title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. veljače 2017.#M. S. protiv P. S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (Engleska i Wales), Family Division.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 4/2009 – Članak 41. stavak 1. – Priznavanje i izvršenje sudskih odluka te suradnja u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja – Izvršenje odluke u državi članici – Podnošenje zahtjeva izravno nadležnom tijelu u državi članici izvršenja – Nacionalno zakonodavstvo kojim se nalaže podnošenje zahtjeva središnjem tijelu države članice izvršenja.#Predmet C-283/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      9. veljače 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 4/2009 — Članak 41. stavak 1. — Priznavanje i izvršenje sudskih odluka te suradnja u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja — Izvršenje odluke u državi članici — Podnošenje zahtjeva izravno nadležnom tijelu u državi članici izvršenja — Nacionalno zakonodavstvo kojim se nalaže podnošenje zahtjeva središnjem tijelu države članice izvršenja“
      U predmetu C‑283/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England and Wales), Family Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo, Ujedinjena Kraljevina], odlukom od 11. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 23. svibnja 2016., u postupku

         M. S.

      protiv

         P. S.-a,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. S., T. Scott, QC, i E. Bennet, barrister, koje je ovlastio M. Barnes, solicitor,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak u SL‑u, 2013., L 281, str. 29.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. S., s prebivalištem u Njemačkoj i P. S.-a, s prebivalištem u Ujedinjenoj Kraljevini, povodom zahtjeva za uzdržavanje.

         Pravni okvir

         Uredba br. 4/2009

               3

               Uvodne izjave 9., 27., 31. i 32. Uredbe br. 4/2009 glase:

                        „9.

                        Uzdržavana bi osoba trebala imati mogućnost da u državi članici lako dobije odluku koja će automatski biti izvršiva u drugoj državi članici bez ikakvih daljnjih formalnosti.

                  […]

                        27.

                        Također bi bilo prikladno, u mjeri u kojoj je to moguće, ograničiti formalne zahtjeve izvršenja koji bi mogli povećati troškove koje snosi uzdržavana osoba. […]

                  […]

                        31.

                        Radi lakše prekogranične naplate tražbina za uzdržavanje, trebalo bi uspostaviti sustav suradnje među središnjim tijelima koja imenuju države članice. Ta tijela moraju pomagati uzdržavanim osobama i obveznicima uzdržavanja u dokazivanju njihovih prava u drugoj državi članici podnošenjem zahtjeva za priznavanjem, proglašenjem izvršivosti već postojećih odluka, njihove izmjene ili dobivanje odluke. Trebalo bi također razmjenjivati informacije radi pronalaženja obveznika uzdržavanja ili uzdržavane osobe te, kad je to potrebno, utvrditi njihove prihode i imovinu. […]

                        32.

                        […] Kriterij za određivanje prava o tome ima li neka osoba pravo zatražiti pomoć od središnjeg tijela ne bi trebao biti tako strog kao što je povezujući faktor „uobičajenog boravišta” koji se primjenjuje drugdje u ovoj Uredbi. Međutim, kriterij „boravišta” trebao bi isključivati samo prisutnost.”

               4

               Poglavlje IV. te uredbe naslovljeno je „Priznavanje, izvršivost i izvršenje sudskih odluka”. Ono obuhvaća članke 16. do 43. te uredbe.

               5

               Članak 17. navedene uredbe pod naslovom „Ukidanje egzekvature”, sadržan u odjeljku 1. tog poglavlja IV. koji se odnosi na „[o]dluke donesene u državi članici koju obvezuje Haški protokol iz 2007.” određuje:
               „Odluka donesena u državi članici koju obvezuje Haški protokol iz 2007. priznaje se i u drugoj državi članici bez potrebe pokretanja posebnog postupka i bez mogućnosti ukidanja njezina priznavanja.”

               6

               Odjeljak 1. navedenog poglavlja IV. također sadržava članak 20. iste uredbe. Taj članak naslovljen „Pismena za potrebe izvršenja” u stavku 1. utvrđuje dokumente koje podnositelj zahtjeva podnosi „nadležnom izvršnom tijelu”.

               7

               Članak 41. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Postupak i uvjeti za izvršenje”, u stavku 1. propisuje:
               „Ovisno o odredbama ove Uredbe, postupak za izvršenje sudskih odluka donesenih u drugoj državi članici uređuje se pravom države članice izvršenja. Odluka donesena u državi članici koja je izvršiva u državi članici izvršenja provodi se pod jednakim uvjetima kao i odluka donesena u toj državi članici izvršenja.”

               8

               Pod naslovom „Pristup pravosuđu” poglavlje V. Uredbe br. 4/2009 obuhvaća članke 44. do 47. Članak 45. te uredbe, naslovljen „Sadržaj pravne pomoći” određuje:
               „Pravna pomoć zajamčena ovim poglavljem je pomoć koju strane trebaju da se upoznaju sa svojim pravima i da ih traže; nadalje pravna pomoć osigurava da se njihovi zahtjevi uloženi putem središnjih tijela ili izravno nadležnim tijelima u cijelosti i učinkovito obrađuju. […]
               […]”

               9

               Članci 49. do 63. iste uredbe nalaze se u njezinu poglavlju VII. naslovljenom: „Suradnja među središnjim tijelima”. Članak 49. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Određivanje središnjih tijela”, u stavku 1. propisuje:
               „Svaka država članica imenuje jedno središnje tijelo za obavljanje dužnosti koje su mu određene ovom Uredbom.”

               10

               Članak 51. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Posebne funkcije središnjih tijela”, u stavku 1. propisuje:
               „Središnja tijela osiguravaju pomoć u vezi zahtjeva iz članka 56., a ponajprije pri:

                        (a)

                        slanju i zaprimanju takvih zahtjeva;

                        (b)

                        pokretanju postupka ili omogućivanju lakšeg pokretanja postupka na temelju takvih zahtjeva.”

               11

               Na temelju članka 55. te uredbe, naslovljenog „Zahtjev putem središnjih tijela”:
               „Zahtjev iz ovog poglavlja ulaže se preko središnjeg tijela države članice u kojoj podnositelj zahtjeva boravi središnjem tijelu zamoljene države članice.”

               12

               U članku 56. navedene uredbe, naslovljenom „Vrste zahtjeva”, određeno je:
               „1.   Uzdržavana osoba koja u skladu s ovom Uredbom nastoji naplatiti uzdržavanje može uložiti sljedeće vrste zahtjeva:
               […]

                        (b)

                        zahtjev za izvršni postupak sudske odluke donesene ili priznate u zamoljenoj državi članici;

                  […]
               4.   Osim ako je drukčije propisano ovom Uredbom, zahtjevi iz stavaka 1. i 2. određuju se u skladu s pravom zamoljene države članice i za njih vrijede pravila o nadležnosti koja su na snazi u toj državi članici.”

               13

               Članak 76. iste uredbe, naslovljen „Stupanje na snagu”, predviđa:
               „Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
               […]
               Ova se Uredba, s iznimkom odredaba iz drugog stavka, primjenjuje od 18. lipnja 2011., pod uvjetom da se na taj u Zajednici primjenjuje Haški protokol iz 2007. Ako taj uvjet nije ispunjen ova se Uredba primjenjuje od datuma primjene tog Protokola u Zajednici.
               […]”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               14

               U skladu s člankom 4. Priloga I. Civil Jurisdiction and Judgments (Maintenance) Regulations 2011 (Uredba iz 2011. o sudskoj nadležnosti i presudama u građanskim stvarima (obveze koje se odnose na uzdržavanje), u daljnjem tekstu: CJJMR 2011).
               „1.   Sukladno odredbama stavka 2., kad odluka koja se odnosi na uzdržavanje treba biti izvršena u Ujedinjenoj Kraljevini na temelju odjeljka 1. poglavlja IV. Uredbe [br. 4/2009], sud kojem mora biti upućen zahtjev za izvršenje jest:

                        (a)

                        u Engleskoj i Walesu, Family Court,

                  […]
               2.   Zahtjev za izvršenje upućuje se Family Courtu […] („sud izvršenja”)

                        (a)

                        u Engleskoj i Walesu, Lord Chancelloru,

                  […]
               4.   U svrhu izvršenja odluke o obvezi koja se odnosi na uzdržavanje,

                        (a)

                        odluka ima istu snagu i isti učinak,

                        (b)

                        sud izvršenja raspolaže istim ovlastima, i

                        (c)

                        postupak izvršenja ili s njime povezan postupak može se pokrenuti na isti način,

                  kao da je odluku prvotno donio sud izvršenja.”

