title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. srpnja 2013.#Eurofit SA protiv Bureau d'intervention et de restitution belge (BIRB).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de première instance de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička organizacija tržišta – Uredba (EEZ) br. 3665/87 – Izvozne subvencije – Preusmjeravanje robe namijenjene izvozu – Obveza vraćanja koju ima izvoznik – Uskraćivanje od strane nadležnih tijela informacija o pouzdanosti suugovaratelja osumnjičenog za prijevaru – Viša sila – Nepostojanje.#Predmet C-99/12.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Zajednička organizacija tržišta — Uredba (EEZ) br. 3665/87 — Izvozne subvencije — Preusmjeravanje robe namijenjene izvozu — Obveza vraćanja koju ima izvoznik — Uskraćivanje od strane nadležnih tijela informacija o pouzdanosti suugovaratelja osumnjičenog za prijevaru — Viša sila — Nepostojanje“
      U predmetu C‑99/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 9. veljače 2012., koju je Sud zaprimio 24. veljače 2012., u postupku

         Eurofit SA

      protiv

         Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB),

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednik vijeća, E. Levits i J. J. Kasel (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: V. Trstenjak,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Eurofit SA, S. Woog, avocate,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J. C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. De Moora i V. van Steenkistea, avocats,

               —

               za Europsku komisiju, B. Burggraaf i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pojma više sile u smislu Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode [neslužbeni prijevod] (SL L 351, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2945/94 od 2. prosinca 1994. (SL L 310., str. 57.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 3665/87).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između društva Eurofit SA (u daljnjem tekstu: Eurofit) i Bureau d’intervention et de restitution belge (Belgijski ured za intervencije i subvencije, BIRB) povodom vraćanja izvoznih subvencija koje su tom društvu plaćene na temelju krivotvorenih dokumenata.

         Pravni okvir

               3

               Prva i druga uvodna izjava Uredbe br. 2945/94 glasile su kako slijedi:
               „budući da se propisima Zajednice koji su na snazi predviđa dodjela izvoznih subvencija samo na temelju objektivnih kriterija, osobito što se tiče količine, prirode i karakteristika izvezenog proizvoda kao i njegova zemljopisnog odredišta; da je, s obzirom na stečeno iskustvo, potrebno pojačati borbu protiv nepravilnosti, a osobito protiv prijevara na štetu proračuna Zajednice; da je u tu svrhu potrebno predvidjeti vraćanje neopravdano isplaćenih iznosa kao i sankcije kako bi se izvoznike potaknulo da poštuju propise Zajednice;
               budući da se, kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje sustava izvoznih subvencija, sankcije moraju primjenjivati neovisno o subjektivnom vidu krivnje; da, ipak, u određenim slučajevima valja odustati od primjene sankcija, osobito u slučaju očite pogreške koju priznaju nadležna tijela, te predvidjeti teže sankcije u slučaju namjere” [neslužbeni prijevod]

               4

               Uredbom br. 3665/87 za izvoznike koji izvoze poljoprivredne proizvode izvan područja Europske unije predviđala se mogućnost dodjele izvoznih subvencija.

               5

               Članak 5. Uredbe br. 3665/87 određivao je:
               „1.   Plaćanje diferencirane ili nediferencirane subvencije, osim uvjetu da je proizvod napustio carinsko područje Zajednice, podložno je i uvjetu da je proizvod, osim ako je uništen tijekom prijevoza zbog više sile, uvezen u treću zemlju i, ovisno o slučaju, u određenu treću zemlju u roku od 12 mjeseci od dana prihvaćanja izvozne deklaracije:
               […]
               3.   Ako je proizvod, nakon što je napustio carinsko područje Zajednice, uništen tijekom prijevoza zbog više sile,

                        —

                        u slučaju diferencirane subvencije plaća se dio subvencije koji je određen u skladu s odredbama članka 20.,

                        —

                        u slučaju nediferencirane subvencije plaća se ukupan iznos subvencije.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Člankom 11. stavkom 1. iste uredbe određivalo se:
               „Ako se utvrdi da je izvoznik, kako bi mu se dodijelila izvozna subvencija, zatražio subvenciju veću od primjenjive, primjenjuje se izvozna subvencija za stvarno izvezen proizvod te se umanjuje za iznos koji odgovara:

                        (a)

                        polovini razlike između zatražene subvencije i subvencije primjenjive na stvarni izvoz;

                        (b)

                        dvostrukoj razlici između zatražene i primjenjive subvencije ako je izvoznik namjerno dostavio netočne podatke.

                  […]
               Sankcija iz točke (a) nije primjenjiva:

                        —

                        u slučaju više sile,

                        —

                        u određenim iznimnim slučajevima koje karakteriziraju činjenice izvan kontrole izvoznika i koji nastaju nakon što nadležna tijela prihvate izvoznu deklaraciju ili izjavu o plaćanju, pod uvjetom da izvoznik čim utvrdi te okolnosti i u roku predviđenom u članku 47. stavku 2. o tome obavijesti nadležna tijela, osim ako su ona već utvrdila nepravilnost zatražene subvencije,

                        —

                        u slučaju očite pogreške u zatraženoj subvenciji koju nadležno tijelo priznaje,

                  […]
               Ako smanjenje navedeno u točkama (a) ili (b) dovede do negativnog iznosa, taj negativni iznos plaća izvoznik.
               (...)” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               Eurofit je društvo osnovano u skladu s belgijskim pravom koje djeluje u sektoru prerade mlijeka i izvoza mliječnih proizvoda u treće zemlje.

               8

               U srpnju 1996. Eurofit je izvozio maslac u Albaniju preko Italije. Roba se trebala prevoziti kamionom do Barija (Italija), a zatim brodom do Albanije.

               9

               Talijanski posrednik zadužen za izvoz bilo je talijansko društvo Di Fenza & Figli (u daljnjem tekstu: Di Fenza). Robu je trebalo platiti prije dostave, a iznos subvencije trebao je biti zaštićen bankarskim jamstvom.

               10

               Prva je dostava izazvala sumnje u pouzdanost posrednika. Naime, roba je bila preusmjerena prema Napulju (Italija), mjesto skladištenja robe nije bilo poznato, a između tog grada i Albanije nije postojala nikakva pomorska povezanost.

               11

               Nakon što je stupilo u kontakt s belgijskim konzularnim tijelima u Napulju, društvo Eurofit odlučilo je da se kamion s robom vrati u domovinu te je obavijestilo BIRB o toj odluci.

               12

               Nakon što ga je navedeni posrednik razuvjerio, društvo Eurofit poslalo je novi kamion s 22 tone maslaca. Taj je kamion u Bari stigao 14. kolovoza 1996.

               13

               BIRB je 10. rujna 1996. društvu Eurofit potvrdio da je primio dokument T5 s potrebnim žigovima nadležnih tijela te je platio prvu izvoznu subvenciju u iznosu od 1521670 BEF.

               14

               Osim toga, društvo Di Fenza proslijedilo je društvu Eurofit dokument koji je talijansko Ministarstvo financija uputilo BIRB‑u kao i dokument o puštanju u promet izvezene robe u Albaniji.

               15

               Društvo Eurofit izvršilo je 26. rujna 1996. drugu isporuku koju je društvo Di Fenza platilo u gotovini. Međutim, pokazalo se da je ček koji je izdan kao jamstvo za subvenciju bio bez pokrića.

               16

               BIRB je 31. listopada 1996. potvrdio da je primio dokument T5 koji se odnosi na tu drugu dostavu.

               17

               Društvo Eurofit poslalo je od srpnja do studenoga 1996. sveukupno deset kamiona od kojih je svaki prevezao 22 tone maslaca.

               18

               BIRB je tom društvu za isporuke prvih pet kamiona kao i za isporuku sedmog kamiona isplatio izvozne subvencije u iznosu od 9266133 BEF (229701,44 eura).

               19

               Suprotno tome, BIRB je blokirao plaćanje za robu prevezenu šestim, devetim i desetim kamionom.

               20

               Što se tiče osmog kamiona, koji su zaplijenila talijanska tijela, društvo Eurofit podnijelo je pred nadležnim talijanskim sudovima tužbu protiv vlasnika Di Fenza. On je kazneno osuđen 2003. zbog krivotvorenja dokumenata T1 i T5.

               21

               Kasnije se pokazalo da sva izvezena roba najvjerojatnije nikada nije niti napustila područje Unije te da su prijevozni dokumenti koji su poslani BIRB‑u bili krivotvoreni.

               22

               BIRB je 10. ožujka 1998. zahtijevao da društvo Eurofit vrati neopravdano plaćene subvencije, uvećane za iznose koji odgovaraju sankciji predviđenoj člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 3665/87. Zatim je BIRB ipak odustao od potraživanja iznosa koji odgovara toj sankciji.

               23

               Društvo Eurofit predložilo je u srpnju 1999. da BIRB‑u vrati subvencije koje je primilo te je pritom pojasnilo da to plaćanje ne dovodi u pitanje njegovo pravo na pokretanje sudskog postupka protiv BIRB‑a.

               24

               Društvo Eurofit podnijelo je u rujnu 2001. tužbu protiv BIRB‑a pred sudom koji je uputio zahtjev kako bi mu se naložilo vraćanje navedenih subvencija u iznosu od 229701,43 eura te plaćanje subvencija za šesti, osmi, deveti i deseti kamion u iznosu od 164299,79 eura. Osim toga, društvo Eurofit zatražilo je oslobođenje od plaćanja kazni zbog neupotrebe izvoznih dozvola.

               25

               Zahtjev društva Eurofita temelji se na načelu iznimke više sile u smislu Uredbe br. 3665/87, pojma koji je obilježen postojanjem neuobičajenih i nepredvidivih okolnosti na koje izvoznik nije imao utjecaj te čije se posljedice nisu mogle izbjeći unatoč svim uloženim naporima.

               26

               Iako društvo Eurofit priznaje da sama činjenica da je krivotvorenje počinio njegov suugovaratelj, odnosno društvo Di Fenza, ne može predstavljati višu silu jer se odabir suugovaratelja smatra rizikom koji preuzima gospodarski subjekt, ono, pozivajući se na presudu od 7. rujna 1999., De Haan (C61/98, Zb., str. I5003.), tvrdi da se u ovom slučaju, s obzirom na to da su ga nadležna nacionalna tijela svojim ponašanjem spriječila da stekne stvarnu sliku o rizicima kojima je predmetni zadatak bio izložen i da ga nisu odvratila od toga da započne niti da nastavi sa svojim predmetnim izvozima, može pozvati na iznimku više sile.

               27

               BIRB osporava postojanje bilo kakve pogreške koja bi mu se mogla pripisati te, naprotiv, smatra da društvo Eurofit nije uložilo sav potreban napor kako bi izbjeglo nanesenu štetu. Što se tiče gore navedene presude De Haan, BIRB smatra da je ona bila donesena u okviru propisa koji se razlikuje od onog primjenjivog u glavnom postupku i da zato nije primjenjiva na odredbe Uredbe br. 3665/87.

               28

               Što se tiče argumentacije BIRB‑a u kojoj tvrdi da nije počinio nikakvu pogrešku, sud koji je uputio zahtjev napominje da se iznimka više sile na koju se poziva društvo Eurofit ne može izjednačiti s pojmom pogreške nadležnih nacionalnih tijela. Suprotno tome, smatra da je činjenica da su ta tijela, ako je primjenjivo, svjesno držala društvo Eurofit u neznanju u pogledu njegovih izvoza te da nisu provjerila carinske dokumente, čak i ako je takvo uskraćivanje bilo opravdano postojanjem kaznene istrage koja je bila u tijeku, relevantna u ocjenjivanju pojma više sile jer je zato bila iskrivljena procjena društva Eurofita pouzdanosti njegova suugovaratelja.

               29

               U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Ako nadležna tijela ne dostave zatražene podatke ili ako gospodarskom subjektu namjerno priopće pogrešne informacije i pritom iskrive njegovu procjenu pouzdanosti suugovaratelja osumnjičenog za prijevaru, može li se smatrati da se radi o višoj sili u smislu Uredbe br. 3665/87 o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode?”

         O prethodnom pitanju

               30

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Uredbe br. 3665/87 tumačiti na način da propust nadležnih nacionalnih tijela da obavijeste izvoznika o postojanju rizika da njegov suugovaratelj čini prevaru predstavlja višu silu u smislu te uredbe.

               31

               Najprije valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pojam više sile treba shvatiti u smislu neuobičajenih i nepredvidivih okolnosti na koje osoba koja se na njih poziva nema utjecaj i čije se posljedice nisu mogle izbjeći unatoč svim uloženim naporima (presude od 5. veljače 1987., Denkavit België, 145/85, Zb., str. 565., t. 11., od 5. listopada 2006., Komisija/Belgija, C377/03, Zb., str. I9733., t. 95. te od 18. ožujka 2010., SGS Belgium i dr., C218/09, Zb., str. I2373., t. 44.).

               32

               Budući da pojam više sile nema jednak sadržaj u različitim područjima primjene prava Unije, njegovo značenje mora biti određeno u odnosu na pravni okvir u kojem bi trebao proizvesti učinke (vidjeti osobito presude od 7. prosinca 1993., Huygen i dr., C12/92, Zb., str. I6381., t. 30.; od 13. listopada 1993., An Bord Bainne Co‑operative i Compagnie Inter‑Agra, C124/92, Zb., str. I5061., t. 10. te gore navedenu presudu SGS Belgium i dr., t. 45.).

               33

               Što se tiče Uredbe br. 3665/87, valja istaknuti da se u njezinim člancima 5. i 11., koji se odnose na uvjete plaćanja subvencije kao i na vraćanje neopravdano plaćenih iznosa i primjenjive sankcije, izričito upućuje na višu silu.

               34

               Te su odredbe namijenjene pojašnjavanju i ograničavanju učinaka više sile u području izvoznih subvencija (vidjeti u tom smislu presudu od 29. rujna 1998., First City Trading i dr., C263/97, Zb., str. I5537., t. 41.).

               35

               Kao prvo, što se tiče članka 5. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 3665/87, plaćanje subvencija, osim uvjetu da je proizvod napustio carinsko područje Unije, podložno je i uvjetu da je proizvod uvezen u treću zemlju izvoza (vidjeti u tom smislu gore navedene presude First City Trading i dr., t. 27. i SGS Belgium i dr., t. 40.). Naime, propisima Unije koji su bili na snazi u vrijeme činjenica iz glavnog postupka predviđa se dodjela izvoznih subvencija samo na temelju objektivnih kriterija, osobito što se tiče količine, prirode i karakteristika izvezenog proizvoda kao i njegova zemljopisnog odredišta (presuda od 11. srpnja 2002., Käserei Champignon Hofmeister, C210/00, Zb., str. I6453., t. 40.).

               36

               Odstupanjem od tog načela, člankom 5. stavkom 3. Uredbe br. 3665/87 predviđa se da je plaćanje subvencije ipak osigurano ako je proizvod, nakon što je napustio carinsko područje Unije, uništen tijekom prijevoza zbog više sile, tako da nije mogao biti pušten u potrošnju u trećoj zemlji izvoza (gore navedena presuda SGS Belgium i dr., t. 43.).

               37

               Budući da navedeni članak 5. stavak 3. predstavlja iznimku od uobičajenog sustava izvoznih subvencija, potrebno ga je strogo tumačiti. Kako je postojanje više sile coniditio sine qua non da bi se moglo potraživati plaćanje subvencija za izvezenu robu koja nije puštena u potrošnju u trećoj zemlji izvoza, iz toga slijedi da se taj pojam treba tumačiti na način da je broj slučaja u kojima se može ostvariti takvo plaćanje ograničen (gore navedena presuda SGS Belgium i dr., t. 46. te po analogiji presuda od 20. studenoga 2008., Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Komisija, C38/07 P, Zb., str. I8599., t. 60.).

               38

               Kao drugo, što se tiče članka 11. Uredbe br. 3665/87, iz prve i druge uvodne izjave Uredbe br. 2945/94 proizlazi da je, s obzirom na stečeno iskustvo, potrebno pojačati borbu protiv nepravilnosti, a osobito protiv prijevara na štetu proračuna Unije, te je stoga potrebno predvidjeti vraćanje neopravdano plaćenih iznosa kao i sankcije, pri čemu subjektivni vid krivnje nema nikakvog utjecaja u tom pogledu (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Käserei Champignon Hofmeister, t. 40. i 60.). Slijedom toga, tim člankom 11. izvoznik se smatra odgovornim, pod prijetnjom sankcija, za točnost deklaracije, uzimajući u obzir upravo ulogu izvoznika kao posljednjeg sudionika u lancu proizvodnje, prerade i izvoza poljoprivrednih proizvoda (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Käserei Champignon Hofmeister, t. 62. i 81.).

               39

               Što se tiče primjenjive sankcije, člankom 11. stavkom 1. prvim podstavkom točkama (a) i (b) Uredbe br. 3665/87 određuje se da, ako je izvoznik zatražio subvenciju veću od one koja je primjenjiva na stvarno izvezeni proizvod, ta će se subvencija umanjiti za iznos koji odgovara polovini razlike između zatražene subvencije i subvencije primjenjive na stvarni izvoz ili za iznos jednak dvostrukoj razlici između zatražene i primjenjive subvencije, ako se pokaže da je izvoznik namjerno dostavio netočne podatke.

               40

               Stoga se u slučaju namjere povećava samo iznos sankcije, a sankcija previđena navedenim člankom 11. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (a) može se primijeniti čak i bez krivnje izvoznika. U potonjem slučaju, sankcija predviđena u prvom podstavku stavka 1. nije primjenjiva, osim u slučajevima koji su iscrpno nabrojeni u trećem podstavku navedenog stavka (presuda od 24. travnja 2008., AOB Reuter, C143/07, Zb., str. I3171., t. 17.).

               41

               Među iznimkama nabrojanima u članku 11. stavku 1. trećem podstavku Uredbe br. 3665/87 navedeni su, među ostalim, viša sila, određeni iznimni slučajevi koje karakteriziraju činjenice izvan kontrole izvoznika kao i slučaj očite pogreške u zatraženoj subvenciji koju priznaje nadležno tijelo.

               42

               Međutim, važno je podsjetiti da se tim odredbama izvoznike oslobađa jedino od plaćanja kazni, ali ne i od vraćanja unaprijed primljenih subvencija (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu First City Trading i dr., t. 46.).

               43

               Sud je u tom pogledu presudio da se taksativnom popisu iz članka 11. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 3665/87 ne može dodati novi oslobađajući razlog koji se posebno temelji na nepostojanju krivnje izvoznika. Naime, premda krivnja ili zabluda ugovornog partnera mogu predstavljati činjenice izvan kontrole izvoznika, one ipak ulaze u područje uobičajenog poslovnog rizika te ih se ne može smatrati nepredvidljivima u okviru poslovnih odnosa. Izvoznik slobodno bira svoje suugovaratelje i dužan je poduzeti potrebne preventivne mjere na način da u ugovore koje sklapa s njima unese odgovarajuće klauzule ili da ugovori posebno osiguranje (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Käserei Champignon Hofmeister, t. 80. i navedenu sudsku praksu, kao i AOB Reuter, t. 36.).

               44

               U ovom slučaju valja primijetiti da predmetne činjenice iz glavnog postupka ne mogu predstavljati višu silu u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 3665/87.

               45

               Naime, predmetna roba koja, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, najvjerojatnije nikada nije napustila područje Unije, ne može se smatrati uništenom tijekom prijevoza u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 3665/87.

               46

               Osim toga, društvo Eurofit ne može se pozvati na iznimku više sile predviđenu člankom 11. stavkom 1. trećim podstavkom prvom alinejom Uredbe br. 3665/87. Naime, nesporno je da je suugovaratelj društva Eurofit kazneno osuđen za krivotvorenje dokumenata u vezi s izvoznim subvencijama. U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 43. ove presude, takva okolnost ulazi u područje uobičajenog poslovnog rizika u okviru poslovnih odnosa i stoga se ne može smatrati nepredvidljivom u ugovornim odnosima povezanima s izvozom za koji se ostvaruje subvencija.

               47

               Uostalom, valja utvrditi da, čak i ako se ponašanje carinske uprave, kao što je ono za koje se BIRB tereti u glavnom postupku, u okviru kojeg izvozniku nije dostavila informacije, odnosno, namjerno mu je proslijedila pogrešne informacije, može uzeti u obzir u ocjenjivanju određenih iznimnih slučajeva u smislu članka 11. stavka 1. trećeg podstavka druge alineje Uredbe br. 3665/87, takvo ponašanje ipak ne može predmetnog izvoznika osloboditi njegove obveze vraćanja neopravdano primljenih subvencija (vidjeti po analogiji gore navedenu presudu Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Komisija, t. 65.).

               48

               Taj zaključak nije doveden u pitanje u gore navedenoj presudi De Haan. Naime, s jedne strane, Sud je u točki 32. te presude smatrao da se potrebama istrage, čiji je cilj identifikacija i uhićenje počinitelja i supočinitelja koji su počinili prijevaru ili je planiraju počiniti, može, u potpunosti ili djelomično, legitimno opravdati namjerno neobavještavanje predmetnog gospodarskog subjekta. S druge strane, Sud je u točkama 53. i 54. iste presude smatrao da potrebe takve istrage, ako nije bilo nikakve prijevare ili nemara od strane obveznika, iz razloga pravičnosti mogu predstavljati posebnu situaciju s obzirom na zakonodavstvo primjenjivo na činjenice iz tog predmeta, odnosno na članak 13. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1430/79 od 2. srpnja 1979. o povratu ili otpustu uvoznih ili izvoznih carina (SL L 175, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3069/86 od 7. listopada 1986. (SL L 286, str. 1.).

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da propust nadležnih carinskih tijela da obavijeste izvoznika o postojanju rizika da njegov suugovaratelj čini prevaru ne predstavlja višu silu u smislu Uredbe br. 3665/87, i osobito članka 11. stavka 1. trećeg podstavka prve alineje te uredbe. Iako takav propust može predstavljati izniman slučaj u smislu članka 11. stavka 1. trećeg podstavka druge alineje Uredbe br. 3665/87, ipak on ne može osloboditi tog izvoznika od obveze vraćanja neopravdano primljenih izvoznih subvencija, pri čemu se on jedino oslobađa od plaćanja kazni dugovanih na temelju navedenog članka 11.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Propust nadležnih carinskih tijela da obavijeste izvoznika o postojanju rizika da njegov suugovaratelj čini prevaru ne predstavlja višu silu u smislu Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2945/94 od 2. prosinca 1994., i osobito članka 11. stavka 1. trećeg podstavka prve alineje te uredbe. Iako takav propust može predstavljati izniman slučaj u smislu članka 11. stavka 1. trećeg podstavka druge alineje Uredbe br. 3665/87, kako je izmijenjena Uredbom br. 2945/94, on ipak ne može osloboditi tog izvoznika od obveze vraćanja neopravdano primljenih izvoznih subvencija, pri čemu se on jedino oslobađa od plaćanja kazni dugovanih na temelju navedenog članka 11.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-419/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-417/08.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 5. ožujka 2015.#Tallinna Ettevõtlusamet protiv Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tallinna ringkonnakohus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Neizravni porezi – Trošarine – Direktiva 2008/118/EZ – Članak 1. stavak 2. – Tekuće gorivo koje podliježe trošarini – Porez na maloprodaju – Pojam ‚posebna namjena’ – Predodređena namjena – Organizacija javnog prijevoza na području grada.#Predmet C-553/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Neizravni porezi — Trošarine — Direktiva 2008/118/EZ — Članak 1. stavak 2. — Tekuće gorivo koje podliježe trošarini — Porez na maloprodaju — Pojam ‚posebna namjena’ — Predodređena namjena — Organizacija javnog prijevoza na području grada“
      U predmetu C‑553/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tallinna ringkonnakohus (Estonija), odlukom od 15. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 16. listopada 2013., u postupku

         Tallinna Ettevõtlusamet

      protiv

         Statoil Fuel & Retail Eesti AS,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Tallinna Ettevõtlusamet, T. Pikamäe, advokaat,

               —

               za Statoil Fuel & Retail Eesti AS, C. Ginter i V. Puolakainen, advokaadid,

               —

               za grčku vladu, I. Bakopoulos, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i L. Naaber‑Kivisoo, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (SL 2009, L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Tallinna Ettevõtlusamet (Tallinnska agencija za poduzetništvo, u daljnjem tekstu: Ettevõtlusamet) i Statoil Fuel & Retail Eesti AS (u daljnjem tekstu: Statoil), u vezi s povratom poreza na prodaju koji je to društvo platilo tijekom 2010. i 2011.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 2008/115 određuje:
               „1.   Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’):

                        a)

                        energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ [Vijeća od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije, SL L 283, str. 51.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.];

                  [...]
               2.   Države članice mogu ubirati druge neizravne poreze na trošarinsku robu za posebne namjene, ako su ti porezi sukladni poreznim pravilima Zajednice koja se primjenjuju na trošarinu ili porez na dodanu vrijednost [u daljnjem tekstu: PDV], vezano uz utvrđivanje porezne osnovice, izračunavanje poreza, nastanak obveze obračuna i nadzor poreza koji su u pitanju, ali ne uključuju odredbe o oslobođenjima.
               [...]“

               4

               Članak 47. stavak 1. Direktive 2008/118 u prvom podstavku pojašnjava da se „Direktiva 92/12/EEZ [Vijeća od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (SL L 76, str. 1.) [neslužbeni prijevod]] stavlja […] izvan snage počevši od 1. travnja 2010.“.

               5

               Članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 određivao je:
               „Proizvodi [koji podliježu trošarinama] mogu biti predmet drugih neizravnih poreza za posebne svrhe, pod uvjetom da ti porezi poštuju pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili [PDV] za potrebe određivanja porezne osnovice, izračunavanje poreza, nastanak obveze obračuna i nadzor poreza.“ [neslužbeni prijevod]

         Estonsko pravo

               6

               U verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku, Zakon koji se odnosi na lokalne poreze (kohalike maksude seadus) od 21. rujna 1994. dopuštao je, među ostalim, lokalnim zajednicama da uvedu porez pod uvjetima navedenima u njegovu članku 8. Taj članak, naslovljen „Porez na prodaju“, određivao je:
               „(1)   Porez na prodaju plaćaju pojedinačni poduzetnici i pravne osobe koji imaju dozvolu za trgovanje ili pružanje usluga na području općine ili grada. Porez na prodaju, ovisno o sjedištu, plaćaju trgovci u smislu Zakona o trgovinskoj djelatnosti [(kaubandustegevuse seadus) od 11. veljače 2004.] koji su upisani u upisnik gospodarskih djelatnosti i koji svoju djelatnost obavljaju u području trgovine na malo, ugostiteljstva ili uslužnih djelatnosti.
               (2)   Porez na prodaju obračunava se na vrijednost prodajne cijene robe ili usluga koje porezni obveznik prodaje na području općine ili grada. Prodajnom cijenom robe i usluga u smislu ovog zakona smatra se oporeziva vrijednost oporezive dobiti, predviđene zakonom o porezu na dobit, osim poreza na prodaju.
               (3)   Stopu poreza na prodaju određuje općinsko ili gradsko vijeće, ali ona ne smije prelaziti 1% prodajne vrijednosti robe i usluga iz stavka 2.
               [...]
               (6)   Općinska ili gradska uprava ima pravo odobriti pogodnosti i izuzeća u području poreza na prodaju prema uvjetima i postupku koje predvidi općinsko ili gradsko vijeće.“

               7

               Spomenuti članak 8. stavljen je izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2012. te od tog datuma nije predviđen nikakav porez na prodaju.

               8

               Tallinna Linnavolikogu (tallinnsko gradsko vijeće) 17. prosinca 2009. donijelo je Uredbu br. 45 o porezu grada Tallinna na prodaju (müügimaks Tallinnas). Ta uredba izmijenjena je Uredbom Tallinna Linnavolikogu br. 22 od 8. travnja 2010. (u daljnjem tekstu: Uredba br. 45).

               9

               Članak 1. Uredbe br. 45, naslovljen „Naziv i svrha poreza“, predviđao je:
               „(1)   Ovom uredbom u gradu Tallinnu uvodi se porez na prodaju.
               (2)   Porez na prodaju obračunava se na robu i usluge koje pruži porezni obveznik koji ispunjava pretpostavke iz članka 2. Uredbe, u poslovnom nastanu smještenom na području grada Tallinna ili iz njega, fizičkoj sobi (osim ako je riječ o pružanju usluga ili prodaji robe pojedinačnom poduzetniku za potrebe njegova poduzeća) u području trgovine na malo, ugostiteljstva i uslužnih djelatnosti.“

               10

               Članak 2. spomenute uredbe, naslovljen „Porezni obveznik“, određivao je:
               „Porezni obveznici su trgovci u smislu Zakona [od 11. veljače 2004.] o trgovinskoj djelatnosti koji ispunjavaju svaku od sljedećih pretpostavki:

                        1)

                        trgovac je upisan u upisnik gospodarskih djelatnosti;

                        2)

                        poslovni nastan trgovca smješten je na području grada Tallinna prema podacima iz upisnika gospodarskih djelatnosti;

                        3)

                        trgovac svoju djelatnost obavlja u području trgovine na malo, ugostiteljstva ili uslužnih djelatnosti.“

               11

               Članak 4. Uredbe br. 45 propisivao je stopu poreza na prodaju do 1% prodajne vrijednosti robe i usluga iz članka 1. stavka 2. te uredbe.

               12

               Članak 5. spomenute uredbe, naslovljen „Izuzeća od poreza“, određivao je:
               „Sljedeća roba i usluge ne podliježu plaćanju poreza na prodaju:

                        1)

                        roba i usluge koji se prodaju elektroničkim putem;

                        2)

                        električna i termalna energija koja se prodaje putem distribucijske mreže, zemni plin i voda;

                        3)

                        roba i usluge koji se prodaju tijekom putovanja brodom, zrakoplovom, vlakom ili autobusom, kada putovanje započinje ili završava izvan područja grada Tallinna ili kada brod, zrakoplov, vlak ili autobus tijekom putovanja ostaje izvan područja Tallinna;

                        4)

                        svi lijekovi, kontracepcijska sredstva, sanitarni i higijenski proizvodi, medicinski aparati kao i sva medicinska pomagala koja se nalaze na popisu utvrđenom u Uredbi br. 63 ministra socijalne skrbi od 4. prosinca 2006. [...];

                        5)

                        kruh bez dodatka meda, jaja, sira ili voća [...];

                        6)

                        mlijeko, vrhnje, mlaćenica, kiselo mlijeko i vrhnje, jogurti, kefir i druga fermentirana ili ukiseljena mlijeka i vrhnja [...], osim u prahu, granulama ili drugom čvrstom obliku [...];

                        7)

                        pripravci (homogenizirani) od pirea, čija je namjena da ih se upotrijebi kao namirnice za djecu niske dobi [...], posebna mlijeka za bebe [...], pripravci za hranjenje djece niske dobi, prilagođeni prodaji na malo, u prahu ili tekućem stanju [...], kao i namirnice za djecu niske dobi koje sadrže mlijeko i mliječne proizvode [...];

                        8)

                        dječje pelene [...];

                        9)

                        brodovi, jahte i brzi brodovi dužine od 4 do 12 metara koji podliježu tehničkom pregledu.“

               13

               Grad Tallinn osim toga dopisom je objavio da je prodaja cigareta također izuzeta od poreza na prodaju.

               14

               Članak 13. Uredbe br. 45 predviđao je da se potonja primjenjuje od 1. lipnja 2010.

               15

               Tallinna Linnavolikogu 22. lipnja 2010. donio je Uredbu br. 39 o izmjeni proračuna grada Tallinna za 2010. i prvom dopunskom proračunu (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Ta uredba, koja je stupila na snagu 25. lipnja 2010., izmijenila je Uredbu br. 45 unijevši u nju sljedeći članak 9.1:
               „Porez na prodaju obračunava se radi organizacije javnog prijevoza na području grada Tallinna iz članka 6. stavka 1. Zakona o organizaciji lokalnih zajednica [(kohaliku omavalitsuse korralduse seadus) od 2. lipnja 1993. (u daljnjem tekstu: Zakon o organizaciji lokalnih zajednica)]. Prihod od poreza na prodaju posebno je namijenjen ostvarivanju tog cilja.“

               16

               Tallinna Linnavolikogu 9. rujna 2010. donio je Uredbu br. 46 o proračunu grada Tallinna za 2011. (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). Članak 10. te uredbe preuzeo je tekst spomenutog članka 9.1.

               17

               Tallinna Linnavolikogu 15. prosinca 2011. donio je Uredbu br. 43 o izmjeni Uredbe br. 45, pojašnjavajući da je posljednje razdoblje oporezivanja četvrto tromjesečje 2011. Od 31. prosinca 2011. u gradu Tallinnu više nema poreza na prodaju, u skladu s izmjenama zakona o lokalnim porezima od 21. rujna 1994.

               18

               Članak 6. stavak 1. Zakona o organizaciji lokalnih zajednica predviđa:
               „Lokalne zajednice imaju zadaću organiziranja na području općine ili grada [...] javnog prijevoza unutar općine ili grada, [...] ako ostvarenje tih zadaća nije povjereno nekom drugom.“

               19

               Članak 3. stavak 2. točka 2. Zakona o javnom prijevozu (ühistranspordi seadus) od 26. siječnja 2000. određuje:
               „(2)   Cilj je koncepcije i organizacije javnog prijevoza:
               [...]

                        2)

                        poticati veću upotrebu javnih prijevoznih sredstava u odnosu na automobile i druga pojedinačna vozila, smanjujući na taj način negativan učinak prijevoza na okoliš i štetne učinke na zdravlje koji iz toga proizlaze, pridonoseći sprečavanju nesreća i zastoja u prometu.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, u djelatnosti Statoila ulazi i prodaja na malo tekućeg goriva, trošarinske robe. Statoil je 20. srpnja 2010., 20. listopada 2010. i 25. siječnja 2011. prijavio dobit koju je ostvario od prodaje robe i usluga koji podliježu porezu na prodaju u lipnju 2010. odnosno u trećem i četvrtom tromjesečju iste godine.

               21

               Statoil je 22. rujna 2010. odnosno 26. listopada 2010. i 7. veljače 2011. podnio ispravljene izjave, kojima je svoju prethodno prijavljenu dobit umanjio za dobit od prodaje trošarinske robe. Statoil je Ettevõtlusametu 22. rujna 2010. odnosno 28. listopada 2010. i 9. veljače 2011. podnio zahtjeve za povrat poreza.

               22

               Ettevõtlusamet je odlukama od 19. listopada 2010., 9. studenoga 2010. i 4. ožujka 2011. odbio te zahtjeve. Osim toga, Ettevõtlusamet je potonjom odlukom za četvrto tromjesečje 2010. odredio dodatni iznos koji Statoil treba platiti.

               23

               Statoil je 19. studenoga 2010. Tallinna halduskohusu (upravni sud u Tallinnu) podnio u biti zahtjev za poništenje odluka Ettevõtlusameta od 19. listopada i 9. studenoga 2010. i da se odredi ponovno ispitivanje zahtjevâ za povrat od 22. rujna i 28. listopada 2010. ili trenutačni povrat preplaćenog poreza kako je navedeno u tim zahtjevima za povrat. U svojoj tužbi Statoil je, među ostalim, naveo činjenicu da je članak 1. stavak 2. Uredbe br. 45 protivan pravu Unije jer nameće plaćanje poreza na prodaju robe i usluga u području trgovine na malo a da ne predviđa iznimku za prodaju trošarinske robe. Statoil je 5. travnja 2011. pred tim istim sudom podnio sličan zahtjev u odnosu na odluku Ettevõtlusameta od 4. ožujka 2011. Tallinna halduskohus te je tužbe spojio.

               24

               Tallinna halduskohus odlukom od 19. listopada 2011. poništio je tri gore navedene odluke Ettevõtlusameta i potonjem naložio da ponovno ispita predmetne zahtjeve za povrat. U potporu svojoj odluci Tallinna halduskohus u biti se pozvao na činjenicu da se za porez na prodaju ne može smatrati da ima posebnu namjenu u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118.

               25

               Ettevõtlusamet je podnio žalbu protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev, navodeći osobito da se porez na prodaju ubire s određenim ciljem, to jest s ciljem promicanja javnog prijevoza i, posljedično, smanjenja gustoće cestovnog prometa i njegova negativnog učinka na okoliš; da se grad Tallinn koristi prihodom od tog poreza za povećanje kvalitete javnog prijevoza i da je njegov cilj sankcionirati potrošnju određene robe i usluga koji mogu stvoriti socijalne troškove ili negativne vanjske učinke kao i financirati usluge od općeg interesa.

               26

               Statoil zahtijeva da se žalba odbije, tvrdeći posebice da je cilj predviđen u primjenjivom propisu organizacija javnog prijevoza, a ne njegovo promicanje, kao što to tvrdi Ettevõtlusamet.

               27

               Tallinna ringkonnakohus (žalbeni sud u Tallinnu) smatra da Ettevõtlusamet, da bi dokazao da se porez obračunat na trošarinsku robu upotrijebio u skladu s navedenim posebnim ciljem, treba podnijeti samo dokaze temeljene na gradskom proračunu. Navodi da u ovom slučaju ne postoji nikakav razlog zbog kojeg bi se moglo pretpostaviti da se iznosi koji proizlaze iz poreza na prodaju nisu upotrijebili u skladu s posebnim ciljem.

               28

               Usto, sud koji je uputio zahtjev smatra da se nameti koji imaju poseban cilj obično upotrebljavaju za sankcioniranje potrošnje određene robe i usluga koji mogu stvoriti socijalne troškove ili negativne vanjske učinke kao što su učinci štetni za okoliš, ili za financiranje određenih usluga od općeg interesa kao što je promicanje turizma, sporta ili kulture. Ta vrsta poreza stoga bi bila sredstvo kojim vlasti utječu na ponašanje potrošača potičući ih, primjenom takvih poreza na nepoželjnu potrošnju, da izbjegavaju korištenje određenom robom.

               29

               Međutim, Tallinna ringkonnakohus smatra da u vrijeme donošenja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje sudska praksa Suda nije davala jasan odgovor na pitanje ima li neizravni porez posebnu namjenu u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118, kada se ubire radi financiranja konkretne zadaće koja na temelju zakona pripada lokalnoj zajednici, a kada se financiranje te zadaće također može osigurati ako se taj porez ne ubire. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev tvrdi da su svi prihodi od poreza na prodaju namijenjeni organizaciji javnog prijevoza koja može smanjiti onečišćenje i povećati opće blagostanje.

               30

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev pita se o zakonitosti obračunavanja spomenutog poreza tijekom razdoblja u kojem njegova posebna namjena nije bila izričito predviđena u pravnom aktu, tvrdeći u tom pogledu da je članak 9.1 unesen u Uredbu br. 45 tek tijekom razdoblja oporezivanja koje je predmet spora, to jest počevši od 25. lipnja 2010.

               31

               U tim je okolnostima Tallinna ringkonnakohus odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se financiranje organizacije javnog prijevoza na području lokalne zajednice smatrati posebnom namjenom u smislu članka 1. stavka 2. Direktive [2008/118] ako je izvršavanje i financiranje te zadaće obveza lokalne zajednice?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, treba li članak 1. stavak 2. Direktive [2008/118] tumačiti na način da je unutarnje pravo koje predviđa neizravni porez na prodaju trošarinske robe krajnjem potrošaču, koji se koristi isključivo za organizaciju javnog prijevoza, u skladu s tom odredbom, ako je lokalna zajednica koja se koristi prihodom od tog poreza dužna organizirati javni prijevoz, a koju obvezu treba ispuniti neovisno o postojanju takvog neizravnog poreza pri čemu u konačnici iznos financiranja organizacije javnog prijevoza ne ovisi automatski o iznosu prikupljenog poreza, jer je iznos koji valja predvidjeti za organizaciju javnog prijevoza točno određen, tako da se u slučaju povećanja prihoda od neizravnog poreza druga financijska sredstva koja su predvidjela javna tijela radi organizacije javnog prijevoza posljedično smanjuju i, obrnuto, u slučaju smanjenja prihoda od poreza na prodaju, lokalna zajednica radi organizacije javnog prijevoza treba posljedično povećati druga financijska sredstva, imajući međutim na umu da je u slučaju razlika između predviđenog i stvarno prikupljenog poreza moguće izmijeniti iznos rashoda za organizaciju javnog prijevoza izmjenom proračuna lokalne zajednice?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, treba li članak 1. stavak 2. Direktive [2008/118] tumačiti na način da je dodatno neizravno oporezivanje trošarinske robe čija se namjena određuje nakon nastanka obveze plaćanja tog poreza u skladu s tom odredbom?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               32

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 tumačiti na način da se može smatrati da porez kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u dijelu u kojem tereti maloprodaju tekućeg goriva koje podliježe trošarini, ima posebnu namjenu u smislu te odredbe kada ima za cilj financiranje organizacije javnog prijevoza na području zajednice koja taj porez nameće, kada je izvršavanje i financiranje te zadaće obveza te zajednice neovisno o postojanju spomenutog poreza, čak i kada su prihodi od tog poreza korišteni isključivo za ostvarivanje tog zadatka.

               33

               Najprije valja utvrditi da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da spor u glavnom postupku, koji se odnosi na porez na prodaju samo u mjeri u kojoj tereti maloprodaju tekućeg goriva, počiva na neosporavanoj premisi da taj proizvod ulazi u pojam „trošarinske robe“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2008/118. Ako je potrebno, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri tu točku. U svakom slučaju, budući da je na Sudu da se izjasni u pogledu činjeničnih i pravnih razmatranja koja su izložena u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje (vidjeti presude B., C‑306/09, EU:C:2010:626, t. 47. i Kastrati, C‑620/10, EU:C:2012:265, t. 38.), Sud će u ovom slučaju za potrebe svoje analize zadržati istu premisu.

               34

               Usto, iako je Direktiva 2008/118, jedina primjenjiva ratione temporis na spor u glavnom postupku, s učinkom od 1. travnja 2010. ukinula i zamijenila Direktivu 92/12, iz teksta članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118 i članka 3. stavka 2. Direktive 92/12 proizlazi da sadržaj tih odredbi u biti nije drukčiji. Iz toga valja zaključiti da je sudska praksa Suda koja se odnosi na potonju odredbu primjenjiva što se tiče članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118.

               35

               Prema zajedničkom tumačenju stavaka 1. i 2. članka 1. potonje direktive, trošarinska roba na temelju te direktive može biti predmet neizravnog nameta koji nije trošarina uvedena tom direktivom ako se, s jedne strane, taj namet obračunava radi jedne ili više posebnih namjena i ako, s druge strane, poštuje pravila Unije o oporezivanju primjenjiva na trošarine ili PDV za potrebe određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza, pri čemu ta pravila ne uključuju odredbe koje se odnose na izuzeća.

               36

               Ta su dva uvjeta, kojima je cilj izbjegavanje dodatnih neizravnih poreza koji nepravedno priječe trgovinu, kumulativna, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 1. stavka 2. iste direktive (vidjeti analogijom presudu Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Što se tiče prvog od spomenutih uvjeta, jedinog na koji se odnose postavljena pitanja, iz sudske prakse Suda proizlazi da posebna namjena u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118 nije isključivo proračunska svrha (vidjeti analogijom presude Komisija/Francuska, C‑434/97, EU:C:2000:98, t. 19. kao i Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Međutim, s obzirom na to da svaki porez nužno ima proračunsku svrhu, sama okolnost da porez slijedi proračunski cilj ne bi kao takva mogla biti dovoljna, osim kada bi se članku 1. stavku 2. Direktive 2008/118 oduzela njegova bit, da se isključi mogućnost da se za takav porez smatra da isto tako ima i posebnu namjenu u smislu te odredbe (vidjeti analogijom presudu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Stoga, iako bi namjena prihoda od poreza predodređena za financiranje nadležnosti lokalnih vlasti koje su im prenesene mogla biti element o kojemu treba voditi računa kako bi se utvrdilo postoji li posebna svrha, takva namjena, koja zapravo pripada u načine unutarnje organizacije proračuna države članice, ne bi mogla kao takva biti dovoljan uvjet, s obzirom na to da svaka država članica u tom pogledu može odlučiti nametnuti, bez obzira na ciljanu svrhu, namjenu prihoda od nekog poreza za financiranje određenih troškova. U suprotnom bi se svaku namjenu moglo smatrati posebnom u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118, što bi usklađenu trošarinu ustanovljenu tom direktivom lišilo svakog korisnog učinka i što bi bilo protivno načelu prema kojem se odredba koja propisuje iznimke kao što je taj članak 1. stavak 2. mora strogo tumačiti (vidjeti analogijom presudu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, t. 28. i 29. kao i navedenu sudsku praksu).

               40

               Dakle, postojanje posebne namjene u smislu spomenute odredbe ne može su utvrditi samim time što su prihodi od poreza u pitanju namijenjeni financiranju općih troškova koji terete javna tijela u određenom području. Naime, u suprotnom slučaju spomenuta navodna posebna namjena ne bi se razlikovala od isključivo proračunske svrhe.

               41

               Da bi se za predodređenu namjenu prihoda od poreza koji zahvaća trošarinsku robu moglo smatrati da ima posebnu namjenu u smislu iste odredbe, potrebno je da porez o kojemu je riječ sam po sebi za cilj ima osigurati ostvarivanje određene posebne namjene i da stoga postoji izravna veza između korištenja prihodima od poreza i spomenute posebne namjene (vidjeti u tom smislu presudu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, t. 30.).

               42

               U nedostatku takvog mehanizma predodređene namjene prihodâ, za porez koji zahvaća trošarinsku robu ne može se smatrati da ima posebnu namjenu u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118, osim ako bi takav porez što se tiče njegove strukture, a osobito oporezive materije ili porezne stope bio osmišljen na takav način da utječe na ponašanje poreznih obveznika na način koji bi omogućio ostvarivanje određene posebne namjene, primjerice jako oporezujući proizvode u pitanju kako bi odvratio od njihove potrošnje (vidjeti u tom smislu presudu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, t. 32.).

               43

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je grad Tallinn prihode od poreza na prodaju, koji se osim toga obračunava na većinu robe i usluga koji se prodaju krajnjim potrošačima na njegovu području, namijenio financiranju izvršavanja vlastite nadležnosti u području organizacije javnog prijevoza na svojem području, nadležnosti koja mu je prenesena člankom 6. stavkom 1. Zakona o organizaciji lokalnih zajednica, i da su ti prihodi korišteni isključivo za tu namjenu.

               44

               Iako bi ta okolnost uistinu mogla biti element o kojem treba voditi računa kako bi se u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 39. ove presude utvrdilo postoji li posebna namjena u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118, ipak valja utvrditi da se ta namjena odnosi na opće troškove koji su na teret grada Tallinna, neovisno o postojanju poreza koji je predmet glavnog postupka. Takvi opći troškovi mogu se financirati iz prihoda od poreza bilo koje vrste. Stoga se navedena posebna namjena, to jest financiranje organizacije javnog prijevoza na području grada Tallinna, ne može razlikovati od isključivo proračunske svrhe.

               45

               Usto, čak i da se smatra utvrđenim, s jedne strane, navod Ettevõtlusameta i grčke vlade prema kojem porez na prodaju, u dijelu u kojem tereti tekuća goriva koja podliježu trošarini, u biti ima za cilj zaštitu okoliša i javnog zdravstva učinkovitom organizacijom javnog prijevoza kao i, s druge strane, da ni tu nije riječ samo o općim troškovima zdravstva koji se mogu financirati iz prihoda od porezâ bilo koje vrste (vidjeti u tom smislu, općenito u vezi s troškovima zdravstva, presudu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, t. 31.), valja utvrditi da nacionalno zakonodavstvo o kojemu je riječ u glavnom postupku ne predviđa nikakav mehanizam predodređene namjene prihodâ od tog poreza, u dijelu u kojem on tereti tekuća goriva koja podliježu trošarinama, u takve svrhe zaštite okoliša ili javnog zdravstva. U tom pogledu ne može se smatrati da sama namjena prihoda o kojima je riječ u glavnom postupku za organizaciju javnog prijevoza omogućava utvrđivanje postojanja izravne veze, u smislu sudske prakse Suda navedene u točki 41. ove presude, između korištenja prihodima od spomenutog poreza i njegovih ciljeva zaštite okoliša i javnog zdravstva.

               46

               Osim toga, iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi, a što, štoviše, nije navedeno u pisanim očitovanjima podnesenima Sudu, da porez na prodaju, u dijelu u kojem tereti tekuća goriva koja podliježu trošarinama, ispunjava uvjete navedene u točki 42. ove presude, to jest da je, kad je riječ o strukturi, osmišljen na takav način da odvraća porezne obveznike od korištenja tim gorivima ili da ih potiče da usvoje ponašanje koje bi bilo manje štetno za okoliš ili javno zdravstvo od ponašanja koje bi ti porezni obveznici usvojili da spomenutog poreza nema.

               47

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da se temeljem njega ne može smatrati da porez kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, u dijelu u kojem tereti maloprodaju tekućeg goriva koje podliježe trošarini, ima posebnu namjenu u smislu te odredbe kada ima za cilj financiranje organizacije javnog prijevoza na području zajednice koja taj porez nameće i kada je izvršavanje i financiranje te zadaće obveza te zajednice neovisno o postojanju spomenutog poreza, iako su prihodi od tog poreza bili korišteni isključivo za ostvarivanje tog zadatka. Stoga spomenutu odredbu treba tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji uvodi takav porez na maloprodaju tekućeg goriva koje podliježe trošarini.

         Treće pitanje

               48

               Uzevši u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 2. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ treba tumačiti na način da se temeljem njega ne može smatrati da porez kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, u dijelu u kojem tereti maloprodaju tekućeg goriva koje podliježe trošarini, ima posebnu namjenu u smislu te odredbe kada ima za cilj financiranje organizacije javnog prijevoza na području zajednice koja taj porez nameće i kada je izvršavanje i financiranje te zadaće obveza te zajednice neovisno o postojanju spomenutog poreza, iako su prihodi od tog poreza bili korišteni isključivo za ostvarivanje tog zadatka. Stoga spomenutu odredbu treba tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji uvodi takav porez na maloprodaju tekućeg goriva koje podliježe trošarini.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 23. rujna 2009.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-385/05.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 13. prosinca 2001. # Krupp Thyssen Stainless GmbH i Acciai speciali Terni SpA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Spojeni predmeti T-45/98 i T-47/98.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 24. travnja 2013.#CB protiv Europska komisija.#Predmet F-73/11.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2015.#Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) i Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) protiv FS Retail i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Milano.#Prethodno pitanje – Slobodno kretanje robe – Članci 34. UFEU‑a do 36. UFEU‑a – Mjere s istovrsnim učinkom – Direktiva 94/11/EZ – Članci 3. i 5. – Iscrpno usklađivanje – Zabrana ograničavanja stavljanja na tržište obuće koja udovoljava zahtjevima označivanja Direktive 94/11 – Nacionalno zakonodavstvo koje zahtijeva prikaz zemlje podrijetla na oznaci koja se odnosi na proizvode proizvedene u inozemstvu uz uporabu izraza na talijanskom jeziku ‚pelle‘ – Proizvodi pušteni u slobodan promet.#Predmet C-95/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑95/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Milano (Italija), odlukom od 20. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2014., u postupku
            Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC),
            Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel)
            protiv
            FS Retail,
            Luna Srl,
            Gatsby Srl,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, A. Fratini i G. P. Geminiani, avvocati ,
            – za Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, G. P. Geminiani i A. Fratini, avvocati ,
            – za FS Retail, M. Sapio, avvocato ,
            – za Luna Srl, A. Cattel i M. Concetti, avvocati ,
            – za Gatsby Srl, A. Terenzi, avvocato ,
            – za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman, B. Koopman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,
            – za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, K. Sparrman, L. Swedenborg, E. Karlsson i F. Sjövall, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, G. Gattinara i G. Zavvos, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 23. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 34. UFEU‑a do 36. UFEU‑a, članaka 3. i 5. Direktive 94/11/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. ožujka 1994. o usklađivanju prava i drugih propisa država članica u odnosu na označivanje materijala korištenih u glavnim dijelovima obuće namijenjene prodaji potrošaču (SL L 100, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 57., str. 66.) i članka 60. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL L 269, str. 1.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), nacionalnog sindikata učlanjenog u talijanski industrijski savez koji udružuje i predstavlja glavne operatore u sektoru kožarske industrije, i Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), neprofitne udruge potrošača čiji je cilj društvena solidarnost, te, s druge strane, FS Retaila, Lune Srl i Gatsbyja Srl, društava talijanskog prava, o stavljanju na tržište u Italiji, bez oznake zemlje podrijetla proizvoda, obuće koja na unutarnjem potplatu nosi generički naziv na talijanskom jeziku „pelle“ (koža) ili „vera pelle“ (prava koža).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Na temelju članka 8. Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa (SL L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL L 217, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 11.; u daljnjem tekstu: Direktiva 98/34), države članice Europskoj komisiji načelno moraju dostaviti sve nacrte tehničkih propisa koje žele donijeti. One Komisiji također pružaju obrazloženje u kojemu navode razloge za usvajanje tehničkog propisa, ako to već nije pojašnjeno u nacrtu. Komisija o nacrtu tehničkog propisa i svim dokumentima koji su joj dostavljeni obavješćuje ostale države članice. Države članice Komisiji bez odlaganja dostavljaju konačan tekst tehničkog propisa.
            4. Prema odredbama članka 9. te direktive, usvajanje nacrta tehničkog propisa dostavljenog u skladu s člankom 8. mora se odgoditi do isteka roka od tri mjeseca od dana kada je Komisija primila obavijest o nacrtu tehničkog propisa. Taj članak, među ostalim, propisuje da se taj rok produžuje na šest mjeseci ako Komisija ili druga država članica dostavi detaljno mišljenje u kojem se navodi da bi predviđena mjera mogla stvoriti prepreke slobodnom kretanju robe na unutarnjem tržištu. Rok odgode produžuje se na dvanaest mjeseci ako, unutar tri mjeseca od datuma primitka obavijesti, Komisija najavi da namjerava donijeti odnosno predložiti zakonodavstvo o predmetu obuhvaćenom nacrtom tehničkog propisa.
            5. Članak 24. Uredbe (EZ) br. 2913/92 Vijeća od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.) određuje:
            „Roba čija proizvodnja uključuje više od jedne zemlje smatrat će se podrijetlom iz zemlje u kojoj je prošla posljednju bitnu gospodarski opravdanu preradu ili obradu u trgovačkom društvu koje je opremljeno za tu svrhu i dovodi do proizvodnje novog proizvoda ili predstavlja važnu fazu proizvodnje.“
            6. Carinski zakonik Unije, koji je stupio na snagu 31. listopada 2013., stavio je izvan snage Uredbu br. 2913/92. Ipak, članak 60. tog zakonika, čiji je sadržaj u bitnome istovjetan sadržaju članka 24. Uredbe br. 2913/92, primjenjuje se, na temelju članka 288. stavka 2. navedenog zakonika, tek od 1. svibnja 2016.
            7. Prva do treće te peta i sedma uvodna izjava Direktive 94/11 određuju:
            „budući da u nekim državama članicama postoje uredbe o označivanju obuće u svrhu zaštite i informiranja javnosti kao i osiguranja opravdanih interesa industrije;
            budući da različitost tih uredbi može dovesti do stvaranja prepreka trgovini unutar Zajednice narušavajući tako funkcioniranje unutarnjeg tržišta;
            budući da se pojedinosti zajedničkog sustava označivanja obuće trebaju precizno utvrditi kako bi se izbjegli problemi koji mogu nastati zbog postojanja različitih sustava;
            […]
            budući da je u interesu i potrošača i industrije obuće uvesti sustav kojim će se smanjiti rizik prijevare navodeći pravu prirodu materijala upotrijebljenih u glavnim dijelovima obuće;
            […]
            budući da je usklađivanje nacionalnih zakonodavstava prikladan način uklanjanja ovih prepreka slobodnoj trgovini; budući da pojedine države članice ne mogu postići ovaj cilj na zadovoljavajući način; budući da ova Direktiva utvrđuje samo one uvjete koji su prijeko potrebni za slobodno kretanje proizvoda na koje se ona odnosi,
            […]“
            8. Članak 1. stavak 1. drugi podstavak te direktive propisuje:
            „Za potrebe ove Direktive ,obuća’ znači svi proizvodi s pričvršćenim potplatima (donjištima) namijenjeni za zaštitu ili pokrivanje stopala, uključujući dijelove koji se zasebno stavljaju na tržište, a na koje se odnosi Prilog I.“
            9. Članak 2. te direktive određuje:
            „1. Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da sva obuća stavljena na tržište udovoljava zahtjevima označivanja ove Direktive, ne dovodeći u pitanje druge relevantne [odredbe] Zajednice.
            2. Kad se obuća stavlja na tržište, a nije u skladu s odredbama etiketiranja, nadležna će država članica poduzeti odgovarajuće aktivnosti kao što je određeno u njenom nacionalnom zakonodavstvu.“
            10. Članak 3. navedene direktive glasi:
            „Ne dovodeći u pitanje druge relevantne odredbe Zajednice, države članice neće zabraniti ili ograničiti stavljanje na tržište obuće koja udovoljava zahtjevima označivanja ove Direktive, primjenom neusklađenih nacionalnih odredbi koje određuju označivanje određenih vrsta obuće ili obuće općenito.“
            11. Članak 4. te iste direktive određuje:
            „1. Označivanje pruža podatke o materijalu, utvrđene u skladu s Prilogom I., koji tvori najmanje 80 % površine gornjišta cipele te podstave i uložne tabanice obuće, i najmanje 80 % količine potplata (donjišta). Ako nijedan od materijala, koji se koristi za obuću, nema traženih 80 % površine ili količine, treba navesti podatke za dva glavna materijala.
            2. Podaci se nalaze na obući. Proizvođač ili njegov ovlašteni agent s poslovnim nastanom u Zajednici može odabrati piktograme ili pisane oznake na najmanje jednom jeziku ili jezicima koje će utvrditi države članice potrošnje u skladu s Ugovorom, kao što je utvrđeno i objašnjeno u Prilogu I. Države članice u svojim nacionalnim odredbama osiguravaju odgovarajuću obaviještenost potrošača o značenju ovih piktograma te osiguravaju da takve odredbe ne stvaraju prepreke trgovini.
            3. Za potrebe ove Direktive, označivanje podrazumijeva pričvršćivanje traženih podataka na najmanje jedan proizvod obuće u svakom paru. Ovo se može postići utiskivanjem, u obliku naljepnice, žigom ili pričvršćenom etiketom.
            4. Oznaka mora biti vidljiva, sigurno pričvršćena i lako dostupna, a dimenzije piktograma moraju biti dovoljno velike kako bi se podaci sadržani na njima lako razumjeli. Oznaka nikako ne smije potrošača navesti na pogrešno zaključivanje.
            5. Proizvođač ili njegov ovlašteni agent s poslovnim nastanom u Zajednici odgovoran je za nabavljanje oznaka i za točnost podataka navedenih na njima. Ako ni proizvođač ni njegov ovlašteni agent nisu uspostavili poslovni nastan u Zajednici, ovu obvezu preuzima osoba odgovorna za stavljanje obuće na tržište Zajednice. Trgovac na malo odgovoran je za obuću i osigurava njezinu prodaju s odgovarajućom oznakom propisanom ovom Direktivom.“
            12. U smislu članka 5. Direktive 94/11:
            „Ako je potrebno, dodatni pisani podaci pričvršćeni su na oznaku i mogu popratiti informacije određene ovom Direktivom. Međutim, države članice ne mogu zabraniti ni spriječiti stavljanje na tržište one obuće koja udovoljava zahtjevima ove Direktive, u skladu s člankom 3.“
            Talijansko pravo
            13. Članak 3. stavak 2. Zakona br. 8 od 14. siječnja 2013. o novim odredbama o upotrebi izraza na talijanskom jeziku „ cuoio“, „pelle“ i „pelliccia“ te njihovih izvedenica ili istoznačnica (GURI br. 25 od 30. siječnja 2013.; u daljnjem tekstu: Zakon br. 8/2103) određuje, među ostalim, da „[je] zabranjeno stavljati u prodaju ili na drugi način stavljati na tržište – uz korištenje izraza ‚cuoio’ [koža], ‚pelle’ [koža], ‚pellicia’ [krzno] i njihovih izvedenica ili istoznačnica, kao pridjeva ili imenica, ili kao prefiksa ili sufiksa u drugim riječima ili pod generičkim nazivima ‚pellame’ [koža]‚ ‚pelletteria’ ili ‚pellicceria’ [krzna], prevedenih na neki drugi jezik koji nije talijanski – proizvode koji nisu dobiveni isključivo od životinjske kože koja je posebno obrađena kako bi se sačuvala njezina prirodna svojstva i, u svakom slučaju, proizvode osim onih spomenutih u članku 1.“. Proizvodi dobiveni obradom u trećim zemljama koji nose spomenute izraze na talijanskom jeziku obavezno moraju nositi oznaku zemlje podrijetla.
            14. Primjenom tog nacionalnog propisa nastaje neoboriva pretpostavka dovođenja potrošača u zabludu stavljanjem na tržište proizvoda od kože koja nije talijanskog podrijetla, a koji sadržavaju izraze na talijanskom jeziku.
            15. Zakon br. 8/2103 ne razlikuje robu proizvedenu u trećim zemljama i onu koja je zakonito izrađena ili stavljena na tržište u državi članici Europske unije koja nije Talijanska Republika.
            16. Na temelju članka 4. tog zakona, povreda zabrane stavljanja na tržište iz tog propisa dovodi do primjene upravnih sankcija u iznosu od 10.000 do 50.000 eura kao i administrativne zapljene predmetne robe.
            Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
            17. Zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu podnesenim 27. rujna 2013. sudu koji je uputio zahtjev UNIC i Uni.co.pel zatražili su donošenje hitnih privremenih mjera protiv tuženika u glavnom postupku.
            18. Tužitelji u glavnom postupku potonjima prigovaraju da na talijanskom državnom području, protivno Zakonu br. 8/2013, stavljaju na tržište obuću koja na uložnoj tabanici nosi generički naziv na talijanskom jeziku „pelle“ (koža) ili „vera pelle“ (prava koža), bez ikakve oznake zemlje podrijetla proizvoda. Tužitelji ističu da to javnost dovodi do pogrešnog zaključka u pogledu podrijetla kože, kojoj pogrešno pripisuje talijansko podrijetlo zbog oznake na talijanskom jeziku pričvršćene na proizvod. Osim toga, oznaka „pelle“ ili „vera pelle“ pričvršćena na uložnu tabanicu dovodi do pogrešnog uvjerenja da je obuća u cijelosti, uključujući njezine kožne dijelove, talijanskog podrijetla, što nije slučaj.
            19. Tužitelji su zbog toga od suda koji je uputio zahtjev zatražili da tuženicima iz glavnog postupka naloži da na talijanskom tržištu više ne puštaju u promet takvu obuću kad ne sadržava naznaku zemlje podrijetla upotrijebljene kože. Također zahtijevaju da uz taj nalog bude izrečena i novčana kazna.
            20. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je određena obuća, koja je predmet spora koji je u tijeku pred tim sudom, proizvedena u trećim zemljama poput Kine, na što upućuje plastična oznaka pričvršćena na potplatu. Ipak, tužitelji u glavnom postupku misle da ta oznaka nije u skladu sa zahtjevima Zakona br. 8/2013 jer se ne odnosi posebno na podrijetlo kože koja je dio obuće, već na podrijetlo obuće u cjelini. Stoga u takvim okolnostima pričvršćivanje oznake „vera pelle“ na uložnu tabanicu potrošača može dovesti do uvjerenja da je ta obuća, iako proizvedena u inozemstvu, izrađena od kože talijanskog podrijetla. Nasuprot tomu, u pogledu druge obuće europsko ili izvaneuropsko po drijetlo upotrijebljene kože bilo bi sporno.
            21. Sud koji je uputio zahtjev ponajprije navodi da, na temelju presude Eggers (13/78, EU:C:1978:182, t. 25.), predmetne odredbe Zakona br. 8/2013 mogu predstavljati mjere čiji je učinak istovrstan količinskim ograničenjima suprotnima pravu Unije jer je pretpostavka kvalitete koja je povezana sa smještajem cijelog proizvodnog procesa ili njegova dijela na nacionalnom području, a koja na taj način ograničava ili stavlja u nepovoljan položaj proces čije se faze u cijelosti ili dijelu odvijaju u drugim državama članicama, nespojiva s jedinstvenim tržištem.
            22. Taj sud također pita protivi li se pravo Unije tom nacionalnom propisu samo kad se on odnosi na proizvode od kože koji su obrađeni i zakonito stavljeni na tržište u državama članicama ili i kad se odnosi na proizvode od kože koji su obrađeni u trećim zemljama i još nisu zakonito stavljeni na tržište u Europskoj uniji.
            23. Potom se taj sud pita treba li smatrati da članak 3. Zakona br. 8/2013, kojim se zabranjuje promet obuće čije su oznake ipak u skladu sa zahtjevima Direktive 94/11, nameće obvezu označivanja podrijetla koja nije u skladu s člankom 5. navedene direktive.
            24. Naposljetku, taj sud želi znati protive li se nacionalnom propisu iz glavnog postupka Carinski zakonik Unije i pravilo prema kojem roba u čiju su proizvodnju uključene dvije zemlje ili više njih ima podrijetlo u zemlji u kojoj je izvršena posljednja značajna prerada ili obrada.
            25. U tim je okolnostima Tribunale di Milano odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Protive li se valjano tumačeni članci [34. UFEU‑a do 36. UFEU‑a] primjeni članka 3. stavka 2. Zakona br. 8/2013 – koji nameće obvezu označivanja zemlje podrijetla na proizvodima koji su izrađeni u trećim zemljama i koji su označeni [talijanskim] izrazom ‚pelle‘ – na proizvode od kože koja je zakonito obrađena ili stavljena na tržište u drugim državama članicama Europske unije jer takav nacionalni zakon predstavlja mjeru s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja, koja su zabranjena člankom 34. UFEU‑a i nisu opravdana člankom 36. UFEU‑a?
            2. Protive li se valjano tumačeni članci [34. UFEU‑a do 36. UFEU‑a] primjeni članka 3. stavka 2. Zakona br. 8/2013 – koji nameće obvezu označivanja zemlje podrijetla na proizvodima koji su izrađeni u trećim zemljama i koji su označeni [talijanskim] izrazom ‚pelle‘ – na proizvode od kože koja je izrađena u zemljama koje nisu članice Unije i koji nisu zakonito stavljeni na tržište Unije jer takav nacionalni zakon predstavlja mjeru s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja, koja su zabranjena člankom 34. UFEU‑a i nisu opravdana člankom 36. UFEU‑a?
            3. Protive li se valjano tumačeni članci 3. i 5. Direktive 94/11/EZ primjeni članka 3. stavka 2. Zakona br. 8/2013 – koji nameće obvezu označivanja zemlje podrijetla na proizvodima koji su izrađeni u trećim zemljama i koji su označeni talijanskim izrazom ‚pelle‘ – na proizvode od kože koja je zakonito obrađena i stavljena na tržište u drugim državama članicama Unije?
            4. Protive li se valjano tumačeni članci 3. i 5. Direktive 94/11/EZ primjeni članka 3. stavka 2. Zakona br. 8/2013, koji nameće obvezu označivanja zemlje podrijetla, na proizvode od kože koja je izrađena u zemljama koje nisu članice Unije ili koji nisu zakonito stavljeni na tržište u Uniji?
            5. Protivi li se valjano tumačen članak 60. Uredbe br. 952/2013 primjeni članka 3. stavka 2. Zakona br. 8/2013 – koji nameće obvezu označivanja države podrijetla na proizvodima koji su izrađeni u trećim zemljama i koji su označeni talijanskim izrazom ‚pelle‘ – na proizvode od kože koja je izrađena u državama članicama Unije ili koji nisu zakonito stavljeni u prodaju unutar Unije?
            6. Protivi li se valjano tumačen članak 60. Uredbe br. 952/2013 primjeni članka 3. stavka 2. Zakona br. 8/2013 – koji nameće obvezu označivanja države podrijetla na proizvodima koji su izrađeni u trećim zemljama i koji su označeni talijanskim izrazom ‚pelle‘ – na proizvode od kože koja je izrađena u zemljama koje nisu članice Europske unije i koji nisu zakonito stavljeni na tržište unutar Unije?“
            O prethodnim pitanjima
            O Direktivi 98/34
            26. Najprije valja napomenuti da se Europska komisija poziva na neprimjenjivost odredaba Zakona br. 8/2013 u dijelu u kojem su one donesene u razdoblju odgode od tri mjeseca iz članka 9. Direktive br. 98/34.
            27. Komisija potvrđuje da je 29. studenoga 2012. primila obavijest o Zakonu br. 8/2013 te je, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive 98/34, navela da bi rok za donošenje tog zakona trebao biti odgođen do 1. ožujka 2013. Očitim kršenjem te odredbe, Zakon br. 8/2013 donesen je 14. siječnja 2013. te je stupio na snagu 14. veljače 2013.
            28. UNIC i Uni.co.pel potvrdili su na raspravi informacije koje je pružila Komisija i dodali da su talijanske vlasti poduzele mjere za uklanjanje te povrede obveznih odredaba Direktive 98/34 tako što su na temelju članka 26. Zakona br. 161 od 30. listopada 2014. stavile izvan snage Zakon br. 8/2013. Prema tom zakonu o stavljanju izvan snage drugog zakona, novi propis iz tog područja mora se donijeti unutar dvanaest mjeseci, uz poštovanje obveza o obavješćivanju o tehničkim propisima iz Direktive 98/34.
            29. U tom pogledu valja podsjetiti da se tehnički propis ne može primijeniti kad nije dostavljen u skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 98/34 ili kad je dostavljen, ali je prihvaćen i izvršen prije isteka roka odgode od tri mjeseca iz članka 9. stavka 1. navedene direktive (vidjeti presude CIA Security International, C‑194/94, EU:C:19936:172, t. 41., 44. i 54. kao i Unilever, C‑443/98, EU:C:2000:496, t. 49.).
            30. Posljedično tomu, u glavnom predmetu na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li Zakon br. 8/2013 stupio na snagu protivno roku odgode iz članka 9. Direktive 98/34. U slučaju potvrdnog odgovora, nepoštovanje tog roka čini bitnu povredu postupka koja može dovesti do neprimjenjivosti predmetnog tehničkog propisa. Kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točkama 44. do 47. svojeg mišljenja, članak 3. stavak 2. Zakona br. 8/2103 u takvom slučaju nije moguće primijeniti protiv pojedinaca.
            31. Ipak, budući da za pitanja u vezi s tumačenjem prava Unije koja je postavio nacionalni sud u zakonskom i činjeničnom okviru koji je sam nadležan utvrditi i čiju točnost Sud ne provjerava vrijedi pretpostavka relevantnosti (presuda Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27. kao i navedena sudska praksa), na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev valja odgovoriti.
            Prvo i treće pitanje
            32. Svojim prvim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 34. UFEU‑a do 36. UFEU‑a kao i članke 3. i 5. Direktive 94/11 tumačiti na način da se protive propisu države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se, među ostalim, zabranjuje stavljanje na tržište kožnih dijelova obuće podrijetlom iz drugih država članica ili trećih zemalja i koja je u tom posljednjem slučaju već stavljena na tržište u drugoj državi članici ili u predmetnoj državi članici, kad ti proizvodi ne sadržavaju oznaku zemlje podrijetla.
            33. Budući da se ta dva pitanja odnose na tumačenje kako primarnog prava tako i Direktive 94/11, najprije valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, svaku nacionalnu mjeru u području koje je iscrpno usklađeno na razini Unije valja ocjenjivati u svjetlu odredaba te mjere usklađivanja, a ne s obzirom na odredbe primarnog prava (presude Gysbrechts i Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, t. 33. kao i Komisija/Belgija, C‑421/12, EU:C:2014:2064, t. 63.).
            34. Na prvome mjestu valja istražiti je li usklađivanje koje je izvršeno tom direktivom, osobito člancima 3. i 5., iscrpne naravi.
            35. U tu svrhu, na Sudu je da ispita te odredbe vodeći računa ne samo o njihovu tekstu već i o kontekstu u kojem se nalaze te ciljevima propisa kojeg su dio (vidjeti presudu Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            36. Iz uvodnih izjava 1. do 3. i 7. Direktive 94/11 proizlazi da je njezin cilj precizno utvrditi dijelove zajedničkog sustava označivanja obuće kako bi se izbjegli problemi uzrokovani različitošću nacionalnih zakonodavstava u tom području koji mogu dovesti do stvaranja prepreka trgovini unutar Unije. Usklađivanje tih zakonodavstava smatra se prikladnim načinom uklanjanja tih prepreka slobodnoj trgovini, s obzirom na to da pojedine države članice ne mogu postići taj cilj na zadovoljavajući način.
            37. Kao što je to u točkama 58. i 59. svojeg mišljenja navela nezavisna odvjetnica, povezano tumačenje članaka 1. i 4. kao i priloga I. Direktivi 94/11 otkriva da oni ne utvrđuju minimalne zahtjeve u odnosu na označivanje materijala korištenih u glavnim dijelovima obuće, već predviđaju iscrpna pravila. Države članice stoga nemaju pravo donijeti strože zahtjeve.
            38. Iako je točno da na temelju članka 5. navedene direktive države članice mogu dopustiti da „dodatni pisani podaci“ budu „pričvršćeni na oznaku“ kako bi „popratili informacije određene ovom Direktivom“, također stoji da, u skladu s istim člankom 5., države članice ne mogu „zabraniti ni spriječiti stavljanje na tržište one obuće koja udovoljava zahtjevima ove Direktive, u skladu s člankom 3.“.
            39. Iz doslovnog tumačenja navedenih članaka 3. i 5., u vezi s ciljevima Direktive 94/11, proizlazi da ona uvodi iscrpno usklađivanje u pogledu sadržaja samih obveza označivanja materijala korištenih u glavnim dijelovima obuće koje, jednom kad su ispunjene, državama članicama zabranjuju ograničavanje stavljanja tih proizvoda a tržište.
            40. U pogledu tih razmatranja, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, u dijelu u kojem se odnosi na označivanje kožnih dijelova obuće podrijetlom iz drugih država članica ili već stavljene u slobodan promet na području Unije, mora se ocjenjivati samo u odnosu na odredbe Direktive 94/11, a ne na odredbe primarnog prava.
            41. Kad je riječ, kao drugo, o ocjeni u odnosu na Direktivu 94/11, valja podsjetiti da se mjere liberalizacije trgovine između država članica, poput Direktive 94/11, na istovjetan način primjenjuju kako na proizvode podrijetlom iz država članica tako i na proizvode podrijetlom iz trećih zemalja koji su u slobodnom prometu u Uniji. U tom pogledu Sud je pojasnio da su, u odnosu na slobodno kretanje robe unutar Unije, proizvodi koji su u slobodnom prometu definitivno i potpuno izjednačeni s proizvodima podrijetlom iz država članica (vidjeti u tom pogledu presudu Tezi Textiel/Komisija, 59/84, EU:C:1986:102, t. 26.).
            42. Na temelju članka 3. te direktive, „države članice neće zabraniti ili ograničiti stavljanje na tržište obuće koja udovoljava zahtjevima označivanja ove Direktive, primjenom neusklađenih nacionalnih odredbi koje određuju označivanje određenih vrsta obuće ili obuće općenito“.
            43. U skladu s člankom 4. Direktive 94/11 i njezinim prilogom I., označivanje te vrste proizvoda pruža podatke o materijalu korištenom za njihovu izradu (koža, koža korigiranog lica, tekstil ili drugi materijali). Obveza navođenja zemlje podrijetla kože, poput one određene propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, stoga tom direktivom nije predviđena.
            44. U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud već presudio, kad je riječ o tumačenju članka 34. UFEU‑a, da informacije ili oznake podrijetla, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, imaju za cilj omogućiti potrošačima da razlikuju nacionalne od uvezenih proizvoda te im također daju mogućnost da izraze svoje eventualne predrasude u vezi sa stranim proizvodima. Na jedinstvenom unutarnjem tržištu zahtjev označivanja podrijetla ne samo da čini težim stavljanje u promet u državi članici robe proizvedene u drugim državama članicama u predmetnim sektorima nego također dovodi do zaustavljanja gospodarskog ispreplitanja u okviru Unije, stavljajući u nepovoljan položaj prodaju robe proizvedene na temelju podjele rada između država članica (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Ujedinjena Kraljevina, 207/83, EU:C:1985:161, t. 17.).
            45. Osim toga, iz sudske prakse koja se odnosi na istu odredbu proizlazi da jezični zahtjevi, poput onih utvrđenih propisom države članice o kojem je riječ u glavnom postupku, predstavljaju prepreku trgovini u Uniji u mjeri u kojoj proizvodi podrijetlom iz drugih država članica moraju nositi drukčije oznake, što dovodi do dodatnih troškova pakiranja (presuda Colim, C‑33/97, EU:C:1999:274, t. 36.).
            46. U odnosu na prethodna razmatranja, na prvo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članke 3. i 5. Direktive 94/11 treba tumačiti na način da se protive zakonodavstvu države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje, među ostalim, zabranjuje stavljanje na tržište kožnih dijelova obuće podrijetlom iz drugih država članica ili trećih zemalja i koja je u tom posljednjem slučaju već stavljena na tržište u drugoj ili odnosnoj državi članici, kad ti proizvodi ne sadržavaju podatak o zemlji podrijetla.
            Drugo i četvrto pitanje
            47. Svojim drugim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji saznati treba li članke 34. UFEU‑a do 36. UFEU‑a i članke 3. i 5. Direktive 94/11 tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, zabranjujući, među ostalim, stavljanje na tržište kožnih dijelova obuće podrijetlom iz trećih zemalja koja još nije zakonito stavljena na tržište na području Unije, ako ti proizvodi ne sadržavaju informaciju o zemlji podrijetla.
            48. Prema samim riječima suda koji je uputio zahtjev, ta pitanja odnose se na kožne dijelove obuće podrijetlom iz trećih zemalja koja na području Unije, uključujući talijansko područje, još nije puštena u slobodan promet.
            49. U tom pogledu, na prvome mjestu valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 28. UFEU‑a, među državama članicama zabranjeno nametati uvozne i izvozne carine ili bilo koja davanja s istovrsnim učinkom, pri čemu se ta zabrana primjenjuje kako „na proizvode podrijetlom iz država članica“ tako i „na proizvode iz trećih zemalja koji su u slobodnom prometu u državama članicama“.
            50. Prema članku 29. UFEU‑a, smatra se da su proizvodi iz treće zemlje u slobodnom prometu u nekoj državi članici ako je udovoljeno svim uvoznim formalnostima i ako su u toj državi članici naplaćene sve propisane carine i davanja s istovrsnim učinkom te ako za takve proizvode nije iskorištena povlastica potpunog ili djelomičnog povrata takvih carina ili davanja.
            51. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i nacionalnog spisa jasno je ipak da su proizvodi o kojima je riječ stavljeni na tržište u Italiji i da su stoga već pušteni u slobodan promet na području Unije u smislu članka 29. UFEU‑a.
            52. Valja naglasiti da se, s jedne strane, u odnosu na te proizvode primjenjuje odgovor na prvo i treće pitanje koji je Sud pružio u točkama 32. do 46. ove presude.
            53. S druge strane, budući da se drugo i četvrto pitanje izričito odnose na proizvode koji još nisu pušteni u slobodan promet na području Unije, slijedi da su ta pitanja hipotetske naravi.
            54. U tom pogledu valja podsjetiti da Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje koje je postavio nacionalni sud kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na pitanja koja su mu postavljena (presuda Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, t. 25. i navedena sudska praksa).
            55. Stoga valja utvrditi da je drugo i četvrto pitanje nedopušteno.
            Peto i šesto pitanje
            56. Svojim petim i šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 60. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da se protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
            57. Kao prvo valja primijetiti da, iako sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje članka 60. Carinskog zakonika Unije, taj članak stupit će na snagu tek 1. svibnja 2016. Stoga se valja izjasniti o tumačenju članka 24. Uredbe br. 2913/92, koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka i koja ima sadržaj istovjetan onomu članka 60.
            58. Prema članku 24. Uredbe br. 2913/92, u svrhu utvrđivanja uvoznih ili izvoznih carina, „roba čija proizvodnja uključuje više od jedne zemlje smatrat će se podrijetlom iz zemlje u kojoj je prošla posljednju bitnu […] preradu ili obradu“.
            59. Ta odredba pruža zajedničku definiciju pojma podrijetla robe, koji čini prijeko potrebno sredstvo za osiguranje jedinstvene primjene zajedničke carinske tarife kao i svih drugih mjera za uvoz ili izvoz robe koje je usvojila Unija ili države članice (vidjeti u tom smislu presudu Gesellschaft für Überseehandel, 49/76, EU:C:1977:9, t. 5.).
            60. Iz toga slijedi, s jedne strane, da se ta odredba ne odnosi na sadržaj informacije namijenjene potrošačima putem elemenata označivanja obuće.
            61. S druge strane, kao što je to navela i Komisija, budući da članak 3. stavak 2. Zakona br. 8/2013 ne predviđa nijedan kriterij koji omogućuje definiranje podrijetla proizvoda ovisno o mjestu „posljednje značajne obrade ili prerade“ u smislu članka 24. Uredbe br. 2913/92, valja utvrditi da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne dopušta utvrđivanje veze između tumačenja tog članka 24. i rješenja spora u glavnoj stvari.
            62. U mjeri u kojoj odgovor Suda na peto i šesto pitanje nije relevantan za rješenje spora u glavnom postupku, valja utvrditi da su, vodeći računa o sudskoj praksi navedenoj u točki 54. ove presude, ta pitanja nedopuštena.
            Troškovi
            63. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članke 3. i 5. Direktive 94/11/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. ožujka 1994. o usklađivanju prava i drugih propisa država članica u odnosu na označivanje materijala korištenih u glavnim dijelovima obuće namijenjene prodaji potrošaču treba tumačiti na način da se protive zakonodavstvu države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje, među ostalim, zabranjuje stavljanje na tržište kožnih dijelova obuće podrijetlom iz drugih država članica ili trećih zemalja i koja je u tom posljednjem slučaju već stavljena na tržište u drugoj ili odnosnoj državi članici, kad ti proizvodi ne sadržavaju podatak o zemlji podrijetla.