title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. siječnja 2015.#Georg Felber protiv Bundesministerin für Unterricht, Kunst und Kultur.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 2. stavci 1. i 2. točka (a) i članak 6. stavci 1. i 2. – Različito postupanje na temelju dobi – Javna služba – Mirovinski sustav – Nacionalni propis prema kojemu se razdoblja školovanja ostvarena prije navršenih 18 godina života ne uzimaju u obzir.#Predmet C-529/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑529/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 16. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 8. listopada 2013., u postupku
            Georg Felber
            protiv
            Bundesministerin für Unterricht, Kunst und Kultur ,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i D. Martin, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) te članka 2. stavaka 1. i 2. točke (a) i članka 6. stavaka 1. i 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru postupka koji Georg Felber vodi protiv Bundesministerin für Unterricht, Kunst und Kultur (saveznog ministra za obrazovanje, umjetnost i kulturu, u daljnjem tekstu: ministar), u vezi s odbijanjem potonjeg da prilikom izračuna njegovih mirovinskih prava uzme u obzir razdoblja školovanja koja su prethodila stupanju Georga Felbera u službu.
            Pravni okvir
            Direktiva 2000/78
            3. U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, „svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja“
            4. Članak 2. te direktive predviđa:
            „1. Za potrebe ove Direktive ,načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
            2. Za potrebe stavka 1.:
            (a) smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
            [...]“
            5. Članak 3. iste direktive, naslovljen „Područje primjene“, u stavcima 1. i 3. određuje:
            „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
            [...]
            (c) zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;
            [...]
            [...]
            3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na isplate bilo koje vrste koje se provode iz javnih ili sličnih sustava, uključujući javne sustave socijalne sigurnosti i socijalne zaštite.“
            6. Slijedom toga, člankom 6. iste direktive predviđeno je:
            „1. Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
            Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:
            (a) postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;
            (b) određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;
            [...]
            2. Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad, obuhvaćajući, u okviru tih sustava, određivanje različitih dobnih granica za zaposlenike ili skupine ili kategorije zaposlenika te korištenje, u okviru tih sustava, mjerila starosti u aktuarskim izračunima, ne predstavlja diskriminaciju na temelju dobi, pod uvjetom da nemaju za posljedicu diskriminaciju na temelju spola.“
            7. Članak 7. Direktive 2000/78, naslovljen „Pozitivne mjere“, u stavku 1. predviđa:
            „Kako bi se zajamčila potpuna jednakost u praksi, načelo jednakog postupanja ne sprječava države članice da zadrže ili donesu posebne mjere za sprječavanje ili izjednačavanje neravnopravnog položaja povezanog s bilo kojim od temelja iz članka 1.“
            Austrijsko pravo
            8. Člancima 53. i 56. Saveznog zakona o mirovinskim pravima saveznih službenika, njihovih nadživjelih i članova njihove obitelji (Zakon o mirovinama iz 1965.) (Bundesgesetz über die Pensionsansprüche der Bundesbeamten, ihrer Hinterbliebenen und Angehörigen (Pensionsgesetz 1965)) od 18. studenoga 1965. (BGBl., 340/1965, u daljnjem tekstu: PG 1965), u verziji koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjenica koje su bile povod glavnom postupku, bilo je propisano:
            „Razdoblja koja su prethodila stupanju u službu koja se uzimaju u obzir prilikom izračuna mirovinskih bodova
            Članak 53.
            (1) Mirovinska razdoblja su ona nabrojena u stavcima 2. do 4. ako su prethodila datumu od kojeg počinje teći razdoblje savezne službe koje se može uzeti u obzir za mirovinu. Ta se razdoblja uzimaju u obzir putem uračunavanja.
            (2) Uračunavaju se sljedeća razdoblja:
             [...]
            h) razdoblje cjelovitog obrazovnog ciklusa završenog u [...] prvom ili drugom dijelu srednje škole tehničkog ili strukovnog usmjerenja, akademiji ili srodnoj obrazovnoj ustanovi, pod uvjetom da nije premašeno propisano trajanje obveznog obrazovanja,
             [...]
            Neuzimanje u obzir i nepriznavanje
            Članak 54.[...]
            (2) Ne uzimaju se u obzir sljedeća mirovinska razdoblja:
            a) razdoblja koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života [...]
            [...]
            Posebni doprinos
            Članak 56.
            (1) Službenik mora uplatiti posebni doprinos ako Bund za mirovinska razdoblja koja se uzimaju u obzir ne zaprimi dogovoreni iznos u skladu s pravilima socijalnog prava [...]“.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            9. Georg Felber, rođen 1956., obavlja zanimanje profesora i službenik je u službi Bunda (savezne države) od 1991.
            10. Prilikom izračuna njegovih mirovinskih prava, mirovinska razdoblja koja su prethodila njegovu stupanju u upravnu službu bila su određena odlukom donesenom 1992. Samo razdoblja obrazovanja i profesionalne aktivnosti ostvarena nakon navršenih 18 godina života bila su uzeta u obzir prilikom izračuna mirovinskih prava Georga Felbera. Slijedom toga, razdoblje obrazovanja koje je potonji ostvario prije navršenih 18 godina života, u ovom slučaju tri godine školovanja, nisu uračunata. Pozivajući se na presudu Hütter (C‑88/08, EU:C:2009:381), Georg Felber zatražio je da se to razdoblje uzme u obzir ili dokupi plaćanjem posebnog doprinosa.
            11. Landesschulrat für Salzburg (Školski savjet pokrajine Salzburg) odlukom od 25. studenoga 2010. odbio je njegov zahtjev s obrazloženjem da na temelju članka 54. stavka 2. točke (a) nije moguće uzeti u obzir razdoblja obrazovanja ostvarena prije navršenih 18 godina života kad je riječ o službenicima na koje se, poput Georga Felbera, odnosi članak 88. stavak 1. PG‑a 1965., s obzirom na to da su bili zaposleni prije 1. svibnja 1995. Georg Felber protiv te odluke Landesschulrata für Salzburg podnio je žalbu ministru, koji je odlukom od 1. prosinca 2011. odbio njegovu žalbu.
            12. Georg Felber zatim je protiv te odluke podnio žalbu Verfassungsgerichtshofu (Ustavni sud), koji se odlukom od 5. ožujka 2012. oglasio nenadležnim u korist suda koji je uputio zahtjev. Verfassungsgerichtshof je ipak ocijenio da je odstupanje pravila relevantnih za priznavanje razdoblja obrazovanja koja prethode stupanju u službu prilikom izračuna iznosa mirovina od pravila relevantnih za priznavanje tih razdoblja prilikom određivanja iznosa plaća službenika u skladu s ustavnim načelom jednakog postupanja.
            13. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u skladu s presudom Hütter (EU:C:2009:381), potrebno je provesti novi nediskriminatorni izračun razdoblja profesionalne aktivnosti i razdoblja obrazovanja koja je djelatnik o kojem je riječ ostvario prije navršenih 18 godina života. Slijedom toga, taj se sud pita je li potrebno provesti novi nediskriminatorni izračun ne samo prava na plaću nego i mirovinskih prava.
            14. U tim uvjetima, sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Ne dovodeći u pitanje članak 52. stavak 1. [Povelje] i članak 6. Direktive [2000/78], predstavlja li uzimanje u obzir prilikom izračuna mirovinskih bodova službenika samo razdoblja obrazovanja koja je službenik ostvario u prvom ili drugom dijelu srednje škole tehničkog ili strukovnog usmjerenja nakon navršenih 18 godina života, pri čemu su ta razdoblja odlučujuća ne samo za pravo na mirovinu već i za njezin iznos, a ta se mirovina (ukupna mirovina) u nacionalnom pravu smatra primitkom od rada koji se nastavlja isplaćivati u okviru odnosa zasnovanog u javnoj službi koji se nastavlja i nakon umirovljenja službenika, (izravnu) nejednakost postupanja na temelju dobi, u smislu članka 21. stavka 1. Povelje i članka 2. stavaka 1. i 2. točke (a) [te] direktive?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, može li se službenik u sporu o uzimanju u obzir razdoblja ostvarenih prije njegova stupanja u službu, čak i ako u trenutku pokretanja tog postupka nije bio umirovljen, u nedostatku opravdanja u smislu članka 52. stavka 1. Povelje i članka 6. Direktive [2000/78] (vidjeti u tom pogledu treće pitanje), pozvati na izravnu primjenjivost članka 21. Povelje i članka 2. Direktive [2000/78], posebice s obzirom na to da bi se, u skladu s nacionalnim pravom, ako pravni položaj u trenutku njegova umirovljenja nije promijenjen, pravni učinci odbijanja njegova zahtjeva za uzimanje u obzir tih razdoblja mogli istaknuti u postupku izračuna njegovih mirovinskih bodova ili pri podnošenju novog zahtjeva za uzimanje u obzir razdoblja o kojima je riječ?
            3. U slučaju potvrdnog odgovora, je li to nejednako postupanje opravdano u smislu članka 52. stavka 1. Povelje i članka 6. stavka 1. ili 2. [Direktive 2000/78]
            a) radi omogućavanja osobama čiji je datum rođenja nakon početka nastave u godini u kojoj su započeli školovanje ili osobama koje pohađaju vrstu škole s produljenim višim stupnjem i koje zbog toga moraju nastaviti školovanje i nakon svoje osamnaeste godine da završe svoje školovanje pod istim uvjetima kao i osobe koje završe prvi ili drugi dio srednje škole tehničkog ili strukovnog usmjerenja prije navršene osamnaeste godine, iako se mogućnost uzimanja u obzir obrazovnih razdoblja nakon osamnaeste godine ne ograničava samo na spomenute slučajeve?
            b) radi neuračunavanja u mirovinska prava razdoblja tijekom kojih osoba o kojoj je riječ općenito ne obavlja nikakvu plaćenu profesionalnu aktivnost i slijedom toga ne uplaćuje nikakve doprinose? Može li se takvo nejednako postupanje opravdati neovisno o činjenici da se, kao prvo, nikakav doprinos ne treba platiti niti za razdoblja školovanja ostvarena u prvom ili drugom dijelu srednje škole tehničkog ili strukovnog usmjerenja nakon navršenih 18 godina života i da u slučaju naknadnog uzimanja u obzir tih razdoblja prilikom izračuna mirovinskih prava s tog naslova u svakom slučaju treba platiti posebni doprinos?
            c) jer se neuzimanje u obzir u svrhu mirovinskog osiguranja nikakvog razdoblja koje prethodi stupanju u službu, ostvarenog prije navršenih 18 godina života, mora smatrati jednakim utvrđivanju ,starosne dobi za umirovljenje ili stjecanja prava na starosnu mirovinu, za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad’, u smislu članka 6. stavka 2. Direktive [2000/78]?“
            O prethodnim pitanjima
            Uvodna očitovanja
            15. Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da protumači načelo nediskriminacije na temelju dobi, propisano člankom 21. Povelje te implementirano u Direktivi 2000/78.
            16. Kako to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, kad države članice donose mjere koje ulaze u područje primjene Direktive 2000/78, koja konkretizira načelo nediskriminacije na temelju dobi u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja, one moraju poštovati tu direktivu (vidjeti u tom smislu presude Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, EU:C:2012:329, t. 22. i Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 48.).
            17. U tim okolnostima, pitanja postavljena u okviru glavnog postupka koji se vodi između pojedinca i državne uprave valja ispitati samo s obzirom na Direktivu 2000/78.
            Prvo i treće pitanje
            18. Svojim prvim i trećim pitanjem, koja valja proučiti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavke 1. i 2. točku (a) i članak 6. stavke 1. i 2. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im je protivan nacionalni propis prema kojemu se prilikom odlučivanja o pravu na mirovinu i izračuna njezina iznosa ne mogu uzeti u obzir razdoblja školovanja koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života, dok se ta razdoblja uzimaju u obzir kad su ostvarena nakon navršenih 18 godina života.
