title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. studenoga 2018.#K protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/86/EZ – Pravo na spajanje obitelji – Članak 15. – Odbijanje odobrenja autonomne dozvole boravka – Nacionalni propis kojim je predviđena obveza polaganja ispita građanske integracije.#Predmet C-484/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/86/EZ – Pravo na spajanje obitelji – Članak 15. – Odbijanje odobrenja autonomne dozvole boravka – Nacionalni propis kojim je predviđena obveza polaganja ispita građanske integracije”
      U predmetu C‑484/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska), odlukom od 4. kolovoza 2017., koju je Sud zaprimio 10. kolovoza 2017., u postupku

         K

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman i H. S. Gijzen, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i G. Wils, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavaka 1. i 4. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe K, državljanina treće države, i Staatssecretarisa van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: državni tajnik), u vezi s odbijanjem potonjeg njezina zahtjeva za izmjenu ograničenja njihove dozvole privremenog boravka i povlačenju te dozvole.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U članku 15. Direktive 2003/86 navodi se:
               „1.   Nakon najviše pet godina boravka i pod uvjetom da članu obitelji nije odobrena [dozvola boravka] zbog razloga koji se ne odnose na spajanje obitelji, supružnik ili nevjenčani partner i dijete koje je postalo punoljetno imaju po podnošenju zahtjeva, ako se isti traži, pravo na autonomnu [dozvolu boravka], neovisno o dozvoli sponzora.
               Države članice mogu ograničiti dobivanje [dozvole boravka] navedene u prvom podstavku supružnika ili nevjenčanog partnera u slučajevima raspada obiteljskog odnosa.
               […]
               4.   Nacionalnim pravom utvrđeni su uvjeti koji se odnose na odobravanje i trajanje autonomne [dozvole boravka].”

            Nizozemsko pravo

               4

               Člankom 3.51. Vreemdelingenbesluita 2000 (Uredba o strancima iz 2000.) predviđeno je:
               „1.   Dozvola privremenog boravka […] s ograničenjem povezanim s trajnim humanitarnim razlozima može se izdati strancu koji:

                        (a)

                        boravi pet godina u Nizozemskoj kao nositelj dozvole boravka s ograničenjem iz podtočke 1. […]:

                                 1.

                                 boravak u svojstvu člana obitelji osobe koja je nositelj prava na stalni boravak;

                           […]

                  5.   Članak 3.80a primjenjuje se na strance iz stavka 1. točke (a) podtočke 1. […]”

               5

               Članak 3.80a te uredbe glasi:
               „1.   Zahtjev za izmjenu dozvole boravka […] u dozvolu boravka s ograničenjem povezanim s trajnim humanitarnim razlozima odbija se kad je zahtjev podnio stranac u smislu članka 3.51. uvodne rečenice stavka 1. i točke (a) podtočke 1. koji nije položio ispit iz članka 7. stavka 2. točke (a) Zakona o građanskoj integraciji ili nije stekao diplomu, certifikat ili drugi dokument u smislu članka 5. stavka 1. točke (c) istog zakona.
               2.   [Stavak 1.] ne primjenjuje se ako je stranac:
               […]

                        (e)

                        bio oslobođen obveze građanske integracije […]

                  […]
               4.   Ministar može odlučiti ne primijeniti stavak 1. ako smatra da bi primjena te odredbe dovela do situacija koje bi očito prouzročile tešku nepravdu.”

               6

               Člankom 6. stavkom 1. Wet inburgeringa (Zakon o građanskoj integraciji) propisano je:
               „Ministar oslobađa osobu obveze građanske integracije ako:

                        (a)

                        je ta osoba dokazala da zbog tjelesnog ili duševnog invaliditeta ili mentalnog oštećenja trajno nije sposobna položiti ispit građanske integracije;

                        (b)

                        na temelju dokaza koje je dostavila osoba koja podliježe obvezi građanske integracije zaključi da ta osoba zbog opravdanih razloga ne može ispuniti obvezu građanske integracije.”

               7

               Članak 7. stavci 1. i 2. tog zakona glase kako slijedi:
               „1.   Osoba koja podliježe obvezi građanske integracije mora u roku od tri godine steći razinu usmenih i pisanih sposobnosti na nizozemskom jeziku koja odgovara razini A2 Zajedničkog europskog referentnog okvira za suvremene strane jezike kao i usvojiti znanje o nizozemskom društvu.
               2.   Osoba koja podliježe obvezi građanske integracije ispunila je svoju obvezu građanske integracije kad:

                        (a)

                        položi ispit koji je odredio ministar ili:

                        (b)

                        dobije diplomu, certifikat ili drugi dokument u smislu članka 5. stavka 1. točke (c).”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Osoba K bila je od 17. ožujka 1995. do 25. srpnja 2015. nositelj dozvole boravka radi boravka kod svojeg supružnika, državljanina treće države. Osoba K podnijela je 21. srpnja 2015. zahtjev za izmjenu te dozvole u dozvolu produljenog boravka.

               9

               Državni tajnik odbio je taj zahtjev 1. srpnja 2016., s obrazloženjem da osoba K nije dokazala niti da je položila ispit građanske integracije niti da je oslobođena obveze građanske integracije. Također je povukao, s retroaktivnim učinkom od 19. kolovoza 2011., dozvolu boravka osobe K radi boravka kod njezina supružnika, s obrazloženjem da od tog datuma osoba K više ne boravi na istoj adresi kao njezin supružnik.

               10

               Nakon pritužbe osobe K, državni je tajnik odlukom od 21. prosinca 2016. održao na snazi svoju prvotnu odluku.

               11

               Osoba K podnijela je tužbu protiv te odluke Rechtbanka Den Haag zittingsplaats Middelbourg (Sud u Haagu, sa sjedištem u Middelbourgu, Nizozemska). Presudom od 4. travnja 2017. taj je sud odbio tu tužbu.

               12

               Protiv odluke toga suda osoba K podnijela je žalbu sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               13

               Državni tajnik je na temelju mišljenja Diensta Uitvoering Onderwijs (služba za organizaciju obrazovanja, Nizozemska), priloženog žalbi, iz kojega proizlazi da je osoba K najmanje četiri puta pristupila ispitu građanske integracije i da je odslušala više od 600 sati tečaja građanske integracije, odobrio osobi K autonomnu dozvolu boravka od 20. travnja 2017. Međutim, državni tajnik održao je na snazi povlačenje, s retroaktivnim učinkom od 19. kolovoza 2011., dozvole boravka koju je osoba K imala radi boravka kod svojeg supružnika.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati je li uvjet građanske integracije predviđen nizozemskim zakonodavstvom spojiv s člankom 15. Direktive 2003/86.

               15

               U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 15. stavke 1. i 4. Direktive [2003/86] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, kojim se predviđa da se zahtjev za autonomnu dozvolu boravka stranca koji u okviru spajanja obitelji već više od pet godina zakonito boravi na državnom području neke države članice može odbiti jer stranac nije ispunio uvjete integracije koji se zahtijevaju nacionalnim pravom?”

         O prethodnom pitanju

               16

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita protivi li se članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojime se omogućava odbijanje zahtjeva za autonomnu dozvolu boravka, koji je podnio državljanin treće države koji je više od pet godina boravio na području države članice u okviru spajanja obitelji, zbog toga što nije dokazao da je položio ispit građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice.

               17

               Člankom 15. stavkom 1. Direktive 2003/86 predviđeno je da nakon najviše pet godina boravka i pod uvjetom da članovima obitelji nije odobrena dozvola boravka zbog razloga koji se ne odnose na spajanje obitelji, supružnik ili nevjenčani partner i dijete koje je postalo punoljetno imaju, prema potrebi na temelju zahtjeva, pravo na autonomnu dozvolu boravka, neovisno o dozvoli sponzora.

               18

               Člankom 15. stavkom 4. te direktive pojašnjeno je da su uvjeti koji se odnose na odobravanje i trajanje te dozvole boravka utvrđeni nacionalnim pravom.

               19

               Iz tih dvaju odredaba proizlazi da je, iako načelno postoji pravo na izdavanje autonomne dozvole boravka nakon boravka u trajanju od pet godina na području države članice u okviru spajanja obitelji, zakonodavac Unije ipak ovlastio države članice da na odobrenje takve dozvole primijene određene uvjete koje će same odrediti.

               20

               Iz točaka 49. do 59. današnje presude C i A (C‑257/17) proizlazi da se ne može isključiti mogućnost države članice da odobrenje autonomne dozvole boravka uvjetuje polaganjem ispita građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice.

               21

               Međutim, iz točaka 60. do 63. te presude proizlazi da obveza polaganja tog ispita, predviđena nacionalnim propisom poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, ne može prekoračivati ono što je nužno za ostvarenje cilja olakšavanja integracije državljana trećih država o kojima je riječ, a što je na nacionalnom sudu da provjeri.

               22

               U tu svrhu, taj će se sud trebati osobito uvjeriti da poznavanje koje se traži za uspješno polaganje ispita građanske integracije odgovara osnovnoj razini, da uvjet predviđen nacionalnim propisima ne dovodi do toga da se onemogućava odobrenje autonomne dozvole boravka državljanima trećih država koji su podastrli dokaz svoje volje za polaganje tog ispita i napora uloženih u tu svrhu, da se posebne osobne okolnosti uzimaju u obzir i da troškovi tog ispita nisu pretjerani (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 54. do 70.).

               23

               U vezi s time također valja istaknuti da u situaciji u kojoj je jasno da zbog okolnosti poput dobi, razine obrazovanja, financijske situacije ili zdravstvenog stanja članova obitelji sponzora o kojima je riječ potonji nisu u stanju pristupiti tom ispitu ili ga položiti, nadležna tijela moraju imati mogućnost da odobrenje autonomne dozvole boravka ne uvjetuju polaganjem ispita građanske integracije (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 58.).

               24

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da se članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 ne protivi nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, kojime se omogućava odbijanje zahtjeva za autonomnu dozvolu boravka, koji je podnio državljanin treće države koji je više od pet godina boravio na području države članice u okviru spajanja obitelji, zbog toga što nije dokazao da je položio ispit građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice, ako konkretni modaliteti obveze polaganja tog ispita ne prekoračuju ono što je nužno za ostvarenje cilja olakšavanja integracije državljana trećih država, a što je na nacionalnom sudu da provjeri.

         Troškovi

               25

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji ne protivi se nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, kojime se omogućava odbijanje zahtjeva za autonomnu dozvolu boravka, koji je podnio državljanin treće države koji je više od pet godina boravio na području države članice u okviru spajanja obitelji, zbog toga što nije dokazao da je položio ispit građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice, ako konkretni modaliteti obveze polaganja tog ispita ne prekoračuju ono što je nužno za ostvarenje cilja olakšavanja integracije državljana trećih država, a što je na nacionalnom sudu da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. studenoga 2018.#C i A protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Nadležnost Suda – Direktiva 2003/86/EZ – Pravo na spajanje obitelji – Članak 15. – Odbijanje odobravanja autonomne dozvole boravka – Nacionalni propis kojim se predviđa obveza polaganja ispita građanske integracije.#Predmet C-257/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Nadležnost Suda – Direktiva 2003/86/EZ – Pravo na spajanje obitelji – Članak 15. – Odbijanje odobravanja autonomne dozvole boravka – Nacionalni propis kojim se predviđa obveza polaganja ispita građanske integracije”
      U predmetu C‑257/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska), odlukom od 10. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 15. svibnja 2017., u postupku

         C,

         A

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: R. Şereş, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za C i A, C. F. Wassenaar, advocaat,

               –

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman, H. S. Gijzen i A. M. de Ree, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavaka 1. i 4. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba C i A, državljana trećih država, s jedne strane, i Staatssecretarisa van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: državni tajnik), s druge strane, u vezi s odbijanjem potonjeg njihova zahtjeva za izmjenu ograničenja njihove dozvole privremenog boravka i, kad je riječ o osobi C, povlačenju njezine dozvole privremenog boravka.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2003/86

               3

               U uvodnoj izjavi 15. Direktive 2003/86 navedeno je:
               „Trebalo bi promicati integraciju članova obitelji. U tu svrhu trebalo bi im odobriti status koji je neovisan od onoga sponzora, posebno u slučajevima raspada brakova i partnerstva, kao i pristup obrazovanju, zaposlenju i stručnom osposobljavanju pod istim uvjetima kao i osobi s kojom se ponovno spajaju, pod odgovarajućim uvjetima.”

               4

               U skladu s člankom 2. točkom (c) te direktive ‚sponzor’ znači „državljanin treće države koji zakonito boravi u državi članici i koji traži ili čiji članovi obitelji traže spajanje obitelji da bi mu/joj se pridružili”;

               5

               Članak 3. stavak 3. navedene direktive glasi:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na članove obitelji državljanina Unije.”

               6

               Članak 7. stavak 2. iste direktive određuje:
               „Države članice mogu tražiti od državljana trećih zemalja da udovolje integracijskim mjerama u skladu s nacionalnim zakonom.
               U pogledu izbjeglica i/ili članova obitelji izbjeglica navedenih u članku 12. integracijske mjere spomenute u prvom podstavku mogu se primijeniti samo jednom kada je osobama u pitanju odobreno spajanje obitelji.”

               7

               U članku 15. Direktive 2003/86 navodi se:
               „1.   Nakon najviše pet godina boravka i pod uvjetom da članu obitelji nije odobrena [dozvola boravka] zbog razloga koji se ne odnose na spajanje obitelji, supružnik ili nevjenčani partner i dijete koje je postalo punoljetno imaju po podnošenju zahtjeva, ako se isti traži, pravo na autonomnu [dozvolu boravka], neovisno o dozvoli sponzora.
               Države članice mogu ograničiti dobivanje [dozvole boravka] navedene u prvom podstavku supružnika ili nevjenčanog partnera u slučajevima raspada obiteljskog odnosa.
               […]
               4.   Nacionalnim pravom utvrđeni su uvjeti koji se odnose na odobravanje i trajanje autonomne [dozvole boravka].”

         Direktiva 2003/109/EZ

               8

               Člankom 5. stavkom 2. Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravištem (SL 2004., L 16, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41.) propisano je:
               „Države članice mogu od državljana trećih zemalja zahtijevati da ispune uvjete integracije, u skladu s nacionalnim pravom.”

            Nizozemsko pravo

               9

               Člankom 3.51. Vreemdelingenbesluita 2000 (Uredba o strancima iz 2000.) predviđeno je:
               „1.   Dozvola privremenog boravka […] s ograničenjem povezanim s trajnim humanitarnim razlozima može se izdati strancu koji:

                        (a)

                        boravi pet godina u Nizozemskoj kao nositelj dozvole boravka s ograničenjem iz podtočke 1. […]:

                                 1.

                                 boravak u svojstvu člana obitelji osobe koja je nositelj prava na stalni boravak;

                  […]
               5.   Članak 3.80a primjenjuje se na strance iz stavka 1. točke (a) podtočke 1. […]”

               10

               Članak 3.80a te uredbe glasi:
               „1.   Zahtjev za izmjenu dozvole boravka […] u dozvolu boravka s ograničenjem povezanim s trajnim humanitarnim razlozima odbija se kad je zahtjev podnio stranac u smislu članka 3.51. uvodne rečenice stavka 1. i točke (a) podtočke 1. koji nije položio ispit iz članka 7. stavka 2. točke (a) Zakona o građanskoj integraciji ili nije stekao diplomu, certifikat ili drugi dokument u smislu članka 5. stavka 1. točke (c) istog zakona.
               2.   [Stavak 1.] ne primjenjuje se ako je stranac:
               […]

                        (e)

                        bio oslobođen obveze građanske integracije […]

                  […]
               4.   Ministar može odlučiti ne primijeniti stavak 1. ako smatra da bi primjena te odredbe dovela do situacija koje bi očito prouzročile tešku nepravdu.”

               11

               Člankom 6. stavkom 1. Weta inburgering (Zakon o građanskoj integraciji) propisano je:
               „Ministar oslobađa osobu obveze građanske integracije ako:

                        (a)

                        je ta osoba dokazala da zbog tjelesnog ili duševnog invaliditeta ili mentalnog oštećenja trajno nije sposobna položiti ispit građanske integracije;

                        (b)

                        na temelju dokaza koje je dostavila osoba koja podliježe obvezi građanske integracije zaključi da ta osoba zbog opravdanih razloga ne može ispuniti obvezu građanske integracije.”

               12

               Članak 7. stavci 1. i 2. tog zakona glase kako slijedi:
               „1.   Osoba koja podliježe obvezi građanske integracije mora u roku od tri godine steći razinu usmenih i pisanih sposobnosti na nizozemskom jeziku koja odgovara razini A2 Zajedničkog europskog referentnog okvira za suvremene strane jezike kao i usvojiti znanje o nizozemskom društvu.
               2.   Osoba koja podliježe obvezi građanske integracije ispunila je svoju obvezu građanske integracije kad:

                        (a)

                        položi ispit koji je odredio ministar ili:

                        (b)

                        dobije diplomu, certifikat ili drugi dokument u smislu članka 5. stavka 1. točke (c).”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

            Situacija osobe C

               13

               Osoba C bila je od 5. studenoga 2008. do 5. studenoga 2014. nositelj dozvole boravka radi boravka kod svojeg supružnika, nizozemskog državljanina. Osoba C podnijela je 20. kolovoza 2014. zahtjev za izmjenu te dozvole u dozvolu produljenog boravka.

               14

               Državni tajnik odbio je taj zahtjev 2. veljače 2015., s obrazloženjem da osoba C nije dokazala da je položila ispit građanske integracije niti da je oslobođena obveze građanske integracije. Također je povukao, s retroaktivnim učinkom od 10. veljače 2014., dozvolu boravka osobe C radi boravka kod njezina supružnika, s obrazloženjem da od tog datuma osoba C više ne boravi na istoj adresi kao njezin supružnik.

               15

               Nakon pritužbe osobe C, državni tajnik je odlukom od 24. srpnja 2015. odobrio osobi C autonomnu dozvolu boravka od 16. veljače 2015. Ta je odluka bila obrazložena time što je osoba C proslijedila državnom tajniku mišljenje Diensta Uitvoering Onderwijs (služba za organizaciju obrazovanja, Nizozemska) od 15. veljače 2015., u skladu s kojim je oslobođena obveze građanske integracije. Međutim, državni tajnik održao je na snazi povlačenje, s retroaktivnim učinkom od 10. veljače 2014., dozvole boravka koju je osoba C imala radi boravka kod svojeg supružnika.

               16

               Osoba C podnijela je tužbu protiv odluke državnog tajnika od 24. srpnja 2015. Rechtbanku den Haag zittingsplaats Rotterdam (Sud u Haagu, sa sjedištem u Rotterdamu, Nizozemska). Presudom od 5. siječnja 2016. taj je sud odbio tu tužbu.

               17

               Protiv odluke tog suda osoba C podnijela je žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

            Situacija osobe A

               18

               Osoba A bila je nositelj dozvole boravka od 20. prosinca 1997. do 15. listopada 2016. radi boravka kod svojeg supružnika, nizozemskog državljanina. Osoba A podnijela je 11. studenoga 2014. zahtjev za izmjenu te dozvole u dozvolu produljenog boravka.

               19

               Državni tajnik odbio je taj zahtjev 26. veljače 2015., s obrazloženjem da osoba A nije dokazala da je položila ispit građanske integracije niti da je oslobođena obveze građanske integracije.

               20

               Nakon pritužbe osobe A, državni je tajnik odlukom od 21. rujna 2015. održao na snazi svoju prvotnu odluku.

               21

               Osoba A podnijela je tužbu protiv te odluke Rechtbanku den Haag zittingsplaats Rotterdam (Sud u Haagu, sa sjedištem u Rotterdamu). Presudom od 25. svibnja 2016. taj je sud odbio tu tužbu.

               22

               Protiv odluke toga suda osoba A podnijela je žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

            Razmatranja koja se odnose na situacije osobe C i A

               23

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da, u skladu s člankom 3. stavkom 3. Direktive 2003/86, situacije o kojima je riječ u glavnim postupcima ne ulaze u područje primjene te direktive, s obzirom na to da su supružnik osobe C i supružnik osobe A nizozemski državljani.

