title: Presuda Suda (deseto vijeće) 22. veljače 2018.#Mitnica Varna protiv „SAKSA“ ООD.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je zoutio Administrativen sad - Varna.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Razvrstavanje robe – Europska usklađena norma EN 590:2013 – Podbroj 2710 19 43 kombinirane nomenklature – Relevantni kriteriji za razvrstavanje robe kao plinskog ulja.#Predmet C-185/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      22. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Razvrstavanje robe – Europska usklađena norma EN 590:2013 – Podbroj 2710 19 43 kombinirane nomenklature – Relevantni kriteriji za razvrstavanje robe kao plinskog ulja”
      U predmetu C‑185/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad – Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska), odlukom od 30. ožujka 2017., koju je Sud zaprimio 10. travnja 2017., u postupku

         Mitnica Varna

      protiv

         „SAKSA” ООD,

      uz sudjelovanje:

         Okražna prokuratura – Varna,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Mitnicu Varna, G. Kostov, u svojstvu agenta,

               –

               za „SAKSA‑u” ООD, S. Zhelyazkova, адвокат,

               –

               za bugarsku vladu, E. Petranova i L. Zaharieva, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Caeiros, Y. G. Marinova i P. Mihaylova, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje napomene (g) uz tablicu 3. usklađene norme EN 590, u verziji iz rujna 2013., naslovljene „Goriva za motorna vozila – Dizelsko gorivo – Zahtjevi i metode ispitivanja”, kao i dodatne napomene 2. točaka (d) i (e) iz poglavlja 27. kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 1101/2014 od 16. listopada 2014. (SL 2014., L 312, str. 1.) (u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Mitnice Varna (carina u Varni, Bugarska) i društva „SAKSA” OOD u vezi s razvrstavanjem jednog mineralnog ulja u kombiniranoj nomenklaturi koje je to društvo prijavilo.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         KN

               3

               KN, uveden Uredbom br. 2658/87, temelji se na harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, koji je sastavilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), i koji je osnovan Međunarodnom konvencijom o harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, potpisanom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. Ta je konvencija sa svojim Protokolom o izmjenama od 24. lipnja 1986. odobrena u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL 1987., L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Opća pravila za tumačenje KN‑a, koja se nalaze u njegovu prvom dijelu, glavi I. odsjeku A, među ostalim određuju:
               „Razvrstavanje robe u kombiniranu nomenklaturu uređuju sljedeća načela:

                        1.

                        Naslovi odjeljka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odjeljke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  […]”

               5

               Drugi dio KN‑a, naslovljen „Popis carinskih stopa”, obuhvaća odsjek V., u kojem se, među ostalim, nalazi poglavlje 27., naslovljeno „Mineralna goriva, mineralna ulja i proizvodi njihove destilacije; bitumenske tvari; mineralni voskovi”.

               6

               Poglavlje 27. KN‑a obuhvaća tarifni broj 2710, koji glasi kako slijedi:

                        „2710

                        Naftna ulja i ulja dobivena od bitumenskih minerala, osim sirovih […]”

               7

               Poglavlje 27. također sadržava sljedeće podbrojeve:

                           „2710 12

                           – – laka ulja i proizvodi

                           […]

                           […]

                           2710 19

                           – – ostalo

                           – – – srednja ulja

                           […]

                           […]

                           – – – – za ostale namjene:

                           – – – – – kerozin

                           2710 19 21

                           – – – – – gorivo za mlazne motore (‚jet’)

                           2710 19 25

                           – – – – – – ostalo

                           […]

                           […]

                           – – – teška ulja

                           – – – – plinska ulja

                           […]

                           […]

                           – – – – – za ostale namjene

                           2710 19 43

                           – – – – – – s masenim udjelom sumpora ne većim od 0,001 %”

               8

               Dodatna napomena 2. iz poglavlja 27. KN‑a propisuje:
               „U smislu tarifnog broja 2710:
               […]

                        (c)

                        pod pojmom ‚srednja ulja’ (podbrojevi 2710 19 11 do 2710 19 29) podrazumijeva se ulja i pripravke od kojih manje od 90 vol. % (uključujući i gubitke), predestilira na 210 °C i 65 vol. % ili više (uključujući i gubitke) predestilira na 250 °C po ISO 3405 metodi (ekvivalent ASTM D 86 metoda);

                        (d)

                        pod pojmom ‚teška ulja’ (podbrojevi 2710 19 31 do 2710 19 99 i 2710 20 11 do 2710 20 90) podrazumijeva se ulja i pripravke od kojih manje od 65 vol. % (uključujući i gubitke) predestilira na 250 °C po ISO 3405 metodi (ekvivalent ASTM D 86 metoda) ili kod kojih postotak destilacije na 250 °C nije moguće odrediti sa spomenutom metodom;

                        (e)

                        pod pojmom ‚plinska ulja’ (podbrojevi 2710 19 31 do 2710 19 48 i 2710 20 11 do 2710 20 19) znači teška ulja određena u prethodnom stavku pod (d), kod kojih 85 vol. % ili više (uključujući i gubitke) predestilira na 350 °C po ISO 3405 metodi (ekvivalent ASTM D 86 metoda);

                  […]”

         Direktiva 98/70

               9

               Direktiva 98/70/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1998. o kakvoći benzinskih i dizelskih goriva i izmjeni Direktive Vijeća 93/12/EEZ (SL 1998., L 350, str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom Komisije 2014/77/EU оd 10. lipnja 2014. (SL 2014., L 170, str. 62.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 98/70), u članku 1., naslovljenom „Područje primjene”, određuje:
               „Ovom se Direktivom, u pogledu cestovnih vozila […] utvrđuju:

                        (a)

                        tehničke specifikacije s obzirom na zdravlje i okoliš za goriva koja se koriste kod motora s vanjskim izvorom paljenja i motora s kompresijskim paljenjem, uzimajući u obzir tehničke zahtjeve za te motore;

                        (b)

                        cilj smanjenja emisija stakleničkih plinova u životnom vijeku.”

               10

               U skladu s člankom 4. te direktive, naslovljenim „Dizelsko gorivo”:
               „1.   Države članice osiguravaju da se dizelsko gorivo smije stavljati na tržište na njihovom području samo ako zadovoljava specifikacije utvrđene u Prilogu II.
               […]”

               11

               U Prilogu II. navedenoj direktivi utvrđuju se specifikacije u pogledu zaštite okoliša za dizelska goriva na tržištu kojima se koriste vozila opremljena motorom na kompresijsko paljenje. U skladu s bilješkom 1. uz taj prilog:
               „Ispitne metode su metode navedene u normi EN 590:2013. Države članice mogu usvojiti metodu ispitivanja navedenu u zamjenskoj normi za EN 590:2013 ako se za nju može dokazati da daje minimalno istu točnost i minimalno istu razinu preciznosti kao metoda ispitivanja koju zamjenjuje.”

         Norma EN 590:2013

               12

               Normu EN 590:2013 izradio je Tehnički odbor CEN/TC 19 „Tekuća i plinska goriva, maziva i vezani proizvodi benzinskog, sintetičkog i biološkog podrijetla”, a odobrio Europski odbor za normizaciju 26. srpnja 2013., u skladu s mandatom koji je Europska komisija dala 13. studenoga 2006. (M 394 – Mandat upućen CEN‑u za reviziju norme EN 590 radi povećavanja koncentracije FAME‑a i FAEE‑a na 10 % volumena).

               13

               U uvodu toj normi pojašnjeno je:
               „Ova europska norma mora dobiti status nacionalne norme […], a sve suprotne nacionalne norme morat će se povući najkasnije u ožujku 2014.
               […]
               Ovaj je dokument izrađen na temelju mandata koji su CEN‑u dali Europska komisija i Europsko udruženje slobodne trgovine […]
               Zahtjevi [Direktive 98/70] […], uključujući one iz izmjena […], uzeti su u obzir. […]” [neslužbeni prijevod]

               14

               U točki 1. navedene norme propisano je:
               „Ova europska norma utvrđuje zahtjeve i metode ispitivanja za dizelsko gorivo (plinsko ulje) koje se prodaje i isporučuje na tržištu.” [neslužbeni prijevod]

               15

               Točka 5.6.1. norme EN 590:2013 glasi kako slijedi:
               „U pogledu zahtjeva koji ovise o klimatskim uvjetima, predviđene su opcije kako bi se na nacionalnoj razini mogla odrediti sezonska svojstva. Opcije su sastavljene od šest svojstava u području granične temperature filtriranja (TFL) za umjerene klime i pet različitih razreda za arktičke klime ili klime s oštrim zimama. Zahtjevi koji ovise o klimatskim uvjetima navedeni su u tablici 2. (umjerene klime) i tablici 3. (arktičke klime ili klime s oštrim zimama). Kad se testira u skladu s ispitnim metodama navedenima u tablicama 2. i 3., gorivo za dizelski motor (plinsko ulje) mora biti u skladu s graničnim vrijednostima propisanima u tim tablicama.” [neslužbeni prijevod]

               16

               Tablica 3. te norme, naslovljena „Zahtjevi i metode ispitivanja koji se odnose na klimatske uvjete – Arktičke klime ili klime s hladnim zimama”, ima sljedeći sadržaj:

                           „Svojstvo

                           Jedinica

                           Granične vrijednosti

                           Ispitna metoda […]

                           Razred 0.

                           Razred 1.

                           Razred 2.

                           Razred 3.

                           Razred 4.

                           […]

                           Destilacija (g), (h)

                           EN ISO 3405 (i)
                           EN ISO 3924

                           prikupljena na 180 °C

                           % (V/V) maksimalno

                           10,0

                           10,0

                           10,0

                           10,0

                           10,0

                           prikupljena na 340 °C

                           % (V/V) minimalno

                           95,0

                           95,0

                           95,0

                           95,0

                           95,0

                           […]

                                       (g)

                                       Moguće je ne primijeniti definiciju iz zajedničke carinske tarife EU‑a na razrede definirane za arktičke klime ili klime s oštrim zimama.

                                 […]” [neslužbeni prijevod]

            Bugarsko pravo

         Carinski zakonik

               17

               Na temelju članka 234. stavka 1. točke 1. Zakona za mitnicite (Carinski zakonik), u verziji primjenjivoj na predmet u glavnom postupku, tko djelomično ili u potpunosti izbjegne ili namjerava izbjeći plaćanje carine, počinio je carinsku prijevaru.

               18

               Iz članka 234. stavka 3. točke 1. tog zakonika proizlazi da se carinska prijevara čiji je predmet roba koja podliježe trošarini kažnjava, kad je riječ o pravnim osobama, novčanom kaznom od 150 do 250 % iznosa neplaćene carine.

         Norma BDS EN 590:2014

               19

               Normu EN 590:2013 u Bugarsku je prenio bugarski Institut za normizaciju putem norme BDS EN 590:2014.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Dana 10. kolovoza 2015. tanker Cosmo pristigao je u luku Varnu, noseći ukupan bruto teret u vakuumu od 4384630 kg mineralnog ulja. Utvrđeno je da je SAKSA adresat robe te ju je ona prijavila – opisanu kao „dizelsko gorivo 10 PPM, hidrogenizirano, koje sadržava do 0,001 % sumpora, za arktičke klimatske zone, razred 4. prema normi EN 590, 1236742 kg u vakuumu, 1235100 kg na zraku, 1517660 litara, gustoća pri 15 ° Celzijevih 816,1 kg/m3, u 24 cisterne, u skladu s priloženim inventarom” – carinskom uredu u luci Varni pod carinskim podbrojem 2710 19 43 KN‑a, radi njezina puštanja u slobodan promet.