            19. Kao prvo, valja provjeriti ulazi li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku u područje primjene Direktive 2000/78. U tom pogledu, iz njezina članka 3. stavka 1. točki (a) i (c) proizlazi da se ona primjenjuje, u granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, „na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela“, u odnosu na, s jedne strane, „uvjete za pristup zapošljavanju, [...] uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama“ i, s druge strane, „zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće“.
            20. Slijedom toga, područje primjene Direktive 2000/78 treba se shvatiti tako da, s obzirom na članak 3. stavak 1. točku (c) i stavak 3., u vezi s uvodnom izjavom 13., ne pokriva sustave socijalne sigurnosti i socijalne zaštite čije se pogodnosti ne smatraju plaćom u smislu koji se tom pojmu pripisuje radi primjene članka 157. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude Dansk Jurist- og Økonomforbund, C‑546/11, EU:C:2013:603, t. 25. i HK Danmark, C‑476/11, EU:C:2013:590, t. 25.).
            21. Pojam ,plaće’ u smislu članka 157. stavka 2. UFEU‑a podrazumijeva sva primanja u gotovini ili u naravi, sadašnja ili buduća, pod uvjetom da ih, makar i posredno, poslodavac plaća radniku u vezi sa zaposlenjem (presude Dansk Jurist- og Økonomforbund, EU:C:2013:603, t. 26. i HK Danmark, EU:C:2013:590, t. 26.).
            22. U glavnom postupku riječ je o neuzimanju u obzir prilikom izračuna mirovinskih bodova razdoblja školovanja koja je Georg Felber ostvario prije navršenih 18 godina života i prije stupanja u službu Bunda.
            23. Kao što to proizlazi iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja, iznos mirovine ovisi o mirovinskim razdobljima kao i o plaći koju je službenik primao. Mirovina jest buduće plaćanje u gotovini, koje poslodavac isplaćuje svojim zaposlenicima, u izravnoj povezanosti s njihovim radnim odnosom. Naime, u nacionalnom pravu ta se mirovina smatra primitkom od rada koji se nastavlja isplaćivati u okviru odnosa zasnovanog u javnoj službi koji se nastavlja i nakon službenikova umirovljenja. Ta mirovina s tog naslova predstavlja plaću u smislu članka 157. stavka 2. UFEU‑a.
            24. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, oduzevši jednom dijelu službenika mogućnost uzimanja u obzir prilikom izračuna takve mirovine razdoblja školovanja ostvarenih prije navršenih 18 godina života, članak 54. stavak 2. točka (a) PG‑a 1965 utječe na uvjete koji se odnose na plaće tih službenika, u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78. Slijedom toga, potonja se primjenjuje na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
            25. Kao drugo, kad je riječ o pitanju predstavlja li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku različito postupanje na temelju dobi, glede zapošljavanja i obavljanja zanimanja, valja utvrditi da, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2000/78, „načelo jednakog postupanja“ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive, među kojima je i dob. Članak 2. stavak 2. točka (a) te direktive pobliže određuje da se za potrebe primjene stavka 1. tog članka radi o izravnoj diskriminaciji kad se prema nekoj osobi postupa lošije nego prema drugoj ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. navedene direktive.
            26. U skladu s člankom 53. stavkom 2. točkom (h) PG‑a 1965, mora se uzeti u obzir razdoblje cjelovitog obrazovnog ciklusa koji je službenik ostvario u prvom ili drugom dijelu srednje škole tehničkog ili strukovnog usmjerenja, akademiji ili srodnoj obrazovnoj ustanovi, pod uvjetom da nije premašeno propisano trajanje obveznog obrazovanja. Međutim, člankom 54. stavkom 2. točkom (a) PG‑a 1965 to je uzimanje u obzir ograničeno na razdoblja koja službenik ostvari nakon navršenih 18 godina života.
            27. Kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku daje prednost osobama koje završe ili započnu takav obrazovni ciklus nakon svojeg osamnaestog rođendana, s obzirom na to da će se samo njima uzeti u obzir razdoblja školovanja koja su ostvarili u prvom ili drugom dijelu srednje škole tehničkog ili strukovnog usmjerenja, prije stupanja u službu Bunda. Takvim se propisom uspostavlja različito postupanje prema osobama ovisno o dobi u kojoj su ostvarile školsko obrazovanje. To mjerilo može dovesti do različitog postupanja prema osobama koje su završile tu istu vrstu obrazovnog ciklusa, i to isključivo na temelju dobi tih osoba. Slijedom toga, takvom se odredbom uspostavlja razlika u postupanju izravno utemeljena na kriteriju dobi, u smislu članka 2. stavaka 1. i 2. točke (a) Direktive 2000/78 (vidjeti analogijom presudu Hütter, EU:C:2009:381, t. 38.).
            28. Kao treće, valja ispitati je li ta razlika u postupanju ipak opravdana u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78.
            29. Prvim podstavkom te odredbe pojašnjeno je da države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
            30. Kad je riječ, kao prvo, o pitanju je li cilj nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku legitiman, Sud je dosljedno zauzeo stav da države članice imaju široku marginu prosudbe, ne samo u izboru cilja u području socijalne politike i politike zapošljavanja već također u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti (presuda Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 46. i navedena sudska praksa).
            31. U tom pogledu iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je uzimanje u obzir razdoblja koja su prethodila stupanju službenika u službu, a koja je isti ostvario izvan odnosa službe, iznimka koja je uvedena kako se, kad je riječ o stjecanju mirovinskih prava, službenike koji su prije stupanja u službu Bunda završili viši stupanj obrazovanja ne bi stavljalo u nepovoljniji položaj u odnosu na one čije zapošljavanje nije uvjetovano nikakvim posebnim obrazovanjem i koji su, slijedom toga, mogli stupiti u službu Bunda već s navršenih 18 godina života. S obzirom na to, pravila službeničkog mirovinskog sustava osmišljena su na način da se cjelokupna karijera koju valja uzeti u obzir prilikom izračuna iznosa mirovine računa od najniže dobi potrebne za stupanje u državnu službu. Cilj nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku jest ujednačiti datum početka plaćanja doprinosa za mirovinski sustav i tako održati dob umirovljenja. U tom kontekstu, neuzimanje u obzir razdoblja školskog obrazovanja ostvarenih prije navršenih 18 godina opravdano je činjenicom da osoba o kojoj je riječ, načelno, tijekom tih razdoblja ne obavlja nikakvu plaćenu aktivnost koja bi zahtijevala plaćanje doprinosa za mirovinski sustav.
            32. Budući da takav cilj omogućava osiguranje poštovanja načela jednakog postupanja za sve osobe u sektoru o kojem je riječ i u vezi s bitnim elementom njihova radnog odnosa, poput trenutka odlaska u mirovinu, on predstavlja legitiman cilj politike zapošljavanja (vidjeti analogijom presudu Komisija/Mađarska, C‑286/12, EU:C:2012:687, t. 61.).
            33. Kao drugo, valja ispitati, u skladu sa samim člankom 6. stavkom 1. Direktive 2000/78, jesu li, u okviru široke margine prosudbe priznate državama članicama, spomenute u točki 29. ove presude, sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna.
            34. S jedne strane, kad je riječ o primjerenosti članka 54. stavka 2. točke (a) PG‑a 1965, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je najniža dob za zapošljavanje u javnoj službi 18 godina te da slijedom toga službenik može sudjelovati i doprinositi službeničkom mirovinskom sustavu tek od navršenih 18 godina života.
            35. Slijedom toga, neuzimanje u obzir razdoblja školskog obrazovanja ostvarenih prije navršenih 18 godina života, predviđeno tom odredbom, primjereno je za postizanje legitimnog cilja koji se sastoji u donošenju politike zapošljavanja kojom će se svim članovima službeničkog mirovinskog sustava omogućiti da započnu uplaćivati doprinose u istoj dobi, da steknu pravo na punu mirovinu, i time zajamčiti jednakost postupanja među službenicima.
            36. S druge strane, kad je riječ o pitanju premašuje li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ono što je nužno za postizanje zadanog cilja, valja upozoriti da se zahtjevom koji je povod glavnom postupku ne traži uzimanje u obzir razdoblja zaposlenja, kao što je to u predmetu u kojem je donesena presuda Hütter (EU:C:2009:381), već samo razdoblja obrazovanja ostvarenih u prvom ili drugom dijelu srednje škole tehničkog ili strukovnog usmjerenja.
            37. U vezi s tim, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu je s opravdanjem koje je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, koje se odnosi na neuračunavanje u mirovinu razdoblja tijekom kojih osoba o kojoj je riječ nije uplaćivala doprinose u mirovinski sustav.
            38. Naime, s jedne strane, razdoblja školskog obrazovanja poput onih o kojima o kojima je riječ u točki 35. ove presude ne zahtijevaju plaćanje takvih doprinosa. S druge strane, kad je riječ o razdobljima školovanja koja je službenik ostvario nakon navršenih 18 godina života, iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da se ona ne smatraju mirovinskim razdobljima koja se mogu izjednačiti s godinama službe i stoga pri izračunu mirovinskih bodova mogu biti uzeta u obzir samo pod uvjetom, navedenim u članku 56. PG‑a 1965, da se u mirovinski sustav uplati posebni doprinos koji odgovara doprinosima koji nedostaju. Iz očitovanja austrijske vlade proizlazi da taj posebni doprinos predstavlja činidbu u zamjenu za doprinose koje osoba o kojoj je riječ tijekom tih godina školovanja nije uplatila u mirovinski sustav putem obveznih doprinosa. Taj posebni doprinos stoga ispunjava ulogu kompenzacije.
            39. U takvim okolnostima, vodeći računa o širokoj margini prosudbe priznatoj državama članicama ne samo prilikom postizanja cilja određenog u socijalnoj politici i politici zapošljavanja već i prilikom određivanja mjera kojima se on može ostvariti, mjera poput one predviđene člankom 54. stavkom 2. točkom (a) PG‑a 1965 primjerena je za ostvarenje prethodno spomenutih ciljeva i ne premašuje ono što je nužno za njihovo ostvarenje.
            40. Slijedom navedenog, na prvo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavke 1. i 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 valja tumačiti na način da im nije protivan nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, prema kojemu se prilikom odlučivanja o pravu na mirovinu i izračuna njezina iznosa ne uzimaju u obzir razdoblja školovanja koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života, s obzirom na to da je on, s jedne strane, objektivno i razumno opravdan legitimnim ciljem vezanim uz politiku zapošljavanja i tržišta rada i, s druge strane, predstavlja primjereno i nužno sredstvo za ostvarenje tog cilja.
            Drugo pitanje
            41. Uzimajući u obzir odgovor na prvo i treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
            Troškovi
            42. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 2. stavke 1. i 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da im nije protivan nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, prema kojemu se prilikom odlučivanja o pravu na mirovinu i izračuna njezina iznosa ne uzimaju u obzir razdoblja školovanja koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života, s obzirom na to da je on, s jedne strane, objektivno i razumno opravdan legitimnim ciljem vezanim uz politiku zapošljavanja i tržišta rada i, s druge strane, predstavlja primjereno i nužno sredstvo za ostvarenje tog cilja.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 17. veljače 2017.#European Dynamics Luxembourg SA i dr. protiv Europske agencije za lijekove.#Arbitražna klauzula – Višestruki okvirni ‚kaskadni’ ugovor EMA/2012/10/ICT – Pružanje vanjskih usluga u području softverskih aplikacija – Zahtjev za pružanje usluga upućen tužiteljima – Odbijanje kandidata koje su predložili tužitelji – Proporcionalnost – Djelomična preinaka tužbe – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-441/15.


Presuda Službeničkog suda od 29. travnja 2015.#Carlos Ibanez Martinez protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Dodjeljivanje bodova za uspješnost – Mišljenje odbora za izvješćivanje – Široka margina prosudbe uprave – Jednako postupanje.#Predmet F-17/14.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 11. prosinca 2014.#Idexx Laboratories Italia Srl protiv Agenzia delle Entrate.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Neizravno oporezivanje – PDV – Šesta direktiva – Članci 18. i 22. – Pravo na odbitak – Stjecanja unutar Zajednice – Obrnuta porezna obveza – Materijalni uvjeti – Formalni uvjeti – Nepoštovanje formalnih uvjeta.#Predmet C-590/13.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      11. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Neizravno oporezivanje — PDV — Šesta direktiva — Članci 18. i 22. — Pravo na odbitak — Stjecanja unutar Zajednice — Obrnuta porezna obveza — Materijalni uvjeti — Formalni uvjeti — Nepoštovanje formalnih uvjeta“
      U predmetu C‑590/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Italija), odlukom od 7. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 20. studenoga 2013., u postupku

         Idexx Laboratories Italia Srl

      protiv

         Agenzia delle Entrate,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader, u svojstvu predsjednice vijeća, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Idexx Laboratories Italia Srl, F. Tesauro, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Socia, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i D. Recchia, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18. i 22. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje [neslužbeni prijevod] (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. (SL L 376, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora u dvama predmetima – koje je spojio sud koji je uputio zahtjev – između Idexx Laboratories Italia Srl (u daljnjem tekstu: Idexx) i Agenzia delle Entrate – Ufficio di Milano 1 (Porezna uprava – ured Milano 1, u daljnjem tekstu: Agenzia) o, s jedne strane, rješenju o naplati poreza koje je donijela ta uprava, kojim je izmijenila prijavu poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) društva Idexx za 1998. godinu, i, s druge strane, o odbijanju zahtjeva za mirno rješenje spora koji je podnijelo to društvo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Šesta direktiva sadrži Glavu XVI.a pod naslovom „Prijelazne odredbe za oporezivanje trgovine između država članica“ [neslužbeni prijevod], koja je u tu direktivu umetnuta Direktivom 91/680 i koja, uz ostalo, sadrži članke 28.f do 28.h.

               4

               Članak 17. stavak 1. Šeste direktive, pod naslovom „Porijeklo i opseg prava na odbitak“ [neslužbeni prijevod], određuje:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               U verziji koja proizlazi iz članka 28.f Šeste direktive, njezin članak 17. stavak 2. predviđa:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ovlašten je odbiti od poreza koji je dužan platiti:

                        a)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik koji porez plaća na državnom području zemlje;

                        b)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen vezano uz uvoz robe na državno područje zemlje;

                        c)

                        [PDV] koji se mora platiti u skladu s člankom 5. stavkom 7. točkom (a), člankom 6. stavkom 3. i člankom 28.a stavkom 6.;

                        d)

                        [PDV] koji se mora platiti u skladu s člankom 28.a stavkom 1. točkom (a).“ [neslužbeni prijevod]

               6

               U verziji koja proizlazi iz članka 28.f Šeste direktive, članak 18. te direktive, koji se odnosi na „pravila za korištenje prava na odbitak“, u svojem stavku 1. točki (d) predviđa:
               „Kako bi mogao izvršavati pravo na odbitak, porezni obveznik mora:
               [...]

                        d)

                        kad je dužan platiti porez kao stjecatelj ili kupac u slučaju primjene članka 21. točke 1., poštovati formalnosti koje određuje svaka država članica.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Kad je riječ o poreznim obveznicima PDV‑a, članak 21. stavak 1. točka (d) te direktive, u verziji koja proizlazi iz njezina članka 28.g, određuje da je PDV u unutarnjem sustavu dužna platiti „svaka osoba koja obavlja isporuku robe unutar Zajednice koja podliježe oporezivanju“.

               8

               U skladu s člankom 22. Šeste direktive, pod naslovom „Obveze u unutarnjem sustavu“ [neslužbeni prijevod], u verziji koja proizlazi iz njezina članka 28.h:
               „[...]
               2.

                        (a)

                        Svaki porezni obveznik mora dovoljno detaljno voditi knjige kako bi se mogao primijeniti [PDV] te kako bi njegovu primjenu mogla provjeriti porezna nadležna tijela.

                        (b)

                        [...]

                  Svaki porezni obveznik mora voditi evidenciju materijala koje mu je iz druge države članice otpremio porezni obveznik, identificiran u svrhu [PDV‑a] u toj drugoj državi članici, ili druga osoba za račun tog poreznog obveznika, radi isporuke rada tom poreznom obvezniku na temelju ugovora o djelu.
               [...]
               4.

                        (a)

                        Svaki porezni obveznik dužan je podnijeti prijavu u roku koji će odrediti države članice. [...]

                        (b)

                        U prijavi se moraju navesti svi podaci potrebni za izračun iznosa poreza za koji je nastala porezna obveza i odbitaka koje treba izvršiti, uključujući, eventualno, te ukoliko je to potrebno za utvrđivanje osnovice za razrez, ukupna vrijednost transakcija koje se odnose na takav porez i odbitke te vrijednost svake izuzete transakcije.

                        (c)

                        U prijavi se također moraju navesti:
                        [...]

                                 —

                                 s druge strane, ukupna vrijednost, bez [PDV‑a], stjecanja robe unutar Zajednice navedena u članku 28.a stavcima 1. i 6. i za koje je nastala obveza obračuna poreza.

                  [...]
               8.   Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a te da bi spriječile utaju, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Talijansko pravo

               9

               Većina relevantnih odredbi o PDV‑u propisana je, s jedne strane, Dekretom predsjednika Republike br. 633 o uvođenju i uređenju poreza na dodanu vrijednost (Decreto del presidente della Repubblica n. 633, istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto) od 26. listopada 1972. (redovni dodatak GURI‑ju br. 292 od 11. studenoga 1972., u daljnjem tekstu: DPR br. 633/72), koji je nekoliko puta izmijenjen, i, s druge strane, Dekretom sa zakonskom snagom br. 331 o usklađivanju odredbi o porezima na mineralna ulja, alkohol, alkoholna pića i duhanske proizvode kao i odredbi o PDV‑u s odredbama uvedenima direktivama EEZ‑a i izmjenama koje proizlaze iz takvog usklađivanja kao i odredbi o sustavu ovlaštenih centara za porezno savjetovanje, postupcima povrata poreza, izuzeću od mjesnog poreza na dohodak [(u daljnjem tekstu: ILOR) (Imposta locale sui redditi)] dohotka poduzeća do iznosa koji odgovara izravnim profesionalnim troškovima, uvođenju za 1993. godinu izvanrednog poreza na potrošnju na određenu robu i drugim poreznim odredbama (decreto‑legge n. 331 – armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie) od 30. kolovoza 1993. (GURI br. 203 od 30. kolovoza 1993.), potvrđenim u zakon Zakonom br. 427 od 29. listopada 1993. (GURI br. 255 od 29. listopada 1993., u daljnjem tekstu: DL br. 331/93).

