title: Presuda Suda (treće vijeće) od 26. veljače 2015.#Europska komisija protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg.#Povreda obveze države članice – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum ETUC, UNICE i CEEP o ugovorima o radu na određeno vrijeme – Osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Članak 5.1. – Mjere za sprečavanje primjene uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme – Pojam ,objektivnih razloga’ kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora.#Predmet C-238/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      26. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Socijalna politika — Direktiva 1999/70/EZ — Okvirni sporazum ETUC, UNICE i CEEP o ugovorima o radu na određeno vrijeme — Osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima — Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme — Članak 5.1. — Mjere za sprečavanje primjene uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme — Pojam ‚objektivnih razloga’ kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora“
      U predmetu C‑238/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice, podnesene 13. svibnja 2014., na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju J. Enegren i D. Martin, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Velikog Vojvodstva Luksemburg, koje zastupa D. Holderer, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je, time što je držalo na snazi iznimke od mjera za sprečavanje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme koje su sklopile osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, Veliko Vojvodstvo Luksemburg povrijedilo svoje obveze iz članka 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, zaključenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Članak 1. Direktive 1999/70 određuje da je njezina svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum […], koji je u Prilogu ovoj Direktivi, zaključen […] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE, CEEP)“.

               3

               Točke 6. do 8. i 10. uvodnih izjava Okvirnog sporazuma navode:

                        „6.

                        budući da su ugovori o radu na neodređeno vrijeme opći oblik radnog odnosa te da doprinose kakvoći života radnika te poboljšavaju učinak;

                        7.

                        budući da je korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme, utemeljeno na objektivnim razlozima, način sprečavanja zlouporaba;

                        8.

                        budući da su ugovori o radu svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima koji mogu odgovarati poslodavcima i radnicima;

                  [...]

                        10.

                        budući da se ovim Sporazumom od država članica i socijalnih partnera zahtijeva da sami urede primjenu njegovih općih načela, minimalnih zahtjeva i odredaba, kako bi se u obzir uzela situacija u svakoj pojedinoj državi članici i prilike u pojedinim sektorima i zanimanjima, uključujući i djelatnosti sezonske naravi“.

               4

               Na temelju članka 1. Okvirnog sporazuma, jedna je od njegovih svrha ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               5

               Članak 5. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Mjere za sprečavanje zlouporaba“, navodi:

                        „1.

                        Kako bi se spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                                 a)

                                 objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                                 b)

                                 najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                                 c)

                                 broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme:

                                 a)

                                 smatrati ‚uzastopnim’;

                                 b)

                                 smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.“

         Luksemburško pravo

      Zakon o radu

               6

               Članak L. 121‑2 Zakona o radu, koji se nalazi u odjeljku 1. glave 1. poglavlja II. tog zakona, naslovljen „Opće odredbe“, predviđa:
               „Ugovor o radu sklapa se na neodređeno vrijeme.
               Međutim, u slučajevima i pod uvjetima iz glave 3. ovog poglavlja, on pri sklapanju može sadržavati unaprijed utvrđen rok ili rok koji proizlazi iz obavljanja određenog predmeta zbog kojega je sklopljen.“

               7

               Članak L. 122‑1 tog zakona, koji se nalazi u odjeljku 1. glave II. poglavlja II., naslovljen „Uporaba ugovora o radu na određeno vrijeme“, određuje:
               „(1)   Ugovor o radu na određeno vrijeme može biti sklopljen za obavljanje precizno određenog zadatka koji nije trajan; može imati za predmet trajno popunjavanje radnog mjesta u vezi s uobičajenom i stalnom djelatnošću poduzetnika.
               (2)   Kao precizno određeni zadaci koji nisu trajni u smislu odredaba stavka 1. osobito se smatraju:

                        1.

                        zamjena privremeno odsutnog zaposlenika ili zaposlenika čiji je ugovor o radu prekinut zbog razloga koji nije kolektivni radni spor ili nedostatka posla zbog ekonomskih ili vremenskih razloga, kao i zamjena zaposlenika s ugovorom o radu na neodređeno vrijeme čije je radno mjesto slobodno do stupanja na radno mjesto zaposlenika koji zamjenjuje onoga čiji je ugovor prestao;

                        2.

                        zaposlenje sezonskog karaktera određeno uredbom velikog vojvode;

                        3.

                        zaposlenje u određenim sektorima u kojima zbog naravi djelatnosti koja se obavlja ili privremene naravi takvih poslova postoji ustaljena praksa da se ne primjenjuju ugovori na neodređeno vrijeme, popis kojih sektora i poslova se utvrđuje uredbom velikog vojvode;

                        4.

                        obavljanje povremenih i trenutačno određenih zadataka koji ne ulaze u tekuću djelatnost poduzeća;

                        5.

                        obavljanje precizno određenih zadataka koji nisu trajni u slučaju privremenog i iznimnog povećanja djelatnosti poduzeća ili u slučaju započinjanja ili širenja djelatnosti poduzeća;

                        6.

                        obavljanje hitnih radova koji su nužni za sprečavanje nezgoda, popravke nedostataka u materijalu, organizaciju mjera za spašavanje opreme ili građevina poduzetnika kako bi se izbjegla svaka šteta poduzetniku ili njegovom osoblju;

                        7.

                        zaposlenje nezaposlenih osoba prijavljenih u Agenciji za razvoj zapošljavanja, kao dio mjera uvođenja ili ponovnog uvođenja na tržište rada, ili nezaposlenih osoba koje ispunjavaju uvjete za mogućnost zapošljavanja kroz ugovore na određeno vrijeme, određene uredbom velikog vojvode nakon mišljenja Conseil d’État i odobrenja konferencije predsjednika zastupničkog doma. Kriteriji kojima se određuju kategorije nezaposlenih osoba uzimaju u obzir osobito starost, obrazovanje i trajanje prijave nezaposlene osobe kao i socijalni kontekst u kojima se ona razvija;

                        8.

                        zaposlenje namijenjeno olakšavanju zapošljavanja određenih kategorija tražitelja zaposlenja;

                        9.

                        zaposlenje kojim poslodavac zaposleniku osigurava dodatno stručno osposobljavanje.

                  [...]
               (3)   Iznimno od prethodnih stavaka 1. i 2., ugovorima o radu na određeno vrijeme mogu se smatrati i:
               [...]

                        2.

                        ugovori o radu koje sklope osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, kako su definirane člankom 3. zakona izmijenjenog 30. srpnja 1999. o a) statusu samostalnih profesionalnih umjetnika i b) promicanju umjetničkog stvaralaštva, bilo putem poduzetnika koji se bave dramskim umjetnostima ili u okviru filmske, audiovizualne, kazališne ili glazbene proizvodnje.

                  [...]“

               8

               Članak L. 122‑3 navedenog zakona, koji se nalazi u odjeljku 3. glave II. poglavlja II., naslovljen „Trajanje ugovora o radu na određeno vrijeme“, predviđa:
               „(1)   Ugovor sklopljen na određeno vrijeme treba sadržavati unaprijed utvrđen rok.
               Ne treba sadržavati unaprijed utvrđen rok kad je sklopljen u sljedećim slučajevima:

                        1.

                        zamjena odsutnog zaposlenika ili zaposlenika čiji je ugovor o radu prekinut iz razloga koji nije kolektivni radni spor, ili zamjene zaposlenika čije je radno mjesto nepopunjeno prije stupanja na radno mjesto njegova sljednika;

                        2.

                        sezonsko zaposlenje;

                        3.

                        zaposlenje u određenim sektorima u kojima postoji ustaljena praksa nesklapanja ugovora na neodređeno vrijeme zbog naravi djelatnosti koja se obavlja ili privremene naravi takvih poslova.

                  Kad u takvim slučajevima ugovor ne sadrži točan rok, treba biti sklopljen u najkraćem trajanju i prestaje povratkom odsutnog zaposlenika ili obavljanjem predmeta radi kojega je sklopljen.
               [...]“

               9

               Članak L. 122‑4 istog zakona, koji se nalazi u odjeljku 3., glasi kako slijedi:
               „(1)   Uz iznimku sezonskih ugovora, trajanje ugovora sklopljenog na određeno vrijeme iz članka L. 122‑1 ne može za istog zaposlenika prijeći dvadesetčetiri mjeseca, uključujući obnavljanja.
               [...]“

               10

               Članak L. 122‑5 Zakona o radu, koji se nalazi u odjeljku 4. glave II. poglavlja II., naslovljen „Obnavljanje ugovora sklopljenog na određeno vrijeme“, predviđa:
               „(1)   Ugovor koji je sklopljen na određeno vrijeme može biti obnovljen dva puta na određeno vrijeme.
               Načelo obnavljanja i/ili uvjeti obnavljanja trebaju biti predmet klauzule prvotnog ugovora o radu ili naknadnih izmjena tog ugovora.
               U nedostatku pisanog oblika koji je sukladan s ovom odredbom, pretpostavlja se da je obnovljeni ugovor o radu sklopljen na neodređeno vrijeme, jer nije dopušteno dokazivati suprotno.
               […]
               (3)   Kao iznimka od odredbi ovog članka, više od dva puta mogu se obnavljati, čak i za razdoblje koje prelazi dvadesetčetiri mjeseca, a da se pritom ne smatraju ugovorima o radu na neodređeno vrijeme, ugovori o radu na određeno vrijeme koje su sklopile:
               [...]

                        2.

                        osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, kako su definirane člankom 4. zakona izmijenjenog 30. srpnja 1999. o a) statusu samostalnih profesionalnih umjetnika i b) promicanju umjetničkog stvaralaštva;

                  [...]“

               11

               Članak L. 122‑6 ovoga zakona, koji se nalazi u odjeljku 5. glave II. poglavlja II., naslovljen „Sljedništvo ugovora“, određuje:
               „Ako se radni odnos nastavi nakon isteka roka ugovora na određeno vrijeme, postaje ugovor o radu na neodređeno vrijeme.“

         Izmijenjeni zakon od 30. srpnja 1999.

               12

               Zakon od 30. srpnja 1999. o a) statusu samostalnih profesionalnih umjetnika i osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima i b) promicanju umjetničkog stvaralaštva izmijenjen je zakonom od 26. svibnja 2004. (u daljnjem tekstu: izmijenjeni zakon od 30. srpnja 1999.) Članak 3. izmijenjenog zakona od 30. srpnja 1999., naslovljen „Stjecanje statusa profesionalnog umjetnika“, predviđa:
               „Status samostalnog profesionalnog umjetnika može se steći pisanim zahtjevom upućenim ministru nadležnom za kulturu (u daljnjem tekstu: ministar). Taj zahtjev pridružen je spisu čiji je sadržaj određen uredbom velikog vojvode.
               Ministar će, uz mišljenje savjetodavne komisije ustanovljene ovim zakonom, dodijeliti status osobama koje ispunjavaju kriterije određene ovim zakonom tijekom najmanje tri godine koje neposredno prethode njihovu zahtjevu.
               Najmanje razdoblje od tri godine koje neposredno prethode zahtjevu smanjeno je na dvanaest mjeseci za osobe koje mogu podnijeti službenu diplomu izdanu nakon specijalističkog obrazovanja u disciplinama koja su obuhvaćena ovim zakonom.
               Takvo stjecanje vrijedi dvadesetčetiri mjeseca. Nakon isteka tog vremena, može se obnoviti pisanim zahtjevom upućenim ministru. Ministar će, uz mišljenje savjetodavne komisije, obnoviti priznanje osobama koje ispunjavaju kriterije određene ovim zakonom od njihova priznanja kao samostalnog profesionalnog umjetnika. Prije donošenja takve odluke, ministar može, uz mišljenje savjetodavne komisije, odlučiti da dio ili cijeli novi spis naveden u prvom stavku ovoga članka treba podnijeti podnositelj.
               Protiv odluke ministra može se podnijeti tužba za poništenje.“

               13

               Članak 4. izmijenjenog zakona od 30. srpnja 1999., naslovljen „Definicija osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima“, glasi kako slijedi:
               „Osoba privremeno zaposlena u dramskim umjetnostima je umjetnik ili tehničar na setu koji obavlja svoju djelatnost uglavnom za račun poduzetnika koji se bavi dramskim djelatnostima ili, među ostalim, u okviru filmske, audiovizualne, kazališne ili glazbene proizvodnje i koji pruža svoje usluge za plaću, honorare ili naknadu na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme ili ugovora o djelu.“

         Predsudski postupak

               14

               Komisija je 12. ožujka 2009. Velikom Vojvodstvu Luksemburg uputila dopis kojim je pozvala tu državu članicu da razjasni kad je riječ o zakonu o radu, u odnosu na Okvirni sporazum, određena pitanja luksemburškog prava koja se odnose, kao prvo, na nedostatak definicije pojma „usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme“ , kao drugo, na iznimke mjera za sprečavanje zlouporaba uzastopnih ugovora na određeno vrijeme i, kao treće, na nepostojanje obveze poslodavaca da pružaju informacije o mogućnostima zaposlenja radnicima zaposlenima na temelju ugovora na određeno vrijeme.

               15

               Budući da na to pismo nije odgovoreno, Komisija je 1. listopada 2010. Velikom Vojvodstvu Luksemburg uputila pismo opomene. Dopisom od 20. prosinca 2010. ta država članica odgovorila je na Komisijino pismo.

               16

               Budući da je bila samo djelomično zadovoljna odgovorom Velikog Vojvodstva Luksemburg, Komisija je 1. listopada 2012. uputila ponovljeno pismo opomene u kojem je navela kako smatra da odustaje od prvog prigovora. Nasuprot tome, što se tiče drugog prigovora, navedena institucija ocijenila je da odgovor luksemburških tijela nije spomenuo na koji su način ugovori o radu za te dvije kategorije radnika, to jest za istraživačko osoblje zaposleno na luksemburškom sveučilištu i osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, podvrgnuti ograničenjima obnavljanja kako bi se spriječila zlouporaba uzastopnih ugovora na određeno vrijeme. Komisija je također ponovno iznijela treći prigovor u vezi s nepostojanjem obveze poslodavaca da pružaju informacije o mogućnostima zaposlenja radnicima zaposlenima na temelju ugovora na određeno vrijeme.

               17

               Budući da je dodatno pismo opomene ostalo bez odgovora, Komisija je 26. travnja 2013. Velikom Vojvodstvu Luksemburg uputila obrazloženo mišljenje u kojem je ostala pri svojem drugom i trećem prigovoru. Veliko Vojvodstvo Luksemburg odgovorilo je na to obrazloženo mišljenje 10. srpnja 2013.

               18

               Komisija je, nezadovoljna odgovorom te države članice, odlučila podnijeti ovu tužbu.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               19

               Najprije, Komisija skreće pozornost Sudu na ograničenje predmeta njezine tužbe na sadržaj obrazloženog mišljenja u kojem ona odustaje od prigovora koji se odnose na, s jedne strane, istraživačko osoblje koje radi na luksemburškom sveučilištu i, s druge strane, nepostojanje obveze poslodavaca da pružaju informacije radnicima zaposlenima na temelju ugovora na određeno vrijeme o mogućnostima zaposlenja u njihovu poduzeću, s obzirom na to da su luksemburška tijela utvrdila da navedene osobe uživaju zaštitu od zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme te su dostavila Komisiji zakonske odredbe na temelju kojih je prestala povreda koja se tiče navedene obveze informiranja.

               20

               Ova tužba stoga se odnosi isključivo na povredu obveze Velikog Vojvodstva Luksemburg na temelju članka 5. Okvirnog sporazuma u mjeri u kojoj je ta država članica ostavila na snazi iznimke od mjera kojima je cilj spriječiti zlouporabu uzastopnih ugovora na određeno vrijeme s osobama koje su privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima.

               21

               Komisija navodi da je članak 5. Okvirnog sporazuma, koji država članicama nalaže usvajanje mjera za sprečavanje zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, prenesen u luksemburško pravo člankom L. 122‑4 Zakona o radu, koji u stavku 1. određuje da „osim ugovora sezonskog karaktera, trajanje ugovora o radu sklopljenog na određeno vrijeme na osnovi članka L. 122‑1 ne može za istoga zaposlenika prijeći dvadesetčetiri mjeseca, uključujući obnavljanja“. Članak L. 122‑5 toga zakona, međutim, u stavku 3. predviđa da, „kao iznimka od odredbi ovog članka, više od dva puta mogu se obnavljati, čak i za razdoblje koje prelazi dvadesetčetiri mjeseca, a da se pritom ne smatraju ugovorima o radu na neodređeno vrijeme, ugovori o radu na određeno vrijeme koje su sklopile […] 2. osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, kako su definirane člankom 4. [izmijenjenog zakona od 30. srpnja 1999.]“.

               22

               Komisija navodi da, kad je riječ o osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima, luksemburško pravo ne predviđa nijedan objektivan razlog za sprečavanje zlouporaba uzastopnih ugovora na određeno vrijeme. U odgovoru na pismo opomene Veliko Vojvodstvo Luksemburg samo je tvrdilo da ugovori sklopljeni s osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima, na temelju članka L. 122‑5 Zakona o radu, „u svim slučajevima podliježu ograničenjima postavljenima stavcima 1. i 2.“. Međutim, Komisija tvrdi da su na temelju tih odredaba, upravo suprotno, osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima isključene od svake zaštite. Naime, kad je riječ o tim radnicima, ugovori koji su u skladu sa spomenutim odredbama nisu bili podvrgnuti ni zahtjevu kojim se traži postojanje objektivnog razloga koji opravdava obnavljanje tih ugovora na određeno vrijeme, ni ograničenju broja obnavljanja tih ugovora, ni ograničenju cjelokupnog trajanja navedenih ugovora.

               23

               U odgovoru na obrazloženo mišljenje Veliko Vojvodstvo Luksemburg izmijenilo je narav svoje argumentacije tvrdeći da „za osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima valja utvrditi da se radi o sektorskoj djelatnosti u kojoj postoji stalna praksa da se zbog naravi djelatnosti koje se izvode i privremenog karaktera tih zaposlenja ne primjenjuju ugovori na neodređeno vrijeme“. Komisija je, upravo uzimajući u obzir luksemburško zakonodavstvo, osporila tu analizu.

               24

               Kao prvo, Komisija ističe da je u tekstu glave II. poglavlja II. Zakona o radu, koji se odnosi na ugovore o radu na određeno vrijeme, naglašeno da je za rad osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima priznato da ne uključuje nužno obavljanje precizno određenih i privremenih zadataka. Naime, stavak 1. članka L.122‑1 toga zakona utvrđuje pravilo prema kojem se ugovori na određeno vrijeme iznimno mogu sklopiti za obavljanje precizno određenih i privremenih zadataka, dok stavak 2. tog članka navodi više primjera primjene tog pravila. Nasuprot tome, stavak 3. navedenog članka, „iznimno od prethodnih stavaka 1. i 2“, određuje da osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima mogu također sklopiti ugovore na određeno vrijeme. Komisija smatra da iz toga logično proizlazi da članak L. 122‑1 stavak 3. tog zakona dopušta sklapanje ugovora na određeno vrijeme s osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima za izvršenje općenitijih i/ili trajnih ili stalnih zadataka.

               25

               Kao drugo, Komisija tvrdi da članak 4. izmijenjenog zakona od 30. srpnja 1999. kao jedini kriterij za definiciju „osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima“ sadržava upućivanje na vrstu ugovornih odnosa a da pritom ne uzima u obzir stvarnu narav obavljenih djelatnosti. Takva definicija stoga dopušta zapošljavanje osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima u okolnostima koje nisu privremene naravi.

               26

               U tom smislu Komisija navodi da, čak i ako je za većinu osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima zaposlenje na temelju uzastopnih ugovora na određeno moguće opravdati objektivnim razlozima, tj. činjenicom da su ugovori sklopljeni u vezi s određenim projektom u sektoru dramskih umjetnosti, mnogi se radnici, kao što su stalni članovi orkestra ili članovi osnovnog ansambla u kazalištu ili u televizijskoj postaji, zapošljavaju za stalno. Takvi radnici u skladu s luksemburškim pravom također bi bili „osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima“ jer ugovorni odnos s njihovim poslodavcem udovoljava kriterijima predviđenima u izmijenjenom zakonu od 30. srpnja 1999.

               27

               Posljedično, Komisija smatra da definicija osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima prema luksemburškom pravu ne zahtijeva postojanje objektivnih razloga koji opravdavaju obnavljanje ugovora na određeno vrijeme u smislu članka 5.1. točke (a) Okvirnog sporazuma i da stoga ne postoji nijedan element na temelju kojeg bi se moglo razlikovati osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima koje su stalno zaposlene od radnika koji obavljaju svoju djelatnost u drugim gospodarskim sektorima u kojima također postoji velika promjenjivost obujma posla.

               28

               Veliko Vojvodstvo Luksemburg osporava postojanje povrede obveze koja mu se stavlja na teret.

               29

               Najprije, ta država članica, kad je riječ o području primjene članka L. 122‑5 stavka 3. Zakona o radu, osporava Komisijinu tvrdnju prema kojoj su stalno zaposleni radnici u sektoru dramskih umjetnosti „osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima“ u smislu luksemburškog prava jer udovoljavaju kriterijima predviđenima izmijenjenim zakonom od 30. srpnja 1999. Veliko Vojvodstvo Luksemburg navodi da radnik, kako bi imao takav status, treba nužno obavljati svoju djelatnost u sektoru dramskih umjetnosti. Sam izraz „osoba privremeno zaposlena u dramskim umjetnostima“ implicira da su razdoblja zaposlenosti prekidana razdobljima neaktivnosti. Stoga ta država članica smatra da u praksi osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima sudjeluju u individualnim projektima koji su vremenski ograničeni, kao što je to izvedba filmskog djela ili kazališne predstave.

               30

               Takvu ocjenu potvrđuje činjenica da se pomoći dodijeljene osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima u slučaju nedobrovoljne neaktivnosti, na temelju članka 7. tog zakona, izračunavaju na dnevnoj osnovi, u odnosu na broj dana neaktivnosti između dvaju projekata, kao i činjenica da se knjižicom osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, predviđenom u članku 8. navedenog zakona, bilježe djelatnosti koje radnik obavlja na dnevnoj osnovi. U tim uvjetima, tekst članka 4. istog zakona, prema kojem stalni radnik u dramskim umjetnostima također ima status „osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima“, nema smisla.

               31

               Osim toga, članak 2. uredbe velikog vojvode od 11. srpnja 1989. o primjeni članaka L. 122‑1, L. 122‑4, L. 121‑5 i L.125‑8 Zakona o radu izričito nabraja sektore djelatnosti, uključujući i onaj dramskih umjetnika, u kojima se ugovori o radu na određeno vrijeme mogu sklopiti za zaposlenja u kojima postoji stalna praksa da se, zbog naravi djelatnosti koja se obavlja i privremenog karaktera takvih zaposlenja, ne primjenjuju ugovori o radu na neodređeno vrijeme.

               32

               Veliko Vojvodstvo Luksemburg naglašava da se članak L.122‑5 stavak 3. Zakona o radu temelji na socijalnom poretku. Naime, iz pripremnih akata zakona od 26. svibnja 2004., kojim se mijenja zakon od 30. srpnja 1999. o a) statusu samostalnog umjetnika i osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima i b) promicanju umjetničkog stvaralaštva, proizlazi da je, s obzirom na to da sklapanje ugovora o radu na neodređeno vrijeme može biti teško za osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima i da je zbog freelance statusa samozaposlene osobe kojem pribjegava velik broj umjetnika i tehničara to često izvor nesigurnih i nejasnih pravnih položaja, svrha navedene odredbe Zakona o radu bila pružanje tom specifičnom sektoru mogućnosti višekratnog sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme, koje bi zaposlenicima davalo jamstva i prednosti, među ostalim, socijalne sigurnosti, na koje freelance samozaposlene osobe nemaju pravo.

               33

               Naposljetku, Veliko Vojvodstvo Luksemburg priznaje da luksemburško pravo ne određuje ukupno najdulje trajanje – u smislu članka 5.1. točke (b) Okvirnog sporazuma – kad je riječ o uzastopnim ugovorima o radu na određeno vrijeme koje su sklopile osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, u smislu članka 4. izmijenjenog zakona od 30. srpnja 1999., ni ograničenja broja obnavljanja tih ugovora, u smislu članka 5.1. točke (c) Okvirnog sporazuma. Nasuprot tome, prema mišljenju te države članice, koja se poziva na presudu Márquez Somohano (C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 45.), položaj takvih radnika karakteriziran je postojanjem „objektivnih razloga“ u smislu članka 5.1. točke (a) Okvirnog sporazuma i sudske prakse Suda. Osobito, navedeni radnici sudjeluju u pojedinačnim projektima koji su vremenski ograničeni i iz mogućnosti obnavljanja ugovora o radu na određeno vrijeme s istim radnicima koju ima poslodavac proizlaze određena fleksibilnost i socijalne prednosti. Komisija priznaje da je činjenica da rad na osnovi pojedinačnih projekata predstavlja objektivan razlog koji može opravdati pribjegavanje uzastopnim ugovorima o radu na određeno vrijeme. U tom smislu Veliko Vojvodstvo Luksemburg podsjeća da je Sud u presudi Kücük (C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 56.) presudio da, kad objektivan razlog proizlazi iz posebne naravi zadataka koje treba obaviti, činjenica da poslodavac mora iznova pribjeći zapošljavanju zaposlenika ugovorima o radu na određeno vrijeme ne znači nepostojanje takvog objektivnog razloga u smislu članka 5. Okvirnog sporazuma ni postojanje zlouporabe u smislu toga članka.

         Ocjena Suda

               34

               Komisija prigovara Velikom Vojvodstvu Luksemburg da je povrijedilo obveze koje ima na temelju članka 5. Okvirnog sporazuma jer u luksemburškom pravu ne postoji nijedna mjera za sprečavanje zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme koja se odnosi na osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima.

               35

               Valja podsjetiti da je svrha članka 5.1. Okvirnog sporazuma provedba ciljeva tog sporazuma, tj. ograničiti pribjegavanje uzastopnim ugovorima o radu ili radnim odnosima na određeno vrijeme koji se mogu smatrati kao mogući izvor zlouporaba na štetu radnika, tako da predviđa određeni broj zaštitnih odredaba namijenjenih izbjegavanju nesigurnosti položaja zaposlenika (vidjeti presudu Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 72. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Naime, kako to i proizlazi iz drugog stavka preambule Okvirnog sporazuma kao i točaka 6. i 8. njegovih uvodnih izjava, stabilnost zaposlenja zamišljena je kao važan element zaštite radnika, iako u određenim okolnostima ugovori o radu na određeno vrijeme mogu odgovarati potrebama i poslodavaca i radnika (presuda Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 73. i navedena sudska praksa).

               37

               Prema tome, stavak 5.1. Okvirnog sporazuma zahtijeva od država članica, u cilju sprečavanja zlouporaba uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, učinkovito i obvezujuće usvajanje barem jedne od mjera koje navodi jer njihovo domaće pravo ne sadrži jednake zakonske mjere. Tri mjere navedene u stavku 1. točkama (a) do (c) navedenog članka odnose se na objektivne razloge koji opravdavaju obnavljanje takvih ugovora ili radnih odnosa, najdulje ukupno trajanje tih uzastopnih ugovora ili radnih odnosa i broj njihovih obnavljanja (presuda Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 74. i navedena sudska praksa).

               38

               Države članice raspolažu marginom prosudbe zato što mogu izabrati koristiti se jednom ili više mjera navedenih u stavku 1. točkama (a) do (c) tog članka ili postojećim jednakovrijednim zakonskim mjerama, a uzimajući u obzir potrebe pojedinih sektora i/ili kategorija radnika (presuda Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 75. i navedena sudska praksa).

               39

               Tako članak 5.1. Okvirnog sporazuma određuje državama članicama opći cilj sprečavanja takvih povreda, pri čemu im se prepušta izbor sredstava za ostvarenje tog cilja pod uvjetom da ne dovode u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma (presuda Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 76. i navedena sudska praksa).

               40

               Međutim, kako proizlazi iz članka 5.1. Okvirnog sporazuma i u skladu s trećim stavkom preambule kao i točkama 8. i 10. uvodnih izjava tog sporazuma, države članice u okviru njegove provedbe imaju mogućnost, pod uvjetom da je ona objektivno opravdana, uzeti u obzir posebne potrebe koje se odnose na sektore s posebnim djelatnostima i/ili kategorijama radnika u pitanju (vidjeti u tom smislu presudu Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 70. i navedenu sudsku praksu).

               41

               U ovom predmetu nije sporno da nacionalno zakonodavstvo u pitanju omogućava zaposlenje osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima u okviru uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme a da pritom ne predviđa nijednu mjeru koja bi ograničila najdulje ukupno trajanje tih ugovora ili broj obnavljanja, sukladno članku 5.1. točkama (a) i (b) Okvirnog sporazuma. Osobito, kako proizlazi iz samog teksta članka L. 122‑5 stavka 3. Zakona o radu, ugovori o radu na određeno vrijeme koje su sklopile osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, kako su definirane člankom 4. izmijenjenog zakona od 30. srpnja 1999., mogu biti obnovljeni više od dva puta, čak i kada ukupno trajanje prelazi dvadesetčetiri mjeseca, a da se pritom ne smatraju ugovorima o radu na neodređeno vrijeme. Nije sporno da takva odredba, kad je riječ o osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima, ne sadržava jednakovrijedne zakonske mjere kao što su one navedene u članku 5.1. Okvirnog sporazuma.

               42

               U tim uvjetima važno je da je obnavljanje ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih s takvim radnicima opravdano „objektivnim razlogom“ u smislu članka 5.1. točke (a) Okvirnog sporazuma.

               43

               Kako je i navedeno u uvodnoj izjavi 7. Okvirnog sporazuma i kako proizlazi iz točke 37. ove presude, stranke potpisnice Okvirnog sporazuma stvarno su smatrale da je uporaba ugovora o radu na određeno vrijeme temeljena na objektivnim razlozima sredstvo sprečavanja zlouporaba (presuda Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 86. i navedena sudska praksa).

               44

               Kad je riječ o pojmu „objektivni razlozi“, Sud je već presudio da ga treba razumjeti tako da se odnosi na točne i konkretne okolnosti koje karakteriziraju određenu djelatnost i da je u takvom posebnom kontekstu opravdavana primjena uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Takve okolnosti mogu proizlaziti, među ostalim, iz posebne naravi zadataka za čije su obavljanje takvi ugovori sklopljeni i njima svojstvenih karakteristika ili su, ovisno o slučaju, posljedica ostvarenja legitimnog cilja socijalne politike države članice (presuda Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 87. i navedena sudska praksa).

               45

               S druge strane, nacionalna odredba kojom se zakonom ili drugim propisom na općenit i apstraktan način samo dopušta uporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme nije u skladu sa zahtjevima navedenima u prethodnoj točki ove presude. Takva odredba, koja je čisto formalne prirode, ne omogućuje utvrđivanje objektivnih i transparentnih kriterija radi provjere odgovara li obnavljanje takvih ugovora stvarnoj potrebi, je li primjereno za postizanje traženog cilja i potrebno u tu svrhu. Takva odredba sadrži , dakle, stvarnu opasnost od mogućih zlouporaba te vrste ugovora i stoga nije u skladu s ciljem i korisnim učinkom Okvirnog sporazuma (presuda Mascolo i dr., EU:C:2014:2401, t. 88. i navedena sudska praksa).

               46

               U ovom slučaju, što se tiče tvrdnje Velikog Vojvodstva Luksemburg prema kojoj osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima u smislu luksemburškog prava stvarno sudjeluju u individualnim projektima koji nisu vremenski ograničeni, valja istaknuti da, čak i ako se pretpostavi da takvi projekti predstavljaju privremene potrebe pri zapošljavanju i da takve potrebe mogu predstavljati „objektivne razloge“ koji opravdavaju obnavljanje ugovora o radu na određeno vrijeme u smislu članka 5.1. točke (a) Okvirnog sporazuma, ta država članica nije pojasnila zašto navedeno nacionalno zakonodavstvo zahtijeva da osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima obavljaju svoju djelatnost u okviru takvih projekata. Nasuprot tome, kako je istaknula Komisija, iz samog teksta definicije pojma „osoba privremeno zaposlena u dramskim umjetnostima“, koja se nalazi u članku 4. izmijenjenog zakona od 30. srpnja 1999., proizlazi da se ona ne odnosi na to je li narav djelatnosti takvih radnika privremena ili nije.

               47

               Osim toga, kako navodi Komisija, tvrdnja prema kojoj je svaka osoba privremeno zaposlena u dramskim umjetnostima u smislu luksemburškog prava zaposlena za obavljanje projekata privremene naravi suprotna je samom tekstu članka L. 122‑1 Zakona o radu. Naime, kako proizlazi iz točaka 7. i 23. ove presude, stavak 1. tog članka određuje pravilo prema kojem ugovori o radu na određeno vrijeme iznimno mogu biti sklopljeni za obavljanje precizno određenih zadataka koji nisu trajni. Stavak 2. navedenog članka navodi više primjera uporabe tog pravila, među kojima je i „zaposlenje u određenim sektorima u kojima zbog naravi djelatnosti koja se obavlja ili privremene naravi takvih poslova postoji ustaljena praksa da se ne primjenjuju ugovori na neodređeno vrijeme, popis kojih sektora i poslova se utvrđuje uredbom velikog vojvode“. Nasuprot tome, stavak 3. tog članka određuje da ugovori o radu na određeno vrijeme mogu biti također sklopljeni u slučaju osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima, „iznimno od prethodnih stavaka 1. i 2.“.

               48

               Iz toga slijedi da zadaci povjereni osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima ne trebaju udovoljavati kriterijima u vezi s određenošću i privremenošću, koji su određeni člankom L. 122‑1 Zakona o radu, i da, prema tome, djelatnost koju obavljaju takvi radnici nije privremena. Stoga valja utvrditi da luksemburško zakonodavstvo u pitanju ne sprečava zakonodavca da sklopi uzastopne ugovore o radu s osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima kako bi udovoljio stalnim i trajnim potrebama za radnicima.

               49

               Takav zaključak nije moguće dovesti u pitanje argumentom, navedenim u točki 30. ove presude, koji se odnosi na odredbe uredbe velikog vojvode od 11. srpnja 1989. Tim argumentom Veliko Vojvodstvo Luksemburg isključivo tvrdi da ta uredba dopušta sklapanje ugovora o radu na određeno vrijeme u sektoru dramskih umjetnika kako bi se popunila radna mjesta za koja postoji stalna praksa da se ne primjenjuju ugovori o radu na neodređeno vrijeme zbog privremenog karaktera takvih zaposlenja. Ta država članica, međutim, nije objasnila na koji način ta uredba utječe na područje primjene ili tumačenje iznimke predviđene člankom L. 122‑1 stavkom 3. Zakona o radu koji, kao što to proizlazi iz točaka 7., 46. i 47. ove presude, dopušta poslodavcima zapošljavanje osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima na osnovi ugovora o radu na određeno vrijeme također za zadatke koji nisu privremene naravi. Pravni položaj osoba privremeno zaposlenih u dramskim umjetnostima koji proizlazi iz odredaba nacionalnog prava u pitanju, kako su predstavljene Sudu, ne udovoljava zahtjevima jasnoće i preciznosti kakve trebaju imati nacionalne mjere za prenošenje (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Španjolska, C‑151/12, EU:C:2013:690, t. 33. i navedena sudska praksa).

               50

               U tim uvjetima, čak i pod pretpostavkom da nacionalno zakonodavstvo u pitanju ide za ciljem na koji se poziva Veliko Vojvodstvo Luksemburg, to jest za ostvarivanjem određene fleksibilnosti kao i socijalnih prednosti osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima, nudeći njihovim poslodavcima mogućnost zapošljavanja tih radnika iznova na osnovi ugovora o radu na određeno vrijeme, takav cilj nije u skladu s člankom 5.1. točkom (a) Okvirnog sporazuma jer ne dopušta dokazivanje postojanja preciznih i konkretnih okolnosti koje karakteriziraju djelatnost u pitanju te stoga u tom posebnom kontekstu opravdaju primjenu uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 44. ove presude.

               51

               Iako, kako je to već istaknuto u točki 40. ove presude, država članica doista može pri provedbi članka 5.1. Okvirnog sporazuma uzeti u obzir posebne potrebe specifičnog sektora, takvo pravo ne može se razumjeti tako da joj omogućuje da u vezi s tim sektorom ne poštuje obvezu usvajanja prikladnih mjera kako bi se spriječila i, ovisno o slučaju, sankcionirala zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Naime, činjenica da se državi članici omogućuje da se poziva na cilj kao što je fleksibilnost koja proizlazi iz primjene ugovora o radu na određeno vrijeme kako ne bi poštovala tu obvezu, bila bi u suprotnosti s jednim od ciljeva za kojima ide Okvirni sporazum, navedenima u točkama 35. i 36. ove presude, to jest stabilnosti zaposlenja kao jednog od važnih elemenata zaštite radnika, i također bi mogla znatno smanjiti kategorije osoba na koje se mogu primijeniti zaštitne mjere predviđene člankom 5. Okvirnog sporazuma.

               52

               Prema tome, valja utvrditi da iz dokaza koji su podneseni Sudu u okviru ovog predmeta proizlazi da navedeno luksemburško zakonodavstvo u pitanju, u suprotnosti sa sudskom praksom navedenom u točki 34. ove presude, ne sadržava mjere kojima se može spriječiti zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u smislu članka 5.1. Okvirnog sporazuma kad je riječ o osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima. Slijedom toga, valja smatrati da je tužba koju je podnijela Komisija osnovana.

               53

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da je, time što je ostavilo na snazi iznimke od mjera za sprečavanje zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih s osobama privremeno zaposlenima u dramskim umjetnostima, Veliko Vojvodstvo Luksemburg povrijedilo svoje obveze na temelju članka 5. Okvirnog sporazuma.

         Troškovi

               54

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Velikom Vojvodstvu Luksemburg naloži snošenje troškova i da je utvrđena povreda obveze, Velikom Vojvodstvu Luksemburg nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Time što je ostavilo na snazi mjere za sprečavanje zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme koje su sklopile osobe privremeno zaposlene u dramskim umjetnostima, Veliko Vojvodstvo Luksemburg povrijedilo je svoje obveze na temelju članka 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, zaključenog 18. ožujka 1999., koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP.

                           2.

                           Velikom Vojvodstvu Luksemburg nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	jezik postupka: francuski


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 14. svibnja 2009. # Elio Fiorucci protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-165/06.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. lipnja 2017.#Postupak koji je pokrenuo Gert Folk.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Odgovornost za okoliš – Direktiva 2004/35/EZ – Članak 17. – Primjenjivost ratione temporis – Rad hidroelektrane koja je puštena u pogon prije isteka roka za prenošenje te direktive – Članak 2. točka 1. (b) – Pojam ‚šteta u okolišu’ – Nacionalni propis koji isključuje svu štetu pokrivenu odobrenjem – Članak 12. stavak 1. – Pristup pravosuđu u području prava okoliša – Procesna legitimacija – Direktiva 2000/60/EZ – Članak 4. stavak 7. – Izravan učinak.#Predmet C-529/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      1. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Odgovornost za okoliš — Direktiva 2004/35/EZ — Članak 17. — Primjenjivost ratione temporis — Rad hidroelektrane koja je puštena u pogon prije isteka roka za prenošenje te direktive — Članak 2. točka 1. (b) — Pojam ‚šteta u okolišu’ — Nacionalni propis koji isključuje svu štetu pokrivenu odobrenjem — Članak 12. stavak 1. — Pristup pravosuđu u području prava okoliša — Procesna legitimacija — Direktiva 2000/60/EZ — Članak 4. stavak 7. — Izravan učinak“
      U predmetu C‑529/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 24. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 7. listopada 2015., u postupku koji je pokrenuo

         Gert Folk,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Gerta Folka, G. Folk, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, E. White, E. Manhaeve i A. C. Becker, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. siječnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu (SL 2004., L 143, str. 56.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 158., u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/35), i članka 4. stavka 7. Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL 2000., L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru ispitivanja žalbe koju je Gert Folk podnio protiv odluke Unabhängiger Verwaltungssenata für die Steiermark (Neovisno upravno vijeće za Štajersku, Austrija) o odbijanju pritužbe u području okoliša.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2004/35

               3

               Uvodne izjave 24., 25. i 30. Direktive 2004/35 glase kako slijedi:

                        „(24)

                        Potrebno je osigurati dostupnost djelotvornih sredstava provedbe i izvršenja, uz istodobno osiguranje odgovarajuće zaštite legitimnih interesa relevantnih operatera i ostalih zainteresiranih strana. Nadležna tijela trebalo bi ovlastiti za posebne zadatke koji podrazumijevaju odgovarajuće diskrecijsko pravo upravnog odlučivanja, i to dužnost procjene značaja štete i određivanja koje bi mjere otklanjanja trebalo poduzeti.

                        (25)

                        Osobe koje su pogođene ili bi mogle biti pogođene štetom u okolišu moraju imati pravo zatražiti od nadležnog tijela poduzimanje mjera. Međutim, zaštita je okoliša interes čije granice nisu jasno određene, za koji se pojedinci uvijek ne zauzimaju ili se nisu u mogućnosti zauzeti. Stoga bi i nevladinim organizacijama koje promiču zaštitu okoliša trebalo omogućiti da primjereno sudjeluju u djelotvornoj provedbi ove Direktive.

                  […]

                        (30)

                        Odredbe ove Direktive ne bi se trebale odnositi na štetu prouzročenu prije isteka krajnjeg roka za provedbu Direktive.”

               4

               U skladu s člankom 2. točkom 1. (b) Direktive 2004/35, „šteta u okolišu” za potrebe te direktive znači „šteta nanesena vodama, a to je svaka šteta koja značajno nepovoljno utječe na ekološko, kemijsko i/ili količinsko stanje i/ili ekološki potencijal dotičnih voda u skladu s definicijom iz Direktive 2000/60/EZ, s izuzetkom nepovoljnih utjecaja na koje se primjenjuje članak 4. stavak 7. te Direktive”.

               5

               Članak 12. Direktive 2004/35, naslovljen „Zahtjev za djelovanje”, određuje:
               „1.   Fizičke ili pravne osobe:

                        (a)

                        koje su pogođene ili će vjerojatno biti pogođene štetom u okolišu; ili

                        (b)

                        koje imaju dovoljan interes u pogledu donošenja odluka o okolišu koje se odnose na štetu ili, alternativno;

                        (c)

                        koje se pozivaju na povredu prava ako je to preduvjet u upravnom postupovnom pravu države članice,

                  imaju pravo iznijeti nadležnom tijelu sve primjedbe koje se odnose na slučajeve štete u okolišu ili prijeteće opasnosti od štete koje su im poznate, kao i zahtijevati da nadležno tijelo djeluje na temelju ove Direktive.
               Države članice utvrđuju ‚dovoljan interes’ i ‚narušavanje [povreda] prava’.
               U tu se svrhu dovoljnim u smislu točke (b) smatra interes bilo koje nevladine organizacije koja promiče zaštitu okoliša i udovoljava drugim uvjetima prema nacionalnom pravu. Također se smatra da takve organizacije imaju prava koja mogu biti povrijeđena u smislu točke (c).
               2.   Zahtjevu za djelovanje prilažu se odgovarajuće informacije i podaci koji potkrepljuju primjedbe dane u vezi sa štetom u okolišu.
               3.   Ako zahtjev za djelovanje i popratne primjedbe uvjerljivo ukažu na postojanje štete u okolišu, nadležno tijelo razmatra sve te primjedbe i zahtjeve za djelovanje. U tom slučaju nadležno tijelo daje dotičnom operateru priliku da se očituje o zahtjevu za djelovanje i popratnim primjedbama.
               4.   Nadležno tijelo što prije i, svakako, u skladu s relevantnim odredbama nacionalnog prava obavješćuje osobe iz stavka 1. koje su tom tijelu dostavile primjedbe, o svojoj odluci o prihvaćanju ili odbijanju zahtjeva za djelovanje uz obrazloženje.
               5.   Države članice mogu odlučiti da stavke 1. i 4. ne primjenjuju na slučajeve prijeteće opasnosti od štete.”

               6

               Članak 13. Direktive 2004/35, naslovljen „Postupci preispitivanja”, glasi kako slijedi:
               „1.   Osobe iz članka 12. stavka 1. mogu se obratiti sudu ili drugom neovisnom i nepristranom javnom tijelu nadležnom za preispitivanje formalne i materijalne zakonitosti odluka, radnji ili nedjelovanja nadležnog tijela prema ovoj Direktivi.
               2.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje odredbe nacionalnog prava kojima se uređuje pristup pravosuđu ni one kojima se propisuje da se prije pokretanja sudskog postupka moraju iscrpiti upravni postupci.”

               7

               Članak 17. spomenute direktive, naslovljen „Vremensko određenje primjene”, propisuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje:

                        —

                        na štetu koju su prouzročili emisija, događaj ili iznenadni događaj prije datuma iz članka 19. stavka 1.,

                        —

                        na štetu koju su prouzročili emisija, događaj ili iznenadni događaj nakon datuma iz članka 19. stavka 1. ako proizlaze iz posebne djelatnosti koja se obavljala i završila prije navedenog datuma,

                        —

                        na štetu, ako je od emisije, događaja ili iznenadnog događaja koji je prouzročio štetu prošlo više od 30 godina.

               8

               U skladu s člankom 19. stavkom 1. iste direktive:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s odredbama ove Direktive do 30. travnja 2007. O tome odmah obavješćuju Komisiju.
               Kada države članice donose ove odredbe, te odredbe prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.”

         Direktiva 2000/60

               9

               Članak 4. Direktive 2000/60, naslovljen „Okolišni ciljevi”, u stavku 7. određuje:
               „Države članice ne krše ovu Direktivu u slučaju:

                        —

                        da je nepostizanje dobrog stanja podzemnih voda, dobrog ekološkog stanja ili, gdje je to odgovarajuće, dobrog ekološkog potencijala, ili nesprečavanje pogoršanja stanja površinskih ili podzemnih voda posljedica novonastalih promjena fizičkih karakteristika tijela površinske vode ili promjena razine tijela podzemne vode, ili

                        —

                        da je nesprečavanje pogoršanja od vrlo dobrog stanja prema dobrom stanju tijela površinske vode rezultat novih ljudskih aktivnosti u području održivog razvoja

                  ako su zadovoljeni svi sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        poduzeti su svi praktični koraci za ublažavanje negativnog utjecaja na stanje vodnog tijela;

                        (b)

                        razlozi tih modifikacija i promjena izričito su navedeni i objašnjeni u planu upravljanja riječnim slivom iz članka 13. te da se ciljevi preispituju svakih šest godina;

                        (c)

                        razlozi tih modifikacija i promjena od prevladavajućeg su javnog interesa i/ili su koristi za okoliš i društvo od postizanja ciljeva iz stavka l. manji od koristi za ljudsko zdravlje, sigurnost i održivi razvoj, koje proizlaze iz tih modifikacija i promjena; i

                        (d)

                        korisni ciljevi kojima služe te promjene stanja vode ne mogu se iz tehničkih razloga ili zbog nerazmjernih troškova postići drugim sredstvima koja predstavljaju znatno bolju ekološku opciju.”

            Austrijsko pravo

               10

               Bundes‑Umwelthaftungsgesetz (Savezni zakon o okolišnoj odgovornosti, u daljnjem tekstu: B‑UHG), koji je donesen radi prenošenja Direktive 2004/35, u članku 4., naslovljenom „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (1.)

                        Šteta u okolišu obuhvaća:

                        (a)

                        svaku značajnu štetu nanesenu vodi, odnosno svaku štetu koja značajno nepovoljno utječe na ekološko, kemijsko ili količinsko stanje ili ekološki potencijal voda u smislu Wasserrechtsgesetza 1959 [Zakon o vodama iz 1959., u daljnjem tekstu: WRG] i koja nije pokrivena odobrenjem izdanim na temelju WRG‑a i

                  […]”

               11

               Članak 11. B‑UHG‑a, naslovljen „Pritužba zbog štete u okolišu”, glasi:
               „(1.)   Fizičke ili pravne osobe čija prava mogu biti povrijeđena zbog štete u okolišu mogu u pisanoj pritužbi zahtijevati od okružnog upravnog tijela na čijem je području djelovanja nastala navodna šteta u okolišu da postupi u skladu s člankom 6. i člankom 7. stavkom 2. […]
               (2.)   Prava u smislu prve rečenice stavka 1. obuhvaćaju
               […]

                        2.

                        u vezi s vodom: postojeća prava u smislu članka 12. stavka 2. WRG‑a i

                  […]”

               12

               Članak 18. B‑UHG‑a, naslovljen „Prijelazne odredbe”, određuje:
               „Ovaj savezni zakon ne primjenjuje se

                        1.

                        na štetu koju su prouzročili emisija, događaj ili iznenadni događaj prije stupanja na snagu ovog saveznog zakona,

                        2.

                        na štetu koju su prouzročili emisija, događaj ili iznenadni događaj nakon stupanja na snagu ovog saveznog zakona ako proizlaze iz djelatnosti za koju je nedvojbeno da je završila prije stupanja na snagu ovog saveznog zakona,

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Društvo Wasserkraftanlagen Mürzzuschlag GmbH upravlja hidroelektranom na rijeci Mürz, u Austriji, s ispusnim područjem od 1455 m. G. Folk ima ribolovno pravo na toj rijeci, i to na dijelu vodotoka duljine oko 12 km koji se nalazi nizvodno od elektrane.

               14

               Elektrana je dobila odobrenje za rad odlukom od 20. kolovoza 1998. koju je donio Landeshauptmann von Steiermark (guverner Štajerske, Austrija). Puštena je u rad tijekom 2002., odnosno prije stupanja na snagu Direktive 2004/35.

               15

               Prema žalitelju u glavnom postupku, rad spomenute hidroelektrane uzrokuje znatnu štetu za okoliš koja ugrožava prirodno razmnožavanje riba i razlog je njihove povećane smrtnosti na znatnim dijelovima rijeke Mürz. Naime, zbog velikih kratkoročnih promjena u razini vodostaja dolazi do vrlo brzog sušenja površina koje su obično ispod vode, zbog čega male i mlade ribe ostaju zarobljene u vodenim bazenima koji su odvojeni od riječnog toka te ne mogu natrag u rijeku. Te ponavljajuće promjene u razini vodostaja zahvaćaju relativno dug dio rijeke, a mogu se pripisati, s jedne strane, nepostojanju odvodnog kanala hidroelektrane i, s druge strane, načinu njezina rada.

               16

               Pritužba u vezi s tom štetom u okolišu, koju je žalitelj u glavnom postupku podnio na temelju članka 11. B‑UHG‑a, odbijena je odlukom Neovisnog upravnog vijeća za Štajersku od 15. svibnja 2012.

               17

               Taj je sud u biti smatrao da je rad hidroelektrane o kojoj je riječ u glavnom postupku odobren odlukom na temelju vodnog zakonodavstva guvernera Štajerske od 20. kolovoza 1998., u kojoj je propisana dopuštena količine preostale vode. Šteta koju navodi G. Folk stoga je pokrivena tom odlukom, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) B‑UHG‑a. Ta se šteta, slijedom toga, ne može smatrati štetom u okolišu u smislu te odredbe.

               18

               G. Folk podnio je Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud, Austrija) žalbu protiv te odluke Neovisnog upravnog vijeća za Štajersku od 15. svibnja 2012., u kojoj navodi da je B‑UHG protivan Direktivi 2004/35 jer njegova primjena ima za posljedicu da svako odobrenje na temelju vodnog zakonodavstva dovodi do isključenja postojanja štete u okolišu.

               19

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se Direktiva 2004/35 i na štetu koja je, doduše, nastupila nakon datuma navedenog u članku 19. stavku 1. te direktive, ali koja potječe od postrojenja (hidroelektrana) koje je odobreno i koje je započelo s radom prije tog datuma i koja je pokrivena odobrenjem na temelju vodnog zakonodavstva?

                        2.

                        Protivi li se Direktivi 2004/35, osobito njezinim člancima 12. i 13., nacionalni propis koji osobama koje imaju dozvolu za ribolov brani pokretanje postupka preispitivanja u smislu članka 13. te direktive u vezi sa štetom u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) Direktive?

                        3.

                        Protivi li se Direktivi 2004/35, osobito njezinu članku 2. točki 1. (b), nacionalni propis koji štetu koja ima značajne nepovoljne utjecaje na ekološko, kemijsko ili količinsko stanje ili ekološki potencijal dotičnih voda izuzima iz pojma ‚štete u okolišu’, ako je šteta pokrivena odobrenjem na temelju propisa nacionalnog zakonodavstva?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje:
                        Treba li u slučajevima u kojima se u okviru dodjeljivanja odobrenja sukladno nacionalnim propisima ne ispitaju kriteriji iz članka 4. stavka 7. Direktive 2000/60 (odnosno nacionalnih odredaba kojima je ona prenesena) prilikom utvrđivanja postoji li šteta u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) Direktive 2004/35 izravno primijeniti članak 4. stavak 7. Direktive 2000/60 i ispitati jesu li ispunjeni kriteriji iz te odredbe?”

         O prethodnim pitanjima

               20

               Prije davanja odgovora na drugo pitanje, za čije je ispitivanje potrebno utvrditi primjenjivost Direktive 2004/35 i postojanje štete u okolišu koja je pokrivena tom direktivom, valja odgovoriti na prvo, treće i četvrto pitanje.

            Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. Direktive 2004/35 tumačiti na način da se ona primjenjuje ratione temporis na štetu u okolišu koja je nastupila nakon 30. travnja 2007., ali koju je prouzročilo postrojenje za koje je izdano odobreno na temelju vodnog zakonodavstva i koje je započelo s radom prije tog datuma.

               22

               Sud je već presudio da iz članka 17. prve i druge alineje Direktive 2004/35 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 30. proizlazi da se ta direktiva primjenjuje na štetu koju su prouzročili emisija, događaj ili iznenadni događaj do kojih je došlo 30. travnja 2007. ili nakon tog datuma, ako ta šteta proizlazi iz djelatnosti koje su se obavljale na taj datum ili nakon njega ili iz djelatnosti koje su se obavljale prije tog datuma, ali koje se prije navedenog datuma nisu završile (vidjeti presudu od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 44.).

               23

               Međutim, iz dokumenata u spisu kojim Sud raspolaže proizlazi da je za hidroelektranu iz glavnog postupka izdano odobrenje i da je ona započela s radom prije 2007. Također je nesporno da je nakon 30. travnja 2007. njezin rad izazvao velike promjene u razini vodostaja rijeke Mürz koje su prouzročile povećanu smrtnost riba. Te ponavljajuće promjene u razini vodostaja treba smatrati emisijom, događajem ili iznenadnim događajem do kojeg je došlo nakon 30. travnja 2007., do kada su države članice trebale prenijeti Direktivu 2004/35.

               24

               Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 26. svojeg mišljenja, nije relevantna činjenica da je šteta na koju se poziva počela nastajati prije 30. travnja 2007. i posljedica je rada elektrane za koju je odobrenje za rad izdano prije tog datuma.

               25

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 17. Direktive 2004/35 treba tumačiti na način da se spomenuta direktiva primjenjuje ratione temporis na štetu u okolišu koja je nastupila nakon 30. travnja 2007., ali koja je nastala radom postrojenja koje je odobreno na temelju vodnog zakonodavstva i koje je započelo s radom prije tog datuma, ne dovodeći pritom u pitanje provjere koje mora obaviti sud koji je uputio zahtjev.

            Treće pitanje

               26

               Svojim trećim pitanjem, koje valja ispitati na drugome mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/35, a osobito njezin članak 2. točku 1. (b), tumačiti na način da joj se protivi odredba nacionalnog prava koja štetu koja ima značajne nepovoljne utjecaje na ekološko, kemijsko ili količinsko stanje ili ekološki potencijal dotičnih voda isključuje iz pojma „šteta u okolišu” ako je ta šteta pokrivena odobrenjem izdanim na temelju tog prava.

               27

               Stajalište je suda koji je uputio zahtjev da iz odredaba nacionalnog prava proizlazi da se šteta koja proizlazi iz djelatnosti odobrene u skladu s WRG‑om ne može smatrati štetom u okolišu u smislu spomenute direktive. Taj sud ima dvojbe glede usklađenosti takvih odredaba s člankom 2. točkom 1. (b) te direktive, u kojem se upućuje na članak 4. stavak 7. Direktive 2000/60.

               28

               Članak 2. točka 1. (b) Direktive 2004/35 ne predviđa u pogledu štete pokrivene tim odobrenjem opće izuzeće u smislu da ona ne bi bila obuhvaćena pojmom „šteta u okolišu”. Ta odredba predviđa samo odstupanje glede nepovoljnih utjecaja na koje se primjenjuje članak 4. stavak 7. Direktive 2000/60.

               29

               Potonja odredba predviđa da države članice ne krše spomenutu direktivu ako je nepostizanje dobrog stanja podzemnih voda, dobrog ekološkog stanja ili, gdje je to odgovarajuće, dobrog ekološkog potencijala ili nesprečavanje pogoršanja stanja površinskih ili podzemnih voda posljedica novonastalih promjena fizičkih karakteristika tijela površinske vode ili promjena razine tijela podzemne vode. Isto tako, država članica nije počinila povredu ako je nesprečavanje pogoršanja od vrlo dobrog stanja prema dobrom stanju tijela površinske vode rezultat novih ljudskih aktivnosti u području održivog razvoja.

               30

               Primjena tog odstupanja pretpostavlja ispunjenje uvjeta predviđenih u članku 4. stavku 7. točkama (a) do (d) te direktive (vidjeti u tom smislu presude od 11. rujna 2012., Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias i dr., C‑43/10, EU:C:2012:560, t. 67. i od 4. svibnja 2016., Komisija/Austrija, C‑346/14, EU:C:2016:322, t. 65. i 66.).

               31

               Točno je da su države članice dužne odbiti odobrenje projekata koji mogu prouzročiti pogoršanje stanja tijela voda, osim ako smatraju da je projekt obuhvaćen izuzećem na temelju članka 4. stavka 7. Direktive 2000/60 (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2015., Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, C‑461/13, EU:C:2015:433, t. 50.).

               32

               Ta odredba ne odnosi se samo na projekte za koje je potrebno odobrenje. Naime, ona se odnosi na sve vrste pogoršanja tijela vode koje jesu ili nisu posljedica rada nekog postrojenja i utvrđuje slučajeve u kojima su države članice, ako dođe do takvog pogoršanja, unatoč tomu oslobođene od poduzimanja mjera. Iz toga proizlazi da ta odredba ne utječe na sam pojam „šteta u okolišu”.

               33

               Takva utvrđenja osobito vrijede u predmetu iz glavnog postupka, u kojem je odobrenje za rad predmetnog postrojenja prethodilo Direktivi 2000/60, pa se za njegovo izdavanje tada nije zahtijevalo poštovanje četiriju kumulativnih kriterija iz članka 4. stavka 7. točaka (a) do (d) spomenute direktive. Osim toga, iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da su promjene u razini vodostaja kojima se pripisuje povećana smrtnost riba posljedica normalnog funkcioniranja odobrenog postrojenja.

               34

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na treće pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2004/35, a osobito njezin članak 2. točku 1. (b), treba tumačiti na način da joj se protivi odredba nacionalnog prava prema kojoj se šteta koja ima značajne nepovoljne utjecaje na ekološko, kemijsko ili količinsko stanje ili ekološki potencijal dotičnih voda automatski i općenito isključuje iz pojma „šteta u okolišu” samo zato što je pokrivena odobrenjem izdanim na temelju tog prava.

            Četvrto pitanje

               35

               Svojim četvrtim pitanjem, koje valja ispitati na trećemu mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u slučaju da je odobrenje izdano u skladu s nacionalnim propisima a da pritom nije bilo provjereno jesu li poštovani uvjeti iz članka 4. stavka 7. Direktive 2000/60, spomenuti sud sam provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni tom odredbom kako bi utvrdio postoji li šteta u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) Direktive 2004/35.

               36

               U tom pogledu treba podsjetiti da, ako projekt može imati negativan utjecaj na vode, on može biti odobren samo ako su ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 7. točaka (a) do (d) te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 4. svibnja 2016., Komisija/Austrija, C‑346/14, EU:C:2016:322, t. 65.).

               37

               Kako bi utvrdio je li neki projekt odobren a da pritom nije došlo do povrede Direktive 2000/60, sud može provjeriti je li tijelo koje je izdalo odobrenje poštovalo uvjete iz članka 4. stavka 7. točaka (a) do (d) te direktive na način da ispita, na prvome mjestu, jesu li poduzete sve praktične mjere radi ublažavanja negativnog utjecaja tih djelatnosti na stanje tijela dotične vode, na drugome mjestu, jesu li razlozi za spomenute djelatnosti izričito navedeni i obrazloženi, na trećemu mjestu, jesu li te djelatnosti sukladne prevladavajućem javnom interesu i/ili jesu li koristi za okoliš i društvo vezane uz ostvarenje ciljeva iz članka 4. stavka 1. te direktive manje od koristi za ljudsko zdravlje, održavanje sigurnosti osoba ili održivi razvoj koje proizlaze iz provedbe tih djelatnosti i, na četvrtomu mjestu, mogu li se povoljni ciljevi koji se nastoje ostvariti, zbog tehničke izvodljivosti ili neproporcionalnih troškova, postići sredstvima koja predstavljaju znatno bolji izbor za okoliš (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2012., Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias i dr., C‑43/10, EU:C:2012:560, t. 67.).

               38

               Međutim, ako je, kao što je to slučaj u glavnom postupku, nadležno nacionalno tijelo izdalo odobrenje a da nije ispitalo jesu li poštovani uvjeti iz članka 4. stavka 7. točaka (a) do (d) Direktive 2000/60, nacionalni sud nije dužan sam ispitati jesu li poštovani uvjeti iz spomenutog članka i može jednostavno utvrditi nezakonitost pobijanog akta.

               39

               Naime, na tijelima koja su nadležna za odobrenje projekta jest da provjere jesu li ispunjeni uvjeti navedeni u članku 4. stavku 7. točkama (a) do (d) Direktive 2000/60 prije nego što dodijele takvo odobrenje, neovisno o provedbi eventualnog sudskog nadzora. Nasuprot tomu, pravo Unije ne obvezuje nacionalne sudove da nadomjeste nadležna tijela na način da sami ispituju spomenute uvjete ako je to tijelo izdalo odobrenje bez provedbe tog ispitivanja.

               40

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na četvrto pitanje valja odgovoriti da, u slučaju da je odobrenje izdano u skladu s nacionalnim propisima a da pritom nije bilo provjereno jesu li poštovani uvjeti iz članka 4. stavka 7. točaka (a) do (d) Direktive 2000/60, nacionalni sud nije dužan sam provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni tom odredbom kako bi utvrdio postoji li šteta u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) Direktive 2004/35.

            Drugo pitanje

               41

               Svojim drugim pitanjem, koje valja ispitati na kraju, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članke 12. i 13. Direktive 2004/35 tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne omogućava ovlaštenicima ribolovnih prava da pokrenu postupak preispitivanja u vezi sa štetom u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) te direktive.

               42

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, članak 11. stavak 1. B‑UHG‑a određuje da fizičke ili pravne osobe čija prava mogu biti povrijeđena zbog štete u okolišu mogu zahtijevati od nadležnog upravnog tijela da poduzme mjere kako bi zaustavilo tu štetu. Članak 11. stavak 2. drugi podstavak B‑UHG‑a precizira da se u vezi s vodom moguće pozvati na „postojeća prava u smislu članka 12. stavka 2. WRG‑a”, bez spominjanja ribolovnog prava. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se doslovno tumačenje tih članaka protivi tomu da ovlaštenici ribolovnih prava podnose pritužbe u području okoliša zbog štete koja utječe na njihova ribolovna prava.

               43

               Austrijska vlada tvrdi da je činjenica da ribolovna prava nisu izričito navedena u članku 12. stavku 2. WRG‑a, na koji upućuje članak 11. stavak 1. B‑UHG‑a, obuhvaćena diskrecijskim pravom kojim ona raspolaže na temelju članaka 12. i 13. Direktive 2004/35.

               44

               U tom pogledu valja utvrditi da članak 12. spomenute direktive određuje kategorije fizičkih i pravnih osoba koje mogu podnijeti primjedbe u vezi sa štetom u okolišu. U te tri kategorije ulaze osobe koje su pogođene ili će vjerojatno biti pogođene štetom u okolišu, koje imaju dovoljan interes u pogledu donošenja odluka o okolišu koje se odnose na štetu ili koje se pozivaju na povredu prava ako je to preduvjet u upravnom postupovnom pravu države članice.

               45

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 72. svojeg mišljenja, u članku 12. stavku 1. Direktive 2004/35 nabrajaju se tri kategorije fizičkih ili pravnih osoba koje, alternativno i autonomno, imaju procesnu legitimaciju. Njime se utvrđuju tri zasebne kategorije osoba koje mogu pokrenuti postupke navedene u člancima 12. i 13. te direktive.

               46

               Cjelovito i pravilno prenošenje te direktive zahtijeva da te tri kategorije osoba mogu iznijeti primjedbe u vezi sa štetom u okolišu, da imaju mogućnost zahtijevati da nadležno tijelo djeluje na temelju spomenute direktive i da stoga mogu pokrenuti postupak preispitivanja pred sudom ili bilo kojim drugim nadležnim javnim tijelom, u skladu s člancima 12. i 13. te direktive.

               47

               Iako države članice imaju diskrecijsku ovlast da odluče što predstavlja „dovoljan interes”, što je izraz iz članka 12. stavka 1. točke (b) Direktive 2004/35, ili „povredu prava”, što je izraz iz članka 12. stavka 1. točke (c) te direktive, one nemaju takvu diskrecijsku ovlast u pogledu prava na pravno sredstvo osoba koje su pogođene ili će vjerojatno biti pogođene štetom u okolišu, kao što proizlazi iz članka 12. stavka 1. točke (a) spomenute direktive.

               48

               S obzirom na sadržaj članka 12. Direktive 2004/35, očito je da ovlaštenici ribolovnih prava mogu spadati u tri kategorije utvrđene u članku 12. stavku 1. te direktive. Međutim, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da oni na temelju nacionalnog prava ne mogu pokrenuti postupak ispitivanja u smislu članka 13. spomenute direktive u vezi sa štetom u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) te direktive. Stoga, time što uskraćuje pravo na pravno sredstvo svim ovlaštenicima ribolovnih prava, nacionalno zakonodavstvo to pravo uskraćuje velikom broju pojedinaca koji mogu spadati u jednu od triju kategorija utvrđenih člankom 12. Direktive 2004/35.

               49

               Tumačenje nacionalnog prava koje bi sve ovlaštenike ribolovnih prava lišilo prava na pokretanje postupka preispitivanja zbog štete u okolišu koja se očituje povećanjem smrtnosti riba, iako ta šteta na njih izravno utječe, ne poštuje doseg spomenutih članaka 12. i 13. te stoga nije spojivo sa spomenutom direktivom.

               50

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članke 12. i 13. Direktive 2004/35 treba tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne omogućava ovlaštenicima ribolovnih prava da pokrenu postupak preispitivanja u vezi sa štetom u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) te direktive.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 17. Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009., treba tumačiti na način da se spomenuta direktiva primjenjuje ratione temporis na štetu u okolišu koja je nastupila nakon 30. travnja 2007., ali koja je nastala radom postrojenja koje je odobreno na temelju vodnog zakonodavstva i koje je započelo s radom prije tog datuma, ne dovodeći pritom u pitanje provjere koje mora obaviti sud koji je uputio zahtjev.

                        2.

                           Direktivu 2004/35, kako je izmijenjena Direktivom 2009/31, a osobito njezin članak 2. točku 1. (b), treba tumačiti na način da joj se protivi odredba nacionalnog prava prema kojoj se šteta koja ima značajne nepovoljne utjecaje na ekološko, kemijsko ili količinsko stanje ili ekološki potencijal dotičnih voda automatski i općenito isključuje iz pojma „šteta u okolišu” samo zato što je pokrivena odobrenjem izdanim na temelju tog prava.

                        3.

                           U slučaju da je odobrenje izdano u skladu s nacionalnim propisima a da pritom nije bilo provjereno jesu li poštovani uvjeti iz članka 4. stavka 7. točaka (a) do (d) Direktive 2000/60 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike, nacionalni sud nije dužan sam provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni tom odredbom kako bi utvrdio postoji li šteta u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) Direktive 2004/35, kako je izmijenjena Direktivom 2009/31.

                        4.

                           Članke 12. i 13. Direktive 2004/35, kako je izmijenjena Direktivom 2009/31, treba tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne omogućava ovlaštenicima ribolovnih prava da pokrenu postupak preispitivanja u vezi sa štetom u okolišu u smislu članka 2. točke 1. (b) spomenute direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. veljače 2010.#Pontina Ambiente Srl protiv Regione Lazio.#Zahtjev za prethodnu odluku: Commissione tributaria provinciale di Roma - Italija.#Okoliš - Direktiva 1999/31/EZ - Članak 10. - Direktiva 2000/35/EZ.#Predmet C-172/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2012. lipanj 21.#Ministero dell'Economia e delle Finanze i Agenzia delle Entrate protiv Elsacom NV.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Corte suprema di cassazione.#Predmet C-294/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 29. travnja 2010.#The Queen, na zahtjev M i dr. protiv Her Majesty’s Treasury.#Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-340/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. siječnja 2010.#Alstom Power Hydro protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku: Augstākās Tiesas Senāts - Latvija.#Zahtjev za prethodnu odluku - Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-472/08.


Presuda Suda (šesto vijeće) 18. listopada 2012.#Herbert Neuman i drugi protiv José Manuel Baena Grupo, SA.#Spojeni predmeti C-101/11 P i C-102/11 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2013. veljača 21.#Banif Plus Bank Zrt. protiv Csaba Csipai i Viktória Csipai.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Fővárosi Törvényszék (anciennement Fővárosi Bíróság).#Predmet C-472/11.


presuda od 17. prosinca 1980., Komisija/Belgija (149/79, EU:C:1980:297)


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. listopada 2010.#Gisela Rosenbladt protiv Oellerking Gebäudereinigungsges. mbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeitsgericht Hamburg - Njemačka.#Direktiva 2000/78/EZ.#Predmet C-45/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 7. veljače 2001. # Beatrice Bonaiti Brighina protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici - Natječaj - Pravila o jeziku - Dopuštenost. # Predmet T-118/99.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 19. rujna 2006.#i-21 Germany GmbH (C-392/04) i Arcor AG & Co. KG (C-422/04) protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Direktiva 97/13/EZ - Članak 10. UEZ-a.#Spojeni predmeti C-392/04 i C-422/04.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. srpnja 2006.#Nuova società di telecomunicazioni SpA protiv Ministero delle Comunicazioni i ENI SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija.#Direktiva 97/13/EZ.#Predmet C-339/04.