title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 22. listopada 2015.#Impresa Edilux srl i Società Italiana Costruzioni e Forniture srl (SICEF) protiv Assessorato Beni Culturali e Identità Siciliana – Servizio Soprintendenza Provincia di Trapani i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Giustizia Amministrativa per la Regione siciliana.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Razlozi za isključenje iz sudjelovanja u postupku javne nabave – Nabava koja ne doseže prag primjene te direktive – Temeljna pravila UFEU‑a – Izjava o prihvaćanju izjave o zakonitosti u vezi sa suzbijanjem kriminalnih aktivnosti – Isključenje zbog nepodnošenja takve izjave – Dopuštenost – Proporcionalnost.#Predmet C-425/14.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Direktiva 2004/18/EZ — Razlozi za isključenje iz sudjelovanja u postupku javne nabave — Nabava koja ne doseže prag primjene te direktive — Temeljna pravila UFEU‑a — Izjava o prihvaćanju izjave o zakonitosti u vezi sa suzbijanjem kriminalnih aktivnosti — Isključenje zbog nepodnošenja takve izjave — Dopuštenost — Proporcionalnost“
      U predmetu C‑425/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione Siciliana, Italija (Vijeće za upravne sudove regije Sicilije), odlukom od 9. srpnja 2014., koju je Sud zaprimio 17. rujna 2014., u postupku

         Impresa Edilux Srl, u svojstvu zastupnika privremenog udruženja poduzetnika,

         Società Italiana Costruzioni e Forniture Srl (SICEF)

      protiv

         Assessorato Beni Culturali e Identità Siciliana – Servizio Soprintendenza Provincia di Trapani,

         Assessorato ai Beni Culturali e dell’Identità Siciliana,

         UREGA – Sezione provinciale di Trapani,

         Assessorato delle Infrastrutture e della Mobilità della Regione Siciliana,

      uz sudjelovanje:

         Icogen Srl,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik osmog vijeća, u funkciji predsjednika desetog vijeća, E. Juhász i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Impresa Edilux Srl, u svojstvu zastupnika privremenog udruženja poduzetnika, i Società Italiana Costruzioni e Forniture Srl (SICEF), F. Lattanzi i S. Iacuzzo, avvocati,

               —

               za Icogen Srl, C. Giurdanella, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, D. Recchia i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1177/2009 od 30. studenoga 2009. (SL 2009., L 314, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 283.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/18).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Imprese Edilux Srl (u daljnjem tekstu: Edilux), u svojstvu zastupnika privremenog udruženja poduzetnika koje čine to društvo i Società Italiana Costruzioni e Forniture Srl (u daljnjem tekstu: SICEF), i potonje, s jedne strane, te Assessorata Beni Culturali e Identità Siciliana – Servizio Soprintendenza Provincia di Trapani (Ured za kulturnu baštinu i sicilijanski identitet, Odbor pokrajine Trapani), Assessorata ai Beni Culturali e dell’Identità Siciliana (Ured za kulturnu baštinu i sicilijanski identitet), UREGA‑e – Sezione provinciale di Trapani (UREGA, Uprava za pokrajinu Trapani) i Assessorata delle Infrastrutture e della Mobilità della Regione Siciliana (Ured za infrastrukturu i mobilnost regije Sicilije) (u daljnjem tekstu, zajedno: javni naručitelj u glavnom postupku), s druge strane, o isključenju, od strane potonjeg, društava Edilux i SICEF iz sudjelovanja u postupku javne nabave jer nisu podnijela, zajedno s ponudom, izjavu o prihvaćanju uvjeta iz izjave o zakonitosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. Direktive 2004/18 propisuje:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.“

               4

               Navedena direktiva se temeljem svojeg članka 7. točke (c) primjenjuje na ugovore o javnim radovima kojima je vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost jednaka ili veća od 5.000.000 eura.

               5

               Članak 45. navedene direktive pod naslovom „Osobna situacija natjecatelja ili ponuditelja“ u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Svaki natjecatelj ili ponuditelj koji je bio osuđen na temelju pravomoćne presude o kojoj javni naručitelj ima spoznaje iz jednog ili više dolje navedenih razloga mora se isključiti iz sudjelovanja u ugovoru o javnoj nabavi:

                        (a)

                        sudjelovanje u kriminalnoj organizaciji [...]

                        (b)

                        korupcija, [...]

                        (c)

                        prijevara [...]

                        (d)

                        pranje novca [...]

                  Države članice posebno navode, u skladu s nacionalnim zakonom i uzimajući u obzir zakon zajednice, provedbene uvjete za ovaj stavak.
               One mogu predvidjeti odstupanje od zahtjeva navedenog u prvom podstavku zbog bitnih zahtjeva u općem interesu.
               [...]
               2.   Svaki gospodarski subjekt može biti isključen iz sudjelovanja u ugovoru ako je taj gospodarski subjekt:

                        (a)

                        u stečaju ili je u postupku likvidacije, ako njegovim poslovima upravlja sud, ako je u nagodbi s vjerovnicima, ako je obustavio poslovne aktivnosti ili je u bilo kakvoj istovrsnoj situaciji koja proizlazi iz sličnog postupka prema nacionalnim zakonima i propisima;

                        (b)

                        predmetom postupaka za otvaranje stečajnog postupka, za likvidaciju po službenoj dužnosti ili upravljanja od strane suda ili nagodbe s vjerovnicima ili bilo kakvog sličnog postupka prema nacionalnim zakonima i odredbama;

                        (c)

                        pravomoćnom presudom osuđen za djelo koje se tiče njegovog profesionalnog postupanja;

                        (d)

                        bio kriv za težak profesionalni propust kojeg javni naručitelj može dokazati na bilo koji način;

                        (e)

                        nije ispunio obaveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje u skladu sa zakonskim odredbama zemlje u kojoj ima poslovni nastan ili onima koje su na snazi u državi javnog naručitelja;

                        (f)

                        nije ispunio obaveze koje se tiču plaćanja poreza u skladu sa zakonskim odredbama zemlje u kojoj ima poslovni nastan ili onima koje su na snazi u državi javnog naručitelja;

                        (g)

                        je kriv za ozbiljno lažno prikazivanje činjenica pri dostavljanju potrebnih podataka sukladno odredbama ovog odjeljka ili nije dostavio takve podatke.

                  Države članice navode, u skladu s njihovim nacionalnim zakonom i uzimajući u obzir zakonodavstvo Zajednice, provedbene uvjete za ovaj stavak.“

         Talijansko pravo

               6

               Članak 46. stavak 1.a Zakonodavne uredbe br. 163 kojom je donesen Zakonik o ugovorima o javnim radovima, javnim uslugama i javnoj nabavi robe kojim se provode direktive 2004/17/EZ i 2004/18/EZ (decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/EZ e 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 100 od 2. svibnja 2006.) propisuje:
               „Javni naručitelj isključuje natjecatelje ako ne ispunjavaju obveze predviđene ovim zakonikom, zakonodavstvom ili drugim pravnim odredbama na snazi kao i u slučaju potpune neizvjesnosti glede sadržaja i podrijetla ponude, zbog nedostatka potpisa ili drugih bitnih sastojaka, ako je spis koji sadržava ponudu ili zahtjev za sudjelovanje nepotpun ili ako druge nepravilnosti u vezi s pečaćenjem spisa dovode do zaključka da je povrijeđeno načelo tajnosti ponuda; pozivi na nadmetanje i pisma koja pozivaju na podnošenje ponuda koja treba dostaviti ne smiju sadržavati druge uvjete pod sankcijom isključenja. Ti su uvjeti u svakom slučaju ništetni.“

               7

               Prema članku 1. stavku 17. Zakona br. 190 o odredbama u svrhu prevencije i suzbijanja korupcije i nezakonitosti u javnoj upravi (legge no 190, disposizioni per la prevenzione e la repressione della corruzione e dell’illegalità nella pubblica amministrazione) od 6. studenoga 2012. (GURI br. 265 od 13. studenoga 2012., u daljnjem tekstu: Zakon br. 190/2012):
               „Javni naručitelji mogu u pozivu na nadmetanje, zahtjevu za prikupljanje ponuda i pozivnim pismima propisati da nepoštovanje uvjeta iz izjava o zakonitosti ili u paktovima o integritetu čini razlog za isključenje iz postupka nadmetanja.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Društva Edilux i SICEF su vodeće društvo odnosno zastupnik privremenog udruženja poduzetnikâ. Javni naručitelj u glavnom postupku im je 20. svibnja 2013. dodijelio ugovor o javnoj nabavi radova u vrijednosti procijenjenoj na 2.271.735 eura radi restauracije grčkih hramova na Siciliji.

               9

               Nastavno na prigovor društva Icogen Srl, društvo svrstano na drugo mjesto nakon provedbe postupka nabave, javni naručitelj u glavnom postupku 8. lipnja 2013. poništio je odluku o dodjeli predmetnog ugovora subjektima Edilux i SICEF i konačno dodijelio ugovor društvu Icogen Srl.

               10

               Javni naručitelj u glavnom postupku obrazložio je zahtjev za navedeno poništenje i time isključenje subjekata Edilux i SICEF iz postupka nadmetanja činjenicom da navedeni subjekti uz svoje ponude nisu predali izjavu o prihvaćanju uvjeta iz izjave o zakonitosti koju je trebalo predati prema uputama iz Priloga 6. specifikacijama navedene nabave. U rubrici „Obavijest“ tih specifikacija bilo je propisano da je ta izjava nužan dokument koji treba predati pod sankcijom isključenja.

               11

               Navedena izjava, čija se preslika nalazi u spisu dostavljenom Sudu, glasi kako slijedi:
               „[Sudionik u postupku nadmetanja] se izrijekom obvezuje da će u slučaju sklapanja ugovora:

                        a.

                        obavijestiti [...] javnog naručitelja [...] o stanju radova, predmetu, vrijednosti i subjektima s kojima su sklopljeni ugovori o podizvođenju i izvedenicama, [...] kao i o načinima odabira suugovaratelja [...];

                        b.

                        obavijestiti javnog naručitelja o svakom pokušaju uznemiravanja, nepravilnosti ili iskrivljenja postupka koji je primijetio u tijeku postupka nadmetanja i/ili izvršenja ugovora od strane bilo koje zainteresirane osobe, bilo kojeg zastupnika ili bilo koje osobe koja može utjecati na odluke o bilo kojem sklapanju ugovora;

                        c.

                        surađivati s policijom, prijavljivanjem svakog pokušaja iznude, zastrašivanja ili utjecaja kaznene naravi [...];

                        d.

                        uključiti iste uvjete u ugovore o podizvođenju [...] i da je svjestan činjenice da se, u suprotnome, neće dodijeliti nikakve suglasnosti;

                  Izrijekom i pod prisegom izjavljuje

                        e.

                        da se ne nalazi u odnosu kontrole ili povezanosti (pravnom ili faktičnom) s drugim natjecateljima te da nije sklopio sporazum s drugim sudionicima u postupku nadmetanja niti će to učiniti;

                        f.

                        da neće dati u podizvođenje nikakvu vrstu zadataka drugim društvima koja sudjeluju u pozivu na nadmetanje [...] i da je svjestan činjenice da, u suprotnome, ti ugovori o podizvođenju nisu dopušteni;

                        g.

                        da je ponuda u skladu s načelima ozbiljnosti, integriteta, neovisnosti i tajnosti, da se obvezuje poštovati načela lojalnosti, transparentnosti i integriteta i da s drugim sudionicima u pozivu na nadmetanje nije sklopio nikakav sporazum o ograničenju ili izbjegavanju tržišnog natjecanja niti će to učiniti;

                        h.

                        da se, u slučaju da mu se dodjeli ugovor o javnoj nabavi, obvezuje prijaviti javnom naručitelju svaki pokušaj uznemiravanja, nepravilnosti ili iskrivljenja postupka koji je primijetio u tijeku postupka nadmetanja i/ili izvršenja ugovora od strane bilo koje zainteresirane osobe, bilo kojeg zastupnika ili bilo koje osobe koja može utjecati na odluke o bilo kojem sklapanju ugovora;

                        i.

                        da će surađivati s policijom, prijavljivanjem svakog pokušaja iznude, zastrašivanja ili utjecaja kaznene naravi [...];

                        j.

                        da će uključiti iste uvjete u ugovore o podizvođenju [...] i da je svjestan činjenice da se, u suprotnome, neće dodijeliti nikakve suglasnosti;

                        k.

                        [...] se obvezuje da će biti svjestan činjenice da su gore navedene izjave i obveze nužni uvjeti za sudjelovanje u javnoj nabavi te da će javni naručitelj, ako tijekom poziva na nadmetanje i na temelju ozbiljnih, preciznih i čvrstih dokaza zaključi da postoji de facto udruženje, isključiti poduzetnika.“

               12

               Budući da je Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Regionalni upravni sud za Siciliju) odbio tužbu društava Edilux i SICEF protiv sporne odluke javnog naručitelja u glavnom postupku od 18. lipnja 2013., navedeni su uložili žalbu pred Consigliom di Giustizia amministrativa per la Regione Siciliana (Vijeće za upravne sudove regije Sicilije).

               13

               Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da uvođenje izjava o zakonitosti u talijanski pravni poredak ima za cilj prevenciju i suzbijanje štetne pojave infiltriranja, prije svega u sektor javne nabave, organiziranoga kriminala koji je duboko ukorijenjen u određenim regijama na jugu Italije. Te izjave također su nužne za zaštitu osnovnih načela tržišnog natjecanja i transparentnosti talijanskog zakonodavstva i zakonodavstva Europske unije u području javnih nabava.

               14

               Prema mišljenju navedenog suda članak 1. stavak 17. Zakona br. 190/2012 podrazumijeva da javni naručitelji mogu zahtijevati, pod sankcijom isključenja, da se takve izjave, koje su nužne da bi njihovi uvjeti postali obvezujući, unaprijed prihvate. Naime, ako bi bilo moguće sankcionirati nepoštovanje tih uvjeta samo u fazi izvršenja ugovora, željeni i utvrđeni učinak koji se sastoji u maksimalnoj razini zaštite i prevencije bio bi sveden na nulu. Takav razlog za isključenje bio bi osim toga nedopušten u smislu članka 46. stavka 1.a Zakonodavne uredbe br. 163 koji propisuje isključenje iz postupka nadmetanja na temelju zakonskih odredaba koje su na snazi, među kojima su navedene odredbe Zakona br. 190/2012.

               15

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev sumnja u usklađenost takvog razloga za isključenje s pravom Unije. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev napominje da članak 45. Direktive 2004/18, koji u stavku 1. pravom podstavku i stavku 2. prvom podstavku propisuje taksativan popis razloga za isključenje, ne sadržava sličnu odredbu. Sud koji je uputio zahtjev je nasuprot tomu mišljenja da bi članak 1. stavak 17. Zakona br. 190/2012 mogao biti u skladu s člankom 45. stavkom 1. trećim podstavkom te direktive, koji prema njegovom mišljenju propisuje odstupanje od taksativne naravi razloga za isključenje na temelju bitnih zahtjeva u općem interesu, poput onih vezanih uz javni poredak i suzbijanje zločina.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev dodaje da se načela prava Unije primjenjuju čak i ako je vrijednost sporne javne nabave radova ispod relevantnog praga primjene Direktive 2004/18. U tom pogledu, napominje da javna nabava zasigurno ima određeni prekogranični interes jer se odredbe posebnog zakonodavstva koje se odnose na navedenu javnu nabavu odnose na sudjelovanje poduzetnika različitih od onih sa sjedištem u Italiji.

               17

               U tim je okolnostima Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione Siciliana (Vijeće za upravne sudove regije Sicilije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u suprotnosti s pravom Unije, a osobito s člankom 45. Direktive 2004/18, odredba poput članka 1. stavka 17. Zakona br. 190/2012, koja javnim naručiteljima dopušta da predvide kao legitiman razlog za isključenje poduzetnika, koji sudjeluju u nadmetanju pokrenutom radi sklapanja ugovora o javnoj nabavi, neprihvaćanje obveza ili nepostojanje dokaza o danom prihvaćanju od strane spomenutih poduzetnika, sadržanih u „izjavama o zakonitosti“ i, općenito, u sporazumima između javnih naručitelja i poduzetnika koji sudjeluju u postupku, kojima je cilj suzbijanje infiltriranja organiziranoga kriminala u sektor javnih nabava?

                        2.

                        Može li se, u smislu članka 45. Direktive 2004/18, eventualna odredba koja je dio pravnog poretka države članice u pogledu mogućnosti isključenja, kako je opisana u prethodnom pitanju, smatrati izuzetkom od načela taksativnog navođenja razloga isključenja, a koji je opravdan zahtjevom suzbijanja pojave pokušaja organiziranoga kriminala da se infiltrira u postupke sklapanja javnopravnih ugovora?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               18

               Prethodna pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev imaju za cilj tumačenje članka 45. Direktive 2004/18. Međutim, sud koji je uputio zahtjev u zahtjevu za prethodnu odluku iznosi da javna nabava radova o kojoj se radi u glavnom postupku ima nižu vrijednost od relevantnog praga primjene iz te direktive, odnosno onoga utvrđenoga u njezinu članku 7. točki (c).

               19

               Treba podsjetiti da se posebni strogi postupci koji su predviđeni direktivama Europske unije koje se odnose na usklađivanje postupaka za sklapanje ugovora o javnim nabavama primjenjuju isključivo na ugovore čija vrijednost prelazi prag koji je izričito predviđen u svakoj od navedenih direktiva. Stoga se pravila tih direktiva ne primjenjuju na javne nabave čija vrijednost ne prelazi prag koji je u njima utvrđen (vidjeti presudu Enterprise Focused Solutions, C‑278/14, EU:C:2015:228, t. 15. i navedenu sudsku praksu). Stoga se članak 45. Direktive 2004/18 ne primjenjuje u glavnom sporu.

               20

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da je sud koji je uputio zahtjev prethodno pitanje oblikovao pozivajući se samo na određene odredbe prava Unije nije prepreka da mu Sud pruži sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za presudu u postupku u kojem odlučuje, bez obzira na to je li se sud koji je uputio zahtjev na to pozvao u tekstu svojih pitanja. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti posebno presudu Ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve i dr., C‑225/13, EU:C:2014:245, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Također prema ustaljenoj sudskoj praksi, na provedbu javne nabave koja, s obzirom na svoju vrijednost, ne potpada u područje primjene navedene direktive ipak se primjenjuju temeljna pravila i opća načela UFEU‑a, a osobito načela jednakog postupanja i nediskriminacije zbog državljanstva kao i obveza transparentnosti koja iz njih proizlazi, pod uvjetom da te javne nabave upućuju na postojanje određenog prekograničnog interesa s obzirom na određene objektivne kriterije (u tom smislu vidjeti presudu Enterprise Focused Solutions, C‑278/14, EU:C:2015:228, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               22

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev prihvaća da se na spor u kojem odlučuje primjenjuju načela prava Unije i utvrđuje, u tom pogledu, postojanje određenog prekograničnog interesa jer se odredbe zakonodavstva o postupku javne nabave koja je predmet spora odnose na sudjelovanje poduzetnika različitih od onih sa sjedištem u Italiji.

               23

               U tim se uvjetima treba smatrati da se prvo pitanje odnosi na tumačenje temeljnih pravila i općih načela Ugovora iz točke 21. ove presude.

               24

               S druge strane, na drugo pitanje ne treba odgovoriti. Naime, kako i proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, to se pitanje odnosi posebno na članak 45. stavak 1. treći podstavak Direktive 2004/18, koja predviđa odstupanje, zbog bitnih zahtjeva u općem interesu, od obveze, propisane prvim podstavkom istog stavka, da javni naručitelj isključi iz sudjelovanja u javnoj nabavi svakog natjecatelja ili ponuditelja koji je bio osuđen na temelju pravomoćne presude iz jednog ili više razloga navedenih u toj odredbi.

         Prvo pitanje

               25

               Prvo pitanje se stoga treba u biti tumačiti na način da se radi o utvrđivanju trebaju li se temeljna pravila i opća načela Ugovora, osobito načelo jednakog postupanja i nediskriminacije kao i obveza transparentnosti koja iz navedenog proizlazi, tumačiti na način da im je suprotna odredba nacionalnog prava na temelju koje javni naručitelj može propisati da se natjecatelja ili ponuditelja isključuje iz postupka nadmetanja jer nije zajedno sa svojom ponudom podnio pisanu izjavu o prihvaćanju obveza i uvjeta iz izjave o zakonitosti, poput one u glavnom postupku, čiji je cilj suzbijanje infiltriranja organiziranoga kriminala u sektor javne nabave.

               26

               Sud je već presudio da državama članicama prilikom donošenja mjera kojima se jamči poštovanje načela jednakog postupanja i obveze transparentnosti, koja obvezuju javne naručitelje u svim postupcima provedbe javne nabave, treba priznati stanoviti diskrecijski prostor. Naime, svaka država članica može sama najbolje identificirati, u svjetlu povijesnih, pravnih, ekonomskih ili socijalnih okolnosti koje su joj svojstvene, situacije pogodne za nastanak postupanja koja mogu dovesti do povrede tog načela i obveze (vidjeti u tom smislu presudu Serrantoni i Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, t. 31. i 32. kao i navedenu sudsku praksu).

               27

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, izjava o zakonitosti poput one u glavnom postupku ima za cilj prevenciju i suzbijanje pojave infiltriranja, prije svega u sektor javne nabave, organiziranoga kriminala koji je duboko ukorijenjen u određenim regijama na jugu Italije. Ona također služi za zaštitu načela tržišnog natjecanja i transparentnosti na kojima se temelji talijansko zakonodavstvo i zakonodavstvo Unije u području javne nabave.

               28

               Treba utvrditi da je obveza izjave o prihvaćanju te vrste izjave o zakonitosti takve prirode da podupire jednakost postupanja i transparentnost u postupcima javne nabave jer se suprotstavlja kriminalnoj aktivnosti i narušavanju tržišnog natjecanja u sektoru javne nabave. Osim toga, ako ta mjera ili obveza tereti svakog natjecatelja ili ponuditelja bez razlike, nije suprotna načelu nediskriminacije.

               29

               Međutim, u skladu s načelom proporcionalnosti, koje predstavlja opće načelo prava Unije, takva mjera ne treba nadilaziti ono što je potrebno za postizanje željenog cilja (vidjeti u tom smislu presudu Serrantoni i Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               30

               U tom pogledu, treba prvo odbaciti argument društava Edilux i SICEF prema kojemu je izjava o prihvaćanju određenih obveza neučinkovito sredstvo za suzbijanje infiltriranja organiziranoga kriminala jer se poštovanje tih obveza može provjeriti tek nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi.

               31

               Naime, sud koji je uputio zahtjev precizira da se uvjeti iz izjave o zakonitosti, da bi bili obvezujući, moraju prethodno prihvatiti kao uvjeti za sudjelovanje u provedbi postupka javne nabave i da bi, ako bi nepoštovanje tih uvjeta bilo moguće sankcionirati samo u fazi izvršenja ugovora, željeni učinak maksimalne razine zaštite i prevencije bio sveden na nulu. U tim uvjetima, uzimajući u obzir marginu prosudbe koju imaju države članice i koja je navedena u točki 26. ove presude, ne treba smatrati da obveza davanja izjave o prihvaćanju uvjeta iz izjave o zakonitosti na počeku sudjelovanja u nadmetanju pokrenutom radi sklapanja ugovora o javnoj nabavi nadilazi ono što je nužno za postizanje željenih ciljeva.

               32

               Na drugom mjestu, u vezi sa sadržajem izjave o zakonitosti u glavnom postupku, obveze koje trebaju preuzeti natjecatelji ili ponuditelji na temelju njezinih točaka (a) do (d) u biti se sastoje od navođenja stanja tih radova, vrijednosti, subjekata s kojima su sklopljeni ugovori o podizvođenju i izvedenicama kao i načina odabira suugovaratelja, dojave bilo kakvog pokušaja utjecaja, uznemiravanja, nepravilnosti ili iskrivljenja postupka nadmetanja i tijekom izvršenja ugovora, u suradnji s policijom, uz prijavljivanje svakog pokušaja iznude, zastrašivanja ili utjecaja kaznene naravi kao i uključivanja istih uvjeta u ugovore o podizvođenju. Te se obveze podudaraju s izjavama sadržanima u toj izjavi od (h) do (j).

               33

               Što se tiče izjave poput one sadržane u točki (g) izjave u glavnom postupku, u kojoj sudionik izjavljuje da nije sklopio niti će sklopiti bilo kakav sporazum s drugim sudionicima u postupku nadmetanja, s ciljem ograničavanja ili izbjegavanja pravila o tržišnom natjecanju, ona se ograničava na cilj koji se sastoji u zaštiti načela tržišnog natjecanja i transparentnosti u provedbi postupka javne nabave.

               34

               Takve izjave ili obveze odnose se na zakonito postupanje sudionika ili natjecatelja prema javnom naručitelju u glavnom postupku i na suradnju s pravosudnim tijelima. Stoga ne nadilaze ono što je potrebno za suzbijanje infiltriranja organiziranoga kriminala u sektor javne nabave.

               35

               Međutim, točka (e) izjave o zakonitosti u glavnom postupku uključuje izjavu prema kojoj se sudionik ne nalazi u odnosu kontrole ili povezanosti s drugim natjecateljima.

               36

               Međutim, u skladu s napomenama Europske komisije u njezinim pisanim očitovanjima, iz sudske prakse Suda proizlazi da automatsko isključenje natjecateljâ ili ponuditeljâ koji se nalaze u takvom odnosu s drugim natjecateljima ili ponuditeljima nadilazi ono što je nužno za prevenciju koluzivnog ponašanja i time ono što je potrebno da bi se osigurala primjena načela jednakog postupanja i poštovanje obveze transparentnosti. Naime, takvo automatsko isključenje predstavlja neoborivu pretpostavku međusobnog utjecaja u predmetnim ponudama, u istoj javnoj nabavi, poduzetnika vezanih odnosom kontrole ili povezanosti. Ono odbacuje mogućnost da ti natjecatelji ili ponuditelji dokažu nezavisnost u svojim ponudama te je stoga suprotno interesu Unije da se osigura najšire moguće sudjelovanje ponuditelja u postupku javne nabave (vidjeti u tom smislu presude Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, t. 28. do 30. kao i Serrantoni i Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, t. 39. i 40.).

               37

               U točki (e) također se nalazi izjava prema kojoj sudionik nije sklopio sporazum s drugim sudionicima u postupku nadmetanja niti će to učiniti. Isključujući tako svaki sporazum između sudionika, uključujući sporazume koji ne mogu narušiti funkcioniranje tržišnog natjecanja, takva izjava nadilazi ono što je potrebno za očuvanje načela tržišnog natjecanja u području javne nabave. Zbog toga se ona razlikuje od onih u točki (g) izjave o zakonitosti u predmetu u glavnom postupku.

               38

               Iz navedenoga slijedi da obveza sudionika u javnoj nabavi da dâ izjavu, s jedne strane, o nepostojanju odnosa kontrole ili povezanosti s drugim natjecateljima i, s druge strane, o nepostojanju sporazuma s drugim sudionicima u postupku nadmetanja, s posljedicom da je u slučaju nedavanja takve izjave automatski isključen iz tog postupka, povređuje načelo proporcionalnosti.

               39

               Slična razmatranja također se trebaju primijeniti u dijelu koji se odnosi na izjave iz točke (f) izjave o zakonitosti u glavnom postupku, prema kojoj se sudionik obvezuje da neće dati u podizvođenje nikakvu vrstu zadataka drugim poduzetnicima koji sudjeluju u pozivu na nadmetanje i da je svjestan činjenice da, u suprotnome, ti ugovori o podizvođenju nisu dopušteni. Naime, takva izjava podrazumijeva neoborivu presumpciju prema kojoj bi eventualno davanje u podizvođenje od strane ugovaratelja drugom sudioniku u postupku nadmetanja nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi rezultiralo koluzijom između dvaju poduzetnika a da se navedenima ne ostavi mogućnost da dokažu suprotno. Stoga takva izjava nadilazi ono što je nužno za sprečavanje koluzivnih ponašanja.

               40

               Nadalje, uzevši u obzir cilj koji se sastoji u prevenciji i borbi protiv pojave infiltriranja organiziranoga kriminala, o bilo kakvom pritisku koji drugi poduzetnik koji je sudjelovao u pozivu na nadmetanje izvrši na sudionika kojem je dodijeljen ugovor javne nabave, s ciljem da mu se da izvršenje ugovora u podizvođenje, trebalo bi obavijestiti javnog naručitelja, ili bi ga, kada je potrebno, trebalo prijaviti policijskim snagama, u skladu s točkama (b), (c), (g), (h) i (i) izjave o zakonitosti u predmetu u glavnom postupku.

               41

               S obzirom na sve gore navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti u smislu da se temeljna pravila i opća načela Ugovora, osobito načelo jednakog postupanja i nediskriminacije kao i obveza transparentnosti koja iz toga proizlazi, trebaju tumačiti na način da im nije suprotna odredba nacionalnog prava na temelju koje javni naručitelj može predvidjeti da se natjecatelja ili ponuditelja isključuje iz postupka nadmetanja u javnoj nabavi jer nije zajedno sa svojom ponudom podnio izjavu o pisanom prihvaćanju obveza i uvjeta iz izjave o zakonitosti, poput one u glavnom postupku, čiji je cilj suzbijanje infiltriranja organiziranoga kriminala u sektor javne nabave. Međutim, ako ta izjava sadržava odredbe prema kojima se natjecatelj ili ponuditelj ne nalazi u odnosu kontrole ili povezanosti s drugim natjecateljima ili ponuditeljima, nije sklopio niti će sklopiti sporazume u postupku nadmetanja s drugim sudionicima i neće dati u podizvođenje nikakvu vrstu zadataka drugim poduzetnicima koji sudjeluju u tom postupku, nedavanje takvih izjava ne može imati za posljedicu automatsko isključenje natjecatelja ili ponuditelja iz navedenog postupka.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Temeljna pravila i opća načela UFEU‑a, posebno načelo jednakog postupanja i nediskriminacije kao i obveza transparentnosti koja iz toga proizlazi, trebaju se tumačiti na način da im nije suprotna odredba nacionalnog prava na temelju koje javni naručitelj može predvidjeti da se natjecatelja ili ponuditelja automatski isključuje iz postupka nadmetanja u javnoj nabavi jer nije zajedno sa svojom ponudom podnio pisanu izjavu o prihvaćanju obveza i uvjeta iz izjave o zakonitosti, poput one u glavnom postupku, čiji je cilj suzbijanje infiltriranja organiziranoga kriminala u sektor javne nabave. Međutim, ako ta izjava sadržava odredbe prema kojima se natjecatelj ili ponuditelj ne nalazi u odnosu kontrole ili povezanosti s drugim natjecateljima ili ponuditeljima, nije sklopio niti će sklopiti sporazume s drugim sudionicima u postupku nadmetanja i neće dati u podizvođenje nikakvu vrstu zadataka drugim poduzetnicima koji sudjeluju u tom postupku, nedavanje takvih izjava ne može imati za posljedicu automatsko isključenje natjecatelja ili ponuditelja iz navedenog postupka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. svibnja 2014.#T. C. Briels i dr. protiv Minister van Infrastructuur en Milieu.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Nizozemska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 92/43/EEZ – Članak 6. stavci 3. i 4. – Očuvanje prirodnih staništa – Posebna područja očuvanja – Procjena utjecaja plana ili projekta na zaštićeno područje – Odobrenje plana ili projekta na zaštićenom području – Kompenzacijske mjere – Područje Natura 2000 ,Vlijmens Ven, Moerputten & Bossche Broek’ – Projekt trase autoceste A2 ,’s‑Hertogenbosch‑Eindhoven’.#Predmet C‑521/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      15. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Direktiva 92/43/EEZ — Članak 6. stavci 3. i 4. — Očuvanje prirodnih staništa — Posebna područja očuvanja — Procjena utjecaja plana ili projekta na zaštićeno područje — Odobrenje plana ili projekta na zaštićenom području — Kompenzacijske mjere — Područje Natura 2000 ‘Vlijmens Ven, Moerputten & Bossche Broek’ — Projekt trase autoceste A2 ‘’s‑Hertogenbosch‑Eindhoven’“
      U predmetu C‑521/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukom od 7. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 19. studenoga 2012., u postupku

         T. C. Briels i dr.,

      protiv

         Minister van Infrastructuur en Milieu,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis (izvjestitelj), J.‑C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. prosinca 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Stichting Reinier van Arkel i Stichting Overlast A2 Vught e.o., L. Bier, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer i M. K. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Dixon, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, E. Manhaeve, L. Banciella Rodríguez‑Miñón i S. Petrova, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 27. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavaka 3. i 4. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL L 206, str. 7., u daljnjem tekstu: Direktiva o staništu) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.).

               2

               Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru spora između T. C. Briels i dr. (u daljnjem tekstu: Briels i dr.) i Minister van Infrastructuur en Milieu (ministar infrastrukture i okoliša, u daljnjem tekstu: ministar) u vezi s projektom trase autoceste A2 „‘s‑Hertogenbosch‑Eindhoven“ (u daljnjem tekstu: projekt trase autoceste A2).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive o staništu određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        e)

                           stanje očuvanosti prirodnog staništa znači zbroj utjecaja koji djeluju na prirodno stanište i njegove tipične vrste koji bi mogli ugroziti njegovu dugoročnu prirodnu rasprostranjenost, strukturu i funkcije kao i dugoročni opstanak njegovih tipičnih vrsta unutar područja navedenog u članku 2.
                        Stanje očuvanosti prirodnog staništa smatra se ‘povoljnim’ kad:

                                 —

                                 su njegov prirodni areal i područja koja pokriva u tom arealu stabilni ili u porastu,

                           i

                                 —

                                 postoji specifična struktura i funkcije potrebne za njegovo dugoročno održavanje i vjerojatno će postojati u predvidivoj budućnosti

                  […]

                        k)

                           područje od značaja za Zajednicu [u daljnjem tekstu: SCI] znači područje koje, u biogeografskoj regiji ili regijama kojima pripada, znatno doprinosi održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti prirodnog stanišnog tipa navedenog u Prilogu I. ili neke od vrsta navedenih u Prilogu II. i može također znatno doprinijeti koherentnosti mreže Natura 2000 navedene u članku 3., i/ili znatno doprinosi održavanju biološke raznolikosti unutar dotične biogeografske regije ili regija.

                  […]

                        l)

                           posebno područje očuvanja znači [SCI] koje su države članice odredile zakonskim, administrativnim i/ili ugovornim aktom, gdje se potrebne mjere očuvanja primjenjuju radi održavanja ili povrata u povoljno stanje očuvanosti prirodnih staništa i/ili populacija vrsta za koje je to područje određeno;

                  […]“

               4

               Članak 3. stavak 1. te direktive određuje:
               „Koherentna europska ekološka mreža posebnih područja očuvanja osniva se pod nazivom Natura 2000. Ova mreža, sastavljena od područja u kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi navedeni u Prilogu I. i staništa vrsta navedenih u Prilogu II., omogućuje održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu.
               […]“

               5

               Članak 6. Direktive o staništu određuje:
               „1.   Za posebna područja očuvanja, države članice utvrđuju potrebne mjere za očuvanje koje prema potrebi uključuju odgovarajuće planove upravljanja, posebno priređene za ta [područja] ili integrirane u druge razvojne planove te odgovarajuće zakonske, administrativne ili ugovorne mjere koje odgovaraju ekološkim zahtjevima prirodnih stanišnih tipova iz Priloga I. i vrstama iz Priloga II. koji su prisutni na tim područjima.
               2.   Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive.
               3.   Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.
               4.   Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih [važnih] razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama.
               Kad se u određenom području nalazi prioritetni prirodni stanišni tip i/ili prioritetna vrsta, mogu se razmatrati samo ona pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi ili javnu sigurnost, na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili, nastavno na mišljenje Komisije, na ostale imperativne [važne] razloge prevladavajućeg interesa.“

         Nizozemsko pravo

               6

               Članak 19.g Zakona o zaštiti prirode iz 1998. (Natuurbeschermingswet iz 1998.), kakav je primjenjiv na činjenično stanje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1998.), propisuje:
               „1.   Ako je ocjena prihvatljivosti određena na temelju članka 19.f stavka 1., odobrenje iz članka 19.d stavka 1. može se izdati samo ako su se vlade provincija na temelju ocjene prihvatljivosti uvjerile da neće biti negativnog utjecaja na cjelovitost područja.
               2.   Odstupajući od stavka 1., u nepostojanju nadomjesnih rješenja za projekt, vlade provincija za područja Natura 2000 na kojima se ne nalazi prioritetni prirodni stanišni tip ili prioritetna vrsta mogu izdati odobrenje iz članka 19.d stavka 1. za provedbu predmetnog projekta samo zbog važnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode.
               3.   Odstupajući od stavka 1., u nepostojanju nadomjesnih rješenja za projekt ili drugu inicijativu, vlade provincija za područja Natura 2000 na kojima se nalazi prioritetni prirodni stanišni tip ili prioritetna vrsta mogu izdati odobrenje iz članka 19.d stavka 1. za provedbu predmetnog projekta samo:

                        a)

                        zbog pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi, javnu sigurnost ili na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili,

                        b)

                        nastavno na mišljenje Komisije, zbog ostalih važnih razloga prevladavajućeg javnog interesa.

                  4.   Mišljenje iz stavka 3. točke (b) traži naš ministar.“

               7

               Sukladno članku 19.h Zakona iz 1998.:
               „1.   Ako je odobrenje iz članka 19.d stavka 1. izdano zbog važnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, za provedbu projekta za koji nije sa sigurnošću utvrđeno da neće negativno utjecati na cjelovitost područja Natura 2000, vlade provincija za to odobrenje u svakom slučaju određuju obvezu donošenja kompenzacijskih mjera.
               2.   Vlade provincija autoru projekta u primjerenom roku omogućuju da prethodno izloži prijedloge kompenzacijskih mjera.
               3.   Prijedlozi kompenzacijskih mjera iz stavka 2. u svakom slučaju naznačuju na koji se način i u kojem roku donose kompenzacijske mjere.
               4.   Ako se kompenzacijske mjere određuju u svrhu ciljeva iz članka 10.a stavka 2. točke (a) ili (b), rezultat kojemu mjere teže treba biti postignut kada nastanu značajni utjecaji iz članka 19.f stavka 1., osim ako se ne dokaže da taj rok nije potreban kako bi se osigurao doprinos dotičnog područja Naturi 2000.
               5.   U dogovoru s našim drugim ministrima, naš nadležni ministar može ministarskom odlukom odrediti dodatne uvjete koje kompenzacijske mjere moraju ispunjavati.“

               8

               Članak 19.j Zakona iz 1998. određuje:
               „1.   Kad je odlučeno donijeti plan koji, uzimajući u obzir cilj očuvanja, osim ciljeva iz članka 10.a stavka 3. za područje Natura 2000, može pogoršati kvalitetu prirodnih staništa i staništa vrsta u tom području ili imati značajan učinak uznemiravanja na vrste za koje je to područje određeno, bez obzira na ograničenja koja u tom području postavlja pravni tekst na kojem se temelji, upravno tijelo uzima u obzir:

                        a)

                        utjecaje koje plan može imati na područje, i

                        b)

                        plan upravljanja donesen za to područje na temelju članka 19.a ili 19.b u mjeri u kojoj je usmjeren cilju očuvanja osim ciljeva iz članka 10.a stavka 3.

                  2.   Za planove iz stavka 1. koji nisu izravno povezani s upravljanjem područjem Natura 2000 ni potrebni za to upravljanje, ali koji, pojedinačno ili u kombinaciji s drugim planovima i projektima, mogu imati značajne utjecaje na dotično područje upravno tijelo prije donošenja plana provodi ocjenu prihvatljivosti utjecaja na područje vodeći računa o cilju očuvanja tog područja osim ciljeva iz članka 10.a stavka 3.
               3.   U slučaju iz stavka 2. odluka iz stavka 1. donosi se samo ako su ispunjeni uvjeti navedeni u člancima 19.g i 19.h.
               4.   Ocjena prihvatljivosti tih planova dio je studija o utjecajima na okoliš propisanih za te planove.
               […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da je ministar 6. lipnja 2011. donio odluku o projektu trase autoceste A2 koji, među ostalim, predviđa njezino proširenje.

               10

               Taj projekt utječe na područje Natura 2000 „Vlijmens Ven, Moerputten & Bossche Broek“ (u daljnjem tekstu: dotično područje Natura 2000). To su područje nizozemska tijela vlasti odredila kao posebno područje očuvanja za stanišni tip livade beskoljenke, što nije prioritetni stanišni tip.

               11

               Odlukom o izmjeni projekta trase autoceste A2 od 25. siječnja 2012. ministar je donio određen broj mjera s ciljem ublažavanja učinka tog projekta na okoliš.

               12

               Prvi „Test utjecaja na okoliš A“ izvršen je kako bi se procijenili štetni učinci na okoliš projekta trase autoceste A2 na dotično područje Natura 2000. Taj je test pokazao da se zbog taloženja dušika ne mogu isključiti značajni negativni učinci na stanišne tipove i zaštićene vrste tog područja i da je o tome potrebno izvršiti ocjenu prihvatljivosti. Iz drugog „Testa utjecaja na okoliš B“ proizlazi da bi projekt trase autoceste A2 imao negativne utjecaje na postojeći areal stanišnog tipa livade beskoljenke. Naime, u području pod nazivom Moerputten zbog isušivanja i oksidacije tla bilo bi pogođeno 6,7 hektara livada beskoljenke. Osim toga, test je pokazao da se ne može isključiti da će livade beskoljenke pretrpjeti negativne učinke u području pod nazivom Bossche Broek, zbog povećanja taloženja dušika kao posljedice proširenja predmetne autoceste. Projekt trase autoceste A2 također bi prouzročio privremeno povećanje taloženja dušika u području pod nazivom Vlijmens Ven, što, međutim, ne bi spriječilo širenje livada beskoljenke unutar tog područja. Iz tog testa proizlazi da je za održivo očuvanje i razvoj livada beskoljenke potrebno obnoviti hidrološki sustav.

               13

               U vezi s tim, projekt trase autoceste A2 predviđa poboljšanje hidrološke situacije u području pod nazivom Vlijmens Ven, što će omogućiti širenje livada beskoljenke na tom području. Prema mišljenju ministra, na taj će se način moći razviti veći areal livada beskoljenke bolje kvalitete od postojećeg. Tako bi ciljevi očuvanja za taj stanišni tip bili očuvani uređenjem novih livada beskoljenke.

               14

               T. C. Briels i dr. podnijeli su tužbu protiv dviju ministarskih odluka pred sudom koji je uputio zahtjev. Smatraju da ministar nije mogao donijeti odluku o projektu trase autoceste A2 zbog negativnih utjecaja njezina proširenja na dotično područje Natura 2000.

               15

               U tom pogledu, T. C. Briels i dr. tvrde da se razvoj novih livada beskoljenke na tom području, kakav je predviđen ministarskim odlukama u pitanju u glavnom postupku, ne može uzeti u obzir za utvrđivanje je li se utjecalo na cjelovitost tog područja. Prema tužiteljima u glavnom postupku, takva se mjera ne može ocijeniti kao „mjera ublažavanja“, pojam koji se, osim toga, ne nalazi u Direktivi o staništu.

               16

               Raad van State navodi da iz ministrova stajališta proizlazi da, kad projekt ima negativne utjecaje na postojeći areal zaštićenog stanišnog tipa u području Natura 2000, kako bi se ocijenilo utječe li se na cjelovitost tog područja, valja uzeti u obzir okolnost da će na istom tom području biti razvijen areal stanišnog tipa jednake veličine ili veći od postojećeg areala, na mjestu gdje taj stanišni tip neće biti izložen negativnim utjecajima dotičnog projekta. Ipak, taj sud smatra da kriteriji za utvrđivanje utječe li se na cjelovitost dotičnog područja ne proizlaze ni iz Direktive o staništu ni iz sudske prakse Suda.

               17

               U tim je okolnostima Raad van State odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        [Treba li] [pojmove] ,‘neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja’ iz članka 6. stavka 3. Direktive [o staništu] [tumačiti] u smislu da se, kad projekt utječe na postojeći areal zaštićenog stanišnog tipa u području [Natura 2000], ne utječe negativno na cjelovitost dotičnog područja ako je areal tog stanišnog tipa jednake veličine ili veći [od postojećeg areala] razvijen u okviru projekta na dotičnom području?

                        2)

                        [U slučaju negativnog odgovora], treba li razvoj novog areala stanišnog tipa ocijeniti kao ‘kompenzacijsku mjeru’, u smislu članka 6. stavka 4. Direktive o staništu?“

         O prethodnim pitanjima

               18

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 3. Direktive o staništu tumačiti u smislu da plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem ili potreban za upravljanje SCI‑om, a koji ima negativne utjecaje na prirodni stanišni tip na tom području i koji na tom području predviđa mjere za razvoj areala tog stanišnog tipa jednake veličine ili većeg, utječe na njegovu cjelovitost i, ako je potrebno, mogu li se takve mjere ocijeniti kao „kompenzacijske mjere“, u smislu stavka 4. tog članka.

               19

               U svojoj presudi Sweetman i dr. (C‑258/11, EU:C:2013:220, t. 32.) Sud je presudio da odredbe članka 6. Direktive o staništu treba tumačiti kao skladnu cjelinu s obzirom na ciljeve očuvanja iz te direktive. Naime, cilj je stavaka 2. i 3. tog članka osigurati jednaku razinu zaštite prirodnih staništa i staništa vrsta, a stavak 4. tog članka samo predstavlja odredbu o odstupanju od druge rečenice navedenog stavka 3.

               20

               Sud je naveo da, kad postoji opasnost da plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za to upravljanje može ugroziti ciljeve njegovog očuvanja, treba smatrati da on može na značajan način utjecati na to područje. Ocjena te opasnosti mora se izvršiti osobito s obzirom na karakteristike i posebne uvjete okoliša područja na koje se odnosi taj plan ili projekt (presuda Sweetman i dr., EU:C:2013:220, t. 30.).

               21

               Sud je tako presudio da činjenica da se ne utječe negativno na cjelovitost područja kao što je prirodno stanište, u smislu članka 6. stavka 3. druge rečenice Direktive o staništu, zahtijeva da ga se sačuva u povoljnom stanju očuvanosti, što podrazumijeva trajno održavanje bitnih karakteristika dotičnog područja, povezanih s postojanjem prirodnog stanišnog tipa čiji je cilj očuvanja opravdan određenjem tog područja u popisu SCI, u smislu te direktive (presuda Sweetman i dr., EU:C:2013:220, t. 39.).

               22

               U glavnom postupku nije sporno da je dotično područje Natura 2000 Komisija odredila kao SCI i Kraljevina Nizozemska kao posebno područje očuvanja, zbog postojanja, među ostalim, prirodnog stanišnog tipa livade beskoljenke, čiji se cilj očuvanja sastoji u proširenju površine tog staništa i poboljšanju njegove kvalitete.

               23

               Nadalje, iz spisa proslijeđenog Sudu proizlazi da će nacrt trase autoceste A2 imati značajne negativne učinke na stanišne tipove i zaštićene vrste na tom području i osobito na postojeći areal kao i na kvalitetu zaštićenog prirodnog stanišnog tipa livada beskoljenke zbog isušivanja i oksidacije tla kao posljedice povećanja taloženja dušika.

               24

               Takav projekt može ugroziti trajno održavanje bitnih karakteristika dotičnog područja Natura 2000 i stoga, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 41. svojeg mišljenja, može utjecati na cjelovitost tog područja, u smislu članka 6. stavka 3. Direktive o staništu.

               25

               U tom pogledu, i suprotno stajalištu nizozemske vlade, koju podržava vlada Ujedinjene Kraljevine, zaštitne mjere predviđene projektom trase autoceste A2 ne mogu dovesti u pitanje takvu ocjenu.

               26

               Kao prvo valja podsjetiti da, s obzirom na to da nadležno tijelo državne vlasti mora odbiti odobrenje razmatranog plana ili projekta kad nije sigurno da ne postoje štetni učinci na cjelovitost tog područja, kriterij za odobrenje predviđen u članku 6. stavku 3. drugoj rečenici Direktive o staništu uključuje načelo opreznosti i omogućuje učinkovito sprečavanje negativnih utjecaja na cjelovitost zaštićenih područja zbog predviđenog plana ili projekta. Kriterij za odobrenje koji bi bio manje strog ne bi tako učinkovito osigurao ostvarenje cilja zaštite tih područja kojem spomenuta direktiva teži (presude Waddenvereniging i Vogelbeschermingsvereniging, C‑127/02, EU:C:2004:482, t. 57. i 58. kao i Sweetman i dr., EU:C:2013:220, t. 41.).

               27

               Ocjena izvršena na temelju članka 6. stavka 3. Direktive o staništu stoga ne može biti manjkava te se mora sastojati od potpunih, preciznih i konačnih utvrđenja i zaključaka, takvih da mogu otkloniti svaku razumnu znanstvenu sumnju o učincima radova koji su predviđeni na dotičnom zaštićenom području (vidjeti, u tom smislu, presudu Sweetman i dr., EU:C:2013:220, t. 44. kao i navedenu sudsku praksu).

               28

               Stoga primjena načela opreznosti u okviru provedbe članka 6. stavka 3. Direktive o staništu od nadležnog tijela državne vlasti zahtijeva da procijeni utjecaje projekta na dotično područje Natura 2000 s obzirom na ciljeve očuvanja tog područja i uzimajući u obzir zaštitne mjere uključene u taj projekt koje imaju za cilj izbjegavanje ili smanjenje mogućih štetnih učinaka koji su neposredno prouzročeni na njemu, kako bi se osiguralo da projekt ne utječe negativno na cjelovitost tog područja.

               29

               Međutim, zaštitne mjere predviđene projektom čiji je cilj popraviti njegove negativne učinke na području Natura 2000 ne mogu se uzeti u obzir u okviru procjene utjecaja na taj projekt, predviđene člankom 6. stavkom 3.

               30

               To bi bio slučaj mjera u pitanju u glavnom postupku koje, u situaciji kad je nadležno tijelo državne vlasti stvarno utvrdilo da projekt trase autoceste A2 može imati značajne negativne učinke, moguće trajne, na zaštićeni stanišni tip dotičnog područja Natura 2000, predviđaju budući razvoj novog areala jednake veličine ili većeg od tog stanišnog tipa u drugom dijelu tog područja, na koji taj projekt izravno ne utječe.

               31

               Valja ustvrditi da cilj tih mjera nije ni izbjeći ni smanjiti značajne negativne učinke izravno prouzročene na tom stanišnom tipu projektom trase autoceste A2, nego popraviti njihove posljedice. U tom kontekstu, one ne mogu jamčiti da projekt neće negativno utjecati na cjelovitost tog područja u smislu članka 6. stavka 3. Direktive o staništu.

               32

               Nadalje, valja istaknuti da se, u načelu, mogući pozitivni učinci budućeg razvoja novog staništa čiji je cilj nadomjestiti gubitak površine i kvalitete istog tog stanišnog tipa na zaštićenom području, čak i veće površine i bolje kvalitete, teško mogu sa sigurnošću predvidjeti i u svakom su slučaju vidljivi tek za nekoliko godina, kao što to proizlazi iz točke 87. odluke kojom je upućeno prethodno pitanje. Stoga se oni ne mogu uzeti u obzir u okviru postupka predviđenog tom odredbom.

               33

               Kao drugo, kao što je to ispravno istaknula Komisija u svojim pisanim očitovanjima, korisnim učinkom zaštitnih mjera predviđenih u članku 6. Direktive o staništu želi se izbjeći da nadležno tijelo državne vlasti mjerama koje se nazivaju mjerama ublažavanja, ali koje zapravo odgovaraju kompenzacijskim mjerama, zaobiđe poseban postupak naveden u tom članku odobravajući na temelju stavka 3. tog članka projekte koji imaju negativne utjecaje na cjelovitost dotičnog područja.

               34

               Samo ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja izvršenoj u skladu s člankom 6. stavkom 3. prvom rečenicom spomenute direktive, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog važnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000, u okviru članka 6. stavka 4. Direktive o staništu (vidjeti presude Komisija/Italija, C‑304/05, EU:C:2007:532, t. 81.; Solvay i dr., C‑182/10, EU:C:2012:82, t. 72. kao i Sweetman i dr., EU:C:2013:220, t. 34.).

               35

               U tom pogledu, kao iznimka od kriterija za odobrenje iz članka 6. stavka 3. druge rečenice Direktive o staništu, stavak 4. tog članka može se primijeniti samo nakon analize utjecaja plana ili projekta u skladu s odredbama tog stavka 3. (presude Komisija/Portugal, C‑239/04, EU:C:2006:665, t. 35. kao i Sweetman i dr., EU:C:2013:220, t. 35.).

               36

               Poznavanje tih utjecaja s obzirom na ciljeve očuvanja koji se odnose na predmetno područje predstavlja nužan preduvjet za primjenu tog članka 6. stavka 4. jer, kad ne bi bilo tih elemenata, ne bi se mogao ocijeniti nijedan uvjet za primjenu te odredbe o odstupanju. Ispitivanje mogućih važnih razloga prevladavajućeg javnog interesa i postojanja manje štetnih pogodnih rješenja zahtijeva odmjeravanje negativnih utjecaja na područje i razmatranog projekta. Nadalje, kako bi se odredila narav mogućih kompenzacijskih mjera, negativni utjecaji na to područje moraju se precizno utvrditi (presuda Komisija/Španjolska, C‑404/09, EU:C:2011:768, t. 109.).

               37

               Nadležna tijela državne vlasti u tom kontekstu mogu dati odobrenje na temelju članka 6. stavka 4. Direktive o staništu, ako su ispunjeni uvjeti koji su u njemu određeni (vidjeti, u tom smislu, presudu Sweetman i dr., EU:C:2013:220, t. 47.).

               38

               U tom pogledu valja naglasiti da, u okviru primjene te odredbe, činjenica da bi se predviđene mjere provodile na dotičnom području Natura 2000 nema utjecaja na njihovu ocjenu kao „kompenzacijskih“ mjera u smislu te odredbe. Naime, zbog razloga koje je nezavisna odvjetnica navela u točki 46. svojeg mišljenja, članak 6. stavak 4. Direktive o staništu obuhvaća sve kompenzacijske mjere koje mogu zaštititi koherentnost mreže Natura 2000, bilo da se one provode na pogođenom području ili na drugom području te mreže.

               39

               Stoga iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 6. stavak 3. Direktive o staništu treba tumačiti u smislu da plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za to upravljanje, a koji ima negativne utjecaje na prirodni stanišni tip koji se na njemu nalazi i koji na tom području predviđa mjere za razvoj areala tog stanišnog tipa jednake veličine ili većeg, utječe na njegovu cjelovitost. Takve se mjere, ovisno o slučaju, mogu ocijeniti kao „kompenzacijske mjere“ u smislu stavka 4. tog članka samo ako su ispunjeni uvjeti koji su u njemu određeni.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 6. stavak 3. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore treba tumačiti u smislu da plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za to upravljanje, a koji ima negativne utjecaje na prirodni stanišni tip koji se na njemu nalazi i koji na tom području predviđa mjere za razvoj areala tog stanišnog tipa jednake veličine ili većeg, utječe na njegovu cjelovitost. Takve se mjere, ovisno o slučaju, mogu ocijeniti kao „kompenzacijske mjere“ u smislu stavka 4. tog članka samo ako su ispunjeni uvjeti koji su u njemu određeni.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. siječnja 2006.#Mehmet Sedef protiv Freie und Hansestadt Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-230/03.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. prosinca 2007.#Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia protiv Administración General del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku: Audiencia Nacional - Španjolska.#Direktive 92/50/EEZ i 97/67/EZ - Članci 43., 49. i 86. UEZ-a.#Predmet C-220/06.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 15. listopada 2014.#Revizorski sud Europske unije protiv BF.#Žalba – Javna služba – Postupak zapošljavanja – Imenovanje na radno mjesto direktora za ljudske resurse – Odbijanje prijave – Obveza obrazlaganja izvješća koji je podnio predselekcijski odbor.#Predmet T‑663/13 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. srpnja 2004.#Waterman SAS, ranije Waterman SA protiv Directeur général des douanes et droits indirects.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal d'instance du VIIe arrondissement de Paris - Francuska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-400/03.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. listopada 2015.#Bundesagentur für Arbeit - Familienkasse Sachsen protiv Tomislawa Trapkowskog.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 67. – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 60. stavak 1. – Priznanje prava na obiteljska davanja u slučaju razvoda – Pojam ,uključena osoba’ – Zakonodavstvo države članice kojim se predviđa priznanje prava na obiteljske doplatke roditelju s kojim dijete živi u zajedničkom kućanstvu – Boravište tog roditelja u drugoj državi članici – Nepodnošenje zahtjeva za obiteljske doplatke od strane tog roditelja – Eventualno pravo drugog roditelja da podnese zahtjev za priznanje prava na te obiteljske doplatke.#Predmet C-378/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EZ) br. 883/2004 — Članak 67. — Uredba (EZ) br. 987/2009 — Članak 60. stavak 1. — Priznanje prava na obiteljska davanja u slučaju razvoda — Pojam ‚uključena osoba’ — Zakonodavstvo države članice kojim se predviđa priznanje prava na obiteljske doplatke roditelju s kojim dijete živi u zajedničkom kućanstvu — Boravište tog roditelja u drugoj državi članici — Nepodnošenje zahtjeva za obiteljske doplatke od strane tog roditelja — Eventualno pravo drugog roditelja da podnese zahtjev za priznanje prava na te obiteljske doplatke“
      U predmetu C‑378/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukom od 8. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 7. kolovoza 2014., u postupku

         Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Sachsen

      protiv

         Tomislawa Trapkowskog,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik suda, u svojstvu vršitelja dužnosti predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, M. Berger i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za T. Trapkowskog, C. Rebber, Rechtsanwalt,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 60. stavka 1. druge i treće rečenice Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Bundesagentura für Arbeit – Familienkasse Sachsen (Savezni zavod za zapošljavanje – Fond za obiteljske doplatke u Saskoj, u daljnjem tekstu: BfA) i T. Trapkowskog, u vezi s odbijanjem Saveznog fonda za zapošljavanje da isplati obiteljske doplatke T. Tarpowskom za njegovo dijete koje živi s majkom u Poljskoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 883/2004

               3

               U članku 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i ispravak SL L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), propisano je:
               „U smislu ove Uredbe:
               [...]

                        (i)

                        ‚član obitelji’ znači:

                                 1.

                                          i.

                                          bilo koja osoba definirana ili priznata kao član obitelji ili određena kao član kućanstva zakonodavstvom na temelju kojeg ostvaruje davanja;

                           [...]“

               4

               Članak 2. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na državljane države članice, osobe bez državljanstva i izbjeglice koje borave u državi članici na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.“

               5

               Članak 11. stavci 1., 2. i 3. navedene uredbe glase:
               „1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
               2.   U smislu ove glave, za osobe koje primaju novčana davanja zbog ili kao posljedicu njihove djelatnosti u svojstvu zaposlenih ili samozaposlenih osoba, smatra se da obavljaju spomenutu djelatnost. To se ne primjenjuje na invalidske, starosne ili obiteljske mirovine, ili na mirovine za ozljede na radu ili profesionalne bolesti, ili na novčana davanja za bolest kojima se pokrivaju troškovi liječenja na neograničeni rok.
               3.   Podložno člancima od 12. do 16:

                        (a)

                        na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                  [...]“

               6

               Članak 67. spomenute uredbe glasi:
               „Osoba ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države članice, uključujući i davanja za članove svoje obitelji koji borave u drugoj državi članici, kao da borave u prvoj državi članici. Međutim, umirovljenik ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom države članice koja je nadležna za njegovu mirovinu.“

               7

               U članku 68. stavku 1. iste uredbe, pod naslovom „Pravila prednosti u slučaju preklapanja“, uređena su „pravila prednosti“ ako su tijekom istog razdoblja i za iste članove obitelji predviđena davanja na temelju zakonodavstva više od jedne države članice.

         Uredba br. 987/2009

               8

               Sukladno članku 60. stavku 1. Uredbe br. 987/2009:
               „Zahtjev za obiteljska davanja upućuje se nadležnoj ustanovi. Za potrebe primjene članaka 67. i 68. osnovne uredbe, u obzir se uzima situacija čitave obitelji kao da se na sve uključene osobe primjenjivalo zakonodavstvo dotične države članice i kao da su tamo imale boravište, posebno u pogledu prava osobe da zatraži takva davanja. Ako osoba koja ima pravo zatražiti davanja ne iskoristi svoje pravo, nadležna ustanova države članice čije se zakonodavstvo primjenjuje uzima u obzir zahtjev za obiteljska davanja koji je podnio drugi roditelj, osoba koja je izjednačena s roditeljem ili osoba ili ustanova koja nastupa u svojstvu skrbnika djeteta ili djece.“

         Njemačko pravo

               9

               Članak 64. stavci 1. i 2. Zakona o porezu na dohodak (Einkommensteuergesetz, u daljnjem tekstu: EStG) glasi:
               „1)   Za svako dijete obiteljski doplatci isplaćuju se samo i isključivo jednoj osobi koja na njih ima pravo;
               2)   Ako na njega ima pravo više osoba, obiteljski doplatak isplaćuje se onome s kim dijete živi u zajedničkom kućanstvu. Ako dijete stanuje u zajedničkom kućanstvu obaju roditelja, kućanstvu jednog roditelja i njegova bračnog druga, udomitelja ili djeda i bake, oni moraju sporazumno odrediti tko će primati naknadu. [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               T. Trapkowski, koji boravi u Njemačkoj, razveo se od supruge; ona živi u Poljskoj s njihovim djetetom koje je rođeno u travnju 2000.

               11

               Od siječnja 2011. do listopada 2012. T. Trapkowskom su u određenom vremenskom razdoblju povremeno isplaćivane naknade za nezaposlenost. Međutim, od studenoga 2011. do siječnja 2012. te od 1. do 22. veljače 2012. bio je zaposlen u Njemačkoj te su mu nakon toga isplaćivane naknade na temelju njemačkog prava socijalne sigurnosti.

               12

               U kolovozu 2012. T. Trapkowski je BfA‑i podnio zahtjev za obiteljske doplatke za razdoblje od siječnja 2011. do listopada 2012. za svojeg sina. U tom razdoblju majka djeteta, koja je obavljala profesionalnu djelatnost u Poljskoj, nije primila niti je tražila ostvarenje prava na obiteljske doplatke ni na temelju njemačkog ni na temelju poljskog zakonodavstva.

               13

               Odlukom od 3. rujna 2012. BfA je odbila zahtjev T. Trapkowskog s obrazloženjem, kao glavni razlog, da na temelju njemačkog prava pravo na obiteljske doplatke ima majka djeteta. Prigovor protiv te odluke također je odbijen.

               14

               Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu), suprotno tomu, prihvatio je tužbu koju je T. Trapkowski podnio protiv odluke BfA‑e od 3. rujna 2012. i protiv odluke o odbijanju prigovora. Naime, taj je sud smatrao da na temelju njemačkog prava on ima pravo na obiteljske doplatke i da se to pravo, na temelju članka 11. stavka 1. i stavka 3. točke (a) Uredbe br. 883/2004, mora primijeniti na njegov slučaj.

               15

               Nadalje, uvijek prema stavu Finanzgerichta Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu), na temelju fikcije iz članka 60. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 987/2009 valja uzeti kao da obitelj T. Trapkowskog boravi u Njemačkoj. Stoga u glavnom postupku nije došlo do sukoba prava u smislu članka 68. Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da majka djeteta ne može tražiti obiteljske doplatke u Poljskoj.

               16

               Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) zaključio je da je smisao članka 60. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 taj da spriječi da osoba koja napusti jednu državu članicu da bi došla u drugu državu članicu izgubi svoja prava, a ne da ograniči ili ugasi prava osobe koja boravi na državnom području.

               17

               BfA je protiv odluke Finanzgerichta Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) podnijela reviziju, ističući da su osobe na koje se primjenjuje Uredba br. 883/2004 podložne zakonodavstvu samo jedne države članice. Sukladno odredbama njemačkog zakonodavstva, obiteljska davanja isplaćuju se onoj osobi kod koje dijete živi u zajedničkom kućanstvu.

               18

               BfA smatra da zajedničko tumačenje članka 67. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 i članka 60. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 te sudske prakse Suda dopušta zaključak da je, u glavnom postupku, na temelju njemačkog zakonodavstva glavni korisnik prava na obiteljska davanja majka djeteta, a ne T. Trapkowski.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev naglašava da njemačko pravo predviđa da se obiteljski doplatci isplaćuju isključivo jednom utvrdivom korisniku. Sukladno tom pravu, ti se doplatci dodjeljuju onom roditelju s kojim dijete živi u njegovu kućanstvu, s obzirom na to da prema općem iskustvu osoba kojoj je dijete povjereno na čuvanje snosi najviše troškova uzdržavanja. U tom pogledu, on pita može li primjena prava Unije u glavnom postupku dovesti do ukidanja prava T. Trapkowskog na obiteljske doplatke.

               20

               Navedeni sud primjećuje da to što tuženikova bivša supruga ne ostvaruje pravo na poljska obiteljska davanja nije relevantno za odluku o tome primjenjuje li se u glavnom postupku Uredba br. 883/2004. Nadalje, taj isti sud navodi da, na temelju njemačkog prava, okolnost da su roditelji djeteta razvedeni ne znači da ih se ne može smatrati članovima obitelji kojima se mogu isplatiti obiteljska davanja.

               21

               S obzirom na to da je fikcija iz članka 60. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 primjenjiva, sud koji je uputio zahtjev smatra da se ne može a priori isključiti, posebno ne u odnosu na članak 68.a Uredbe br. 884/2004, tumačenje prema kojemu majka djeteta može imati pravo na obiteljska davanja s obzirom na to da, sukladno toj fikciji, valja smatrati kao da boravi u Njemačkoj i kao da dijete živi s njom u njezinu kućanstvu.

               22

               Međutim, ako bi takvo tumačenje bilo dopušteno, sud koji je uputio zahtjev pita priječi li članak 60. stavak 1. treća rečenica Uredbe br. 987/2009 da se u glavnom postupku primijeni članak 64. stavak 2. EStG‑a, prema kojemu samo roditelj s kojim dijete živi u njegovu kućanstvu može zatražiti obiteljske doplatke, ili pak treba razlikovati pravo na podnošenje zahtjeva za obiteljske doplatke – pravo koje bi se moglo priznati T. Trapkowskom – i pravo na stvarnu isplatu takvih doplataka – pravo koje je rezervirano isključivo za njegovu bivšu suprugu s obzirom na to da dijete živi s njom u zajedničkom kućanstvu.

               23

               Konačno, ako članak 60. stavak 1. treću rečenicu Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da se pravo na obiteljska davanja prenosi na roditelja koji boravi na državnom području kada prvi korisnik davanja koji boravi u drugoj državi članici nije podnio zahtjev, nacionalni sud postavlja pitanje koliko treba proći vremena da bi se prvi korisnik smatrao osobom koja nije podnijela zahtjev.

               24

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li u slučaju u kojem osoba koja živi u jednoj državi članici (u tuzemstvu) i ima pravo na obiteljske doplatke za djecu koja žive u drugoj državi članici (u inozemstvu) kod drugog supružnika od kojeg živi odvojeno primijeniti članak 60. stavak 1. drugu rečenicu Uredbe br. 987/20091 tako da je učinak pravne fikcije, prema kojoj se za potrebe primjene članaka 67. i 68. Uredbe br. 883/2004 – posebno u pogledu prava osobe da podnese zahtjev za obiteljske doplatke – uzima u obzir situacija čitave obitelji kao da se na sve uključene osobe primjenjuje zakonodavstvo dotične države članice i kao da tamo borave, taj da pravo na obiteljske doplatke ima isključivo roditelj koji živi u drugoj državi članici (u inozemstvu) jer nacionalno pravo prve države članice propisuje da u slučaju više ovlaštenika obiteljskih doplataka pravo na njega ima onaj roditelj s kojim dijete živi u zajedničkom kućanstvu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Treba li u situaciji prikazanoj pod 1. članak 60. stavak 1. treću rečenicu Uredbe br. 987/2009 tumačiti tako da roditelj koji živi u državi članici (u tuzemstvu) ima pravo na obiteljske doplatke prema nacionalnom pravu jer roditelj koji živi u drugoj državi članici (u inozemstvu) nije podnio zahtjev za obiteljske doplatke?

                        3.

                        U slučaju odgovora na drugo pitanje u situaciji prikazanoj pod 1. da nepodnošenje zahtjeva roditelja koji živi u drugoj državi Europske unije dovodi do prelaska prava na obiteljske doplatke na roditelja koji živi u tuzemstvu:
                        Nakon kojeg razdoblja treba smatrati da roditelj koji živi u drugoj državi Europske unije nije iskoristio pravo na obiteljske doplatke u smislu članka 60. stavka 1. treće rečenice Uredbe br. 987/2009, tako da ono pripada roditelju koji živi u tuzemstvu?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna razmatranja

               25

               Kako bi se odgovorilo na prethodna pitanja, valja uvodno navesti da osoba, kao što je T. Trapkowski, koja je povremeno zaposlena u jednoj državi članici, u ovom slučaju u Saveznoj Republici Njemačkoj, i koja usto ima boravište u njoj ulazi u područje primjene Uredbe br. 883/2004 na temelju njezina članka 2. stavka 1. i članka 11. stavka 3. točke (a).

               26

               Nadalje, nije sporno da davanje o kojem se raspravlja u glavnom postupku, čiji je cilj smanjiti terete koji se odnose na uzdržavanje djeteta, ulazi u pojam „obiteljskog davanja“ u smislu Uredbe br. 883/2004 (vidjeti presude Offermanns, C‑85/99, EU:C:2001:166, t. 41. i Lachheb, C‑177/12, EU:C:2013:689, t. 35.).

               27

               Nadalje, u odnosu na pojam „član obitelji“ iz članka 1. stavka 1. točke (i), 1., i. Uredbe br. 883/2004 proizlazi da taj pojam obuhvaća „bilo koju osobu definiranu ili priznatu kao član obitelji ili određenu kao član kućanstva zakonodavstvom na temelju kojeg ostvaruje davanja“.

               28

               U predmetnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je u njemačkom zakonodavstvu utvrđeno koje osobe imaju pravo na obiteljska davanja a da pritom nije izričito definiran pojam „član obitelji“.

               29

               Međutim, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, pravo na obiteljska davanja za dijete priznaje se, sukladno njemačkom pravu, roditeljima toga djeteta u prvom stupnju, bez obzira na to jesu li vjenčani ili ne.

               30

               Na toj osnovi navedeni sud ističe da se, u odnosu na pravo na obiteljska davanja, dijete o kojemu se raspravlja u glavnom postupku i njegova majka moraju smatrati članovima obitelji T. Trapkowskog u smislu njemačkog prava.

               31

               Nije na Sudu da dovodi u pitanje takav navod koji se temelji na predmetnom nacionalnom pravu, prema tumačenju nacionalnog suda (vidjeti u tom smislu presudu Slanina,C‑363/08, EU:C:2009:732, t. 27.).

               32

               U odnosu na primjenjivost pravila prednosti iz članka 68. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 u slučaju preklapanja, valja ponoviti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, da bi se moglo smatrati da takav slučaj preklapanja postoji, nije dovoljno da su davanja dospjela u državi članici u kojoj dotično dijete boravi a da, usporedno s time, postoji samo mogućnost njihove isplate u drugoj državi članici u kojoj radi jedan od roditelja toga djeteta (presuda Schwemmer, C‑16/09, EU:C:2010:605, t. 52. i navedena sudska praksa).

               33

               Stoga, s obzirom na to da majka djeteta o kojoj se raspravlja u glavnom postupku nije mogla tražiti priznanje prava na obiteljska davanja u Poljskoj, ta se pravila prednosti ne primjenjuju u glavnom postupku.

         O prvom prethodnom pitanju

               34

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi u biti doznati treba li članak 60. stavak 1. drugu rečenicu Uredbe br. 987/2009 tumačiti na način da fikcija koja je predviđena tom odredbom može dovesti do toga da se prizna pravo na obiteljska davanja osobi koja ne boravi na području države članice koja je nadležna za njihovu isplatu.

               35

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje valja, kao prvo, podsjetiti da je učinak fikcije iz članka 67. Uredbe br. 883/2004 taj da osoba može tražiti obiteljska davanja za članove svoje obitelji koji borave u državi članici koja nije nadležna za njihovu isplatu kao da oni borave u prvoj državi članici.

               36

               Kao drugo, u članku 60. stavku 1. drugoj rečenici Uredbe br. 987/2009 predviđeno je da, osobito radi primjene Uredbe br. 883/2004, valja uzeti u obzir situaciju čitave obitelji, kao da se na sve uključene osobe primjenjivalo zakonodavstvo dotične države članice i kao da su tamo imale boravište, posebno u pogledu prava osobe da zatraži obiteljska davanja.

               37

               Kao treće, ako osoba koja ima pravo zatražiti davanja ne iskoristi svoje pravo, iz članka 60. stavka 1. treće rečenice Uredbe br. 987/2009 razvidno je da je „drugi roditelj“ naveden u popisu osoba i ustanova koji su ovlašteni podnijeti zahtjev za ostvarenje prava na takva davanja.

               38

               Iz članka 67. Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 60. stavkom 1. Uredbe br. 987/2009 proizlazi, s jedne strane, da osoba ima pravo zatražiti davanja za članove svoje obitelji koji borave u državi članici koja nije nadležna za isplatu davanja i, s druge strane, da je mogućnost podnošenja zahtjeva za obiteljska davanja priznata ne samo osobama koje borave na području države članice koja je dužna isplaćivati obiteljska davanja već i svim „uključenim osobama“ koje mogu podnijeti zahtjev za priznanje prava na ta davanja, među kojima su i roditelji djeteta za koje su davanja zatražena.

               39

               Slijedom toga, s obzirom na to da roditelji djeteta za koje su obiteljska davanja zatražena ulaze u pojam „uključenih osoba“ u smislu članka 60. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 koje imaju pravo zatražiti ta davanja, ne može se isključiti da roditelj koji boravi na području države članice koja nije dužna isplaćivati ta davanja bude osoba koja ima pravo primati navedena davanja, pod uvjetom da su ispunjene sve druge pretpostavke predviđene nacionalnim pravom.

               40

               Međutim, na nacionalnom je nadležnom tijelu da utvrdi koje to osobe sukladno nacionalnom pravu imaju pravo na obiteljska davanja.

               41

               Iz svega navedenoga proizlazi da članak 60. stavak 1. drugu rečenicu Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da fikcija koja je predviđena tom odredbom može dovesti do toga da se prizna pravo na obiteljska davanja osobi koja nema boravište na području države članice koja je nadležna za njihovu isplatu, kada su ispunjene sve druge pretpostavke za priznanje prava na navedena davanja predviđene nacionalnim pravom, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

         O drugom prethodnom pitanju

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 60. stavak 1. treću rečenicu Uredbe br. 987/2009 tumačiti na način da dopušta da se roditelju djeteta u odnosu na koje je priznato pravo na obiteljska davanja, koji boravi u državi članici koja je dužna isplaćivati ta davanja, mora priznati pravo na navedena davanja zato što drugi roditelj koji boravi u drugoj državi članici nije podnio zahtjev za obiteljska davanja.

               43

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja uvodno podsjetiti da se u uredbama br. 987/2009 i br. 883/2004 ne određuje koje osobe imaju pravo na obiteljska davanja, iako se njima propisuju pravila koja omogućuju utvrđenje osoba koje imaju pravo tražiti ta davanja.

               44

               Naime, osobe koje imaju pravo na obiteljska davanja, kao što to jasno proizlazi iz članka 67. Uredbe br. 883/2004, utvrđuju se na temelju zakonodavstva države članice.

               45

               Nadalje, valja navesti da je u članku 60. stavku 1. trećoj rečenici Uredbe br. 987/2009 predviđeno da ako osoba koja ima pravo zatražiti davanja ne iskoristi svoje pravo, nadležna ustanova države članice mora uzeti u obzir zahtjeve za takva davanja koje su podnijele druge osobe navedene u toj odredbi, među kojima je i „uključena osoba“.

               46

               Kao prvo, i iz teksta i iz strukture članka 60. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 proizlazi da je potrebno razlikovati podnošenje zahtjeva za obiteljska davanja od prava na isplatu takvih davanja.

               47

               Kao drugo, iz teksta navedenog članka proizlazi da je dovoljno da osobe koje mogu zatražiti obiteljska davanja podnesu zahtjev za takva davanja da time aktiviraju obvezu nadležne ustanove države članice da uzme u obzir taj zahtjev.

               48

               Međutim, pravo Unije ne priječi da takva ustanova, primjenjujući nacionalno pravo, zaključi da je osoba koja ima pravo na obiteljska davanja za dijete osoba koja nije podnijela zahtjev za njih.

               49

               Slijedom toga, kada su ispunjene sve pretpostavke za ostvarenje prava na obiteljska davanja za dijete i kada je stvarno priznato pravo na njih, nije relevantno koji se roditelj, na temelju nacionalnog prava, smatra osobom koja ima pravo na isplatu takvih davanja (vidjeti u tom smislu presudu Hoever i Zachow, C‑245/94 i C‑312/94, EU:C:1996:379, t. 37.).

               50

               Iz svega navedenoga proizlazi da članak 60. stavak 1. treću rečenicu Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da ne zahtijeva da se roditelju djeteta u odnosu na koje je priznato pravo na obiteljska davanja, koji boravi u državi članici koja je dužna isplaćivati navedena davanja, mora priznati pravo na navedena davanja zbog toga što drugi roditelj koji boravi u drugoj državi članici nije podnio zahtjev za obiteljska davanja.

               51

               Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće prethodno pitanje.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 60. stavak 1. drugu rečenicu Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti treba tumačiti na način da fikcija koja je predviđena tom odredbom može dovesti do toga da se prizna pravo na obiteljska davanja osobi koja nema boravište na području države članice koja je nadležna za njihovu isplatu kada su ispunjene sve druge pretpostavke za priznanje prava na navedena davanja predviđene nacionalnim pravom, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

                           2.

                           Članak 60. stavak 1. treću rečenicu Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da ne zahtijeva da se roditelju djeteta u odnosu na koje je priznato pravo na obiteljska davanja, koji boravi u državi članici koja je dužna isplaćivati navedena davanja, mora priznati pravo na navedena davanja zbog toga što drugi roditelj koji boravi u drugoj državi članici nije podnio zahtjev za obiteljska davanja.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 22. svibnja 2014. # CI protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-130/12.