               21

               Dopisom od 11. kolovoza 2015. carinska uprava u Varni za potrebe analize poslala je regionalnom carinskom laboratoriju u Ruseu (Bugarska) dva uzorka prijavljene robe, kako bi joj se utvrdila vrsta i odredilo razvrstavanja u carinsku tarifu. Taj je laboratorij smatrao da se proučavani uzorak sastojao od naftnog ulja kojem su dodani parafin i naftenski ugljikovodici. Destilacijski i određeni drugi pokazatelji uputili su na to da taj uzorak ima obilježja svojstvena „srednjim uljima”, kako proizlaze iz dodatne napomene 2. točke (c) iz poglavlja 27. KN‑a. Na temelju dobivenih rezultata, za uzorak se smatralo da je produkt prerade nafte, točnije kerozin.

               22

               Budući da se predmetna roba nije prodavala za mlazne motore, carinska uprava smatrala je da je treba razvrstati u tarifni broj različit od onoga prijavljenog 10. kolovoza 2015., odnosno da ju je trebalo upisati u podbroj 2710 19 25 KN‑a, koji podliježe carini od 4,7 % u pogledu trećih zemalja. Slijedom toga, direktor carinske uprave u Varni odlukom od 3. studenoga 2015. ispravio je tarifni broj i naložio dopunsko plaćanje carine u iznosu od 53864,18 bugarskih leva (BGN) (približno 27560 eura) i poreza na dodanu vrijednost u iznosu od 10772,83 BGN (približno 5500 eura).

               23

               Pored toga, carinska uprava smatrala je da treba utvrditi SAKSA‑inu kaznenu odgovornost za upravni prekršaj, u smislu članka 234. stavka 1. točke 1. Carinskog zakonika. Posljedično joj je 18. veljače 2016. direktor carinske uprave u Varni izrekao novčanu kaznu u iznosu od 96955,52 BGN (približno 49600 eura) na temelju članka 234. stavka 3. točke 1. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člankom 234. stavkom 1. točkom 1.

               24

               SAKSA je podnijela tužbu protiv te kazne pred Varnenskim Rajonenim sadom (Okružni sud u Varni, Bugarska). Odlukom od 20. listopada 2016. taj sud poništio je kaznu, utvrdivši na temelju kemijskog vještačenja naloženog na SAKSA‑in zahtjev da sporno mineralno ulje odgovara definiciji goriva za dizelski motor, namijenjenog arktičkim klimama ili uvjetima oštre zime, razred 4., čije su osobine određene normom „EN 590:2014”.

               25

               Carinska uprava podnijela je protiv te odluke žalbu u kasacijskom postupku pred Administrativenim sadom Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska). Ističe kako norma EN 590, na koju se poziva SAKSA, a koja propisuje zahtjeve i metode ispitivanja za dizelska goriva za automobile stavljene na tržište, nije odlučujuća za određivanje razvrstavanja goriva u carinsku tarifu.

               26

               Prema mišljenju Administrativenog sada Varna (Upravni sud u Varni), potrebno je protumačiti bilješku u normi EN 590 prema kojoj je „[m]oguće […] ne primijeniti definiciju [plinskog ulja] iz zajedničke carinske tarife [Europske unije] na razrede definirane za arktičke klime ili klime s oštrim zimama”. Naime, definicija na koju se treba osloniti kad je riječ o tom gorivu ne proizlazi jasno iz te bilješke i ne dopušta razgraničenje diskrecijske ovlasti nadležne carinske uprave u tom pogledu. K tome, veza između zahtjeva i metoda ispitivanja navedene norme, s jedne strane, i razvrstavanja goriva u carinsku tarifu, s druge strane, nije navedena.

               27

               U tim okolnostima Administrativen sad Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Znači li pravilo uneseno u tablicu br. 3 norme EN 590 (sada EN 590:2014), prema kojemu je ‚[m]oguće […] ne primijeniti definiciju [plinskog ulja] iz zajedničke carinske tarife EU‑a na razrede definirane za arktičke klime ili klime s oštrim zimama’, da je moguće za tu vrstu goriva ne primijeniti opća pravila iz dodatne napomene 2. točaka (d) i (e) iz poglavlja 27. KN‑a za potrebe razvrstavanja robe u carinsku tarifu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i u slučaju da roba koja podliježe carini odgovara definiciji ‚dizelskog goriva za primjenu u arktičkoj klimi odnosno u uvjetima oštre zime’ prema normi EN 590, treba li je razvrstati pod tarifni broj 2710 19 43 KN‑a za ‚plinsko ulje’ ili je potrebno primijeniti opća pravila iz dodatne napomene 2. točaka (d) i (e) iz poglavlja 27. KN‑a?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, prema kojim kriterijima treba utvrditi kada primijeniti definiciju plinskog ulja prema zajedničkoj carinskoj tarifi Europske unije, a kada je potrebno primijeniti zahtjeve i metode ispitivanja prema normi EN 590 u svrhu razvrstavanja robe u carinsku tarifu?

                        4.

                        Jesu li metode i pokazatelji za ispitivanje navedeni u dodatnoj napomeni 2. točkama (d) i (e) u poglavlju 27. [KN‑a] dovoljni kako bi se određenu robu moglo precizno i u cijelosti okarakterizirati kao ‚plinsko ulje’ ili je potrebno uzeti u obzir sve kemijske pokazatelje koji su za tu robu svojstveni?”

         O prethodnim pitanjima

               28

               Uvodno valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presuda od 16. veljače 2017., Aramex Nederland, C‑145/16, EU:C:2017:130, t. 19. i navedena sudska praksa).

               29

               Pored toga, valja pojasniti da, iako sud koji je uputio zahtjev upućuje na normu „EN 590:2014”, verzija norme EN 590 primjenjiva na datum odvijanja činjenica u glavnom postupku jest ona iz rujna 2013., koju je CEN odredio kao normu EN 590:2013 i koja je još na snazi.

               30

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li KN tumačiti na način da se mineralno ulje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može razvrstati kao plinsko ulje u podbroj 2710 19 43 KN‑a, kada udovoljava zahtjevima iz norme EN 590:2013 koji se odnose na plinsko ulje namijenjeno arktičkim klimama ili klimama s oštrim zimama.

               31

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ključan kriterij za razvrstavanje robe u carinsku tarifu općenito se mora tražiti u osobinama i objektivnim svojstvima robe, određenima sadržajem broja KN‑a i napomenama odsjeka ili poglavlja (presuda od 19. listopada 2017., Lutz, C‑556/16, EU:C:2017:777, t. 37. i navedena sudska praksa). Mora postojati mogućnost da se te objektivne osobine i ta objektivna svojstva proizvoda provjere u trenutku carinjenja (presuda od 26. svibnja 2016., Latvijas propāna gāze, C‑286/15, EU:C:2016:363, t. 33. i navedena sudska praksa).

               32

               U ovom slučaju valja navesti da je podbroj 2710 19 43 KN‑a – čiji se tekst odnosi na plinsko ulje s masenim udjelom sumpora ne većim od 0,001 % – dio broja 2710 KN‑a, koji se tiče naftnih ulja i ulja dobivenih od bitumenskih minerala, osim sirovih ulja. Za primjenu tog broja dodatna napomena 2. iz poglavlja 27. KN‑a u točki (e) definira pojam „plinsko ulje”.

               33

               U tom pogledu iz teksta te točke (e) u vezi s točkom (d) te dodatne napomene proizlazi da se „plinskim uljem” osobito smatraju ulja i pripravci od kojih manje od 65 vol. %, uključujući i gubitke, predestilira na 250 ° Celzijevih i 85 vol. % ili više na 350 ° Celzijevih prema metodi ISO 3405.

               34

               Prema tome, iz samog teksta tih točaka proizlazi da je za potrebe razvrstavanja robe u carinsku tarifu kao plinskog ulja u okviru broja 2710 KN‑a odlučujuća jedino stopa destilacije na navedenim temperaturama, prema metodi ISO 3405.

               35

               Slijedom toga, s obzirom na to da u predmetnom slučaju između stranaka u glavnom postupku nije sporno da se predmetno mineralno ulje prema metodi ISO 3405 predestilira više od 65 vol. % na 250 ° Celzijevih, ono nije obuhvaćeno definicijom „plinskog ulja” u skladu s dodatnom napomenom 2. točkom (e) u poglavlju 27. KN‑a i ne može se razvrstati u podbrojeve koji odgovaraju proizvodima obuhvaćenima tom definicijom.

               36

               Osim toga, iako SAKSA ističe da se predmetni proizvod, nakon što je uvezen, prodaje kao plinsko ulje (dizelsko gorivo), valja podsjetiti da je namjena proizvoda relevantan kriterij samo ako se razvrstavanje ne može provesti na temelju osobina i objektivnih svojstava proizvoda (presuda od 16. veljače 2017., Aramex Nederland, C‑145/16, EU:C:2017:130, t. 23. i navedena sudska praksa). Međutim, to u ovom predmetu nije slučaj, s obzirom na to da upravo iz destilacijskih osobina tog proizvoda proizlazi da on za potrebe primjene broja 2710 KN‑a ne ulazi u definiciju plinskog ulja u smislu te dodatne napomene 2. točke (e).

               37

               Okolnost da se SAKSA pozvala na napomenu (g) uz tablicu 3. norme EN 590:2013, prema kojoj je definiciju „plinskog ulja” navedenu u KN‑u moguće „ne primijeniti […] na razrede definirane za arktičke klime ili klime s oštrim zimama”, u tom pogledu nema utjecaja.

               38

               Naime, normu EN 590:2013 nije usvojilo tijelo Unije, nego CEN, privatnopravno tijelo.

               39

               Točno je da se iz sudske prakse Suda može zaključiti da se usklađena norma koju je izradilo privatnopravno tijelo može smatrati dijelom pravnog poretka Unije kada je ta norma osmišljena na inicijativu Komisije i pod njezinim vodstvom i nadzorom te da ona stvara obvezujuće pravne učinke slijedom objave njezinih referentnih brojeva u Službenom listu Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2016., James Elliott Construction, C‑613/14, EU:C:2016:821, t. 40., 43. i 44.).

               40

               Osim toga, točno je da je normu EN 590:2013 izradio CEN na temelju mandata M 394 koji je Komisija dala 13. studenoga 2006. K tome, nakon što je CEN donio tu normu, Komisija je Direktivom 2014/77 ažurirala upućivanje na tu normu u bilješci 1. Priloga II. Direktivi 98/70.

               41

               Međutim, dovoljno je utvrditi da se upućivanje na normu EN 590:2013 primjenom bilješke 1. tog priloga II. odnosi jedino na metode ispitivanja navedene u toj normi.

               42

               Budući da napomena (g) uz tablicu 3. norme EN 590:2013 ne navodi metodu ispitivanja, ne može se smatrati da je ona dio prava Unije te nije bitna za potrebe razvrstavanja robe u carinsku tarifu.

               43

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da KN treba tumačiti na način da se mineralno ulje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne može zbog svojih destilacijskih osobina razvrstati kao plinsko ulje u podbroj 2710 19 43 KN‑a, unatoč tome što udovoljava zahtjevima iz norme EN 590:2013 koji se odnose na plinsko ulje namijenjeno arktičkim klimama ili klimama s oštrim zimama.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, u verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 1101/2014 od 16. listopada 2014., treba tumačiti na način da se mineralno ulje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne može zbog svojih destilacijskih osobina razvrstati kao plinsko ulje u podbroj 2710 19 43 te nomenklature, unatoč tome što udovoljava zahtjevima iz usklađene norme EN 590, u njezinoj verziji iz rujna 2013., koji se odnose na plinsko ulje namijenjeno arktičkim klimama ili klimama s oštrim zimama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. veljače 2018.#INEOS Köln GmbH protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Odluka 2011/278/EU – Prijelazni propisi za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica – Razdoblje 2013. – 2020. – Zahtjev za dodjelu – Pogrešni podaci – Ispravak – Prekluzivni rok.#Predmet C-572/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Odluka 2011/278/EU – Prijelazni propisi za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica – Razdoblje 2013. – 2020. – Zahtjev za dodjelu – Pogrešni podaci – Ispravak – Prekluzivni rok”
      U predmetu C‑572/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 3. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 14. studenoga 2016., u postupku

         INEOS Köln GmbH

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: R. Şereş, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za INEOS Köln GmbH, S. Altenschmidt i A. Sitzer, Rechtsanwälte,

               –

               za Umweltbundesamt, I. Budde, u svojstvu agenta,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, A. C. Becker i C. Zadra, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87), i Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87 (SL 2011., L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 257.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva INEOS Köln GmbH (u daljnjem tekstu: INEOS) i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka), koju zastupa Umweltbundesamt (Savezni ured za okoliš, Njemačka), jer tom društvu nije odobreno da ispravi zahtjev za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: emisijske jedinice) za treće razdoblje trgovanja 2013. – 2020.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2003/87

               3

               Člankom 1. Direktive 2003/87, naslovljenim „Predmet”, određuje se:
               „Ova Direktiva utvrđuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice (dalje u tekstu ‚sustav Zajednice’) s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.
               […]”

               4

               Člankom 10.a te direktive, naslovljenim „Prijelazna pravila na razini Zajednice o usklađenoj dodjeli besplatnih emisijskih jedinica”, predviđa se:
               „1.   Do 31. prosinca 2010. Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica […]
               […]
               2.   Početna točka pri definiranju načela za utvrđivanje ex‑ante referentnih vrijednosti u pojedinačnim sektorima ili podsektorima mora biti prosječni učinak 10 % najučinkovitijih postrojenja u predmetnom sektoru ili podsektoru u okviru Zajednice u razdoblju 2007. – 2008. godine. […]
               […]
               5.   Maksimalna godišnja količina emisijskih jedinica koja čini osnovu za izračunavanje emisijskih jedinica za postrojenja koja nisu obuhvaćena stavkom 3. i koja nisu novi sudionici ne smije prijeći zbroj:

                        (a)

                        godišnje ukupne količine na razini Zajednice, kako je utvrđena u skladu s člankom 9., pomnožene s udjelom emisija iz postrojenja koja nisu obuhvaćena stavkom 3. u ukupnoj prosječnoj količini verificiranih emisija u razdoblju od 2005. do 2007. godine, iz postrojenja uključenih u sustav Zajednice u razdoblju od 2008. do 2012. godine; i

                        (b)

                        ukupne količine prosječnih godišnjih verificiranih emisija iz postrojenja u razdoblju od 2005. do 2007. godine, koje se u sustav Zajednice uključuju tek počevši od 2013. godine i nisu obuhvaćene stavkom 3., prilagođene uz primjenu faktora koji se spominje u članku 9.

                  Prema potrebi se za sve sektore primjenjuje jedinstveni korektivni faktor.
               […]”

               5

               U skladu s člankom 11. navedene direktive, naslovljenim „Nacionalne provedbene mjere”:
               „1.   Svaka država članica do 30. rujna 2011. dostavlja Komisiji popis postrojenja na njezinom teritoriju na koja se odnosi ova Direktiva i emisijske jedinice koje su besplatno dodijeljene svakom postrojenju na njezinom teritoriju, izračunane u skladu s pravilima navedenima u članku 10.a stavku 1. i članku 10.c.
               2.   Do 28. veljače svake godine nadležna tijela izdaju količinu emisijskih jedinica koje se raspodjeljuju za tu godinu, izračunanu u skladu s člancima 10., 10.a i 10.c.
               […]”

         Odluka 2011/278

               6

               Uvodna izjava 15. Odluke 2011/278 glasi kako slijedi:
               „Države članice trebale bi se pobrinuti da podaci prikupljeni od operatera koji se koriste za potrebe dodjela budu potpuni, dosljedni i u najvećoj mogućoj mjeri točni. Te bi podatke trebao verificirati neovisni verifikator kako bi se zajamčilo da su podaci na kojima se temelji besplatna dodjela emisijskih jedinica čvrsti i pouzdani. Ovom bi odlukom trebalo predvidjeti određene minimalne zahtjeve za prikupljanje i verifikaciju podataka kako bi se olakšala usklađena i dosljedna primjena pravila dodjele.”

               7

               Člankom 7. te odluke, naslovljenim „Prikupljanje referentnih podataka”, predviđa se:
               „1.   Države članice za sva postojeća postrojenja koja ispunjavaju uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ, uključujući postrojenja koja rade samo povremeno, posebna postrojenja koja se drže u rezervi ili u pripravnosti te postrojenja koja rade prema sezonskom rasporedu, od operatera prikupljaju sve relevantne informacije i podatke u vezi sa svim parametrima iz Priloga IV. za sve godine razdoblja od 1. siječnja 2005. do 31. prosinca 2008. odnosno, tamo gdje je to primjereno, od 1. siječnja 2009. do 31. prosinca 2010. tijekom kojih je postrojenje radilo.
               […]
               7.   Države članice zahtijevaju da operateri dostave potpune i dosljedne podatke i da se pobrinu da ne dođe do preklapanja između potpostrojenja i dvostrukog brojanja. Države članice posebno vode računa da operateri postupaju s dužnom pažnjom i dostave što je moguće točnije podatke kako bi se postigla prihvatljiva razina sigurnosti u pogledu cjelovitosti podataka.
               U tu svrhu države članice osiguravaju da svaki operater podnese i metodološko izvješće koje sadrži, posebno, opis postrojenja, primijenjenu metodologiju sastavljanja, različite izvore podataka, korake računskog postupka te, prema potrebi, polazne pretpostavke i primijenjenu metodologiju za raspoređivanje emisija po potpostrojenjima u skladu sa stavkom 6. Države članice mogu od operatera zahtijevati da dokaže točnost i potpunost dostavljenih podataka.
               8.   Ako podaci nedostaju, države članice mogu zahtijevati da operater dostavi odgovarajuće obrazloženje.
               Države članice zahtijevaju da operateri nadomjeste sve nedostajuće podatke konzervativnim procjenama koje se temelje, posebno, na najboljim industrijskim praksama, najnovijim znanstvenim i tehničkim spoznajama prije ili najkasnije tijekom postupka verifikacije putem verifikatora.
               […]”

               8

               Pod naslovom „Verifikacija”, članak 8. navedene odluke predviđa:
               „1.   Države članice u postupku prikupljanja podataka u skladu s člankom 7. prikupljaju samo one podatke koje je verificirao verifikator i ocijenio kao zadovoljavajuće. Postupak verifikacije odnosi se na metodološko izvješće i prijavljene parametre iz članka 7. i Priloga IV. Kod verifikacije se verificira pouzdanost, vjerodostojnost i točnost podataka koje je dostavio operater i ona rezultira mišljenjem verifikatora u kojemu se s prihvatljivom razinom sigurnosti navodi da podneseni podaci sadrže odnosno ne sadrže materijalno značajne greške.
               […]
               4.   Države članice ne dodjeljuju besplatno emisijske jedinice postrojenju čiji podaci nisu ocijenjeni kao zadovoljavajući.
               […]”

               9

               Člankom 10. Odluke 2011/278, naslovljenim „Dodjela na razini postrojenja”, određuje se:
               „1.   Države članice na temelju podataka prikupljenih u skladu s člankom 7. za svaku godinu izračunavaju broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom postojećem postrojenju na njihovom teritoriju od 2013. nadalje u skladu sa stavkom od 2. do 8.
               Države članice za potrebe ovog izračuna prvo određuju preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom pojedinom dijelu postrojenja […]
               […]
               9.   Konačna ukupna godišnja količina emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju svakom postojećem postrojenju, osim postrojenja obuhvaćenih člankom 10.a stavkom 3. Direktive [2003/87], dobiva se množenjem preliminarne ukupne godišnje količine besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica u skladu sa stavkom 7. međusektorskim faktorom korekcije određenim u skladu sa člankom 15. stavkom 3.”

               10

               Pod naslovom „Dodjela za parno krekiranje”, članak 11. te odluke predviđa posebnu metodu, koja odstupa od one opisane u članku 10. stavku 2. navedene odluke, za izračun preliminarnog godišnjeg broja emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju dijelu postrojenja s referentnom vrijednošću za proizvod u vezi s proizvodnjom visokovrijednih kemikalija.

               11

               U skladu s člankom 15. navedene odluke, naslovljenim „Nacionalne provedbene mjere”:
               „1.   U skladu s člankom 11. stavkom 1. Direktive [2003/87], države članice Komisiji dostavljaju popis postrojenja na njihovom teritoriju koja su obuhvaćena Direktivom [2003/87] do 30. rujna 2011. […] koristeći elektronički obrazac koji osigurava Komisija.
               2.   Popis iz stavka 1. posebno sadrži sljedeće podatke za svako postojeće postrojenje:
               […]
               3.   Komisija po primitku popisa iz stavka 1. ovog članka ocjenjuje svako uvrštenje postrojenja u popis i preliminarne ukupne godišnje količine emisijskih jedinica koje su mu dodijeljene besplatno.
               Nakon što sve države članice prijave preliminarne ukupne godišnje količine emisijskih jedinica besplatno dodijeljenih u razdoblju od 2013. do 2020., Komisija određuje jedinstveni međusektorski faktor korekcije iz članka 10.a stavka 5. Direktive [2003/87]. On se određuje usporedbom zbroja preliminarnih ukupnih godišnjih količina emisijskih jedinica besplatno dodijeljenih postrojenjima koja nisu proizvođači električne energije u svakoj godini razdoblja od 2013.‑2020. […] godišnjom količinom emisijskih jedinica koja se izračunava u skladu s člankom 10.a stavkom 5. Direktive [2003/87] za postrojenja koja nisu proizvođači električne energije niti novi sudionici […]
               4.   Ako Komisija ne odbije upis postrojenja u ovaj popis i pripadajuće preliminarne ukupne godišnje količine besplatnih emisijskih jedinica koje su mu dodijeljene, država članica u pitanju pristupa određivanju konačne godišnje količine emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju za svaku godinu razdoblja od 2013. do 2020. u skladu s člankom 10. stavkom 9. ove Odluke.
               […]”

               12

               U skladu s Prilogom IV. Odluci 2011/278, naslovljenim „Parametri za prikupljanje referentnih podataka za postojeća postrojenja”, države članice moraju za potrebe prikupljanja referentnih podataka iz članka 7. stavka 1. te odluke zahtijevati da operateri, na razini postrojenja i potpostrojenja, dostave za sve kalendarske godine odabranog referentnog razdoblja (2005. – 2008. ili 2009. – 2010.), osobito, ukupne emisije stakleničkih plinova i emisije stakleničkih plinova od goriva i od procesa.

            Njemačko pravo

               13

               Članak 9. stavci 1. do 4. Treibhausgas‑Emissionshandelsgesetza (Zakon o trgovanju emisijama stakleničkih plinova) od 21. srpnja 2011. (BGBl. 2011. I, str. 1475., u daljnjem tekstu: TEHG), glasi kako slijedi:
               „1.   Operaterima postrojenja besplatno se dodjeljuju emisije u skladu s načelima iz članka 10.a […] Direktive 2003/87 […] u verziji koja je na snazi te s načelima iz Odluke 2011/278 […]
               2.   Dodjela se uvjetuje podnošenjem zahtjeva nadležnom tijelu. Zahtjev za besplatnu dodjelu emisija treba podnijeti u roku koji nadležno tijelo objavi u Bundesanzeigeru najmanje tri mjeseca prije njegova isteka. Rok se objavljuje najranije nakon stupanja na snagu propisa o pravilima za dodjelu iz članka 10. U slučaju nepravodobnog zahtjeva ne postoji pravo na besplatnu dodjelu emisija. Dokumenti potrebni za ispitivanje prava na dodjelu prilažu se zahtjevu. Osim ako je propisom iz članka 10. drukčije određeno, podatke stvarno navedene u zahtjevu za dodjelu treba provjeriti regulatorno tijelo iz članka 21.
               3.   Nadležno tijelo izračunava preliminarne količine za dodjelu, objavljuje u Bundesanzeigeru popis svih postrojenja koja su obuhvaćena područjem primjene ovog zakona i preliminarne količine za dodjelu te prosljeđuje popis Europskoj komisiji. Pri izračunu preliminarnih količina za dodjelu uzimaju se u obzir samo dovoljno pouzdani podaci koje je dao operater.
               4.   Prije početka razdoblja trgovanja nadležno tijelo odlučuje o besplatnoj dodjeli emisija za postrojenje operateru postrojenja koji je podnio zahtjev u roku objavljenom u skladu s drugom rečenicom stavka 2.

               14

               Člankom 5. Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (Propis o dodjeli emisijskih jedinica za stakleničke plinove za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020.) od 26. rujna 2011. (BGBl. 2011. I, str. 1921.), naslovljenim „Prikupljanje referentnih podataka”, predviđa se, u skladu s njegovim stavkom 1., da je operater postrojenja zajedno sa zahtjevom za besplatnu dodjelu za postojeća postrojenja dužan podnijeti podatke o postrojenju i podatke o svakom elementu dodjele.

               15

               Objavom u njemačkom elektroničkom glasniku obveznih zakonskih oglasa (elektronischer Bundesanzeiger, eBAnz AT118 2011 B1) 20. listopada 2011., Deutsche Emissionshandelsstelle (Njemačka služba za prodaju emisija (u daljnjem tekstu: DEHSt)) naveo je da rok predviđen člankom 9. stavkom 2. TEHG‑a ističe 23. siječnja 2012.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               INEOS upravlja postrojenjem u svrhu proizvodnje kemijskih proizvoda parnim krekiranjem benzina na visokim temperaturama. To postrojenje od 1. siječnja 2008. podliježe obvezi trgovanja emisijskim jedinicama.

               17

               INEOS je 23. siječnja 2012. za to postrojenje u propisanom roku DEHSt‑u podnio zahtjev za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 9. stavka 1. TEHG‑a za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020. na temelju referentnog razdoblja od 2005. do 2008. Naime, u skladu sa stavkom 2. tog članka, rok za podnošenje tih zahtjeva isticao je istog dana. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je neovisno regulatorno tijelo provjerilo taj zahtjev. U njemu je, među ostalim, bila navedena preliminarna godišnja količina od 574635 emisijskih jedinica za dodjelu, prema izračunima koje je INEOS izvršio na temelju posebne metode izračuna predviđene u članku 11. Odluke 2011/278 za parno krekiranje.

               18

               Odlukom od 17. veljače 2014. DEHSt je INEOS‑u dodijelio 3867032 emisijskih jedinica na temelju tog razdoblja trgovanja što se tiče emisija za predmetno postrojenje, pri čemu je pojasnio da se dodjela temeljila na podacima koje je INEOS dostavio u svojem zahtjevu za dodjelu (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

               19

               INEOS je 11. ožujka 2014. DEHSt‑u podnio upravno pravno sredstvo protiv sporne odluke, pri čemu je isticao da je DEHSt bio dužan uzeti u obzir određene dodatne podatke u pogledu izračuna izravnih emisija za 2006. i 2007. godinu.

               20

               DEHSt je 3. rujna 2015. odbio to pravno sredstvo osobito zbog toga što se novi podaci nisu mogli uzeti u obzir za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica jer ih je INEOS podnio tek u travnju 2015. u okviru upravnog pravnog sredstva, to jest tri godine nakon datuma isteka roka za podnošenje zahtjeva za dodjelu, odnosno 23. siječnja 2012. DEHSt je naveo da ne samo da je člankom 9. stavkom 2. TEHG‑a predviđen zakonski prekluzivni rok nego je i zbog uske povezanosti nacionalnog postupka i postupka predviđenog pravom Unije za dodjelu nemoguća bilo koja izmjena podataka iz tog zahtjeva.

               21

               INEOS je 29. rujna 2015. podnio tužbu protiv te odluke o odbijanju Verwaltungsgerichtu Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), pri čemu je, među ostalim, tvrdio da pogreškom nije proslijedio određene podatke o svojim izravnim emisijama za 2006. i 2007. godinu jer je pogrešno pretpostavio da je DEHSt već raspolagao tim podacima iako je predmetno postrojenje bilo uključeno u sustav trgovanja emisijskim jedinicama tek od 1. siječnja 2008. Prema mišljenju društva INEOS, DEHSt ga je trebao tražiti da dopuni ili ispravi podatke navedene u zahtjevu za dodjelu.

               22

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da pravo Unije ne sadržava izričito odredbu o pravnim učincima koje valja pridati podacima koje operater dostavi nakon isteka roka predviđenog nacionalnim pravom za podnošenje zahtjeva za dodjelu, valja pojasniti pitanje je li članak 9. stavak 2. TEHG‑a, na temelju kojeg u slučaju nepravodobnog zahtjeva ne postoji pravo na besplatnu dodjelu emisija, usklađen s odredbama Direktive 2003/87 i Odluke 2011/278.

               23

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 10.a Direktive [2003/87] kao i odredbama Odluke [2011/278] zakonodavstvo države članice kojim se za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020. predviđa materijalni prekluzivni rok za nepravodobno podnesene zahtjeve za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica za postojeća postrojenja i tako onemogućuju ispravci pogrešaka ili dopune (nepotpunih) podataka u zahtjevu za dodjelu, koji se utvrđuju tek po isteku roka koji je utvrđen pravom države članice?”

         O prethodnom pitanju

               24

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 10.a Direktive 2003/87 i Odluku 2011/278 tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja za podnošenje zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica za razdoblje 2013. – 2020. predviđa prekluzivni rok nakon čijeg isteka podnositelj zahtjeva više nema nikakve mogućnosti ispravka ili dopune svojeg zahtjeva.

               25

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je to pitanje postavljeno u okviru spora u kojem je operater postrojenja koji je uključen u sustav trgovanja emisijskim jedinicama od 1. siječnja 2008., u predmetnom slučaju INEOS, u svojem zahtjevu za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica pogreškom propustio navesti referentne podatke, odnosno one koji se odnose na izravne emisije tog postrojenja za 2006. i 2007. Nije sporno da bi, da nije bilo tog propusta, taj operater dobio veću količinu besplatnih emisijskih jedinica.

               26

               Uvodno, valja podsjetiti da je svrha Direktive 2003/87 uspostavljanje sustava za trgovanje emisijskim jedinicama koji teži smanjenju emisija stakleničkih plinova u atmosferu na razinu koja će spriječiti sve opasne antropogene poremećaje klimatskog sustava i čiji je krajnji cilj zaštita okoliša (vidjeti, među ostalim, presudu od 8. ožujka 2017., ArcelorMittal Rodange i Schifflange, C‑321/15, EU:C:2017:179, t. 24.).

               27

               Taj sustav počiva na gospodarskoj logici koja potiče svakog sudionika u tom sustavu na ispuštanje količine stakleničkih plinova niže od emisijskih jedinica koje su mu prvotno dodijeljene, kako bi prenio višak drugom sudioniku koji je proizveo količinu emisija višu od emisijskih jedinica koje su mu dodijeljene (vidjeti, među ostalim, presudu od 8. ožujka 2017., ArcelorMittal Rodange i Schifflange, C‑321/15, EU:C:2017:179, t. 22.).

               28

               Direktiva 2003/87 tako teži smanjivanju ukupnih emisija stakleničkih plinova u Europskoj uniji do 2020. za najmanje 20 % u odnosu na razinu iz 1990. na gospodarski učinkovit način (presuda od 8. rujna 2016., E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, t. 23.).

               29

               U tu svrhu, članak 10.a Direktive 2003/87 za postrojenja iz određenih sektora djelatnosti previđa besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, čija se količina postupno smanjuje tijekom razdoblja 2013. – 2020., s ciljem da se 2027. besplatne jedinice više ne dodjeljuju (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2016., E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, t. 24. i od 26. listopada 2016., Yara Suomi i dr., C‑506/14, EU:C:2016:799, t. 46.).

               30

               U skladu s člankom 10.a stavkom 1. Direktive 2003/87, Komisija je Odlukom 2011/278 utvrdila pravila usklađena na razini Unije za tu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica. Tim usklađenim pravilima ostvaruje se bitan zahtjev koji se sastoji u smanjenju na najmanju moguću razinu narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu (presuda od 22. lipnja 2016., DK Recycling und Roheisen/Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, t. 53.).

               31

               Prema mišljenju društva INEOS, zakonodavac Unije tako je proveo iscrpno usklađivanje u svim aspektima, uključujući postupovnim, kada je riječ o zahtjevima za besplatnu dodjelu jedinica, tako da države članice u tom pogledu ne raspolažu nikakvom marginom prosudbe. No, i iz teksta relevantnih odredaba Odluke 2011/278, osobito njezinih članaka 7., 8. i 10., i iz njezine strukture i cilja koji slijedi proizlazi da države članice imaju obvezu osigurati da su referentni podaci prikupljeni od operaterâ potpuni, točni i dosljedni. S druge strane, tom se odlukom ne predviđa da se te obveze država članica mogu ograničiti rokovima ili da one mogu utvrditi vlastite prekluzivne rokove.

               32

               S tim u vezi, valja navesti da se postupak koji je zakonodavac Unije utvrdio za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica za razdoblje 2013. – 2020. u biti sastojao od triju različitih faza.

               33

               Najprije, u prvoj fazi države članice morale su, u skladu s člankom 7. Odluke 2011/278, za sva postojeća postrojenja koja ispunjavaju uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica prikupiti od operatera sve relevantne informacije i podatke u vezi sa svim parametrima iz Priloga IV. toj odluci koji omogućuju određivanje iznosa te dodjele u načelu za sve godine razdoblja od 2005. do 2008. tijekom kojih je postrojenje radilo (presuda od 8. rujna 2016., E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, t. 25.).

               34

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. Odluke 2011/278, države članice bile su u tu svrhu dužne prikupiti samo one podatke koje je verificirao verifikator i ocijenio kao zadovoljavajuće, koji je morao verificirati njihovu pouzdanost, vjerodostojnost i točnost, s ciljem da to rezultira mišljenjem u kojemu se s prihvatljivom razinom sigurnosti navodi da podneseni podaci sadrže odnosno ne sadrže materijalno značajne greške.

               35

               Na temelju tako prikupljenih podataka države članice, u skladu s člankom 10. Odluke 2011/278, morale su izračunati za svaku godinu preliminarni broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom postojećem postrojenju na njihovu teritoriju od 2013. nadalje (presuda od 8. rujna 2016., E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, t. 26. i 34.).

               36

               Nakon završetka te prve faze, svaka država članica imala je obvezu u skladu s člankom 11. stavkom 1. Direktive 2003/87 i člankom 15. stavcima 1. i 2. Odluke 2011/278 objaviti i dostaviti Komisiji, do 30. rujna 2011., popis postrojenja i potpostrojenja na svojem teritoriju koji su obuhvaćeni tom direktivom, navodeći za svako od njih preliminarni iznos dodjele za cjelokupno razdoblje 2013. – 2020.

               37

               Zatim, tijekom druge faze Komisija je morala, po primitku tog popisa, i u biti ako je preliminarna godišnja količina koju su izračunale države članice prelazila maksimalan iznos određen industriji, koji odgovara maksimalnoj godišnjoj količini jedinica iz članka 10.a stavka 5. Direktive 2003/87, izvršiti proporcionalno smanjenje te preliminarne količine koju su izračunale države članice na temelju „korektivnog faktora” predviđenog tom odredbom, koji odgovara odnosu između navedene preliminarne količine i maksimalnog iznosa (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr., C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311, t. 62. i 63.).

               38

               Naposljetku, tijekom treće faze države članice morale su, u skladu s člankom 15. stavcima 4. i 5. Odluke 2011/278, odrediti konačne godišnje količine emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju za svaku godinu razdoblja od 2013. do 2020. množenjem, u skladu s člankom 10. stavkom 9. te odluke, preliminarne ukupne godišnje količine besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica međusektorskim faktorom korekcije. U skladu s člankom 11. stavkom 2. Direktive 2003/87, države članice moraju izdati količinu emisijskih jedinica koje se raspodjeljuju za tu godinu do 28. veljače te godine.

               39

               U ovom slučaju, kao što to već proizlazi iz točke 25. ove presude, prekluzivni rok predviđen u članku 9. stavku 2. TEHG‑a, o kojem je riječ u glavnom postupku, odnosi se na prvu fazu tog postupka tijekom koje operateri, među ostalim, moraju u skladu s člankom 7. Odluke 2011/278 dostaviti nadležnim nacionalnim tijelima referentne podatke, nabrojene u Prilogu IV. toj odluci, koji se odnose na razdoblje 2005. – 2008., za svako od predmetnih postrojenja.

               40

               Međutim, valja utvrditi, suprotno onomu što tvrdi INEOS, da zakonodavac Unije ni na koji način nije izvršio iscrpno usklađivanje te faze postupka. Naime, iako je točno da joj Direktiva 2003/87 i Odluka 2011/278 daju okvir, ni ta direktiva ni ta odluka nisu odredile rok u kojem operater mora podnijeti svoj zahtjev za dodjelu, a još manje rok u kojem bi operater mogao, ako je potrebno, ispraviti ili dopuniti podatke dostavljene u prilog tom zahtjevu.

               41

               S tim u vezi, valja primijetiti da se u članku 7. stavku 8. Odluke 2011/278 pojašnjava da ako podaci nedostaju, države članice moraju zahtijevati od operatera da dostavi „obrazloženje” i „djelomično raspoložive podatke” nadomjesti konzervativnim procjenama, pri čemu, međutim, nije određen postupak kojim bi se omogućio ispravak ili dopuna prikupljenih podataka. Usto, iako je člankom 8. te odluke državama članicama zabranjeno prikupljanje podataka koje verifikator nije ocijenio kao zadovoljavajuće, tom odredbom nije određen rok ili postupak ispravka za nezadovoljavajuće podatke.

               42

               U tim okolnostima, u nedostatku pravila određenih pravom Unije u vezi s postupovnim načinima glede podnošenja i ispitivanja zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, prema ustaljenoj sudskoj praksi je na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da odredi te načine na temelju načela postupovne autonomije, ali pod uvjetom da ne budu manje povoljna od onih koja uređuju slične nacionalne situacije (načelo ekvivalentnosti) te da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje pravâ koja su dodijeljena pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 20. listopada 2016., Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 29.).

               43

               Što se tiče načela ekvivalentnosti, ne proizlazi ni iz jednog elementa spisa koji je podnesen Sudu te u okviru ovog postupka nitko nije tvrdio da se prekluzivni rok o kojem je riječ u glavnom postupku protivi tom načelu. U svakom slučaju, na sudu je koji je uputio zahtjev da odluči u tom pogledu, kao što je to pravilno istaknula Komisija.

               44

               Kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano otežava primjenu prava Unije mora biti analiziran uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. U tu svrhu valja osobito uzeti u obzir, ako je potrebno, zaštitu prava obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (vidjeti, među ostalim, presudu od 20. listopada 2016., Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 42.).

               45

               Kad je, konkretnije, riječ o prekluzivnim rokovima, Sud je utvrdio da je na državama članicama da za nacionalne propise koji ulaze u područje primjene prava Unije utvrde rokove posebno s obzirom na to koliko su odluke koje treba donijeti važne za dotične osobe, na složenost postupaka i primjenjivog zakonodavstva, na broj osoba na koje se propisi mogu odnositi i na ostale javne i privatne interese koje je potrebno uzeti u obzir (vidjeti, među ostalim, presudu od 20. listopada 2016., Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 44.).

               46

               S tim u vezi, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da određivanje prekluzivnih rokova načelno zadovoljava zahtjev djelotvornosti jer je ono primjena temeljnog načela pravne sigurnosti kojim se istodobno štite zainteresirana stranka i dotična uprava. Naime, takvi rokovi načelno nisu takve naravi da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava koja priznaje pravni poredak Unije (vidjeti, među ostalim, presudu od 21. prosinca 2016., TDC, C‑327/15, EU:C:2016:974, t. 98.).

               47

               Iz toga slijedi da je određivanje razumnih prekluzivnih rokova za pokretanje postupaka u interesu pravne sigurnosti usklađeno s pravom Unije (presuda od 29. listopada 2015., BBVA, C‑8/14, EU:C:2015:731, t. 28.).

               48

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je kao datum isteka roka za podnošenje zahtjevâ za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, predviđen u članku 9. stavku 2. TEHG‑a, određen 23. siječnja 2012. Kao što to proizlazi iz točke 15. ove presude, točno je da je taj datum službeno objavljen 20. listopada 2011. Osim toga, iz pisanih očitovanja koja je Sudu podnijela njemačka vlada, koja u tom pogledu nisu osporavana, proizlazi da je datum isteka tog roka istog dana priopćen operaterima u poruci elektroničke pošte koja im je upućena i da je objavljen u priopćenju za medije.

               49

               Iz toga slijedi da je u glavnom postupku prekluzivni rok određen operaterima za podnošenje njihovih zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87 i relevantnih odredaba Odluke 2011/278 za razdoblje 2013. – 2020. bio malo duži od tri mjeseca.

               50

               Stoga valja utvrditi može li takav rok operateru, kao što je to INEOS u glavnom postupku, u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava koje je priznato pravom Unije.

               51

               S tim u vezi, valja utvrditi da iako članak 10.a Direktive 2003/87 i Odluka 2011/278 određenim operaterima, kao što je INEOS, daju određena prava na besplatno korištenje emisijskim jedinicama za razdoblje 2013. – 2020., taj operater ni na koji način nije istaknuo, u ovom slučaju, da je taj rok koji je malo duži od tri mjeseca bio prekratak za podnošenje njegova zahtjeva za dodjelu tog prava, s obzirom na to da je navedeni operater, osim toga, podnio taj zahtjev u navedenom roku. Usto, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 87. svojeg mišljenja, spis podnesen Sudu ne sadržava nikakav element na temelju kojeg bi se moglo smatrati da je prekluzivnim rokom o kojem je riječ u praksi onemogućeno ili pretjerano otežano ostvarivanje toga prava.

               52

               S druge strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, kao što je to već istaknuto u točkama 25. i 39. ove presude, taj operater osporava nemogućnost dopune tog zahtjeva nakon isteka tog roka kako bi ispravio pogrešne podatke koje je dostavio u pogledu emisija vlastitih postrojenja.

               53

               Međutim, valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prekluzivni rok načelno usklađen s načelom djelotvornosti, neovisno o činjenici da je moguće da se istekom takvog roka, po njegovoj naravi, dotične osobe spriječi da u cijelosti ili djelomično ostvare svoja prava (vidjeti, među ostalim, presude od 16. svibnja 2000., Preston i dr., C‑78/98, EU:C:2000:247, t. 34.; od 18. rujna 2003., Pflücke, C‑125/01, EU:C:2003:477, t. 35. i od 8. rujna 2011., Q‑Beef i Bosschaert, C‑89/10 i C‑96/10, EU:C:2011:555, t. 36.).

               54

               Stoga, sama činjenica da prekluzivni rok o kojem je riječ, po svojoj naravi, sprečava podnositelja zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica da dostavi dodatne podatke nakon isteka tog roka ne može, kao takva, biti dostatna da bi se dokazala povreda načela djelotvornosti.

               55

               Iz toga slijedi da se ni iz jednog elementa spisa podnesenog Sudu ne može zaključiti da je takav prekluzivni rok mogao u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati podnošenje zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica u skladu s člankom 10.a Direktive 2003/87 i Odlukom 2011/278.

               56

               INEOS pak tvrdi da iz obveze koju imaju države članice da se za izračun tih jedinica moraju temeljiti na što preciznijim i potpunijim referentnim podacima proizlazi da su nadležna nacionalna tijela dužna, u cilju osiguranja djelotvorne primjene prava Unije, ne primijeniti bilo koju postupovnu odredbu, kao što je prekluzivni rok o kojem je riječ u glavnom postupku, koja sprečava da se isprave pogrešni podaci.

               57

               S tim u vezi, točno je, kao što je to Sud već naglasio, da bi se države članice, u skladu s člankom 7. stavkom 7. Odluke 2011/278 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 15., trebale pobrinuti da podaci prikupljeni od operatera koji se koriste za potrebe dodjela budu potpuni, dosljedni i u najvećoj mogućoj mjeri točni (presuda od 8. rujna 2016., E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, t. 27. i 37.).

               58

               U tom istom smislu, kao što to već proizlazi iz točke 34. ove presude, članak 8. stavak 1. Odluke 2011/278 državama članicama nameće da osiguraju da je verifikator verificirao „pouzdanost, vjerodostojnost i točnost” tih podataka s ciljem da to rezultira mišljenjem u kojemu se „s prihvatljivom razinom sigurnosti” navodi da podneseni podaci sadrže odnosno ne sadrže materijalno značajne greške.

               59

               Takav zahtjev za točnost jest na državama članicama, kao što to proizlazi i iz uvodne izjave 15. Odluke 2011/278, kako bi potonje mogle ostvariti cilj smanjenja emisija stakleničkih plinova, naveden u točkama 26. do 28. ove presude, usklađenom i dosljednom primjenom pravila za dodjelu.

               60

               Međutim, kao što to proizlazi, među ostalim, iz samog teksta članka 7. stavaka 7. i 8. Odluke 2011/278, zahtjev za točnost koji je na državama članicama zahtijeva suradnju operatera i na tom im temelju također nameće poštovanje raznih obveza, među kojima je osobito ona da dostave potpune, dosljedne i u najvećoj mogućoj mjeri točne podatke te obveza da postupaju s dužnom pažnjom.

               61

               Cilj tih obveza suradnje nametnutih operaterima jasno je, kao što su to pravilno primijetili Savezni ured za okoliš i njemačka vlada, da potonje potaknu, ako su oni izvor referentnih podataka potrebnih za izračun besplatnih emisijskih jedinica, da postupaju s dužnom pažnjom kako bi se osiguralo prikupljanje podataka koji su u najvećoj mogućoj mjeri točni, i to kako bi države članice same mogle ispuniti svoje obveze, na temelju članaka 7. i 8. Odluke 2011/278 i tako ostvariti cilj smanjenja emisija stakleničkih plinova koji slijedi Direktiva 2003/87.

               62

               U tim okolnostima, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 93. i 94. svojeg mišljenja, valja utvrditi da navedeni zahtjev za točnost proizlazi iz zajedničke odgovornosti operatera i država članica i da se, prema tome, ne može smatrati, suprotno onomu što ističe INEOS, da ti operateri na temelju Odluke 2011/278 imaju bilo kakvo pravo na točnost podataka dostavljenih za potrebe izračuna besplatnih emisijskih jedinica koje bi mogli isticati pred svojom državom članicom. Iz toga slijedi da djelotvorna primjena te odluke ni na koji način ne može obvezati nadležna nacionalna tijela da ne primijene postupovnu odredbu, kao što je prekluzivni rok o kojem je riječ u glavnom postupku, kako bi se operateru omogućilo da ispravi pogrešne podatke koje je sam dostavio u tom roku.

               63

               Iz toga slijedi da se ni iz jednog elementa spisa podnesenog Sudu ne može zaključiti da se prekluzivnim rokom, kakav je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, povređuje načelo djelotvornosti.

               64

               Ta se ocjena tim više nameće u okolnostima glavnog predmeta jer iz elemenata koje je Sudu podnijela njemačka vlada, koje u tom pogledu INEOS nije osporavao, proizlazi da su od listopada 2011. nadležna nacionalna tijela u više navrata navela dotičnim operaterima da je kad je riječ o postrojenjima, kao ona društva INEOS o kojima je riječ u glavnom postupku, koja podliježu sustavu trgovanja emisijskim jedinicama tek od 1. siječnja 2008., bila potrebna dodatna dostava relevantnih podataka nabrojenih u članku 5. propisa o dodjeli emisijskih jedinica za stakleničke plinove za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020., od 26. rujna 2011. ako je izabrano referentno razdoblje 2005. – 2008.

               65

               K tomu, valja primijetiti da bi u ovom slučaju ispravak pogrešnih podataka s ciljem dodjele dodatnih besplatnih emisijskih jedinica, da je bio moguć, uslijedio ne samo nakon završetka prve faze nego i nakon završetka treće i posljednje faze postupka, nakon koje je donesena sporna odluka.

               66

               Takav nepravodobni ispravak mogao bi stoga ugroziti načelo pravne sigurnosti jer bi postojala opasnost da sve besplatne dodjele emisijskih jedinica ostanu preliminarne na neodređeno vrijeme, s obzirom na to da bi se prva faza postupka uvijek mogla ponovno otvoriti. Iz toga bi proizašlo ozbiljno narušavanje dobrog odvijanja postupka besplatne dodjele emisijskih jedinica.

               67

               Naposljetku, suprotno onomu što tvrdi INEOS, drukčije tumačenje nikako se ne može izvesti iz presude od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311). Doista, u točki 97. te presude Sud je presudio da je na Komisiji da od država članica zatraži da provedu „potrebne ispravke” dostavljenih podataka o emisijama. Međutim, u tim predmetima do pogreške je došlo, kao što to proizlazi iz točaka 94. i 95. te iste presude, zbog toga što je Komisija uzela u obzir podatke koje su proslijedile države članice u vezi s emisijama koje se odnose na razdoblje koje nije obuhvaćeno člankom 10.a stavkom 5. prvim podstavkom točkom (b) Direktive 2003/87. Samo zbog težine te pogreške, koja je bitno utjecala na jedinstveni korekcijski faktor i in fine, broj jedinica za besplatnu dodjelu, načelu pravne sigurnosti nije se protivilo dovođenje u pitanje tog faktora s učinkom ex nunc od trenutka navedenog u točki 111. te presude.

               68

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 10.a Direktive 2003/87 i Odluku 2011/278 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalna odredba, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja za podnošenje zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica za razdoblje 2013. – 2020. predviđa prekluzivni rok nakon čijeg isteka podnositelj zahtjeva više nema nikakve mogućnosti ispravka ili dopune svojeg zahtjeva, s obzirom na to da taj rok nije takav da podnošenje takvog zahtjeva čini praktično nemogućim ili pretjerano otežanim.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 10.a Direktive 2003/87/EZ od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009., i Odluku Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalna odredba kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja za podnošenje zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica za razdoblje 2013. – 2020. predviđa prekluzivni rok nakon čijeg isteka podnositelj zahtjeva više nema nikakve mogućnosti ispravka ili dopune svojeg zahtjeva, s obzirom na to da taj rok nije takav da podnošenje takvog zahtjeva čini praktično nemogućim ili pretjerano otežanim.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. veljače 2018.#T – 2, družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d.o.o. protiv Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 184. i 185. – Ispravak odbitka prethodno plaćenog poreza – Promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka – Pojam ‚u cijelosti ili djelomično neplaćene transakcije’ – Utjecaj pravomoćne odluke o potvrđivanju prisilne nagodbe.#Predmet C-396/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 184. i 185. – Ispravak odbitka prethodno plaćenog poreza – Promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka – Pojam ‚u cijelosti ili djelomično neplaćene transakcije’ – Utjecaj pravomoćne odluke o potvrđivanju prisilne nagodbe”
      U predmetu C‑396/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Vrhovni sud Republike Slovenije), odlukom od 5. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 15. srpnja 2016., u postupku

         T‑2, družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d.o.o., u stečaju,
      protiv

         Republike Slovenije,

      SUD (prvo vijeće)
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J. C. Bonichot (izvjestitelj), S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za T‑2, družbu za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d.o.o., u stečaju, V. Bajuk, odvetnik, i J. Češnovar, odvetnica,

               –

               za slovensku vladu, B. Jovin Hrastnik, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal i M. Žebre, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 184. do 186. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između T‑2, družbe za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d.o.o. (u daljnjem tekstu: T‑2), društva u stečaju, i Republike Slovenije, povodom plaćanja poreza na dodanu vrijednost (PDV) u iznosu od 7362080,27 eura, koji se potražuje za razdoblje od 1. do 29. veljače 2012.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 90. Direktive o PDV‑u određuje:
               „1.   U slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.
               2.   U slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja, države članice mogu odstupiti od stavka 1.”

               4

               Članak 184. te direktive glasi kako slijedi:
               „Početni odbitak se ispravlja ako je odbitak viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.”

               5

               Članak 185. te direktive određuje:
               „1.   Ispravak se posebno obavlja ako nakon obračuna PDV‑a dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka, primjerice u slučaju otkazivanja kupovine ili ostvarenog sniženja cijena.
               2.   Odstupajući od stavka 1., ne obavlja se ispravak odbitka ako transakcije ostanu u cijelosti ili djelomično neplaćene ili u slučaju uredno dokazanog uništenja, gubitka ili krađe imovine ili u slučaju robe rezervirane za davanje darova manje vrijednosti ili davanja uzoraka iz članka 16.
               U slučaju transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene ili u slučaju krađe države članice mogu zahtijevati ispravak.”

               6

               Članak 186. Direktive o PDV‑u glasi:
               „Države članice određuju detaljna pravila za primjenu članaka 184. i 185.”

            Slovensko pravo

               7

               Člankom 39. stavcima 3. i 4. Zakona o davku na dodano vrednost (Zakon o porezu na dodanu vrijednost) (Uradni list RS, br. 13/11, u daljnjem tekstu: ZDDV-1) određuje se:
               „3)   Porezni obveznik također može ispraviti (smanjiti) iznos obračunatog PDV‑a ako na temelju pravomoćne sudske odluke o zaključenom stečajnom postupku ili na temelju uspješno završenog postupka prisilne nagodbe PDV nije plaćen ili nije plaćen u cijelosti. Na isti način može postupati porezni obveznik koji primi pravomoćnu sudsku odluku o prekidu postupka ovrhe ili drugu potvrdu iz koje proizlazi da u zaključenom ovršnom postupku nije bio plaćen ili nije bio plaćen u cijelosti, kao i porezni obveznik koji nije bio plaćen ili nije bio plaćen u cijelosti jer je dužnik izbrisan iz registra društava ili iz drugih registara ili relevantnih dokumenata. Ako porezni obveznik naknadno primi plaćanje ili djelomično plaćanje za isporuku robe ili usluga, za koju je ispravio oporezivi iznos u skladu s ovim stavkom, on plaća PDV na primljeni iznos.
               4)   Neovisno o prethodnom stavku, porezni obveznik može ispraviti (smanjiti) iznos obračunatog i neplaćenog PDV‑a na sva priznata potraživanja koja je prijavio u postupku prisilne nagodbe ili u stečajnom postupku.”

               8

               Članak 68. ZDDV-1, naslovljen „Ispravak odbitka PDV‑a”, glasi kako slijedi:
               „1)   Porezni obveznik treba ispraviti početni odbitak ako je on viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.
               2)   Porezni obveznik treba obaviti ispravak ako nakon odbitka PDV‑a dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka, u slučaju otkazivanja kupovine ili ostvarenog sniženja cijena.
               3)   Odstupajući od stavka 2. ovog članka, porezni obveznik ne obavlja ispravak početnog odbitka u slučaju uredno dokazanog uništenja ili gubitka i u slučaju robe rezervirane za davanje darova manje vrijednosti ili davanja uzoraka iz članka 7. ovog zakona.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Odlukom od 28. studenoga 2011. Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru, Slovenija) potvrdilo je prisilnu nagodbu na temelju koje je T‑2, slovensko društvo iz sektora elektroničkih komunikacija, obvezno platiti svoje dugove samo u visini od 44 % njihova iznosa, i to u roku od devet godina. Ta je odluka postala pravomoćna 24. veljače 2012.

               10

               Na tom je temelju Davčni urad Ljubljana (Porezna uprava u Ljubljani, Slovenija) smatrao da T‑2 mora ispraviti provedene odbitea PDV‑a, u skladu s člankom 68. ZDDV-1, te je od T‑2 odlukom od 27. svibnja 2013. zahtijevao isplatu iznosa od 7362080,27 eura na ime PDV‑a za razdoblje od 1. do 29. veljače 2012.

               11

               Pritužba koju je T‑2 protiv te odluke podnio Ministarstvu financija je odbijena. Njegova je tužba podnesena Upravnom sodišču Republike Slovenije (Upravni sud Republike Slovenije) također odbijena presudom od 18. studenoga 2014. Potonja je presuda predmet revizije pred Vrhovnim sodiščem Republike Slovenije (Vrhovni sud Republike Slovenije).

               12

               U okviru nje T‑2 se protivi ispravku odbitaka ranije plaćenog PDV‑a. Ističe da potvrđivanje prisilne nagodbe, koja je pravomoćna, ne predstavlja izmjenu čimbenika korištenih prilikom utvrđivanja iznosa odbitaka, u smislu članka 68. ZDDV-1, već specifični slučaj koji nije predviđen tim zakonom.

               13

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, potvrđivanje dotične prisilne nagodbe, koja je pravomoćna, moglo bi potpadati pod područje primjene članka 68. ZDDV-1, kojim se prenose članci 184. i 185. Direktive o PDV‑u, u skladu s kojim porezni obveznik treba obaviti ispravak ako dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa tih odbitaka

               14

               U tom pogledu taj sud precizira da se člankom 63. ZDDV-1 određuje da porezni obveznik ima pravo od iznosa PDV‑a koji je dužan platiti poreznoj upravi odbiti iznos PDV‑a koji je dužan platiti ili koji je platio svojem dobavljaču prilikom stjecanja robe ili usluga. Drugim riječima, ako pravomoćna odluka o potvrđivanju prisilne nagodbe ima u odnosu na poreznog obveznika utjecaja na njegovu obvezu plaćanja PDV‑a njegovu isporučitelju, ta je odluka od odlučujuće važnosti i u pogledu obveza poreznog obveznika prema poreznoj upravi.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev također ističe da članak 39. ZDDV-1, kojim se u slovensko pravo prenosi članak 90. Direktive o PDV‑u, izrijekom predviđa da potvrđivanje prisilne nagodbe u korist dužnika omogućava prodavatelju ispravljanje PDV‑a koji je prijavio.

               16

               Usto, iz zahtjeva za prethodnu oduku proizlazi da pravomoćnost odluke o potvrđivanju prisilne nagodbe sprječava vjerovnike da zahtijevaju potpunu isplatu svojih tražbina. Nasuprot tomu, dužnikove obveze i dalje postoje. Stoga, ako potonji dobrovoljno isplati dugove u iznosu višem od onoga utvrđenoga prisilnom nagodbom, on nema pravo – u skladu s nacionalnim odredbama o stjecanju bez osnove – zahtijevati povrat razlike.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev dodaje da, za potrebe oporezivanja, potvrđivanje prisilne nagodbe treba ocjenjivati u skladu s njezinim gospodarskim sadržajem. S tog stajališta, postupak zaključivanja prisilne nagodbe doveo bi do umanjenja tražbina, a ne samo do njihova neplaćanja.

               18

               S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev smatra da mu je za potrebe primjene članka 68. ZDDV-1 nužno shvatiti odredbe Direktive o PDV‑u koje se tim člankom prenose, odnosno, osobito, odredbu članka 185. stavka 2. Direktive o PDV‑u, na temelju koje se ispravak odbitka ne obavlja ako transakcije ostanu u cijelosti ili djelomično neplaćene, osim ako države članice taj ispravak ipak ne zahtijevaju.

               19

               Taj sud pita, među ostalim, treba li činjenicu da je neka transakcija ostala u cijelosti ili djelomično neplaćena kvalificirati kao „izmjenu čimbenika korištenih prilikom utvrđivanja iznosa odbitaka”, u smislu članka 185. stavka 1. Direktive o PDV‑u, i treba li potvrđivanje prisilne nagodbe smatrati neplaćanjem transakcija, u smislu članka 185. stavka 2. iste direktive.

               20

               On se, usto, pita i o stupnju preciznosti koja se zahtijeva da bi odredbe nacionalnog prava kojima se prenosi Direktiva o PDV‑u mogle – u skladu s člankom 185. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive o PDV‑u – valjano uvesti odstupanje od pravila prema kojem u slučaju postojanja u cijelosti ili djelomično neplaćenih transakcija nema mjesta ispravku odbitaka. U tom pogledu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da članak 68. ZDDV-1 izrijekom ne uređuje slučajeve u cijelosti ili djelomično neplaćenih transakcija.

               21

               U tim je okolnostima Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Vrhovni sud Republike Slovenije) odlučilo prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smanjenje obveza na temelju pravomoćno potvrđene prisilne nagodbe o kojoj je riječ u glavnom postupku smatrati promjenom čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka ulaznog PDV‑a u smislu članka 185. stavka 1. Direktive o PDV‑u ili drugom situacijom, u kojoj je odbitak bio viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo u smislu članka 184. Direktive o PDV‑u?

                        2.

                        Treba li smanjenje obveza na temelju pravomoćno potvrđene prisilne nagodbe o kojoj je riječ u glavnom postupku smatrati (djelomičnim) neplaćanjem transakcije u smislu članka 185. stavka 2. prvog podstavka Direktive o PDV‑u?

                        3.

                        Mora li država članica – imajući u vidu zahtjev jasnoće i određenosti pravnih situacija koji je propisao zakonodavac Unije i koji je uređen člankom 186. Direktive o PDV‑u, kako bi mogla zahtijevati ispravak odbitka u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja transakcija, što je dopušteno člankom 185. stavkom 2. drugim podstavkom te direktive – nacionalnim zakonodavstvom izričito propisati slučajeve neplaćanja odnosno u njih uključiti i pravomoćno potvrđenu prisilnu nagodbu (ako je ona obuhvaćena pojmom neplaćanja transakcije)?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 185. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da smanjenje dužnikovih obveza, koje proizlazi iz pravomoćnog potvrđivanja prisilne nagodbe, predstavlja promjenu čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitaka, u smislu te odredbe.

               23

               Treba podsjetiti da se člancima 184. do 186. Direktive o PDV‑u određuju uvjeti pod kojima porezna uprava može od poreznog obveznika zahtijevati ispravak. Mehanizam ispravka predviđen u navedenim člancima sastavni je dio sustava odbitka PDV‑a utemeljenog Direktivom o PDV‑u. On ima za cilj povećati preciznost odbitaka kako bi se osigurala neutralnost PDV‑a (presuda od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 48. i 50.).

               24

               Načelo neutralnosti PDV‑a osigurava se ako sustav odbitka, ustanovljen glavom X. Direktive o PDV‑u, omogućava svim posrednim karikama distribucijskog lanca da od osnovice svojeg poreza odbiju iznose koje je svatko od njih platio vlastitom isporučitelju na ime PDV‑a za odgovarajuću transakciju i da na taj način poreznoj upravi nadoknade dio PDV‑a koji odgovara razlici između cijene po kojoj je svatko od njih prodao robu svojem kupcu i cijene koju je platio svojem isporučitelju (vidjeti, analogijom, presude od 24. listopada 1996., Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, t. 33., od 15. listopada 2002., Komisija/Njemačka, C‑427/98, EU:C:2002:581, t. 42. i od 29. travnja 2004., Terra Baubedarf‑Handel, C‑152/02, EU:C:2004:268, t. 36.).

               25

               Što se tiče obveze ispravka odbitka PDV‑a provedenog na ime ranije plaćenog poreza, članak 184. Direktive o PDV‑u predviđa da se početni odbitak ispravlja ako je on viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.

               26

               Člankom 185. stavkom 1. Direktive o PDV‑u precizira se da se ispravak odbitka posebno mora obaviti ako nakon obračuna PDV‑a dođe do promjena čimbenika primijenjenih za određivanje iznosa tog odbitka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 51.).

               27

               Iz zajedničkog tumačenja članka 184. i članka 185. stavka 1. Direktive o PDV‑u proizlazi da kad je ispravak potreban zbog promjene jednog od čimbenika prvotno korištenih za izračunavanje odbitaka, izračun iznosa tog ispravka treba rezultirati time da iznos konačnih odbitaka odgovara onomu koji bi porezni obveznik imao pravo odbiti da je ta promjena bila uzeta u obzir na početku (presuda od 16. lipnja 2016., Kreissparkasse Wiedenbrück, C‑186/15, EU:C:2016:452, t. 47.).

               28

               U ovom je predmetu nesporno da je pravomoćna potvrda prisilne nagodbe smanjila obveze kupca, odnosno T‑2, u pogledu svojih dobavljača.

               29

               Time je takva potvrda smanjila iznose koje je T‑2 platio svojim dobavljačima na ime PDV‑a i, samim time, sukladno načelima navedenima u točki 24. ove presude, izmijenila čimbenike korištene za određivanje iznosa odbitaka.

               30

               Imajući sva prethodna razmatranja u vidu, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 185. stavak 1. Direktive o PDV‑u valja tumačiti na način da smanjenje dužnikovih obveza, koje proizlazi iz pravomoćnog potvrđivanja prisilne nagodbe, predstavlja promjenu čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitaka, u smislu te odredbe.

            Drugo pitanje

               31

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 185. stavak 2. prvi podstavak Direktive o PDV‑u tumačiti na način da smanjenje obveza dužnika koje proizlazi iz pravomoćne potvrde prisilne nagodbe predstavlja slučaj u cijelosti ili djelomično neplaćene transakcije, u kojem se ne obavlja ispravak prvotno provedenog odbitka, u smislu te odredbe.

               32

               Što se tiče tumačenja članka 185. stavka 2. Direktive o PDV‑u, iz sudske prakse Suda proizlazi da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa čiji je dio (presuda od 26. listopada 2017., I, C‑195/16, EU:C:2017:815, t. 32.).

               33

               S tim u vezi valja podsjetiti na to da članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u, koji se odnosi na slučaj otkaza, odbijanja odnosno potpunog ili djelomičnog neplaćanja ili smanjenja cijene nakon što je transakcija izvršena, obvezuje države članice na smanjenje oporezivog iznosa i, posljedično, iznosa PDV‑a koji porezni obveznik mora platiti u svakom slučaju kada, nakon zaključenja transakcije, nije primio dio ili potpuni iznos protučinidbe (presuda od 15. svibnja 2014., Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 22.).

               34

               Takva je situacija obuhvaćena i – kako proizlazi iz točaka 23. do 29. ove presude – člankom 185. Direktive o PDV‑u, koji se primjenjuje, među ostalim, u slučaju smanjenja obveza kupca prema njegovu dobavljaču.

               35

               Dok članak 90. navedene direktive uređuje pravo dobavljača da umanji oporezivi iznos kada – nakon zaključenja transakcije – ne primi predviđenu protučinidbu ili primi samo njezin dio, članak 185. iste direktive odnosi se na ispravak odbitaka koje je druga stranka te iste transakcije prvotno provela. Stoga ta dva članka predstavljaju lice i naličje jedne te iste gospodarske transakcije te ih valja usklađeno tumačiti.

               36

               Sud je već presudio da slučaj neplaćanja kupovne cijene, u smislu članka 90. Direktive o PDV‑u, ne vraća stranke u početni položaj. Naime, ako dođe do potpunog ili djelomičnog neplaćanja kupovne cijene bez otkaza ili poništenja ugovora, kupac ostaje dužan platiti dogovorenu cijenu, a prodavatelj, iako više nije vlasnik dobra, i dalje u pravilu ima tražbinu na koju se može pozvati pred sudom. Međutim, kako nije moguće isključiti da će takvo potraživanje naposljetku postati konačno nenaplativo, zakonodavac Unije smatrao je potrebnim prepustiti svakoj državi članici da sama odredi daje li slučaj neplaćanja kupoprodajne cijene pravo na smanjenje oporezivog iznosa za odgovarajući iznos pod uvjetima koje ona odredi ili takvo smanjenje u tom slučaju nije dopušteno (presuda od 12. listopada 2017., Lombard Ingatlan Lízing, C‑404/16, EU:C:2017:759, t. 29.).

               37

               Ta mogućnost odstupanja, koja je strogo ograničena na slučaj potpunog ili djelomičnog neplaćanja cijene transakcije, temelji se na ideji da neplaćanje protučinidbe u određenim okolnostima i zbog postojeće pravne situacije u dotičnoj državi članici može biti teško provjeriti ili ono može biti samo privremeno (vidjeti po analogiji presudu od 23. studenoga 2017., Di Maura, C‑246/16, EU:C:2017:887, t. 17.).

               38

               Korištenje takve mogućnosti odstupanja mora biti opravdano kako mjere za njezinu provedbu koje poduzmu države članice ne bi poremetile cilj poreznog usklađivanja koji se nastoji postići Direktivom o PDV‑u (presuda od 23. studenoga 2017., Di Maura, C‑246/16, EU:C:2017:887, t. 18.).

               39

               Iz prethodno navedenog proizlazi da neplaćanje odlikuje neizvjesnost koja je inherentna njegovoj nekonačnosti (presuda od 12. listopada 2017., Lombard Ingatlan Lízing, C‑404/16, EU:C:2017:759, t. 30.).

               40

               Iako je važno da se države članice mogu boriti protiv te neizvjesnosti, takva mogućnost odstupanja ne bi se smjela proširiti izvan nje, a osobito ne na pitanje može li se propustiti provođenje smanjenja oporezivog iznosa u slučaju neplaćanja (presuda od 23. studenoga 2017., Di Maura, C‑246/16, EU:C:2017:887, t. 22.).

               41

               Imajući u vidu razmatranja navedena u točkama 32. do 35. ove presude, takvo tumačenje pojma „neplaćanje”, u smislu članka 90. Direktive o PDV‑u, primjenjuje se i na pojam „u cijelosti ili djelomično neplaćene transakcije”, u smislu članka 185. stavka 2. te direktive.

               42

               Stoga, kako bi saznao odnosi li se pred njim pokrenuti spor na takvu u cijelosti ili djelomično neplaćenu transakciju, sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti, pomoću kriterija iznesenih u točkama 36. do 40. ove presude, osobito ostaje li kupac nakon pravomoćnog potvrđivanja prisilne nagodbe – prema primjenjivom nacionalnom pravu – dužan platiti dogovorenu cijenu i ima li prodavatelj ili dobavljač i nadalje svoju tražbinu, na koju se može pozivati pred sudom. Ako bi, naprotiv, taj sud utvrdio da su obveze dužnika smanjene na način da je odgovarajući dio tražbina njegovih dobavljača postao definitivno nenaplativ, odstupanja predviđena u članku 185. stavku 2. Direktive o PDV‑u, u slučaju transakcija koje su u cijelosti ili djelomično neplaćene, ne bi se mogla primijeniti.

               43

               Usto, kada je riječ o kriterijima koje valja primijeniti radi ocjene konačnosti neke tražbine, treba podsjetiti da uzimanje u obzir gospodarske i komercijalne realnosti predstavlja temeljni kriterij za primjenu zajedničkog sustava PDV‑a (presude od 7. listopada 2010., Loyalty Management UK i Baxi Group, C‑53/09 i C‑55/09, EU:C:2010:590, t. 39. kao i od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 42.).

               44

               U tom pogledu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da odluka o potvrđivanju prisilne nagodbe o kojoj je riječ u glavnom postupku sprječava vjerovnike da zahtijevaju potpunu isplatu svojih tražbina i da, s gospodarskog gledišta, ta odluka dovodi do smanjenja obveza dužnika prema njegovim vjerovnicima, a ne samo do neplaćanja. Stoga smanjenje obveza dužnika koje proizlazi iz pravomoćnog potvrđivanja prisilne nagodbe ne predstavlja slučaj u cijelosti ili djelomično neplaćene transakcije, što je, ipak, dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               45

               Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 185. stavak 2. prvi podstavak Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da smanjenje obveza dužnika koje proizlazi iz pravomoćne potvrde prisilne nagodbe ne predstavlja slučaj u cijelosti ili djelomično neplaćene transakcije, u kojem se ne obavlja ispravak prvotno provedenog odbitka, jer je to smanjenje konačno, što je, međutim, dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

            Treće pitanje

               46

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 185. stavak 2. drugi podstavak Direktive o PDV‑u tumačiti na način da država članica mora, kako bi primijenila mogućnost predviđenu tom odredbom, a imajući u vidu zahtjev za jasnoću i preciznost pravnih situacija, izrijekom predvidjeti obvezu ispravljanja odbitka u slučaju transakcija koje su u cijelosti ili djelomično neplaćene.

               47

               Što se tiče obveze ispravka odbitka PDV‑a provedenog na ime ranije plaćenog poreza, članak 184. Direktive o PDV‑u predviđa da se početni odbitak ispravlja ako je viši ili niži od onog na koji je porezni obveznik imao pravo. Prema članku 185. stavku 1. Direktive o PDV‑u, takav ispravak se posebno mora obaviti ako nakon obračuna PDV‑a dođe do promjena čimbenika primijenjenih za određivanje iznosa tog odbitka.

               48

               Međutim, odstupajući od pravila utvrđenog u stavku 1. članka 185. Direktive o PDV‑u, stavak 2. tog članka u svojem prvom podstavku predviđa da se ispravak odbitka ne obavlja ako transakcije ostanu u cijelosti ili djelomično neplaćene ili u slučaju uredno dokazanog uništenja, gubitka ili krađe imovine ili u slučaju robe rezervirane za davanje darova manje vrijednosti ili davanja uzoraka. Na temelju drugog podstavka spomenutog stavka 2., države članice ipak mogu zahtijevati ispravak u slučaju transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene ili u slučaju krađe.

               49

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da članak 68. stavak 3. ZDDV-1, kojim se u slovensko pravo prenosi članak 185. stavak 2. Direktive o PDV‑u, izrijekom ne predviđa obvezu ispravljanja u slučaju krađe i transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene, već se zadovoljava time da te slučajeve ne uključuje u popis odstupanja od obveze ispravljanja.

               50

               U tom je pogledu Sud precizirao da države članice, kada primjenjuju mogućnost predviđenu Direktivom o PDV‑u, mogu odabrati normativnu tehniku koja im se čini najprimjerenijom (vidjeti, u tom smislu, presude od 4. lipnja 2009., SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft, C‑102/08, EU:C:2009:345, t. 56. i od 4. listopada 2012., PIGI, C‑550/11, EU:C:2012:614, t. 33.). One se tako mogu, na primjer, ili ograničiti na preuzimanje u nacionalno zakonodavstvo formule korištene u toj direktivi ili izraza koji joj je jednakovrijedan, ili pak taksativno nabrojiti, u jednom popisu, situacije u kojima se, odstupajući od članka 185. stavka 1. te direktive, ne obavlja ispravak prvotno provedenih odbitaka.

               51

               Nenavođenje u takvom popisu transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene može se smatrati rezultatom izvršavanja, od strane države članice, mogućnosti odstupanja koja joj je dodijeljena u skladu s člankom 185. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive o PDV‑u (vidjeti, po analogiji, presudu od 15. svibnja 2014., Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 24.).

               52

               S obzirom na to da se sud koji je uputio zahtjev pita o poštovanju zahtjeva za jasnoću i preciznost pravnih situacija, valja podsjetiti da načelo pravne sigurnosti, čija je posljedica načelo zaštite legitimnih očekivanja, s jedne strane zahtijeva da su pravna pravila jasna i precizna i s druge strane da je njihova primjena predvidljiva za one na koje se primjenjuju (presuda od 9. listopada 2014., Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, t. 28.).

               53

               U tom pogledu, kako proizlazi iz prethodnih točaka ove presude, nacionalni propis o kojem riječ ne sprječava porezne obveznike da saznaju točan opseg obveza koje im nameće te im omogućuje da nedvojbeno saznaju svoja prava i obveze te da se ponašaju u skladu s njima.

               54

               Imajući prethodno navedeno u vidu, na treće pitanje treba odgovoriti da članak 185. stavak 2. drugi podstavak Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da država članica ne mora, kako bi primijenila mogućnost predviđenu tom odredbom, izrijekom predvidjeti obvezu ispravljanja odbitka u slučaju transakcija koje su u cijelosti ili djelomično neplaćene.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 185. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da smanjenje dužnikovih obveza, koje proizlazi iz pravomoćnog potvrđivanja prisilne nagodbe, predstavlja promjenu čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitaka, u smislu te odredbe.

                           2.

                           Članak 185. stavak 2. prvi podstavak Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da smanjenje obveza dužnika koje proizlazi iz pravomoćne potvrde prisilne nagodbe ne predstavlja slučaj u cijelosti ili djelomično neplaćene transakcije, u kojem se ne obavlja ispravak prvotno provedenog odbitka jer je to smanjenje konačno, što je, međutim, dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                           3.

                           Članak 185. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da država članica ne mora, kako bi primijenila mogućnost predviđenu tom odredbom, izrijekom predvidjeti obvezu ispravljanja odbitka u slučaju transakcija koje su u cijelosti ili djelomično neplaćene.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovenski