title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 18. srpnja 2013.#Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s. protiv Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší správní soud.#Zaštita potrošača – Uredba (EZ) br. 1924/2006 – Prehrambene i zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani – Članak 2. stavak 2. točka 6. – Pojam ,tvrdnje o smanjenom riziku od neke bolesti’ – Članak 28. stavak 2. – Proizvodi koji nose žigove ili zaštićena imena – Prijelazne mjere.#Predmet C-299/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Zaštita potrošača — Uredba (EZ) br. 1924/2006 — Prehrambene i zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani — Članak 2. stavak 2. točka 6. — Pojam ‚tvrdnje o smanjenom riziku od neke bolesti’ — Članak 28. stavak 2. — Proizvodi koji nose žigove ili zaštićena imena — Prijelazne mjere“
      U predmetu C‑299/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Češka Republika), odlukom od 10. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 18. lipnja 2012., u postupku

         Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s.

      protiv

         Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu, M. Smolek i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid i P. Němečková, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točke 6. i članka 28. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani (SL L 404, str. 9. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 172.) i ispravak SL 2007, L 12, str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 116/2010 od 9. veljače 2010. (SL L 37, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 299.), (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1924/2006).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s. (u daljnjem tekstu: Green – Swan Pharmaceuticals) i Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát (središnji inspektorat nacionalnog tijela za poljoprivredno‑prehrambeni nadzor) u vezi s kvalifikacijom komunikacije na pakiranju dodatka hrani.

         Pravni okvir

         Propisi Unije

               3

               Članak 1. stavci 1. do 3. Uredbe br. 1924/2006 određuju:
               „1.   Ovom se Uredbom usklađuju odredbe utvrđene zakonom ili drugim propisima u državama članicama koje se odnose na prehrambene i zdravstvene tvrdnje u svrhu osiguravanja učinkovitog funkcioniranja unutarnjega tržišta uz istodobno pružanje visoke razine zaštite potrošača.
               2.   Ova se Uredba primjenjuje na prehrambene i zdravstvene tvrdnje u komercijalnoj komunikaciji, bilo označavanju, bilo u prezentiranju, bilo u oglašavanju hrane koja se u tome stanju treba isporučiti krajnjem potrošaču.
               [...]
               3.   Žig, zaštićeno ime ili izmišljeno ime koje se javlja u označavanju, prezentiranju ili oglašavanju hrane koji se mogu protumačiti kao prehrambena ili zdravstvena tvrdnja, mogu se koristiti bez potrebe za podlijeganjem postupku odobrenja predviđenog u ovoj Uredbi, pod uvjetom da se zajedno s njima javlja i povezana prehrambena ili zdravstvena tvrdnja u tom označavanju, prezentiranju ili oglašavanju, a koja je u skladu s odredbama ove Uredbe.”

               4

               Članak 2. te uredbe sadrži sljedeće definicije:
               „1.   Za potrebe ove Uredbe:
               [...]
               2.   Također se primjenjuju i sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚tvrdnja’ znači svaka poruka ili izjava koja nije obvezujuća prema zakonodavstvu Zajednice ili nacionalnom zakonodavstvu, uključujući i slikovno, grafičko ili simboličko predstavljanje u bilo kojem obliku, kojom se izjavljuje, sugerira ili naznačuje da ta hrana ima određena svojstva;

                  [...]

                        5.

                        ‚zdravstvena tvrdnja’ znači svaka tvrdnja kojom se izjavljuje, sugerira ili naznačuje da postoji odnos između neke kategorije hrane, određene hrane ili jedne od njezinih sastavnica i zdravlja;

                        6.

                        ‚tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti’ znači svaka zdravstvena tvrdnja kojom se izjavljuje, sugerira ili naznačuje da konzumacija određene kategorije hrane, određene hrane ili jedne od njezinih sastavnica značajno smanjuje faktor rizika u razvijanju neke bolesti ljudi;

                  [...]”

               5

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Opća načela za sve tvrdnje”, određuje:
               „Prehrambene i zdravstvene tvrdnje mogu se koristiti u označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane stavljene na tržište u Zajednici samo ako zadovoljavaju odredbe ove Uredbe.
               [...]”

               6

               U skladu s člankom 10. stavkom 1. iste uredbe:
               „Zdravstvene tvrdnje se zabranjuju, osim ako su u skladu s općim zahtjevima u Poglavlju II. [uključujući članke 3. do 7.] i posebnim zahtjevima u ovome Poglavlju te ako su odobrene u skladu s ovom Uredbom i uključene na popise odobrenih tvrdnji predviđene u člancima 13. i 14.”

               7

               Članak 14. Uredbe br. 1924/2006, naslovljen „Tvrdnje o smanjenju rizika od neke bolesti i tvrdnje koje se odnose na razvoj i zdravlje djece”, u stavku 1. predviđa:
               „Neovisno o članku 2. stavku 1. točki (b) Direktive 2000/13/EZ, sljedeće se tvrdnje mogu navoditi onda kada je u skladu s postupkom utvrđenim u člancima 15., 16., 17. i 19. ove Uredbe, odobreno njihovo uvrštenje na popis Zajednice takvih dopuštenih tvrdnji, zajedno sa svim potrebnim uvjetima za uporabu tih tvrdnji:

                        (a)

                        tvrdnje o smanjenju rizika od pojave bolesti;

                  [...]”

               8

               Članak 20. te uredbe, koji se odnosi na registar Zajednice, određuje:
               „1.   Komisija utvrđuje i održava registar Zajednice s prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani, dalje u tekstu ‚Registar’.
               2.   Registar obuhvaća sljedeće:

                        (a)

                        prehrambene tvrdnje i uvjete koji se na njih primjenjuju onako kako su iznesene u Prilogu;

                        (b)

                        ograničenja donesena u skladu s člankom 4. stavkom 5.;

                        (c)

                        odobrene zdravstvene tvrdnje i uvjete koji se na njih primjenjuju predviđene u članku 13. stavcima 3. i 5., članku 14. stavku 1., članku 19. stavku 2., članku 21., članku 24. stavku 2. i članku 28. stavku 6. te nacionalne mjere iz članka 23. stavka 3.;

                        (d)

                        popis odbijenih zdravstvenih tvrdnji i razloge njihova odbijanja.
                        [...]

                  3.   Registar se čini dostupnim javnosti.”

               9

               Članak 28. navedene uredbe, naslovljen „Prijelazne mjere”, u stavku 2. predviđa:
               „Proizvodi koji nose žigove ili zaštićena imena koji su postojali i prije 1. siječnja 2005., a koji nisu usklađeni s ovom Uredbom, mogu se nastaviti stavljati na tržište sve do 19. siječnja 2022., nakon čega počinje primjena odredbi ove Uredbe. ”

         Češki propisi

               10

               Članak 17. stavak 2. Zakona br. 110/1997 Sb. o hrani i duhanskim proizvodima i o izmjeni i dopuni određenih povezanih zakona (zákon č. 110/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů), u verziji primjenjivoj na glavni postupak, određuje da je subjekt u poslovanju s hranom počinio upravni prekršaj ako:

                        „(a)

                        povrjeđuje obvezu pridržavanja zahtjeva u pogledu sigurnosti hrane koja je uspostavljena izravno primjenjivim odredbama prava Zajednice [...], koje uređuju zahtjeve u području hrane, ili

                        (b)

                        ponašanjem različitim od onoga iz točke (a), povrjeđuje obvezu utvrđenu izravno primjenjivim odredbama prava Zajednica [...], kojima su uređeni zahtjevi u području hrane”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je društvo Green – Swan Pharmaceuticals, prije 1. siječnja 2005., stavilo na češko tržište dodatak hrani pod nazivom „GS Merilin”. Prodavao se s obaviješću na pakiranju prema kojoj „ovaj proizvod sadrži dodatak kalcija i vitamina D3, koji pridonosi smanjenju faktora rizika razvoja osteoporoze i lomova kostiju” Nadalje, nacionalni žig GS Merilin registriran je u Češkoj Republici 29. listopada 2003.

               12

               Odlukom od 10. studenoga 2010. tijelo Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce (nacionalno tijelo za poljoprivredno‑prehrambeni nadzor) smatralo je da je društvo Green – Swan Pharmaceuticals na pakiranju dodatka hrani GS Merilin navelo zdravstvene tvrdnje kojima se povrjeđuje članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1924/2006. Navedeno tijelo iz toga je zaključilo je da je to društvo počinilo upravni prekršaj iz članka 17. stavka 2. točke (b) Zakona br. 110/1997 Sb., u verziji primjenjivoj na glavni postupak, te mu je naložilo plaćanje novčane kazne u iznosu od 200000 CZK.

               13

               Društvo Green – Swan Pharmaceuticals izjavilo je prigovor protiv te odluke tijela Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce, posebno tvrdeći da se komunikacija na pakiranju dodatka hrani GS Merilin ne može smatrati „tvrdnjom” u smislu Uredbe br. 1924/2006. Odlukom od 14. veljače 2011., inspektorat Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát odbio je taj prigovor.

               14

               Društvo Green – Swan Pharmaceuticals podnijelo je tužbu protiv te posljednje odluke pred Krajský soud v Brně (regionalni sud u Brnu). Osobito je tvrdilo da se članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006 primjenjuje na dodatak hrani GS Merilin jer se ta odredba odnosi na proizvode kao takve, a ne na žigove ili zaštićena imena koji označavaju te proizvode. Također se pozvalo na članak 2. stavak 2. točku 6. iste uredbe ističući da se, u ovom slučaju, obaviješću na pakiranju dodatka prehrani GS Merilin ne izjavljuje niti sugerira „značajno” smanjenje faktora rizika u razvijanju neke bolesti ljudi.

               15

               Presudom od 21. rujna 2011., Krajský soud v Brně odbio je tužbu društva Green – Swan Pharmaceuticals. Taj je sud smatrao da je komunikacija na pakiranju dodatka hrani GS Merilin zdravstvena tvrdnja u smislu Uredbe br. 1924/2006 te da se, što se tiče tvrdnji o smanjenju rizika od pojave bolesti, samo tvrdnje koje je odobrila Komisija, pod uvjetima predviđenima u članku 14. iste uredbe, mogu koristiti u označivanju i prezentiranju hrane.

               16

               Društvo Green – Swan Pharmaceuticals podnijelo je žalbu protiv navedene presude Krajský soud v Brně pred Nejvyšší správní soud, pri čemu je ponovno tvrdilo da se člankom 28. stavkom 2. Uredbe br. 1924/2006 omogućuje komercijalizacija predmetnog dodatka hrani jer se tom odredbom upućuje na proizvode kao takve. U tom je pogledu to društvo istaknulo razliku u tekstu između navedene odredbe i članka 1. stavka 3. iste uredbe kojim se upućuje na žig ili zaštićeno ime koje se može smatrati prehrambenom ili zdravstvenom tvrdnjom. Stoga se navedena uredba ne primjenjuje na dodatak hrani GS Merilin do 19. siječnja 2022. Navedeno društvo također je tvrdilo da je Krajský soud v Brně trebao ispitati je li tvrdnja na pakiranju dodatka hrani GS Merilin naznačivala „značajno” smanjenje rizika od neke bolesti s obzirom na tekst članka 2. stavka 2. točke 6. Uredbe br. 1924/2006.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da zdravstvena tvrdnja ne mora nužno sadržavati riječ „značajno” ni drugi sličan izraz da bi se mogla smatrati kao „tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti”. U protivnome, odabirom malo drukčijeg teksta mogla bi se izbjeći primjena članka 14. Uredbe br. 1924/2006.

               18

               Osim toga, sa stajališta prosječnog potrošača hrana sa zdravstvenom tvrdnjom kojom se izjavljuju ili sugeriraju značajni učinci na smanjenje rizika od neke bolesti ne bi imala veću vrijednost od hrane bez tog navoda. U tom pogledu registar s prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani, koji je predviđen člankom 20. Uredbe br. 1924/2006, pokazuje da zdravstvene tvrdnje o smanjenju rizika od neke bolesti, koje je Europska agencija za sigurnost hrane već ispitala i Komisija odobrila, ne sadrže pojam „značajno” ni bilo koji drugi pojam s istim značenjem.

               19

               Usto, sud koji je uputio zahtjev smatra da se članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006 ne primjenjuje na glavni postupak jer predmetna tvrdnja nije ni žig ni zaštićeno ime u smislu te odredbe. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da, čak i ako je ta odredba primjenjiva, tumačenje prema kojem se njome iz područja primjene te uredbe isključuju svi proizvodi koji su postojali prije 1. siječnja 2005. nema smisla jer se navedenom uredbom uređuje označivanje hrane.

               20

               U tim je okolnostima Nejvyšší správní soud odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li zdravstvena tvrdnja da ‚taj proizvod sadrži dodatak kalcija i vitamina D3, koji pridonosi smanjenju faktora rizika razvoja osteoporoze i lomova kostiju’ tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti u smislu članka 2. stavka 2. točke 6. Uredbe [...] br. 1924/2006 [...], čak i ako u njoj nije izričito navedeno da će konzumacija tog proizvoda značajno smanjiti faktor rizika u razvoju gore navedene bolesti?

                        2.

                        Uključuje li pojam žiga ili zaštićenog imena, u smislu članka 28. stavka 2. Uredbe [...] br. 1924/2006 [...], također komercijalne komunikacije na pakiranju hrane?

                        3.

                        Mogu li se prijelazne mjere predviđene člankom 28. stavkom 2.Uredbe [...] br. 1924/2006 [...] tumačiti na način da se odnose na (svu) hranu koja je postojala prije 1. siječnja 2005. ili samo na hranu sa žigom ili zaštićenim imenom koja je u tom obliku već postojala prije tog datuma?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku 6. Uredbe br. 1924/2006 tumačiti na način da se zdravstvenom tvrdnjom, kako bi se mogla kvalificirati kao „tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti” u smislu te odredbe, nužno mora izričito navoditi da konzumacija određene kategorije hrane, određene hrane ili jedne od njezinih sastavnica „značajno” smanjuje faktor rizika u razvijanju neke bolesti ljudi.

               22

               Uvodno valja istaknuti da je „zdravstvena tvrdnja”, u smislu članka 2. stavka 2. točke 5. Uredbe br. 1924/2006, definirana na temelju odnosa koji treba postojati između hrane ili jedne od njezinih sastavnica i zdravlja, pri čemu ta definicija ne sadrži nikakvo pojašnjenje o izravnosti ili neizravnosti tog odnosa ni o njegovu intenzitetu ili trajanju, što znači da pojam „odnos” treba shvaćati u širokom smislu (vidjeti presudu od 6. rujna 2012., Deutsches Weintor, C‑544/10, t. 34.).

               23

               Unutar kategorije zdravstvenih tvrdnji, u članku 2. stavku 2. točki 6. Uredbe br. 1924/2006 definira se „tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti”, i to kao „svaka zdravstvena tvrdnja kojom se izjavljuje, sugerira ili naznačuje da konzumacija određene kategorije hrane, određene hrane ili jedne od njezinih sastavnica značajno smanjuje faktor rizika u razvijanju neke bolesti ljudi”.

               24

               Iz upotrebe glagola „sugerira ili naznačuje” proizlazi da, za potrebe kvalifikacije kao „tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti”, u smislu navedene odredbe, nije potrebno da se takvom tvrdnjom izričito navodi da konzumacija hrane značajno smanjuje faktor rizika u razvijanju neke bolesti ljudi. Dovoljno je da ta tvrdnja može na prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan ostaviti dojam da je smanjenje faktora rizika značajno.

               25

               U tom pogledu valja istaknuti da upotreba kategoričke formulacije prema kojoj konzumacija predmetne hrane smanjuje ili pridonosi smanjenju takvog faktora rizika na potrošača može ostaviti dojam da je smanjenje navedenog rizika značajno. U tim okolnostima, kao što je naveo sud koji je uputio zahtjev, da bi se mogla smatrati kao „tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti”, zdravstvena tvrdnja, poput one iz glavnog postupka, ne mora nužno sadržavati riječ „značajno” ni drugi pojam istog značenja.

               26

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. točku 6. Uredbe br. 1924/2006 treba tumačiti na način da se zdravstvenom tvrdnjom, kako bi se mogla kvalificirati kao „tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti” u smislu te odredbe, ne mora nužno izričito navoditi da konzumacija određene kategorije hrane, određene hrane ili jedne od njezinih sastavnica „značajno” smanjuje faktor rizika razvoja neke bolesti u ljudi.

         Drugo pitanje

               27

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006 tumačiti na način da komercijalna komunikacija na pakiranju hrane može predstavljati žig ili zaštićeno ime u smislu te odredbe.

               28

               U skladu s člankom 28. stavkom 2. Uredbe br. 1924/2006 proizvodi koji nose žigove ili zaštićena imena koji su postojali i prije 1. siječnja 2005., a koji nisu usklađeni s navedenom uredbom, mogu se nastaviti stavljati na tržište sve do 19. siječnja 2022.

               29

               Usto, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 2., Uredba br. 1924/2006 primjenjuje se na prehrambene i zdravstvene tvrdnje u komercijalnoj komunikaciji, bilo u označavanju, bilo u prezentiranju, bilo u oglašavanju hrane koja se u tome stanju treba isporučiti krajnjem potrošaču.

               30

               Osim toga, kao što je navedeno u članku 1. stavku 3. Uredbe br. 1924/2006, žig ili zaštićeno ime, kao i izmišljeno ime, koji se javljaju u označavanju ili prezentiranju hrane, mogu predstavljati zdravstvenu tvrdnju.

               31

               Međutim, kao što tvrdi Komisija, iako se komercijalne komunikacije općenito ne mogu smatrati žigovima ili zaštićenim imenima, ne može se isključiti da takva komunikacija na pakiranju hrane istodobno predstavlja žig ili zaštićeno ime. S obzirom na navedeno, takva komunikacija može predstavljati taj žig ili to ime samo ako je kao takva zaštićena mjerodavnim propisima. Na nacionalnom sudu je da provjeri, s obzirom na sve činjenične i pravne elemente predmeta u postupku koji je pred njim pokrenut, je li takva komunikacija stvarno žig ili zaštićeno ime koji su na taj način zaštićeni.

               32

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006 treba tumačiti na način da komercijalna komunikacija na pakiranju hrane može predstavljati žig ili zaštićeno ime, u smislu te odredbe, pod uvjetom da je mjerodavnim propisom zaštićena kao takav žig ili takvo ime. Na nacionalnom sudu je da provjeri, s obzirom na sve činjenične i pravne elemente predmeta u postupku koji je pred njim pokrenut, je li takva komunikacija stvarno žig ili zaštićeno ime koji su na taj način zaštićeni.

         Treće pitanje

               33

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 28. stavak 2.Uredbe br. 1924/2006 tumačiti na način da se odnosi na svu hranu koja je postojala prije 1. siječnja 2005. ili na hranu sa žigom ili zaštićenim imenom koja je u tom obliku već postojala prije tog datuma.

               34

               Uvodno, valja podsjetiti da predmet Uredbe br. 1924/2006 nije sama hrana, nego prehrambene i zdravstvene tvrdnje koje se na nju odnose.

               35

               Tako se u skladu s člankom 1. stavkom 3. Uredbe br. 1924/2006 žig ili zaštićeno ime koje se javlja u označavanju, prezentiranju ili oglašavanju hrane koji se mogu protumačiti kao prehrambena ili zdravstvena tvrdnja, mogu koristiti bez potrebe za podlijeganjem postupku odobrenja predviđenom u navedenoj uredbi, pod uvjetom da se zajedno s njima javlja i povezana prehrambena ili zdravstvena tvrdnja u tom označavanju, prezentiranju ili oglašavanju, a koja je u skladu s odredbama te uredbe.

               36

               U tom okviru, kao što tvrde češka vlada i Komisija, članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006, kojim se utvrđuje mjera kojom se odstupa i koja je prijelazna, odnosi se samo na žig ili zaštićeno ime koji su već postojali prije 1. siječnja 2005. i koje se može smatrati prehrambenom ili zdravstvenom tvrdnjom u smislu te uredbe. Hrana s takvim žigom ili takvim zaštićenim imenom može se nastaviti stavljati na tržište sve do 19. siječnja 2022.

               37

               S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006 treba tumačiti na način da se odnosi samo na hranu sa žigom ili zaštićenim imenom koji se trebaju smatrati prehrambenom ili zdravstvenom tvrdnjom u smislu te uredbe i koja je u tom obliku postojala prije 1. siječnja 2005.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 2. stavak 2. točka 6. Uredbe (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navodi na hrani, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 116/2010 od 9. veljače 2010., treba tumačiti na način da se zdravstvenom tvrdnjom, kako bi se mogla kvalificirati kao „tvrdnja o smanjenom riziku od neke bolesti” u smislu te odredbe, ne mora nužno izričito navoditi da konzumacija određene kategorije hrane, određene hrane ili jedne od njezinih sastavnica „značajno” smanjuje faktor rizika u razvijanju neke bolesti ljudi.

                        2.

                           Članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006, kako je izmijenjena Uredbom br. 116/2010, treba tumačiti na način da komercijalna komunikacija na pakiranju hrane može predstavljati žig ili zaštićeno ime, u smislu te odredbe, pod uvjetom da je mjerodavnim propisom zaštićena kao takav žig ili takvo ime. Na nacionalnom sudu je da provjeri, s obzirom na sve činjenične i pravne elemente predmeta u postupku koji je pred njim pokrenut, je li takva komunikacija stvarno žig ili zaštićeno ime koji su na taj način zaštićeni.

                        3.

                           Članak 28. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006, kako je izmijenjena Uredbom br. 116/2010, treba tumačiti na način da se odnosi samo na hranu označenu žigom ili zaštićenim imenom koji se trebaju smatrati prehrambenom ili zdravstvenom tvrdnjom u smislu te uredbe i koja je u tom obliku postojala prije 1. siječnja 2005.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. siječnja 2010.#Belgische Staat protiv Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Predmet C-264/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. siječnja 2010.#Milan Kyrian protiv Celní úřad Tábor.#Zahtjev za prethodnu odluku: Nejvyšší správní soud - Češka Republika.#Direktiva 76/308/EEZ.#Predmet C-233/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 15. listopada 2008. # TridonicAtco GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-297/07.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. srpnja 2011.#Toshiba Corp. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Obrazloženje.#Predmet T-113/07.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. studeni 22.#Europska komisija protiv Savezna Republika Njemačka.#Predmet C-600/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 3. lipnja 2008.#The Queen, na zahtjev International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) i dr. protiv Secretary of State for Transport.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 2005/35/EZ.#Predmet C-308/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2009.#Petra von Chamier-Glisczinski protiv Deutsche Angestellten-Krankenkasse.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerisches Landessozialgericht - Njemačka.#Socijalna sigurnost - Članci 18., 39. i 49. UEZ-a.#Predmet C-208/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 23. siječnja 2003. # Serena Angioli protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici - Tužba za poništenje. # Predmet T-53/00.


Presuda Suda (prvo vijeće) 05. srpnja 2012.#Josef Geistbeck i Thomas Geistbeck protiv Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesgerichtshof.#Predmet C-509/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. studenoga 2014.#Ute Reindl protiv Bezirkshauptmannschaft Innsbruck.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava u području zdravlja životinja – Uredba (EZ) br. 2073/2005 – Prilog I. – Mikrobiološki kriteriji za hranu – Salmonela u svježem mesu peradi – Nepoštovanje mikrobioloških kriterija utvrđeno na razini distribucije – Nacionalni propisi koji kažnjavaju subjekta u poslovanju s hranom aktivnog isključivo na razini maloprodaje – Usklađenost s pravom Unije – Učinkovitost, odvraćajuća narav i proporcionalnost sankcije.#Predmet C‑443/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      13. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava u području zdravlja životinja — Uredba (EZ) br. 2073/2005 — Prilog I. — Mikrobiološki kriteriji za hranu — Salmonela u svježem mesu peradi — Nepoštovanje mikrobioloških kriterija utvrđeno na razini distribucije — Nacionalni propisi koji kažnjavaju subjekta u poslovanju s hranom aktivnog isključivo na razini maloprodaje — Usklađenost s pravom Unije — Učinkovitost, odvraćajuća narav i proporcionalnost sankcije“
      U predmetu C‑443/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Austrija), odlukom od 1. kolovoza 2013., koju je Sud zaprimio 7. kolovoza 2013., u postupku

         Ute Reindl, kaznenopravno odgovorna osoba u društvu MPREIS Warenvertriebs GmbH,
      protiv

         Bezirkshauptmannschaft Innsbruck,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za U. Reindl, M. Waldmüller i M. Baldauf, Rechtsanwälte,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vitáková, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i C. Candat, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Bianchi i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Komisije (EZ) br. 2073/2005 od 15. studenoga 2005. o mikrobiološkim kriterijima za hranu (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 28.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1086/2011 od 27. listopada 2011 (SL L 281, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 60., str. 278.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 2073/2005), u pogledu retka 1.28. poglavlja 1. Priloga I. toj uredbi.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između U. Reindl i Bezirkshauptmannschaft Innsbruck (prvostupanjsko upravno tijelo u Innsbrucku, Austrija) u pogledu novčane kazne izrečene U. Reindl zbog nepoštovanja granične vrijednosti Salmonelle typhimurium iz poglavlja 1. točke 1.28. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EZ) br. 178/2002

               3

               Članak 1. Uredbe (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. o utvrđivanju općih načela i uvjeta zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost hrane te utvrđivanju postupaka u područjima sigurnosti hrane (SL L 31, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 91.), naslovljen „Područje primjene i definicije“, propisuje u stavku 1. sljedeće:
               „Ovom se Uredbom predviđa osnova za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja ljudi i interesa potrošača u vezi s hranom, posebno uzimajući u obzir razlike u opskrbi hranom, uključujući tradicionalne proizvode, te pritom osiguravajući učinkovito funkcioniranje unutarnjega tržišta. Njome se uspostavljaju osnovna načela i zadaće, sredstva za stvaranje jake znanstvene osnove, učinkoviti organizacijski mehanizmi i postupci koji podupiru donošenje odluka u vezi sa zdravstvenom ispravnošću hrane i hrane za životinje.
               [...]“

               4

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Ostale definicije“, predviđa:
               „U smislu ove Uredbe:
               [...]

                        (3)

                        ‚subjekt u poslovanju s hranom’ znači fizička ili pravna osoba odgovorna za osiguranje ispunjavanja zahtjeva propisa o hrani unutar poduzeća za poslovanje s hranom koji ona nadzire;

                  [...]

                        (8)

                        ‚stavljanje na tržište’ znači držanje hrane ili hrane za životinje s ciljem prodaje, uključujući ponudu za prodaju ili svaki drugi oblik prijenosa, bez obzira na to je li besplatan ili nije, te prodaju, distribuciju i druge oblike prijenosa kao takve;

                  [...]“

               5

               Članak 14. Uredbe br. 178/2002, naslovljen „Uvjeti za utvrđivanje sigurnosti hrane“, propisuje:
               „1.   Nesigurnu hranu nije dozvoljeno stavljati na tržište.
               2.   Hrana je nesigurna ako je:

                        (a)

                        štetna za zdravlje;

                        (b)

                        neprikladna za prehranu ljudi.

                  [...]
               5.   Prilikom utvrđivanja je li neka hrana neprikladna za prehranu ljudi uzima se u obzir je li ta hrana neprihvatljiva za prehranu ljudi prema svojoj predviđenoj uporabi zbog njezinog zagađenja vanjskim uzročnikom ili na neki drugi način, ili zbog truljenja, kvarenja ili raspadanja.
               [...]“

               6

               Članak 17. te uredbe, naslovljen „Obveze“, predviđa:
               „1.   Subjekti u poslovanju s hranom i hranom za životinje u svim fazama proizvodnje, prerade i distribucije unutar poslovanja kojim upravljaju moraju osigurati da hrana ili hrana za životinje ispunjava zahtjeve propisa o hrani koji su od važnosti za njihove aktivnosti te moraju provjeriti jesu li ti zahtjevi ispunjeni.
               2.   [...]
               Države članice također utvrđuju propise za mjere i sankcije koje se primjenjuju na povrede propisa o hrani i hrani za životinje. Mjere i sankcije su učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.“

         Uredba br. 2160/2003

               7

               Članak 1. Uredbe (EZ) br. 2160/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. studenoga 2003. o kontroli salmonele i drugih određenih uzročnika zoonoza koji se prenose hranom (SL L 325, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 18., str. 215.), kako je izmijenjena Uredbom br. 1086/2011 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2160/2003), naslovljen „Predmet i područje primjene“, propisuje:
               „1.   Svrha je ove Uredbe osigurati provedbu primjerenih i učinkovitih mjera za otkrivanje i kontrolu salmonele i drugih uzročnika zoonoza u svim relevantnim fazama proizvodnje, prerade i distribucije, a posebno na razini primarne proizvodnje, uključujući hranu za životinje, kako bi se smanjila njihova prevalencija i rizik koji predstavljaju za javno zdravlje.
               2.   Ova Uredba obuhvaća:

                        (a)

                        utvrđivanje ciljeva za smanjenje prevalencije određenih zoonoza u populacijama životinja:

                                 i.

                                 na razini primarne proizvodnje; i

                                 ii.

                                 kada je primjereno za dotične zoonoze i uzročnike zoonoza, u drugim fazama lanca prehrane, uključujući hranu i hranu za životinje;

                  [...]“

               8

               Sukladno članku 5. Uredbe br. 2160/2003, nacionalni programi kontrole trebaju primjenjivati zahtjeve i minimalna pravila uzorkovanja iz Priloga II. toj uredbi. Taj prilog, naslovljen „Kontrola zoonoza i uzročnika zoonoza iz Priloga I.“, sadrži dio E koji se odnosi na posebne zahtjeve za svježe meso i koji u točki 1. određuje:
               „Od 1. prosinca 2011. svježe meso peradi populacija životinja navedenih na popisu u Prilogu I. mora zadovoljavati valjani mikrobiološki kriterij naveden u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi Komisije (EZ) br. 2073/2005.“

               9

               U Prilogu I. Uredbi br. 2160/2003 spomenuto je više vrsta peradi, među kojima i pure.

         Uredba br. 2073/2005

               10

               Uvodne izjave 1. do 3. Uredbe glase kako slijedi:

                        „(1)

                        Visoka razina zaštite javnog zdravlja jedan je od temeljnih ciljeva propisa o hrani, kako je utvrđeno Uredbom [br. 178/2002]. Mikrobiološke opasnosti u hrani predstavljaju glavni izvor bolesti uzrokovanih hranom kod ljudi.

                        (2)

                        Hrana ne smije sadržavati mikroorganizme ili njihove toksine ili metabolite u količinama koje predstavljaju neprihvatljiv rizik za zdravlje ljudi.

                        (3)

                        Uredbom (EZ) br. 178/2002 utvrđuju se opći zahtjevi sigurnosti hrane, prema kojima se hrana ne smije staviti na tržište ako nije sigurna. Subjekti u poslovanju s hranom imaju obvezu povući s tržišta hranu koja nije sigurna. Kako bi se doprinijelo zaštiti javnog zdravlja i spriječila različita tumačenja, primjereno je utvrditi usklađene kriterije sigurnosti o prihvatljivosti hrane, posebno u pogledu prisutnosti određenih patogenih mikroorganizama.“

               11

               Članak 1. te uredbe, naslovljen „Predmet i područje primjene“, određuje:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju mikrobiološki kriteriji za određene mikroorganizme te provedbena pravila kojih se subjekti u poslovanju s hranom moraju pridržavati pri provođenju općih i posebnih higijenskih mjera iz članka 4. Uredbe (EZ) br. 852/2004.“

               12

               Članak 2. navedene uredbe, naslovljen „Definicije“, predviđa:

                        „(a)

                        ,mikroorganizmi' znači bakterije, virusi, kvasci, plijesni, alge, protozoarni paraziti, mikroskopski parazitarni helminti te njihovi toksini i metaboliti;

                        (b)

                        ,mikrobiološki kriterij' znači kriterij kojim se utvrđuje prihvatljivost nekog proizvoda, serije hrane ili procesa, na temelju odsutnosti, prisutnosti ili broja mikroorganizama i/ili količine njihovih toksina/metabolita po jedinici mase, volumena, površine ili serije;

                        (c)

                        ,kriterij sigurnosti hrane' znači kriterij kojim se utvrđuje prihvatljivost proizvoda ili serije hrane i primjenjuje se na proizvode stavljene na tržište;

                        (d)

                        ,kriterij higijene procesa' znači kriterij koji označava prihvatljivo funkcioniranje proizvodnog procesa. Ovaj se kriterij ne primjenjuje na proizvode stavljene na tržište. Njime se utvrđuje indikativna vrijednost kontaminacije iznad koje su potrebne korektivne radnje kako bi se održala higijena procesa u skladu s propisima o hrani;

                  [...]

                        (f)

                        ‚rok trajanja’ znači ili razdoblje koje odgovara razdoblju kojem prethodi „najbolje upotrijebiti do” ili minimalnom roku trajnosti, kao što je utvrđeno u članku 9. odnosno članku 10. Direktive 2000/13/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o usklađivanju zakonodavstava država članica o označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane (SL L 109, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 77.];

                  [...]“

               13

               Članak 3. Uredbe br. 2073/2005, naslovljen „Opći zahtjevi“, određuje:
               „1.   Subjekti u poslovanju s hranom osiguravaju sukladnost hrane s odgovarajućim mikrobiološkim kriterijima utvrđenima u Prilogu I. U tu svrhu, subjekti u poslovanju s hranom u svakoj fazi proizvodnje, prerade i distribucije hrane, uključujući maloprodaju, poduzimaju mjere, kao dio svojih postupaka temeljenih na načelima HACCP‑a [hazard analysis and critical control point], zajedno s provedbom dobre higijenske prakse, kako bi osigurali sljedeće:

                        (a)

                        da se opskrba, rukovanje i prerada sirovina i hrane pod njihovom kontrolom provodi tako da su zadovoljeni kriteriji higijene procesa;

                        (b)

                        da se može udovoljiti kriterijima sigurnosti hrane primjenjivima tijekom roka trajanja proizvoda, pod razumno predvidivim uvjetima distribucije, skladištenja i upotrebe.

                  2.   Ako je to potrebno, subjekti u poslovanju s hranom, odgovorni za proizvodnju proizvoda, provode istraživanja u skladu s Prilogom II. kako bi istražili sukladnost s kriterijima tijekom roka trajanja. [...]
               [...]“

               14

               Prilog I. Uredbi br. 2073/2005 sadrži poglavlje 1. koje nosi naslov „Kriteriji sigurnosti hrane“ i koje u retku 1.28. predviđa:

                  „1.28. Svježe meso peradi (20)

                     Salmonella typhimurium(21) Salmonella enteritidis

                  5

                  0

                  Odsutnost u 25 g

                  EN/ISO 6579 (za otkrivanje) White‑Kaufmann‑Le Minor Scheme (za određivanje serotipova)

                  Proizvodi koji se stavljaju na tržište za vrijeme njihovog roka trajanja

                  (20) Taj se kriterij primjenjuje na svježe meso rasplodnih jata Gallus gallus, kokoši nesilica, brojlera i jata pura za rasplod i tov.
                  (21) Uključena je samo u odnosu na monofaznu Salmonella typhimurium 1,4,[5],12:i:-“

         Austrijsko pravo

               15

               Članak 5. Saveznog zakona o sigurnosnim i drugim zahtjevima u pogledu hrane, potrošnih dobara i kozmetičkih proizvoda s ciljem zaštite potrošača (Bundesgesetz über Sicherheitsanforderungen und weitere Anforderungen an Lebensmittel, Gebrauchsgegenstände und kosmetische Mittel zum Schutz der Verbraucherinnen und Verbraucher) (BGBI. I, 13/2006, u verziji iz BGBI. I, 80/2013; u daljnjem tekstu: LMSVG) u stavcima 1. i 5. određuje:
               „1.   Zabranjeno je stavljati na tržište hranu koja je

                        1.

                        nesigurna u smislu članka 14. Uredbe (EZ) br. 178/2002, to jest štetna za zdravlje ili neprikladna za prehranu ljudi,

                  [...]
               5.   Hrana je

                        1)

                        štetna za zdravlje kada ga može dovesti u opasnost ili mu naškoditi;

                        2)

                        neprikladna za prehranu ljudi kada nije osigurana mogućnost njezine predviđene uporabe;

                  [...]“

               16

               Članak 90. stavak 1. LMSVG‑a predviđa:
               „Tko stavi na tržište
               1.   hranu koja je neprikladna za prehranu ljudi [...]
               [...]
               čini [...] prekršaj za koji okružno upravno tijelo (Bezirksverwaltungsbehörde) izriče novčanu kaznu u iznosu do 20.000 eura, a u slučaju ponovljenog prekršaja do 40.000 eura, odnosno zamjensku kaznu zatvora do 6 tjedana u slučaju nemogućnosti naplate.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               U. Reindl voditeljica je podružnice društva MPREIS Warenvertriebs GmbH (u daljnjem tekstu: MPREIS), aktivnog u trgovini na malo hranom. Ona je stoga odgovorna za to da podružnica poštuje sva mjerodavna pravila o poslovanju s hranom.

               18

               Tijekom operativne kontrole koju je 29. ožujka 2012. u navedenoj podružnici provelo tijelo za kontrolu hrane, ono je uzelo uzorak vakumiranih svježih purećih prsa koje je proizveo i pakirao drugi poduzetnik. Društvo MPREIS se u pogledu tog uzorka javlja tek na razini distribucije.

               19

               Navedeni je uzorak mikrobiološki ispitan u austrijskoj agenciji za sigurnost hrane iz Innsbrucka. Spomenuta je agencija u svom stručnom izvješću zaključila da je u uzorku moguće otkriti kontaminaciju Salmonellom typhimurium i da je stoga uzorak u isto vrijeme „neprikladan za prehranu ljudi“ u smislu članka 5. stavka 5. točke (2) LMSVG‑a i nesiguran u smislu članka 14. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 178/2002. Navedena agencija u svom je stručnom izvješću koristila kriterij za sigurnost hrane utvrđen u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005.

               20

               Na temelju tog izvješća Bezirkshauptmannschaft Innsbruck pokrenuo je prekršajni postupak protiv U. Reindl zbog nepoštovanja članka 5. stavka 5. točke (2) LMSVG‑a. Bezirkshauptmannschaft Innsbruck utvrdio je protupravno postupanje U. Reindl koje se sastojalo u nepoštovanju granične vrijednosti Salmonelle typhimurium iz retka 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 i izrekao joj novčanu kaznu u skladu s člankom 90. stavkom 1. točkom (1) LMSVG‑a.

               21

               Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol, kojem je U. Reindl podnijela žalbu na odluku Bezirkshauptmannschafta Innsbruck, dvoji o odgovornosti subjekata u poslovanju s hranom koji svoje aktivnosti obavljaju samo na razini distribucije, s obzirom na režim ustanovljen Uredbom br. 2073/2005.

               22

               U tim je okolnostima Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 1. Uredbe [...] br. 2073/2005 razumijevati na način da svježe meso peradi mora u svim fazama distribucije ispunjavati mikrobiološki kriterij naveden u retku 1.28. [poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005]?

                        2)

                        Jesu li subjekti u poslovanju s hranom koji su aktivni u fazi njezine distribucije u potpunosti podvrgnuti režimu koji ustanovljava Uredba (EZ) br. 2073/2005?

                        3)

                        Moraju li poduzetnici koji se ne bave proizvodnom aktivnošću (pojavljuju se isključivo na razini distribucije) u svim fazama distribucije hrane poštovati mikrobiološki kriterij naveden [u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005]?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               23

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li točku 1. dijela E Priloga II. Uredbi no 2160/2003 tumačiti na način da svježe meso peradi koje potječe od životinjskih populacija taksativno navedenih u Prilogu I. toj uredbi mora u svim fazama distribucije, uključujući maloprodaju, ispunjavati mikrobiološki kriterij naveden u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005.

               24

               Valja podsjetiti da na temelju točke 1. dijela E Priloga II. Uredbi br. 2160/2003, svježe meso peradi koje potječe od životinjskih populacija taksativno navedenih u Prilogu I. toj uredbi od 1. prosinca 2011. mora zadovoljavati mjerodavni mikrobiološki kriterij određen u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005.

               25

               U tom pogledu treba istaknuti da se u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 izričito predviđa primjena tog kriterija na „proizvode koji se stavljaju na tržište za vrijeme njihovog roka trajanja“.

               26

               Pojmovi „stavljanje na tržište“i „rok trajanja“ definirani su u uredbama br. 178/2002 i br. 2073/2005. Tako je u članku 3. točki (8) Uredbe br. 178/2002 pojam „stavljanje na tržište“definiran kao držanje hrane ili hrane za životinje s ciljem prodaje, uključujući ponudu za prodaju ili svaki drugi oblik prijenosa, bez obzira na to je li besplatan ili nije, te prodaju, distribuciju i druge oblike prijenosa kao takve. S druge strane, člankom 2. točkom (f) Uredbe br. 2073/2005 definiran je pojam „roka trajanja“ kao razdoblje prije isteka roka uporabe proizvoda ili kao minimalni rok trajnosti, kako su utvrđeni člancima 9. i 10. Direktive 2000/13.

               27

               Iz tih definicija proizlazi da pojam „proizvodi koji se stavljaju na tržište za vrijeme njihovog roka trajanja“ obuhvaća hranu poput svježeg mesa peradi o kojem je riječ u glavnom postupku koja se prije isteka roka njezine uporabe ili prije isteka minimalnog roka trajnosti drži s ciljem prodaje, distribucije ili drugih oblika prijenosa kao takvih.

               28

               Uostalom, i da nije predviđeno to da svježe meso peradi poput onog u glavnom postupku mora poštovati mikrobiološki kriterij utvrđen u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 u svim stadijima distribucije, uključujući maloprodaju, stavljanjem na tržište hrane koja sadrži mikroorganizme u količinama koje predstavljaju neprihvatljiv rizik za javno zdravlje ugrozilo bi jedan od temeljnih ciljeva propisa o hrani: visoku razinu zaštite javnog zdravlja, na koju upućuje uvodna izjava 1. Uredbe br. 2073/2005.

               29

               Slijedom navedenog, kako i iz teksta retka 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005, tako i iz cilja propisâ o hrani, proizlazi da se mikrobiološki kriterij primjenjuje na proizvod od svježeg mesa peradi poput onog u glavnom postupku na razini njegove distribucije.

               30

               Prema tome, na prvo pitanje valja odgovoriti da točku 1. dijela E Priloga II. Uredbi br. 2160/2003 treba tumačiti na način da svježe meso peradi koje potječe od životinjskih populacija taksativno navedenih u Prilogu I. toj uredbi mora ispunjavati mikrobiološki kriterij naveden u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 u svim stadijima distribucije, uključujući maloprodaju.

         Drugo i treće pitanje

               31

               Drugim i trećim pitanjem, koje valja zajedno promotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, osobito uredbe br. 178/2002 i 2003/2005, tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu poput onog u glavnom postupku koji zbog nepoštovanja mikrobiološkog kriterija navedenog u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 kazni subjekta u poslovanju s hranom aktivnog isključivo na razini njene distribucije s ciljem prodaje.

               32

               Treba istaknuti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2073/2005 utvrđuje obvezu subjekata u poslovanju s hranom da osiguraju njezinu sukladnost s odgovarajućim mikrobiološkim kriterijima utvrđenima u Prilogu I. te uredbe u svim fazama distribucije, uključujući maloprodaju.

               33

               Međutim, iako se njome utvrđuju mikrobiološki kriteriji koju hrana mora zadovoljavati u svim fazama prehrambenog lanca, Uredba br. 2073/2005 ne sadrži odredbe o odgovornosti subjekata u poslovanju s hranom.

               34

               U tom pogledu valja uputiti na Uredbu br. 178/2002. Članak 17. stavak 1. te odredbe predviđa obvezu subjekata u poslovanju s hranom da u svim fazama proizvodnje, prerade i distribucije unutar poslovanja kojim upravljaju osiguraju to da hrana ispunjava zahtjeve iz propisa o hrani koji su od važnosti za njihove aktivnosti.

               35

               Što se tiče članka 17. stavka 2. Uredbe br. 178/2002, on predviđa da države članice utvrđuju odredbe o sankcijama koje se primjenjuju u slučaju povrede propisa o hrani, kao i to da navedene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.

               36

               Iz toga slijedi da pravo Unije, osobito uredbe br. 178/2002 i 2073/2005, treba tumačiti na način da se načelno ne protive nacionalnom propisu poput onog u glavnom postupku, koji zbog nepoštovanja mikrobiološkog kriterija navedenog u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 kažnjava subjekta u poslovanju s hranom aktivnog isključivo na razini njezine distribucije s ciljem prodaje.

               37

               Prilikom utvrđivanja odredaba o sankcijama koje se primjenjuju u slučaju nepoštovanja navedenog mikrobiološkog kriterija države članice su, međutim, dužne poštovati uvjete i ograničenja propisana pravom Unije, poput uvjeta iz odredbe članka 17. stavka 2. Uredbe br. 178/2002 koji u predmetnom slučaju zahtijeva da su sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako zadržavaju pravo na izbor sankcija, države članice moraju voditi računa o tome da se povrede prava Unije sankcioniraju u materijalnopravnim i procesnopravnim uvjetima koji su istovrsni onima mjerodavnima za povrede nacionalnog prava slične naravi i važnosti, a koji sankciju čine učinkovitom, razmjernom i odvraćajućom (vidjeti u tom smislu presude Lidl Italia Srl, C‑315/05, EU:C:2006:736, t. 58., te Berlusconi i dr., C‑387/02, C‑391/02 i C‑403/02, EU:C:2005:270, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

               39

               U predmetnom slučaju, represivne mjere koje dopušta nacionalno zakonodavstvo ne smiju prelaziti granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži, s time da, ako postoji izbor između više prikladnih mjera, treba izabrati manje ograničavajuću, a uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti neproporcionalne u odnosu na ciljeve koje se želi postići (vidjeti presudu Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Prilikom ocjene usklađenosti sankcije s načelom proporcionalnosti sud koji je uputio zahtjev osobito treba uzeti u obzir narav i težinu povrede za koju je sankcija propisana kao i načine određivanja njezinog iznosa (vidjeti presudu Equoland, C‑272/13, EU:C:2014:2091, t. 35.).

               41

               Propis poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa novčanu kaznu u slučaju stavljanja na tržište hrane neprikladne za prehranu ljudi, može pridonijeti postizanju temeljnog cilja propisâ o hrani, a to je visoka razina zaštite javnog zdravlja, kako je to istaknuto u točki 28. ove presude.

               42

               Čak i kad bi se pretpostavilo da sustav sankcija u glavnom predmetu počiva na objektivnoj odgovornosti, treba podsjetiti da prema sudskoj praksi Suda takav sustav nije sam po sebi neproporcionalan u odnosu na željene ciljeve, kada može potaknuti osobe o kojima je riječ na poštovanje odredaba uredbe i kada ti ciljevi predstavljaju opći interes kojim je moguće opravdati uspostavu takvog sustava (vidjeti presudu Urbán, EU:C:2012:64, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Na nacionalnom je sucu da, uzimajući navedeno u obzir, ocijeni usklađenost sankcije koja je sporna u glavnom postupku s načelom proporcionalnosti iz članka 17. stavka 2. Uredbe br. 178/2002.

               44

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo i treće pitanje treba odgovoriti da pravo Unije, osobito uredbe br. 178/2002 i 2073/2005, treba tumačiti na način da se načelno ne protive nacionalnom propisu poput onog u glavnom postupku, koji zbog nepoštovanja mikrobiološkog kriterija navedenog u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 kažnjava subjekta u poslovanju s hranom aktivnog isključivo na razini njene distribucije s ciljem prodaje. Na nacionalnom je sucu da ocijeni usklađenost sankcije koja je sporna u glavnom postupku s načelom proporcionalnosti iz članka 17. stavka 2. Uredbe br. 178/2002.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Točku 1. dijela E Priloga II. Uredbi (EZ) br. 2160/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. studenoga 2003. o kontroli salmonele i drugih određenih uzročnika zoonoza koji se prenose hranom, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1086/2011 od 27. listopada 2011., treba tumačiti na način da svježe meso peradi koje potječe od životinjskih populacija taksativno navedenih u Prilogu I. te uredbe mora ispunjavati mikrobiološki kriterij naveden u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi Komisije (EZ) br. 2073/2005 od 15. studenoga 2005. o mikrobiološkim kriterijima za hranu, kako je izmijenjena Uredbom br. 1086/2011, u svim stadijima distribucije, uključujući maloprodaju.

                           2.

                           Pravo Unije, osobito Uredbu (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. o utvrđivanju općih načela i uvjeta zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost hrane te utvrđivanju postupaka u područjima sigurnosti hrane i Uredbu br. 2073/2005, kako je izmijenjena Uredbom br. 1086/2011, treba tumačiti na način da se načelno ne protivi nacionalnom propisu poput onog u glavnom postupku koji zbog nepoštovanja mikrobiološkog kriterija navedenog u retku 1.28. poglavlja 1. Priloga I. Uredbi br. 2073/2005 kažnjava subjekta u poslovanju s hranom aktivnog isključivo na razini njene distribucije s ciljem prodaje. Na nacionalnom je sucu da ocijeni usklađenost sankcije koja je sporna u glavnom postupku s načelom proporcionalnosti iz članka 17. stavka 2. Uredbe br. 178/2002.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. listopada 2014.#Traum EOOD protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Varna.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 138. stavak 1. – Porezna oslobođenja za transakcije unutar Zajednice – Stjecatelj koji nije identificiran u svrhu PDV-a – Obveza prodavatelja da utvrdi vjerodostojnost potpisa stjecatelja ili njegova zastupnika – Načela proporcionalnosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja – Izravan učinak.#Predmet C‑492/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C-492/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Administrativen sad Varna (Bugarska), odlukom od 2. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 13. rujna 2013., u postupku
            Traum EOOD
            protiv
            Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite, D. Zhelyazkov, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, S. Petrova i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 138. stavka 1. i članka 139. stavka 1. drugog podstavka Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006, L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/88/EU od 7. prosinca 2010. (SL L 326, str. 1., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV-u).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Traum EOOD (u daljnjem tekstu: Traum) i Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (direktor službe za „Pravne lijekove i postupanje u području oporezivanja i socijalne sigurnosti“ grada Varna, središnje uprave agencije za javne prihode, u daljnjem tekstu: Direktor), povodom izmijenjenog poreznog rješenja kojim se odbija odobriti Traumu pravo na izuzeće od poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na temelju transakcije koju je Traum kvalificirao kao „isporuku robe unutar Zajednice“.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 131. Direktive o PDV-u glasi:
            „Izuzeća predviđena poglavljima 2. do 9. [glave IX. Direktive 2006/112] primjenjuju se bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice i u skladu s uvjetima koje države članice utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.“
            4. U poglavlju 4., pod naslovom „Izuzeća transakcija unutar Zajednice“, glavi IX. te direktive, članak 138. stavak 1. propisuje:
            „Države članice dužne su izuzeti isporuku robe koju otprema ili prevozi na odredište izvan njihovog teritorija ali unutar Zajednice prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njegovo ime, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje.“
            5. Sukladno članku 139. stavku 1. iste direktive:
            „Izuzeće iz članka 138. stavka 1. ne primjenjuje se na isporuku robe koju obavljaju porezni obveznici koji su obuhvaćeni izuzećem za mala poduzeća, utvrđenim u člancima od 282. do 292.
            Navedeno izuzeće ne primjenjuje se ni na isporuku robe poreznim obveznicima ili pravnim osobama koje nisu porezni obveznici, čije stjecanje robe unutar Zajednice ne podliježe PDV-u u skladu s člankom 3. stavkom 1.“
            Bugarsko pravo
            6. Članak 7. stavak 1. Zakona o porezu na dodanu vrijednost (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost, DV br. 63, od 4. kolovoza 2006.) u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZDDS) glasi:
            „Isporuka robe unutar Zajednice je isporuka robe koju s nacionalnog teritorija na teritorij druge države članice preveze kupac, identificiran u svrhu PDV-a u skladu s ovim zakonom, ili kada se to čini u njegovo ime ili u ime stjecatelja ako je potonji porezni obveznik ili pravna osoba koja nije porezni obveznik, identificirana u svrhu PDV-a u drugoj državi članici.“
            7. Članak 45. Provedbene uredbe ZDDS-a glasi:
            „Za dokazivanje isporuke robe unutar Zajednice dobavljač mora imati sljedeće dokumente:
            1. dokument o isporuci:
            a) račun u vezi s isporukom, na kojem je naznačen, ako je stjecatelj identificiran u svrhu PDV-a u drugoj državi članici, PDV identifikacijski broj stjecatelja koji mu dodjeljuje država članica, a pod kojim mu je isporučena roba;
            b) zapisnik iz članka 117. stavka 2. [ZDDS-a] ako je riječ o isporuci unutar Zajednice u smislu članka 7. stavka 4. [ZDDS-a];
            [...]
            2. dokumente kojima se dokazuje otprema ili prijevoz robe s nacionalnog teritorija na teritorij druge države članice:
            a) prijevoznu ispravu ili pisanu potvrdu stjecatelja ili njegovog opunomoćenika kojom se potvrđuje da je roba preuzeta na teritoriju druge države članice ako je prijevoz obavljen u ime dobavljača ili stjecatelja, ali od strane treće osobe [...]
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. Tijekom rujna i listopada 2009. Traum je obavljao poslovnu djelatnost opće gradnje zgrada i umjetničkih djela. U svojoj prijavi PDV-a za razdoblje od 1. rujna do 31. listopada 2009. Traum je prijavio da je obavio isporuke unutar Zajednice držača noževa i nedorađenih proizvoda, izuzetih od PDV-a, društvu Evangelos gaitadzis sa sjedištem u Grčkoj, priloživši dokumente iz članka 45. Provedbene uredbe ZDDS‑a, odnosno dva računa s grčkim PDV identifikacijskim brojem društva Evangelos gaitadzis, zapisnike o isporuci, međunarodne teretne listove i potpisanu potvrdu o primitku robe.
            9. Nakon što je 7. listopada 2009. obavila provjeru u elektroničkoj bazi podataka sustava razmjene informacija u području PDV-a (VIES) („VAT Information Exchange System“, u daljnjem tekstu: baza podataka VIES), bugarska porezna uprava je 2. studenoga 2009. donijela rješenje o obračunu i povratu u odnosu na Traum. U tom mišljenju navela je da je provjera baze podataka VIES pokazala da je društvo Evangelos gaitadzis bilo identificirano u svrhu PDV-a i imalo valjan PDV identifikacijski broj od 15. studenoga 2005.
            10. Međutim, društvo Evangelos gaitadzis nije niti prijavilo stjecanje unutar Zajednice niti platilo PDV u Grčkoj.
            11. Prilikom kasnije porezne kontrole bugarska porezna uprava ponovno je provjerila bazu podataka VIES i pritom utvrdila da društvo Evangelos gaitadzis više nije bilo identificirano u svrhu PDV-a od 15. siječnja 2006. Stoga je, 17. svibnja 2011., donijela izmijenjeno porezno rješenje u odnosu na Traum i obračunala PDV na transakcije prodaje društvu Evangelos gaitadzis zbog toga što to društvo nije bilo identificirano u svrhu PDV-a u drugoj državi članici, pa uvjet za izuzeće od tog poreza da stjecatelj bude porezni obveznik, iz članka 7. stavka 1. ZDDS-a, nije bio ispunjen.
            12. Prilikom podnošenja prigovora protiv tog izmijenjenog poreznog rješenja pred Direktor, Traum je priložio rješenje o obračunu i povratu koje je izdala bugarska porezna uprava, u kojem je bilo navedeno da je društvo Evangelos gaitadzis imalo valjan PDV identifikacijski broj u trenutku transakcije.
            13. Odlukom od 5. kolovoza 2011. Direktor je potvrdio izmijenjeno porezno rješenje obrazlažući odluku nepostojanjem dokaza o prijevozu robe izvan bugarskog teritorija i nepostojanjem pisane potvrde stjecatelja o primitku robe. Direktor tvrdi da potvrda o primitku predmetne robe i podneseni zapisnici o isporuci nisu sadržavali ni informacije o točnoj adresi primitka te robe ni identitet, svojstvo i punomoć za zastupanje osobe koja je robu zaprimila unutar društva Evangelos gaitadzis te stoga ti dokumenti ne predstavljaju dokaz.
            14. U prilog svojoj tužbi pred Administrativen sad Varna (upravni sud u Varni) protiv te odluke koju je donio Direktor, Traum ističe da je bugarskoj poreznoj upravi dostavio sve dokumente koje zahtijeva ZDDS i Provedbena uredba ZDDS-a, a koji dokazuju postojanje isporuke unutar Zajednice. Nadalje, Traum tvrdi da je predmetne transakcije obavio u dobroj vjeri, nakon što je provjerio PDV identifikacijski broj društva Evangelos gaitadzis u bazi podataka VIES prije sklapanja predmetnih transakcija.
            15. Sud koji je uputio zahtjev navodi da su, u području primjene članka 7. stavka 1. ZDDS-a vezano uz dokazna sredstva prijevoza unutar Zajednice robe i njezinog primitka u drugoj državi članici, u bugarskoj sudskoj praksi donesene kontradiktorne odluke u odnosu na dokaznu snagu međunarodnih teretnih listova. U tom smislu, on se pita jesu li zahtjevi dokazivanja na temelju bugarskog prava sukladni pravu Unije.
            16. U tim uvjetima, Administrativen sad Varna je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Treba li smatrati da je ispunjen uvjet za izuzeće iz članka 138. stavka 1. Direktive [o PDV-u] i da se iznimka iz članka 139. stavka 1. druge rečenice [te direktive] ne primjenjuje u slučaju poput onog u glavnom postupku, gdje je utvrđeno da je činjenica da stjecatelj robe nema svojstvo „osobe identificirane u svrhu PDV-a“ bila zabilježena u [bazi podataka VIES] nakon što je isporuka bila obavljena, [gdje zakašnjelo upisivanje svojstva „osobe koja više nije identificirana u svrhu PDV-a“ proizlazi iz informacija koje je prikupila bugarska porezna uprava] i gdje tužitelj tvrdi da je postupio s dužnom pažnjom postavljanjem zahtjeva za informacije u [toj bazi podataka], koji međutim nisu dokumentirani?
            2) Jesu li nacionalna upravna i sudska praksa koje nalažu prodavatelju (otpremniku u ugovoru o prijevozu) da utvrdi vjerodostojnost potpisa stjecatelja te je li riječ o potpisu osobe koja zastupa društvo stjecatelja, nekog od zaposlenika u društvu na odgovarajućem položaju ili zastupnika, protivne načelima porezne neutralnosti, proporcionalnosti i zaštite legitimnih očekivanja?
            3) Ima li članak 138. stavak 1. Direktive [o PDV-u] izravan učinak i može li ga nacionalni sud izravno primijeniti u slučaju poput onog u glavnom postupku?“
            O prethodnim pitanjima
            Dopuštenost
            17. Direktor osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku i tvrdi da je sud koji je uputio zahtjev pogrešno prikazao činjenice iz glavnog postupka. Direktor smatra da je sud koji je uputio zahtjev pogrešno smatrao dokazanom činjenicu da je roba prevezena u Grčku i dostavljena društvu Evangelos gaitadzis.
            18. U tom smislu valja istaknuti, s jedne strane, da je sud koji je uputio zahtjev samo naveo Sudu koje je dokumente Traum podnio kako bi dokazao postojanje isporuke robe unutar Zajednice, a da nije sam utvrdio da je roba doista prevezena u Grčku i dostavljena stjecatelju i, s druge strane, da se pitanja upućena Sudu odnose, naprotiv, na zahtjeve dokazivanja koje države članice mogu postaviti za izuzeće od PDV-a na temelju isporuke unutar Zajednice.
            19. Nadalje, stalna je sudska praksa da je u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU-a, koji se temelji na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, samo Sud nadležan odlučivati o tumačenju ili valjanosti akta Unije, na temelju činjenica na koje ga je uputio nacionalni sud (vidjeti presude WWF i dr., C‑435/97, EU:C:1999:418, t. 31. i Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, t. 19. i navedenu sudsku praksu). Kad je riječ, posebice, o navodnim činjeničnim propustima i pogreškama u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, treba ponoviti da nije zadaća Suda, nego nacionalnog suda da dokaže sporne činjenice i donese zaključak o njihovom učinku na odluku koju treba donijeti (presuda PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 40.).
            20. Sukladno navedenome, zahtjev za prethodnu odluku jest dopušten.
            Prvo i drugo pitanje
            21. Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 138. stavak 1. i članak 139. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV-u tumačiti na način da su protivni tome da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, porezna uprava države članice odbija dodijeliti pravo na izuzeće od PDV-a na temelju isporuke unutar Zajednice zbog toga što stjecatelj nije bio identificiran u svrhu PDV-a u drugoj državi članici i zbog toga što dobavljač nije dokazao ni vjerodostojnost potpisa na dokumentima podnesenima u prilog svojoj prijavi isporuke za koju tvrdi da je izuzeta niti da je osoba koja je potpisala te dokumente u ime stjecatelja bila ovlaštena istoga zastupati.
            22. Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja podsjetiti da je isporuka unutar Zajednice, koja je posljedica stjecanja unutar Zajednice, izuzeta od PDV-a ako ispunjava uvjete iz članka 138. stavka 1. Direktive o PDV-u (presuda Mecsek-Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 29. i navedena sudska praksa).
            23. Na temelju te odredbe države članice dužne su izuzeti isporuku robe koju otprema ili prevozi na odredište izvan njihovog teritorija ali unutar Europske unije prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njegovo ime, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik, a koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje.
            24. Sukladno stalnoj sudskoj praksi, izuzeće od PDV-a na temelju isporuke robe unutar Zajednice primjenjuje se samo ako je pravo raspolaganja tom robom kao vlasnik preneseno na stjecatelja te ako dobavljač dokaže da je ta roba otpremljena ili prevezena u drugu državu članicu i da je, nakon te otpreme ili tog prijevoza, ista roba fizički napustila teritorij države članice isporuke (vidjeti posebice presudu Teleos i dr., C‑409/04, EU:C:2007:548, t. 42.).
            25. Nadalje, kako proizlazi iz članka 139. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV-u, izuzeće od tog poreza podvrgnuto je uvjetu da se isporuka ne obavi poreznim obveznicima ili pravnim osobama koje nisu porezni obveznici, čije stjecanje robe unutar Zajednice ne podliježe PDV-u u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.
            26. Pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose se na dokazna sredstva koja se mogu zahtijevati od dobavljača radi dokazivanja da su uvjeti za izuzeće od PDV-a kod isporuke robe unutar Zajednice ispunjeni.
            27. U tom smislu, iz sudske prakse Suda proizlazi da, u nedostatku konkretne odredbe u Direktivi o PDV-u o dokazima koje porezni obveznici moraju priložiti kako bi ostvarili pravo na izuzeće od PDV-a, države članice trebaju odrediti, sukladno članku 131. te direktive, uvjete pod kojima izuzimaju isporuke unutar Zajednice kako bi se osigurala ispravna i jednostavna primjena tih izuzeća i spriječila svaka eventualna prijevara, utaja i zlouporaba. Međutim, pri izvršavanju svojih ovlasti države članice moraju poštovati osnovna pravna načela koja čine dio pravnog poretka Unije, a među njima posebno načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti (presuda Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, t. 36. i navedena sudska praksa).
            28. Načelo pravne sigurnosti, čija je posljedica načelo zaštite legitimnih očekivanja, s jedne strane zahtijeva da su pravna pravila jasna i precizna i s druge strane da je njihova primjena predvidljiva za one na koje se primjenjuju (presuda Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, t. 46. i navedena sudska praksa).
            29. Valja podsjetiti da se to načelo valja poštovati u posebnoj mjeri kada se radi o propisu koji može uključivati financijske troškove, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da točno znaju obveze koje im on nameće. Proizlazi da je nužno da porezni obveznici znaju koje su njihove porezne obveze prije sklapanja transakcije (vidjeti presudu Teleos i dr., EU:C:2007:548, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
            30. U tom kontekstu, Sud je precizirao da se obveze poreznog obveznika u vezi s dokazima moraju odrediti u odnosu na uvjete koji su u tom smislu izričito propisani nacionalnim pravom i uobičajenu praksu ustanovljenu za slične transakcije (vidjeti presudu Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, t. 38.).
            31. Stoga, bilo bi protivno načelu pravne sigurnosti da država članica, koja je predvidjela uvjete za primjenu izuzeća od PDV-a na temelju isporuke unutar Zajednice određujući popis dokumenata koje treba priložiti nadležnim tijelima i koja je najprije prihvatila dokumente koje joj je podnio dobavljač kao dokaze koji opravdavaju pravo na izuzeće, može kasnije obvezati tog dobavljača na plaćanje PDV-a za tu isporuku kada se ustanovi da, zbog prijevare koju je počinio stjecatelj o kojoj dobavljač nije imao niti je mogao imati saznanja, dotična roba zapravo nije napustila teritorij države članice isporuke (vidjeti presudu Teleos i dr., EU:C:2007:548, t. 50.).
            32. Naime, sukladno sudskoj praksi Suda, u takvoj situaciji, iako očito ne postoji nikakav opipljiv dokaz na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da je predmetna roba prevezena izvan teritorija države članice isporuke, obvezivanje poreznog obveznika da dostavi takav dokaz ne jamči ispravnu i jednostavnu primjenu izuzeća od PDV-a. Naprotiv, ta obveza stavlja tog poreznog obveznika u nesiguran položaj u odnosu na mogućnost primjene izuzeća na isporuku unutar Zajednice ili na nužnost uključivanja PDV-a u prodajnu cijenu (vidjeti presude Teleos i dr., EU:C:2007:548, t. 49. i 51. i Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, t. 41.).
            33. U predmetnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je bugarska porezna uprava donijela rješenje o obračunu i povratu na temelju dokumenata koje je podnio Traum sukladno članku 45. Provedbene uredbe ZDDS-a, a da pritom nije zahtijevala dokaz vjerodostojnosti potpisa stjecatelja na tim dokumentima ili podnošenje punomoći za zastupanje potpisnika. Ta porezna uprava je tek u okviru naknadne porezne kontrole postavila te zahtjeve, za koje sud koji je uputio zahtjev smatra da predstavljaju „dodatne uvjete“.
            34. Bilo bi protivno načelu pravne sigurnosti odbiti korištenje prava na izuzeće od PDV-a na temelju transakcija iz glavnog postupka zbog toga što dobavljač nije dostavio takve dodatne dokaze tijekom naknadne kontrole tih transakcija premda su dokumenti koje je podnio Traum u prilog svojoj prijavi bili sukladni popisu dokumenata koje treba predati bugarskoj poreznoj upravi, propisanom člankom 45. Provedbene uredbe ZDDS-a, i ona ih je najprije prihvatila kao dokaze koji opravdavaju pravo na izuzeće, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            35. U odnosu na odbijanje izuzeća od PDV-a na temelju isporuke o kojoj se radi u glavnom postupku zbog toga što stjecatelj nije bio identificiran u svrhu PDV-a u drugoj državi članici u trenutku isporuke, točno je da dodjela PDV identifikacijskog broja predstavlja dokaz poreznog statusa poreznog obveznika u svrhu primjene tog poreza i olakšava poreznu kontrolu transakcija unutar Zajednice (vidjeti u tom smislu presudu Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, t. 60.).
            36. Međutim, s obzirom na to da nadležno nacionalno tijelo ima obvezu provjere statusa poreznog obveznika prije nego što mu dodijeli PDV identifikacijski broj, eventualna nepravilnost u registru poreznih obveznika ne može imati za posljedicu uskraćivanje gospodarskom subjektu, koji je postupao na temelju podataka iz tog registra, korištenja izuzeća na koje bi on imao pravo. Dakle, Sud je presudio da bi bilo protivno načelu proporcionalnosti da dobavljač mora platiti PDV samo zbog toga što je naknadno došlo do brisanja PDV identifikacijskog broja stjecatelja (vidjeti u tom smislu presudu Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, t. 63. i 64.).
            37. U okviru glavnog postupka Traum je bugarskoj poreznoj upravi predao dvije fakture s grčkim PDV identifikacijskim brojem društva Evangelos gaitadzis kako bi dokazao svoje pravo na izuzeće od PDV-a, sukladno članku 45. stavku 1. točki a) Provedbene uredbe ZDDS-a. Te su informacije potvrđene, nakon provjere te porezne uprave u bazi podataka VIES, u rješenju o obračunu i povratu od 2. studenoga 2009. Dakle, ta je porezna uprava najprije prihvatila i složila se da je, sukladno uvjetu iz članka 7. stavka 1. ZDDS-a, stjecatelj porezni obveznik PDV-a u drugoj državi članici. Tek je u okviru kasnije porezne kontrole ista porezna uprava utvrdila da potonji uvjet nije ispunjen. U tim uvjetima, bilo bi protivno načelima pravne sigurnosti i proporcionalnosti odbiti izuzeće od PDV-a na temelju isporuke unutar Zajednice.
            38. U odnosu na okolnost koju je istaknuo Direktor u svojim pisanim očitovanjima, u skladu s kojom je Traum bio dužan dokazati, drugim sredstvima, da je društvo Evangelos gaitadzis bilo porezni obveznik koji djeluje kao takav u drugoj državi članici čija su stjecanja unutar Zajednice bila podvrgnuta PDV-u, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da taj zahtjev nije predviđen nacionalnim propisom u glavnom postupku i, osim toga, nije bio postavljen prije donošenja rješenja o obračunu i povratu od strane bugarske porezne uprave, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            39. U svojim pisanim očitovanjima Direktor nadalje ističe da Traum nije postupio u dobroj vjeri i s dužnom pažnjom kako bi provjerio vjerodostojnost dokumenata predanih u prilog svojem zahtjevu za izuzeće od PDV-a. On također navodi eventualnu prijevaru koju je počinilo društvo Evangelos gaitadzis u odnosu na grčku poreznu upravu. U tom smislu, Direktor posebice navodi, s obzirom na odgovore koje su dali prijevoznici prilikom porezne kontrole koja je provedena nad isporukom u glavnom postupku, da je upitno odgovaraju li predane prijevozne isprave stvarnom činjeničnom stanju.
            40. Odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadrži nikakve naznake iz kojih bi se dalo zaključiti da je isporuka o kojoj je riječ u glavnom postupku bila dio porezne prijevare ili da Traum nije postupio u dobroj vjeri u kontekstu eventualne prijevare koju je počinio stjecatelj.
            41. U tom smislu valja podsjetiti da, u okviru postupka na temelju članka 267. UFEU-a, Sud nije nadležan ni provjeriti ni ocijeniti činjenične okolnosti glavnog predmeta. Stoga nacionalni sud treba napraviti opću procjenu svih elemenata i činjeničnih okolnosti ovog predmeta kako bi utvrdio je li Traum postupio u dobroj vjeri i poduzeo sve mjere koje su se od njega razumno mogle zahtijevati kako bi se uvjerio da transakcija koju je obavio neće dovesti do njegovog sudjelovanja u poreznoj prijevari (vidjeti analognu presudu Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, t. 53.).
            42. U slučaju da taj sud zaključi da je dokazano, na temelju objektivnih elemenata, da je Traum znao ili morao znati da je transakcija koju je obavio bila dio porezne prijevare stjecatelja i da nije poduzeo sve razumne mjere koje je mogao poduzeti kako bi izbjegao tu prijevaru, može mu se odbiti pravo na izuzeće od PDV-a (vidjeti u tom smislu presudu Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, t. 54.).
            43. S obzirom na prethodno navedena razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 138. stavak 1. i članak 139. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV-u treba tumačiti na način da su protivni tome da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, porezna uprava države članice odbija dodijeliti pravo na izuzeće od PDV-a na temelju isporuke unutar Zajednice zbog toga što stjecatelj nije bio identificiran u svrhu PDV-a u drugoj državi članici i zbog toga što dobavljač nije dokazao ni vjerodostojnost potpisa na dokumentima podnesenima u prilog svojoj prijavi isporuke za koju tvrdi da je izuzeta niti da je osoba koja je potpisala te dokumente u ime stjecatelja bila ovlaštena istoga zastupati, iako su dokazi koji opravdavaju pravo na izuzeće koje je podnio dobavljač u prilog svojoj prijavi bili u skladu s popisom dokumenata koje treba predati toj poreznoj upravi, koji je propisan nacionalnim pravom, i koje je ona najprije prihvatila kao dokaze koji opravdavaju pravo na izuzeće, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            Treće pitanje
            44. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 138. stavak 1. Direktive o PDV-u tumačiti na način da ima izravan učinak, tako da se na njega mogu pozvati porezni obveznici pred nacionalnim sudovima protiv države kako bi dobili izuzeće od PDV-a na temelju isporuke unutar Zajednice.
            45. Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno određenima, pojedinci se na te odredbe mogu pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bez obzira na svojstvo u kojem ona djeluje (vidjeti u tom smislu presude Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, t. 18. i 23. i Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
            46. U predmetnom slučaju, članak 138. stavak 1. Direktive o PDV-u propisuje obvezu država članica da izuzmu isporuke robe koje ispunjavaju tamo navedene uvjete.
            47. Iako članak 131. te direktive ostavlja državama članicama određen diskrecijski prostor prilikom propisivanja uvjeta za izuzeće od PDV-a predviđenih člankom 138. te direktive kako bi se osigurala ispravna i jednostavna primjena tih izuzeća, ta okolnost međutim ne utječe na određenost i bezuvjetnost obveze izuzeća propisane potonjim člankom (vidjeti analogno presudu Association de médiation sociale, EU:C:2014:2, t. 33.).
            48. Proizlazi da članak 138. stavak 1. Direktive o PDV-u treba tumačiti na način da ima izravan učinak, tako da se na njega mogu pozvati porezni obveznici pred nacionalnim sudovima protiv države kako bi dobili izuzeće od PDV-a na temelju isporuke unutar Zajednice.
            Troškovi
            49. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 138. stavak 1. i članak 139. stavak 1. drugi podstavak Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/88/EU od 7. prosinca 2010., treba tumačiti na način da su protivni tome da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, porezna uprava države članice odbija dodijeliti pravo na izuzeće od poreza na dodanu vrijednost na temelju isporuke unutar Zajednice zbog toga što stjecatelj nije bio identificiran u svrhu tog poreza u drugoj državi članici i zbog toga što dobavljač nije dokazao ni vjerodostojnost potpisa na dokumentima podnesenima u prilog svojoj prijavi isporuke za koju tvrdi da je izuzeta niti da je osoba koja je potpisala te dokumente u ime stjecatelja bila ovlaštena istoga zastupati, iako su dokazi koji opravdavaju pravo na izuzeće koje je podnio dobavljač u prilog svojoj prijavi bili u skladu s popisom dokumenata koje treba predati toj poreznoj upravi, koji je propisan nacionalnim pravom, i koje je ona najprije prihvatila kao dokaze koji opravdavaju pravo na izuzeće, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            2. Članak 138. stavak 1. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2010/88, treba tumačiti na način da ima izravan učinak, tako da se na njega mogu pozvati porezni obveznici pred nacionalnim sudovima protiv države kako bi dobili izuzeće od poreza na dodanu vrijednost na temelju isporuke unutar Zajednice.