ovome slučaju.

               44

               Iz točaka 27. do 40. ove presude proizlazi da je prvi žalbeni razlog osnovan i da valja poništiti spornu odluku zbog povrede članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003.

         Troškovi

               45

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kada je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               46

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               47

               Budući da je žalitelj podnio zahtjev da Komisija snosi troškova i da potonja nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova prvostupanjskog postupka u predmetu T‑302/11 i troškova žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 14. ožujka 2014., HeidelbergCement/Komisija (T‑302/11, EU:T:2014:128).

                           2.

                           Poništava se Odluka Komisije C(2011) 2361 final od 30. ožujka 2011. u vezi s postupkom primjene članka 18. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 (predmet COMP/39520 – Cement i srodni proizvodi).

                           3.

                           Europska komisija će, osim vlastitih, snositi i troškove društva HeidelbergCement AG koje je ono imalo u prvostupanjskom postupku u predmetu T‑302/11 i one koje je ono imalo u žalbenom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. svibnja 1983. # Klöckner-Werke AG protiv Komisije Europskih zajednica. # Proizvodne kvote. # Spojeni predmeti 303/81 i 312/81.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. listopada 2010.#Europska komisija protiv Republike Litve.#Povreda obveze države članice - Direktive 2001/83/EZ i 2003/63/EZ.#Predmet C-350/08.