title: Presuda Suda (peto vijeće) od 20. ožujka 2014.#Europska komisija protiv Republike Litve.#Povreda obveze države članice – Registracija motornih vozila – Članci 34. i 36. UFEU‑a – Direktiva 70/311/EEZ – Direktiva 2007/46/EZ – Vožnja desnom stranom u državi članici – Obveza, u svrhu registracije, premještanja uređaja za upravljanje na lijevu stranu na osobnim automobilima kod kojih je isti smješten na desnoj strani.#Predmet C‑61/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑61/12,
            povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 6. veljače 2012. na temelju članka 258. UFEU‑a,
            Europska komisija , koju zastupaju A. Steiblytė, G. Wilms i G. Zavvos, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Republike Litve , koju zastupaju D. Kriaučiūnas i R. Krasuckaitė, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koju podupiru
            Republika Estonija , koju zastupa M. Linntam, u svojstvu agenta,
            Republika Latvija,  koju zastupaju I. Kalniņš i A. Nikolajeva, u svojstvu agenata,
            Republika Poljska , koju zastupaju B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,
            intervenijenti,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. studenoga 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je Republika Litva, zabranjujući registraciju osobnih automobila čiji se uređaj za upravljanje nalazi s desne strane i/ili zahtijevajući za registraciju osobnih automobila čiji se uređaj za upravljanje nalazi s desne strane, novih ili prethodno registriranih u nekoj drugoj državi članici, premještanje upravljača na lijevu stranu povrijedila obveze koje ima na temelju članka 2.a Direktive 70/311/EEZ Vijeća, od 8. lipnja 1970. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na uređaj za upravljanje motornim vozilima i njihovim prikolicama (SL L 133, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 3.), članka 4. stavka 3. Direktive 2007/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. rujna 2007. o uspostavi okvira za homologaciju motornih vozila i njihovih prikolica te sustava, sastavnih dijelova i zasebnih tehničkih jedinica namijenjenih za takva vozila (Okvirna direktiva) (SL L 263, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 35., str. 103.), kao i članka 34. UFEU‑a.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            2. Uvodne izjave 2., 3. i 14. Direktive 2007/46 propisuju:
            „(2) Zbog uspostavljanja i djelovanja unutarnjeg tržišta Zajednice primjereno je zamijeniti sustave homologacije u državama članicama postupcima homologacije Zajednice koji se temelje na načelu potpune usklađenosti.
            (3) Tehničke zahtjeve za sustave, sastavne dijelove i zasebne tehničke jedinice i vozila potrebno je uskladiti i odrediti regulatornim aktima. Takvi bi regulatorni akti trebali prije svega osigurati visok stupanj cestovne sigurnosti, zaštitu zdravlja, zaštitu okoliša, učinkovito korištenje energije i zaštitu od neovlaštene uporabe.
            [...]
            (14) Glavni cilj propisa o homologaciji vozila jest osigurati da nova vozila, sastavni dijelovi i zasebne tehničke jedinice stavljene u prodaju osiguravaju visok stupanj sigurnosti i zaštite okoliša. Takav se cilj ne bi trebao ugroziti ugradbom određenih dijelova ili opreme nakon što su vozila stavljena na tržište ili u uporabu. Zato je potrebno donijeti odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da takvi dijelovi ili oprema, koju je moguće ugraditi u vozilo i koja može značajno ugroziti funkcioniranje sustava koji su ključni za sigurnost ili zaštitu okoliša, podliježu prethodnoj provjeri tijela za homologaciju prije njihova stavljanja u prodaju. Takve se mjere trebaju sastojati od tehničkih odredaba koje se odnose na zahtjeve koje takvi dijelovi ili oprema trebaju ispunjavati.“
            3. Članak 1. Direktive 2007/46, naziva „Predmet“, određuje:
            „Ova Direktiva predstavlja usklađen okvir koji sadrži administrativne odredbe i opće tehničke zahtjeve za homologaciju svih novih vozila unutar njenog područja primjene, te sustava, sastavnih dijelova i zasebnih tehničkih jedinica namijenjenih takvim vozilima, u pogledu olakšavanja njihove registracije, prodaje i stavljanja u upotrebu unutar Zajednice.
            Ova Direktiva također utvrđuje odredbe za prodaju i stavljanje u upotrebu dijelova ili opreme namijenjene vozilima homologiranim u skladu s ovom Direktivom.
            Za primjenu ove Direktive su u regulatornim aktima s opširnog popisa iz Priloga IV. navedeni posebni tehnički zahtjevi koji se odnose na konstrukciju i rad vozila.“
            4. Članak 4. ove direktive, naziva „Obveze država članica“, predviđa u stavku 3.:
            „Države članice registriraju ili dopuštaju prodaju ili stavljanje u upotrebu takvih vozila, sastavnih dijelova ili zasebnih tehničkih jedinica koji ispunjavaju zahtjeve iz ove Direktive.
            One ne zabranjuju, ograničavaju ili ometaju registraciju, prodaju, stavljanje u upotrebu ili vožnju cestama vozila, sastavnih dijelova ili zasebnih tehničkih jedinica zbog načina njihove izradbe i funkcioniranja obuhvaćenih ovom Direktivom, ako ispunjavaju njene zahtjeve.“
            5. Članak 9. iste direktive, naziva „Posebne odredbe o vozilima“, određuje u stavku 1. točki (a):
            „Države članice dodjeljuju EZ homologaciju za:
            (a) tip vozila koje je u skladu s pojedinostima u opisnoj mapi i koje ispunjava tehničke zahtjeve koji su propisani odgovarajućim regulatornim aktima s popisa u Prilogu IV“.
            6. Taj Prilog IV., I. dio, navedene direktive sadrži popis direktiva, takozvanih „posebnih direktiva“, koje utvrđuju tehničke uvjete koji su posebno primjenjivi u svrhu EZ homologacije.
            7. Članak 18. Direktive 2007/46, naziva „Certifikat o sukladnosti“, propisuje u stavku 1. alineji 1.:
            „Proizvođač u svojstvu imatelja EZ homologacije vozila dostavlja certifikat o sukladnosti za svako vozilo, neovisno je li ono potpuno, nepotpuno ili dovršeno, da je proizvedeno u skladu s homologiranim tipom vozila.“
            8. Članak 26. te direktive, naslovljen „Registracija, prodaja i stavljanje u uporabu vozila,“ propisuje u stavku 1. alineji 1.:
            „Ne dovodeći u pitanje odredbe iz članaka 29. i 30., države članice registriraju vozila i dopuštaju njihovu prodaju ili početak uporabe, samo ako imaju važeći certifikat o sukladnosti usklađenosti izdan u skladu s člankom 18.“
            9. Prilog I. istoj direktivi nazvan je „Cjelovit popis opisnih podataka za EZ homologaciju vozila.“ Točka 1. tog priloga, naziva „Opće konstrukcijske značajke vozila“, određuje:
            „[…]
            1.8. Položaj upravljača: lijevo/desno ( 1 ).
            1.8.1. Vozilo opremljeno za promet desnom/lijevom stranom ( 1 ).
            […]“
            Prema tekstu pojašnjenjâ koja se odnose na taj Prilog I:
            „ ( 1 ) Nepotrebno precrtati (postoje slučajevi u kojima se ništa ne precrtava, gdje je moguće navesti više mogućnosti).“
            10. Prilog III. istoj direktivi nazvan je „Opisni dokument za EZ homologacije vozila.“ Točka 1. tog priloga, nazvana „Opće konstrukcijske značajke vozila“, određuje:
            „[…]
            1.8. Položaj upravljača: lijevi/desni ( 1 ).
            1.8.1. Vozilo opremljeno za promet desnom/lijevom stranom ( 1 ).
            […]“
            Tekst pojašnjenjâ koja se odnose na poveznice (1) točke 1. tog Priloga III. isti je kao tekst pojašnjenjâ koja se odnose na točku 1. Priloga I., kako je naveden u točki 9. ove presude.
            11. Prilog IX. Direktivi 2007/46, koji je zamijenjen Uredbom Komisije (EZ) br. 385/2009 od 7. svibnja 2009. (SL L 118, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 27., str. 99.) radi prilagodbe razvoju znanstvenog i tehničkog znanja, nazvan je: „EZ potvrda o sukladnosti“. Točka 0. tog priloga, nazvana „Ciljevi“, glasi:
            „Potvrda o sukladnosti je izjava koju proizvođač vozila izdaje kupcu kako bi mu time zajamčio da je vozilo koje je kupio u skladu sa zakonodavstvom koje je na snazi u Europskoj uniji u vrijeme kada je vozilo proizvedeno.
            Svrha potvrde o sukladnosti također omogućava nadležnim tijelima država članica da registriraju vozila kako ne bi morala od podnositelja zahtijevati dodatnu tehničku dokumentaciju.
            [...]“
            12. Stranica 1. ove potvrde sadrži sljedeću napomenu:
            „Dolje potpisani […] potvrđujem da vozilo:
            [...]
            u cijelosti je u skladu s tipom vozila opisanim u homologaciji [...] i
            može se trajno registrirati u državama članicama s prometom desnom/lijevom (b) stranom [...]“
            13. Pojašnjenja koja se odnose na Prilog IX. Direktivi 2007/46 propisuju pod točkama (b) i (d):
            „(b) Navesti je li vozilo prikladno za vožnju samo po desnoj ili samo po lijevoj strani ili po obje strane.
            [...]
            (d) Ova izjava ne smije ograničiti pravo država članica da zahtijevaju tehničke prilagodbe kako bi se omogućila registracija vozila u državi članici drugoj od one za koju su namijenjeni, kada se promet odvija na suprotnoj strani ceste.“
            14. Direktiva 70/311 jedna je od posebnih direktiva koje su navedene u Prilogu IV. Direktivi 2007/46. Članak 2.a Direktive 70/311, koji joj je dodan aktom koji se odnosi na uvjete pristupanja Europskim zajednicama Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i izmjenama osnivačkih ugovora (SL 1972, L 73, str. 14), određuje:
            „Nijedna država članica ne smije odbiti ili zabraniti prodaju ili registraciju, stavljanje u promet ili uporabu vozila iz razloga koji se odnose na njegov upravljački uređaj ako on ispunjava uvjete određene Prilogom“. [neslužbeni prijevod]
            15. Prilog I. toj direktivi nosi naslov „Područje primjene, definicije, zahtjev za EZ homologaciju tipa, dodjeljivanje EZ homologacije tipa, konstrukcijske odredbe, odredbe o ispitivanju, preinake tipa i izmjene homologacija, sukladnost proizvodnje“.
            16. Točka 1.3. tog priloga također je izmijenjena:
            „Za potrebe ove Direktive:
            [...]
            Uređaj za upravljanje  znači cjelokupna oprema čija je funkcija određivanje smjera kretanja vozila.
            Uređaj za upravljanje sastoji se od:
            – upravljača,
            – upravljačkog prijenosnika,
            – upravljivih kotača,
            – napajanja, ako postoji.“
            17.  Točka 4.1.1. navedenog priloga propisuje:
            „Uređaj za upravljanje mora osigurati lako i sigurno upravljanje vozilom do njegove najveće predviđene brzine [...]“
            18. Dodatak 1. Prilogu I. Direktivi 70/311 nazvan je „Opisni dokument [...] u skladu s Prilogom I. Direktivi 70/156/EEZ Vijeća o EZ homologaciji tipa motornih vozila u odnosu na uređaj za upravljanje [...]“.Točka 1. tog priloga, nazvana „Opće konstrukcijske značajke vozila“, glasi:
            „[...]
            1.8. Položaj upravljača: lijevi/desni [...]
            [...]“
            Litavsko pravo
            19. Zakon o sigurnosti na cestama (Žin, 2000, br. 92‑2883), kojega je nova verzija stupila na snagu s 1. srpnjem 2008., uspostavlja zakonodavni okvir o cestovnoj sigurnosti u Litvi.
            20. Članak 25. stavak 4. tog zakona određuje:
            „Zabranjena je vožnja javnim prometnicama motornim vozilima namijenjenima vožnji lijevom stranom ceste i/ili kod kojih se upravljač nalazi s desne strane, osim ako su registrirana u Republici Litvi prije 1. svibnja 1993. ili ako imaju posebnu svrhu zbog svoje konstrukcije i opreme. Ova zabrana privremeno se ne primjenjuje (do 90 dana godišnje) na strance koji su stigli u Republiku Litvu vozilom registriranim u inozemstvu i koji nemaju privremenu ili trajnu dozvolu boravka u Republici Litvi, kao i na litavske državljane kojima je stalno prebivalište u inozemstvu, te na vozila koja zakonski pripadaju u kategoriju povijesnih vozila.“
            21. Prema odredbama članka 27. stavaka 1. i 2. istog zakona:
            „1. Vožnja javnim prometnicama u Litvi dopuštena je uredno registriranim motornim vozilima i njihovim prikolicama. Obveza registracije motornih vozila u Republici Litvi privremeno se ne primjenjuje (do 90 dana godišnje) na strance koji su stigli u Republiku Litvu vozilom registriranim u inozemstvu i koji nemaju privremenu ili trajnu dozvolu boravka u Republici Litvi ili koji imaju EU boravišnu dozvolu, kao i na litavske državljane koji trajno borave u inozemstvu.
            2. [...] motorna vozila dizajnirana za vožnju lijevom stranom ceste i/ili koja imaju upravljač na desnoj strani, s iznimkom povijesnih vozila i vozila namijenjenih posebnim svrhama, ne registriraju se u Republici Litvi“.
            22. Odluka br. 2B‑290 ravnatelja Nacionalnog inspektorata za cestovni promet pri ministarstvu komunikacija od 29. srpnja 2008. propisuje u poglavlju IV o uvjetima opće ugradnje sustava upravljanja:
            „Sustav upravljanja vozilom ne mož e biti ugrađen na desnoj strani prostora za putnike/kabine, osim za automobile registrirane u Litvi prije 1. svibnja 1993. ili za vozila koja su predmet posebnog sustava registracije.“
            23. Odluka br. 2B‑515 ravnatelja Nacionalnog inspektorata za cestovni promet pri Ministarstvu komunikacija od 23. prosinca 2008. o proizvodnji i prilagodbi motornih vozila i prikolica i o homologaciji zahtjeva i postupaka koji se primjenjuju na popravak i tehničko ispitivanje motornih vozila i prikolica kojima je zabranjen promet na javnim cestama, u točki 28. utvrđuje uvjete za premještanje upravljača s desne strane na lijevu na sljedeći način:
            „Premještaj sustava upravljanja vozilom s desne strane na lijevu dopušten je u sljedećim slučajevima:
            prilagodba vozila provodi se servisu koji je odobrio proizvođač;
            [...]“
            24. Iz tih propisa proizlazi da za registraciju vozila u Litvi sustav upravljanja mora biti smješten na lijevoj strani vozila ili biti premješten na tu stranu ako je prije bio postavljen na desnoj strani.
            Predsudski postupak
            25. Tijekom posljednjih godina Komisija je primila brojne pritužbe od osoba koje su u Ujedinjenoj Kraljevini ili Irskoj kupile osobne automobile namijenjene vožnji na lijevoj strani ceste koje su mogle registrirati u Litvi samo pod uvjetom da premjeste upravljač na lijevu stranu. Smatrajući ovaj uvjet protivnim članku 4. stavku 3. Direktive 2007/46 i članku 2.a Direktive 70/311, Komisija je 3. studenoga 2009. uputila pismo opomene Republici Litvi. Prema mišljenju Komisije, iz ovih odredaba proizlazi da su države članice dužne registrirati novo vozilo koje je sukladno tehničkim zahtjevima predviđenima ovim direktivama a koji se osobito odnose na uređaj za upravljanje.
            26. Pismom od 5. siječnja 2010. litavske vlasti odgovorile su na ovo pismo opomene navodeći da su uvjeti koje nameću litavski propisi jedino primjereno i proporcionalno sredstvo osiguranja cestovne sigurnosti, kao i zaštite života i zdravlja korisnika cesta. Riječ je dakle o važnim razlozima u općem interesu koji opravdavaju eventualno sprečavanje slobodnog kretanja roba. Osim toga, direktive 2007/46 i 70/311 ne obvezuju države članice na registraciju novih osobnih automobila kod kojih je uređaj za upravljanje prilagođen zahtjevima ove direktive bez uzimanja u obzir strane vozila na kojoj je sustav ugrađen.
            27. Komisija je 25. studenoga 2010. uputila litavskim vlastima obrazloženo mišljenje u kojem navodi da nisu dostatno opravdale prepreke za registraciju vozila koja imaju uređaj za upravljanje na desnoj strani. Komisija je ponovila svoj argument prema kojemu strana vozila na kojoj je ugrađen upravljački sklop, ako je osobno vozilo prilagođeno tehničkim uvjetima navedenih direktiva, čije se odredbe primjenjuju neovisno o tome na kojoj se strani ceste odvija promet, ne može opravdati odbijanje registracije tog vozila.
            28. Litavske vlasti odgovorile su na obrazloženo mišljenje 19. siječnja 2011., navodeći da se nacionalni propisi o kojima je riječ temelje na razlozima cestovne sigurnosti i da nisu povezani s tehničkim zahtjevima predviđenim direktivama 2007/46 i 70/311. Smatraju kako se ovi propisi stoga nalaze izvan okvira tih direktiva i mogu se procjenjivati samo na temelju članaka 34. i 36. UFEU‑a. Navedeni propisi ne krše pravila o slobodnom kretanju robe jer su uvoz, izvoz, prodaja i prijevoz osobnih automobila opremljenih uređajem za upravljanje na desnoj strani dopušteni na litavskom području.
            29. U svakom slučaju, smatraju da je navedena mjera primjerena za postizanje cilja poboljšanja cestovne sigurnosti, uzimajući u obzir stanje litavske cestovne mreže, broj nesreća sa smrtnim ishodom, kao i broj i starost vozila koja prometuju tom cestovnom mrežom. Ova je mjera također proporcionalna, s obzirom na to da dopušta upotrebu vozila opremljenih uređajem za upravljanje na desnoj strani registriranih prije 1993., vozila koja su privremeno prisutna na litavskom području, povijesnih vozila i vozila namijenjenih posebnim svrhama.
            30. Nakon razmatranja te argumentacije Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.
            31. Rješenjem predsjednika Suda od 20. lipnja 2012., Republici Poljskoj, Republici Estoniji i Republici Latviji odobrena je intervencija na strani Republike Litve.
            O tužbi
            32. Najprije je potrebno podsjetiti da Komisija u svom zahtjevu pravi razliku između novih osobnih automobila, u vezi s kojima sporna nacionalna mjera mora biti ocjenjena prema direktivama 2007/46 i 70/311, te vozila koja su prethodno bila registrirana u nekoj drugoj državi članici, u vezi s kojima ocjena treba biti provedena na temelju članka 34. UFEU‑a. Sud će se u svom razmatranju voditi tim razlikovanjem.
            O primjeni Direktiva 2007/46 i 70/311 na nova osobna vozila
            Argumentacija stranaka
            33. Komisija u biti smatra da direktive 70/311 i 2007/46, kao i posebne direktive iz Priloga IV. Direktivi 2007/46, na iscrpan način propisuju tehničke zahtjeve kojima moraju udovoljavati novi osobni automobili te u ovom području ne ostavljaju nikakvu marginu prosudbe državama članicama. Uređaj za upravljanje vozilom obuhvaćen je ovim tehničkim zahtjevima, tako da obveza promjene smještaja tog uređaja, koju predviđaju nacionalni propisi, predstavlja zahtjev tehničke prirode koji države članice nisu ovlaštene nametati. Uz to Komisija navodi kako tehnički zahtjevi koji su propisani ovim direktivama imaju za cilj jamčiti visok stupanj cestovne sigurnosti.
            34. Prema mišljenju Komisije, iz članka 2.a Direktive 70/311 i članka 4. stavka 3. Direktive 2007/46 proizlazi da strana na kojoj se nalazi vozačko mjesto u vozilu ne predstavlja tehnički propis u smislu direktiva koje se odnose na homologaciju novih vozila, a vezano uz prilagodbu vozila vožnje lijevom ili desnom stranom. Upućivanje, u različitim odredbama direktiva 2007/46 i 70/311, na „vožnju desnom/lijevom stranom“ samo znači da konstrukcija vozila, u pogledu njegovog uređaja za upravljanje, udovoljava tehničkim propisima iz tih direktiva koji se odnose na stranu vožnje te ne znači da se za vožnju desnom stranom uređaj za upravljanje mora nalaziti na lijevoj strani.
            35. Litavska vlada, koju podupiru estonska, latvijska i poljska vlada, ističe da zabrana registracije vozila opremljenih uređajima za upravljanje na desnoj strani nije vezana uz razloge koji se odnose na funkcioniranje i usklađenost uređaja za upravljanje tih vozila s tehničkim zahtjevima iz direktiva 2007/46 i 70/311, već s mogućnošću vozača da upravlja na siguran način na cestama na kojima se vozi desnom stranom. Te direktive predviđaju samo propise u području proizvodnje, sklapanja i homologacije vozila te ne razmatraju smještaj upravljača jer to nije vezano uz tehnički zahtjev koji se odnosi na vozilo, već uz cestovnu sigurnost, što velikim dijelom spada u nadležnost država članica.
            36. Jednako tako je cilj tehničkih propisa cestovna sigurnost, ali to nisu jedine mjere za postizanje takve sigurnosti. Stoga predmetna nacionalna mjera ne potpada pod polje primjene tih direktiva i treba je procjenjivati iz perspektive članaka 34. i 36. UFEU‑a, neovisno o tome je li riječ o novim ili rabljenim vozilima. Iako ta mjera predstavlja ograničenje načela slobodnog kretanja robe, ona je ipak opravdana važnim razlozima u općem interesu koji se odnose na cestovnu sigurnost.
            37. Prema litavskoj vladi, točke 1.8. i 1.8.1. Priloga I. i III. Direktivi 2007/46, kao i Dodatak 1. točka 1.8. Priloga I. Direktivi 70/311 prave razliku između vozila ovisno o tome jesu li namijenjena vožnji desnom ili lijevom stranom. Nijedna odredba ovih direktiva ne dopušta tvrdnju da je država članica dužna provesti registraciju vozila bez mogućnosti uzimanja u obzir strane vožnje koja je prihvaćena u toj državi. Osim toga, točka (d) pojašnjenja uz Prilog IX. Direktivi 2007/46 dopušta državi članici, u kojoj je vožnja desnom stranom obvezatna, nametanje premještaja upravljača na lijevu stranu prije registracije vozila.
            Ocjena Suda
            38. Iz usporedbe ovih argumenata proizlazi da se glavna točka razilaženja između stranaka odnosi na pitanje je li smještaj vozačkog mjesta u vozilu obuhvaćen usklađenim okvirom ustanovljenim direktivama 2007/46 i 70/311 ili se na njega to usklađivanje ne odnosi, tako da je državama članicama dopušteno iz razloga sigurnosti nametnuti, radi registracije novog vozila na njihovom državnom području, premještaj vozačkog mjesta u tom vozilu na stranu suprotnu od one kojom se odvija promet.
            39. U tom pogledu potrebno je podsjetiti kako je Direktiva 2007/46, takozvana „Okvirna direktiva“, ustanovila, kao što to proizlazi iz njezinog članka 1. u vezi s uvodnim izjavama 2., 3. i 14., jedinstveni postupak homologacije novih vozila zasnovan na načelu potpunog usklađivanja u odnosu na njihove tehničke karakteristike, posebne tehničke zahtjeve koji se odnose na konstrukciju i funkcioniranje vozila određenih posebnim direktivama navedenim u Prilogu IV. toj direktivi.
            40. Iz navedenih odredaba proizlazi da taj usklađeni okvir ima za cilj uspostavljanje i funkcioniranje unutarnjeg tržišta, želeći zajamčiti visok stupanj cestovne sigurnosti potpunim usklađivanjem tehničkih zahtjeva koji se osobito odnose na konstrukciju vozila.
            41. U tom smislu članak 4. stavak 3. Direktive 2007/46 određuje da države članice ne mogu ni na koji način spriječiti, među ostalim, registraciju vozila zbog razloga povezanih osobito s obilježjima njihove konstrukcije koji su obuhvaćeni ovom direktivom ako udovoljavaju njenim zahtjevima.
            42. Uređaj za upravljanje i, s njime povezan, smještaj vozačkog mjesta, koje je dio tog uređaja, predstavljaju glavne elemente konstrukcije vozila.
            43. Iako direktive 2007/46 i 70/311 ne određuju smještaj vozačkog mjesta u vozilu propisujući, primjerice, da ono uvijek mora biti na suprotnoj strani od one kojom se odvija promet, to ne znači da taj element ne potpada pod njihovo područje primjene. Treba smatrati da je zakonodavac Unije s tim u vezi proizvođačima automobila ostavio slobodu koju nacionalne odredbe ne mogu ukinuti ili spriječiti.
            44. Uređaj za upravljanje vozilima posebno je predmet Direktive 70/311, čiji članak 2.a nalaže državama članicama da ne zabranjuju registraciju vozila „iz razloga koji se odnose na njihov uređaj za upravljanje“, ako isti odgovara uvjetima iz te direktive.
            45. Zabrana odbijanja registracije sadržana u navedenom članku 2.a kategorična je i općenita, a izričaj „iz razloga koji se odnose na njihov uređaj za upravljanje“ jasan je u vezi sa svojim sadržajem, s obzirom na to da riječi „uređaj za upravljanje“ obuhvaćaju također vozačko mjesto, odnosno smještaj upravljača vozila, koji je sastavni dio uređaja za upravljanje.
            46. Članak 2.a dodan je Direktivi 70/311 aktom o uvjetima pristupanja Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Europskim zajednicama, kao tada jedinih država članica u kojima se cestovni promet odvijao lijevom stranom ceste, a da popis propisa iz Priloga I. toj direktivi nije bio dopunjen.
            47. U tom kontekstu, ne može se razumno smatrati da zakonodavac Unije nije bio svjestan činjenice da je pristupanje država članica na čijem se državnom području promet odvija lijevom stranom ceste, i od kojih je jedna država proizvođač automobila koji u načelu imaju vozačko mjesto na desnoj strani, na unutarnjem tržištu koje podrazumijeva pravo slobodnog kretanja, moglo utjecati na navike u vožnji, ili čak obuhvaćati određeni rizik vezan uz cestovni promet. Upravo obratno, valja zaključiti da je zakonodavac vodio računa o takvom eventualnom riziku i da se odlučio za usvajanje članka 2.a Direktive 70/311.
            48. Iz tih razmatranja proizlazi da se upućivanje, u određenim odredbama direktiva 2007/46 i 70/311, na „vožnju desnom/lijevom stranom“, koja mora biti navedena na opisnom listu za homologaciju vozila, i napomena, koja mora biti upisana u certifikat o homologaciji, prema kojoj je vozilo prilagođeno prometu desnom ili lijevom stranom, ne mogu odnositi na glavne elemente konstrukcije vozila, poput smještaja upravljača, već samo na druge elemente, poput uređaja za osvjetljavanje i brisanje vjetrobranskog stakla, te uređaja za neizravno gledanje.
            49. Isti zaključak vrijedi za ono što se odnosi na točku (d) pojašnjenja u vezi s Prilogom IX. Direktivi 2007/46, prema kojoj kada kupac odabere takvo vozilo, izjava proizvođača u certifikatu o sukladnosti ne ograničava pravo država članica da zahtijevaju „tehničke prilagodbe“ za njegovu registraciju.
            50. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 48. svojeg mišljenja, zahtijevane prilagodbe ne mogu se odnositi na premještaj vozačkog mjesta, što bi predstavljalo bitan zahvat u arhitekturu konstrukcije vozila, protivno tekstu i cilju Direktive 70/311, već samo na zahvate manjih razmjera poput onih iz točke 48. ove presude.
            51. Osim toga, argument prema kojem se zabrana odbijanja registracije sadržana u članku 2.a Direktive 70/311 odnosi samo na razloge koji su vezani uz zahtjeve tehničke prirode, a ne na one koji imaju za cilj osigurati cestovnu sigurnost, ne može se prihvatiti. Kao prvo, kao što je to ispravno istaknula Komisija, tehnički propisi određeni direktivama koje se odnose na homologaciju novih vozila imaju za cilj jamčiti visok stupanj cestovne sigurnosti, tako da nije moguće ograničiti opseg zabrane iz članka 2.a Direktive 70/311 na druge razloge osim na one povezane sa cestovnom sigurnosti. S druge strane, tumačenje koje predlažu litavska i poljska vlada oduzelo bi članku 2.a njegov koristan učinak jer bi omogućilo sprečavanje registracije novih vozila koja udovoljavaju tehničkim uvjetima iz razloga vezanih za cestovnu sigurnost, koja je osigurana upravo tim tehničkim zahtjevima.
            52. Prema tome, treba zaključiti kako smještaj vozačkog mjesta, koji je sastavni dio sklopa za upravljanje vozilom, potpada pod usklađivanje uspostavljeno direktivama 2007/46 i 70/311, tako da države članice ne mogu zahtijevati, iz razloga sigurnosti, radi registracije novih vozila na svom državnom području, premještanje vozačkog mjesta tog vozila na stranu suprotnu odvijanju prometa na cesti.
            Primjena članka 34. UFEU‑a na osobna vozila prethodno registrirana u drugoj državi članici
            Argumentacija stranaka
            53. Komisija ističe da registracija osobnih vozila prethodno registriranih u drugoj državi članici nije obuhvaćena sekundarnim pravom Unije, već pravilima primarnog prava u području slobodnog kretanja robe. Ona smatra da sporni nacionalni propisi, iako se jednako primjenjuju na sva vozila, predstavljaju mjeru s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja uvoza jer imaju za cilj ili posljedicu nepovoljniji tretman robe koja potječe iz drugih država članica.
            54. Komisija tvrdi da predmetni propisi nisu prikladni za postizanje željenog cilja cestovne sigurnosti, uzmu li su u obzir drugi mjerodavni čimbenici koji utječu na tu sigurnost. Prema njezinom mišljenju, stupanj cestovne sigurnosti ne ovisi o tome na kojoj je strani vozila smješten upravljački uređaj, već je povezan s ponašanjem i iskustvom vozača, te sa stanjem cesta i vozila. Ona smatra da je, s obzirom na sve navedeno, predmetna mjera neproporcionalna jer se drugim, manje ograničavajućim mjerama, poput ugradnje vanjskih dodatnih retrovizora i prilagodbe uređaja za osvjetljavanje i brisanja vjetrobranskog stakla, može postići cilj kojem teži.
            55. Litavska vlada smatra da su sporni propisi opravdani sa stajališta cestovne sigurnosti, što se po sudskoj praksi Suda smatra važnim razlogom od općeg interesa s ciljem zaštite života i zdravlja korisnika ceste.
            56. Prema mišljenju litavske vlade, predmetni propisi su, promatrani na ovaj način, prikladni za postizanje cilja kojem teže, s obzirom na činjenicu da vozač vozila sa upravljačem na desnoj strani, kad se promet odvija na desnoj strani ceste, ima znatno smanjeno vidno polje u odnosu na vozača čije vozilo ima upravljač na lijevoj strani, što Komisija ne osporava. To predstavlja opasnost za cestovnu sigurnost, a njezin stupanj zaštite procjenjuju države članice. Stoga je predmetna mjera proporcionalna. Alternativne mjere koje predlaže Komisija potpuno su neproporcionalne, čak i opasne, ili ne osiguravaju isti stupanj zaštite.
            Ocjena Suda
            57. Prema stalnoj praksi Suda, sporni propisi predstavljaju mjeru s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja uvoza, zabranjenu člankom 34. UFEU‑a, u mjeri u kojoj je njihov učinak sprečavanje pristupa litavskom tržištu za vozila koja imaju vozačko mjesto na desnoj strani, a koja su zakonito proizvedena i registrirana u drugim državama članicama različitima od Republike Litve (vidjeti, u vezi s počecima ove sudske prakse, presude od 11. srpnja 1974., Dassonville, 8/74, Zb., str. 837., t. 5.; od 20. veljače 1979., Rewe‑Zentral, takozvanu „Cassis de Dijon“, 120/78, Zb., str. 649., t. 14., kao i noviju presudu od 10. veljače 2009., Komisija/Italija, C 110/05, Zb., str. I ‑519., t. 58.).
            58. U skladu s tom sudskom praksom, takvi propisi mogu biti opravdani važnim razlozima, pod uvjetom da su prikladni da se osigura ostvarenje cilja kojem teže i da ne idu dalje od onoga što je nužno za postizanje tog cilja (gore navedena presuda Komisija/Italija, t. 59. i navedena sudska praksa).
            59. Litavska vlada se poziva, radi opravdanja navedenih propisa, na nužnost osiguranja cestovne sigurnosti, koja prema sudskoj praksi nesporno predstavlja važan razlog u općem interesu koji može opravdati prepreku za slobodno kretanje robe (gore navedena presuda Komisija/Italija, t. 60. i navedena sudska praksa).
            60. Potrebno je podsjetiti da je, u skladu s jednako tako ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku potpunog usklađivanja na razini Europske unije, kao što je to u slučaju registracije u jednoj državi članici vozila već registriranih u drugoj državi članici, na državama članicama da odluče o stupnju na kojem žele osigurati cestovnu sigurnost na svom državnom području, vodeći pritom računa o zahtjevima slobodnog kretanja robe unutar Unije. U tom pogledu, nadležne nacionalne vlasti moraju dokazati da su njihovi propisi prikladni kako bi jamčili ostvarenje cilja kojem teže i da ne idu dalje od onoga što je nužno za postizanje tog cilja (u tom smislu vidi navedenu presudu Komisija/Italija, t. 61. i 62. i navedenu sudsku praksu).
            61. Što se tiče, u prvom redu, prikladnosti predmetnih odredaba, litavska vlada ističe da smještaj upravljača na vozilu na istoj strani na kojoj se odvija promet smanjuje vidljivost vozaču, znatno otežava pretjecanje i upravljanje vozilom, osobito na jednosmjernim i dvosmjernim cestama, poput onih koje čine većinu litavske prometne mreže, te također povećava rizik od prometnih nesreća.
            62. U tom pogledu valja istaknuti da nacionalni propisi, koji na području države čl anice zabranjuju registraciju vozila čiji se uređaj za upravljanje nalazi na istoj strani na kojoj se odvija promet, mogu smanjiti broj takvih vozila koja prometuju u toj državi članici, i posljedično tomu, rizik vezan uz takav promet. Što se tiče tog rizika, već iz iskustva proizlazi da je smještaj upravljača u izravnoj vezi s vidnim poljem vozača, što također potvrđuje ustaljena praksa proizvođača i prodavača vozila koji obično u svakoj državi nude na prodaju vozila kod kojih je upravljač smješten na suprotnu stranu od smjera vožnje.
            63. Što se tiče, u drugom redu, pitanja idu li predmetni propisi dalje od onoga što je nužno za postizanje cilja kojem teže, litavska vlada tvrdi da nijedna druga mjera ni bilo koje drugo zamjensko tehničko sredstvo ne osiguravaju isti stupanj zaštite kao predmetne mjere u pogledu prometnih rizika povezanih sa smještajem upravljača na desnoj strani.
            64. U tom pogledu, valja najprije navesti kako je rizik koji je povezan s prometom vozilima čiji je upravljač na desnoj strani na litavskom državnom području isti neovisno o tome jesu li vozila nova ili prethodno registrirana u nekoj drugoj državi članici. Međutim, u pogledu novih vozila, u točki 42. ove presude zaključeno je da je zakonodavac vodio računa o takvom eventualnom riziku prilikom usvajanja članka 2.a Direktive 70/311.
            65. Valja zatim napomenuti kako predmetni propisi predviđaju iznimke u pogledu upotrebe vozila koja imaju upravljač smješten na desnoj strani od strane osoba koje borave u drugim državama članicama, primjerice turista, te osoba koje dolaze u Litvu na ograničeno razdoblje, kao i vozila registriranih u toj državi članici prije 1993., što ukazuje na to da ovi propisi toleriraju rizik koji proizlazi iz takvog prometa. Rizik prisutan u području cestovne sigurnosti u tom je slučaju isti, tim više što je priljev tih posjetilaca na litavskom području stalan i što se rizik ne može smatrati nižim zato što posjetioci koji dolaze u Litvu na ograničeno razdoblje s takvim vozilom voze opreznije od onih čije je vozilo registrirano u toj državi članici. Također, ni dotrajalost vozila registriranih prije 1993. ne pridonosi smanjenju takvog rizika.
            66. Osim toga, prema informacijama kojima raspolaže Sud, propisi 22 članica, odnosno velike većine država članica, ili izričito dopuštaju registraciju vozila u kojima je vozačko mjesto smješteno na istoj strani na kojoj se odvija promet ili to toleriraju, iako je u nekim državama članicama cestovna mreža usporediva s onom u Republici Litvi (vidjeti po analogiji presudu od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, Zb., str. I‑757., t. 105.).
            67. Također je potrebno utvrditi da statistički podaci na koje se pozvala litavska vlada u vezi s brojem nesreća sa smrtnim ishodom koje su se dogodile na litavskoj cestovnoj mreži ne pokazuju dostatnu povezanost između tog broja nesreća i sudjelovanja vozila kod kojih je vozačko mjesto smješteno na desnoj strani. Osim toga, činjenica da Republika Litva ima velik broj registriranih vozila na tisuću stanovnika i okolnost da je njen vozni park jedan od najstarijih u Uniji nisu mjerodavni.
            68. Potrebno je, konačno, istaknuti kako postoje sredstva i mjere kojima se manje zadire u slobodu kretanja roba nego što to čini predmetna mjera i koje istovremeno omogućuju znatno smanjenje rizika koje može donijeti promet vozilima kod kojih je upravljač smješten na istoj strani na kojoj se odvija i promet. Valja posebno istaknuti kako države članice u tom pogledu raspolažu velikom marginom prosudbe za nametanje mjera, uključujući one koje je predložila Komisija, a kojima se može, ovisno o naprednosti tehnologije, osigurati dostatna vidljivost kako sprijeda tako i straga vozaču vozila čiji je upravljač smješten na istoj stani na kojoj se odvija i promet.
            69. Stoga, za razliku od situacije koja je dovela do gore navedene presude Komisija/Italija, a vodeći računa o prethodnim razmatranjima, ne proizlazi da se predmetna mjera može smatrati nužnom za postizanje cilja kojem teži. S obzirom na navedeno, predmetna mjera nije spojiva s načelom proporcionalnosti.
            70. Stoga treba utvrditi povredu obveze Republike Litve u skladu s navodima iz Komisijine tužbe.
            Troškovi
            71. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Republici Litvi naloži snošenje troškova i da potonja nije uspjela u postupku, Republici Litvi nalaže se snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Republika Estonija, Republika Latvija i Republika Poljska snosit će vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Zabranjujući registraciju osobnih vozila kod kojih se uređaj za upravljanje nalazi s desne strane i/ili zahtijevajući za registraciju osobnih vozila kod kojih se uređaj za upravljanje nalazi s desne strane, novih ili prethodno registriranih u nekoj drugoj državi članici, premještanje upravljača na lijevu stranu, Republika Litva povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 2.a Direktive 70/311/EEZ Vijeća od 8. lipnja 1970. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na uređaj za upravljanje motornim vozilima i njihovim prikolicama, članka 4. stavka 3. Direktive 2007/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. rujna 2007. o uspostavi okvira za homologaciju motornih vozila i njihovih prikolica te sustava, sastavnih dijelova i zasebnih tehničkih jedinica namijenjenih za takva vozila (Okvirna direktiva) i članka 34. UFEU‑a (a).
            2. Republici Litvi nalaže se snošenje troškova.
            3. Republika Estonija, Republika Latvija i Republika Poljska snose vlastite troškove.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 19. srpnja 2017.#Combaro SA protiv Europske komisije.#Carinska unija – Sporazum o pridruživanju između Europske zajednice i Republike Latvije – Članak 239. Uredbe (EEZ) br. 2913/92 – Povrat i otpust uvoznih carina – Uvoz lanenih tkanina iz Latvije – Klauzula pravičnosti – Poseban slučaj – Prijevara ili očita nemarnost – Odluka Komisije kojom se otpust uvoznih carina utvrđuje neopravdanim.#Predmet T-752/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      19. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Carinska unija – Sporazum o pridruživanju između Europske zajednice i Republike Latvije – Članak 239. Uredbe (EEZ) br. 2913/92 – Povrat i otpust uvoznih carina – Uvoz lanenih tkanina iz Latvije – Klauzula pravičnosti – Poseban slučaj – Prijevara ili očita nemarnost – Odluka Komisije kojom se otpust uvoznih carina utvrđuje neopravdanim”
      U predmetu T‑752/14,

         Combaro SA, sa sjedištem u Lausanni (Švicarska), koji zastupa D. Ehle, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju A. Caeiros i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje odluke Komisije C(2014) 4908 final od 16. srpnja 2014., kojom se odbija tužiteljev zahtjev za otpust uvozne carine u iznosu od 461415,12 eura,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, F. Schalin (izvjestitelj) i J. Costeira, suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 6. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora
      Sustav koji se primjenjuje na uvoz tekstila i Sporazum o pridruživanju: tužiteljev uvoz

               1

               Predmet Odluke C(2014) 4908 final Europske komisije od 16. srpnja 2014. kojom se utvrđuje da otpust uvozne carine u pojedinačnom slučaju nije bio opravdan (REM 05/2013) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) bio je otpust uvoznih carina na lanene tkanine koje su uvezene u Europsku uniju preko Njemačke između 10. prosinca 1999. i 10. lipnja 2002. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje) i čije latvijsko povlašteno podrijetlo nije dokazano.

               2

               Budući da se radi o tekstilu, lanene tkanine podliježu uvoznim ograničenjima. Tijekom relevantnog razdoblja postojale su također i mjere ograničavanja koje su se primjenjivale među ostalim na uvoz iz Kine i Rusije, sukladno Uredbi Vijeća (EEZ) br. 3030/93 od 12. listopada 1993. o zajedničkim pravilima za uvoz određenih tekstilnih proizvoda iz trećih zemalja (SL 1993., L 275, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 2., str. 3.).

               3

               Tekstil povlaštenog latvijskog podrijetla bio je izuzet od uvoznih ograničenja navedenih u točki 2. ove presude. To izuzeće je posljedica europskog sporazuma kojim je uspostavljeno pridruživanje između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Republike Latvije, s druge strane (SL 1998., L 26, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju).

               4

               Poput ostalih proizvoda povlaštenog latvijskog podrijetla, i tekstil je bio izuzet od carine samo ako je uvoznik mogao dokazati njegovo podrijetlo carinskim tijelima države članice uvoznice potvrdom o prometu robe EUR.1 koju izdaju latvijska carinska tijela prilikom izvoza.

               5

               Tužitelj, Combaro SA, je poduzetnik za trgovinu tekstilom sa sjedištem u Švicarskoj od 1978.

               6

               Tužitelj je kupovao lanenu tkaninu od dvaju latvijskih trgovačkih društava. Isporuke tih dvaju trgovačkih društava pratile su potvrde o prometu robe kojima se potvrđuje da su dostavljene lanene tkanine bile povlaštenog latvijskog podrijetla.

               7

               Potvrde o prometu robe navodile su kao izvoznike jedno od dvaju latvijskih poduzeća, a kao uvoznika tužitelja, ali Austriju kao državu odredišta. Mjesta isporuke navedena u potvrdama o prometu robe bila su Jelgava (Latvija) i Bauska (Latvija).

               8

               Tijekom relevantnog razdoblja tužitelj je zatim te lanene tkanine uvozio u Uniju. Tužitelj je robu pustio u slobodni promet u Njemačkoj te je zatražio, podnoseći potvrde o prometu robe, među kojima je 51 potvrda o prometu predmetne robe o kojoj je riječ u ovom postupku (u daljnjem tekstu: sporne potvrde), oslobođenje od uvoznih carina prema Sporazumu o pridruživanju. Njemačka carinska tijela provela su carinjenje tih proizvoda sukladno zahtjevu tužitelja.

         Nadzor i postupak naknadne naplate

               9

               Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) sastavio je 18. srpnja 2002. izvješće o posjetu u svrhu utvrđivanja činjenica koji je obavio u Latviji (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće). Prema OLAF‑ovu izvješću, danska carinska uprava je u veljači 2002. izrazila OLAF‑u sumnje u povlašteno latvijsko podrijetlo lanenih tkanina uvezenih iz Latvije, unatoč tome što su joj podnesene potvrde o prometu robe iz kojih je bilo razvidno njezino podrijetlo. U OLAF‑ovu izvješću navodi se da su, nakon misije za utvrđivanje činjenica, OLAF i latvijska carinska tijela utvrdili da potvrde o prometu robe koje su podnesene za uvoz iz Danske nisu bile upisane u upisnike latvijskih carinskih tijela. Također je utvrđeno da je službenik čiji se potpis nalazi na navedenim potvrdama dao pisanu izjavu prema kojoj potpis na tim potvrdama nije bio njegov. Konačno, u OLAF‑ovu izvješću je navedeno da istrage koje se odnose na otiske pečata koji se nalaze na odnosnim potvrdama još nisu bile završene.

               10

               Nakon OLAF‑ova izvješća Europska komisija je državama članicama uputila 11. rujna 2002. priopćenje o uzajamnoj pomoći kojim se traži nadzor cjelokupnog uvoza lanenih tkanina podrijetlom iz Latvije.

               11

               Njemačka carinska tijela zatražila su stoga od latvijskih carinskih tijela naknadni nadzor spornih potvrda (u daljnjem tekstu: naknadni nadzor). Latvijska carinska tijela odgovorila su na zahtjeve njemačkih carinskih tijela 7. travnja, 2. svibnja i 7. svibnja 2003. sljedeće:
               „[…][sporne] potvrde nisu upisane u carinski upisnik. Te potvrde nisu izdala latvijska carinska tijela pa ih slijedom toga treba smatrati nevažećima.”

               12

               Navedene odgovore potpisao je zamjenik ravnatelja latvijske carinske uprave, R., koji je kasnije osuđen u kaznenom postupku te se protiv njega vodio stegovni postupak jer je propustio naplatiti porezni dug od jednog latvijskog poduzetnika.

               13

               Budući da su latvijska carinska tijela proglasila sporne potvrde nevažećima, njemačka carinska tijela zaključila su da tužiteljev uvoz lanenih tkanina podrijetlom iz Latvije više nema pravo na povlašteni tretman te su, odlukom od 3. srpnja 2003., pokrenula postupak naknadne naplate odgovarajuće uvozne carine (u daljnjem tekstu: postupak naknadne naplate). Njemačka carinska tijela su, osim toga, pokrenula kazneni postupak protiv dvaju izvršnih direktora tužitelja zbog sumnje u prijevaru u vezi s uvoznim carinama. Što se jednog od njih tiče, nisu poduzete nikakve daljnje radnje, a što se drugog tiče, postupak je nastavljen pred Landgerichtom München (Zemaljski sud u Münchenu, Njemačka).

               14

               U međuvremenu je provedeno vještačenje koje se odnosi na usporedbu otisaka pečata i potpisa, na poticaj OLAF‑a, u vezi s potvrdama o prometu robe podnesenima prilikom uvoza u Dansku. Da bi se to vještačenje provelo OLAF je morao priskrbiti materijale za usporedbu koji su se nalazili u Latviji. U predmetnom nalazu vještaka utvrđeno je da su neki od otisaka pečata bili isti kao i oni autentičnih pečata latvijskih carinskih tijela, dok se za druge otiske pečata, zbog nedostatka referentnog materijala, mogla provesti samo opća ocjena slike, iz koje proizlazi da su oni vjerojatno bili autentični.

               15

               Što se vještačenja koje se odnosi na potpise tiče, u odgovarajućem nalazu vještaka utvrđeno je da su se kod ocjene autentičnosti potpisa na potvrdama o prometu robe pojavile određene teškoće s obzirom na to da se usporedba mora provesti na temelju preslika toga potpisa, da nema autentičnih potpisa dotičnog službenika, to jest O.-a, iz razdoblja kada su potpisi stavljeni i da metoda naknadnog zahtijevanja potpisa radi vještačenja stvara problem što se tiče pouzdanosti. Posljedično, nalaz vještaka je zaključio da je potpis koji se nalazi na ispitanim potvrdama, uz lagano prevladavajuću vjerojatnost, onaj O.-ov.

               16

               Kako bi zaštitio svoje interese u postupcima koji su bili u tijeku pred njemačkim kaznenim i carinskim tijelima, tužitelj se obratio latvijskim carinskim tijelima i OLAF‑u. U odgovoru na zahtjeve tužitelja latvijska carinska tijela su potvrdila, u dopisu od 26. lipnja 2007., svoj odgovor od 7. svibnja 2003. upućen njemačkim carinskim tijelima, prema kojemu sporne potvrde „treba smatrati nevažećima”, a OLAF je obavijestio tužitelja o stanju svojih istraga.

               17

               Konačno, tužitelj je uputio Komisiji zahtjev za pristup korespondenciji između potonje i latvijskih carinskih tijela. Taj je zahtjev bio djelomično odbijen. Tužitelj nije podnio tužbu radi osporavanja djelomičnog odbijanja pristupa predmetnoj korespondenciji.

               18

               Dana 30. travnja 2009. rješenjem Landgerichta München (Zemaljski sud u Münchenu) dovršen je kazneni postupak protiv izvršnog direktora tužitelja. Prema tom rješenju, nije bilo moguće nedvojbeno navedenom direktoru staviti na teret da je svjesno izbjegao plaćanje uvozne carine. Konkretno, iz navedenog rješenja proizlazi da je do nepravilnosti možda došlo u okviru rada latvijske carinske uprave. Landgericht München (Zemaljski sud u Münchenu) je također izrazio sumnje o namjeri navedenog direktora da prijevarno izbjegne plaćanje uvozne carine u korist društva koje je zastupao, odnosno tužitelja, neovisno o pitanju mogu li se objektivni kriteriji koji se odnose na obvezu plaćanja te carine utvrditi ili ne mogu.

               19

               Postupak naknadne naplate upućen je Finanzgerichtu München (Financijski sud u Münchenu, Njemačka). U tom okviru, tužitelj je, među ostalim, istaknuo kako njegov dug treba biti otpušten sukladno članku 239. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: CZZ).

               20

               Odlukom od 28. studenoga 2012. Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu) je utvrdio da, u bitnome, otpust uvoznih carina na tužiteljev uvoz mora biti „ozbiljno” osmišljen iz razloga što, s jedne strane, postoje elementi koji omogućuju zaključak da su sporne potvrde svjesno pogrešno izdali službenici latvijske carinske uprave i, s druge strane, što Komisija nije na odgovarajući način nadzirala poštuje li Latvija povlašteni sustav koji je na snazi. Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu) je također utvrdio da se kod tužitelja u većini nije radilo o prijevarnom postupanju s namjerom ili zbog očite nemarnosti. Posljedično, Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu) obustavio je postupak naknadne naplate te je naložio njemačkim carinskim tijelima da Komisiji podnesu zahtjev za otpust tih carina.

         Postupak REM 05/2013

               21

               Nakon odluke Finanzgerichta München (Financijski sud u Münchenu) Bundesministerium der Finanzen (savezno ministarstvo financija, Njemačka) zatražio je od tužitelja njegovo mišljenje te je 3. rujna 2013. podnio Komisiji zahtjev za otpust uvoznih carina na temelju članka 239. CZZ‑a. Komisija je stoga pokrenula postupak REM 05/2013.

               22

               U okviru postupka REM 05/2013 Komisija je na temelju članka 906.a Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1993., L 253, str. 1.,) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.; u daljnjem tekstu: Provedbena uredba) i prava na saslušanje obavijestila tužitelja, dopisom od 14. ožujka 2014., o svojim primjedbama i namjeri da u odnosu na tužitelja donese nepovoljnu odluku te mu ponudila mogućnost da iznese svoja očitovanja. Tužitelj je iznio svoja očitovanja o odluci koju je u odnosu na njega predložila Komisija.

               23

               Komisija je 16. srpnja 2014. donijela pobijanu odluku.

               24

               U uvodnoj izjavi 32. pobijane odluke Komisija je obrazložila da nije postojao poseban slučaj, u smislu članka 239. CZZ‑a, do kojeg je došlo zbog povrede obveza latvijskih carinskih tijela s obzirom na to da ona ne može zaključiti da su navedena tijela sudjelovala u izdavanju spornih potvrda.

               25

               Komisija je također ispitala je li ona sama počinila povredu u okviru nadzora pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju. U uvodnim izjavama 36. do 41. pobijane odluke zaključila je da njezino postupanje nije dovelo do posebnog slučaja.

               26

               U uvodnim izjavama 42. do 44. pobijane odluke Komisija je smatrala da ni njemačka carinska tijela ne mogu biti kriva za povredu u okviru postupka naknadne naplate.

               27

               Komisija je, u uvodnoj izjavi 45. pobijane odluke, zaključila da otpust uvoznih carina nije bio opravdan u izostanku posebnog slučaja u smislu članka 239. CZZ‑a te je u uvodnim izjavama 48. do 52. pobijane odluke dodala da tužitelj nije dokazao dužnu pažnju.

               28

               Pobijana odluka dostavljena je tužitelju 4. rujna 2014.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               29

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. studenoga 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               30

               Komisija je 17. veljače 2015. podnijela svoj odgovor na tužbu tajništvu Općeg suda.

               31

               Dana 2. travnja odnosno 18. svibnja 2015. tajništvu Općeg suda podneseni su replika i odgovor na repliku.

               32

               Opći sud (drugo vijeće) odlučio je 12. listopada 2016. na prijedlog suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka pa je u okviru mjera upravljanja postupkom, propisanih u članku 89. Poslovnika Općeg suda, dopisom od 19. listopada 2016. postavio pisanim putem pitanja Komisiji te od nje zatražio da na njih odgovori do 3. studenoga 2016. Komisija je na pitanja Općeg suda odgovorila u određenom joj roku. Opći sud je među ostalim zatražio od Komisije da podnese pojašnjenja o izvješćima koja sadržavaju rezultate godišnjih nadzora koje je morala provoditi na temelju Sporazuma o pridruživanju i navede u kojim se prilozima podnesenima Općem sudu ti rezultati nalaze ili, ako je potrebno, da dostavi preslike. Opći sud je osim toga zatražio od Komisije da dostavi priopćenje COM(97) 402 od 23. srpnja 1997. na koje se tužitelj poziva u točki 106. tužbe. Konačno, Opći sud je od Komisije zatražio da mu odgovori je li provedeno vještačenje koje se odnosi na otiske pečata i potpise koji se nalaze na spornim potvrdama te da mu dostavi nalaz istoga ili, ako je potrebno, da obrazloži zašto takvo vještačenje nije provedeno.

               33

               Opći sud je na raspravi 6. prosinca 2016. saslušao izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je usmeno postavio.

               34

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               35

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               36

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe jedini tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 239. CZZ‑a.

         Provedba članka 239. stavka 1. druge alineje CZZ‑a

               37

               Tužitelj tvrdi da je Komisija počinila pogrešku u ocjeni uvjeta koji se odnose na postojanje posebne situacije i okolnosti koje ne uključuju ni prijevaru ni očitu nemarnost u smislu članka 905. Provedbene uredbe u vezi s člankom 239. CZZ‑a.

               38

               Komisija osporava tužiteljeve argumente.

               39

               Ponajprije, treba podsjetiti da članak 905. Provedbene uredbe, koji razrađuje i proširuje pravilo predviđeno člankom 239. CZZ‑a prema kojemu se uvozne carine mogu vratiti ili otpustiti u slučajevima koji se ne mogu pripisati prijevari ili očitoj nemarnosti određene osobe, koje predstavlja opću klauzulu o pravičnosti čija je namjena, među ostalim, obuhvatiti iznimne situacije koje, same po sebi, ne pripadaju u jedan od slučajeva predviđenih člancima 900. do 904. Provedbene uredbe (presuda od 25. veljače 1999., Trans‑Ex‑Import, C‑86/97, EU:C:1999:95, t. 18.). Iz teksta članka 905. Provedbene uredbe proizlazi da povrat uvoznih carina podliježe ispunjenju dvaju kumulativnih uvjeta, odnosno, kao prvo, postojanju posebne situacije i, kao drugo, izostanku očite nemarnosti ili prijevare od strane zainteresirane osobe (presuda od 12. veljače 2004., Aslantrans/Komisija, T‑282/01, EU:T:2004:42, t. 53.). Posljedično, dovoljno je da jedan od tih dvaju uvjeta ne bude ispunjen kako bi povrat uvoznih carina bio odbijen (presude od 5. lipnja 1996., Günzler Aluminium/Komisija, T‑75/95, EU:T:1996:74, t. 54., i od 12. veljače 2004., Aslantrans/Komisija, T‑282/01, EU:T:2004:42, t. 53.).

               40

               Kako bi se utvrdilo čine li okolnosti ovog slučaja posebnu situaciju koja se ne može pripisati prijevari ili očitoj nemarnosti određene osobe u smislu članka 239. CZZ‑a, Komisija mora ocijeniti sve činjenično relevantne podatke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. svibnja 1986., Oryzomyli Kavallas i Oryzomyli Agiou Konstantinou/Komisija, 160/84, EU:C:1986:205, t. 16.).

               41

               Ta obveza znači, u slučaju poput ovoga kada se obveznik pozvao, u prilog zahtjevu za povrat ili otpust uvoznih carina, na postojanje određenih povreda od strane latvijskih i njemačkih carinskih tijela kao i Komisije u okviru primjene Sporazuma o pridruživanju, da se Komisijina ocjena odnosi, prilikom ispitivanja toga zahtjeva, na sve činjenice koje se odnose na sporne potvrde za koje je saznala u okviru svoje funkcije nadzora i provjere pravilne primjene toga sporazuma (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 90.).

               42

               Taj zaključak štoviše nalazi potporu u članku 904. točki (c) Provedbene uredbe, koji predviđa da se uvozne carine ne vraćaju i ne otpuštaju kada je „jedini razlog” na kojem se temelji zahtjev za povrat ili otpust podnošenje, u smislu priznavanja povlaštenog tarifnog postupanja za robu deklariranu za slobodni promet, isprava za koje se naknadno utvrdi da su lažne, krivotvorene ili da nisu valjane za tu svrhu, čak i ako su bile podnesene u dobroj vjeri. Drugim riječima, podnošenje lažnih, krivotvorenih potvrda ili nevažećih potvrda ne čini, samo po sebi, posebnu situaciju u smislu članka 239. CZZ‑a (presuda od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 91.).

               43

               Naprotiv, ostale okolnosti na kojima se temelji zahtjev za povrat ili otpust uvoznih carina, kao što je nedostatan Komisijin nadzor pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju, mogu predstavljati takvu posebnu situaciju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 92.).

               44

               A Komisija, iako ima marginu prosudbe što se tiče primjene članka 239. CZZ‑a, ne može zanemariti svoju obvezu djelotvornog odvagivanja, s jedne strane, interesa Unije u osiguranju poštovanja odredaba carinskih propisa, bilo onih Unije ili onih s njima povezanih i, s druge strane, interesa uvoznika u dobroj vjeri da ne trpe štetu koja prelazi uobičajeni trgovački rizik (presuda od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 93.).

               45

               To se uravnoteživanje temelji na tekstu članka 239. CZZ‑a koji predstavlja opću klauzulu o pravičnosti. Posljedično, prilikom ispitivanja zahtjeva za povrat ili otpust uvoznih carina Komisija ne može valjano ocijeniti samo ponašanje i postupanja uvoznika i izvoznika. Ona također mora voditi računa o, među ostalim, utjecaju vlastitog postupanja na konkretnu situaciju slučaja, u okviru svoje obveze nadzora i provjere (presuda od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 94.).

               46

               Budući da su uvjeti iz članka 239. CZZ‑a kumulativni, treba ispitati, najprije, prvi uvjet koji se odnosi na postojanje posebne situacije i, zatim, ako se pokaže nužnim, drugi uvjet koji se odnosi na nepostojanje prijevare ili očite nemarnosti.

         Uvjet koji se odnosi na postojanje posebne situacije

               47

               Tužitelj je podijelio prvi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na povredu uvjeta postojanja posebne situacije, na više prigovora. Međutim, Opći sud smatra da je te prigovore korisno zajedno razmatrati.

               48

               Na temelju prethodnog razmatranja, treba podsjetiti da je već presuđeno da treba ispitati, kako bi se ocijenilo postojanje povreda od strane trećih zemalja i Komisije, koje bi mogle dovesti do posebnih slučajeva u smislu članka 239. CZZ‑a, u svakom pojedinom slučaju pravu narav obveza koje se primjenjivim zakonodavstvom stavljaju na teret tim tijelima i Komisiji (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. srpnja 2002., Hyper/Komisija, T‑205/99, EU:T:2002:189, t. 117.).

               49

               U tom pogledu treba primijetiti da se tužiteljeva argumentacija u prilog prvom dijelu jedinog tužbenog razloga u bitnome temelji na tezi prema kojoj su latvijska carinska tijela stvarno izdala sporne potvrde. Različite povrede koje tužitelj stavlja latvijskim carinskim tijelima na teret predstavljaju navode o osnovanosti njegove teze. Nadalje, tužitelj ističe da poseban slučaj u kojem se nalazi proizlazi iz svih okolnosti slučaja, osobito iz onih koje se odnose na nepravilnosti koje pripisuje latvijskim carinskim tijelima.

               50

               Tužitelj također prigovara njemačkoj carinskoj upravi da je povrijedila svoje obveze koje proizlaze iz dodatnih protokola Sporazumu o pridruživanju i Uredbe (EZ) br. 515/97 Vijeća od 13. ožujka 1997. o uzajamnoj pomoći upravnih tijela država članica i o suradnji potonjih s Komisijom radi osiguravanja pravilne primjene propisa o carinskim i poljoprivrednim pitanjima (SL 1997., L 82, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 13., str. 163.). U pogledu, konkretno, sadržaja dopisa od 7. travnja i 7. svibnja 2003. i izvješća njemačkog ureda za carinske istrage, tužitelj njemačkim carinskim tijelima prigovara da su sporne potvrde blago kvalificirali kao „lažne”. On smatra da su se njemačka carinska tijela suzdržala od objašnjavanja činjenica, bilo izravno u odnosu na latvijsku carinsku upravu ili posredovanjem OLAF‑a.

               51

               S obzirom na te okolnosti, tužitelj ističe da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni jer je zaključila da u ovom slučaju ne postoji poseban slučaj. Tužitelj također tvrdi, u bitnome, da je Komisija povrijedila svoju obvezu nadzora u smislu Sporazuma o pridruživanju te da je trebala, na temelju određenih odredbi toga sporazuma, postupiti kako bi razjasnila činjenice slučaja.

               52

               Indicije i argumenti na koje se tužitelj poziva su sljedeći.

               53

               Kao prvo, tužitelj tvrdi da otisci pečata koji se nalaze na potvrdama pokazuju „očitu podudarnost” s otiscima pečata koje su koristila latvijska carinska tijela. Osim toga, vještačenje koje je provedeno nad potvrdama o prometu robe koje su podnesene za uvoz u Dansku dokazuju da je u najmanju ruku vjerojatno da su otisci pečata i potpisi koji se na njima nalaze autentični.

               54

               Kao drugo, tužitelj tvrdi, u bitnome, da su odgovori koje su uputila latvijska carinska tijela, u okviru naknadnog nadzora, bili nepravilni i dvosmisleni. U tom pogledu tužitelj ističe da činjenica da su latvijska carinska tijela navela da su sporne potvrde bile „nevažeće” dokazuje da su navedena tijela sudjelovala u izdavanju tih potvrda. Prema tužitelju, nije dosljedno da se latvijska carinska tijela očituju o važenju spornih potvrda, dok u isto vrijeme navode da navedene potvrde ne postoje u njihovim upisnicima. Osim toga, iako spornih potvrda nema u upisnicima latvijskih carinskih tijela, to ne dokazuje da su one lažne. Naime, prema tužitelju, latvijska carinska tijela nisu imala obvezu voditi te upisnike. Štoviše, prema tužitelju, ti upisnici nisu bili definirani u odgovorima koje su dala latvijska carinska tijela.

               55

               Kao treće, činjenica da je odgovore latvijskih carinskih tijela potpisao zamjenik direktora latvijskih carinskih tijela R., koji je potom bio osuđen zbog kaznenog djela počinjenog u izvršavanju dužnosti, dovodi u pitanje dokaznu snagu tih odgovora. U tom pogledu tužitelj upućuje na novinske članke prema kojima su R. i druga osoba s visokim položajem u latvijskim carinskim tijelima bili osuđeni u kaznenom postupku zbog nezakonitih postupanja u okviru svojih dužnosti.

               56

               Tužitelj također ističe da je u latvijskim carinskim tijelima u relevantnom razdoblju vladala korupcijska klima. On se u tom pogledu poziva na Komisijina izvješća o stanju korupcije u Latviji (u daljnjem tekstu: Komisijina izvješća).

               57

               Kao četvrto, tužitelj tvrdi da više nije moguće razjasniti činjenice. On ističe da latvijska carinska tijela nisu odgovorila na OLAF‑ove zahtjeve da mu dostave dokumente, ili su to učinila sa zakašnjenjem, što proizlazi iz njihove korespondencije. Prema tužitelju, latvijska carinska tijela svjesno su uništila pečate kako bi uklonila dokaze koji ih uključuju u izdavanje spornih potvrda.

               58

               Štoviše, prema tužitelju, činjenica da latvijska carinska tijela ili državno odvjetništvo nisu bili savjesni u istrazi dokazuje da su latvijska carinska tijela bila umiješana u izdavanje spornih potvrda.

               59

               Komisija osporava tužiteljeve argumente. Ona u bitnome smatra da indicije koje je iznio tužitelj ne dokazuju da su latvijska carinska tijela sudjelovala u izdavanju spornih potvrda. Osim toga, ona smatra da je izvršila svoje obveze nadzora i provjere pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju. Ona tvrdi da joj, protivno onome što navodi tužitelj, Sporazum o pridruživanju ne dopušta da poduzme aktivnosti pred latvijskom carinskom upravom koje bi uključivale provjeru od strane pouzdanih carinskih službenika ili uvođenje centraliziranog sustava izdavanja potvrda o podrijetlu i organiziranje posebnih posjeta kako bi se osigurala dobra primjena Sporazuma o pridruživanju.

               60

               Komisija ne osporava da postoji „podudarnost” između otisaka pečata koji su na spornim potvrdama i onih koji koriste latvijska carinska tijela. Međutim, Komisija ističe da vještačenja otisaka pečata kao i potpisa na potvrdama koje su podnesene za uvoz u Dansku nisu provedena na spornim potvrdama i nisu dovela do konačnih zaključaka, nego je u njima samo naznačeno da se vjerojatno radi o autentičnim otiscima pečata i potpisima. Sličnosti između otisaka pečata i rezultati vještačenja ne omogućuju da se izvede konačni zaključak o tome jesu li sporne potvrde autentične ili lažne.

               61

               Što se odgovora koje su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora tiče, Komisija smatra da su oni bili jasni i nedvosmisleni.

               62

               Što se kaznene presude protiv zamjenika ravnatelja latvijske carinske uprave, R.-a, tiče, Komisija ističe da ona nije povezana s izdavanjem spornih potvrda. Ta okolnost stoga ne dopušta zaključak da su latvijska carinska tijela izdala ili sudjelovala u izdavanju spornih potvrda. Štoviše, Komisija ističe da su odgovorima koje su latvijska carinska tijela uputila kasnijeg datuma te koje je potpisao drugi carinski službenik (vidjeti točku 16. ove presude) potvrđeni dopisi R.-a.

               63

               Što se Komisijinih izvješća u kojima se spominje korupcijska klima u latvijskim carinskim tijelima tiče, Komisija smatra da takva situacija ne dopušta pretpostavku da su sporne potvrde izdala latvijska carinska tijela. Nadalje, korupcija o kojoj se u navedenim izvješćima radi nema nikakve veze s povlaštenim tarifnim tretmanom.

               64

               Komisija konačno tvrdi da su, protivno tvrdnjama tužitelja, latvijska carinska tijela iskazala dobru suradnju s OLAF‑om i s njemačkim carinskim tijelima. Naime, u okviru naknadnog nadzora i u okviru OLAF‑ove istrage u Latviji ona su odgovorila na zahtjeve njemačkih carinskih tijela i Komisijine zahtjeve. Iz dopisa na koje se pozivaju tužitelji razvidno je da su latvijska carinska tijela na postavljena pitanja odgovorila u razumnom roku. Komisija navodi da, iako su latvijska carinska tijela objasnila da nisu bila u mogućnosti poslati autentične otiske pečata, ništa ne upućuje na to da je do toga došlo zbog njihove namjere da prikriju nezakonito postupanje.

               65

               U pogledu tih razmatranja Komisija tvrdi, u bitnome, da su latvijska carinska tijela poštovala Sporazum o pridruživanju i da su u rokovima uputila zadovoljavajuće odgovore OLAF‑u i njemačkim carinskim tijelima. Prema tome, Komisija nije imala razloga provoditi detaljnije istrage što se tiče spornih potvrda. Ona također tvrdi da je poštovala obvezu nadzora kada se radi o dobroj primjeni Sporazuma o pridruživanju te podsjeća da se pravila o podrijetlu proizvoda temelje na uzajamnom povjerenju između tijela država članica uvoznica i tijela država izvoznica.

               66

               Isto tako, Komisija tvrdi da njemačka carinska tijela također nisu povrijedila ni svoje obveze. Naime, ona su bila vezana odgovorima koja su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora. Iz dopisa koji su njemačka carinska tijela uputila kao odgovor na tužiteljev zahtjev proizlazi također da su ona razjasnila činjenice.

               67

               Treba podsjetiti da je Komisija, u svojoj ulozi čuvara Ugovora i na temelju njega sklopljenih sporazuma, dužna osigurati da treća zemlja pravilno primjenjuje obveze koje je ona preuzela na temelju sporazuma sklopljenog s Unijom sredstvima koje taj sporazum predviđa ili odlukama donesenima na temelju tog sporazuma (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 95.).

               68

               Ta obveza također proizlazi iz Sporazuma o pridruživanju kao i pripadajućih mu protokola. Članak 110. Sporazuma o pridruživanju propisuje da je vijeće za pridruživanje, sastavljeno od članova Komisije, Vijeća Europske unije i članova koje je imenovala latvijska vlada, zaduženo za nadzor primjene toga sporazuma. Iz članka 113. Sporazuma o pridruživanju proizlazi da svaka strana može podnijeti vijeću za pridruživanje svaki spor koji se odnosi na primjenu ili tumačenje toga sporazuma. Osim toga, iz članka 14. Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju, naslovljenog „Provedba”, koji se odnosi na uzajamnu pomoć između upravnih tijela u carinskim stvarima, proizlazi sljedeće:
               „Provedba ovog Protokola povjerena je, s jedne strane, carinskim tijelima Latvije i, s druge strane, nadležnim službama Komisije […] i, prema potrebi, carinskim tijelima država članica Europske unije. Oni odlučuju o svim praktičnim mjerama i dogovorima koji su potrebni za njegovu primjenu, uzimajući u obzir važeća pravila, posebice na području zaštite podataka. Oni mogu preporučiti vijeću za pridruživanje izmjene koje je prema njihovom mišljenju potrebno unijeti u ovaj protokol.”

               69

               Treba također istaknuti da u okviru svoje obveze provjere i nadzora nad pravilnom primjenom Sporazuma o pridruživanju Komisija raspolaže određenim ovlastima.

               70

               Tako Komisija može zahtijevati od latvijskih carinskih tijela sukladno članku 3. stavku 1. Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju sve informacije koje bi joj mogle omogućiti da osigura da se carinsko zakonodavstvo pravilno primjenjuje (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 100.).

               71

               Komisija može također na temelju članka 3. stavka 3. točke (a) Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju zahtijevati od latvijskih carinskih tijela da poduzmu sve mjere potrebne za provedbu nadzora nad fizičkim ili pravnim osobama za koje postoji osnovana sumnja da krše ili su prekršile carinsko zakonodavstvo (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 101.).

               72

               Osim toga, prema članku 7. stavcima 3. i 4. Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju, dužnosnici Komisije koji su propisno ovlašteni mogli bi, iz ureda latvijskih carinskih tijela, dobiti informacije koje se odnose na postupke koji predstavljaju povredu carinskog zakonodavstva te biti prisutni u istragama koje se odvijaju na latvijskom državnom području, uz suglasnost tih tijela i prema uvjetima koje ona predviđaju (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 102.).

               73

               Usto, isto vrijedi i za članak 31. stavak 2. Protokola br. 3 uz Sporazum o pridruživanju, kako je izmijenjen Odlukom br. 4/98 Vijeća za pridruživanje između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Republike Latvije, s druge strane, od 2. prosinca 1998., koji se odnosi na usvajanje izmjena Protokola br. 3 uz Sporazum o pridruživanju, uključenih u Odluku br. 1/97 Zajedničkog odbora usvojenu na temelju Sporazuma o liberalizaciji trgovine i uvođenju potpornih mjera između Europske zajednice, Europske zajednice za atomsku energiju i Europske zajednice za ugljen i čelik, s jedne strane, i Republike Latvije, s druge strane (SL 1999., L 6, str. 10., u daljnjem tekstu: Odluka br. 4/98), prema kojoj „[u] svrhu jamstva pravilne primjene ovog protokola, [Europska unija] i Latvija preko nadležnih carinskih uprava pomažu jedna drugoj u provjeravanju izvornosti potvrda o prometu robe EUR.1 ili izjava na računu ili točnost podataka koji se navode u tim dokumentima” (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 103.).

               74

               Slijedi da je na Komisiji da u cijelosti primjenjuje ovlasti kojima raspolaže na temelju odredbi Sporazuma o pridruživanju te odluka i protokola usvojenih za njegovu primjenu kako ne bi povrijedila svoje obveze provjere i nadzora nad pravilnom primjenom toga sporazuma (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 104.).

               75

               Takva primjena se još više nameće u ovom slučaju, kada postoje indicije o mogućoj umiješanosti latvijskih carinskih tijela u izdavanje spornih potvrda, odnosno:

                        –

                        naknadni nadzor spornih potvrda pokrenut je kao posljedica OLAF‑ove istrage u vezi s uvozom lanenih tkanina u Dansku;

                        –

                        OLAF‑ovo izvješće navodi vrlo kratak tranzit lanenih tkanina u latvijskom carinskom skladištu kako bi se prikrilo podrijetlo odnosne robe;

                        –

                        vještačenja koja su provedena nad otiscima pečata i potpisima na spornim potvrdama korištenima za uvoz u Dansku, nakon OLAF‑ovog izvješća, dokazuju da se vjerojatno radi o autentičnim otiscima pečata i potpisima;

                        –

                        otisci pečata koji se nalaze na potvrdama vrlo su slični otiscima pečata koje su koristila latvijska carinska tijela;

                        –

                        zamjenik direktora latvijskih carinskih tijela, R., koji je potpisao sporne potvrde i dopise u okviru naknadnog nadzora, osuđen je zbog nezakonitih postupanja u okviru dužnosti;

                        –

                        latvijska carinska tijela nisu bila u mogućnosti dostaviti izvorne otiske pečata koje su koristile predmetne carinarnice, odnosno carinarnice Jelgava i Bauska;

                        –

                        Komisijina izvješća ističu korupcijsku klimu, osobito u latvijskim carinskim tijelima;

                        –

                        uvoz lanenih tkanina podrijetlom iz Latvije se povećao i prelazi proizvodne kapacitete te države.

               76

               Naime, s obzirom na te indicije, odgovori latvijskih carinskih tijela pokazuju se nedovoljnima za utvrđivanje jesu li sporne potvrde bile autentične ili lažne. Dakako, nesporno je, kao što to primjećuje Komisija, da dokazi koje je tužitelj dostavio ne omogućuju zaključak da su latvijska carinska tijela sudjelovala u izdavanju spornih potvrda. Dakle, u pogledu svih navoda spomenutih u točki 75. ove presude treba smatrati da je Komisija morala primijeniti svoje ovlasti u cilju pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju i provesti detaljniju provjeru od one koja je u ovom slučaju bila provedena.

               77

               Posljedično, na Komisiji je bilo da zahtijeva dodatna pojašnjenja što se tiče istraga koje su latvijska carinska tijela provela kako bi razjasnila činjenice slučaja.

               78

               Kao prvo, Komisija je morala zahtijevati odgovore kojim dokumentima odgovaraju brojevi koji se nalaze na spornim potvrdama, jesu li potpisi koji se nalaze na spornim potvrdama potpisi osoba koje su zaposlene u latvijskoj carinskoj upravi, i ako je to potvrdno, jesu li te osobe zaista potpisale sporne potvrde.

               79

               Kao drugo, iz korespondencije između OLAF‑a i latvijskih carinskih tijela proizlazi da potonja nisu bila u mogućnosti dostaviti autentične otiske pečata koji se odnose na sporne potvrde zato što su iste uništila.

               80

               Međutim, iako ih latvijska carinska tijela nisu bila obvezna čuvati, važno je primijetiti da je upravo dostava primjeraka otisaka pečata i potpisa koji su bili korišteni u predmetnim carinarnicama ono što omogućuje provedbu učinkovitog nadzora poštovanja carinskih propisa koji se odnose na povlaštene tarife (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 117.).

               81

               Obveza Komisije da osigura pravilnu primjenu Sporazuma o pridruživanju zahtijeva da ona, i preko nje carinska tijela država članica, u svakom trenutku raspolaže svim podacima koji joj omogućuju provedbu učinkovitog nadzora, a uzorci otisaka pečata nedvojbeno predstavljaju takve podatke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 118.).

               82

               Međutim, u ovom slučaju Komisija nije zaprimila zahtijevane otiske pečata u okviru naknadnog nadzora pa nije ni zahtijevala ni istražila potpise koji se nalaze na spornim potvrdama.

               83

               Kao treće, treba istaknuti da iz spisa ne proizlazi jesu li ili nisu latvijska carinska tijela provela inspekcijski nadzor izvoznika. U tom pogledu treba podsjetiti da iz članka 32. stavak 3. Protokola br. 3 Sporazuma o pridruživanju, kako je izmijenjen Odlukom br. 4/98, proizlazi da carinska tijela zemlje izvoznice „[…] imaju pravo zatražiti sve potrebne dokaze i obaviti potreban uvid u poslovne knjige dobavljača ili provesti druge provjere koje smatraju primjerenima”. Posljedično, Komisija je morala zatražiti, osobito ako ispitivanje otisaka pečata i potpisa nije bilo moguće, odgovor od latvijskih carinskih tijela jesu li takve provjere bile provedene i ako nisu, zbog kojih razloga.

               84

               Sigurno je točno da članak 32. stavak 3. Protokola br. 3. koji se odnosi na definiciju pojma „proizvodi s podrijetlom” i na načine administrativne suradnje iz Sporazuma o pridruživanju, ne nameće državi izvoznici detaljan način kako treba provesti naknadni nadzor potvrda o prometu. Međutim, ta odredba pretpostavlja da se u pogledu financijskih posljedica za uvoznika i okolnosti slučaja Komisija morala uvjeriti da se taj nadzor provodi na pouzdan i savjestan način, to osobito zato što se u točki 4. OLAF‑ovog izvješća, naslovljenog „Zaključci”, navodi kako slijedi:
               „Ovaj predmet je pokazao, još jednom, da je u kontekstu slučajeva složenih prijevara korisnije i djelotvornije ne oslanjati se isključivo na primjenjive upravne postupke (kao što je u ovom slučaju postupak naknadnog nadzora), nego pokušati razjasniti sve aspekte predmeta na licu mjesta i u uskoj suradnji s nadležnim tijelima dotičnih trećih zemalja. Taj način postupanja dovodi do toga da, među ostalim, različite države mogu naučiti kako postupati u okviru takvih istraga i saznati koji su podaci i dokumenti potrebni za razjašnjavanje i progon prijestupa u Zajednici kako bi mogle bolje ocijeniti potrebe država članica u slučaju sličnih događaja te kako bi u skladu s time mogle provesti svoje vlastite istrage.”

               85

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je Komisija povrijedila svoje obveze nadzora i provjere pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju. Naime, iako je Komisija u potpunosti primijenila ovlasti kojima raspolaže u okviru Sporazuma o pridruživanju u cilju pravilne primjene toga sporazuma, trebalo je s više sigurnosti utvrditi jesu li sporne potvrde autentične ili lažne.

               86

               Točno je da je Sud već odlučio da sustav administrativne suradnje koji je uveden protokolom kojim se navode, u dodatku sporazumu sklopljenom između Unije i treće zemlje, pravila o podrijetlu proizvoda počiva na uzajamnom povjerenju između tijela država članica uvoznica i tijela država izvoznica (vidjeti presudu od 15. prosinca 2011., Afasia Knits Deutschland, C‑409/10, EU:C:2011:843, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               87

               Međutim, s obzirom na okolnosti slučaja (vidjeti točku 75. ove presude), Komisija je morala primijeniti svoje ovlasti u cilju pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju bez obzira na odgovore koje su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora. Naime, Komisija je raspolagala podacima koji otvaraju važna pitanja o podrijetlu spornih potvrda.

               88

               U izostanku odgovora na ta pitanja, Komisija nije mogla valjano odlučiti o situaciji u predmetnom slučaju. Tako su odgovori koje su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora bili samo kratke bilješke koje nisu omogućile Komisiji da izvede zaključke o tome jesu li službenici latvijskih carinskih tijela bili uključeni u izdavanje spornih potvrda. To se također odnosi i na potvrdu odgovora koje su latvijska carinska tijela uputila tužitelju (vidjeti točku 16. ove presude), koja se, kako proizlazi iz spisa, nije temeljila na stvarnom otvaranju spisa koji su pokrenula latvijska carinska tijela o spornim potvrdama. Naime, iz navedenog odgovora proizlazi da je predmetni spis već bio upućen OLAF‑u.

               89

               Stoga je potrebno, među ostalim, podsjetiti da je Komisija trebala provesti vještačenja otisaka pečata i potpisa koji se nalaze na spornim potvrdama i, ako je potrebno, zatražiti dodatna pojašnjenja što se tiče načina na koji je naknadni nadzor proveden kako bi utvrdila raspolaže li s dovoljno podataka za donošenje odluke o predmetnoj situaciji ili je potrebno produbiti njezinu istragu.

               90

               Komisija je, prema tome, pogrešno zaključila, u točki 37. pobijane odluke, da raspolaže sa dostatnim podacima koji joj omogućuju ocjenu situacije.

               91

               Komisija je također u točki 38. pobijane odluke pogrešno zaključila da je „poštovala sve opće obveze nadzora koje ima na temelju Sporazuma o pridruživanju te provodila godišnje provjere, kojih su rezultati bili objavljeni u Komisijinim izvješćima”. Naime, ona je u ovom slučaju morala poduzeti konkretne mjere.

               92

               U tom pogledu potrebno je odbaciti Komisijine argumente prema kojima je istraga o spornim potvrdama bila pod odgovornošću njemačkih carinskih tijela i da se ta tijela nisu obratila OLAF‑u. Naime, iz spisa proizlazi da je Komisija bila obaviještena o istrazi koju su njemačka carinska tijela provela i da je ona stoga mogla od njih zatražiti da provedu dodatne istrage ili sama provesti te istrage kako bi se osigurala da raspolaže spisom koji sadržava dovoljno podataka za ocjenu posebne situacije tužitelja u smislu članka 239. CZZ‑a.

               93

               U svakom slučaju, činjenica da nacionalna carinska tijela koja su provodila istrage nisu poduzela određene istražne radnje ne znači da je Komisija mogla, u izostanku takvih mjera, zaključiti da se tužitelj ne nalazi u posebnoj situaciji u smislu članka 239. CZZ‑a.

               94

               Iz prethodnog proizlazi da prvi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na povredu uvjeta postojanja posebne situacije, treba usvojiti.

               95

               Uzimajući u obzir kumulativnu narav uvjeta iz članka 239. CZZ‑a, potrebno je, sada, ispitati drugi uvjet koji se odnosi na izostanak prijevare ili očite nemarnosti od strane tužitelja.

         Uvjet koji se odnosi na izostanak prijevare ili očite nemarnosti od strane uvoznika

               96

               Tužitelj tvrdi da je ugovore s latvijskim izvoznicima sklopio prema uobičajenoj trgovačkoj praksi te da je slijedom toga izvršio sporni uvoz. On tvrdi da je teret dokazivanja očite nemarnosti na Komisiji.

               97

               Tužitelj također ističe da nije imao nikakvo iskustvo s uvozom iz zemalja na koje se primjenjivao povlašteni režim. Međutim, on napominje da nikada nije tvrdio da su odredbe Sporazuma o pridruživanju, uključujući njegove protokole i dodatke, bile složene i za njega nerazumljive. On tvrdi da nije imao nikakvo pravo nadzora nad načinom na koji su nadležna latvijska carinska tijela konkretno primjenjivala Sporazum o pridruživanju u svojoj svakodnevnoj praksi. On štoviše nije znao je li i u kojoj mjeri Komisija nadzirala, u skladu sa svojim obvezama, pravilnu primjenu Sporazuma o pridruživanju s Latvijom. Tužitelj tvrdi da mu povrede i teški propusti nadležnih tijela koji su utvrđeni naknadno nisu bili poznati i da na njih nije mogao utjecati te da ga je začudilo rješenje o utvrđivanju carina.

               98

               Tužitelj smatra da je dokazao dužnu pažnju. On tvrdi da nije ni najmanje sumnjao u zakonitost izvoza iz Latvije ostvarenog u povlaštenom režimu i da je to razlog zbog kojeg su se kaznene istrage pokrenute protiv dva njegova voditelja zbog krivotvorenja dokumenata i utaje poreza pokazale neopravdanima. Tužitelj među ostalim tvrdi, u replici, da navod „podrijetlo iz Rusije” („origin Russia”) u dopisu koji se odnosi na lanene tkanine uvezene prema spornim potvrdama ne dokazuje njegovu očitu nemarnost. Naime, Komisija je taj navod istaknula izvan konteksta. Dostavnice predmetne robe ne dovode u sumnju njihovo latvijsko podrijetlo. Što se tiče navoda „podrijetlo iz Rusije” koji je u tom dopisu, radilo se pogrešci zaposlenika tužitelja. Štoviše, prema tužitelju, tim se navodom u trgovini na uobičajeni način naglašavala posebna kvaliteta lanene tkanine.

               99

               Komisija navodi da je tužitelj znao da su lanene tkanine koje uvozi bile ruskog, a ne latvijskog podrijetla. To proizlazi iz rješenja Landgerichta München (Zemaljski sud u Münchenu) od 30. travnja 2009. u kaznenom postupku protiv izvršnog direktora tužitelja. Očita nemarnost se stoga mogla staviti tužitelju na teret. Komisija se ne može očitovati o istinitosti objašnjenja koje se odnosi na navod „podrijetlom iz Rusije” koje je tužitelj pružio. Komisija smatra, u svakom slučaju, da tužitelj nije dokazao dužnu pažnju s obzirom na to da je bilo indicija koje su ga mogle navesti na sumnju da predmetna roba nije bila latvijskog podrijetla i jer, unatoč tome, nije provjerio podrijetlo robe nego ju je nastavio uvoziti zahtijevajući oslobođenje od carina prema povlaštenom režimu.

               100

               Opći sud mora podsjetiti da je, kada carinska tijela zaključe da se ne može utvrditi da je gospodarski subjekt postupao prijevarno ili s očitom nemarnosti, na Komisiji, kada namjerava odstupiti od stajališta nacionalnih tijela, da dokaže, na temelju relevantnih činjenica, postojanje očito nemarnog postupanja navedenog subjekta (vidjeti presudu od 19. ožujka 2013., Firma Van Parys/Komisija, T‑324/10, EU:T:2013:136, t. 86. i navedenu sudsku praksu). U ovom slučaju njemačka carinska tijela odbila su tužiteljev zahtjev za otpust uvoznih carina temeljeći se isključivo na uvjetu koji se odnosi na posebnu situaciju. Ta odluka o odbijanju bila je predmet žalbenog postupka pred Finanzgerichtom München (Financijski sud u Münchenu), koji je zaključio da tužitelj nije povrijedio svoju obvezu dužne pažnje (vidjeti točku 20. ove presude). Posljedično, u skladu s navedenom sudskom praksom teret dokazivanja je na Komisiji.

               101

               U svrhu ispitivanja uvjeta predviđenih člankom 239. CZZ‑a u vezi s člankom 905. stavkom 3. Provedbene uredbe, i kao što je navedeno u točki 40. ove presude, Komisija mora analizirati sve relevantne elemente, uključujući one povezane s postupanjem dotičnog subjekta, osobito njegovo poslovno iskustvo, njegovu dobru vjeru i dužnu pažnju koju je iskazao.

               102

               U tom pogledu, treba podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu prema kojoj, da bi se ocijenilo postojanje očite nemarnosti u smislu članka 239. CZZ‑a treba voditi računa, među ostalim, o složenosti odredbi čije je nepoštovanje dovelo do nastanka carinskog duga te o poslovnom iskustvu i dužnoj pažnji odnosnog gospodarskog subjekta (vidjeti presudu od 27. rujna 2005., Common Market Fertilizers/Komisija, T‑134/03 i T‑135/03, EU:T:2005:339, t. 135. i navedenu sudsku praksu).

               103

               U skladu s tim načelima valja ispitati čimbenike koje je Komisija uzela u obzir kad je ispitivala ispunjenje drugog uvjeta iz članka 239. CZZ‑a.

               104

               Iz pobijane odluke proizlazi da je, prema Komisiji, tužitelj povrijedio svoju obvezu dužne pažnje zato što je uvozio predmetnu robu, iako je morao znati da ona nije bila latvijskog podrijetla. U pobijanoj odluci se također spominje i sastanak skupine stručnjaka koji se održao 8. svibnja 2014. u okviru odbora za CZZ, odjel „Carinski dug i jamstva”, sukladno članku 907. Provedbene uredbe, na kojemu je raspravljano o tužiteljevom slučaju (u daljnjem tekstu: sastanak skupine stručnjaka). Prema pobijanoj odluci, Latvija je izjavila da nije izdala sporne potvrde i da posjeduje „čvrste” dokaze koji dokazuju da predmetna roba nije bila latvijskog podrijetla. Prema tome, latvijska carinska tijela su iznijela, na sastanku skupine stručnjaka, da je prijevoz lanenih tkanina bio obavljen u više etapa samo kako bi se prikrilo pravo podrijetlo robe i kako bi se prijevozne isprave izdane u Latviji koristile da bi se lažno potvrdilo da je roba bila latvijskog podrijetla.

               105

               S obzirom na prethodno navedeno, treba zaključiti da Komisija nije provela nikakvu analizu postupanja tužitelja. Naime, dokazivanje da je tužitelj morao znati da roba koju uvozi nije bila latvijskog podrijetla ne proizlazi iz pobijane odluke. To je pitanje, uostalom, glavno pitanje koje se postavlja u ovom predmetu s obzirom na to da tužitelj ističe da nije znao da je predmetna roba bila podrijetla različitog od latvijskog. Činjenica da je potonji pokušavao koristiti povlašteni režim ne dokazuje da je postupao s očitom nemarnosti.

               106

               Isto tako, izjava latvijskih carinskih tijela tijekom sastanka skupine stručnjaka također ne dokazuje da je tužitelj postupao s očitom nemarnosti. Naime, treba istaknuti da je do navedenog sastanka došlo 8. svibnja 2014., to jest više od dvanaest godina nakon završetka relevantnog razdoblja, što stvara sumnju da su uvjeti uvoza tijekom relevantnog razdoblja, i osobito oni koji se odnose na tužiteljev uvoz, bili konkretno ispitani u ovom predmetu.

               107

               Nadalje, činjenica da je predmetna roba prolazila kroz latvijska carinska skladišta, kao što su to latvijska carinska tijela istaknula tijekom sastanka skupine stručnjaka, nije relevantna s obzirom na to da je to navedeno samo u OLAF‑ovom izvješću, odnosno nakon relevantnog razdoblja. Osim toga, ta činjenica, čak i ako bi bila utvrđena, dokazuje samo nepravilnosti koje bi se mogle pripisati i latvijskim carinskim tijelima kao i tužitelju ili ostalim zainteresiranim gospodarskim subjektima.

               108

               Štoviše, Komisija nije pružila nijedan dokaz koji bi joj omogućio da potkrijepi ili potvrdi izjavu koju su latvijska carinska tijela dala na sastanku skupine stručnjaka. Potrebno je, nadalje, istaknuti da se istovjetna izjava nalazi u dopisu od 14. ožujka 2014. kojime Komisija obavještava tužitelja o svojoj namjeri da u odnosu na njega donese nepovoljnu odluku (vidjeti točku 22. ove presude). Međutim, u tom dopisu Komisija kao izvor ne navodi latvijska carinska tijela, nego rješenje Finanzgerichta München (Financijski sud u Münchenu) od 30. travnja 2009., koje pak upućuje na OLAF‑ovo izvješće.

               109

               Prema tome, Komisija u pobijanoj odluci nije utvrdila da tužiteljevo postupanje predstavlja povredu dužne pažnje s njegove strane.

               110

               Što se tiče protuargumenta obrane Komisije, prema kojem je tužitelj bio očito nemaran zbog toga što je jedan od njegovih zaposlenika spomenuo „rusko podrijetlo” u jednom dopisu, treba zaključiti da taj navod predstavlja zakašnjeli pokušaj obrazloženja pobijane odluke te je on, prema tome, nedopušten pred Općim sudom. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi obrazloženje odluke zainteresiranoj osobi mora načelno biti dostavljeno istodobno s odlukom koja ima negativan učinak, s time da nepostojanje obrazloženja ne može biti ispravljeno činjenicom da je zainteresirana osoba razloge odluke saznala tijekom postupka pred sudom Unije (presude od 26. studenoga 1981., Michel/Parlament, 195/80, Zb., EU:C:1981:284, t. 22.; od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Zb., EU:C:2005:408, t. 463., i od 12. prosinca 2006., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Vijeće, T‑228/02, EU:T:2006:384, t. 139.).

               111

               U svakom slučaju, ta okolnost sama po sebi ne dokazuje tužiteljevu očitu nemarnost.

               112

               Budući da Komisija nije dokazala, kao što to zahtijeva sudska praksa navedena u točkama 100. i 102. ove presude, izostanak tužiteljeve dužne pažnje i, dakle, njegovu očitu nemarnost, drugi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na povredu uvjeta koji se odnosi na izostanak očite nemarnosti od strane uvoznika, stoga također treba usvojiti.

               113

               Iz svega prethodnog proizlazi da tužiteljevu tužbu treba usvojiti i, posljedično, poništiti pobijanu odluku.

         Troškovi

               114

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               115

               Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevom zahtjevu.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije C(2014) 4908 final od 16. srpnja 2014., kojom se odbija zahtjev društva Combaro SA za otpust uvozne carine u iznosu od 461415,12 eura.

                           2.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove kao i troškove društva Combaro.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. srpnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. rujna 2014.#Central Bank of Iran protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja donesene protiv Irana radi sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Litispendencija – Obveza obrazlaganja – Prava na obranu.#Predmet T‑262/12.