               10

               Relevantne odredbe kad je riječ o detaljnim pravilima i općim uvjetima u vezi s izdavanjem računa te s knjiženjem izdanih računa i stjecanjima su one u člancima 21., 23. i 25. DPR‑a br. 633/72.

               11

               Što se tiče prava na odbitak u vezi s transakcijama unutar Zajednice, članak 45. DL‑a br. 331/93 predviđa:
               „Na temelju članka 19. i pratećih članaka [DPR‑a br. 633/72] i podložno ograničenjima koja su njima predviđena, dopušten je odbitak poreza koji se plaća na stjecanja robe unutar Zajednice u obavljanju poslovne djelatnosti poduzeća, umjetničkog djelovanja ili strukovne djelatnosti.“

               12

               Prema članku 46. stavku 1. DL‑a br. 331/93, pod naslovom „Izdavanje računa za transakcije unutar Zajednice“, stjecatelj ili komitent mora numerirati i popuniti račun u vezi sa stjecanjem unutar Zajednice naznačujući u njemu protuvrijednost naknade u lirama i sve ostale elemente koji tvore poreznu osnovicu transakcije, obračunatu po stopi za stečenu robu ili usluge.

               13

               Pod naslovom „Knjiženje transakcija unutar Zajednice“, članak 47. DL‑a br. 331/93 određuje:
               „1.   Računi za stjecanja unutar Zajednice iz članka 38. stavaka 2. i 3. točke (b) i za transakcije iz članka 46. stavka 1. druge rečenice, nakon što su popunjeni u skladu s prvom rečenicom članka 46. stavka 1., upisuju se, u mjesecu njihova zaprimanja ili kasnije, ali u svakom slučaju u roku od 15 dana od primitka s navođenjem mjeseca, odvojeno u knjizi iz članka 23. [DPR‑a br. 633/72], prema rednom broju, uz navođenje naknade za transakcije u stranoj valuti. Računi iz članka 46. stavka 5. knjiže se u mjesecu u kojem su izdani. Ti se računi knjiže odvojeno, u rokovima određenima prethodnim rečenicama, također u knjizi predviđenoj člankom 25. gore navedenog dekreta navođenjem mjeseca u kojem su zaprimljeni ili u kojem su izdani.
               2.   Porezni obveznici iz članka 22. [DPR‑a br. 633/72] mogu knjižiti račune iz stavka 1. u knjizi iz članka 24. dekreta umjesto u knjizi izdanih računa, ne dovodeći u pitanje odredbe o rokovima i postupku iz stavka 1.
               3.   Obveznici iz članka 4. stavka 4. [DPR‑a br. 633/72] koji nisu porezni obveznici račune iz stavka 1. ovog članka, nakon numeriranja po kronološkom redu, moraju knjižiti u ad hoc knjigu, koja se drži i čuva u skladu s člankom 39. [DPR‑a br. 633/72], u mjesecu koji slijedi onaj u kojem su ih dobili ili u mjesecu u kojemu su izdani za račune iz članka 46. stavka 5.
               4.   Računi za transakcije unutar Zajednice iz članka 46. stavka 2. knjiže se odvojeno u knjizi predviđenoj člankom 23. [DPR‑a br. 633/72], prema rednom broju i s pozivom na datum izdavanja.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Tijekom 1998. Idexx je izvršio stjecanja unutar Zajednice od francuskog i nizozemskog društva, ne poštujući pritom formalnosti koje se zahtijevaju nacionalnim pravom.

               15

               Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da Idexx nije u knjigu PDV‑a knjižio neke račune koje je izdalo francusko društvo.

               16

               Kad je riječ o računima koje je izdalo nizozemsko društvo, oni nisu bili knjiženi u Idexxovu knjigu izdanih računa, već samo u njegovu knjigu kupnji s naznakom „izuzeto od PDV‑a“.

               17

               Nakon nadzora koju je provela 2000. godine, Agenzia je utvrdila da te transakcije predstavljaju stjecanja unutar Zajednice koja podliježu plaćanju PDV‑a i na koja se, kao takva, primjenjuje postupak obrnute porezne obveze. Agenzia je u vezi s tim sastavila zapisnik, u kojem je navela da društvo Idexx nije poštovalo talijanski propis koji se odnosi na knjiženje transakcija unutar Zajednice.

               18

               Nakon sastavljanja navedenog zapisnika, Agenzia je 27. svibnja 2004. Idexxu izdala rješenje o razrezu PDV‑a za 1998. te od njega zahtijevala iznos u visini od 100% poreza na ime sankcije zbog nepoštovanja obveza predviđenih u člancima 46. i 47. DL‑a br. 331/93. Ta je porezna uprava zatim odbila Idexxov zahtjev za mirno rješenje spora.

               19

               To je društvo podnijelo dvije zasebne tužbe protiv poreznog rješenja i odbijanja njegova zahtjeva za mirnim rješenjem spora. Dvjema presudama Commissione tributaria provinciale di Milano prihvatila je te dvije tužbe i stoga ukinula rješenje o razrezu poreza i o odbijanju zahtjeva za mirnim rješenjem spora.

               20

               Agenzia je podnijela žalbu protiv tih odluka koju je prihvatila Commissione tributaria regionale della Lombardia. Taj je sud istaknuo da odredbe talijanskog prava o stjecanjima unutar Zajednice, osobito članci 46. i 47. DL‑a br. 331/93, stjecatelja ili komitenta ne obvezuju samo da numerira račune prilikom stjecanja unutar Zajednice i popuni ih svim elementima koji tvore poreznu osnovicu transakcije, već ga također obvezuju da tako popunjene račune pravodobno i odvojeno knjiži u različitim knjigama iz članaka 23. i 25. DPR‑a br. 633/72.

               21

               Taj je sud utvrdio da neknjiženje nije bilo formalna već bitna povreda koja opravdava ispravak i/ili naplatu.

               22

               Idexx je podnio dvije žalbe pred Corte di cassazione, koji je odlučio spojiti dva predmeta. To je društvo u tim žalbama istaknulo dva istovjetna žalbena razloga kojima prigovara da je Commissione tributaria regionale della Lombardia neizdavanje računa i neknjiženje računa u vezi sa stjecanjima unutar Zajednice nezakonito kvalificirala kao „bitnu povredu“.

               23

               Idexx tvrdi da stjecanja unutar Zajednice nemaju bitne učinke, ne uzrokuju ni porezne dugove ni porezne odbitke, već samo „prividne“ dugove i odbitke kao i formalne obveze knjiženja prijelaznog računa u dvjema knjigama PDV‑a, bez bitnih posljedica.

               24

               Stoga to društvo smatra da povreda takvih obveza ne dopušta Agenziji da ispravi stjecateljevu prijavu PDV‑a i da od njega zahtijeva plaćanje poreza koji je samo teorijske naravi, zanemarujući pravo na odbitak koje se u ovom slučaju ne može osporavati.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da odgovor na sporove koji su pred njim u tijeku ovisi o tumačenju koje treba dati presudi u predmetu Ecotrade (C‑95/07 i C‑96/07, EU:C:2008:267). Taj sud objašnjava da postoje dva suprotna supostojeća tumačenja te presude unutar Corte di cassazione i stoga u nacionalnom pravnom poretku, što vodi do dvaju različitih pristupa.

               26

               U skladu s prvim pristupom, pravo na odbitak nalaže da obveze samoizdavanja računa i knjiženja predviđene u okviru sustava obrnute porezne obveze nacionalnim normama i pravom Unije moraju biti ispunjene, s obzirom na to da se te obveze smatraju bitnim obvezama.

               27

               U skladu s drugim pristupom, pravo na odbitak nastaje u trenutku nastanka obveze obračuna PDV‑a, to jest ne nakon ispunjavanja formalnosti predviđenih za izvršavanje navedenog prava, već, u načelu, u trenutku izvršenja transakcije prijenosa robe ili pružanja usluga. Stoga neispunjenje formalnih obveza kojima je porezni obveznik podvrgnut radi izvršavanja tog prava ne može za posljedicu imati gubitak samog tog prava, kada se utvrdi, čak i drugim sredstvima, da je dugovani iznos stvarno isplaćen i da sastavni elementi prava na odbitak nisu sporni. Povreda formalnih obveza mogla bi, međutim, u nekim okolnostima opravdati primjenu upravnih novčanih kazni.

               28

               U tim je okolnostima Corte di cassazione odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li načela koja je [Sud] utvrdio u presudi [Ecotrade (EU:C:2008:267)], prema kojima se članak 18. stavak 1. [točka] (d) i članak 22. [Šeste direktive] protive praksi ispravka prijava i naplati [PDV‑a] koja nepoštovanje, s jedne strane, obveza koje proizlaze iz formalnosti utvrđenih nacionalnim propisom na temelju članka 18. stavka 1. [točke] (d) te direktive i, s druge strane, računovodstvenih obveza i obveze prijave koje redom proizlaze iz članka 22. stavaka 2. i 4. navedene direktive, sankcionira odbijanjem prava na odbitak u slučaju primjene mehanizma obrnute porezne obveze, također primjenjiva u slučaju potpunog nepoštovanja obveza određenih tim istim propisom, kad u svakom slučaju nema nikakve sumnje u položaj poreznog obveznika i njegovo pravo na odbitak?

                        2.

                        Upućuju li izrazi ‚obblighi sostanziali’, ‚substantive requirements’ i ,exigences de fond’, kojima se [Sud] koristi u različitim jezičnim verzijama presude [Ecotrade (EU:C:2008:267)], kad je riječ o slučajevima ‚obrnute porezne obveze’ u području PDV‑a, na dužnost plaćanja PDV‑a, na dužnost preuzimanja porezne obveze ili na postojanje materijalnih uvjeta koji opravdavaju primjenu poreza na poreznog obveznika i koji uređuju pravo na odbitak čija je svrha očuvanje načela neutralnosti navedenog poreza koje izvire iz prava Unije, kao što su inherentnost, oporezivost i mogućnost potpunog odbijanja?“

         O prethodnim pitanjima

               29

               Svojim dvama pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati trebaju li se članak 18. stavak 1. točka (d) i članak 22. Šeste direktive tumačiti na način da te odredbe sadrže formalne uvjete u vezi s pravom na odbitak ili, suprotno tomu, materijalne uvjete u vezi s tim pravom čije bi nepoštovanje, u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, dovelo do njegova gubitka.

