title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 14. rujna 2017.#Luís Isidro Delgado Mendes protiv Crédito Agrícola Seguros - Companhia de Seguros de Ramos Reais, SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação de Évora.#Zahtjev za prethodnu odluku – Obvezno osiguranje građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 90/232/EEZ i 2009/103/EZ – Krađa vozila – Prometna nezgoda – Tjelesne ozljede i oštećenja stvari koji su osiguraniku vlasniku vozila nastali kao pješaku – Građanskopravna odgovornost – Naknada štete – Pokriće obveznim osiguranjem – Klauzule o isključenju – Nacionalni propis kojim se osiguranika vlasnika vozila isključuje iz naknade štete od strane osiguranja – Usklađenost s tim direktivama – Pojam ‚treća osoba koja je žrtva’.#Predmet C-503/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      14. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Obvezno osiguranje građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 90/232/EEZ i 2009/103/EZ – Krađa vozila – Prometna nezgoda – Tjelesne ozljede i oštećenja stvari koji su osiguraniku vlasniku vozila nastali kao pješaku – Građanskopravna odgovornost – Naknada štete – Pokriće obveznim osiguranjem – Klauzule o isključenju – Nacionalni propis kojim se osiguranika vlasnika vozila isključuje iz naknade štete od strane osiguranja – Usklađenost s tim direktivama – Pojam ‚treća osoba koja je žrtva’”
      U predmetu C‑503/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori, Portugal), odlukom od 16. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 23. rujna 2016., u postupku

         Luís Isidro Delgado Mendes

      protiv

         Crédito Agrícola Seguros – Companhia de Seguros de Ramos Reais SA,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Crédito Agrícola Seguros – Companhia de Seguros de Ramos Reais SA, V. Ferreira Pires, advogado,

               –

               za Europsku komisiju, P. Costa de Oliveira, K.-P. Wojcik i B. Rechena, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 3. i članka 13. stavka 1. Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 2009., L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Luísa Isidra Delgada Mendesa i Crédito Agrícola Seguros – Companhia de Seguros de Ramos Reais SA (u daljnjem tekstu: CA Seguros) o naknadi štete koju potonji treba isplatiti na ime građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila za štetu koja je L. I. Delgadu Mendesu nastala zbog prometne nezgode.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 1972., L 103, str. 1., u daljnjem tekstu: Prva direktiva):
               „Svaka država članica poduzima sve prikladne mjere […] kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića trebaju biti određeni na temelju tih mjera.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Člankom 1. stavkom 1. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1984., L 8, str. 17.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (SL 2005., L 149, str. 14.) (u daljnjem tekstu: Druga direktiva), predviđalo se:
               „Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Člankom 2. stavkom 1. navedene direktive određivalo se:
               „Svaka država članica poduzima prikladne mjere kako bi osigurala da se sve zakonske odredbe ili ugovorne klauzule sadržane u polici osiguranja izdanoj u skladu s člankom 3. stavkom 1. [Prve direktive], koje isključuju iz osiguranja upotrebu ili vožnju vozila:

                        –

                        od strane osoba koje za to nemaju izričito ili implicitno odobrenje;

                  […]
               za potrebe članka 3. stavka 1. [Prve direktive] smatraju nevažećima u pogledu odštetnih zahtjeva trećih osoba koje su žrtve prometne nezgode.
               Međutim, odredba ili klauzula iz prve alineje može se upotrijebiti protiv osoba koje su dobrovoljno ušle u vozilo koje je prouzročilo štetu ili ozljedu ako osiguravatelj može dokazati da su znale da je vozilo ukradeno.
               Države članice imaju mogućnost – kod prometnih nezgoda koje se dogode na njihovu području – ne primijeniti odredbu u prvom podstavku ako i u mjeri u kojoj žrtva može dobiti naknadu štete od tijela za socijalno osiguranje.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Člankom 1. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1990., L 129, str. 33.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14 (u daljnjem tekstu: Treća direktiva), predviđalo se da „osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača nastale upotrebom vozila”. [neslužbeni prijevod]

               7

               Člankom 1.a Treće direktive određivalo se:
               „Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obuhvaća tjelesne ozljede i oštećenje stvari pješaka, biciklista i drugih nemotoriziranih korisnika ceste koji, zbog posljedica prometne nezgode u kojoj je sudjelovalo motorno vozilo, u skladu s nacionalnim građanskim pravom imaju pravo na naknadu štete. Ovaj članak ne dovodi u pitanje građanskopravnu odgovornost, kao ni visinu naknade štete.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Direktivom 2009/103 izvršena je kodifikacija prethodnih direktiva u području građanskopravne odgovornosti u pogledu motornih vozila te su one slijedom toga stavljene izvan snage s učinkom od 27. listopada 2009. Prema korelacijskoj tablici koja se nalazi u Prilogu II. toj direktivi, članak 2. stavak 1. Druge direktive odgovara članku 13. stavku 1. Direktive 2009/103, a članak 1.a Treće direktive odgovara članku 12. stavku 3. Direktive 2009/103.

         Portugalsko pravo

               9

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. decreta‑lei no 291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva no 2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas nos 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva no 2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis (Dekret‑zakon br. 291/2007 o odobrenju uređenja sustava obveznog osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i djelomičnom prenošenju Direktive 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o izmjeni direktiva Vijeća 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 88/357/EEZ i 90/232/EEZ i Direktive 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila) od 21. kolovoza 2007. (Diáro da República prva serija, br. 160. od 21. kolovoza 2007.):
               „Svaka osoba koja može biti građanskopravno odgovorna za naknadu štete zbog tjelesnih ozljeda ili oštećenja stvari prouzročenih trećim osobama kopnenim motornim vozilom, upravljanje kojim ovisi o posjedovanju posebne dozvole, ili njegovim priključnim vozilom, a koji se uobičajeno nalaze na portugalskom državnom području, mora, kako bi to vozilo moglo prometovati, biti pokrivena osiguranjem kojim se jamči ta odgovornost, u skladu s ovim Dekretom‑zakonom.”

               10

               Članak 11. stavak 2. Dekreta‑zakona br. 291/2007 glasi:
               „Osiguranje građanskopravne odgovornosti propisano u članku 4. pokriva štete koje su nastale pješacima, biciklistima i drugim nemotoriziranim korisnicima ceste u slučajevima i u opsegu u kojima se zakonom koji se primjenjuje na građanskopravnu odgovornost koja proizlazi iz prometnih nezgoda određuje naknada tih šteta.”

               11

               Člankom 14. stavkom 2. točkom (b) toga Dekreta‑zakona određuje se:
               „Iz jamstva osiguranja isključene su i sve imovinske štete koje su nastale sljedećim osobama: […] ugovaratelju osiguranja”.

               12

               Člankom 15. stavkom 3. navedenog Dekreta‑zakona propisuje se:
               „U slučajevima teške krađe, krađe ili kaznenog djela neovlaštene uporabe motornih vozila i prometnih nezgoda koje su prouzročene s namjerom, osiguranje ne jamči naknadu štete koju su vlasniku dužni isplatiti počinitelji i sudionici […]”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Dana 26. travnja 2009. L. I. Delgado Mendes i njegova supruga nalazili su na farmi u Chamusci (Portugal), koje su vlasnici, i u čijem su dvorištu bila parkirana dva motorna vozila, od kojih jedno pripada L. I. Delgadu Mendesu, a drugo njegovoj supruzi. Oko 18 sati dotične osobe utvrdile su da se za upravljačem vozila L. I. Delgada Mendesa nalazi muškarac kojega ne poznaju i da je pokrenuo to vozilo. L. I. Delgado Mendes i njegova supruga odmah su ušli u drugo vozilo i krenuli u potjeru za navedenim vozilom.

               14

               Došavši na raskrižje, vozilo L. I. Delgada Mendesa se zaustavilo. L. I. Delgado Mendes također se zaustavio na udaljenosti od 20 metara od njega i izašao iz suprugina vozila kako bi se uputio prema vlastitom vozilu.

               15

               Vozač vozila L. I. Delgada Mendesa tada je krenuo unazad na način da je s desne strane udario i u vozilo supruge L. I. Delgada Mendesa i u njega, zbog čega je on pao na tlo. Navedeni vozač krenuo je prema naprijed, a zatim iznenada i naglo ponovno unazad, pri čemu je srušio L. I. Delgada Mendesa, koji se upravo dizao, i pregazio ga, tako da ga je vlastito vozilo vuklo na udaljenosti od otprilike osam metara.

               16

               L. I. Delgado Mendes kao izravnu posljedicu te nezgode pretrpio je nekoliko lomova i trauma. Liječen je do 8. veljače 2011., nije smio raditi 654 dana te su mu ostale brojne posljedice.

               17

               Na dan navedene nezgode građanskopravna odgovornost za štete nanesene trećim osobama vozilom L. I. Delgada Mendesa bila je osigurana kod CA Seguros, na temelju police osiguranja u kojoj je bio naveden u svojstvu ugovaratelja osiguranja i uobičajenog vozača toga vozila. Ta polica osiguranja sadržavala je, među ostalim, sljedeće odredbe:

                        –

                        treća osoba je svaka „osoba kojoj nakon nezgode pokrivene ugovorom nastane šteta koja se može popraviti ili naknaditi u skladu s građanskim pravom ili ovom policom osiguranja” (klauzula 1. točka (e));

                        –

                        „ovim ugovorom ispunjava se obveza osiguranja građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila, propisana u članku 4. Dekreta‑zakona [br. 291/2007]” (klauzula 2. točka 1.);

                        –

                        „ovim ugovorom jamči se, uz ograničenja i u uvjetima koji su utvrđeni zakonom:

                                 (a)

                                 građanskopravna odgovornost ugovaratelja osiguranja, vlasnika vozila […] i osoba koje njime zakonito upravljaju, za tjelesne ozljede i oštećenje stvari nastale trećim osobama;

                                 (b)

                                 naknada štete koju su dužni isplatiti počinitelji krađe, teške krađe, kaznenog djela neovlaštene uporabe motornih vozila i prometnih nezgoda koje su prouzročene s namjerom” (klauzula 2. točka 2.);

                        –

                        „ovaj ugovor uključuje […] u pogledu nezgoda koje su se dogodile na državnom području Portugala, obvezu naknade štete uspostavljenu građanskim pravom” [klauzula 4. točka 1. podtočka (a)];

                        –

                        „isključena su iz obveznog jamstva osiguranja sva oštećenja stvari koja su nastala ugovaratelju osiguranja” (klauzula 5. točka 2. podtočka (b));

                        –

                        u „slučajevima teške krađe […] i prometnih nezgoda koje su prouzročene namjerno, osiguranje ne jamči naknadu štete koju su vlasniku dužni isplatiti počinitelji i sudionici […]” (klauzula 5. točka 5.).

               18

               L. I. Delgado Mendes podnio je tužbu pred Tribunal de Comarca de Santarém (Okružni sud u Santarému, Portugal) radi nalaganja CA Seguros da mu isplati naknadu štete u ukupnom iznosu od 210641,00 eura na ime nastale imovinske i neimovinske štete, uvećanog za zakonske kamate od zaprimanja te tužbe. CA Seguros zbog više razloga zahtijevao je odbijanje navedene tužbe.

               19

               Taj sud odbio je tužbu L. I. Delgada Mendesa kao neosnovanu, osobito zbog toga što je na temelju članka 15. stavka 3. Dekreta‑zakona 291/2007 vlasnik vozila isključen iz kruga potencijalnih korisnika ugovorenog osiguranja.

               20

               L. I. Delgado Mendes podnio je žalbu protiv te presude Tribunalu da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori, Portugal). Osobito tvrdi da taj članak 15. stavak 3. treba restriktivno tumačiti tako da se njime isključuje naknada štete jedino za imovinsku štetu koja je nastala vozaču vozila. Naime, tim tekstom zakonodavac nije obuhvatio nezgode poput onih žrtva kojih je bio L. I. Delgado Mendes. Budući da je glavni cilj ugovora o osiguranju o kojemu je riječ u glavnom postupku zaštita žrtava kojima su nastale tjelesne ozljede naknadom štete svima – osim sâmom vozaču – naknada štete za tjelesne ozljede koje su nastale L. I. Delgadu Mendesu ulaze u ovom slučaju u situaciju „treće osobe koja je žrtva”.