               24

               Međutim, članak 15. te direktive primjenjiv je po analogiji na osobe A i C, s obzirom na to da se, u skladu s nizozemskim pravom, kad nizozemski zakoni i propisi ne razlikuju situaciju obuhvaćenu pravom Unije i situaciju koja nije obuhvaćena tim pravom, što je slučaj u ovom predmetu, relevantne odredbe tog prava primjenjuju izravno i bezuvjetno na unutarnju situaciju.

               25

               Iako sud koji je uputio zahtjev zbog toga smatra da je tumačenje članka 15. Direktive 2003/86 odlučujuće za ishod sporova u glavnim postupcima, on nastoji doznati je li Sud, s obzirom na presudu od 18. listopada 2012., Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638) u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima nadležan odgovoriti na prethodno pitanje o tumačenju tog članka.

               26

               Ako je odgovor potvrdan, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati je li nacionalni propis kojim je predviđen uvjet integracije spojiv s člankom 15. Direktive 2003/86 i, ako to nije slučaj, od kojeg datuma autonomna dozvola boravka proizvodi učinke.

               27

               U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uzimajući u obzir članak 3. stavak 3. Direktive [2003/86] i presudu od 18. listopada 2012., Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638), je li Sud nadležan za davanje odgovora na prethodna pitanja nizozemskog suda o tumačenju odredaba navedene direktive u sporu koji se odnosi na pravo boravka članova obitelji sponzora koji imaju nizozemsko državljanstvo, ako se ta direktiva u skladu s nizozemskim pravom izravno i bezuvjetno primjenjuje na te članove obitelji?

                        2.

                        Treba li članak 15. stavke 1. i 4. Direktive [2003/86] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnim postupcima, kojim se predviđa da se zahtjev za autonomnu dozvolu boravka stranca koji u okviru spajanja obitelji već više od pet godina zakonito boravi na državnom području neke države članice može odbiti jer stranac nije ispunio uvjete integracije koji se zahtijevaju nacionalnim pravom?

                        3.

                        Treba li članak 15. stavke 1. i 4. Direktive [2003/86] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku na temelju kojega se autonomna dozvola boravka može odobriti tek nakon datuma podnošenja zahtjeva?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               28

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita je li Sud nadležan, u smislu članka 267. UFEU‑a, za tumačenje članka 15. Direktive 2003/86 u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, u kojima je sud koji je uputio zahtjev pozvan izjasniti se o odobravanju autonomne dozvole boravka državljaninu treće države, članu obitelji građanina Unije koji nije koristio svoje pravo slobodnog kretanja, ako je ta odredba u skladu s nacionalnim pravom izravno i bezuvjetno primjenjiva na takve situacije.

               29

               S jedne strane, treba istaknuti da je člankom 2. točkom (c) Direktive 2003/86 pojašnjeno da se pojam „sponzor” odnosi na državljanina treće države i, s druge strane, da je člankom 3. stavkom 3. te direktive propisano da se ona ne primjenjuje na članove obitelji građanina Unije.

               30

               Slijedom navedenog, zakonodavac Unije nije predvidio primjenu te direktive na državljanina treće države, člana obitelji građanina Unije koji nije koristio svoje pravo slobodnog kretanja, poput tužiteljâ u glavnim postupcima, što je uostalom potvrđeno pripremnim aktima Direktive 2003/86 (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2011., Dereci i dr., C‑256/11, EU:C:2011:734, t. 48. i 49.).

               31

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je on nadležan za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku koji se odnosi na odredbe prava Unije u situacijama u kojima su, neovisno o tome što činjenice iz glavnog postupka ne ulaze izravno u područje primjene tog prava, odredbe tog prava nacionalnim pravom učinjene primjenjivima zbog upućivanja potonjeg na njihov sadržaj (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2011., Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, t. 17., od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 45. i od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 53.).

               32

               Naime, u takvim slučajevima postoji jasan interes Unije da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe preuzete iz prava Unije tumače ujednačeno (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 46. i od 22. ožujka 2018., Jacob i Lassus, C‑327/16 i C‑421/16, EU:C:2018:210, t. 34.).

               33

               Stoga je tumačenje Suda odredaba prava Unije u situacijama koje ne ulaze u njihovo područje primjene opravdano kad su te odredbe u skladu s nacionalnim pravom izravno i bezuvjetno primjenjive na takve situacije, kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2011., Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, t. 19.; od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 47. i od 7. studenoga 2013., Romeo, C‑313/12, EU:C:2013:718, t. 33.).

               34

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev, a koji je jedini nadležan za tumačenje nacionalnog prava u okviru sustava pravosudne suradnje uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 33. i od 14. lipnja 2017., Online Games i dr., C‑685/15, EU:C:2017:452, t. 45.), pojasnio je da iz nizozemskog prava proizlazi da se, kad nacionalni zakonodavac, kao u ovom slučaju, propiše da je isto pravilo primjenjivo i na situaciju koja ulazi u područje primjene prava Unije i na onu koja ne ulazi u područje primjene tog prava, u tim situacijama treba postupati istovjetno. Taj je sud iz toga zaključio da je, u skladu s nizozemskim pravom, na glavne postupke obvezan primijeniti članak 15. Direktive 2003/86.

               35

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da je, kao što je to istaknula i nizozemska vlada, ta odredba nizozemskim pravom učinjena izravno i bezuvjetno primjenjivom na situacije poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku i da stoga postoji jasan interes Unije da se Sud izjasni o zahtjevu za prethodnu odluku.

               36

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje okolnošću da su člankom 3. stavkom 3. Direktive 2003/86 situacije poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku isključene iz područja primjene te direktive.

               37

               U vezi s time valja naglasiti da je Sud već presudio da se, kad je ispunjen uvjet iz točke 33. ove presude, njegova nadležnost može uspostaviti i u situacijama koje su obuhvaćene izričitim isključenjem iz područja primjene akta Unije (vidjeti u tom smislu presude od 19. listopada 2017., Solar Electric Martinique, C‑303/16, EU:C:2017:773, t. 29. i 30. kao i od 27. lipnja 2018., SGI i Valériane, C‑459/17 i C‑460/17, EU:C:2018:501, t. 28.).

               38

               Takvo je rješenje u potpunosti u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda iz točaka 31. do 33. ove presude koja se odnosi upravo na to da se Sud, u situacijama za koje autori Ugovora ili zakonodavac Unije nisu smatrali da ih je korisno uključiti u područje primjene odredaba prava Unije, može izjasniti o tumačenju tih odredaba, neovisno o uvjetima u kojima se one primjenjuju (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 1990., Dzodzi, C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360, t. 37.).

               39

               U tom kontekstu nadležnost Suda ne može varirati ovisno o tome je li područje primjene relevantne odredbe utvrđeno pozitivnom definicijom ili uspostavom određenih slučajeva isključenja, s obzirom na to da je moguć odabir obje te zakonodavne tehnike.

               40

               Valja utvrditi da u ovom slučaju isključenje članova obitelji građana Unije iz područja primjene Direktive 2003/86 proizlazi kako iz definicije pojma „sponzor” iz članka 2. točke (c) te direktive tako i iz isključenja navedenog u njezinu članku 3. stavku 3.

               41

               Nadalje, iako je sud koji je uputio zahtjev iznio da njegove sumnje o nadležnosti Suda proizlaze iz presude od 18. listopada 2012., Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638), važno je istaknuti da su u predmetu u kojem je donesena ta presuda postojale specifičnosti kojih u glavnim postupcima nema.

               42

               Naime, s jedne strane, u predmetu u kojem je donesena ta presuda priznati nadležnost Suda značilo bi postupati protivno samoj logici akta Unije o kojem je riječ, koji ulazi u područje uspostave i funkcioniranja unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 36. do 41.).

               43

               S druge strane, u tom se predmetu na temelju podataka iz spisa podnesenog Sudu nije moglo utvrditi izravno i bezuvjetno upućivanje nacionalnog prava na pravo Unije, poput onog utvrđenog u točki 35. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 51. i 52.).

               44

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da je Sud nadležan, u smislu članka 267. UFEU‑a, za tumačenje članka 15. Direktive 2003/86 u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, u kojima je taj sud pozvan izjasniti se o odobravanju autonomne dozvole boravka državljaninu treće države, članu obitelji građanina Europske unije koji nije koristio svoje pravo slobodnog kretanja, ako je ta odredba u skladu s nacionalnim pravom izravno i bezuvjetno primjenjiva na takve situacije.

            Drugo pitanje

               45

               Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita protivi li se članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 nacionalni propis kojim se omogućava odbijanje zahtjeva za autonomnu dozvolu boravka, koji je podnio državljanin treće države koji je više od pet godina boravio na području države članice u okviru spajanja obitelji, zbog toga što nije dokazao da je položio ispit građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice.

               46

               Člankom 15. stavkom 1. Direktive 2003/86 predviđeno je da nakon najviše pet godina boravka i pod uvjetom da članovima obitelji nije odobrena dozvola boravka zbog razloga koji se ne odnose na spajanje obitelji, supružnik ili nevjenčani partner i dijete koje je postalo punoljetno imaju, prema potrebi na temelju zahtjeva, pravo na autonomnu dozvolu boravka, neovisno o dozvoli sponzora.

               47

               Člankom 15. stavkom 4. te direktive pojašnjeno je da su uvjeti koji se odnose na odobravanje i trajanje te dozvole boravka utvrđeni nacionalnim pravom.

               48

               Iz tih dvaju odredaba proizlazi da, iako načelno postoji pravo na izdavanje autonomne dozvole boravka nakon boravka u trajanju od pet godina na području države članice u okviru spajanja obitelji, zakonodavac Unije ipak je ovlastio države članice da na odobrenje takve dozvole primijene određene uvjete koje će same odrediti.

               49

               Upućivanjem na nacionalno pravo u članku 15. stavku 4. Direktive 2003/86, zakonodavac Unije stoga je pokazao da je namjeravao ostaviti diskrecijsku ovlast svakoj državi članici za određivanje uvjeta izdavanja autonomne dozvole boravka državljaninu treće države koji je pet godina boravio na njezinu području u okviru spajanja obitelji (vidjeti po analogiji presudu od 12. travnja 2018., A i S, C‑550/16, EU:C:2018:248, t. 42.).

               50

               U tom pogledu, pravila kojima se uređuje autonomna dozvola boravka stoga se razlikuju od pravila koja se odnose na odobrenje spajanja obitelji koja sadržavaju precizne pozitivne obveze te državama članicama nameću, u slučajevima određenim Direktivom 2003/86, da to spajanje odobre bez izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 46.).