               30

               U skladu s ustaljenom praksom Suda, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a kojega su porezni obveznici odbiju ulazni PDV koji se duguje ili koji je plaćen za robu koju su stekli i usluge koje su primili temeljno je načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Unije (presuda Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 23. i navedena sudska praksa).

               31

               Kako je to Sud više puta naglasio, to je pravo sastavni dio sustava PDV‑a te se, u načelu, ne može ograničiti. Konkretno, ono se može odmah izvršavati za sve poreze koji se primjenjuju na ulazne transakcije (vidjeti u tom smislu presudu Tóth, EU:C:2012:549, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Svrha tako uspostavljenog režima jest u cijelosti rasteretiti poreznog obveznika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih ekonomskih aktivnosti. Tako zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih ekonomskih aktivnosti, ma kakvi bili ciljevi ili rezultati ovih aktivnosti, pod uvjetom da su same te aktivnosti podvrgnute PDV‑u (presude Tóth, EU:C:2012:549, t. 25. i navedena sudska praksa kao i Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 31. i navedena sudska praksa).

               33

               Treba podsjetiti da, kao prvo, u okviru oporezivih stjecanja unutar Zajednice, na temelju postupka obrnute porezne obveze uspostavljenog člankom 21. stavkom 1. točkom (d) Šeste direktive, nema plaćanja PDV‑a između prodavatelja i stjecatelja robe jer je potonji za izvršeno stjecanje obveznik plaćanja pretporeza, koji u načelu može odbiti, tako da nema plaćanja poreza poreznoj upravi.

               34

               Kao drugo, kada se primjenjuje postupak obrnute porezne obveze, članak 18. stavak 1. točka (d) Šeste direktive dopušta državama članicama da utvrde formalnosti u vezi s načinom izvršavanja prava na odbitak.

               35

               Međutim, formalnosti određene od strane navedene države članice, koje porezni obveznik mora poštovati radi izvršavanja tog prava, ne smiju prelaziti ono što je neophodno potrebno za kontrolu ispravne primjene postupka obrnute porezne obveze (presude Bockemühl, C‑90/02, EU:C:2004:206, t. 50. kao i Fatorie, EU:C:2014:50, t. 34. i navedena sudska praksa).

               36

               Osim toga, u svrhu primjene PDV‑a i njezinog nadzora od porezne uprave, članak 22. Šeste direktive predviđa neke obveze za porezne obveznike tog poreza, kao što su to obveze vođenja knjiga i podnošenja prijave. Na temelju stavka 8. tog članka, države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju.

               37

               Međutim, takve mjere ne mogu prelaziti ono što je potrebno za postizanje takvih ciljeva i ne smiju dovesti u pitanje neutralnost PDV‑a (vidjeti u tom smislu presude Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, t. 26. i navedenu sudsku praksu kao i Ecotrade, EU:C:2008:267, t. 66. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Kao treće, iz točke 63. presude Ecotrade (EU:C:2008:267) i kasnije sudske prakse Suda (vidjeti, uz ostalo, presude Uszodaépítő, C‑392/09, EU:C:2010:569, t. 39.; Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, t. 42.; EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, t. 62. kao i Fatorie, EU:C:2014:50, t. 35.) proizlazi da, u okviru režima obrnute porezne obveze, temeljno načelo neutralnosti PDV‑a zahtijeva da se odbitak pretporeza odobri ako su zadovoljeni materijalni uvjeti, čak i ako porezni obveznik nije udovoljio određenim formalnim uvjetima.

               39

               Drukčije bi bilo ako bi povreda takvih formalnih uvjeta za učinak imala sprečavanje iznošenja ključnog dokaza da su materijalni uvjeti bili ispunjeni (presuda EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, t. 71. i navedena sudska praksa).

               40

               Posljedično, kada porezna uprava raspolaže potrebnim podacima da bi utvrdila da su materijalni uvjeti ispunjeni, ta uprava ne smije uvesti dodatne uvjete u vezi s pravom poreznog obveznika na odbitak tog poreza koji za učinak mogu imati onemogućavanje izvršavanja tog prava (vidjeti u tom smislu presudu EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, t. 62. i navedenu sudsku prasku).

               41

               U tom pogledu treba pojasniti da su materijalni uvjeti prava na odbitak oni koji uređuju sam temelj i opseg tog prava, kako su predviđeni člankom 17. Šeste direktive pod naslovom „Porijeklo i opseg prava na odbitak“ (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Nizozemska, C‑338/98, EU:C:2001:596, t. 71.; Dankowski, C‑438/09, EU:C:2010:818, t. 26. i 33.; Komisija/Mađarska, C‑274/10, EU:C:2011:530, t. 44. kao i Kopalnia Odkrywkowa Polski Trawertyn P. Granatowicz, M. Wąsiewicz, C‑280/10, EU:C:2012:107, t. 43. i 44.).

               42

               Formalni uvjeti za navedeno pravo, s druge strane, uređuju načine i nadzor njegova izvršavanja kao i uredno funkcioniranje sustava PDV‑a kao što su obveze u vezi s vođenjem knjiga, izdavanjem računa i podnošenjem prijave. Ti su uvjeti određeni u člancima 18. i 22. Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Nizozemska, EU:C:2001:596, t. 71.; Collée, EU:C:2007:549, t. 25. i 26.; Ecotrade, EU:C:2008:267, t. 60. do 65.; Nidera Handelscompagnie, EU:C:2010:627, t. 47. do 51.; Kopalnia Odkrywkowa Polski Trawertyn P. Granatowicz, M. Wąsiewicz, EU:C:2012:107, t. 41. i 48. kao i Tóth, EU:C:2012:549, t. 33.).

               43

               Kad je riječ o oporezivim stjecanjima robe unutar Zajednice, materijalni uvjeti nalažu, kao što to proizlazi iz članka 17. stavka 2. točke (d) Šeste direktive, da je porezni obveznik izvršio takva stjecanja, da je ta osoba također obveznik plaćanja PDV‑a u vezi s tim stjecanjima i da se roba o kojoj je riječ koristi u svrhu njegovih oporezovanih transakcija.

               44

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u predmetu u glavnom postupku Agenzia raspolagala svim podacima potrebnima da bi se utvrdilo da su materijalni uvjeti bili ispunjeni.

               45

               U tim okolnostima, iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da se pravo na odbitak dugovanog PDV‑a u vezi sa stjecanjima unutar Zajednice o kojima je riječ u glavnom postupku iz članka 17. stavka 2. točke (d) Šeste direktive Idexxu ne može odbiti uz obrazloženje da nije zadovoljio obveze koje proizlaze iz formalnosti utvrđenih nacionalnim propisom donesenim na temelju članka 18. stavka 1. točke (d) i članka 22. Šeste direktive. To pravo na odbitak, u skladu sa stavkom 1. tog članka, nastaje u trenutku nastanka obveze obračunavanja poreza.

               46

               S obzirom na ta razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 18. stavak 1. točku (d) i članak 22. Šeste direktive treba tumačiti na način da te odredbe sadrže formalne uvjete u vezi s pravom na odbitak čije nepoštovanje, u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, ne može dovesti do gubitka tog prava.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 18. stavak 1. točka (d) i članak 22. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991., trebaju se tumačiti na način da te odredbe sadrže formalne uvjete u vezi s pravom na odbitak čije nepoštovanje, u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, ne može dovesti do gubitka tog prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (peto vijeće) od 2. listopada 2003. # Krupp Hoesch Stahl AG protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba. # Predmet C-195/99 P.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 27. travnja 2017.#Deere & Company protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije EXHAUST‑GARD – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Prava obrane – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-622/15.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. prosinca 2016.#Noémie Depesme i dr. protiv Ministre de l'Enseignement supérieur et de la recherche.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Cour administrative.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje osoba – Prava radnika – Jednako postupanje – Socijalne povlastice – Financijska pomoć za pohađanje visokih studija – Pretpostavka srodništva – Pojam ‚djeteta’ – Dijete bračnog druga ili registriranog partnera – Doprinos za uzdržavanje tog djeteta.#Spojeni predmeti C-401/15 do C-403/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      15. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje osoba — Prava radnika — Jednako postupanje — Socijalne povlastice — Financijska pomoć za pohađanje visokih studija — Pretpostavka srodništva — Pojam ‚djeteta’ — Dijete bračnog druga ili registriranog partnera — Doprinos za uzdržavanje tog djeteta“
      U spojenim predmetima C‑401/15 do C‑403/15,
      povodom triju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Cour administrative (Luksemburg), odlukama od 22. srpnja 2015., koje je Sud zaprimio 24. srpnja 2015., u postupcima

         Noémie Depesme (C‑401/15),

         Saïd Kerrou (C‑401/15),

         Adrien Kauffmann (C‑402/15),

         Maxime Lefort (C‑403/15)
      protiv

         Ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za N. Depesme i S. Kerroua, P. Peuvrel, avocat,

               —

               za A. Kauffmanna, S. Jacquet, avocat,

               —

               za M. Leforta, S. Coï, avocat,

               —

               za luksemburšku vladu, D. Holderer, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Kinscha, avocat,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 45. UFEU‑a i članka 7. stavka 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru triju sporova između Noémie Depesme, Saïda Kerroua, Adriena Kauffmanna i Maximea Leforta, s jedne strane, i Ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche (ministar visokog obrazovanja i istraživanja, Luksemburg, u daljnjem tekstu: ministar), s druge strane, u vezi s odbijanjem potonjeg da za akademsku godinu 2013./2014. dodijeli N. Depesme, A. Kauffmannu i M. Lefortu državnu financijsku pomoć za pohađanje visokih studija.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 7. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice (SL 1968., L 257, str. 2.):
               „1.   Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se zbog njegova državljanstva u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju.
               2.   Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici.
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 10. Uredbe br. 1612/68 predviđao je:
               „1.   Zajedno s radnikom koji je državljanin neke države članice pravo nastaniti se na području druge države članice imaju, bez obzira na svoje državljanstvo:

                        (a)

                        njegov bračni drug i njihovi potomci mlađi od dvadeset i jednu godinu ili koje on uzdržava;

                  […]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 10. Uredbe br. 1612/68 stavljen je izvan snage Direktivom 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/260/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77. i ispravci SL 2004., L 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               6

               Uvodne izjave 3. i 5. Direktive 2004/38 glase:

                        „(3)

                        Građanstvo Unije predstavlja temeljni status državljana država članica, kada ostvaruju pravo slobode kretanja i boravišta [boravka]. Stoga treba kodificirati i preispitati postojeće instrumente Zajednice kojima su zasebno uređeni radnici, samozaposlene osobe kao i studenti te druge osobe koje nisu aktivno zaposlene, kako bi se pojednostavnilo i ojačalo pravo slobode kretanja i boravišta [boravka] građana Unije.

                  […]

                        (5)

                        Pravo svih građana Unije na slobodu kretanja i boravišta [boravka] na području države članice kako se ostvaruje pod objektivnim uvjetima slobode i dostojanstva treba odobriti i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo. Za potrebe ove Direktive, u definiciju ‚član obitelji’ potrebno je uključiti i registriranog partnera, ako zakonodavstvo države članice domaćina izjednačuje registriranu zajednicu s brakom.“

               7

               Članak 2. navedene direktive propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        2.

                        ‚član obitelji’ znači:

                                 (a)

                                 bračni drug;

                                 (b)

                                 partner s kojim građanin Unije ima registriranu zajednicu na temelju zakonodavstva države članice, ako je po zakonodavstvu države članice domaćina registrirana zajednica izjednačena s bračnom zajednicom, i u skladu s uvjetima utvrđenima u relevantnim zakonima države članice domaćina;

                                 (c)

                                 izravni potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici, kao i oni bračnog druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka;

                           […]

                  […]“

               8

               Uredba br. 1612/68 stavljena je izvan snage i zamijenjena s učinkom od 16. lipnja 2011. Uredbom Vijeća br. 492/2011. U članku 7. Uredbe br. 492/2011 preuzet je tekst članka 7. Uredbe br. 1612/68.

               9

               Uvodna izjava 1. Direktive 2014/54/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o mjerama za lakše ostvarivanje prava zajamčenih radnicima u kontekstu slobode kretanja radnika (SL 2014., L 128, str. 8.) glasi kako slijedi:
               „Slobodno kretanje radnika temeljna je sloboda građana Unije i jedan od stupova unutarnjeg tržišta u Uniji sadržan u članku 45. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU). Njegovu provedbu dodatno razvija pravo Unije čiji je cilj da zajamči potpuno ostvarivanje prava dodijeljenih građanima Unije i članovima njihovih obitelji. Pojam ‚članovi njihovih obitelji’ trebalo bi shvatiti kao da ima isto značenje kao i pojam definiran u članku 2. točki 2. Direktive [2004/38/EZ], koji se primjenjuje i na članove obitelji pograničnih radnika.“

               10

               Članak 1. te direktive predviđa:
               „Ovom Direktivom utvrđuju se odredbe koje olakšavaju ujednačenu primjenu i provedbu u praksi prava zajamčenih člankom 45. UFEU‑a i člancima od 1. do 10. Uredbe [br. 492/2011]. Ova Direktiva primjenjuje se na građane Unije koji ostvaruju ta prava i članove njihovih obitelji (‚radnici Unije i članovi njihovih obitelji’).“

               11

               U skladu s člankom 2. navedene direktive:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na sljedeća pitanja, kako je navedeno u člancima od 1. do 10. Uredbe [br. 492/2011], u području slobode kretanja radnika:
               […]

                        (c)

                        pristup socijalnim i poreznim povlasticama;

                  […]
               2.   Područje primjene ove Direktive istovjetno je području primjene Uredbe [br. 492/2011].“

         Luksemburško pravo

               12

               Državna financijska pomoć za visoke studije u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku bila je uređena Zakonom od 22. lipnja 2000. o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije (Mémorial A 2000., str. 1106.), kako je izmijenjen Zakonom od 19. srpnja 2013. (Mémorial A 2013., str. 3214.) (u daljnjem tekstu: izmijenjeni Zakon od 22. lipnja 2000.).

               13

               Zakon od 19. srpnja 2013., koji je donesen slijedom presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) i čije su se izmjene u odnosu na Zakon od 22. lipnja 2000. odnosile samo na akademsku godinu 2013./2014., umetnuo je u potonji zakon članak 2.a.

               14

               Članak 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. glasio je:
               „Student koji nije rezident Velikog Vojvodstva Luksemburga može se također koristiti financijskom pomoći za visoke studije, pod uvjetom da je dijete radnika ili samozaposlene osobe koja je luksemburški državljanin ili građanin Europske unije ili druge države članice stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL 1992., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.)] ili Švicarske Konfederacije koji je bio zaposlen ili koji je obavljao svoju djelatnost u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina u trenutku studentova podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije. Zaposlenje u Luksemburgu mora biti najmanje jednako polovici uobičajenog radnog vremena koje se primjenjuje kod poduzetnika u skladu sa zakonom ili kolektivnim ugovorom o radu koji je, ako postoji, na snazi. Samozaposlena osoba mora obvezno i neprekidno biti povezana s Velikim Vojvodstvom Luksemburgom u skladu s člankom 1. točkom 4. Zakonika o socijalnoj sigurnosti u razdoblju od pet godina prije podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije.“

               15

               Izmijenjeni Zakon od 22. lipnja 2000. ukinut je Zakonom od 24. srpnja 2014. o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije (Mémorial A 2014., str. 2188.).

               16

               Članak 3. tog zakona predviđa:
               „Državnom financijskom pomoći za visoke studije mogu se koristiti studenti i učenici definirani u članku 2., u daljnjem tekstu označeni kao ‚student’, koji ispunjavaju jedan od sljedećih uvjeta:
               […]

                        (5)

                        za studente koji nisu rezidenti Velikog Vojvodstva Luksemburga:
                        […]

                                 (b)

                                 da su djeca radnika ili samozaposlene osobe koja je luksemburški državljanin ili građanin Europske unije ili druge države članice stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili Švicarske Konfederacije koji je bio zaposlen ili koji je obavljao svoju djelatnost u Velikom Vojvodstvu Luksemburgu u trenutku studentova podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije, pod uvjetom da taj radnik ili samozaposlena osoba nastavi doprinositi uzdržavanju studenta i da je bio zaposlen ili da je obavljao svoju djelatnost u Velikom Vojvodstvu Luksemburgu u razdoblju od najmanje pet godina u trenutku studentova podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije tijekom referentnog razdoblja od sedam godina počevši retroaktivno od datuma zahtjeva za ostvarivanje financijske pomoći za visoke studije ili da je, iznimno, osoba koja zadrži status radnika ili samozaposlene osobe ispunila kriterij od pet godina unutar gore određenih sedam godina u trenutku prestanka rada ili djelatnosti.

                  […]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Glavni postupci odnose se na uvjete za dodjelu financijske pomoći predviđene izmijenjenim Zakonom od 22. lipnja 2000. koju je luksemburška država odobrila za akademsku godinu 2013./2014. za nerezidentne studente u Luksemburgu za pohađanje visokih studija.

               18

               U skladu s tim zakonom, ta se financijska pomoć dodjeljuje studentima koji nisu rezidenti Luksemburga, pod uvjetom, s jedne strane, da su djeca radnika ili samozaposlene osobe koja je luksemburški državljanin ili građanin Unije i, s druge strane, da je taj radnik bio zaposlen ili obavljao svoju djelatnost u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za pomoć.

               19

               Nesporno je da su N. Depesme i A. Kauffmann, francuski državljani i rezidenti Francuske, te M. Lefort, belgijski državljanin i rezident Belgije, zatražili od luksemburških vlasti za akademsku godinu 2013./2014. financijsku pomoć od države za pohađanje visokih studija u Francuskoj za prvonavedene i Belgiji za potonjeg.

               20

               Dopisima od 26. rujna, 17. listopada i 12. studenoga 2013. ministar je odbio prihvatiti te zahtjeve jer N. Depesme, A. Kauffmann i M. Lefort nisu ispunjavali uvjete iz izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000.

               21

               Iz triju odluka kojima se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je svaki od odnosnih studenata podnio zahtjev za pomoć navodeći u tom pogledu samo status svojih očuha kao radnika u Luksemburgu. Ministar je stoga smatrao da se N. Depesme, A. Kauffmann i M. Lefort ne mogu smatrati „djecom“ pograničnog radnika, u skladu s uvjetima iz članka 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000., jer su samo njihovi očusi radili u Luksemburgu.

               22

               N. Depesme 20. prosinca 2013. podnijela je pred Tribunalom administratif de Luxembourg (Upravni sud, Luksemburg) tužbu za poništenje ministrove odluke o odbijanju koja se na nju odnosi. Njezin očuh S. Kerrou, pozvavši se na svoj status radnika u Luksemburgu i tvrdeći da se skrbi o uzdržavanju N. Depesme, intervenirao je dobrovoljno u postupku koji je ona pokrenula.

               23

               M. Lefort i A. Kauffmann podnijeli su 29. siječnja i 25. travnja 2014. pred tim sudom sličnu tužbu protiv odluka o odbijanju koje se na njih odnose.

               24

               Presudama od 5. siječnja 2015. Tribunal administratif de Luxembourg (Upravni sud, Luksemburg) proglasio je tužbe N. Depesme i S. Kerroua te A. Kauffmanna i M. Leforta dopuštenima, ali neosnovanima.

               25

               N. Depesme i S. Kerrou te A. Kauffmann i M. Lefort podnijeli su žalbe protiv tih odluka pred sudom koji je uputio zahtjev.

               26

               N. Depesme i S. Kerrou tvrdili su, među ostalim, da se S. Kerrou, pogranični radnik u Luksemburgu već 14 godina, 24. svibnja 2006. oženio majkom N. Depesme i da od tada njih troje čine isto kućanstvo. S. Kerrou doprinosio je uzdržavanju djeteta svoje supruge, uključujući i glede njegovih visokih studija, te je primao luksemburški obiteljski doplatak za svoju pokćerku do početka njezinih visokih studija.

               27

               A. Kauffmann tvrdi da su njegovi roditelji rastavljeni od 2003., a da su se razveli 20. lipnja 2005., pri čemu je isključivo pravo na čuvanje i odgoj djece para dodijeljeno majci. Napominje da se njegova majka 10. ožujka 2007. udala za P. Kiefera, pograničnog radnika u Luksemburgu, s kojim A. Kauffmann od tada živi u istom kućanstvu. P. Kiefer skrbio se o uzdržavanju i obrazovanju A. Kauffmanna te je primao luksemburški obiteljski doplatak za njega.

               28

               M. Lefort tvrdi da mu je otac umro, a majka se preudala za P. Terwoignea, pograničnog radnika u Luksemburgu već više od pet godina, i da od dana sklapanja tog braka živi s majkom i očuhom u istom kućanstvu. P. Terwoigne doprinosi pokrivanju financijskih troškova kućanstva i troškova visokih studija M. Leforta.

               29

               Luksemburška država, s druge strane, zahtijeva da se potvrde presude Tribunala administratif de Luxembourg (Upravni sud, Luksemburg) od 5. siječnja 2015. i tvrdi da N. Depesme, A. Kauffmann i M. Lefort nisu djeca svojih očuha u pravnom smislu tog pojma.

               30

               Cour administrative (Visoki upravni sud, Luksemburg) ističe da je pretpostavka srodništva, predviđena u članku 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000., uvedena kako bi se uzela u obzir presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411).

               31

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, rješenje triju sporova koji se pred njim vode ovisi o tumačenju pojma „dijete“ pograničnog radnika, u smislu članka 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000., uzimajući u obzir tu presudu i poštovanje načela nediskriminacije predviđenog u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 492/2011. Stoga navodi da je „relevantan kriterij, istaknut u [toj presudi], onaj stvarnog stupnja veze nerezidentnog studenta, podnositelja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije u Velikom Vojvodstvu Luksemburgu, s društvom i tržištem rada u Luksemburgu“. U slučaju da ta poveznica ne proizlazi izravno od studenta jer je nerezident, nego od referentnog pograničnog radnika, sud se pita koji koncept, strogo pravni ili ekonomski, treba prihvatiti glede odnosa srodništva između studenta koji traži dodjelu financijske pomoći od države za visoke studije i pograničnog radnika. Prema njegovu mišljenju, oba su koncepta a priori moguća. U slučaju da se pojam „dijete“, u smislu izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000., odnosi na uzdržavano dijete, postavilo bi se pitanje mogućeg utjecaja mjere u kojoj pogranični radnik uzdržava studenta. Cour administrative (Visoki upravni sud) navodi da se to pitanje odnosi na usporedbu razina u kojima pogranični radnik, s jedne strane, te jedan ili više studentovih roditelja, s druge strane, uzdržavaju tog studenta. Naposljetku, postavlja pitanje o dosegu jačine veze pograničnog radnika s jednim od studentovih roditelja.

               32

               U tim je okolnostima Cour administrative (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, sročeno na isti način u predmetima C‑401/15 do C‑403/15, uz dodatak u predmetu C‑403/15, naveden u uglatim zagradama:
               „Treba li radi ispunjavanja zahtjeva nediskriminacije, s obzirom na odredbe članka 7. stavka 2. [Uredbe br. 492/2011] i [zajedno s] člankom 7. stavkom 2. UFEU‑a, [predmet C‑403/15: ‚s obzirom na pozadinu članka 33. stavka 1. [Povelje Europske unije o temeljnim pravima], [zajedno], ako je to prikladno, s njezinim člankom 7.,’] prilikom uzimanja u obzir stvarnog stupnja povezanosti nerezidentnog studenta koji traži financijsku pomoć za visoke studije s društvom i tržištem rada u Luksemburgu, koji je država članica u kojoj je pogranični radnik bio zaposlen ili je obavljao svoju djelatnost u uvjetima iz članka 2.a [izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000.] kao izravna posljedica presude Suda od 20. lipnja 2013. [Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411],

                        —

                        pretpostavku za navedenog studenta da je ‚dijete’ navedenog pograničnog radnika kvalificirati kao da je on njegov ‚potomak u izravnoj liniji i prvom stupnju za kojeg je pravno utvrđeno srodništvo s roditeljem’, stavljajući naglasak na srodništvo uspostavljeno između studenta i pograničnog radnika, za koje se pretpostavlja da je temelj predviđene povezanosti, ili

                        —

                        naglasak valja staviti na činjenicu da se pogranični radnik ‚nastavlja skrbiti o uzdržavanju studenta’ a da nije nužno da ga pravno srodništvo povezuje sa studentom, osobito utvrđivanjem dostatne povezanosti životne zajednice koja je takve naravi da pograničnog radnika povezuje s jednim od roditelja studenta u odnosu na kojeg je srodništvo pravno utvrđeno?

                  Treba li u ovom drugom slučaju neobavezan doprinos pograničnog radnika, kada on nije isključiv nego usporedan s doprinosom jednog ili obaju roditelja koji su sa studentom povezani pravnim srodništvom i stoga ga u načelu pravno obvezni uzdržavati, ispunjavati određene kriterije dosljednosti?“

         O prethodnom pitanju

               33

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 tumačiti na način da djetetom pograničnog radnika, koje se može neizravno koristiti socijalnim povlasticama iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011, poput financijske pomoći za studije koju država članica dodjeljuje djeci radnika koji obavljaju ili su obavljali svoju djelatnost u toj državi, valja smatrati isključivo dijete koje je u srodstvu s tim radnikom ili i dijete bračnog druga ili registriranog partnera navedenog radnika. U potonjem slučaju sud koji je uputio zahtjev u biti se pita o utjecaju važnosti visine doprinosa pograničnog radnika u uzdržavanju tog djeteta na pravo tog djeteta na primanje financijske pomoći za pohađanje visokih studija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               34

               Najprije valja podsjetiti da članak 45. stavak 2. UFEU‑a predviđa da slobodno kretanje radnika podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije na temelju državljanstva među radnicima iz država članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima rada i zapošljavanja (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 34.).

               35

               Sud je utvrdio da je članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68, čiji je tekst preuzet u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 492/2011, poseban izraz pravila o jednakom postupanju, zajamčenog u članku 45. stavku 2. UFEU‑a, u specifičnom području dodjele socijalnih povlastica te se mora tumačiti na isti način kao i potonja odredba (vidjeti presude od 23. veljače 2006., Komisija/Španjolska, C‑205/04, neobjavljenu, EU:C:2006:137, t. 15.; od 11. rujna 2007., Hendrix,C‑287/05, EU:C:2007:494, t. 53. i od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 35.).

               36

               U skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1612/68 i člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 492/2011, radnik koji je državljanin države članice uživa iste socijalne i porezne povlastice na državnom području drugih država članica kao i radnici koji su državljani tih država članica.

               37

               Glede članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68, Sud je u više navrata smatrao da na temelju te odredbe povlastice bez razlike uživaju i radnici migranti koji borave u državi članici domaćinu i pogranični radnici koji su zaposleni u toj državi članici, ali borave u drugoj državi članici (vidjeti presude od 18. srpnja 2007., Geven, C‑213/05, EU:C:2007: 438, t. 15.; od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska,C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 33.; od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 37. i od 14. prosinca 2016., Bragança Linares Verruga i dr., C‑238/15, EU:C:2016:XXX, t. 39.).

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pomoć koja se dodjeljuje za uzdržavanje i obrazovanje u okviru studiranja u ustanovama za visoko obrazovanje po čijem se završetku stječe stručna kvalifikacija predstavlja socijalnu povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 (presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 38. i od 14. prosinca 2016., Bragança Linares Verruga i dr., C‑238/15, EU:C:2016:XXX, t. 40. i sudska praksa).

               39

               Sud je također presudio da financijska pomoć za studij koju država članica dodjeljuje djeci radnika za radnika migranta predstavlja socijalnu povlasticu u smislu navedenog članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 jer se potonji nastavlja skrbiti o uzdržavanju djeteta (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 39. i navedena sudska praksa).

               40

               Nadalje, u skladu sa sudskom praksom Suda, članovi obitelji radnika migranta neizravno uživaju pravo na jednako postupanje zajamčeno tom radniku člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1612/68. Budući da dodjela financijske pomoći za studij djetetu radnika migranta za radnika migranta predstavlja socijalnu povlasticu, to se dijete može samo pozvati na tu odredbu radi dobivanja te pomoći ako se, sukladno nacionalnom pravu, ona dodjeljuje izravno studentu (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 40. i navedena sudska praksa).

               41

               Glavni postupci vode se pred sudom koji je uputio zahtjev povodom tužbi studenata koji nisu rezidenti Luksemburga, podnesenih nakon odbijanja te države članice da im dodijeli državnu financijsku pomoć za visoke studije. Ti studenti smatraju da se imaju pravo koristiti tom pomoći na temelju svojih obiteljskih veza s pograničnim radnikom koji je, iako nije njihov otac, postao suprug njihove majke nakon razvoda njihovih roditelja ili, u slučaju M. Leforta, nakon smrti njegova oca.

               42

               Stoga valja ispitati obuhvaćaju li pojmovi „dijete radnika migranta“ – u smislu u kojem se rabe u sudskoj praksi Suda koja se odnosi članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68, a koja se može primijeniti na članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011, posebice u presudi od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) – djecu bračnog druga ili partnera kojeg priznaje nacionalno pravo tog radnika.

               43

               S tim u vezi, važno je istaknuti da je članak 10. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1612/68, koji je stavljen izvan snage Direktivom 2004/38, predviđao da pravo nastaniti se na području druge države članice zajedno s radnikom koji je državljanin neke države članice imaju, bez obzira na svoje državljanstvo, bračni drug tog radnika „i njihovi potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici“.

               44

               Sud je tu odredbu protumačio na način da pravo nastaniti se s navedenim radnikom uživaju kako potomci tog radnika tako i potomci njegova bračnog druga. Naime, uskim tumačenjem navedene odredbe na način da samo zajednička djeca radnika migranta i njegova bračnog druga mogu uživati to pravo zanemario bi se cilj integracije članova obitelji radnika migranata koji se želi postići Uredbom br. 1612/68 (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2002., Baumbast i R, C‑413/99, EU:C:2002:493, t. 57.).

               45

               Nadalje, Sud je već imao priliku istaknuti da su članovi obitelji radnika, koji neizravno uživaju pravo na jednako postupanje zajamčeno tom radniku člankom 7. Uredbe br. 1612/68, članovi obitelji u smislu članka 10. Uredbe br. 1612/68 (vidjeti u tom smislu presudu od 18. lipnja 1987., Lebon,316/85, EU:C:1987:302, t. 12.).

               46

               Valja utvrditi da je članak 10. Uredbe br. 1612/68 stavljen izvan snage Direktivom 2004/38 jer je zakonodavac Unije želio kodificirati u jednom zakonskom tekstu pravo na spajanje obitelji radnika, samozaposlenih osoba, studenata i ostalih nezaposlenih osoba kako bi ga pojednostavnio i ojačao.

               47

               U okviru te reforme, zakonodavac je u članku 2. točki 2. podtočki (c) te direktive preuzeo pojam „član obitelji“ kao što ga je Sud definirao u vezi s Uredbom 1612/68, navodeći da se taj pojam shvaća kao da obuhvaća izravne potomke tog građanina koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici „kao i one njegova bračnog druga ili partnera“ priznate nacionalnim pravom.

               48

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) i pojam „dijete“ koji se u njoj koristi obuhvaćeni su tim kontekstom sudske prakse i zakonodavstva izloženim u točkama 42. do 47. ove presude.

               49

               Čini se da pojmove „dijete radnika migranta“, u smislu u kojem se koriste u praksi Suda koja se odnosi na članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68, treba tumačiti kao da obuhvaćaju djecu bračnog druga ili nacionalnim pravom priznatog partnera tog radnika.

               50

               Argument luksemburške vlade da se Direktiva 2004/38 odnosi samo na prava građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravak na području države članice, a ne na pravo pograničnih radnika da se koriste istim socijalnim povlasticama kao domaći radnici, predviđeno člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 492/2011, ne može dovesti u pitanje to tumačenje.

               51

               Naime, iz razvoja zakonodavstva Unije o kojem je bilo riječ u točkama 46. i 47. ove presude kao i iz činjenice da je članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 samo preuzeo, bez izmjena, članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68 proizlazi da su članovi obitelji koji mogu neizravno uživati pravo na jednako postupanje na temelju Uredbe br. 492/2011 članovi obitelji u smislu Direktive 2004/38. Na temelju nijednog elementa ne može se pretpostaviti da je zakonodavac Unije glede članova obitelji namjeravao uspostaviti jasnu razliku između područje primjene Uredbe br. 2004/38 i Uredbe br. 492/2011 prema kojoj članovi obitelji građanina Unije u smislu Direktive 2004/38 nisu nužno iste osobe kao članovi obitelji tog građanina kada ga se sagledava u svojstvu radnika.

               52

               Osim toga, činjenicu da pojmove „dijete pograničnog radnika“ koje može neizravno uživati pravo na jednako postupanje na temelju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti u odnosu na izraz „članovi obitelji“, kao što je definiran u sudskoj praksi Suda glede Uredbe br. 1612/68, a zatim preuzet u članku 2. Direktive 2004/38, potvrđuje Direktiva 2014/54, čiji je rok za prenošenje istekao 21. svibnja 2016.

               53

               Naime, iz uvodne izjave 1. Direktive 2014/54, prema kojoj provedbu slobodnog kretanja radnika „dodatno razvija pravo Unije čiji je cilj da zajamči potpuno ostvarivanje prava dodijeljenih građanima Unije i članovima njihovih obitelji“, proizlazi da bi pojam „‚članovi njihovih obitelji’ trebalo shvatiti kao da ima isto značenje kao i pojam definiran u članku 2. točki 2. Direktive [2004/38], koji se primjenjuje i na članove obitelji pograničnih radnika“.

               54

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. Direktive 2014/54, područje njezine primjene istovjetno je onomu Uredbe br. 492/2011. Na temelju članka 1. Direktive 2014/54, njome se, među ostalim, utvrđuju odredbe koje olakšavaju ujednačenu primjenu i provedbu u praksi prava zajamčenih člankom 45. UFEU‑a i člancima od 1. do 10. Uredbe br. 492/2011.

               55

               Pod uvjetom da odgovaraju definiciji „člana obitelji“, u smislu članka 2. točke 2. podtočke (c) Direktive 2004/38, pograničnog radnika koji je dostatno povezan s društvom države članice domaćina, čini se da se djeca bračnog druga ili partnera kojeg je priznala navedena država članica domaćin tog pograničnog radnika mogu smatrati njegovom djecom kako bi mogla uživati pravo na financijsku pomoć za pohađanje visokih studija, koja se smatra socijalnom povlasticom u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011.

               56

               Sud koji je uputio zahtjev pita se također, u biti, o utjecaju važnosti visine doprinosa pograničnog radnika u uzdržavanju djeteta svojeg bračnog druga na pravo tog djeteta na primanje financijske pomoći poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               57

               S tim u vezi, iz sudske prakse navedene u točki 39. ove presude proizlazi da, ako se radnik migrant nastavi skrbiti o uzdržavanju djeteta, financijska pomoć za studij koju država članica dodijeli tom djetetu predstavlja socijalnu povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68. Nadalje valja istaknuti da je članak 10. Uredbe br. 1612/68, koji je stavljen izvan snage Direktivom 2004/38, predviđao da pravo nastaniti se zajedno s radnikom koji je državljanin neke države članice i zaposlen je na području druge države članice imaju, bez obzira na svoje državljanstvo, „bračni drug tog radnika i njihovi potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici“. U Direktivi 2004/38 zakonodavac Unije također smatra da se „članovima obitelji“, u smislu njezina članka 2. točke 2. podtočke (c), trebaju smatrati „izravni potomci [građanina Unije] koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici, kao i oni bračnog druga ili [priznatog] partnera“.

               58

               Sud je ocijenio da svojstvo člana obitelji koji je uzdržavanik, u smislu članka 10. Uredbe br. 1612/68, ne pretpostavlja pravo na uzdržavanje. Da je to tako, spajanje obitelji koje je predviđala ta odredba ovisilo bi o nacionalnim zakonodavstvima, koja se razlikuju od države do države, što bi dovelo do neujednačene primjene prava Unije. Sud je stoga protumačio članak 10. stavke 1. i 2. Uredbe br. 1612/68 na način da svojstvo člana obitelji koji je uzdržavanik proizlazi iz činjenične situacije. Riječ je o članu obitelji kojemu potporu osigurava radnik a da nije potrebno utvrditi razloge zbog kojih je ta potpora zatražena niti se pitati je li zainteresirani u mogućnosti namiriti svoje potrebe obavljanjem plaćene djelatnosti. Takvo tumačenje traži načelo prema kojem odredbe posvećene slobodi kretanja radnika, koja je dio temelja Unije, treba široko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. lipnja 1987., Lebon,316/85, EU:C:1987:302, t. 21. do 23.).

               59

               Kao što je to utvrdio nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, takvo se tumačenje primjenjuje i kada je riječ o doprinosu pograničnog radnika za uzdržavanje djece njegova bračnog druga ili priznatog partnera.

               60

               Stoga u ovom slučaju valja utvrditi da svojstvo člana obitelji koji je uzdržavanik proizlazi iz činjenične situacije, a što je na državi članici i, ako je to potrebno, nacionalnim sudovima da utvrde. Svojstvo člana obitelji pograničnog radnika kojeg potonji uzdržava stoga, kada se odnosi na situaciju djeteta bračnog druga ili priznatog partnera tog radnika, može proizlaziti iz objektivnih elemenata kao što je postojanje zajedničkog domicila tog radnika i studenta a da nije potrebno utvrditi razloge doprinosa pograničnog radnika za uzdržavanje studenta ni odrediti njegovu točnu visinu.

               61

               Međutim, luksemburška vlada tvrdi da je teško zahtijevati od nadležne uprave da u svakom slučaju istražuje doprinosi li i u kojoj mjeri pogranični radnik koji je očuh ili maćeha studenta koji traži dodjelu financijske pomoći o kojoj je riječ u glavnom postupku uzdržavanju tog studenta.

               62

               S jedne strane, valja utvrditi da zakonodavac Unije smatra da se u svakom slučaju predmnijeva da su djeca do 21 godine uzdržavanici, kao što to proizlazi posebice iz članka 2. točke 2. podtočke (c) Direktive 2004/38.

               63

               S druge strane, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je sam luksemburški zakonodavac podredio dodjelu državne financijske pomoći za visoke studije, na temelju članka 3. Zakona od 24. srpnja 2014., koji se primjenjuje od akademske godine 2014./2015., uvjetu da radnik „nastavi doprinositi uzdržavanju studenta“. Luksemburška vlada stoga ne može valjano tvrditi da uprava ne može provjeriti uvjet doprinosa uzdržavanju studenta.

               64

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti na način da djetetom pograničnog radnika, koje se može neizravno koristiti socijalnim povlasticama iz potonje odredbe, poput financijske pomoći koju država članica dodjeljuje djeci radnika koji obavljaju ili su obavljali svoju djelatnost u toj državi, ne treba smatrati samo dijete koje je u srodstvu s tim radnikom, nego i dijete bračnog druga ili registriranog partnera navedenog radnika, ako se taj radnik skrbi o uzdržavanju tog djeteta. Potonji zahtjev proizlazi iz činjenične situacije, koju uprava i, ako je to potrebno, nacionalni sudovi trebaju ocijeniti, bez potrebe utvrđivanja razloga tog doprinosa i određivanja njegove točne visine.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji treba tumačiti na način da djetetom pograničnog radnika, koje se može neizravno koristiti socijalnim povlasticama iz potonje odredbe, poput financijske pomoći koju država članica dodjeljuje djeci radnika koji obavljaju ili su obavljali svoju djelatnost u toj državi, ne treba smatrati samo dijete koje je u srodstvu s tim radnikom, nego i dijete bračnog druga ili registriranog partnera navedenog radnika, ako se taj radnik skrbi o uzdržavanju tog djeteta. Potonji zahtjev proizlazi iz činjenične situacije, koju uprava i, ako je to potrebno, nacionalni sudovi trebaju ocijeniti, bez potrebe utvrđivanja razloga tog doprinosa i određivanja njegove točne visine.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Slovenský ochranný Zväz Autorský pre práva k hudobným dielam (SOZA) protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-413/08.