               15

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je središnje tijelo za Englesku i Wales, u skladu s člankom 49. Uredbe br. 4/2009, Lord Chancellor (Lord kancelar, Ujedinjena Kraljevina), koji je svoju funkciju izvršenja dodijelio Reciprocal Enforcement of Maintenance Orders Unit (Jedinica za uzajamno izvršavanje rješenja o obvezama koje se odnose na uzdržavanje, u daljnjem tekstu: REMO).

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               16

               P. S. i M. S. stupili su u brak 2005., a rastali se 2012. godine. Na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku imali su dvoje djece, u dobi od devet i pet godina. Razvod njihova braka proglasio je Amtsgericht Walsrode (Općinski sud u Walsrodeu, Njemačka) koji je rješenjem od 7. kolovoza 2014. odlučio o uzdržavanju to dvoje djece (u daljnjem tekstu: rješenje njemačkog suda).

               17

               Od tog razvoda, M. S. s djecom je nastavila živjeti u Njemačkoj. P. S. živi i radi u Ujedinjenoj Kraljevini. On odbija isplatiti uzdržavanje koje je njemački sud odredio rješenjem jer tvrdi da M. S. neprestano ometa njegove kontakte s djecom.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev, High Court of Justice (England and Wales), Family Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo, Ujedinjena Kraljevina), vodi postupak po zahtjevu M. S. koji se temelji na odredbama Uredbe br. 4/2009 te se njime traži izvršenje rješenja njemačkog suda.

               19

               Taj sud navodi da prije svega mora utvrditi može li se zahtjev za izvršenje rješenja o obvezama koje se odnose na uzdržavanje, poput onog u glavnom postupku, podnijeti izravno sudu nadležnom u stvarima koje se odnose na uzdržavanje, u ovom predmetu Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo, Ujedinjena Kraljevina) ili se zahtjev u svakom slučaju najprije mora podnijeti središnjem tijelu iz članka 49. Uredbe br. 4/2009 ili, u predmetnom slučaju, Lord Chancelloru (Lord kancelar) koji će ga dalje proslijediti Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo) putem REMO‑a.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da nacionalni sudovi primjenjuju različite pristupe te u tom pogledu navodi dva predmeta. U prvome je nadležni sud ocijenio da tužitelj može podnijeti svoj zahtjev za izvršenje odluke izravno Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo) i da nacionalna pravila koja nalažu podnošenje zahtjeva središnjem tijelu očito sadržavaju pogrešku. U drugom predmetu, koji se ne odnosi na izvršenje odluke već na njezinu izmjenu, nadležni sud izrazio je dvojbe u vezi presude u prvom predmetu te je ocijenilo da tužitelj obavezno mora svoj zahtjev podnijeti putem središnjeg tijela. Sud koji je uputio zahtjev, upitan u okviru glavnog postupka, dodaje da je REMO, prema njegovu mišljenju, smatrao da nacionalno zakonodavstvo ne sadržava pogrešku time što predviđa obvezno podnošenje zahtjeva središnjem tijelu i da su nacionalne odredbe o kojima je riječ bile namjerno sastavljene na taj način.

               21

               Mišljenje je suda koji je uputio zahtjev, vodeći računa o formulaciji odredbi poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009, uključujući one koji se nalaze u odjeljku 1. tog poglavlja, koje se primjenjuju na Saveznu Republiku Njemačku, da bi u skladu sa svrhom te uredbe trebalo biti moguće podnijeti zahtjev za izvršenje odluke u stvarima koje se odnose na uzdržavanje izravno Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo), kao što je slučaj u potpuno unutarnjoj situaciji.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da o tome ipak postoji dvojba te da se pitanje postavlja u trenutku brojnih predmeta u Ujedinjenoj Kraljevini.

               23

               U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Visoki Sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U okolnostima kada uzdržavana osoba želi u jednoj državi članici izvršiti sudsku odluku dobivenu u svoju korist u drugoj državi članici, priznaju li joj odredbe poglavlja IV. Uredbe Vijeća 4/2009 pravo na podnošenje zahtjeva za izvršenje izravno nadležnom tijelu zamoljene države?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, treba li odredbe poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da svaka država članica mora predvidjeti postupak ili mehanizam koji će omogućiti priznanje tog prava?”

         Postupak pred Sudom

               24

               U svojem zahtjevu za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev zatražio je primjenu ubrzanog postupka iz članka 105. stavka 1. Poslovnika Suda. Taj zahtjev odbačen je rješenjem predsjednika Suda od 27. lipnja 2016., S. (C‑283/16, neobjavljeno, EU:C:2016:482). Odlukom od 6. lipnja 2016. predsjednik Suda je ovaj predmet odlučio rješavati prioritetno.

         O prethodnim pitanjima

      Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da uzdržavana osoba, koja je dobila odluku u svoju korist u jednoj državi članici i koja traži njezino izvršenje u drugoj državi članici, može podnijeti svoj zahtjev izravno tijelu nadležnom u toj potonjoj državi članici, poput specijaliziranog suda, ili joj se može naložiti da podnese svoj zahtjev tom potonjem putem središnjeg tijela države članice izvršenja.

               26

               Odgovor na to pitanje zahtijeva tumačenje članka 41. stavka 1. Uredbe br. 4/2009 koji se odnosi na postupak i uvjete izvršenja u državi članici odluke u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja, a koja je donesena u drugoj državi članici.

               27

               U svojoj prvoj rečenici ta odredba određuje da je, sukladno drugim odredbama Uredbe br. 4/2009, postupak izvršenja odluka donesenih u drugoj državi članici uređen „pravom države članice izvršenja” i, u drugoj rečenici, da se takva odluka provodi „pod jednakim uvjetima” kao odluka donesena u toj državi članici izvršenja.

               28

               Uputivši na primjenu prava države članice izvršenja, prva rečenica navedene odredbe može se, na prvi pogled, tumačiti u smislu da država članica izvršenja može u svojim postupovnim pravilima o izvršenju uključiti obvezatno podnošenje zahtjeva središnjem tijelu zamoljene države.

               29

               Ipak, vodeći računa o formulaciji druge rečenice iste odredbe, prema kojoj se odluka mora izvršiti „pod jednakim uvjetima” kao odluka donesena u državi članici izvršenja, valja utvrditi da se navedeni članak 41. stavak 1. protivi obvezatnom podnošenju zahtjeva središnjem tijelu ako ono nije predviđeno u potpuno unutarnjim predmetima, kao što je to slučaj u državi članici u kojoj se nalazi sud koji je uputio zahtjev.

               30

               Posljedično tomu, valja razmotriti doseg pojma „jednaki uvjeti” u svrhu ispitivanja poštuje li nacionalni propis, poput članka 4. stavka 4. točaka (a), (b) i (c) Priloga I. Uredbi iz 2011. o sudskoj nadležnosti i presudama u građanskim stvarima (obveze koje se odnose na uzdržavanje), članak 41. stavak 1. Uredbe br. 4/2009, čak i ako uzdržavana osoba, poput M. S., za razliku od uzdržavane osobe u okviru potpuno unutarnjih zahtjeva, ne može pokrenuti postupak izravno pred nadležnim sudom.

               31

               U tom pogledu, valja voditi računa o svrsi Uredbe br. 4/2009 i sustavu čiji je dio njezin članak 41. stavak 1.

               32

               Kad je riječ o svrsi te uredbe, iz pripremnih radova, a osobito Komisijine Zelene knjige od 15. travnja 2004. o obvezama koje se odnose na uzdržavanje (COM(2004) 254 final) proizlazi da je zakonodavac Europske unije namjeravao zamijeniti odredbe u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja iz Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) odredbama koje, s obzirom na osobitu hitnost postupanja u području tražbina za uzdržavanje, pojednostavljuju postupak pred sudom izvršenja te ga ubrzavaju.

               33

               Sud je u istom smislu podsjetio da je cilj Uredbe br. 4/2009 što više olakšati naplatu međunarodnih tražbina za uzdržavanje (presuda od 18. prosinca 2014., Sanders i Huber, C‑400/13 i C‑408/13, EU:C:2014:2461, t. 41.).

               34

               Ti ciljevi jednostavnosti i brzine također proizlaze iz uvodnih izjava 9. i 27. Uredbe br. 4/2009. U uvodnoj izjavi 9. istaknuto je da bi uzdržavana osoba trebala imati mogućnost da u državi članici lako dobije odluku koja će automatski biti izvršiva u drugoj državi članici bez ikakvih daljnjih formalnosti. Prema navedenoj uvodnoj izjavi 27., jedan od ciljeva Uredbe br. 4/2009 jest, u mjeri u kojoj je to moguće, ograničiti formalne zahtjeve izvršenja koji bi mogli povećati troškove koje snosi uzdržavana osoba.

               35

               Osim toga valja spomenuti uvodne izjave 31. i 32. Uredbe br. 4/2009. Uvodna izjava 31. te uredbe naglašava zakonodavčevu namjeru uspostavljanja suradnje između središnjih tijela radi lakše prekogranične naplate tražbina za uzdržavanje i pomaganja uzdržavanim osobama u dokazivanju njihova prava u drugoj državi članici. Uvodnom izjavom 32. navedene uredbe traženje te pomoći kvalificirano je kao „pravo”.

               36

               Sustav čiji je dio članak 41. stavak 1. Uredbe br. 4/2009 odražava navedene ciljeve jednostavnosti i brzine u poglavlju IV. te uredbe i predviđa mogućnost traženja pomoći od središnjih tijela u njezinu poglavlju VII.

               37

               Stoga, nijedna odredba tog poglavlja IV. naslovljenog „Priznavanje, izvršivost i izvršenje sudskih odluka”, kojim je obuhvaćen navedeni članak 41. stavak 1., ne određuje da bi trebalo slijediti poseban postupak uz postupke koji se primjenjuju u okviru potpuno unutarnjih zahtjeva, ni, osobito, obvezno podnošenje zahtjeva središnjim tijelima država članica.

               38

               Nepostojanje obveze podnošenja zahtjeva tim središnjim tijelima još je jednom istaknuto kad je riječ o odlukama donesenima u državi članici koja je vezana protokolom o mjerodavnom pravu za obveze uzdržavanja, sklopljenom u Hagu 23. studenoga 2007., poput Savezne Republike Njemačke. Članak 17. stavak 1. Uredbe br. 4/2009., koji se nalazi u njezinu poglavlju IV. te je naslovljen „Ukidanje egzekvature” određuje da su te odluke priznate u drugoj državi članici bez potrebe pokretanja posebnog postupka. Članak 20. stavak 1. navedene uredbe koji je dio istog poglavlja IV. određuje dokumente koje podnositelj zahtjeva podnosi „nadležnom izvršnom tijelu”, iz koje formulacije je moguće zaključiti da se dokumenti podnose izravno nadležnim tijelima.

               39

               Podnošenje zahtjeva središnjim tijelima predviđeno je odredbama iz poglavlja VII. Uredbe br. 4/2009 o suradnji središnjih tijela. Na temelju članka 51. stavka 1. te uredbe ta tijela osiguravaju pomoć u vezi zahtjeva iz članka 56., osobito njihovim prosljeđivanjem. U smislu potonjeg članka, uzdržavana osoba koja nastoji naplatiti tražbinu za uzdržavanje „može” uložiti zahtjev među ostalim za izvršenje odluke donesene ili priznate u zamoljenoj državi članici. U tom slučaju, ona se obraća, u skladu s člankom 55. navedene uredbe, središnjem tijelu države članice u kojoj prebiva, koja ga je dužna proslijediti središnjem tijelu zamoljene države članice.

               40

               Iz članaka 51. i 56. Uredbe br. 4/2009, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 31. i 32., proizlazi da zahtjev za pomoć podnesen središnjim tijelima, na temelju odredbi iz poglavlja VII. te uredbe, predstavlja pravo, a ne obvezu. On je, posljedično tomu, fakultativan te se primjenjuje samo ako se uzdržavana osoba želi na njega pozvati, primjerice kako bi svladala određene osobite poteškoće, poput pronalaženja obveznika uzdržavanja.

               41

               Očito je stoga da Uredba br. 4/2009 predviđa dvije mogućnosti pokretanja postupka pred nadležnim sudovima, od kojih je jedan izravan i temelji se na odredbama koje se nalaze u poglavlju IV. te uredbe, a drugi se odvija putem središnjih tijela, ako uzdržavana osoba traži pomoć središnjeg tijela države članice svojeg prebivališta, na temelju odredbi koje se nalaze u poglavlju VII. navedene uredbe.

               42

               Ta je analiza potkrijepljena formulacijom članka 45. Uredbe br. 4/2009, koji je dio njezina Poglavlja V. Taj članak koji se odnosi na pravnu pomoć izričito razlikuje dvije mogućnosti koje ima uzdržavana osoba za podnošenje zahtjeva za izvršenje, naime putem središnjih tijela „ili” izravno nadležnim tijelima.

               43

               U tim okolnostima, valja utvrditi da je obveza podnošenja zahtjeva središnjem tijelu zamoljene države članice, koja je nametnuta uzdržavanoj osobi nacionalnim propisom poput onog u glavnom postupku iako ta osoba želi zahtjev podnijeti izravno nadležnim tijelima na temelju poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 i koja, prema sudu koji je uputio zahtjev, dovodi do daljnjih odgoda, protivna članku 41. stavku 1. te Uredbe, u vezi sa svrhom navedene uredbe i sustavom kojeg je ta odredba dio.

               44

               Posljedično tomu, na prvo pitanje valja odgovoriti da odredbe poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 i osobito članka 41. stavka 1. te uredbe valja tumačiti tako da uzdržavana osoba, koja je dobila odluku u svoju korist u jednoj državi članici i koja traži njezino izvršenje u drugoj državi članici, može podnijeti svoj zahtjev izravno nadležnom tijelu u toj potonjoj državi članici, poput specijaliziranog suda, i ne može biti obvezna podnijeti svoj zahtjev tom potonjem putem središnjeg tijela države članice izvršenja.

         Drugo pitanje

               45

               Drugo pitanje odnosi se na posljedice koje za državu članicu izvršenja ima potvrdan odgovor na prvo pitanje te se njime konkretno nastoji saznati postoji li obveza uspostavljanja postupka ili mehanizma kojim se omogućuje izravno podnošenje zahtjeva tijelu nadležnom u državi članici izvršenja.

               46

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio odgovor, valja ne samo pojasniti jesu li države članice obvezne uspostaviti takav postupak ili mehanizam, već i pojasniti, u slučaju poput onog u glavnom predmetu, obvezu nacionalnog suda.

               47

               Kad je riječ o provedbi uredbe, valja podsjetiti da je prema članku 288. drugom stavku UFEU‑a, takav akt Unije obvezujući u cijelosti te se izravno primjenjuje u svim državama članicama.

               48

               Izravna primjenjivost uredbe zahtijeva da za njezino stupanje na snagu i primjenu u korist ili na štetu pravnih subjekata nije potreban nikakav propis kojim se ona prenosi u nacionalno pravo, osim ako ta uredba ostavlja državama članicama da same donose zakonodavne, druge pravne, upravne i financijske mjere potrebne za primjenu odredaba spomenute uredbe (presuda od 14. lipnja 2012., Association nationale d’assistance aux frontières pour les étrangers, C‑606/10, EU:C:2012:348, t. 72.).

               49

               U predmetnom slučaju, Uredba br. 4/2009 koja se primjenjuje od 18. lipnja 2011. u članku 76. predviđa različitu primjenu svojih odredbi u odnosu na datum njezina stupanja na snagu, 20. siječnja 2009. Između ta dva datuma države članice bile su dužne prilagoditi, prema potrebi, svoje nacionalno pravo izmjenom svojih postupovnih pravila kako bi izbjegle svaku nesukladnost s Uredbom br. 4/2009 i osobito kako bi se uzdržavanim osobama, poput M. S., omogućilo izvršavanje prava na izravno podnošenje zahtjeva nadležnom tijelu države članice izvršenja, poput onog predviđenog navedenom uredbom.

               50

               U svakom slučaju, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da nacionalni sud koji u okviru svoje nadležnosti mora primijeniti odredbe prava Unije ima dužnost osigurati puni učinak tih pravnih pravila izuzimajući po potrebi od primjene, na temelju samostalne ovlasti, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak ako je ona donesena i poslije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje izvan snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom (vidjeti osobito, u tom smislu, presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, t. 21. i 24.; od 22. lipnja 2010., Melki i Albdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 43. i od 4. lipnja 2015., Kernkraftwerke Lippe‑Ems,C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 32.).

               51

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da su države članice obvezne osigurati punu učinkovitost prava iz članka 41. stavka 1. Uredbe br.4/2009 izmjenama, u slučaju potrebe, svojih postupovnih pravila. U svakom slučaju, na nacionalnom je sudu da primijeni odredbe tog članka 41. stavka 1. izuzimajući po potrebi od primjene suprotne odredbe nacionalnog prava i, posljedično tomu, omogući uzdržavanoj osobi da podnese svoj zahtjev izravno tijelu nadležnom u državi članici izvršenja, čak i ako nacionalno pravo to ne predviđa.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Odredbe poglavlja IV. Uredbe Vijeća br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja i osobito članak 41. stavak 1. te uredbe valja tumačiti tako da uzdržavana osoba, koja je dobila odluku u svoju korist u jednoj državi članici i koja traži njezino izvršenje u drugoj državi članici, može izravno podnijeti svoj zahtjev nadležnom tijelu u toj potonjoj državi članici, poput specijaliziranog suda, i ne može biti obvezna podnijeti svoj zahtjev tom potonjem putem središnjeg tijela države članice izvršenja.

                           2.

                           Države članice obvezne su osigurati punu učinkovitost prava iz članka 41. stavka 1. Uredbe br.4/2009 izmjenama, u slučaju potrebe, svojih postupovnih pravila. U svakom slučaju, na nacionalnom sudu je da primijeni odredbe tog članka 41. stavka 1. izuzimajući po potrebi od primjene suprotne odredbe nacionalnog prava i, posljedično tomu, omogući uzdržavanoj osobi da podnese svoj zahtjev izravno tijelu nadležnom u državi članici izvršenja, čak i ako nacionalno pravo to ne predviđa.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. studenoga 2016.#J.J. de Lange protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Načela jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju dobi – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članci 2., 3. i 6. – Područje primjene – Različito postupanje na temelju dobi – Nacionalno zakonodavstvo koje po navršavanju određene dobi propisuje gornji prag odbitka troškova osposobljavanja – Pristup strukovnom osposobljavanju.#Predmet C-548/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      10. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Načela jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju dobi — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članci 2., 3. i 6. — Područje primjene — Različito postupanje na temelju dobi — Nacionalno zakonodavstvo koje po navršavanju određene dobi propisuje gornji prag odbitka troškova osposobljavanja — Pristup strukovnom osposobljavanju“
      U predmetu C‑548/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 16. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 21. listopada 2015., u postupku

         J. J. de Lange

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: J. C. Bonichot, u svojstvu predsjednika vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, E. Creedon i J. Quaney kao i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Fennellya, barrister,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i N. Otte Widgren kao i E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela nediskriminacije na temelju dobi kao i članka 3. stavka 1. točke (c) i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između J. J. de Langea i Staatssecretarisa van Financiën (držani tajnik za financije, Nizozemska) o odbijanju potonjeg da J. J. de Langeu prizna pravo na potpuni odbitak troškova osposobljavanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, njezina svrha je „utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.

               4

               Članak 2. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […]

                  […]”

               5

               Članak 3. iste direktive, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „1.   U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               […]

                        (b)

                        pristup svim vrstama i razinama profesionalne orijentacije, strukovnog osposobljavanja daljnjeg strukovnog osposobljavanja i prekvalifikacije, uključujući iskustvo u praktičnom radu;

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  […]”

               6

               Članak 6. Direktive 2000/78 glasi kako slijedi:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        (a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                  […]”

               7

               Članak 16. Direktive 2000/78, naslovljen „Usklađenost”, određuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se:

                        (a)

                        ukinuli svi zakoni i drugi propisi koji su protivni načelu jednakog postupanja;

                  […]”

         Nizozemsko pravo

               8

               Članak 6.30 Wet inkomstenbelasting 2001 (Zakon o porezu na dohodak iz 2001.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na dohodak), određuje:
               „1.   Troškovi osposobljavanja mogu se odbiti ako njihov ukupni iznos premašuje 500 eura i, osim toga, [za pohađanje osposobljavanja] izvan redovitog razdoblja studiranja, do ukupnog iznosa koji ne premašuje 15000 eura.
               […]
               3.   Redovito razdoblje studiranja je razdoblje koje mora navesti porezni obveznik, u trajanju ne duljem od 16 kalendarskih tromjesečja, tijekom kojega porezni obveznik, stariji od 18 godina ali koji još nije napunio 30 godina, posvećuje najveći dio vremena koje bi mogao posvetiti zaposlenju osposobljavanju koje zahtijeva toliku predanost da on pored [osposobljavanja] ne može raditi u punom radom vremenu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               J. J. de Lange je tijekom 2008. u dobi od 32 godine započeo osposobljavanje za prometnog pilota. U svojoj prijavi poreza na dohodak i doprinosa za socijalno osiguranje za 2009. on je kao osobni odbitak naveo iznos od 44057 eura na ime troškova za to osposobljavanje.

               10

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da propis o kojem je riječ u glavnom postupku osobama koje nisu navršile 30 godina omogućuje da pod određenim uvjetima od svojeg oporezivog dohotka u potpunosti odbiju troškove strukovnog osposobljavanja. Suprotno tomu, za osobe koje su navršile 30 godina to je pravo na odbitak ograničeno na iznos od 15000 eura.

               11

               Stoga je nizozemska porezna uprava na temelju članka 6.30 Zakona o porezu na dohodak zainteresiranoj osobi priznala pravo na paušalni odbitak u visini od samo 15000 eura.

               12

               Budući da je tužba J. J. Langea odbijena u prvostupanjskom i žalbenom postupku, on je podnio kasacijsku žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.

               13

               Taj sud dvoji o primjenjivosti Direktive 2000/78 i načela nediskriminacije na temelju dobi na porezni režim odbitka troškova studiranja. On se, po potrebi, pita može li biti opravdana razlika u postupanju koja nastaje na temelju takvog režima, a sastoji se u dodjeli ili nedodjeli prava na potpuni odbitak na temelju, osobito, kriterija dobi.

               14

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. Direktive 2000/78 tumačiti na način da se primjenjuje na poreznu olakšicu uključenu u porezne propise na temelju koje se troškovi studiranja pod određenim uvjetima mogu odbiti od oporezivog dohotka?

                  U slučaju negativnog odgovora na prvo prethodno pitanje:

                        2.

                        Treba li načelo nediskriminacije na temelju dobi kao opće načelo prava Unije primijeniti na poreznu pogodnost na temelju koje se troškovi osposobljavanja uzimaju u obzir za porezni odbitak samo pod određenim uvjetima čak i ako ta olakšica ne ulazi u materijalno područje primjene Direktive 2000/78/EZ i kada se navedenim uređenjem ne provodi pravo Unije?

                  U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo prethodno pitanje:

                        3.

                                 a)

                                 Mogu li se različita postupanja koja nisu spojiva s načelom nediskriminacije na temelju dobi kao općim načelom prava Unije opravdati pod uvjetima utvrđenima u članku 6. Direktive 2000/78?

                                 b)

                                 Ako ne mogu: koji kriteriji vrijede prilikom primjene tog načela ili za opravdanje razlikovanja prema dobi?

                        4.

                                 a)

                                 Treba li članak 6. Direktive 2000/78 i/ili načelo nediskriminacije na temelju dobi tumačiti na način da različito postupanje na temelju dobi može biti opravdano ako se razlog za to različito postupanje odnosi samo na dio slučajeva obuhvaćenih navedenim razlikovanjem?

                                 b)

                                 Može li se razlikovanje prema dobi opravdati mišljenjem zakonodavca da porezna pogodnost ne mora biti na raspolaganju od određene dobi jer je osoba koja bi je zahtijevala „sama odgovorna” za postizanje cilja koji se želi postići tom olakšicom?”

         Ocjena Suda

         Prvo pitanje

               15

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da porezni režim, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg se oporezivanje troškova strukovnog osposobljavanja neke osobe razlikuje ovisno o njezinoj dobi, ulazi u materijalno područje primjene te direktive.

               16

               Ponajprije valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja Direktive 2007/78 proizlazi da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednakost postupanja „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja”, pružajući tako učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga iz njezina članka 1., među kojima je i dob (presude od 26. rujna 2013., Dansk Jurist- og Økonomforbund, C‑546/11, EU:C:2013:603, t. 23. i navedena sudska praksa, i od 2. lipnja 2016., C, C‑122/15, EU:C:2016:391, t. 19.).

               17

               Članak 3. stavak 1. točka (b) Direktive 2000/78 osobito predviđa da se u granicama nadležnosti prenesenih na Uniju potonja primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na pristup svim vrstama i razinama profesionalne orijentacije, strukovnog osposobljavanja, daljnjeg strukovnog osposobljavanja i prekvalifikacije, uključujući iskustvo u praktičnom radu.

               18

               S tim u vezi valja ukazati na to da, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, iako postojanje i opseg prava na odbitak, kao što je predviđeno člankom 6.30 Zakona o porezu na dohodak, samo po sebi ne uvjetuju pristup strukovnom osposobljavanju, ostaje činjenica da financijske posljedice koje iz toga proizlaze mogu utjecati na stvarnu dostupnost takvog osposobljavanja.

               19

               Nizozemska vlada ističe da je cilj porezne pogodnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku olakšanje pristupa osposobljavanju mladim osobama i poboljšanje njihova položaja na tržištu rada. Naime, cilj prava na odbitak iz članka 6.30 Zakona o porezu na dohodak je pomoć mladim osobama na način da im se tijekom određenog redovitog razdoblja studiranja nude porezne pogodnosti koje im omogućuju da lakše studiraju tijekom tog razdoblja i da tako ostvare dobar položaj u na tržištu rada.

               20

               U tim okolnostima može se smatrati da se porezni režim, poput onoga o kojem je riječ uglavnom postupku, odnosi na pristup strukovnom osposobljavanju u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) Direktive 2000/78.

               21

               Stoga, i s obzirom na članak 16. točku (a) Direktive 2000/78, na temelju koje su države članice dužne poduzeti potrebne mjere kako bi se ukinuli svi zakoni i drugi propisi koji su protivni načelu jednakog postupanja, članak 3. stavak 1. točka (b) te direktive treba razumjeti na način da se on također odnosi na poreznu odredbu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, donesene u cilju olakšanja pristupa osposobljavanju mladim osobama, a time i poboljšanja njihova položaja na tržištu rada (vidjeti, per analogiam, presudu od 21. srpnja 2005., Vergani, C‑207/04, ECLI:EU:C:2005:495, t. 26.).

               22

               Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 3. stavak 1. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da porezni režim, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg se oporezivanje troškova strukovnog osposobljavanja neke osobe razlikuje ovisno o njezinoj dobi, ulazi u materijalno područje primjene te direktive, s obzirom na to da je njegov cilj olakšanje pristupa osposobljavanju mladim osobama.

         Drugo pitanje

               23

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje jer je ono postavljeno za slučaj da Sud utvrdi da Direktiva 2000/78 nije primjenjiva u glavnom postupku.

         Treće i četvrto pitanje

               24

               Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da mu se protivi porezni režim, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji osobama koje nisu navršile 30 godina omogućuje da pod određenim uvjetima od svojeg oporezivog dohotka u potpunosti odbiju troškove strukovnog osposobljavanja, dok je za osobe koje su navršile tu dob to pravo na odbitak ograničeno.

               25

               U skladu s tom odredbom, valja ispitati je li različito postupanje na temelju dobi osoba koje pohađaju takvo osposobljavanje objektivno i razumno opravdano legitimnim ciljem, jesu li sredstva upotrijebljena za njegovo ostvarenje prikladna i ne prelaze li ono što je nužno za ostvarenje cilja koji želi postići nacionalni zakonodavac.

               26

               Članak 6. stavak 1. točka (a) Direktive 2000/78 predviđa, osim toga, da različito postupanje može, među ostalim, uključivati postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite.

               27

               Stoga cilj poboljšanja položaja mladih na tržištu rada radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite valja smatrati legitimnim u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78.

               28

               Stoga valja ispitati jesu li sredstva koja su upotrijebljena za postizanje tog cilja prikladna i nužna.

               29

               Kao prvo, što se tiče prikladnosti poreznog režima, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, nije sporno da takav režim može poboljšati položaj mladih osoba na tržištu rada jer on za njih predstavlja poticajnu mjeru s obzirom na strukovna osposobljavanja. Međutim, zadaća suda koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li to doista tako.

               30

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev dvoji o nužnoj potrebi spornog poreznog režima.

               31

               S tim u vezi, nizozemska vlada ukazuje na to da taj režim, iako priznaje pravo na odbitak svih troškova osposobljavanja od oporezivog dohotka samo osobama mlađima od 30 godina, ne stavlja zbog toga osobe starije od 30 godina u pretjerano slabiji položaj. Naime, potonji svake godine imaju pravo na odbitak troškova osposobljavanja do 15000 eura, neovisno o tome je li riječ o troškovima preddiplomskog ili nekog kasnijeg stupnja studija.

               32

               Nizozemska vlada dodaje da se takvo pravo na odbitak može koristiti bez ograničenja u vremenu, dok je mogućnost da osobe mlađe od 30 godina odbiju sve svoje troškove osposobljavanja ograničena na redovito razdoblje studiranja od šesnaest kalendarskih tromjesečja. Konačno, ta vlada naglašava da troškovi osposobljavanja prosječno iznose 15000 eura godišnje.

               33

               Konačno, kad je riječ o pitanju je li opravdano osobe starije od 30 godina isključiti iz prava na potpuni odbitak troškova osposobljavanja, nizozemska vlada ističe da su te osobe u pravilu već imale priliku obrazovati se i obavljati profesionalnu djelatnost, tako da one, s obzirom na to da se nalaze u boljoj financijskoj situaciji od one u kojoj se nalaze mlade osobe koje su tek napustile obrazovni sustav, mogu barem djelomično preuzeti financijski teret novog osposobljavanja.

               34

               Vodeći računa o širokoj margini prosudbe priznate državama članicama i socijalnim partnerima u području socijalne politike i zapošljavanja, ne čini se da država članica koja primjenjuje porezni režim, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku prekoračuje ono što je nužno za postizanje cilja poboljšanja položaja mladih osoba na tržištu rada.

               35

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da mu se ne protivi porezni režim, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji osobama koje nisu navršile 30 godina omogućuje da pod određenim uvjetima od svojeg oporezivog dohotka u potpunosti odbiju troškove strukovnog osposobljavanja, dok je za osobe koje su navršile tu dob to pravo na odbitak ograničeno s obzirom na to da je, s jedne strane, taj režim objektivno i razumno opravdan legitimnim ciljem politike zapošljavanja i tržišta rada i da su, s druge strane, sredstva upotrijebljena za ostvarenje tog cilja prikladna i nužna. Zadaća suda koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li to doista tako u glavnom predmetu.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 1. točku (b) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da porezni režim, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg se oporezivanje troškova strukovnog osposobljavanja neke osobe razlikuje ovisno o njezinoj dobi, ulazi u materijalno područje primjene te direktive, s obzirom na to da je njegov cilj olakšanje pristupa osposobljavanju mladim osobama.

                           2.

                           Članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da mu se ne protivi porezni režim, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji osobama koje nisu navršile 30 godina omogućuje da pod određenim uvjetima od svojeg oporezivog dohotka u potpunosti odbiju troškove strukovnog osposobljavanja, dok je za osobe koje su navršile tu dob to pravo na odbitak ograničeno s obzirom na to da je, s jedne strane, taj režim objektivno i razumno opravdan legitimnim ciljem politike zapošljavanja i tržišta rada i da su, s druge strane, sredstva upotrijebljena za ostvarenje tog cilja prikladna i nužna. Zadaća suda koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li to doista tako u glavnom predmetu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 30. travnja 1998. # August De Vriendt protiv Rijksdienst voor Pensioenen (C-377/96), Rijksdienst voor Pensioenen protiv René van Looveren (C-378/96), Julien Grare (C-379/96), Karel Boeykens (C-380/96) i Frans Serneels (C-381/96) i Office national des pensions (ONP) protiv Fredy Parotte (C-382/96), Camille Delbrouck (C-383/96) i Henri Props (C-384/96). # Zahtjevi za prethodnu odluku: Hof van Cassatie i Cour de cassation - Belgija. # Direktiva 79/7/EEZ. # Spojeni predmeti C-377/96 do C-384/96.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. listopada 2015.#Hewlett Packard Development Company LP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice ELITEPAD – Apsolutni razlog za odbijanje – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-470/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2015.#Iranian Aluminum Co. (Iralco) protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pogreška pri procjeni.#Predmet T-158/13.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 17. veljače 2016.#DE protiv Europske agencije za lijekove.#Javna služba – Član privremenog osoblja – Neproduljenje ugovora na određeno vrijeme – Članak 8. stavak 1. Uvjeta zaposlenja – Bitna izmjena poslova koje obavlja službenik – Prekid karijere – Prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme u ugovor ne neodređeno vrijeme – Isključenje.#Predmet F-58/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 19. listopada 2017.#Kuka Systems GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije MATRIX BODY SHOP – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (sadašnji članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-683/16.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 22. lipnja 2010.#Eugenia Montero Padilla protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora.#Predmet T-255/08.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 15. listopada 2014.#Hoštická a.s. i dr. protiv Česká republika – Ministerstvo zemědělství.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Obvodní soud pro Prahu 1.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Programi potpore – Provedba programâ potpore u novim državama članicama – Uredba (EZ) br. 1782/2003 – Članak 143.ba – Uredba (EZ) br. 73/2009 – Članak 126. – Zasebno plaćanje za šećer – Odvajanje tog plaćanja od proizvodnje – Pojam 'mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.' – Reprezentativno razdoblje.#Predmet C‑561/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑561/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Obvodní soud pro Prahu 1 (Češka Republika), odlukom od 30. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 29. listopada 2013., u postupku
            Hoštická a.s. ,
            Jaroslav Haškovec,
            Zemědělské družstvo Senice na Hané
            protiv
            Česká republika - Ministerstvo zemědělství ,
            SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i J. Vitáková, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, P. Ondrůšek i P. Rossi, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 126. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL L 30, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Hoštická a.s., J. Haškovec i Zemědělské družstvo Senice na Hané, s jedne strane, i Česká republika – Ministerstvo zemědělství (Češka Republika – Ministarstvo poljoprivrede), s druge strane, radi njihovog zahtjeva za naknadu štete koju su pretrpjeli zbog uvjeta za dodjelu zasebnog plaćanja za šećer (u daljnjem tekstu: ZPŠ) predviđenih češkim pravom.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Uredba (EZ) br. 1782/2003
            3. U skladu sa svojim člankom 1. Uredba Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima, o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL L 270, str. 1. i ispravak SL L 94, str. 70.), kako je izmijenjena Uredbama Vijeća (EZ) br. 319/2006 od 20. veljače 2006. (SL L 58, str. 32.), (EZ) br. 2011/2006 od 19. prosinca 2006. (SL L 384, str. 1.) i (EZ) br. 2012/2006 od 19. prosinca 2006. (SL L 384, str. 8., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1782/2003), utvrđuje sljedeće:
            „[...]
            – zajednička pravila o izravnim plaćanjima u okviru programa potpore dohodcima zajedničke poljoprivredne politike [...],
            – potporu dohotku poljoprivrednika (u daljnjem tekstu: program jedinstvenih plaćanja),
            – pojednostavljenu i prijelaznu potporu dohodcima za poljoprivrednike u novim državama članicama (u daljnjem tekstu: program jedinstvenih plaćanja po površini),
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            4. Članak 2. točke (d) i (g) te uredbe definiraju sljedeće pojmove:
            „d) 'izravno plaćanje' znači plaćanje koje se izravno dodjeljuje poljoprivrednicima u okviru programa potpore dohodcima iz Priloga I;
            [...] [neslužbeni prijevod]
            g) 'nove države članice': Bugarska, Češka Republika, Estonija, Cipar, Latvija, Litva, Mađarska, Malta, Poljska, Rumunjska, Slovenija i Slovačka.“ [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 143.ba Uredbe br. 1782/2003, umetnut je člankom 1. točkom 17. Uredbe br. 319/2006 i izmijenjen člankom 1. točkom 2. Uredbe br. 2011/2006, kao i člankom 1. točkom 17. Uredbe br. 2012/2006. Taj članak 143.ba, naslovljen „Zasebno plaćanje za šećer“, određuje:
            „1. Odstupajući od članka 143.b, nove države članice koje primjenjuju program jedinstvenih plaćanja po površini mogu najkasnije do 30. travnja 2006. donijeti odluku o dodjeli zasebnog plaćanja za šećer za razdoblje od 2006. do 2010. poljoprivrednicima koji ispunjavaju uvjete iz programa jedinstvenih plaćanja po površini. Ono se dodjeljuje za reprezentativno razdoblje – koje se može razlikovati za svaki proizvod – od jedne ili više tržišnih godina 2004/2005, 2005/2006 i 2006/2007, koje su države članice dužne utvrditi do 30. travnja 2006. u skladu s objektivnim i nediskriminacijskim mjerilima, kao što su:
            – količine šećerne repe, šećerne trske i cikorije obuhvaćene ugovorima o isporuci sklopljenim u skladu s člankom 19. [Uredbe br. 1260/2001] ili s člankom 6. Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 318/2006 [od 20. veljače 2006. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru šećera (SL L 58, str. 1.)], ovisno o slučaju,
            – količine šećera ili inulinskog sirupa proizvedene u skladu s [Uredbom br. 1260/2001] ili [Uredbom br. 318/2006], ovisno o slučaju,
            – prosječni broj hektara na kojima se uzgajaju šećerna repa, šećerna trska ili cikorija za proizvodnju šećera ili inulinskog sirupa i obuhvaćene ugovorima o isporuci sklopljenima u skladu s člankom 19. [Uredbe br. 1260/2001] ili s člankom 6. [Uredbe br. 318/2006], ovisno o slučaju.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            6. Redak iz Priloga I. Uredbe br. 1782/2003 koji se odnosi na „Šećernu repu, trsku ili cikoriju za proizvodnju šećera ili inulinskog sirupa“ glasi:
            >lt>39
            [neslužbeni prijevod]
            Uredba br. 319/2006
            7. Uvodne izjave 1., 2., 4., 7. i 9. Uredbe br. 319/2006 glase:
            „1) Uredba [br. 318/2006] predviđa važnu reformu zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera. Mjere uvedene navedenom uredbom uključuju značajno smanjenje, u tri koraka, institucionalne potporne cijene šećera Zajednice.
            (2) Zbog smanjene potpore tržištu u sektoru šećera trebalo bi povećati potporu dohotku poljoprivrednika. Opća razina plaćanja trebala bi se razvijati usporedno s postupnim smanjivanjem potpora tržištu.
            [...] [neslužbeni prijevod]
            (4) Kako bi se ostvarili ciljevi na kojima se temelji reforma zajedničke poljoprivredne politike, potpora za šećernu repu, šećernu trsku i cikoriju za proizvodnju šećera ili inulinskog sirupa trebala bi biti proizvodno nevezana i uključena u program jedinstvenih plaćanja.
            [...] [neslužbeni prijevod]
            (7) Razina pojedinačne potpore dohotku trebala bi se izračunati na temelju potpore koju je poljoprivrednik dobivao u okviru zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera tijekom jedne ili više tržišnih godina, koje su dužne utvrditi države članice.
            [...] [neslužbeni prijevod]
            (9) Uzgajivačima šećerne repe i cikorije u novim državama članicama je u okviru [Uredbe br. 1260/2001] od pristupanja dodijeljena potpora cijenama. Zato isplate za „šećer“ i komponente „šećer“ i „cikorija“ u programu jedinstvenih plaćanja ne bi trebale biti podložne primjeni rasporeda povećanja predviđenog u članku 143.a [Uredbe br. 1782/2003]. Iz istih bi razloga države članice koje primjenjuju program jedinstvenih plaćanja po površini usto trebale imati mogućnost dodijeliti potporu koja proizlazi iz reforme šećera u obliku odvojenog izravnog plaćanja izvan tog programa.“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba br. 73/2009
            8. Uredba (EZ) br. 1782/2003 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 73/2009.
            9. Uvodna izjava 2. Uredbe br. 73/2009 glasi:
            „Iskustvo stečeno provedbom [Uredbe br. 1782/2003] posebno ukazuje na potrebu prilagođavanja određenih elemenata mehanizma potpore. Posebno je potrebno proširiti proizvodno nevezane potpore, dok je djelovanje programa jedinstvenih plaćanja potrebno pojednostaviti. [...]“
            10. U skladu sa člankom 1., tom se Uredbom utvrđuje:
            „[...]
            (a) zajednička pravila o izravnim plaćanjima;
            (b) program potpore dohotku za poljoprivrednike (dalje u tekstu: 'program jedinstvenih plaćanja');
            (c) prijelazni pojednostavljeni program potpore dohotku za poljoprivrednike u novim državama članicama, kako su utvrđene u članku 2. točki (g) (dalje u tekstu: 'program jedinstvenih plaćanja po površini');
            […]“
            11. Članak 2. točke (d) i (g) te uredbe glasi jednako kao i ista odredba Uredbe br. 1782/2003.
            12. Članak 126. stavak 1. Uredbe br. 73/2009, naslovljen „Zasebno plaćanje za šećer“, propisuje:
            „Ako je nova država članica iskoristila mogućnost iz članka 143.ba Uredbe (EZ) br. 1782/2003, ona dodjeljuje zasebno plaćanje za šećer poljoprivrednicima koji za to ostvaruju pravo u okviru programa jedinstvenih plaćanja po površini. To se plaćanje dodjeljuje na osnovu mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.“
            13. Redak iz Priloga I. iste uredbe koji se odnosi na „Šećernu repu, šećernu trsku i cikoriju za proizvodnju šećera ili inulinskog sirupa“ glasi:
            >lt>40
            Češko pravo
            14. Vladina uredba br. 45/2007, u verziji koja je bila na snazi 1. siječnja 2010., utvrđuje uvjete za dodjelu ZPŠ-a.
            15. Članak 2. Vladine uredbe br. 45/2007, naslovljen „Podnositelj zahtjeva za plaćanje za šećer“, glasi:
            1) Plaćanje za šećer za određenu kalendarsku godinu može zahtijevati fizička ili pravna osoba koja
            a) obrađuje poljoprivredno zemljište koje je u registru korisnika poljoprivrednog zemljišta upisano na ime podnositelja zahtjeva koji ima status korisnika [...],
            b) je za tržišnu godinu 2005/2006 sklopila ugovor o isporuci š ećerne repe A i šećerne repe B s proizvođačem šećera koji ima sjedište u Češkoj Republici i koji je, tijekom tržišne godine 2005/2006, bio stekao pojedinačne proizvodne kvote šećera A i pojedinačne proizvodne kvote šećera B [...],
            c) koja je fondu podnijela zahtjev za dodjelu jedinstvenih plaćanja po površini za kalendarsku godinu za koju zahtijeva plaćanje za šećer,
            [...]“
            16. Članak 4. te vladine uredbe, naslovljen „Dodjela plaćanja za šećer“, određuje:
            „1) Fond dodjeljuje podnositelju zahtjeva plaćanje za šećer za odnosnu kalendarsku godinu za količine šećerne repe koje je za tržišnu godinu 2005/2006 on na temelju ugovora dogovorio s proizvođačem šećera za isporuku šećerne repe A i šećerne repe B namijenjene proizvodnji šećera A i šećera B, izračunato na sadržaj šećera od 16 %.
            2) Izračun iznosa plaćanja za šećer za odnosnu kalendarsku godinu za tonu šećerne repe temelji se na ukupnom iznosu plaćanja za šećer utvrđenom za odnosnu kalendarsku godinu, u skladu s izravno primjenjivim odredbama Europskih zajednica i na ukupnim količinama šećerne repe namijenjenima proizvodnji šećera A i šećera B, koje su s proizvođačima šećera dogovorene ugovorima za tržišnu godinu 2005/2006 za isporuku šećerne repe A i šećerne repe B, izračunato na sadržaj šećera od 16 %.
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            17. Tužitelji u glavnom postupku uzgajaju šećernu repu radi njezine prodaje proizvođačima šećera. Oni su od Ministerstvo zemědělství primili ZPŠ primjenom Vladine uredbe br. 45/2007, koja utvrđuje uvjete za dodjelu tog plaćanja uzgajivačima šećerne repe.
            18. Tužitelji u glavnom postupku su sudu koji je uputio zahtjev podnijeli zahtjev za naknadu štete koju su pretrpjeli zbog primjene pravila za dodjelu ZPŠ-a, kako su predviđena tom vladinom uredbom, zbog toga što ta pravila krše relevantne odredbe prava Unije, odnosno članak 126. Uredbe br. 73/2009.
            19. Osobito osporavaju iznos plaćanja koji su primili kao ZPŠ, zato što je izračunat na temelju pogrešnog reprezentativnog razdoblja, odnosno tržišne godine 2005/2006. Njihovo je stajalište da je na temelju članka 126. Uredbe br. 73/2009 ZPŠ trebao biti dodijeljen na temelju aktualnog referentnog razdoblja, to jest tržišne godine koja je prethodila godini dodjele tog plaćanja.
            20. Tužitelji u glavnom postupku smatraju da, iako članak 126. Uredbe br. 73/2009 određuje da se ZPŠ dodjeljuje temeljem mjerila koja su utvrđena u 2006. i 2007., zakonodavac Unije za izračun iznosa plaćanja predviđa samo mjerila koja je utvrdila država članica primjenom članka 143.ba Uredbe br. 1782/2003, odnosno površinu koja se koristi za proizvodnju, količinu proizvodnje ili kombinaciju jednog i drugog. Članak 126. Uredbe br. 73/2009 nigdje ne propisuje da za dodjelu potpora za svaku tržišnu godinu valja koristiti isto reprezentativno razdoblje. Tužitelji tvrde da Uredba br. 73/2009 sustavno čini razliku između „mjerila“ i „reprezentativnog razdoblja“, kako to proizlazi, na primjer, iz članaka 128. i 129. te uredbe. Smatraju da se njihovo tumačenje treba prihvatiti kako ne bi došlo do diskriminacije između proizvođača.
            21. Tuženik u glavnom postupku ističe da je ZPŠ proizvodno nevezano plaćanje. Dakle, suprotno onome što tvrde tužitelji u glavnom postupku ZPŠ se ne bi trebao izračunavati u skladu s aktualnom proizvodnjom šećerne repe i ne bi trebao biti dodijeljen isključivo poljoprivrednicima koji je nastavljaju proizvoditi. Ta razlika između proizvodno vezanog i proizvodno nevezanog plaćanja jasno je utvrđena Uredbom br. 73/2009. Cilj reforme tržišta šećera, koja je započela tijekom 2006., je održavanje proizvodnje šećerne repe na postojećoj razini, a ne poticanje njenog rasta. Stoga, korištenje aktualnih podataka o proizvodnji nije potrebno. Usto, cilj je članka 126. Uredbe br. 73/2009 uspostava proizvodno nevezanog plaćanja. Dakle, u odnosu na ne samo izričaj već i na cilj te odredbe pojam „mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.“ obuhvaća sve načine raspodjele i dodjele ZPŠ-a utvrđene člankom 143.ba stavkom 1. Uredbe br. 1782/2003, odnosno kako pojam „reprezentativnog razdoblja“ tako i onaj „objektivnih i nediskriminacijskih mjerila“.
            22. U tim je okolnostima Obvodní soud pro Prahu 1 odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Treba li članak 126. [Uredbe br. 73/2009] tumačiti na način da je zasebno plaćanje za šećer proizvodno nevezano plaćanje?
            2) Treba li članak 126. stavak 1. [Uredbe br. 73/2009] tumačiti na način da „mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.“ uključuju i reprezentativno razdoblje koje u to vrijeme država članica odabere na temelju članka 143.ba stavka 1. [Uredbe br. 1782/2003]?“
            O prethodnim pitanjima
            23. Svojim pitanjima koja valja ispitati zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 126. stavak 1. Uredbe br. 73/2009 tumačiti na način da pojam „mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.“ uključuje i tržišnu godinu koju su, kao reprezentativno razdoblje za dodjelu ZPŠ-a, te države članice primjenom članka 143.ba stavka 1. Uredbe br. 1782/2003 trebale odabrati prije 30. travnja 2006.
            24. Prije svega, valja podsjetiti da Uredba br. 1782/2003 osobito utvrđuje, u skladu s odredbama svoga članka 1., zajednička pravila o izravnim plaćanjima u okviru programa potpore dohodcima zajedničke poljoprivredne politike, potporu dohotku poljoprivrednika, odnosno program jedinstvenih plaćanja, kao i pojednostavljenu i prijelaznu potporu dohodcima za poljoprivrednike u novim državama članicama koje su Europskoj uniji pristupile tijekom 2004. i 2007., poput onih nabrojenih u članku 2. točki (g) te uredbe (u daljnjem tekstu: nove države članice), odnosno program jedinstvenih plaćanja po površini. U skladu s člancima 143.a i 143.b navedene uredbe, izravna plaćanja ili, po potrebi, program jedinstvenih plaćanja po površini, postupno se uvode u te nove države članice (u tom smislu vidjeti presudu Bábolna, C‑115/10, EU:C:2011:376, t. 33. i 34., kao i rješenje Brunovskis, C‑650/11, EU:C:2013:7, t. 15.).
            25. U skladu s člankom 143.ba stavkom 1. navedene uredbe, nove države članice koje su odabrale primjenjivati program jedinstvenih plaćanja po površini imale su mogućnost „najkasnije do 30. travanja 2006.“ odlučiti dodijeliti ZPŠ poljoprivrednicima koji ispunjavaju uvjete iz tog programa.
            26. Iz toga slijedi da Uredba br. 1782/2003 u okviru reforme zajedničke poljoprivredne politike tim državama članicama daje određeni diskrecijski prostor za dodjelu ZPŠ-a. Međutim, kada izvršavaju svoju diskrecijsku ovlast, navedene države članice moraju poštovati dva uvjeta. Kao prvo, te države članice prilikom tog plaćanja moraju primjenjivati objektivna i nediskriminacijska mjerila (u tom smislu vidjeti presudu Uzonyi, C‑133/09, EU:C:2010:563, t. 29.). Kao drugo, nove države članice također moraju do 30. travnja 2006. utvrditi jedno ili više reprezentativnih razdoblja koja treba uzeti u obzir za dodjelu navedenog plaćanja, među tržišnim godinama navedenima u članku 143.ba, stavku 1. te uredbe, odnosno godinama 2004/2005, 2005/2006 i 2006/2007.
            27. Na temelju članka 126. stavka 1. Uredbe br. 73/2009, te nove države članice, koje su iskoristile mogućnost dodjele ZPŠ-a primjenom članka 143.ba stavka 1. Uredbe br. 1782/2003, nastavljaju dodjeljivati to plaćanje.
            28. U tom pogledu valja ustvrditi da, suprotno toj potonjoj odredbi, članak 126. Uredbe br. 73/2009 propisuje samo da se ZPŠ dodjeljuje na temelju „mjerila koja su te države članice utvrdile u 2006. i 2007.“, pri čemu tekst navedenog članka izričito ne spominje reprezentativno razdoblje koje treba uzeti u obzir.
            29. Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, što se tiče tumačenja odredbi prava Unije, važno je uzeti u obzir ne samo njihov tekst, već i kontekst te ciljeve čijem ostvarenju teže propisi kojih su one dio (presuda Maatschap Schonewille-Prins, C‑45/05, EU:C:2007:296, t. 30. i navedena sudska praksa).
            30. Najprije, što se tiče, cilja kojem teži Uredba br. 1782/2003 Sud je već presudio da je taj cilj bio omogućiti postupni prelazak s potpore proizvodnji na potporu proizvođaču, osobito uvodeći program proizvodno nevezanih potpora dohotku za svako poljoprivredno gospodarstvo (u tom smislu vidjeti presudu Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou, C‑373/11, EU:C:2013:567, t. 17.). Iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 73/2009 proizlazi da ona teži ostvarenju istoga cilja.
            31. Nadalje, valja dodati da je, kako je to navedeno u uvodnoj izjavi 1. Uredbe br. 319/2006, zakonodavac Unije tijekom 2006. započeo važnu reformu zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera. Ta je reforma osobito dovela do značajnog smanjenja institucionalne potporne cijene šećera Zajednice.
            32. Kada je riječ o ZPŠ-u, koji je uveden Uredbom br. 319/2006, njegov je cilj, kako to proizlazi iz njenih uvodnih izjava 2. i 9., nadoknaditi gubitke dohodaka, koji proizlaze iz reforme zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera, uzgajivačima šećerne repe i cikorije u novim državama članicama kojima je od njihova pristupanja dodijeljena potpora cijenama u okviru te zajedničke organizacije tržišta. U tim okolnostima treba smatrati da je cilj članka 143.ba Uredbe br.1782/2003 i članka 126. Uredbe br. 73/2009 podupirati poljoprivrednike kojima su dodijeljene mjere potpore tržištu šećera prije reforme koja se dogodila tijekom 2006.
            33. Usto, iz uvodne izjave 7. Uredbe br. 319/2006 proizlazi da se razina pojedinačnih potpora dohotku mora izračunati na temelju potpore koja je poljoprivredniku dodijeljena u okviru zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera tijekom jedne ili više tržišnih godina koje su bile dužne utvrditi same države članice.
            34. U tu svrhu, članak 143.ba stavak 1. Uredbe br. 1782/2003 kao razdoblja u kojima države članice mogu odabrati referentno razdoblje za dodjelu ZPŠ-a izričito predviđa tržišne godine 2004/2005, 2005/2006 i 2006/2007. Usto, kako to osnovano u svom očitovanju ističe Europska komisija, to je reprezentativno razdoblje odnosna država članica trebala konačno utvrditi do 30. travnja 2006.
            35. U tom pogledu valja utvrditi da navedene tržišne godine predstavljaju razdoblje tijekom kojeg su poljoprivrednici imali institucionalnu potpornu cijenu šećera Zajednice.
            36. Naposljetku, što se tiče konteksta članka 126. Uredbe br. 73/2009, valja utvrditi da iz Priloga I. Uredbi br. 1782/2003 i br. 73/2009 jasno proizlazi da ZPŠ jest potpora dohocima za poljoprivrednike u novim državama članicama koja se dodjeljuje kao „proizvodno nevezano plaćanje“. Međutim, u odnosu na cilj spomenut u točki 30. ove presude, takva se plaćanja moraju shvatiti tako da označavaju plaćanja čiji iznos ne ovisi o stvarnoj proizvodnji poljoprivrednika. Upravo je to slučaj kada se iznos ZPŠ-a izračunava na temelju proizvodnje određenog povijesnog razdoblja ili na temelju površina namijenjenih uzgoju šećerne repe za proizvodnju šećera tijekom takvog razdoblja.
            37. U tim se uvjetima članak 126. stavak 1. Uredbe br. 73/2009 ne može tumačiti na način da za dodjelu ZPŠ-a predviđa reprezentativno razdoblje koje nije jedna od tržišnih godina koje su navedene u članku 143.ba stavku 1. Uredbe br. 1782/2003 i koje je primjenom te odredbe odnosna država članica trebala konačno odabrati do 30. travnja 2006.
            38. S obzirom na prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 126. stavak 1. Uredbe br. 73/2009 treba tumačiti na način da pojam „mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.“ uključuje tržišnu godinu koju su te države članice morale odabrati do 30. travnja 2006. kao reprezentativno razdoblje za dodjelu ZPŠ-a, primjenom članka 143.ba stavka 1. Uredbe br. 1782/2003.
            Troškovi
            39. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
            Članak 126. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 treba tumačiti na način da pojam „mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.“ uključuje tržišnu godinu koju su te države članice morale odabrati do 30. travnja 2006. kao reprezentativno razdoblje za dodjelu ZPŠ-a, primjenom članka 143.ba stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1782/2003 (CE) od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima, o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001, kako je izmijenjena Uredbama Vijeća (EZ) br. 319/2006 od 20. veljače 2006., (EZ) br. 2011/2006 od 19. prosinca 2006. i (EZ) br. 2012/2006 od 19. prosinca 2006.