               51

               Međutim, budući da je odobrenje autonomne dozvole boravka nakon razdoblja navedenog u članku 15. stavku 1. te direktive opće pravilo, države članice ne smiju koristiti diskrecijsku ovlast koja im je priznata člankom 15. stavkom 4. te direktive na način kojim bi se ugrozio cilj tog članka – odnosno odobrenje članovima obitelji sponzora statusa neovisnog od statusa sponzora, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 15. te direktive – i korisni učinak tog članka (vidjeti po analogiji presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 50.).

               52

               Dodatni uvjeti koje države članice mogu predvidjeti za odobrenje autonomne dozvole boravka stoga ne smiju biti toliko zahtjevni da predstavljaju teško premostivu prepreku koja u praksi onemogućava da državljani trećih država o kojima je riječ u članku 15. stavku 1. Direktive 2003/86 redovito dobiju takvu dozvolu nakon proteka roka iz te odredbe (vidjeti po analogiji presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 59.).

               53

               S obzirom na to da članak 15. stavak 4. te direktive ne sadržava naznake u tom smislu, takvom ograničenju mogućnosti koja je tom odredbom priznata državama članicama ne može se načelno protiviti to da te države članice utvrde sadržajne uvjete.

               54

               Slijedom navedenog, ne može se isključiti mogućnost države članice da odobrenje autonomne dozvole boravka uvjetuje polaganjem ispita građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice.

               55

               Naime, kao prvo, predviđanje uvjeta koji se odnose na integraciju u skladu je s općim ciljem olakšavanja integracije državljana trećih država u državama članicama, koji je zakonodavac Unije izrazio u uvodnoj izjavi 15. Direktive 2003/86 (vidjeti u tom smislu presude od 27. lipnja 2006., Parlament/Vijeće, C‑540/03, EU:C:2006:429, t. 69. i od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 53.).

               56

               Kao drugo, valja podsjetiti da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/86 državama članicama omogućava da od državljana trećih država zahtijevaju da udovolje integracijskim mjerama, pri čemu one nisu ograničene na razdoblje koje prethodi njihovu ulasku na područje tih država članica.

               57

               Slijedom navedenog, djelotvornost mjera koje država članica može donijeti u okviru članka 7. stavka 2. Direktive 2003/86 mogla bi biti ugrožena ako se nedostatak integracije državljana treće države nakon proteka razdoblja od pet godina ne bio mogao onemogućiti konsolidiranje njegova prava boravka na temelju članka 15. te direktive.

               58

               Uostalom, valja istaknuti da je zakonodavac Unije u konkretnijem kontekstu usklađivanja iz Direktive 2003/109, u njezinu članku 5. stavku 2., izričito dopustio državama članicama da stjecanje statusa osobe s dugotrajnim boravkom uvjetuju integracijom.

               59

               Kao treće, s obzirom na to da se pravo na odobrenje autonomne dozvole boravka priznaje nakon razdoblja od pet godina boravka na području države članice, državljani trećih država o kojima je riječ morali su imati priliku steći određeno poznavanje jezika i društva predmetne države članice koje im u pravilu može omogućiti polaganje ispita koji se na to odnosi. Predviđanje takvog zahtjeva ne može se stoga načelno smatrati takvim da može oduzeti korisni učinak članku 15. stavku 1.

               60

               Međutim, kako bi se očuvao cilj te odredbe i poštovalo načelo proporcionalnosti koje je dio općih načela prava Unije, konkretni modaliteti tog zahtjeva trebaju biti takvi da se njima mogu ostvariti ciljevi nacionalnog propisa te ne smiju prekoračivati ono što je nužno za ostvarenje tih ciljeva (vidjeti po analogiji presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 51.).

               61

               Obveza polaganja ispita građanske integracije treba omogućiti da se potvrdi da su državljani treće države o kojima je riječ stekli poznavanje kako jezika tako i društva države članice domaćina, koje je nedvojbeno potrebno kako bi se osigurala njihova integracija u toj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 4. lipnja 2015., P i S, C‑579/13, EU:C:2015:369, t. 48. i od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 53. i 54.).

               62

               Međutim, ta obveza ne može prekoračivati ono što je nužno za ostvarenje cilja olakšavanja integracije tih državljana trećih država.

               63

               To osobito znači da poznavanje koje se traži za uspješno polaganje ispita građanske integracije odgovara osnovnoj razini, da uvjet predviđen nacionalnim propisima ne dovodi do toga da se onemogućava odobrenje autonomne dozvole boravka državljanima trećih država koji su podastrli dokaz svoje volje za polaganje tog ispita i napora uloženih u tu svrhu, da se posebne osobne okolnosti uzimaju u obzir i da troškovi tog ispita nisu pretjerani (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 54. do 70.).

               64

               U vezi s time također valja istaknuti da u situaciji u kojoj je jasno da zbog okolnosti poput dobi, razine obrazovanja, financijske situacije ili zdravstvenog stanja članova obitelji sponzora o kojima je riječ potonji nisu u stanju pristupiti tom ispitu ili ga položiti, nadležna tijela moraju imati mogućnost da odobrenje autonomne dozvole boravka ne uvjetuju polaganjem ispita građanske integracije (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 58.).

               65

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da se članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 ne protivi nacionalni propis kojim se omogućava odbijanje zahtjeva za autonomnu dozvolu boravka, koji je podnio državljanin treće države koji je više od pet godina boravio na području države članice u okviru spajanja obitelji, zbog toga što nije dokazao da je položio ispit građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice, ako konkretni modaliteti obveze polaganja tog ispita ne prekoračuju ono što je nužno za ostvarenje cilja olakšavanja integracije državljana trećih država.

            Treće pitanje

               66

               Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem u biti pita protivi li se članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 nacionalni propis kojim je predviđeno da se autonomna dozvola boravka može izdati tek nakon datuma podnošenja zahtjeva koji se na nju odnosi.

               67

               Prije svega valja istaknuti da članak 15. Direktive 2003/86 ne sadržava posebno pravilo o odvijanju postupka odobravanja autonomne dozvole boravka niti a fortiori datum nakon kojega odobrenje te dozvole treba proizvesti svoje učinke.

               68

               Nadalje, niti iz jednog elementa te odredbe ne proizlazi da odobrenje te dozvole predstavlja samo deklaratorni akt, s obzirom na to da je člankom 15. stavkom 1. te direktive izričito predviđeno da države članice pravo na tu dozvolu mogu uvjetovati podnošenjem zahtjeva.

               69

               Naposljetku, iz članka 15. stavka 4. te direktive proizlazi da je uspostava uvjeta odobrenja autonomne dozvole boravka, među kojima osobito mogu biti postupovni uvjeti odobravanja te dozvole, u nadležnosti država članica.

               70

               Iako iz razmatranja iz točke 52. ove presude proizlazi da se ta mogućnost ne smije upotrijebiti kako bi se uspostavilo pravilo koje predstavlja teško premostivu prepreku koja u praksi onemogućava da državljani trećih država o kojima je riječ u članku 15. stavku 1. Direktive 2003/86 redovito dobiju takvu dozvolu nakon proteka roka iz te odredbe, potrebno je utvrditi da propis kojim se predviđa da se autonomna dozvola boravka može izdati tek nakon datuma podnošenja zahtjeva koji se na nju odnosi očito ne može proizvesti takav učinak.

               71

               Slijedom navedenog, na treće pitanje valja odgovoriti da se članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa da se autonomna dozvola boravka može izdati tek nakon datuma podnošenja zahtjeva koji se na nju odnosi.

         Troškovi

               72

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Sud je nadležan, u smislu članka 267. UFEU‑a, za tumačenje članka 15. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji, u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, u kojima je sud koji je uputio zahtjev pozvan izjasniti se o odobravanju autonomne dozvole boravka državljaninu treće države, članu obitelji građanina Europske unije koji nije koristio svoje pravo slobodnog kretanja, ako je ta odredba u skladu s nacionalnim pravom izravno i bezuvjetno primjenjiva na takve situacije.

                           2.

                           Članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 ne protivi se nacionalni propis kojim se omogućava odbijanje zahtjeva za autonomnu dozvolu boravka, koji je podnio državljanin treće države koji je više od pet godina boravio na području države članice u okviru spajanja obitelji, zbog toga što nije dokazao da je položio ispit građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice, ako konkretni modaliteti obveze polaganja tog ispita ne prekoračuju ono što je nužno za ostvarenje cilja olakšavanja integracije državljana trećih država.

                           3.

                           Članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 ne protivi se nacionalni propis kojim se predviđa da se autonomna dozvola boravka može izdati tek nakon datuma podnošenja zahtjeva koji se na nju odnosi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. studenoga 2018.#Brian Holohan i dr. protiv An Bord Pleanála.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 92/43/EEZ – Očuvanje prirodnih staništa – Očuvanje divlje faune i flore – Projekt izgradnje ceste – Odgovarajuća procjena učinaka na okoliš – Opseg obveze obrazlaganja – Direktiva 2011/92/EU – Procjena učinaka određenih projekata – Prilog IV. točka 3. – Članak 5. stavak 3. točka (d) – Doseg pojma ‚glavna alternativna rješenja’.#Predmet C-461/17.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      7. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 92/43/EEZ – Očuvanje prirodnih staništa – Očuvanje divlje faune i flore – Projekt izgradnje ceste – Odgovarajuća procjena učinaka na okoliš – Opseg obveze obrazlaganja – Direktiva 2011/92/EU – Procjena učinaka određenih projekata – Prilog IV. točka 3. – Članak 5. stavak 3. točka (d) – Doseg pojma ‚glavna alternativna rješenja’”
      U predmetu C‑461/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska), odlukom od 5. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 28. srpnja 2017., u postupku

         Brian Holohan,

         Richard Guilfoyle,

         Noric Guilfoyle,

         Liam Donegan

      protiv

         An Bord Pleanála,

      uz sudjelovanje:

         National Parks and Wildlife Service (NPWS),

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: A. Prechal, predsjednica trećeg vijeća, u svojstvu predsjednice drugog vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i A. Rosas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. svibnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za B. Holohana, R. Guilfoylea, N. Guilfoylea i L. Donegana, D. Browne i C. Hugues, BL, te P. O’Higgins i J. Devlin, SC, koje su ovlastili C. Herlihy, L. O’Sullivan i B. Harrington, solicitors,

               –

               za An Bord Pleanála, F. Valentine, BL, i N. Butler, SC, koje su ovlastili M. Larkin i A. Doyle, solicitors,

               –

               za Irsku, M. Browne, G. Hodge i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Simonsa, SC, i M. Gray, BL,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i L. Dvořáková, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Bannera, barrister, a zatim R. Fadoju i J. Kraehling, u svojstvu agenata, uz asistenciju T. Buleya i C. Bannera, barristers,

               –

               za Europsku komisiju, C. Hermes, E. Manhaeve i M. Noll‑Ehlers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 7. kolovoza 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.; u daljnjem tekstu: Direktiva o staništima) i Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.; u daljnjem tekstu: Direktiva PUO).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Briana Holohana, Richarda i Norica Guilfoylea te Liama Donegana i, s druge strane, tijela An Bord Pleanála (Agencija za prostorno planiranje, Irska) (u daljnjem tekstu: Agencija) u pogledu odobravanja projekta proširenja sjeverne obilaznice grada Kilkennyja (Irska) (u daljnjem tekstu: projekt prostornog planiranja).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva o staništima

               3

               Prva i treća uvodna izjava Direktive o staništima predviđaju:
               „[…] očuvanje, zaštita i poboljšanje kvalitete okoliša, uključujući očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore, čine bitan cilj od općeg interesa kojemu teži Zajednica, kako je navedeno u članku [191. UFEU‑a].
               […]
               […] ova Direktiva, čiji je glavni cilj promicanje održavanja biološke raznolikosti, uzimajući u obzir gospodarske, socijalne, kulturne i regionalne zahtjeve, doprinosi općem cilju održivog razvitka; […] održavanje takve biološke raznolikosti u određenim slučajevima može zahtijevati održavanje ili čak poticanje čovjekove aktivnosti”.

               4

               Člankom 1. te direktive određuje se:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (e)

                           stanje očuvanosti prirodnog staništa znači zbroj utjecaja koji djeluju na prirodno stanište i njegove tipične vrste koji bi mogli ugroziti njegovu dugoročnu prirodnu rasprostranjenost, strukturu i funkcije kao i dugoročni opstanak njegovih tipičnih vrsta unutar područja navedenog u članku 2.
                        Stanje očuvanosti prirodnog staništa smatra se ‚povoljnim’ kad:

                                 –

                                 su njegov prirodni areal i područja koja pokriva u tom arealu stabilni ili u porastu,
                                 i

                                 –

                                 postoji specifična struktura i funkcije potrebne za njegovo dugoročno održavanje i vjerojatno će postojati u predvidivoj budućnosti
                                 […]

                        (k)

                           područje od značaja za Zajednicu znači područje koje, u biogeografskoj regiji ili regijama kojima pripada, znatno doprinosi održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti prirodnog stanišnog tipa navedenog u Prilogu I. ili neke od vrsta navedenih u Prilogu II. i može također znatno doprinijeti koherentnosti mreže Natura 2000 navedene u članku 3., i/ili znatno doprinosi održavanju biološke raznolikosti unutar dotične biogeografske regije ili regija.
                        […]

                        (l)

                           posebno područje očuvanja znači područje od značaja za Zajednicu koje su države članice odredile zakonskim, administrativnim i/ili ugovornim aktom, gdje se potrebne mjere očuvanja primjenjuju radi održavanja ili povrata u povoljno stanje očuvanosti prirodnih staništa i/ili populacija vrsta za koje je to područje određeno;

                  […]”

               5

               U skladu s člankom 2. navedene direktive:
               „1.   Cilj ove Direktive je doprinijeti osiguranju biološke raznolikosti putem očuvanja prirodnih staništa i divlje faune i flore na europskom području država članica na koje se Ugovor primjenjuje.
               2.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom namijenjene su održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti, prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Zajednice.
               3.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom uzimaju u obzir gospodarske, socijalne i kulturne potrebe te regionalne i lokalne karakteristike.”

               6

               Članak 3. stavak 1. Direktive o staništima glasi:
               „Koherentna europska ekološka mreža posebnih područja očuvanja osniva se pod nazivom Natura 2000. Ova mreža, sastavljena od područja u kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi navedeni u Prilogu I. i staništa vrsta navedenih u Prilogu II., omogućuje održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu.
               […]”

               7

               Članak 6. te direktive glasi:
               „1.   Za posebna područja očuvanja, države članice utvrđuju potrebne mjere za očuvanje koje prema potrebi uključuju odgovarajuće planove upravljanja, posebno priređene za ta područja ili integrirane u druge razvojne planove te odgovarajuće zakonske, administrativne ili ugovorne mjere koje odgovaraju ekološkim zahtjevima prirodnih stanišnih tipova iz Priloga I. i vrstama iz Priloga II. koji su prisutni na tim područjima.
               2.   Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive.
               3.   Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na ta područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.
               4.   Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama.
               Kad se u određenom području nalazi prioritetni prirodni stanišni tip i/ili prioritetna vrsta, mogu se razmatrati samo ona pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi ili javnu sigurnost, na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili, nastavno na mišljenje Komisije, na ostale [važne] razloge prevladavajućeg javnog interesa.”

               8

               U skladu s člankom 7. Direktive o staništima, obveze koje proizlaze iz njezina članka 6. stavaka 2. do 4. primjenjuju se na posebna zaštićena područja (u daljnjem tekstu: PZP) u smislu Direktive 2009/147/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. studenoga 2009. o očuvanju divljih ptica (SL 2010., L 20, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 32., str. 128.; u daljnjem tekstu: Direktiva o pticama).

         Direktiva o pticama

               9

               Članak 4. stavak 1. četvrti podstavak Direktive o pticama propisuje:
               „Države članice posebno klasificiraju područja koja su s obzirom na broj i veličinu najprimjerenija kao [PZP] za očuvanje tih vrsta u okviru morskih i kopnenih zemljopisnih područja gdje se primjenjuje ova Direktiva.”

         Direktiva PUO

               10

               Članak 1. Direktive PUO glasi:
               „1.   Ova se Direktiva odnosi na procjenu učinaka na okoliš onih javnih i privatnih projekata koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš.
               2.   Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚projekt’ znači:

                                 –

                                 izvođenje građevinskih radova ili ostalih instalacija ili sustava,

                                 –

                                 ostali zahvati u prirodnom okruženju i krajobrazu, uključujući i one koji uključuju vađenje mineralnih resursa;

                        (b)

                        ‚nositelj projekta’ znači podnositelj zahtjeva za odobrenje privatnog projekta ili javna vlast koja pokreće projekt;

                        (c)

                        ‚odobrenje za provedbu projekta’ znači odluka nadležnog tijela ili više njih koja nositelju projekta daje pravo da nastavi s projektom;

                        (d)

                        ‚javnost’ znači jedna ili nekoliko fizičkih ili pravnih osoba te, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom ili praksom, njihove udruge, organizacije ili skupine;

                        (e)

                        ‚zainteresirana javnost’ znači javnost na koju utječu ili na koju će vjerojatno utjecati ili ima interes u postupcima donošenja odluka iz članka 2. stavka 2. Za potrebe ove definicije, za nevladine organizacije koje promoviraju zaštitu okoliša i koje ispunjavaju bilo koje zahtjeve u skladu s nacionalnim pravom smatra se da imaju interes;

                        (f)

                        ‚nadležno tijelo ili više njih’ znači ono tijelo ili ona tijela koje države članice odrede odgovornima za dužnosti koje proizlaze iz ove Direktive.

                  […]”

               11

               U članku 2. stavku 1. te direktive navodi se:
               „Države članice usvajaju sve potrebne mjere kako bi se prije davanja odobrenja osiguralo da se projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju njihove prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu obvezi ishođenja odobrenja za provedbu projekta i procjeni u pogledu njihovih učinaka. Ti su projekti utvrđeni u članku 4.”

               12

               Članak 3. navedene direktive glasi:
               „Procjena utjecaja na okoliš utvrđuje, opisuje i procjenjuje na odgovarajući način, u svjetlu svakog pojedinog slučaja i u skladu s člancima 4. do 12., izravne i neizravne učinke projekta na sljedeće čimbenike:

                        (a)

                        ljudska bića, faunu i floru;

                        (b)

                        tlo, vodu, zrak, klimu i krajobraz;

                        (c)

                        materijalnu imovinu i kulturno nasljeđe;

                        (d)

                        interakciju između čimbenika iz točaka (a), (b) i (c).”

               13

               Članak 4. stavak 1. Direktive PUO određuje:
               „U skladu s člankom 2. stavkom 4., projekti koji su navedeni u Prilogu I. podliježu procjeni u skladu s člancima od 5. do 10.”

               14

               Članak 5. te direktive propisuje:
               „1.   U slučaju projekata koji na temelju članka 4. podliježu procjeni utjecaja na okoliš u skladu s ovim člankom i člancima 6. do 10., države članice donose potrebne mjere kako bi osigurale da nositelj projekta dostavi informacije navedene u Prilogu IV. u odgovarajućem obliku ako:

                        (a)

                        države članice smatraju da su te informacije važne za određenu fazu postupka izdavanja odobrenja i za određene značajke pojedinog projekta ili vrste projekta te za značajke okoliša na koje bi projekt mogao utjecati;

                        (b)

                        države članice smatraju da se od nositelja projekta može opravdano zahtijevati da prikupi te informacije uzimajući u obzir između ostalog aktualna saznanja i metode procjene.

                  […]
               3.   Podaci koje nositelj projekta mora dostaviti u skladu sa stavkom 1. uključuju najmanje:
               […]

                        (c)

                        podatke potrebne za utvrđivanje i procjenu glavnih učinaka koje bi projekt mogao imati na okoliš;

                        (d)

                        pregled glavnih alternativnih rješenja koja je nositelj projekta proučio s naznakom najvažnijih razloga njegovog odabira, uzimajući u obzir učinke na okoliš;

                  […]”

               15

               Prilog IV. toj direktivi, naslovljen „Podaci iz članka 5. stavka 1.”, u točki 3. propisuje:
               „Opis aspekata okoliša na koje bi predloženi projekt mogao znatnije utjecati, uključujući posebno stanovništvo, životinjski i biljni svijet, tlo, vodu, zrak, klimatske faktore, materijalna dobra, koji obuhvaćaju arhitektonsko i arheološko nasljeđe, krajobraz te međusobni odnos navedenih faktora.”

               16

               Članak 3. stavak 2. Direktive 2014/52/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o izmjeni Direktive 2011/92 (SL 2014., L 124, str. 1.) propisuje:
               „Projekti podliježu obvezama iz članka 3. i članaka 5. do 11. Direktive [PUO] prije nego što je izmijenjena ovom Direktivom, ako je prije 16. svibnja 2017.:

                        (a)

                        započeo postupak koji se tiče mišljenja iz članka 5. stavka 2. Direktive [PUO]; ili

                        (b)

                        provedeno dostavljanje informacija iz članka 5. stavka 1. Direktive [PUO].”

            Irsko pravo

               17

               Odjeljak 177V stavak 1., koji se nalazi u dijelu XAB Planning and Development Acta 2000 (Zakon iz 2000. o prostornom planiranju i razvoju), propisuje:
               „Odgovarajuća procjena koja se provodi u skladu s ovim dijelom mora uključivati ocjenu nadležnog tijela iz članka 6. stavka 3. Direktive [o staništima] o tome može li nacrt uporabe zemljišta ili predloženi projekt ugroziti cjelovitost područja [Europske unije] i nadležno tijelo mora provesti odgovarajuću procjenu svaki put kad to tijelo utvrdi, na temelju članka 177U(4), da je odgovarajuća procjena potrebna prije […] izdavanja odobrenja za predloženi projekt”.

               18

               Stavak 2. tog odjeljka 177V propisuje:
               „Prilikom odgovarajuće procjene iz stavka 1. nadležno tijelo mora uzeti u obzir sljedeće elemente: (a) izvještaj ili izjavu o utjecaju Natura, ovisno o slučaju; (b) sve dodatne podatke o tom izvještaju ili toj izjavi; (c) prema potrebi, sve dodatne podatke koje zatraži to tijelo i dostavi predlagatelj o izjavi o utjecaju Natura; (d) sve dodatne podatke koji su nadležnom tijelu dostavljeni na njegov zahtjev u pogledu izvještaja o utjecaju Natura; (e) sve podatke ili savjete koje je steklo nadležno tijelo; (f) prema potrebi, sva pisana očitovanja ili komentare upućene nadležnom tijelu u pogledu zahtjeva za odobravanje predloženog projekta; (g) sve druge relevantne podatke.”

               19

               Odjeljak 217B Zakona iz 2000. o prostornom planiranju i razvoju ovlašćuje Agenciju na traženje dodatnih podataka od tijela nadležnih za ceste i na pozivanje potonjih na unošenje preciznih izmjena u detalje predloženog projekta izgradnje ceste.

               20

               Odjeljak 50. Roads Acta 1993 (Zakon iz 1993. o cestama) propisuje:

                        „2.

                        Izjava o utjecaju na okoliš mora sadržavati sljedeće podatke:
                        […]

                                 (d)

                                 pregled glavnih alternativnih rješenja koja je tijelo nadležno za ceste proučilo, s naznakom najvažnijih razloga njegova odabira, uzimajući u obzir utjecaj na okoliš […]”.

               21

               U skladu s odjeljkom 50. stavkom 5. tog zakona, na zahtjev nositelja projekta mora se dostaviti mišljenje o razgraničenju područja procjene, tj. pisano mišljenje o podacima koji se moraju nalaziti u toj izjavi o utjecaju na okoliš.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               Tužitelji u glavnom postupku žele ishoditi rješenje certiorari kojim bi se poništila odluka Agencije od 11. srpnja 2014. kojom se odobrava projekt prostornog planiranja Kilkenny County Councila (Vijeće grofovije Kilkenny, Irska). Taj projekt prostornog planiranja uključuje izgradnju oko 1,5 km ceste s jednim kolnim trakom, postavljanje jednog kružnog toka i prilagodbu drugog, postavljanje pločnika i biciklističke staze na rubu grada i razne druge radove.

               23

               Predložena cesta prolazi kroz dva područja Natura 2000: PZP rijeke Nore, koji je Irska odredila na temelju Direktive o pticama, i područje od značaja za Zajednicu (u daljnjem tekstu: PZZ) rijeka Barrow i Nore, koje je od 2004. uvršteno kao PZZ na temelju Direktive o staništima.

               24

               Tužitelji u glavnom postupku u biti ističu, kao prvo, da je Agencija počinila pogrešku kad nije razmotrila učinke glavnih alternativnih rješenja na okoliš, kao drugo, da je navodno provedena odgovarajuća procjena bila nedovoljna i, kao treće, da je tuženik počinio pogrešku kad je odobrio projekt prostornog planiranja i izjavu o utjecaju Natura (u daljnjem tekstu: IUN) koju je podnijelo Vijeće grofovije Kilkenny jer ono prije tog odobrenja nije provelo ekološke studije.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je nositelj projekta, tj. Vijeće grofovije Kilkenny izradio IUN za projekt prostornog planiranja u svibnju 2013. Prema navodima tog suda, IUN, koji se temeljio na dokumentu koji je 19. srpnja 2011. izradio National Parks and Wildlife Service (Služba za nacionalne parkove te divlju faunu i floru, Irska) u pogledu ciljeva zaštite i klasifikacije u posebna područja očuvanja, ne analizira u potpunosti učinak na druge vrste osim onih za koje je područje rijeka Barrow i Nore uvršteno na popis i ne bavi se utjecajem na zaštićene vrste ili staništa smještena izvan granica dotičnih područja.

               26

               U prosincu 2013. nositelj projekta također je izradio izjavu o utjecaju na okoliš (u daljnjem tekstu: IUO) i 16. prosinca 2013. zatražio od Agencije odobrenje za provedbu projekta prostornog planiranja.

               27

               Nakon prigovora i saslušanja u travnju 2014., izvješće o inspekciji u pogledu tog zahtjeva objavljeno je u lipnju 2014. U svojem izvješću inspektor je zaključio da podaci u tom zahtjevu, IUO i IUN nisu prikladni i da su potrebni drugi važni podaci. Inspektor je zatražio detaljnije podatke o fazi izgradnje, referentnoj znanstvenoj studiji i nacrtima u mjerilu koji naznačuju lokaciju ili moguću lokaciju zaštićenih vrsta ili staništa i dodatne podatke o opciji „premošćivanja”, koja uključuje izgradnju mosta iznad poplavnog područja. Unatoč tom izvješću o inspekciji nadležno tijelo je u srpnju 2014. odlučilo odobriti provedbu projekta prostornog planiranja.

               28

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, IUO ne obrađuje detaljno opciju „premošćivanja” zbog toga što je tu opciju Vijeće grofovije Kilkenny odbacilo „u ranoj fazi” u korist „financijski povoljnijeg rješenja”. On dodaje da IUO ne analizira izričito ni utjecaj dotičnog projekta na sve vrste koje spominje.

               29

               U tim je okolnostima High Court (Visoki sud, Irska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ima li Direktiva [o staništima] takav učinak da se izjavom o utjecaju Natura mora utvrditi cjelokupni opseg staništa i vrsta za koje je područje određeno?

                        2.

                        Ima li Direktiva [o staništima] takav učinak da se potencijalni utjecaj na sve vrste (za razliku od samo zaštićenih vrsta) koje pridonose zaštićenom staništu i čine njegov dio mora utvrditi i raspraviti u izjavi o utjecaju Natura?

                        3.

                        Ima li Direktiva [o staništima] takav učinak da se u izjavi o utjecaju Natura mora izričito navesti utjecaj predloženog projekta na zaštićene vrste i staništa, koji se nalaze na [posebnom području očuvanja], kao i na vrste i staništa koji se nalaze izvan njegovih granica?

                        4.

                        Ima li Direktiva [PUO], kako je izmijenjena, takav učinak da se u izjavi o utjecaju na okoliš mora izričito navesti hoće li predloženi projekt značajno utjecati na vrste navedene u izjavi?

                        5.

                        Predstavlja li opcija koju je nositelj projekta razmotrio i raspravio u procjeni utjecaja na okoliš, i/ili koju su zagovarali neki dionici i/ili koju je razmatralo nadležno tijelo, ‚glavno alternativno rješenje’ u smislu članka 5. stavka 3. točke (d) Direktive [PUO], kako je izmijenjena, čak i ako ju je nositelj projekta odbacio u ranoj fazi?

                        6.

                        Ima li Direktiva [PUO], kako je izmijenjena, takav učinak da procjena učinaka na okoliš mora sadržavati dovoljno informacija o utjecaju svakog alternativnog rješenja na okoliš kako bi se omogućila usporedba između poželjnosti različitih alternativnih rješenja u odnosu na okoliš; i/ili da se u izjavi o utjecaju na okoliš mora izričito navesti kako su uzeti u obzir učinci alternativnih rješenja na okoliš?

                        7.

                        Primjenjuje li se zahtjev iz članka 5. stavka 3. točke (d) Direktive [PUO], kako je izmijenjena, da razlozi za odabir nositelja projekta moraju biti izneseni ‚uzimajući u obzir učinke na okoliš’, samo na odabranu opciju ili i na glavna proučena alternativna rješenja, tako da je potrebna analiza tih opcija kako bi se razmotrili njihovi učinci na okoliš?

                        8.

                        Je li spojivo s postizanjem ciljeva Direktive [o staništima] to da se o pojedinostima faze izgradnje (kao što su lokacija gradilišta i teretni putovi) može odlučiti nakon što je projekt odobren i, ako je tako, može li nadležno tijelo dopustiti da o takvim pitanjima odluči nositelj projekta jednostranom odlukom, u kontekstu bilo koje izdane suglasnosti za projekt, o kojoj se nadležno tijelo obavješćuje umjesto da ju odobrava?

                        9.

                        Ima li Direktiva [o staništima] takav učinak da je nadležno tijelo dužno navesti u kojoj mjeri znanstveno mišljenje koje mu je predočeno govori u prilog dobivanju dodatnih informacija prije davanja suglasnosti za projekt, dovoljno detaljno i jasno da bi odagnalo i svaku sumnju glede značenja i učinka takvog mišljenja?

                        10.

                        Ima li Direktiva [o staništima] takav učinak da nadležno tijelo mora obrazložiti ili detaljno obrazložiti odbijanje utvrđenja svojeg inspektora da su potrebne dodatne informacije ili znanstvena studija prije davanja suglasnosti za projekt?

                        11.

                        Ima li Direktiva [o staništima] takav učinak da nadležno tijelo prilikom provođenja odgovarajuće ocjene mora iznijeti detaljne i izričite razloge za svaki element svoje odluke?”

         O prethodnim pitanjima

            Direktiva o staništima

               30

               Uvodno valja podsjetiti na to da se člankom 6. Direktive o staništima državama članicama nalaže niz posebnih obveza i postupaka kako bi se osiguralo, kao što to proizlazi iz njezina članka 2. stavka 2., održavanje ili, prema potrebi, povrat u povoljno stanje očuvanosti prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Unije radi postizanja općenitijeg cilja iste direktive, tj. jamčenja visoke razine zaštite okoliša u pogledu njome zaštićenih područja (presuda od 17. travnja 2018., Komisija/Poljska (Beloveška šuma), C‑441/17, EU:C:2018:255, t. 106. i navedena sudska praksa).

               31

               Konkretno, članak 6. stavak 3. Direktive o staništima zahtijeva provedbu postupka ocjene kojemu je cilj prethodnim ispitivanjem osigurati da plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati znatan utjecaj, bude odobren samo ako neće negativno utjecati na cjelovitost tog područja. Spomenuta odredba stoga propisuje dvije faze. Prva faza, predviđena u prvoj rečenici te odredbe, zahtijeva da države članice provedu ocjenu prihvatljivosti utjecaja plana ili projekta na zaštićeno područje kada postoji vjerojatnost da će taj plan ili projekt imati značajan utjecaj na to područje. Druga faza, koja je predviđena u drugoj rečenici članka 6. stavka 3. Direktive o staništima i koja nastupa nakon gore navedene odgovarajuće procjene, omogućava odobravanje takvog plana ili projekta uz uvjet da ne utječe negativno na cjelovitost predmetnog područja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2016., Orleans i dr., C‑387/15 i C‑388/15, EU:C:2016:583, t. 43. do 46. i navedenu sudsku praksu).

         Prva tri prethodna pitanja

               32

               Svojim prvim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 3. Direktive o staništima tumačiti na način da „odgovarajuća procjena” mora, s jedne strane, popisati sve tipove staništa i vrste za koje je područje zaštićeno i, s druge strane, utvrditi i ispitati kako utjecaje predloženog projekta na vrste prisutne na tom području, ali za koje to područje nije uvršteno na popis, tako i utjecaje na tipove staništa i vrste smještene izvan granica tog područja.

               33

               Na temelju članka 6. stavka 3. Direktive o staništima, ocjena prihvatljivosti utjecaja plana ili projekta na dotično područje podrazumijeva da se prije njegova odobrenja, uzimajući u obzir najbolja znanstvena postignuća u tom području, moraju utvrditi svi aspekti toga plana ili projekta koji, samostalno ili zajedno s drugim planovima ili projektima, mogu utjecati na ciljeve očuvanja tog područja. Nadležna tijela državne vlasti odobravaju neku djelatnost na zaštićenom području jedino pod uvjetom da su sigurna da ta djelatnost nema štetne učinke na cjelovitost toga područja. Riječ je o takvom slučaju kada sa znanstvenog gledišta ne postoji razumna sumnja glede izostanka takvih utjecaja (presuda od 8. studenoga 2016., Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Procjena provedena na temelju te odredbe ne može biti manjkava te se mora sastojati od potpunih, preciznih i konačnih utvrđenja i zaključaka, takvih da mogu otkloniti svaku razumnu znanstvenu sumnju o učincima radova koji su predviđeni na dotičnom zaštićenom području (presuda od 25. srpnja 2018., Grace i Sweetman, C‑164/17, EU:C:2018:593, t. 39. i navedena sudska praksa).

               35

               Činjenica da se ne utječe negativno na cjelovitost područja kao što je prirodno stanište, u smislu članka 6. stavka 3. druge rečenice Direktive o staništima, zahtijeva da ga se sačuva u povoljnom stanju očuvanosti, što podrazumijeva trajno održavanje bitnih karakteristika dotičnog područja, povezanih s postojanjem prirodnog stanišnog tipa čiji je cilj očuvanja opravdan određenjem tog područja u popisu područja od značaja za Zajednicu, u smislu te direktive (presuda od 17. travnja 2018., Komisija/Poljska (Beloveška šuma), C‑441/17, EU:C:2018:255, t. 116. i navedena sudska praksa).

               36

               Upravo s obzirom na te ciljeve očuvanja treba utvrditi doseg obveze provedbe odgovarajuće procjene utjecaja plana ili projekta na predmetno područje.

               37

               Budući da se, kao što je to navedeno u točkama 33. i 34. ove presude, svi aspekti koji mogu utjecati na te ciljeve moraju utvrditi i da provedena procjena mora sadržavati potpuna, precizna i definitivna utvrđenja i zaključke u tom smislu, valja smatrati da se moraju popisati sva staništa i vrste za koje je područje zaštićeno. Naime, izostanak u toj procjeni utvrđivanja svih staništa i vrsta za koje je područje uvršteno na popis povrijedilo bi gore navedene zahtjeve i, prema tome, kao što je to u biti primijetila nezavisna odvjetnica u točki 31. svojeg mišljenja, ne bi uklonilo svaku razumnu sumnju sa znanstvenog gledišta o nepostojanju štetnih učinaka na cjelovitost zaštićenog područja (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Komisija/Njemačka, C‑142/16, EU:C:2017:301, t. 33.).

               38

               Također valja dodati da, s obzirom na to da procjena mora jasno pokazati razlog zbog kojeg tipovi staništa i zaštićene vrste nisu ugroženi, može biti dovoljno dokazati, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 30. svojeg mišljenja, da se samo određeni tipovi staništa i zaštićene vrste nalaze u dijelu zaštićenog područja na koje se odnosi projekt i da se ne može utjecati na druge tipove staništa ili zaštićene vrste prisutne na tom području.

               39

               Što se tiče drugih tipova staništa ili vrsta koje su prisutne na tom području, ali za koje ono nije bilo uvršteno na popis te za tipove staništa i vrste smještene izvan tog područja, valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz članka 6. stavka 3. Direktive o staništima, ona mehanizmu zaštite okoliša koji je njome predviđen podvrgava „[s]vaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj”. U tom smislu, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točkama 43. i 48. svojeg mišljenja, iz cilja očuvanja kojem teži Direktiva o staništima, koji je spomenut u točki 35. ove presude, proizlazi da se staništa ili tipične vrste moraju uključiti u odgovarajuću procjenu ako su nužni za očuvanje tipova staništa i vrsta koji su uvršteni na popis za zaštićeno područje.

               40

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prva tri pitanja treba odgovoriti tako da članak 6. stavak 3. Direktive o staništima treba tumačiti na način da „odgovarajuća procjena” mora, s jedne strane, popisati sve tipove staništa i vrste za koje je područje zaštićeno i, s druge strane, utvrditi i ispitati kako utjecaje predloženog projekta na vrste prisutne na tom području, ali za koje on nije uvršten na popis, tako i utjecaje na tipove staništa i vrste smještene izvan granica tog područja, pod uvjetom da ti utjecaji mogu utjecati na ciljeve očuvanja tog područja.

         Osmo pitanje

               41

               Svojim osmim pitanjem, koje valja razmotriti na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 3. Direktive o staništima tumačiti na način da dopušta nadležnom tijelu da odobri plan ili projekt koji za kasniju odluku ostavlja određivanje određenih parametara o fazi izgradnje, poput lokacije građevinskog kompleksa i transportnih putova i, ako je odgovor potvrdan, može li te parametre u tom kasnijem stadiju jednostrano odrediti nositelj projekta i samo ih priopćiti tom tijelu.

               42

               Valja podsjetiti na to da iz članka 6. stavka 3. Direktive o staništima proizlazi da nadležna nacionalna tijela daju svoje odobrenje plana ili projekta koji nije izravno povezan ili nužan za upravljanje određenim područjem, ali koji može znatno utjecati na to područje tek nakon što su se u okviru odgovarajuće procjene uvjerili da se neće ugroziti cjelovitost dotičnog područja.

               43

               U skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 33. i 34. ove presude, odgovarajuća procjena utjecaja plana ili projekta na zaštićeno područje znači, kao prvo, prije odobravanja tog plana ili tog projekta, utvrđivanje svih aspekata tog plana ili projekta koji mogu utjecati na ciljeve očuvanja tog područja. Kao drugo, takva se procjena ne može smatrati odgovarajućom ako sadržava praznine i ne sadržava potpuna, precizna i definitivna utvrđenja i zaključke koji uklanjaju svaku razumnu znanstvenu sumnju o učincima plana ili projekta o kojem je riječ na to područje. Kao treće, svi aspekti plana ili projekta koji mogu, sami za sebe ili zajedno s drugim planovima ili projektima, utjecati na ciljeve očuvanja tog područja moraju se utvrditi, uzimajući u obzir najbolje znanstvene spoznaje u tom području.

               44

               Te obveze, u skladu s tekstom članka 6. stavka 3. Direktive o staništima, pripadaju ne nositelju projekta, čak i ako je on javno tijelo, kao u ovom slučaju, nego nadležnom tijelu, tj. onomu koje države članice odrede radi provedbe zadaća iz te direktive.

               45

               Iz toga slijedi da ta odredba od nadležnog tijela zahtijeva da prije dodjele predmetnog odobrenja popiše i procijeni sve aspekte plana ili projekta koji mogu utjecati na ciljeve očuvanja zaštićenog područja.

               46

               Kao što je to primijetila nezavisna odvjetnica u točkama 56. i 57. svojeg mišljenja, jedino se parametri za koje ne postoji nikakva znanstvena sumnja da njihovi učinci neće ugroziti područje mogu u cijelosti ostaviti za kasniju odluku nositelja projekta.

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja, na osmo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 3. Direktive o staništima treba tumačiti na način da ne dopušta nadležnom tijelu da odobri plan ili projekt koji nositelju projekta ostavlja slobodu da kasnije odredi određene parametre o fazi izgradnje, poput lokacije građevinskog kompleksa i transportnih putova, osim ako je sigurno da odobrenje određuje dovoljno stroge uvjete koji jamče da ti parametri neće ugroziti cjelovitost područja.

         Deveto, deseto i jedanaesto pitanje

               48

               Svojim devetim, desetim i jedanaestim pitanjem, koja valja obraditi zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 3. Direktive o staništima tumačiti na način da, kad nadležno tijelo odbije zaključke znanstvene ekspertize kojom se preporučuje dobivanje dodatnih podataka, „odgovarajuća procjena” mora sadržavati izričito i detaljno obrazloženje koje pruža sigurnost da, unatoč tom mišljenju, ne postoji razumna znanstvena sumnja o utjecajima na okoliš planiranih radova na području na koje se odnose ti zaključci.

               49

               Iz sudske prakse Suda o članku 6. stavku 3. Direktive o staništima, kako je sažeta u točki 43. ove presude, proizlazi da procjena izvršena na temelju članka 6. stavka 3. Direktive o staništima ne može biti manjkava i da se mora sastojati od potpunih, preciznih i definitivnih utvrđenja i zaključaka, takvih da mogu otkloniti svaku razumnu znanstvenu sumnju o učincima radova koji su predviđeni na dotičnom području.

               50

               U izostanku takvih zaključaka koji uklanjaju svaku razumnu sumnju o tome da su raspoloživi podaci dovoljni procjena se ne može smatrati „odgovarajućom” u smislu članka 6. stavka 3. Direktive o staništima.

               51

               U okolnostima poput onih u glavnom postupku taj zahtjev znači da nadležno tijelo mora moći u dovoljnoj mjeri navesti razloge koji su mu omogućili, prije dodjele odobrenja, uvjerenost, unatoč mišljenju svojeg inspektora kojim se preporučuje dobivanje dodatnih podataka, da je svaka razumna znanstvena sumnja isključena u pogledu utjecaja na okoliš planiranih radova na dotičnom području.

               52

               S obzirom na prethodna razmatranja, na deveto, deseto i jedanaesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 3. Direktive o staništima treba tumačiti na način da, kad nadležno tijelo odbije zaključke znanstvene ekspertize kojom se preporučuje dobivanje dodatnih podataka, „odgovarajuća procjena” mora sadržavati izričito i detaljno obrazloženje koje uklanja svaku razumnu znanstvenu sumnju o učincima planiranih radova na dotično područje.

            Direktiva PUO

               53

               Iako zahtjev za prethodnu odluku spominje izmjene unesene Direktivom 2014/52, valja navesti da se, u skladu s njezinim člankom 3. stavkom 2., te izmjene primjenjuju samo ako su određene postupovne etape bile izvršene nakon 16. svibnja 2017.

               54

               U glavnom postupku sporna odluka bila je donesena 11. srpnja 2014.

               55

               Iz toga slijedi da se pitanja o Direktivi PUO trebaju ispitati s obzirom na prvu verziju te direktive.

         Četvrto pitanje

               56

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavke 1. i 3. te Prilog IV. Direktivi PUO tumačiti na način da oni nositelju projekta nalažu da dostavi informacije kojima se izričito razmatraju potencijalno znatni utjecaji na sve vrste utvrđene u izjavi podnesenoj na temelju tih odredaba.

               57

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive PUO, nositelj projekta dostavlja informacije propisane njezinim Prilogom IV. Točka 3. tog priloga u tom pogledu konkretno predviđa da informacije iz članka 5. stavka 1. Direktive PUO uključuju „[o]pis aspekata okoliša na koje bi predloženi projekt mogao znatnije utjecati, uključujući posebno […] životinjski i biljni svijet […] te međusobni odnos navedenih faktora”. Članak 5. stavak 3. točka (c) te direktive usto nositelja projekta obvezuje da uključi „podatke potrebne za utvrđivanje i procjenu glavnih učinaka koje bi projekt mogao imati na okoliš”.

               58

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 84. i 85. svojeg mišljenja, iz tih odredaba proizlazi da ta obveza ne obuhvaća sve utjecaje i sve prisutne vrste, nego je ograničena na znatne učinke, pri čemu taj pojam treba tumačiti s obzirom na članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Direktive PUO, u skladu s kojima procjeni utjecaja moraju biti podvrgnuti projekti koji bi mogli imati znatne utjecaje na okoliš.

               59

               S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavke 1. i 3. te Prilog IV. Direktivi PUO treba tumačiti na način da oni nositelju projekta nalažu da dostavi informacije kojima se izričito razmatraju znatni utjecaji njegova projekta na sve vrste utvrđene u izjavi podnesenoj na temelju tih odredaba.

         Peto, šesto i sedmo pitanje

               60

               Svojim petim, šestim i sedmim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 3. točku (d) Direktive PUO tumačiti na način da nositelj projekta mora dostaviti informacije o utjecajima na okoliš kako za prihvaćeno rješenje tako i za svako glavno alternativno rješenje koje je razmotrio te razloge svojeg izbora s obzirom na njihove utjecaje na okoliš, čak i u slučaju odbacivanja takvog alternativnog rješenja u ranoj fazi.

               61

               U skladu s njezinim člankom 3., Direktiva PUO ima za cilj, među ostalim, da se utjecaji projekta na okoliš utvrde, opišu i procijene.

               62

               U tom smislu članak 5. Direktive PUO utvrđuje popis informacija, navedenih u Prilogu IV., koje nositelj projekta u odgovarajućem obliku dostavlja nadležnim tijelima, kako bi im se omogućila provedba procjene utjecaja njegova projekta na okoliš.

               63

               Konkretno, članak 5. stavak 3. točka (d) Direktive PUO propisuje da nositelj projekta mora dostaviti barem „pregled glavnih alternativnih rješenja koja je [on] proučio s naznakom najvažnijih razloga njegovog odabira, uzimajući u obzir učinke na okoliš”.

               64

               Iz teksta te odredbe izričito proizlazi da je na nositelju projekta da nadležnim tijelima dostavi pregled glavnih alternativnih rješenja koja je on proučio s naznakom najvažnijih razloga njegovog odabira, uzimajući u obzir učinke na okoliš.

               65

               U tom smislu najprije valja istaknuti da Direktiva PUO ne sadržava definiciju pojma „glavna alternativna rješenja” iz njezina članka 5. stavka 3. točke (d). Međutim, valja smatrati, kao što to čini nezavisna odvjetnica u točkama 94. i 95. svojeg mišljenja, da je za odrediti to koja se alternativna rješenja moraju smatrati „glavnima” odlučujući učinak tih rješenja na utjecaje, ili nepostojanje utjecaja, projekta na okoliš. U tom smislu datum na koji je alternativno rješenje odbacio nositelj projekta nije relevantan.

               66

               Nadalje, budući da se u skladu s člankom 5. stavkom 3. točkom (d) Direktive PUO mora dostaviti samo pregled tih rješenja, valja smatrati da ta odredba ne nalaže da se razmotrena glavna alternativna rješenja podvrgnu procjeni utjecaja ekvivalentnoj onoj za prihvaćeni projekt. Ta odredba od nositelja projekta zahtijeva navođenje razloga njegova izbora, barem u pogledu utjecaja na okoliš. Naime, cilj obveze nositelja projekta da izradi pregled glavnih alternativnih rješenja jest, među ostalim, da on obrazloži svoj izbor.

               67

               Ta obveza nositelja projekta potom nadležnom tijelu omogućuje provedbu detaljne procjene utjecaja na okoliš koja na odgovarajući način utvrđuje, opisuje i procjenjuje učinke odabranog projekta na okoliš, u skladu s člankom 3. Direktive PUO.

               68

               Naposljetku, valja naglasiti da se pregled koji se spominje u toj odredbi mora izraditi za sva glavna alternativna rješenja koja je razmotrio nositelj projekta, bez obzira na to je li ih prvotno zamislio on ili nadležno tijelo ili jesu li ih preporučile određene zainteresirane strane.

               69

               S obzirom na prethodna razmatranja, na peto, šesto i sedmo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 3. točku (d) Direktive PUO treba tumačiti na način da nositelj projekta mora dostaviti informacije o utjecajima na okoliš kako za prihvaćeno rješenje tako i za svako glavno alternativno rješenje koje je razmotrio te razloge svojeg izbora barem s obzirom na njihove utjecaje na okoliš, čak i u slučaju odbacivanja takvog alternativnog rješenja u ranoj fazi.

         Troškovi

               70

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 6. stavak 3. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore treba tumačiti na način da „odgovarajuća procjena” mora, s jedne strane, popisati sve tipove staništa i vrste za koje je područje zaštićeno i, s druge strane, utvrditi i ispitati kako utjecaje predloženog projekta na vrste prisutne na tom području, ali za koje on nije uvršten na popis, tako i utjecaje na tipove staništa i vrste smještene izvan granica tog područja, pod uvjetom da ti utjecaji mogu utjecati na ciljeve očuvanja tog područja.

                           2.

                           Članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 treba tumačiti na način da ne dopušta nadležnom tijelu da odobri plan ili projekt koji nositelju projekta ostavlja slobodu da kasnije odredi određene parametre o fazi izgradnje, poput lokacije građevinskog kompleksa i transportnih putova, osim ako je sigurno da odobrenje određuje dovoljno stroge uvjete koji jamče da ti parametri neće ugroziti cjelovitost područja.

                           3.

                           Članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 treba tumačiti na način da, kad nadležno tijelo odbije zaključke znanstvene ekspertize kojom se preporučuje dobivanje dodatnih podataka, „odgovarajuća procjena” mora sadržavati izričito i detaljno obrazloženje koje uklanja svaku razumnu znanstvenu sumnju o učincima planiranih radova na dotično područje.

                           4.

                           Članak 5. stavke 1. i 3. te Prilog IV. Direktivi 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš treba tumačiti na način da oni nositelju projekta nalažu da dostavi informacije kojima se izričito razmatraju znatni utjecaji njegova projekta na sve vrste utvrđene u izjavi podnesenoj na temelju tih odredaba.

                           5.

                           Članak 5. stavak 3. točku (d) Direktive 2011/92 treba tumačiti na način da nositelj projekta mora dostaviti informacije o utjecajima na okoliš kako za prihvaćeno rješenje tako i za svako glavno alternativno rješenje koje je razmotrio te razloge svojeg izbora barem s obzirom na njihove utjecaje na okoliš, čak i u slučaju odbacivanja takvog alternativnog rješenja u ranoj fazi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski