title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. listopada 2015.#A protiv B.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales).#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Litispendencija – Članci 16. i 19. stavci 1. i 3. – Postupak zakonske rastave u prvoj državi članici i postupak razvoda u drugoj državi članici – Nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije – Pojam ‚utvrđene’ nadležnosti – Obustava prvog postupka i pokretanje nove brakorazvodne parnice u prvoj državi članici – Posljedice – Vremenska razlika između država članica – Učinci na pokretanje postupaka pred sudovima.#Predmet C-489/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Litispendencija — Članci 16. i 19. stavci 1. i 3. — Postupak zakonske rastave u prvoj državi članici i postupak razvoda u drugoj državi članici — Nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije — Pojam ‚utvrđene’ nadležnosti — Obustava prvog postupka i pokretanje nove brakorazvodne parnice u prvoj državi članici — Posljedice — Vremenska razlika između država članica — Učinci na pokretanje postupaka pred sudovima“
      U predmetu C‑489/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 31. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 4. studenoga 2014., u postupku

         A

      protiv

         B,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A, T. Amos, QC, i H. Clayton, barrister,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Gray, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. stavaka 1. i 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju [ovrsi] sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru brakorazvodne parnice između A i B.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 2201/2003

               3

               Članak 3. Uredbe br. 2201/2003 pod naslovom „Opća nadležnost“ u stavku 1. navodi pravila o nadležnosti sudova prema mjestu boravišta jednog ili oboje bračnih drugova, prema njihovu državljanstvu ili, u slučaju Ujedinjene Kraljevine, prema njihovu zajedničkom „domicile“.

               4

               Članak 16. te uredbe pod naslovom „Pokretanje postupka pred sudom“ određuje:
               „Smatra se da je pred sudom pokrenut postupak:

                        a)

                        u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano sudu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti u vezi s dostavom pismena protustranci;
                        ili

                        b)

                        ako pismeno mora biti dostavljeno prije njegova podnošenja sudu, u trenutku u kojemu ga je primilo tijelo ovlašteno za dostavu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti kako bi pismeno bilo predano sudu.“

               5

               Članak 19. navedene uredbe pod naslovom „Litispendencija i paralelni postupci“ propisuje:
               „1.   Ako je postupak koji se odnosi na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka između istih stranaka pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije.
               2.   Ako je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu [i osnovi] pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije.
               3.   Ako je utvrđena nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije, sud pred kojim je postupak započeo kasnije proglašava se nenadležnim u korist prvog suda.
               U tom slučaju, stranka koja je pokrenula odgovarajući postupak pred drugim sudom može pokrenuti postupak pred prvim sudom.“

         Uredba (EZ) br. 44/2001

               6

               Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju [ovrsi] sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju [ovrsi] sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).

               7

               Članak 27. Uredbe br. 44/2001, koji je bio dio odjeljka 9. pod naslovom „Litispendencija – povezani postupci“, u sklopu njezina poglavlja II., propisivao je:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu [i osnovi] u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je prvo započet postupak zastaju [s] postupcima, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak.
               2.   Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u korist tog suda.“

         Briselska konvencija

               8

               Uredba br. 44/2001 u odnosima između država članica zamijenila je Konvenciju o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena narednim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija).

               9

               Članak 21. Briselske konvencije koji se nalazio u poglavlju II. odjeljku 8. pod naslovom „Litispendencija – povezani postupci“, određivao je:
               „Ako se pred sudovima različitih država ugovornica vode postupci o istoj stvari u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je započet postupak obustavljaju svoje postupke, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak.
               Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u korist tog suda.“

         Francusko pravo

               10

               Članak 1111. Zakonika o građanskom postupku određuje:
               „Kada nakon što je saslušao bračne drugove pojedinačno u pogledu načela raspada braka utvrdi da tužitelj ostaje pri tužbi, sudac donosi rješenje kojim stranke može u skladu s člankom 252‑2 Građanskog zakonika uputiti na novi pokušaj mirenja ili im neposredno dopustiti pokretanje brakorazvodne parnice.
               U oba slučaja sudac može odrediti sve ili neke od privremenih mjera predviđenih člancima 254. do 257. Građanskog zakonika.
               Ako dopusti pokretanje parnice, sudac je dužan u rješenju navesti rokove predviđene člankom 1113. ovog Zakonika.“

               11

               Članak 1113. navedenog Zakonika glasi:
               U roku od tri mjeseca od donošenja rješenja, jedino bračni drug koji je podnio prvi zahtjev može pokrenuti brakorazvodnu parnicu.
               U slučaju mirenja bračnih drugova ili ako brakorazvodna parnica nije pokrenuta u roku od trideset mjeseci od objave rješenja, sve odredbe tog rješenja prestaju vrijediti, uključujući i ovlaštenje za pokretanje parnice.“

               12

               U skladu s člankom 1129. istog Zakonika „[p]ostupak zakonske rastave provodi se prema pravilima o postupku razvoda“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               A i B, oboje francuski državljani, vjenčali su se 27. veljače 1997. u Francuskoj nakon što su prema francuskom pravu sklopili bračni ugovor s primjenom sustava odvojene imovine (séparation des biens). Tijekom 2000. preselili su se u Ujedinjenu Kraljevinu. Tijekom braka rodilo im se troje djece, blizanci 1999. i treće dijete 2001. Obitelj je nastavila živjeti u Ujedinjenoj Kraljevini do lipnja 2010., kada je bračna zajednica prestala odlaskom B‑a iz zajedničkog kućanstva.

               14

               B je 30. ožujka 2011. podnio zahtjev za zakonsku rastavu sucu za obiteljske predmete pri Tribunalu de grande instance de Nanterre (Viši sud u Nanterreu, Francuska).

               15

               Kao odgovor na postupak koji je njezin muž pokrenuo, A je 19. svibnja 2011. podnijela Agenciji za uzdržavanje djece (Child support Agency) zahtjev za uzdržavanje djece o kojoj se brine, a zatim je 24. svibnja 2011. pred sudovima Ujedinjene Kraljevine pokrenula brakorazvodnu parnicu kao i poseban zahtjev za uzdržavanje.

               16

               High Court of Justice (England & Wales), Family Division, (Visoki Sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo) odbacio je, međutim, tužbu za razvod 7. studenoga 2012. na temelju članka 19. Uredbe br. 2201/2003 i uz suglasnost A‑a.

               17

               Sutkinja za obiteljske predmete Tribunala de grande instance de Nanterre donijela je 15. prosinca 2011. rješenje o nemogućnosti izmirenja te je utvrdila da pitanja u vezi s djecom, uključujući i zahtjeve za uzdržavanje, treba urediti u Ujedinjenoj Kraljevini i da su francuski sudovi nadležni za određivanje nekih privremenih mjera. Sutkinja je B‑u naložila da A‑u mjesečno plaća uzdržavanje u iznosu od 5000 eura. To rješenje je povodom žalbe potvrdio Cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud Versailles, Francuska) odlukom od 22. studenoga 2012.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su istekom roka od 30 mjeseci od donošenja rješenja francuskog suda o nemogućnosti izmirenja, s obzirom na to da tužba nije podnesena u tom roku, odredbe tog rješenja prestale vrijediti u ponoć 16. lipnja 2014.

               19

               B je 17. prosinca 2012. podnio tužbu za razvod braka francuskom sudu. Međutim, njegova je tužba 11. srpnja 2013. proglašena nedopuštenom, s obzirom na postojanje postupovne zapreke zbog postupka zakonske rastave koji je bio u tijeku.

               20

               A je 13. lipnja 2014. pokrenula novu brakorazvodnu parnicu pred sudom Ujedinjene Kraljevine. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je A bezuspješno pokušala ostvariti to da njezina tužba ima učinak tek jednu minutu nakon ponoći, 17. lipnja 2014.

               21

               B je 17. lipnja 2014. u 8 sati i 20 minuta po francuskom vremenu podnio drugu tužbu za razvod braka francuskom sudu. Sud koji je uputio zahtjev napominje da je u Ujedinjenoj Kraljevini u to vrijeme bilo 7 sati i 20 minuta i da je tada bilo nemoguće podnijeti tužbu nekom sudu Ujedinjene Kraljevine.

               22

               B je 9. listopada 2014. od suda koji je uputio zahtjev zatražio brisanje predmeta ili odbacivanje tužbe za razvod braka koju je A podnijela u Ujedinjenoj Kraljevini jer je nadležnost francuskih sudova bila nedvojbeno i neosporno utvrđena u smislu članka 19. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je B podnošenjem tužbe za razvod braka francuskim sudovima htio onemogućiti da A pokrene brakorazvodnu parnicu u Ujedinjenoj Kraljevini. On se prije podnošenja tužbe za razvod braka u Francuskoj nije odrekao svojeg zahtjeva za zakonsku rastavu kako bi spriječio da u razdoblju između pokretanja tih dvaju postupaka A može valjano pokrenuti brakorazvodnu parnicu u Ujedinjenoj Kraljevini i dobiti odluku suda te države članice o svim pitanjima u vezi s razvodom, a osobito u pogledu imovine. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, B je svojim odabirom postupovnih sredstava suprotno namjeri zakonodavca Europske unije zlorabio prava koja mu pripadaju na temelju Uredbe br. 2201/2003.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da B u postupku zakonske rastave nije poduzeo gotovo nikakve radnje te postavlja pitanje može li se u tim okolnostima smatrati da je nadležnost francuskog suda „utvrđena“ u smislu članka 19. stavaka 1. i 3. navedene uredbe.

               25

               U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Visoki Sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Za potrebe tumačenja članka 19. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 2201/2003, što znači pojam ‚utvrditi’, u okolnostima u kojima:

                                 a)

                                 tužitelj, u postupku pred sudom pred kojim je postupak započeo ranije (‚prvi postupak’), poslije prvog ročišta na sudu ne poduzima gotovo nikakve radnje u prvom postupku, a osobito ne podnese tužbu (assignation) u roku u kojem zahtjev (requête) ima pravni učinak, zbog čega je 30 mjeseci nakon prvog ročišta za mirenje obustavljen prvi postupak, a da pritom nije donesena meritorna odluka, zbog proteka vremena i u skladu s lokalnim (francuskim) pravom mjerodavnim za prvi postupak;

                                 b)

                                 je prvi postupak, kao što je gore navedeno, obustavljen ubrzo (3 dana) nakon podnošenja tužbe pred sudom koji je kasnije započeo postupak (‚drugi postupak’) u Engleskoj, s posljedicom da ne postoji presuda u Francuskoj niti opasnost od proturječnih odluka u prvom i drugom postupku; i

                                 c)

                                 bi tužitelj u prvom postupku, s obzirom na vremensku zonu Ujedinjene Kraljevine, nakon obustave prvog postupka uvijek bio u mogućnosti u Francuskoj podnijeti tužbu radi razvoda braka prije tužitelja koji tužbu podnosi u Engleskoj?

                        2.

                        Posebno, obuhvaća li pojam ‚utvrditi’ dužnost tužitelja u prvom postupku da poduzme radnje kako bi prvi postupak napredovao, s dužnom pažnjom i dovoljno brzo kako bi se spor riješio (bilo putem suda ili sporazumno), ili tužitelj u prvom postupku, nakon što je zasnovao nadležnost na temelju članka 3. i članka 19. stavka 1. [Uredbe br. 2201/2003], ne mora poduzimati nikakve bitne radnje radi rješavanja prvog postupka te je time slobodan dovesti do prekida drugog postupka i zaustaviti cijeli postupak bez izgleda za nastavak?“

         O prethodnim pitanjima

               26

               Svojim pitanjima, koja je primjereno zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavke 1. i 3. Uredbe br. 2201/2003, kada je riječ o postupcima zakonske rastave i razvoda koje su iste stranke pokrenule pred sudovima dviju država članica, tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je postupak, koji je pred sudom u prvoj državi članici započeo ranije, obustavljen nakon što je pokrenut postupak pred drugim sudom u drugoj državi članici, treba smatrati da nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije nije utvrđena. Sud koji je uputio zahtjev posebno pita je li za odgovor na to pitanje relevantno: da je do obustave došlo netom prije pokretanja trećeg postupka pred sudom prve države članice, ponašanje tužitelja u prvom postupku a posebno nedostatak dužne pažnje, kao i vremenska razlika između dotičnih država članica koja omogućuje da se pred sudovima prve države članice postupak pokrene prije nego u drugoj državi članici.

               27

               Na samom početku valja utvrditi da je članak 19. Uredbe br. 2201/2003 sastavljen od sličnih izraza poput onih u članku 27. Uredbe br. 44/2001, koji je zamijenio članak 21. Briselske konvencije, i uspostavlja istovjetan mehanizam postupanja u slučajevima višestruke litispendencije poput onog koji je predviđen u potonjim dvjema odredbama. Stoga valja voditi računa o razmatranjima Suda u pogledu tih dviju odredaba.

               28

               S tim u vezi, valja istaknuti da poput članka 27. Uredbe br. 44/2001 i članka 21. Briselske konvencije, pojam „utvrđene nadležnosti“ iz članka 19. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na autonoman način pozivajući se na sustav i svrhu akta u kojem se nalazi (vidjeti u tom smislu presude Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, t. 13., kao i Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 32.).

               29

               Kada je riječ o svrsi pravila o litispendenciji iz članka 19. Uredbe br. 2201/2003, valja istaknuti da je cilj tih pravila da se izbjegnu paralelni postupci pred sudovima različitih država članica i proturječne odluke do kojih u tom slučaju može doći (vidjeti presudu Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, t. 64.). U tu je svrhu zakonodavac Unije odlučio ustanoviti jasan i učinkovit mehanizam kako bi riješio slučajeve litispendencije (vidjeti po analogiji, kada je riječ o Uredbi br. 44/2001, presudu Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 40.).

               30

               Kako proizlazi iz izraza „sud pred kojim je postupak započeo ranije“ i „sud pred kojim je postupak započeo kasnije“ iz članka 19. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 2201/2003, taj mehanizam temelji se na kronološkom redoslijedu prema kojem je pred tim sudovima postupak pokrenut.

               31

               Kako bi se utvrdilo kada se smatra da je postupak pokrenut pred određenim sudom i, stoga, pred kojim je sudom postupak započeo ranije, valja uputiti na članak 16. navedene uredbe pod naslovom „Pokretanje postupka pred sudom“.

               32

               U skladu s člankom 16. smatra se da je pred nekim sudom postupak pokrenut, sukladno opciji koja je odabrana u nacionalnom pravu, u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak ili jednakovrijedno pismeno predano sudu ili pak ako pismeno mora biti dostavljeno prije njegova podnošenja sudu, u trenutku u kojemu ga je primilo nadležno tijelo. Međutim, smatrat će se da je postupak pokrenut pred sudom samo pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti kako bi, u prvom slučaju, pismeno bilo dostavljeno protustranci odnosno, u drugom slučaju, predano sudu.

               33

               Kako bi se utvrdilo je li došlo do višestruke litispendencije, iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da se u bračnim sporovima, za razliku od pravila iz članka 27. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 koja se primjenjuju u građanskim i trgovačkim stvarima, ne traži da tužbe koje su podnesene sudovima različitih država članica imaju istu osnovu i predmet. Kako je nezavisni odvjetnik u točki 76. svojega mišljenja istaknuo, premda je bitno da tužbe obuhvaćaju iste stranke, one mogu imati različit predmet, pod uvjetom da se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka. To tumačenje potkrijepljeno je usporedbom stavaka 1. i 2. članka 19. Uredbe br. 2201/2003 koja pokazuje da je samo za primjenu stavka 2., koji se odnosi na predmete povezane s roditeljskom odgovornošću, bitno da podnesene tužbe imaju isti predmet i osnovu. Slijedom toga, o problemu višestruke litispendencije može biti riječ ako su pokrenuti postupci pred dvama sudovima različitih država članica, i to, kao što je to u glavnom postupku, postupak zakonske rastave, s jedne strane, i postupak razvoda, s druge strane, ili pak ako su pred oba suda pokrenuti postupci razvoda.

               34

               U tim okolnostima i u slučaju da je riječ o istim strankama u skladu s člankom 19. stavkom 1. navedene uredbe, sud pred kojim je postupak započeo kasnije po službenoj dužnosti zastaje s postupkom dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije. U tom pogledu, valja smatrati da tumačenje koje je Sud dao u odnosu na članak 27. Uredbe br. 44/2001 jednako vrijedi i u odnosu na članak 19. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003. Stoga je za utvrđenje nadležnosti suda koji je prvi započeo postupak u smislu članka 19. stavka 1. te uredbe dovoljno da se sud koji je prvi započeo postupak nije po službenoj dužnosti proglasio nenadležnim i da nijedna od stranaka nije osporila tu nadležnost prije ili do trenutka zauzimanja stajališta, što se prema nacionalnom postupovnom pravu smatra prvom obranom u pogledu glavne stvari pred tim sudom (vidjeti po analogiji presudu Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 44.).

               35

               Ako se smatra da je ta nadležnost prema pravilima iz članka 3. Uredbe br. 2201/2003 utvrđena, sud pred kojim je postupak započeo kasnije proglašava se u skladu s člankom 19. stavkom 3. te uredbe nenadležnim u korist prvog suda.

               36

               U konkretnom slučaju, iz rješenja o nemogućnosti izmirenja koje je 15. prosinca 2011. donijela sutkinja za obiteljske predmete Tribunala de grande instance de Nanterre u sklopu prvog postupka zakonske rastave koji je B pokrenuo 30. ožujka 2011. proizlazi da se nadležnost tog suda nije osporavala kao ni to da je postupak pravilno pokrenut.

               37

               Međutim, kako bi postojao problem višestruke litispendencije, potrebno je da su pred sudovima različitih država članica istodobno u tijeku postupci koje su pokrenule iste stranke i da se ti postupci odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka. Kada su pokrenuta dva postupka pred sudovima različitih država članica i ako jedan od njih bude obustavljen, nestaje opasnost od proturječnih odluka, a time i problem višestruke litispendencije u smislu članka 19. Uredbe br. 2201/2003. Slijedom toga, čak ako se i pretpostavi da je nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije bila utvrđena tijekom prvog postupka, problem s litispendencijom više ne postoji i ta nadležnost stoga nije utvrđena.

               38

               To će se dogoditi nakon što se obustavi postupak pred sudom pred kojim je postupak započeo ranije. U tom slučaju, sud pred kojim je postupak započeo kasnije danom te obustave postaje sud pred kojim je postupak započeo ranije.

               39

               Čini se da se predmet u glavnom postupku odnosi na takvu situaciju.

               40

               Naime, zahtjev za zakonsku rastavu već je bio podnesen sucu za obiteljske predmete Tribunala de grande instance de Nanterre kada je 13. lipnja 2014. pred sudom Ujedinjene Kraljevine pokrenut postupak razvoda koji je stvorio situaciju dvostruke litispendencije do ponoći 16. lipnja 2014. Nakon tog trenutka, to jest od 0 sati 17. lipnja, kada je zbog gubitka pravnih učinaka rješenja francuskog suda o nemogućnosti izmirenja obustavljen postupak koji je pred tim sudom bio započeo ranije, samo je pred sudom Ujedinjene Kraljevine ostao i dalje u tijeku postupak povodom jednog od zahtjeva obuhvaćenih člankom 19. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003, a koji je bio pokrenut 13. lipnja 2014. Pokretanje brakorazvodne parnice 17. lipnja 2014. pred francuskim sudom kasnije je u odnosu na pokretanje postupka pred sudom Ujedinjene Kraljevine. Uzimajući u obzir pravila o vremenskom redoslijedu previđena tom uredbom, valja zaključiti da taj slijed događaja dovodi do toga da je navedeni sud Ujedinjene Kraljevine, uz uvjet da je postupak pokrenut sukladno pravilima iz članka 16. navedene uredbe, postao sud pred kojim je postupak započeo ranije.

               41

               Valja naglasiti da to što je na dan pokretanja postupka pred sudom Ujedinjene Kraljevine, to jest 13. lipnja 2014., bio u tijeku drugi postupak pred francuskim sudom nikako ne sprječava da se može smatrati da je postupak pred sudom Ujedinjene Kraljevine valjano pokrenut u skladu s pravilima iz članka 16. iste uredbe.

               42

               Slijedom toga, u situaciji poput one koja je opisana u točki 40. ove presude, u kojoj je postupak zakonske rastave obustavljen istekom zakonskih rokova, kriteriji litispendencije od dana kada je taj postupak obustavljen više nisu ispunjeni pa stoga treba smatrati da nadležnost tog suda nije utvrđena.

               43

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da ponašanje tužitelja u prvom postupku, a posebno nedostatak dužne pažnje, nije relevantno za zaključak o tome je li utvrđena nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije.

               44

               Što se tiče vremenske razlike između dotičnih država članica koja omogućuje da se u Francuskoj postupak pokrene prije nego što je to moguće u Ujedinjenoj Kraljevini pa bi tako neki tužitelji poput A‑a bili stavljeni u nepovoljniji položaj, ne samo da se ne čini da djeluje protiv takvog tužitelja poput onoga u glavnom postupku, nego također ni u kojem slučaju ne može izigrati primjenu pravila o litispendenciji iz članka 19. Uredbe br. 2201/2003, koja se zajedno s pravilima iz članka 16. te uredbe temelje na vremenskom redu prvenstva.

               45

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da kada je riječ o postupcima zakonske rastave i razvoda koje su iste stranke pokrenule pred sudovima dviju država članica, članak 19. stavke 1. i 3. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je ranije započeti postupak pred sudom u prvoj državi članici obustavljen nakon što je bio pokrenut postupak pred drugim sudom u drugoj državi članici, kriteriji litispendencije više nisu ispunjeni pa stoga treba smatrati da nije utvrđena nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije.

               46

               Okolnost da je do navedene obustave došlo netom prije pokretanja trećeg postupka pred sudom prve države članice nije relevantna.

               47

               Također nisu relevantni ni ponašanje tužitelja u prvom postupku a posebno nedostatak dužne pažnje, kao ni vremenska razlika između dotičnih država članica koja omogućuje da se pred sudovima prve države članice postupak pokrene prije nego u drugoj državi članici.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Kada riječ o postupcima zakonske rastave i razvoda koje su iste stranke pokrenule pred sudovima dviju država članica, članak 19. stavke 1. i 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju [ovrsi] sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je ranije započeti postupak pred sudom u prvoj državi članici obustavljen nakon što je bio pokrenut postupak pred drugim sudom u drugoj državi članici, kriteriji litispendencije više nisu ispunjeni pa stoga treba smatrati da nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije nije utvrđena.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. listopada 2010.#Günter Fuß protiv Stadt Halle.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Halle - Njemačka.#Socijalna politika - Direktiva 2003/88/EZ - Izravni učinak.#Predmet C-243/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. prosinca 2008.#A.T. protiv Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Direktiva 90/434/EEZ - Članci 43. i 56. UEZ-a.#Predmet C-285/07.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 9. ožujka 2010. # hofherr communikation GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-77/09.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 18. ožujka 2015.#Intermark Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice RIENERGY Cola – Raniji figurativni žig Zajednice Coca‑Cola i raniji verbalni žig Zajednice COCA‑COLA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑384/13.


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. srpnja 2005.#Ergül Dogan protiv Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-383/03.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. listopada 2017.#Vereniging Hoekschewaards Landschap protiv Staatssecretaris van Economische Zaken.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 92/43/EEZ – Očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore – Provedbena odluka (EU) 2015/72 – Popis područja od značaja za Zajednicu za atlantsku biogeografsku regiju – Smanjenje površine određenog područja – Znanstvena pogreška – Valjanost.#Predmet C-281/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 92/43/EEZ – Očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore – Provedbena odluka (EU) 2015/72 – Popis područja od značaja za Zajednicu za atlantsku biogeografsku regiju – Smanjenje površine određenog područja – Znanstvena pogreška – Valjanost”
      U predmetu C‑281/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska), odlukom od 18. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 20. svibnja 2016., u postupku

         Vereniging Hoekschewaards Landschap

      protiv

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. svibnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Vereniging Hoekschewaards Landschap, A. Jonkhoff i W. Zwier, advocaten,

               –

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman, B. Koopman i C. S. Schillemans, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, E. Manhaeve i C. Hermes, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 15. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost Provedbene odluke Komisije (EU) 2015/72 od 3. prosinca 2014. o donošenju osmoga ažuriranog popisa područja od značaja za Zajednicu za atlantsku biogeografsku regiju (SL 2015., L 18, str. 385.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vereniging Hoekschewaards Landschap i Staatssecretaris van Economische Zaken (državni tajnik za gospodarske poslove, Nizozemska, u daljnjem tekstu: državni tajnik) o zakonitosti odluke o smanjenju površine posebnog područja očuvanja (u daljnjem tekstu: SAC).

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Direktiva 92/43/EEZ

               3

               Članak 1. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/105/EZ od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 368.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 194.; u daljnjem tekstu: Direktiva o staništima), glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                           očuvanje znači niz mjera potrebnih za održavanje ili obnovu prirodnih staništa i populacija vrsta divlje faune i flore u povoljnom stanju kako je određeno u točkama (e) i (i);

                  […]

                        (e)

                           stanje očuvanosti prirodnog staništa znači zbroj utjecaja koji djeluju na prirodno stanište i njegove tipične vrste koji bi mogli ugroziti njegovu dugoročnu prirodnu rasprostranjenost, strukturu i funkcije kao i dugoročni opstanak njegovih tipičnih vrsta unutar područja navedenog u članku 2.
                        Stanje očuvanosti prirodnog staništa smatra se ‚povoljnim’ kad:

                                 –

                                 su njegov prirodni areal i područja koja pokriva u tom arealu stabilni ili u porastu,
                                 i

                                 –

                                 postoji specifična struktura i funkcije potrebne za njegovo dugoročno održavanje i vjerojatno će postojati u predvidivoj budućnosti,
                                 i

                                 –

                                 stanje očuvanosti njegovih tipičnih vrsta je povoljno kako je određeno u točki (i);

                  […]

                        (i)

                           stanje očuvanosti vrste znači zbroj utjecaja koji djeluju na tu vrstu, a koji bi mogli ugroziti njezinu dugoročnu rasprostranjenost i brojnost populacija unutar područja navedenog u članku 2.
                        Stanje očuvanosti smatra se ‚povoljnim’ kad:

                                 –

                                 podaci o dinamici populacije određene vrste ukazuju da će se ona dugoročno održati kao vijabilna sastavnica svog prirodnog staništa,
                                 i

                                 –

                                 prirodan areal vrste se ne smanjuje niti je vjerojatno da će se smanjiti u predvidivoj budućnosti,
                                 i

                                 –

                                 postoji, a vjerojatno će i dalje postojati, dovoljno veliko stanište u kojem će se populacije vrste dugoročno održati;

                  […]

                        (k)

                           područje od značaja za Zajednicu znači područje koje, u biogeografskoj regiji ili regijama kojima pripada, znatno doprinosi održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti prirodnog stanišnog tipa navedenog u Prilogu I. ili neke od vrsta navedenih u Prilogu II. i može također znatno doprinijeti koherentnosti mreže Natura 2000 navedene u članku 3., i/ili znatno doprinosi održavanju biološke raznolikosti unutar dotične biogeografske regije ili regija.
                        […]

                        (l)

                        [SAC] znači područje od značaja za Zajednicu koje su države članice odredile zakonskim, administrativnim i/ili ugovornim aktom, gdje se potrebne mjere očuvanja primjenjuju radi održavanja ili povrata u povoljno stanje očuvanosti prirodnih staništa i/ili populacija vrsta za koje je to područje određeno;
                        […]”

               4

               Članak 2. Direktive o staništima određuje:
               „1.   Cilj ove Direktive je doprinijeti osiguranju biološke raznolikosti putem očuvanja prirodnih staništa i divlje faune i flore na europskom području država članica na koje se [UFEU] primjenjuje.
               2.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom namijenjene su održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti, prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Zajednice.
               3.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom uzimaju u obzir gospodarske, socijalne i kulturne potrebe te regionalne i lokalne karakteristike.”

               5

               Članak 3. stavak 1. prvi podstavak te direktive propisuje:
               „Koherentna europska ekološka mreža (SAC‑a) osniva se pod nazivom Natura 2000. Ova mreža, sastavljena od područja u kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi navedeni u Prilogu I. i staništa vrsta navedenih u Prilogu II., omogućuje održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu.”

               6

               Sukladno odredbama članka 4. navedene direktive:
               „1.   Na temelju kriterija utvrđenih u Prilogu III. (Faza 1) i relevantnih znanstvenih informacija svaka država članica predlaže popis područja, uz naznaku koji se prirodni stanišni tipovi iz Priloga I. i koje vrste iz Priloga II. prirodno nalaze na tom području. […] […] Države članice prema potrebi predlažu prilagodbu popisa u svjetlu rezultata nadzora navedenog u članku 11.
               […]
               2.   Na temelju kriterija utvrđenih u Prilogu III. (Faza 2) i u okviru svake od devet biogeografskih regija navedenih u članku 1. točki (c) podtočki iii. te cijelog područja navedenog u članku 2. stavku 1., Komisija u dogovoru sa svakom državom članicom sastavlja nacrt popisa područja od značaja za Zajednicu na temelju popisa država članica u kojima se navode područja na kojima se nalaze jedan ili više prioritetnih prirodnih stanišnih tipova ili prioritetnih vrsta.
               […]
               Popis područja odabranih kao područja od značaja za Zajednicu, u kojem su istaknuta ona područja na kojima se nalazi jedan ili više prioritetnih prirodnih stanišnih tipova ili prioritetnih vrsta, Komisija usvaja u skladu s postupkom utvrđenim člankom 21.
               […]
               4.   Kad se područje od značaja za Zajednicu usvoji u skladu s postupkom utvrđenim u stavku 2., dotična država članica ga određuje kao (SAC) što je prije moguće, a najkasnije u roku od šest godina, ustanovljujući prioritete u svjetlu značaja tih područja za održavanje ili obnavljanje povoljnog stanja očuvanosti prirodnog stanišnog tipa iz Priloga I. ili vrste iz Priloga II. te koherentnosti mreže Natura 2000, u svjetlu prijetnji od pogoršanja ili uništenja kojima su ta područja izložena.
               […]”

               7

               Članak 9. Direktive o staništima glasi kako slijedi:
               „Komisija, djelujući u skladu s postupkom utvrđenim u članku 21., periodično ocjenjuje koliko Natura 2000 doprinosi postizanju ciljeva utvrđenih u člancima 2. i 3. U tom kontekstu, može se razmotriti deklasifikacija nekog [SAC‑a], tamo gdje to opravdavaju prirodne pojave primijećene kao rezultat nadzora predviđenog u članku 11.”

               8

               Članak 11. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice provode nadzor nad stanjem očuvanosti prirodnih staništa i vrsta navedenih u članku 2., s posebnim osvrtom na prioritetne prirodne stanišne tipove i prioritetne vrste.”

               9

               Prilogom III. navedenoj direktivi određeni su kriteriji za odabir područja pogodnih za određivanje kao područja od značaja za Zajednicu (u daljnjem tekstu: SCI) i određenih kao SAC. Što se konkretnije tiče kriterija vezanih uz fazu 1, ona se sastoji od „(p)rocjene na nacionalnoj razini relativnog značaja područja za svaki prirodni stanišni tip iz Priloga I. i za svaku vrstu iz Priloga II. (uključujući prioritetne prirodne stanišne tipove i prioritetne vrste)” te taj prilog sadrži slijedeći odlomak:

                        „A.

                           Kriteriji procjene područja za određen prirodni stanišni tip iz Priloga I.

                                 (a)

                                 Stupanj reprezentativnosti stanišnog tipa na području.

                                 (b)

                                 Površina područja pokrivena prirodnim stanišnim tipom u odnosu na ukupnu površinu pokrivenu tim prirodnim stanišnim tipom na nacionalnom teritoriju.

                                 (c)

                                 Stupanj očuvanosti strukture i funkcija dotičnog prirodnog stanišnog tipa te mogućnosti obnove.

                                 (d)

                                 Globalna procjena vrijednosti područja za očuvanje dotičnog prirodnog stanišnog tipa.

                        B.

                           Kriteriji za procjenu područja za određenu vrstu iz Priloga II.

                                 (a)

                                 Veličina i gustoća populacije vrsta koje su prisutne na području u odnosu na populacije prisutne na nacionalnom teritoriju.

                                 (b)

                                 Stupanj očuvanosti stanišnih obilježja koja su značajna za dotične vrste i mogućnosti obnove.

                                 (c)

                                 Stupanj izoliranosti populacije koja je prisutna na području u odnosu na prirodnu rasprostranjenost vrsta.

                                 (d)

                                 Globalna procjena vrijednosti područja za očuvanje dotične vrste.”

         Odluke koje je Komisija usvojila na temelju članka 4. stavka 2. podstavka 3. Direktive o staništima

               10

               Svojom Odlukom 2004/813/EU od 7. prosinca 2004. o donošenju, u skladu s Direktivom Vijeća 92/43/EEZ, popisa područja od značaja za Zajednicu za atlantsku biogeografsku regiju (SL 2004., L 387, str. 1.) Komisija je na prijedlog Kraljevine Nizozemske odabrala područje Haringvliet (Nizozemska) kao SCI, pod šifrom NL1000015, za površinu od 11108 hektara (ha).

               11

               Sedam uzastopnih ažuriranja popisa SCI‑ja za biogeografsku atlantsku regiju zadržalo je Haringvliet na tom popisu, za istu površinu.

               12

               Nasuprot tomu, Provedbenom odlukom 2015/72, kojom je provedeno osmo ažuriranje navedenog popisa, Komisija je odlučila da će zadržati Haringvliet kao SCI samo za površinu od 10988 ha.

         Nizozemsko pravo

               13

               Članak 10.a stavak 1. Natuurbeschermingsweta 1998 (Zakon o zaštiti prirode iz 1998.) od 25. svibnja 1998. navodi kako slijedi:
               „Naš ministar određuje područja u svrhu provedbe […] Direktive [o staništima].”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je Leenheerenpolder polder površine otprilike 110 ha koji je bio dio područja Haringvliet kada je potonje Odlukom 2004/813 uvršteno u popis SCI‑ja za atlantsku biogeografsku regiju zbog mogućnosti obnove koje je taj polder pružao za prirodne stanišne tipove i vrste prisutne drugdje u SCI‑ju Haringvliet. Bilo je naime predviđeno da Leenheerenpolder, iako se tada sastojao od poljoprivrednog zemljišta u kojem se nije nalazio nijedan od stanišnih tipova i vrsta koji su drugdje zaštićeni u navedenom SCI‑ju, bude podvrgnut mjeri pod nazivom „depolderizacija”, koja se sastojala od njegova pretvaranja u područje zaštićene prirode pod utjecajem plime i oseke kako bi razvilo svoj potencijal.

               15

               Odlukom od 4. srpnja 2013. Kraljevina Nizozemska je na temelju članka 10.a Zakona o zaštiti prirode odredila Haringvliet kao SAC isključujući međutim Leenheerenpolder iz tog područja. Presudom od 1. listopada 2014. Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska) poništio je tu odluku zato što Leenheerenpolder nije bio dio toga SAC‑a. Taj je sud naime smatrao da je, s obzirom na to da je Leenheerenpolder bio uključen u granice SCI‑ja Haringvliet, kako ih je odredila Komisija u svojoj Odluci 2004/813, Kraljevina Nizozemska bila dužna, primjenom članka 4. stavka 4. Direktive o staništima, uključiti taj polder u navedeni SAC.

               16

               Tijekom listopada 2013. Kraljevina Nizozemska je predložila Komisiji da povuče Leenheerenpolder iz SCI‑ja Haringvliet i da, prema tome, odgovarajuće smanji njegovu površinu.

               17

               Dopisom od 10. rujna 2014. Komisija je od te države članice zatražila dodatna obrazloženja o planu smanjenja površine SCI‑ja Haringvliet.

               18

               Dopisom od 30. rujna 2014. državni tajnik je obavijestio Komisiju da Leenheerenpolder ne podrazumijeva prirodne vrijednosti i da se od prvotnih planova čiji je cilj bio preoblikovati taj polder odustalo zato što je obnova močvarnih područja Beningerwaard, Tiengemeten i manjih poldera u SCI‑ju Haringvliet bila dostatna za postizanje ciljeva očuvanja SCI‑ja. Državni tajnik je u tom dopisu dodao da je odustanak od plana depolderizacije bio vezan uz političke, društvene i proračunske razloge.

               19

               Dopisom od 24. listopada 2014. Komisijine službe su odgovorile da prihvaćaju prijedlog izmjena SCI‑ja Haringvliet, uzimajući u obzir, s jedne strane, povoljnu procjenu potencijala obnove u drugim dijelovima toga područja koju su provela nizozemska tijela i, s druge strane, činjenicu da je određeni broj mjera obnove već bio proveden ili predviđen za druga područja. U tom je dopisu Komisija ocijenila da prvotni prijedlog uključivanja Leenheerenpoldera u SCI Haringvliet predstavlja „znanstvenu pogrešku”.

               20

               Provedbenom odlukom 2015/72 Komisija je, zadržavajući područje Haringvliet u popisu SCI‑ja za atlantsku biogeografsku regiju, isključila Leenheerenpolder iz toga područja.

               21

               Odlukom od 28. travnja 2015. državni tajnik je na temelju članka 10.a stavka 1. Zakona o zaštiti prirode iz 1998. i radi izvršenja Provedbene odluke 2015/72 odredio SCI Haringvliet kao SAC, isključujući iz njega Leenheerenpolder.

               22

               Smatrajući da taj polder pruža jedinstveni potencijal obnove prirode estuarija koji inače nedostaje u SCI‑ju Haringvliet, Vereniging Hoekschewaards Landschap podnio je tužbu protiv odluke od 28. travnja 2015. pred Raad van State (Državno vijeće).

               23

               Raad van State (Državno vijeće) ističe da je državni tajnik pred njime tvrdio da se znanstvena pogreška temelji na činjenici da je on pogrešno ocijenio, kada mu je bilo predloženo da uvrsti područje Haringvliet u popis SCI‑ja, da je Leenheerenpolder ne samo odgovarajući, nego i nužan za postizanje ciljeva očuvanja toga područja. Taj sud se pita može li se, u tim okolnostima, ako je zahtjev Kraljevine Nizozemske potkrijepljen dostatnim podacima, smanjenje površine navedenog područja opravdati takvim razlogom.

               24

               U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li valjana Provedbena odluka [2015/72] kojom se područje Haringvliet uvrštava u taj popis a da pritom u njega nije uključen Leenheerenpolder?”

         O prethodnom pitanju

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita je li valjano smanjenje površine područja Haringvliet isključivanjem Leenheerenpoldera zbog toga što je prvotno uključivanje potonjeg u navedeno područje bilo posljedica znanstvene pogreške.

               26

               Ponajprije, treba primijetiti da ovaj predmet nije obuhvaćen područjem primjene članka 9. Direktive o staništima, prema kojemu se određeni SAC može deklasificirati „tamo gdje to opravdavaju prirodne pojave primijećene kao rezultat nadzora predviđenog u članku 11.” s obzirom na to da se Kraljevina Nizozemska nije pozvala na takve pojave.

               27

               Naime, iako je Odlukom 2004/813 Komisija na prijedlog Kraljevine Nizozemske, primjenom kriterija navedenih u Prilogu III. Direktivi o staništima, uvrstila Leenheerenpolder u SCI Haringvliet s obzirom na njegov potencijal obnove prirodnih stanišnih tipova i vrsta koji su prisutni na tom SCI‑ju, ta je institucija povlačenje navedenog poldera iz SCI‑ja Haringvliet Odlukom 2015/72 opravdala činjenicom da je njegovo prvotno uključenje u navedeni SCI predstavljalo znanstvenu pogrešku.

               28

               Kako bi se odgovorilo na prethodno pitanje upućeno Sudu, treba ispitati dopušta li Direktiva o staništima Komisiji da, na prijedlog dotične države članice, smanji površinu određenog SCI‑ja u slučaju kada je prvotno uvrštavanje područja u popis SCI‑ja bilo zahvaćeno znanstvenom pogreškom i, ako je potrebno, je li predmetno smanjenje u glavnom postupku bilo zakonito opravdano takvom pogreškom.

               29

               U tom pogledu treba istaknuti da je Sud presudio, što se tiče Direktive Vijeća 79/409/EEZ od 2. travnja 1979. o očuvanju divljih ptica (SL 1979., L 103, str. 1.), da je pogreška u prosljeđivanju Komisiji prilikom određivanja posebnog zaštićenog područja mogla dovesti do smanjenja površine takvog područja na temelju ispravka te pogreške (vidjeti u tom smislu presudu od 25. studenoga 1999., Komisija/Francuska, C‑96/98, EU:C:1999:580, t. 55.). U predmetu koji je doveo do te presude, Sud je utvrdio da se počinjena administrativna pogreška koja se odnosila na navođenje površine može ispraviti provedbom prilagodbe predmetnog zaštićenog područja.

               30

               Osim toga, u nedostatku posebnih odredbi u Direktivi o staništima, treba smatrati da prilagodba popisa SCI‑ja koju države članice predlažu Komisiji na temelju članka 4. stavka 1. te direktive može obuhvaćati smanjenje površine određenog područja, koje se mora provesti u skladu s istim postupkom kao i uvrštavanje područja na navedeni popis (vidjeti po analogiji presudu od 3. travnja 2014., Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, t. 26.).

               31

               U tom pogledu treba istaknuti da, kako bi se utvrdio nacrt popisa SCI‑ja, koji može dovesti do uspostave usklađene europske ekološke mreže SAC‑a, Komisija mora raspolagati sveobuhvatnim popisom područja koja su na nacionalnoj razini od bitnog ekološkog značaja za ostvarenje cilja očuvanja prirodnih staništa i divlje faune i flore u smislu Direktive o staništima (presuda od 7. studenoga 2000., First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, t. 22.).

               32

               Samo se na taj način može postići cilj – koji je određen člankom 3. stavkom 1. podstavkom 1. Direktive o staništima – očuvanja ili uspostave povoljnog stanja očuvanosti dotičnih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta u njihovu prirodnom arealu, koji se može protezati preko jedne ili više unutarnjih granica Europske unije. Naime, iz članka 1. točaka (e) i (i) u vezi s člankom 2. stavkom 1. Direktive proizlazi da se, prilikom procjene stanja očuvanosti prirodnog staništa ili vrste mora uzeti u obzir cijelo europsko područje država članica na kojem se primjenjuje Ugovor (presuda od 7. studenoga 2000., First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, t. 23.).

               33

               Međutim, prema članku 4. stavku 1. Direktive o staništima, dotična država članica predlaže područje na temelju kriterija utvrđenih u Prilogu III. toj direktivi i relevantnih znanstvenih informacija. Iz tog proizlazi, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 29. ove presude, da dokazivanje, na temelju znanstvenih dokaza, postojanja pogreške kojom su zahvaćene relevantne znanstvene informacije može opravdati, ako je potrebno, smanjenje površine SCI‑ja.

               34

               To tumačenje podupire sudska praksa Suda prema kojoj nema potrebe nastaviti uzaludno se koristiti resursima za upravljanje određenim područjem koje se pokazalo beskorisnim za očuvanje prirodnih staništa i vrsta (vidjeti u tom smislu presudu od 3. travnja 2014., Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, t. 28.).

               35

               Međutim, iako je točno da države članice raspolažu određenom marginom prosudbe kada predlažu, primjenom članka 4. stavka 1. Direktive o staništima, popis područja koja se mogu identificirati kao SCI (presuda od 3. travnja 2014., Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, t. 27.), one nasuprot tomu ne mogu raspolagati istom marginom prosudbe u slučaju kada predlažu Komisiji da provede smanjenje površine određenog SCI‑ja.

               36

               Naime, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 28. svojega mišljenja, s obzirom na to da uvrštavanje nekog područja u popis opravdava pretpostavku da je ono od značaja u svojoj ukupnosti za cilj očuvanja prirodnih staništa i divlje faune i flore u smislu Direktive, prijedlog države članice da se smanji površina određenog područja s popisa pretpostavlja dokaz o tome da područja u pitanju nisu na nacionalnoj razini od bitnog ekološkog značaja. Osim toga, Komisija smije prihvatiti, odnosno provesti, prijedlog samo ako zaključi da ta površina nije potrebna ni sa stajališta cijele Unije.

               37

               U ovom slučaju, iz spisa koji je na raspolaganju Sudu proizlazi da nizozemska tijela nisu opravdala zahtjev Komisiji za povlačenje Leenheerenpoldera iz SCI‑ja Haringvliet činjenicom da je u prijedlogu iz članka 4. stavka 1. prvog podstavka Direktive o staništima počinjena pogreška koja se odnosi na ekološku vrijednost toga poldera i njegovu mogućnost pridonošenju ostvarenja ciljeva te direktive, kako proizlaze iz njezinih članaka 2. i 3., nego činjenicom da je tijekom 2011. došlo do odluke o ponovnog vrednovanja nacionalne politike koja se odnosila na prirodu. Posebice, ta tijela nisu ni u jednom trenutku tvrdila da je nestao potencijal navedenog poldera što se tiče obnove predmetnih prirodnih stanišnih tipova i vrsta pretvaranjem toga poljoprivrednog područja u područje zaštite prirode pod utjecajem plime i oseke. Uostalom, u dopisu upućenom Komisiji 30. rujna 2014. navedena su tijela naznačila da se od plana koji predviđa razvoj prirodnih vrijednosti u tom polderu odustalo iz političkih, društvenih i proračunskih razloga, uzimajući u obzir činjenicu da je razvoj koji je već djelomično nastupio na drugim dijelovima područja Haringvliet bio dostatan za postizanje ciljeva toga područja.

               38

               U tom pogledu nizozemska vlada je na raspravi potvrdila da se Kraljevina Nizozemska nije pozvala na postojanje „znanstvene pogreške” kada je Komisiji podnijela svoj prijedlog za smanjenje površine SCI‑ja Haringvliet.

               39

               Osim toga, Komisija sa svoje strane Sudu nije podnijela nijedan znanstveni dokaz kojim bi se moglo utvrditi da je prvotni prijedlog bio zahvaćen takvom pogreškom.

               40

               Posljedično, Komisija se nije mogla zakonito, povodom osmog ažuriranja popisa SCI‑ja za atlantsku biogeografsku regiju Provedbenom odlukom 2015/72, pozvati na postojanje prvotno počinjene znanstvene pogreške kako bi se područje Haringvliet uvrstilo u taj popis a da se u njega ne uključi i Leenheerenpolder.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba utvrditi da je Provedbena odluka 2015/72 nevaljana u dijelu u kojem je tom odlukom područje Haringvliet uvršteno u popis SCI‑ja za atlantsku biogeografsku regiju a da pritom nije u njega uključen Leenheerenpolder.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Provedbena Odluka Komisije (EU) 2015/72 od 3. prosinca 2014. o donošenju osmoga ažuriranog popisa područja od značaja za Zajednicu za atlantsku biogeografsku regiju nije valjana u dijelu u kojem je u taj popis uvršteno područje Haringvliet (NL1000015) a da pritom u njega nije uključen Leenheerenpolder.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. travnja 2005.#Pierre Housieaux protiv Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija.#Direktiva 90/313/EEZ.#Predmet C-186/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. lipnja 2008.#O2 Holdings Limited i O2 (UK) Limited protiv Hutchison 3G UK Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 89/104/EEZ - Direktive 84/450/EEZ i 97/55/EZ.#Predmet C-533/06.


Presuda Suda od 26. veljače 1991.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Predmet C-180/89.