               21

               CA Seguros protivi se tom restriktivnom tumačenju i tvrdi, među ostalim, da se njime povređuje članak 9. códiga civil (Građanski zakonik) jer se dotičnim osiguranjem nastoji jamčiti odgovornost „svake osobe koja može biti građanskopravno odgovorna za naknadu tjelesnih ozljeda ili oštećenja stvari prouzročenih trećim osobama kopnenim motornim vozilom”. Ne može se međutim prihvatiti da osoba odgovorna za rizik koji proizlazi iz upotrebe motornog vozila sâma bude zaštićena na temelju građanskopravne odgovornosti, kao da ima svojstvo treće osobe.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je predmet tužbe ograničen na određivanje veze koja postoji između, s jedne strane, osiguranog događaja odgovornosti i obveze naknade žrtvi koja iz toga proizlazi te, s druge strane, ograničenja i područja primjene ugovora o osiguranju o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               23

               Tribunal da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori) zaključuje i da je vozač vozila L. I. Delgada Mendesa, koje osigurava CA Seguros, odgovoran za nastanak nezgode te da je na tom vozaču obveza da naknadi štetu koju je prouzročio. Taj sud pojašnjava da je na temelju ugovora o osiguranju sklopljenog između L. I. Delgada Mendesa i CA Seguros potonji u trenutačnoj situaciji, u kojoj žrtva jest treća osoba u odnosu na osigurateljni odnos koji postoji između vlasnika vozila i njegova osiguratelja, nesporno odgovoran za naknadu štete koja proizlazi iz isključive krivnje navedenog vozača.

               24

               Međutim, glavni postupak ima dvije osobitosti jer je vozač vozila L. I. Delgada Mendesa nezgodu izazvao s namjerom, a žrtva tužitelj je ugovaratelj osiguranja tog vozila.

               25

               Što se tiče prve od tih posebnosti, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je obveza osiguratelja da naknadi štete koje proizlaze iz prometnih nezgoda koje su prouzročene s namjerom od 2007. utvrđena ustaljenom sudskom praksom Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal).

               26

               Međutim, što se tiče druge od tih posebnosti, i članak 15. stavak 3. Dekreta‑zakona br. 291/2007 i ugovor o osiguranju o kojemu je riječ u glavnom postupku izričito su predviđali da „u slučajevima krađe i […] prometnih nezgoda koje su prouzročene s namjerom, osiguranje ne jamči naknadu štete koju su vlasniku dužni isplatiti počinitelji i sudionici”. Međutim, okolnosti ovog slučaju odgovaraju tim dvjema situacijama. Osim toga, članak 14. stavak 2. točka (b) toga dekreta isključivao je i „iz jamstva osiguranja […] sve imovinske štete koje su nastale […] ugovaratelju osiguranja”.

               27

               Tribunal da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori, Portugal) i CA Seguros usto smatraju da tumačenje članka 15. stavka 3. Dekreta‑zakona br. 291/2007 koje je predložio L. I. Delgado Mendes ne ispunjava zahtjeve koji su u tom pogledu postavljeni u članku 9. Građanskog zakonika.

               28

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev sumnja u usklađenost članka 14. stavka 2. točke (b) i članka 15. stavka 3. Dekreta‑zakona br. 291/2007 (u daljnjem tekstu: sporni propis) s pravom Unije. U tom pogledu ističe da je Drugom direktivom odnos između vlasnika i osiguratelja – tipičan za ugovor o osiguranju – zamijenjen odnosom između osiguratelja i osobe odgovorne za nezgodu i da je Trećom direktivom potvrđeno da je, što se tiče svake odredbe ili ugovorne klauzule o isključenju iz osiguranja, odlučujući odnos onaj između osiguratelja i vozača, a ne odnos između osiguratelja i vlasnika te da je Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) taj pristup potvrdio u nekoliko navrata tijekom 2008.

               29

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je isključenje osoba obuhvaćenih spornim propisom definirano na temelju općih i apstraktnih kriterija, što je Sud presudio protivnim dotičnim direktivama. Također se pita o usklađenosti navedenih isključenja – koja se temelje jedino na svojstvu vlasnika vozila koje je predmet nezgode – s načelom jednakog postupanja.

               30

               U tim je okolnostima Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Protivi li se pravu [Unije] a osobito članku 12. stavku 3. i članku 13. stavku 1. Direktive 2009/103/EZ […], isključenje po nacionalnom pravu svake naknade pješaku iz razloga što je potonji vlasnik vozila i ugovaratelj osiguranja, u slučaju prometne nezgode koja je rezultirala tjelesnim ozljedama i oštećenjem stvari za pješaka koji je namjerno pregažen motornim vozilom čiji je vlasnik, a koji je vozila osoba koja je počinitelj krađe?”

         O prethodnom pitanju

               31

               Uvodno najprije treba istaknuti da se Direktiva 2009/103 ne primjenjuje ratione temporis na glavni postupak. Naime, s obzirom na datum nezgode iz koje proizlazi, u ovom slučaju primjenjivi su osobito članak 2. stavak 1. Druge direktive i članak 1.a Treće direktive.

               32

               Potom, kako bi se dao koristan odgovor na postavljeno pitanje, osim odredaba koje su izričito obuhvaćene u prethodnom pitanju, treba voditi računa i o članku 3. stavku 1. Prve direktive i članku 1. stavku 1. Druge direktive.

               33

               Naposljetku, budući da je sud koji je uputio zahtjev pojasnio da je obveza osiguratelja da naknadi štete iz prometnih nezgoda koje su prouzročene s namjerom od 2007. utvrđena ustaljenom sudskom praksom Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud), očito je da se postavljeno pitanje zapravo ne odnosi na to nalažu li ili ne Prva, Druga i Treća direktiva pokriće obveznim osiguranjem šteta nastalih prometnim nezgodama koje su prouzročene s namjerom nego konkretno na usklađenost s tim direktivama isključenja takvog pokrića pješaka samo zbog toga što je taj pješak ugovaratelj osiguranja i vlasnik vozila kojim su prouzročene te štete.

               34

               Slijedom toga treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem Sud u bitnome pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive, članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Druge direktive kao i članak 1.a Treće direktive tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji isključuje pokriće i, slijedom toga, naknadu štete obveznim osiguranjem građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila za tjelesne ozljede i oštećenja stvari koji su nastali pješaku žrtvi prometne nezgode samo zbog toga što je taj pješak bio ugovaratelj osiguranja i vlasnik vozila kojim su te štete prouzročene.

               35

               U tom pogledu kao prvo treba podsjetiti na to da se propisima Unije u području obveznog osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila nastoji osigurati slobodno kretanje kako vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje putuju tim vozilima te osigurati da žrtve nezgoda prouzročenih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje, bez obzira na mjesto na području Unije gdje se nezgoda dogodila (presuda od 1. prosinca 2011, Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 27.).

               36

               Stoga Prva direktiva, kako je pojašnjena i upotpunjena Drugom i Trećom direktivom, nameće dužnost državama članicama da osiguraju da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovu području bude pokrivena osiguranjem te određuje, između ostalog, vrste šteta i koje treće oštećene osobe to osiguranje treba pokrivati (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 27. i navedena sudska praksa).

               37

               U tom pogledu, Sud je već istaknuo da je cilj članka 3. stavka 1. Prve direktive, članka 2. stavka 1. Druge direktive i članka 1. Treće direktive jamčenje da obvezno osiguranje građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila omogući svim putnicima žrtvama nezgode prouzročene vozilom da im bude nadoknađena šteta koja im je nastala (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 29.).

               38

               Naime, razvoj pravila Unije u području obveznog osiguranja pokazuje kako je zakonodavac Unije stalno slijedio i snažio taj cilj zaštite žrtava od nezgoda koje su uzrokovala vozila (presuda od 4. rujna 2014., Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 52.).

               39

               Osobito, Direktiva 2005/14 uvođenjem članka 1.a u Treću direktivu proširila je pokriće osiguranja predviđeno člankom 3. stavkom 1. Prve direktive na tjelesne ozljede i oštećenja stvari koje su pretrpjeli pješaci, biciklisti i drugi nemotorizirani korisnici ceste (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 55.).

               40

               Slijedom toga, budući da je L. I. Delgado Mendes bio u svojstvu pješaka tijekom nezgode o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba utvrditi da članak 1.a Treće direktive nalaže da tjelesne ozljede i oštećenja stvari koje su mu nastale nakon te nezgode i zbog kojih pješak ima pravo dobiti naknadu štete sukladno nacionalnom pravu, budu pokrivene obveznim osiguranjem njegova vozila.

               41

               Što se konkretnije tiče svojstva neke žrtve prometne nezgode da je ugovaratelj osiguranja i vlasnik vozila koje je sudjelovalo u toj nezgodi, treba podsjetiti na to da je Sud presudio da cilj zaštite žrtava koji se nastoji postići Prvom, Drugom i Trećom direktivom nalaže da se pravni položaj vlasnika vozila koji se nalazio u njemu u trenutku navedene nezgode kao putnik izjednači s onim svakog drugog putnika žrtve iste nezgode (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 30.).

               42

               Sud je također presudio da se tom cilju protivi i to da nacionalni propis neosnovano suzi pojam putnika pokrivenog obveznim osiguranjem građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila isključujući iz tog pojma osobe koje se nalaze u dijelu vozila koji nije bio ni konstruiran za njihov prijevoz ni opremljen u tu svrhu (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 30.).

               43

               Sud je iz toga zaključio da navedeni cilj zaštite žrtava nalaže i da je pravni položaj osobe koja je bila osigurana za upravljanje vozilom, ali je u trenutku nezgode bila putnik toga vozila, bude izjednačen sa svakim drugim putnikom žrtvom te nezgode i da stoga činjenica da je neka osoba bila osigurana za upravljanje vozilom kojim je prouzročena navedena nezgoda ne omogućuje da ta osoba bude isključena iz pojma „treća osoba koja je žrtva” u smislu članka 2. stavka 1. Druge direktive jer je bio putnik, a ne vozač toga vozila (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 31. i 32.).

               44

               Analogijom treba smatrati da činjenica da je pješak koji je bio pregažen tijekom prometne nezgode ugovaratelj osiguranja i vlasnik vozila kojim je ta nezgoda prouzročena ne omogućuje da se tu osobu isključi iz pojma „treća osoba koja je žrtva” u smislu članka 2. stavka 1. Druge direktive i članka 1.a Treće direktive.

               45

               Naime, kao što je naveo sud koji je uputio zahtjev i kao što je opravdano istaknula Komisija, okolnost da se vlasnik dotičnog vozila i ugovaratelj osiguranja u njemu nije nalazio prilikom nezgode, ali je tim vozilom pregažen kao pješak, ne može opravdati različito postupanje u pogledu istog cilja zaštite koji se nastoji postići Prvom, Drugom i Trećom direktivom, kao što je navedeno u točki 41. ove presude.

               46

               Kao drugo, što se tiče prava priznatih trećim osobama koje su žrtve treba podsjetiti da je obveza osiguravateljnog pokrića građanskopravne odgovornosti za štetu uzrokovanu trećima motornim vozilima različita od opsega naknade te štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika. Naime, dok je prva definirana i zajamčena propisima Unije, druga je u biti uređena nacionalnim pravom (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 28. i navedena sudska praksa).

               47

               Sud je u tom pogledu već presudio da iz cilja Prve, Druge i Treće direktive kao i iz njihovih tekstova proizlazi da njihova svrha nije usklađenje sustava građanskopravne odgovornosti država članica te da one, prema sadašnjem stanju prava Unije, i dalje mogu slobodno odrediti sustav građanskopravne odgovornosti koji se primjenjuje na nezgode izazvane upotrebom motornih vozila (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 29. i navedena sudska praksa).

               48

               Međutim, Sud je pojasnio da države članice moraju izvršavati svoje nadležnosti u tom području s obzirom na pravo Unije i tako da nacionalne odredbe kojima se uređuje naknada odštetnih zahtjeva koji proizlaze iz upotrebe motornih vozila ne mogu Prvu, Drugu i Treću direktivu lišiti njihova korisnog učinka (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 31. i navedena sudska praksa).

               49

               Kao što je i Sud to pojasnio, te direktive bile bi lišene takvog učinka ako bi na temelju doprinosa žrtve nastanku štete nacionalni propis, određen na temelju općih i apstraktnih kriterija, žrtvi nijekao ili neproporcionalno ograničio pravo da joj obvezno osiguranje građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila nadoknadi štetu. Stoga se to pravo može ograničiti samo u iznimnim okolnostima, na temelju pojedinačne ocjene (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 32. i navedena sudska praksa).

               50

               Dakle, iz sudske prakse proizlazi da se navedenim direktivama protivi nacionalni propis kojim se omogućuje nijekanje ili neproporcionalno ograničavanje, samo na temelju doprinosa putnika nastanku štete koja mu je nastala, prava navedenom putniku da mu obvezno osiguranje građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila naknadi štetu (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Međutim, isto vrijedi i što se tiče nacionalnog propisa, poput spornog, koji omogućuje da se pješaku, jedino na temelju njegova svojstva ugovaratelja osiguranja i vlasnika vozila kojim su mu prouzročene tjelesne ozljede i oštećenja stvari, zaniječe pravo da mu obvezno osiguranje građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila naknadi štetu.

               52

               Naime, Sud je presudio da se članku 3. stavku 1. Prve direktive protivi to da se osiguratelj građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila može pozivati na zakonske odredbe ili ugovorne klauzule kako bi odbio isplatiti štetu žrtvama nezgode koja je prouzročena osiguranim vozilom (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 33.).

               53

               Sud je također presudio da se članak 2. stavak 1. prvi podstavak Druge direktive ograničava na upućivanje na te obveze u pogledu odredbi ili klauzula police osiguranja iz toga članka, isključujući iz pokrića osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila štete koje su trećim osobama koje su žrtve nastale zbog uporabe ili upravljanja osiguranim vozilom od strane osoba koje nisu ovlaštene na upravljanje tim vozilom, osoba koje nemaju vozačku dozvolu ili osoba koje ne ispunjavaju zakonske obveze tehničke naravi u pogledu stanja i sigurnosti navedenog vozila (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 34.).

               54

               Točno je da se odstupanjem od te obveze, člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Druge direktive predviđa da osiguratelj određenim žrtvama može ne naknaditi štetu, vodeći računa o situaciji koju su oni sami stvorili, odnosno osobama koje su dobrovoljno ušle u vozilo koje je prouzročilo štetu ako osiguravatelj može dokazati da su znale da je vozilo ukradeno. Također, kao što je Sud već presudio, od članka 2. stavka 1. Prvog podstavka Druge direktive može se odstupiti samo u tom posebnom slučaju (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, t. 35.).

               55

               Međutim, u glavnom postupku nesporno je da taj slučaj ne postoji.

               56

               U tim okolnostima treba utvrditi da sporni propis negativno utječe na jamstvo predviđeno pravom Unije, prema kojem građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, određena prema mjerodavnom nacionalnom pravu, mora biti pokrivena osiguranjem u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom.

               57

               Iz toga slijedi da članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Druge direktive treba tumačiti na način da im se protivi to da se osiguratelj građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila može pozivati na nacionalni propis poput spornog propisa kako bi odbio naknaditi štetu trećoj osobi koja je žrtva za tjelesne ozljede i oštećenja stvari nastale tijekom nezgode koja je prouzročena osiguranim vozilom.

               58

               Kao treće, treba istaknuti da to utvrđenje nije potkrijepljeno argumentacijom CA Seguros, prema kojoj bi se na sustav građanskopravne odgovornosti ozbiljno negativno utjecalo ako bi se na tu odgovornost mogla pozivati sama ta osigurana osoba, a što se implicira odštetnim zahtjevom o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               59

               U tom pogledu treba naglasiti da je sud koji je uputio zahtjev pojasnio da je predmet tužbe u glavnom postupku u toj fazi postupka ograničen na opseg pokrića već utvrđene građanskopravne odgovornosti ugovorom o osiguranju o kojemu je riječ u glavnom postupku. Naime, taj je sud potvrdio da je već utvrdio da je vozač osiguranog vozila odgovoran za naknadu štete koju je prouzročio te je naveo da, na temelju ugovora o osiguranju sklopljenog između L. I. Delgada Mendesa i CA Segurosa, potonji, bez spornog propisa, odgovoran za naknadu štete koja proizlazi iz isključive krivnje vozača.

               60

               Slijedom toga argumentacija CA ne zasniva se na činjenicama jer sud koji je uputio zahtjev nije utvrdio postojanje građanskopravne odgovornosti L. I. Delgada Mendesa u pogledu njega sâmog nego pak postojanje odgovornosti prema njemu vozača vozila koje je sudjelovalo u nezgodi o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               61

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive, članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Druge direktive kao i članak 1.a Treće direktive treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji isključuje pokriće, i slijedom toga, naknadu štete obveznim osiguranjem građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila tjelesnih ozljeda i oštećenja stvari koje su nastale pješaku žrtvi prometne nezgode samo zbog toga što je taj pješak ugovaratelj osiguranja i vlasnik vozila kojim su prouzročene te štete.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

                  Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., kao i članak 1.a Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14, treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji isključuje pokriće, i, slijedom toga, naknadu štete obveznim osiguranjem građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, tjelesnih ozljeda i oštećenja stvari koje su nastale pješaku žrtvi prometne nezgode samo zbog toga što je taj pješak ugovaratelj osiguranja i vlasnik vozila kojim su prouzročene te štete.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 14. ožujka 1996. # Peter de Vos protiv Stadt Bielefeld. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeitsgericht Bielefeld - Njemačka. # Slobodno kretanje osoba. # Predmet C-315/94.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. veljače 2014. # Helm Düngemittel GmbH protiv Hauptzollamt Krefeld. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Prethodno pitanje - Carinska unija i zajednička carinska tarifa - Euro-mediteranski sporazum s Egiptom - Članak 20. Protokola 4. - Dokaz o podrijetlu - Potvrda o prometu robe EUR.1 - Zamjenska potvrda o prometu robe EUR.1 izdana nakon što je roba prestala biti pod nadzorom carinskih tijela koja su je izdala - Odbijanje primjene povlaštenog tretmana. # Predmet C-613/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      6. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Carinska unija i zajednička carinska tarifa — Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom — Članak 20. Protokola 4. — Dokaz o podrijetlu — Potvrda o prometu robe EUR.1 — Zamjenska potvrda o prometu robe EUR.1 izdana nakon što je roba prestala biti pod nadzorom carinskih tijela koja su je izdala — Odbijanje primjene povlaštenog tretmana“
      U predmetu C‑613/12,
      povodom zahtjeva za prethodu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Njemačka), odlukom od 12. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 24. prosinca 2012., u postupku

         Helm Düngemittel GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Krefeld,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Helm Düngemittel GmbH, H. Nehm, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, B.‑R. Killmann i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Euro‑mediteranskog sporazuma o pridruživanju između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Arapske Republike Egipat, s druge strane, potpisanog 25. lipnja 2001. u Luxembourgu i odobrenog Odlukom Vijeća 2004/635/EZ od 21. travnja 2004. (SL L 304, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 46., str. 3., u daljnjem tekstu: Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom), a osobito članka 20. Protokola 4. ovog sporazuma, o definiciji pojma „proizvod s podrijetlom“ i načinima administrativne suradnje, kako je izmijenjen Odlukom Vijeća za pridruživanje EU‑Egipat br. 1/2006 od 17. veljače 2006. (SL L 73, str. 1., u daljnjem tekstu: Protokol 4.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Helm Düngemittel GmbH (u daljnjem tekstu: Helm Düngemittel) i Hauptzollamt Krefeld (carinsko tijelo Krefeld) u vezi s nametanjem uvoznih carina.

         Pravni okvir

         Bečka konvencija

               3

               Sukladno članku 1. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331., u daljnjem tekstu: Bečka konvencija), naslovljenom „Domašaj ove Konvencije“, ona se primjenjuje na ugovore između država.

               4

               Članak 3. Bečke konvencije naslovljen „Međunarodni sporazumi koji nisu obuhvaćeni ovom Konvencijom“ određuje:
               „Činjenica što se ova Konvencija ne primjenjuje na međunarodne sporazume sklopljene između država i drugih subjekata međunarodnog prava ili između tih drugih subjekata međunarodnog prava, niti na međunarodne sporazume koji nisu sklopljeni u pismenom obliku, nije na štetu:
               [...]

                        b)

                        primjene na te sporazume svih pravila izloženih u ovoj Konvenciji kojima bi bili podvrgnuti prema međunarodnom pravu neovisno o Konvenciji;

                  [...]“

               5

               Članak 26. Bečke konvencije naslovljen „Pacta sunt servanda“ predviđa:
               „Svaki ugovor koji je na snazi veže stranke i one ga moraju izvršavati u dobroj vjeri.“

               6

               Članak 31. Bečke konvencije naslovljen „Opće pravilo o tumačenju“ u svom 1. stavku predviđa:
               „Ugovor se mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora.“

         Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom

               7

               Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom stupio je na snagu 1. lipnja 2004.

               8

               Sukladno članku 1. tog sporazuma:
               „1.   Ovim se uspostavlja pridruživanje između Zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Egipta, s druge strane.
               2.   Ciljevi ovog Sporazuma su:
               [...]

                        —

                        uspostaviti uvjete za postupnu liberalizaciju trgovine robom, uslugama i kapitalom,

                  [...]“

               9

               U Glavi II. navedenog sporazuma, koja se odnosi na slobodno kretanje robe, nalazi se članak 6. potonjeg koji određuje:
               „Zajednica i Egipat postupno uspostavljaju područje slobodne trgovine tijekom prijelaznog razdoblja koje ne prelazi 12 godina od stupanja ovog Sporazuma na snagu, prema modalitetima određenima u ovoj glavi i u skladu s odredbama Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. te ostalih multilateralnih sporazuma o trgovini robom priloženih Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO) [...]“

               10

               Članak 8. istog sporazuma koji se, u skladu s naslovom Glave II. njenim Poglavljem 1., primjenjuje na industrijske proizvode glasi kako slijedi:
               „Uvoz u Zajednicu proizvoda podrijetlom iz Egipta odobrava se bez plaćanja carina i svih drugih davanja s istovrsnim učinkom te je oslobođen količinskih ograničenja i svih ostalih ograničenja s istovrsnim učinkom.“

               11

               Sukladno članku 27. Euro‑mediteranskog sporazuma s Egiptom:
               „Pojam ,proizvoda s podrijetlom' za primjenu odredaba ove glave i načini administrativne suradnje s tim u vezi određeni su u Protokolu 4.“

               12

               Na temelju članka 16. stavka 1. Protokola 4. koji se nalazi u Glavi V. ovog potonjeg naslovljenoj „Dokaz o podrijetlu“:
               „Na proizvode podrijetlom iz Zajednice pri uvozu u Egipat i proizvode podrijetlom iz Egipta pri uvozu u Zajednicu primjenjuju se pogodnosti ovog Sporazuma po predočenju:
               potvrde o prometu robe EUR.1 [...]
               [...]“

               13

               Prema članku 17. stavku 1. Protokola 4., „potvrdu o prometu robe EUR.1 ili EUR‑MED izdaju carinska tijela zemlje izvoznice“.

               14

               Članak 20. Protokola 4. propisuje:
               „Kada su proizvodi s podrijetlom stavljeni pod nadzor carinarnice u Zajednici ili Egiptu, izvorni dokaz o podrijetlu moguće je zamijeniti jednom ili više potvrda o prometu robe EUR.1 ili EUR‑MED radi slanja svih ili nekih od tih proizvoda na druga mjesta unutar Zajednice ili Egipta. Zamjensku potvrdu (potvrde) o prometu robe EUR.1 ili EUR‑MED izdaje carinarnica pod čiji su nadzor stavljeni proizvodi.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je Helm Düngemittel u Egiptu kupio 9300 metričkih tona ureje i unajmio brod kako bi jedan dio robe prevezao u Terneuzen (Nizozemska), a drugi u Hamburg (Njemačka). Dana 2. veljače 2009. egipatska carinska tijela izdala su za svu robu potvrdu o prometu robe EUR.1 (u daljnjem tekstu: potvrda o prometu) koja je kao zemlju podrijetla navodila Egipat.

               16

               Dana 11. veljače 2009. Helm Düngemittel tu je potvrdu predao nizozemskim carinskim tijelima i od njih zatražio da mu izdaju zamjensku potvrdu o prometu robe EUR.1 (u daljnjem tekstu: zamjenska potvrda o prometu) kako bi razdvojio robu i jedan njezin dio otpremio u Njemačku.

               17

               Dana 12. veljače 2009. brod je stigao u luku Terneuzen, gdje je istovaren dio robe čije je odredište bilo Nizozemska. Dana 13. veljače 2009. brod je napustio Nizozemsku. Preostali dio robe istovaren je u Hamburgu i pušten u slobodni promet 16. veljače 2009.

               18

               Dana 24. veljače 2009. nizozemska carinska tijela izdala su zamjensku potvrdu o prometu za dio robe otpremljen iz Nizozemske u Njemačku.

               19

               Dana 2. ožujka 2009. Helm Düngemittel podnio je za dio robe koji je već bio pušten u slobodni promet u Njemačkoj dodatnu carinsku deklaraciju vezanu za mjesec veljaču 2009. Toj izjavi pridružio je zamjensku potvrdu o prometu koju su izdala nizozemska carinska tijela te je za gore spomenuti dio robe zatražio primjenu povlaštenog carinskog tretmana kakav predviđa Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom.

               20

               Dana 15. travnja 2009. Hauptzollamt Krefeld ispitao je nizozemska carinska tijela u vezi sa zamjenskom potvrdom o prometu koju su izdala. U svom odgovoru ona su navela da je u trenutku izdavanja te potvrde predmetna roba već bila napustila Nizozemsku i da je, prema tome, spomenuta potvrda izdana protivno članku 20. Protokola 4., s obzirom na to da roba u trenutku izdavanja te iste potvrde više nije bila pod njihovim nadzorom.

               21

               Dana 19. studenoga 2010. Hauptzollamt Krefeld uputio je Helm Düngemittelu rješenje o odmjeravanju poreza u iznosu od 68382,54 eura uvozne carine s obrazloženjem da zamjenska potvrda o prometu nije bila takve naravi da je mogla dokazati povlašteno egipatsko podrijetlo dijela predmetne robe namijenjenog isporuci u Njemačku.

               22

               Dana 24. veljače 2011. nizozemska carinska tijela su u odgovoru na novi zahtjev njemačkih carinskih tijela navela da je sadržaj zamjenske potvrde o prometu točan i da ga ne bi trebalo poništiti ili proglasiti neispravnim.

               23

               Helm Düngemittel je protiv rješenja o odmjeravanju poreza koje je izdao Hauptzollamt Krefeld podnio prigovor, koji je ovaj potonji odbio odlukom od 16. studenoga 2011.

               24

               Helm Düngemittel je protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu tražeći poništenje rješenja o odmjeravanju poreza od 19. studenoga 2010. U njoj ističe da članak 20. Protokola 4. predviđa pravo na zamjensku potvrdu o prometu i da to pravo ne ovisi o razdoblju u kojemu carinarnica može imati pod nadzorom robu. K tome, oporezivanje a posteriori ne bi bilo u skladu s pravom na povlašteni tretman predviđen Euro‑mediteranskim sporazumom s Egiptom. Ocjena tijela zemlje izvoznice odlučujuća je naime za spoznaju o tome je li roba povlaštenog podrijetla. U predmetnom slučaju zamjenskoj bi se potvrdi o prometu koju su izdala nizozemska carinska tijela morala priznati jednaka vrijednost dokaza o podrijetlu kao da ju je izdala država izvoznica.

               25

               Hauptzollamt Krefeld predlaže odbijanje tužbe. Njegovo je mišljenje da Protokol 4. ne predviđa izdavanje zamjenske potvrde o prometu a posteriori. Stoga se na temelju predmetne zamjenske potvrde o prometu ne može utvrditi podrijetlo dijela robe uvezenog u Njemačku.

               26

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, nesporno je da je predmetna roba podrijetlom iz Egipta. Jedino sporno jest to, smatra sud, je li zamjenska potvrda o prometu koju je Helm Düngemittel predao takve naravi da dokazuje povlašteno podrijetlo dijela robe uvezenog u Njemačku, u smislu Protokola 4. Sud koji je uputio zahtjev mišljenja je da se, sukladno članku 20. tog Protokola, zamjensku potvrdu o prometu može izdati samo dok je pod nadzorom carinarnice države članice koja izdaje spomenutu potvrdu kako bi ona mogla provjeriti je li ta roba istovjetna robi opisanoj u izvornoj potvrdi o prometu. Međutim, kako se predmetna roba u trenutku izdavanja zamjenske potvrde o prometu već nalazila u slobodnom prometu, to ovdje ne bi bio slučaj. Iz sudske prakse Suda proizlazilo bi ipak da postoje iznimke od načela prema kojem se povlašteni tretman može dodijeliti samo uz predaju valjanog dokaza o pravu na to. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da u predmetnom slučaju odbijanje priznavanja zamjenske potvrde kao dokaza o podrijetlu počiva isključivo na formalnom razlogu.

               27

               U ovim okolnostima Finanzgericht Düsseldorf odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li smatrati da podrijetlo robe nije utvrđeno kad je potvrda o prometu bila izdana za jedan njezin dio na temelju članka 20. Protokola 4. [...], s obzirom na to da uvjeti propisani tom odredbom nisu bili ispunjeni jer roba u trenutku izdavanja potvrde nije bila pod nadzorom carinskih tijela koja su je izdala?“

         O prethodnom pitanju

               28

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li se Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom tumačiti na način da se egipatsko podrijetlo robe, u smislu povlaštenog carinskog sustava koji je tim sporazumom utvrđen, može dokazati čak i kad je roba nakon svog prispjeća u prvu državu članicu bila razdvojena u svrhu isporuke jednog njezinog dijela u drugu državu članicu i kad zamjenska potvrda o prometu koju su izdala carinska tijela prve države članice za dio te robe koji je otpremljen u drugu državu članicu ne zadovoljava uvjete za izdavanje takve potvrde propisane u članku 20. Protokola 4. navedenog sporazuma.

               29

               Najprije, u skladu s člankom 20. Protokola 4., valja napomenuti da je moguće, kad su proizvodi podrijetlom iz neke države članice ili Egipta „stavljeni pod nadzor“egipatske carinarnice, osobito u svrhu slanja tih proizvoda ili nekih od njih drugamo unutar Europske unije, zamijeniti izvorni dokaz o podrijetlu spomenutih proizvoda za jednu ili više zamjenskih potvrda o prometu robe koje izdaje carinarnica „pod čiji su nadzor stavljeni proizvodi“.

               30

               Tako iz teksta ove potonje odredbe proizlazi da zamjensku potvrdu o prometu moraju izdati carinska tijela za vrijeme dok se roba nalazi pod njihovim nadzorom ili, u slučaju da je ta tijela imaju pod stvarnim nadzorom, po završetku tog nadzora i to u najkraćem roku.

               31

               U ovom slučaju iz odluke kojom je sud uputio zahtjev proizlazi da je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku otpremljena u Nizozemsku s ciljem da se dio nje otpremi u Njemačku. Zamjensku potvrdu o prometu za taj dio robe izdala su nizozemska carinska tijela jedanaest dana nakon što je ona napustila državno područje Nizozemske. Međutim, to ne znači nužno da se podrijetlo navedenog dijela robe ne može utvrditi u skladu s pravom Unije.

               32

               Točno je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, da je potvrda o prometu dokazna isprava o povlaštenom podrijetlu robe i kad bi uz te dokaze o podrijetlu bilo dopušteno podnijeti i druga dokazna sredstva, to bi naštetilo jedinstvu i sigurnosti primjene sporazumâ o slobodnoj trgovini sklopljenih s trećim zemljama (u tom smislu vidjeti presudu od 23. veljače 1995., Bonapharma, C-334/93, Zb., str. I-319, t. 16.). Zahtjev za valjanim dokazom o podrijetlu ne bi se stoga mogao smatrati pukom formalnošću koja može ostati neispunjena kada se mjesto podrijetla utvrdi pomoću drugih dokaznih sredstava (u tom smislu vidjeti presudu od 25. veljače 2010., Brita, C-386/08, Zb., str. I-1289., t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Sud je međutim već presudio da je na tijelima države izvoznice da utvrde podrijetlo robe i da carinska tijela država članica moraju u načelu priznati ocjene carinskih tijela države izvoznice, osobito kada je povlašteni tretman utvrđen međunarodnim sporazumom koji veže Uniju i treće zemlje na osnovi uzajamnih obveza (u tom smislu vidjeti presude od 15. prosinca 2011., Afasia Knits Deutschland, C-409/10, Zb., str. I-13331., t. 29., kao i od 8. studenoga 2012., Lagura Vermögensverwaltung, C‑438/11, t. 34. do 36. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Usto, nužno je da carinska tijela država članica priznaju odluke koje donesu tijela države izvoznice, a povezane su s Unijom u okviru sustava slobodne trgovine, kako bi Unija mogla sa svoje strane u vezi toga od tijela spomenute države zahtijevati da poštuju odluke koje su donijele carinska tijela država članica u vezi s podrijetlom proizvoda izvezenih iz Unije u tu državu (u tom smislu vidjeti presudu od 12. srpnja 1984., Les Rapides Savoyards i. dr., 218/83, Zb., str. 3105., t. 27.).

               35

               Međutim, iz činjeničnih okolnosti opisanih u zahtjevu za prethodnu odluku koje nisu osporavane proizlazi da je povlašteno podrijetlo robe koju je Helm Düngemittel uvezao iz Egipta dokazano potvrdom o prometu koju su izdala egipatska carinska tijela. U skladu sa sudskom praksom na koju se poziva u točki 33. ove presude, takva potvrda obvezuje sva carinska tijela Unije u pogledu povlaštenog podrijetla robe koja se u njoj spominje.

               36

               Imajući to u vidu, valja istaknuti da se situacija o kakvoj je riječ u glavnom postupku ne može usporediti sa situacijom u kojoj potvrda o prometu koju izdaje država izvoznica ne zadovoljava uvjete propisane u Protokolu 4. Naime, u ovom drugom slučaju povlašteno podrijetlo sve robe uvezene u Uniju ne može se utvrditi, dok u prvom slučaju podrijetlo predmetne robe uvezene u Uniju ostaje utvrđeno potvrdom o prometu koju su egipatska carinska tijela valjano izdala.

               37

               Osim toga, treba podsjetiti da je pravo međunarodnih ugovora u biti kodificirano Bečkom konvencijom i da se pravila koja se nalaze u toj konvenciji primjenjuju na sporazum sklopljen između države i međunarodne organizacije, kao što je Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom, pod uvjetom da su ta pravila odraz općeg međunarodnog običajnog prava (vidjeti, analogijom, gore navedenu presudu Brita, t. 40. i 41.).

               38

               Ali situacija u kojoj bi se uvozniku imatelju potvrde o prometu, koju je sukladno Protokolu 4. utvrdila država izvoznica, odbilo pružiti povlašteni tretman za robu koju je uvezao u Uniju bila bi nespojiva s načelima navedenima u člancima 26. i 31. Bečke konvencije, kao i s ciljevima Euro‑mediteranskog sporazuma s Egiptom, koji su nabrojani u njegovom članku 1., te suprotna njegovom članku 8.

               39

               Međutim, kad je predmetna roba po svom prispjeću u Uniju razdvojena s ciljem slanja jednog njezinog dijela drugamo u Uniju u smislu članka 20. Protokola 4., tada je na uvozniku kojemu je izdana zamjenska potvrda o prometu i koji se, unatoč tome što uvjeti propisani u toj odredbi nisu bili ispunjeni, ipak želi osloniti na potvrdu o prometu koju su izdala egipatska carinska tijela, da utvrdi da taj razdvojeni dio robe doista odgovara robi čije je povlašteno podrijetlo utvrđeno na temelju potvrde o prometu koju su izdala egipatska carinska tijela.

               40

               S obzirom na sva ova razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da se Euro‑mediteranski sporazum s Egiptom treba tumačiti na način da se egipatsko podrijetlo robe, u smislu povlaštenog carinskog tretmana koji taj sporazum uspostavlja, može dokazati čak i nakon što je roba po svom prispjeću u prvu državu članicu bila razdvojena u svrhu otpremanja jednog njezinog dijela u neku drugu državu članicu i kada zamjenska potvrda o prometu koju su za dio robe koji je otpremljen u drugu državu članicu izdala carinska tijela prve države članice ne zadovoljava uvjete za izdavanje takve potvrde propisane u članku 20. Protokola 4.

               41

               Izvođenje takvog dokaza, međutim, s jedne strane zahtijeva da se povlašteno podrijetlo robe prvotno uvezene iz Egipta utvrdi pomoću potvrde o prometu koju izdaju egipatska carinska tijela sukladno tom Protokolu i da, s druge strane, uvoznik dokaže da dio robe razdvojen u prvoj državi članici i otpremljen u drugu državu članicu odgovara dijelu robe uvezenom iz Egipta u prvu državu članicu. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ovi uvjeti ispunjeni u predmetu u glavnom postupku.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Euro‑mediteranski sporazum o pridruživanju između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Arapske Republike Egipat, s druge strane, potpisan 25. lipnja 2001. u Luxembourgu i odobren Odlukom Vijeća 2004/635/EZ od 21. travnja 2004., treba tumačiti na način da se egipatsko podrijetlo robe, u smislu povlaštenog carinskog tretmana koji taj sporazum uspostavlja, može dokazati čak i nakon što je roba po svom prispjeću u prvu državu članicu bila razdvojena u svrhu otpremanja jednog njezinog dijela u neku drugu državu članicu i kada zamjenska potvrda o prometu EUR.1 koju su za dio robe koji je otpremljen u drugu državu članicu izdala carinska tijela prve države članice ne zadovoljava uvjete za izdavanje takve potvrde propisane u članku 20. Protokola 4. spomenutog sporazuma o definiciji pojma „proizvodi s podrijetlom“ i načinima administrativne suradnje kako je izmijenjen Odlukom Vijeća za pridruživanje EU‑Egipat br. 1/2006 od 17. veljače 2006.

                     Izvođenje takvog dokaza, međutim, s jedne strane zahtijeva da se povlašteno podrijetlo robe prvotno uvezene iz Egipta utvrdi pomoću potvrde o prometu koju izdaju egipatska carinska tijela sukladno tom Protokolu i da, s druge strane, uvoznik dokaže da dio robe razdvojen u prvoj državi članici i otpremljen u drugu državu članicu odgovara dijelu robe uvezenom iz Egipta u prvu državu članicu. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ovi uvjeti ispunjeni u predmetu u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački