title: Predmet C-41/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. siječnja 2020. uputio Gericht Erster Instanz Eupen (Belgija) – DQ/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/12

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. siječnja 2020. uputio Gericht Erster Instanz Eupen (Belgija) – DQ/Wallonische Region
      (Predmet C-41/20)
      (2021/C 19/15)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: DQ

         Tuženik: Wallonische Region

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Protivi li se relevantnim europskim pravnim odredbama, a osobito, s jedne strane, člancima 20. i 21. Ugovora o funkcioniranju Europske unije u pogledu slobode pojedinca i kretanja kapitala, i/ili, s druge strane, člancima 63. i 64. Ugovora o funkcioniranju Europske unije u pogledu slobodnog kretanja kapitala, koje čine dvije od četiri temeljne slobode Europske unije, nacionalni propis na način na koji ga tijela primjenjuju, odnosno na način da uporaba inozemnog vozila, koje građanin druge države članice stavlja na povremeno i kratkoročno raspolaganje građaninu s boravištem u Belgiji, a da za to ne postoji obveza ponovne prijave, ovisi o tome da taj građanin s boravištem u Belgiji drži u vozilu privatnu potvrdu o uporabi, odnosno potvrdu u smislu članka 3. stavaka 2. točke 6. Kraljevske uredbe od 20. srpnja 2001. o registraciji motornih vozila?

                  2.

                  Je li nacionalni propis, kako je ovdje opisan i kako ga primjenjuje Valonska regija, opravdan zahtjevima javne sigurnosti ili drugih zaštitnih mjera i je li potrebno pridržavati se nacionalnog propisa koji se tumači na način da se njime nužno predviđa to da se u vozilu mora nalaziti dokument koji je izdao inozemni vlasnik vozila, u kojem se navodi vremenski ograničeno odobrenje za upotrebu vozila i razdoblje valjanosti, a da pritom ne postoji mogućnost naknadnog dostavljanja takvih dokumenata, kako bi se postigao željeni cilj ili se taj cilj mogao ostvariti i drukčije odnosno manje strogim i formalnim sredstvima?

            Sud Europske unije (šesto vijeće) odlučio je rješenjem od 10. rujna 2020. kako slijedi:
      Članak 63. stavak 1. UFEU-a valja tumačiti na način da mu se protivi odredba države članice u skladu s kojom se osoba s boravištem u toj državi članici može pozvati na izuzeće od obveze registriranja vozila u navedenoj državi članici za vozilo registrirano u drugoj državi članici i koje joj je na besplatno i kratkoročno raspolaganje stavio vlasnik tog vozila koji boravi u toj drugoj državi članici, samo ako se u vozilu uvijek nalaze dokumenti kojima se potvrđuje da postoje uvjeti za izuzeće, bez mogućnosti naknadnog uklanjanja nedostatka.


title: Predmet C-42/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. siječnja 2020. uputio Gericht Erster Instanz Eupen (Belgija) – FS/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/12

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. siječnja 2020. uputio Gericht Erster Instanz Eupen (Belgija) – FS/Wallonische Region
      (Predmet C-42/20)
      (2021/C 19/16)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: FS

         Tuženik: Wallonische Region

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Protivi li se relevantnim europskim pravnim odredbama, a osobito člancima 20. i 21. Ugovora o funkcioniranju Europske unije u pogledu slobode pojedinca, članku 45. UFEU-a (sloboda kretanja radnika), članku 49. (sloboda poslovnog nastana) i članku 56. UFEU-a (sloboda pružanja usluga) nacionalni propis na način na koji ga tijela primjenjuju, odnosno na način da uporaba inozemnog vozila, koje građanin druge države članice stavlja na povremeno i kratkoročno raspolaganje građaninu s boravištem u Belgiji, a da za to ne postoji obveza ponovne prijave, ovisi o tome da taj građanin s boravištem u Belgiji drži u vozilu privatnu potvrdu o uporabi, odnosno potvrdu u smislu članka 3. stavaka 2. točke 6. Kraljevske uredbe od 20. srpnja 2001. o registraciji motornih vozila?

                  2.

                  Je li nacionalni propis, kako je ovdje opisan i kako ga primjenjuje Valonska regija, opravdan zahtjevima javne sigurnosti ili drugih zaštitnih mjera i je li potrebno pridržavati se nacionalnog propisa koji se tumači na način da se njime nužno predviđa to da se u vozilu mora nalaziti dokument koji je izdao inozemni vlasnik vozila, u kojem se navodi vremenski ograničeno odobrenje za upotrebu vozila i razdoblje valjanosti, kako bi se postigao željeni cilj ili se taj cilj može ostvariti i drukčije odnosno manje strogim i formalnim sredstvima?

            Sud Europske unije (šesto vijeće) odlučio je rješenjem od 10. rujna 2020. kako slijedi:
      Članak 63. stavak 1. UFEU-a valja tumačiti na način da mu se protivi odredba države članice u skladu s kojom se osoba s boravištem u toj državi članici može pozvati na izuzeće od obveze registriranja vozila u navedenoj državi članici za vozilo registrirano u drugoj državi članici i koje joj je na besplatno i kratkoročno raspolaganje stavio vlasnik tog vozila koji boravi u toj drugoj državi članici, samo ako se u vozilu uvijek nalaze dokumenti kojima se potvrđuje da postoje uvjeti za izuzeće, bez mogućnosti naknadnog uklanjanja nedostatka.


title: Predmet C-43/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. siječnja 2020. uputio Gericht Erster Instanz Eupen (Belgija) – HU/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/13

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. siječnja 2020. uputio Gericht Erster Instanz Eupen (Belgija) – HU/Wallonische Region
      (Predmet C-43/20)
      (2021/C 19/17)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: HU

         Tuženik: Wallonische Region

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Protivi li se relevantnim europskim pravnim odredbama, a osobito, s jedne strane, člancima 20. i 21. Ugovora o funkcioniranju Europske unije u pogledu slobode pojedinca i kretanja kapitala, i/ili, s druge strane, člancima 63. i 64. Ugovora o funkcioniranju Europske unije u pogledu slobodnog kretanja kapitala, koje čine dvije od četiri temeljne slobode Europske unije, nacionalni propis na način na koji ga tijela primjenjuju, odnosno na način da uporaba inozemnog vozila, koje građanin druge države članice stavlja na povremeno i kratkoročno raspolaganje građaninu s boravištem u Belgiji, a da za to ne postoji obveza ponovne prijave, ovisi o tome da taj građanin s boravištem u Belgiji drži u vozilu privatnu potvrdu o uporabi, odnosno potvrdu u smislu članka 3. stavaka 2. točke 6. Kraljevske uredbe od 20. srpnja 2001. o registraciji motornih vozila?

                  2.

                  Je li nacionalni propis, kako je ovdje opisan i kako ga primjenjuje Valonska regija, opravdan zahtjevima javne sigurnosti ili drugih zaštitnih mjera i je li potrebno pridržavati se nacionalnog propisa koji se tumači na način da se njime nužno predviđa to da se u vozilu mora nalaziti dokument koji je izdao inozemni vlasnik vozila, u kojem se navodi vremenski ograničeno odobrenje za upotrebu vozila i razdoblje valjanosti, a da pritom ne postoji mogućnost naknadnog dostavljanja takvih dokumenata, kako bi se postigao željeni cilj ili se taj cilj mogao ostvariti i drukčije odnosno manje strogim i formalnim sredstvima?

            Sud Europske unije (šesto vijeće) odlučio je rješenjem od 10. rujna 2020. kako slijedi:
      Članak 63. stavak 1. UFEU-a valja tumačiti na način da mu se protivi odredba države članice u skladu s kojom se osoba s boravištem u toj državi članici može pozvati na izuzeće od obveze registriranja vozila u navedenoj državi članici za vozilo registrirano u drugoj državi članici i koje joj je na besplatno i kratkoročno raspolaganje stavio vlasnik tog vozila koji boravi u toj drugoj državi članici, samo ako se u vozilu uvijek nalaze dokumenti kojima se potvrđuje da postoje uvjeti za izuzeće, bez mogućnosti naknadnog uklanjanja nedostatka.


title: Predmet C-173/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. travnja 2020. uputio Consiglio di Stato (Italija) – AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/14

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. travnja 2020. uputio Consiglio di Stato (Italija) – AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia
      (Predmet C-173/20)
      (2021/C 19/18)
      Jezik postupka: talijanski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Consiglio di Stato

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ

         Tuženici: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Protivi li se članku 5. Okvirnog sporazuma iz Direktive 1999/70/EZ (Direktiva Vijeća o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP; u daljnjem tekstu: Direktiva) (1), naslovljenom „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, u vezi s uvodnim izjavama 6. i 7. i člankom 4. tog sporazuma („Načelo nediskriminacije”), a s obzirom na načela ekvivalentnosti, djelotvornosti i korisnog učinka prava Europske unije, nacionalni propis, u ovom slučaju članak 24. stavak 3. točka (a) i članak 22. stavak 9. Zakona 240/2010 kojim se sveučilištima omogućuje da bez brojčanog ograničenja koriste ugovore na određeno vrijeme namijenjene istraživačima u trajanju od tri godine, koji se mogu produljiti za dvije godine, a da njihovo sklapanje i produljenje nije uvjetovano nikakvim objektivnom razlogom vezanim uz privremene ili izvanredne potrebe sveučilišta koje ih određuje i kojim se kao jedino ograničenje sklapanju višestrukih ugovora na određeno vrijeme s istom osobom propisuje samo to da trajanje ne smije prelaziti 12 godina, uključujući i prekide?

                  2.

                  Protivi li se navedenom članku 5. Okvirnog sporazuma u vezi s uvodnim izjavama 6. i 7. Direktive i spomenutim člankom 4. tog sporazuma, a s obzirom na koristan učinak prava Europske unije, nacionalni propis (u ovome slučaju članak 24. i članak 29. stavak 1. Zakona 240/2010) kojim se sveučilištima dopušta da istraživače zapošljavaju isključivo na određeno vrijeme – a da odluka o tome nije uvjetovana privremenim ili izvanrednim potrebama i da ne postoje nikakva ograničenja – na temelju potencijalno neograničenog niza uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, za redovne obrazovne i istraživačke potrebe tih sveučilišta?

                  3.

                  Protivi li se članku 4. navedenog okvirnog sporazuma nacionalni propis poput članka 20. stavka 1. Zakonodavne uredbe 75/2017 (kako se tumači u navedenoj okružnici ministarstva br. 3/2017) kojim se priznaje mogućnost da javna istraživačkia tijela u stalni radni odnos prime istraživače zaposlene na određeno vrijeme – ali samo ako su do 31. prosinca 2017. stekli barem tri godine radnoga staža – dok se s druge strane ta mogućnost ne priznaje sveučilišnim istraživačima zaposlenima na određeno vrijeme, i to samo zato što su njihovi radni odnosi, iako se po zakonu temelje na ugovorima o radu, na temelju članka 22. stavka 16. Zakonodavne uredbe 75/2017 obuhvaćeni „sustavom javnog prava”, unatoč tomu što se člankom 22. stavkom 9. Zakona 240/2010 istraživači istraživačkih tijela i sveučilišta podvrgavaju istom pravilu u pogledu najduljeg trajanja radnih odnosa na određeno vrijeme zasnovanih sa sveučilištima ili istraživačkim tijelima u obliku ugovora iz sljedećeg članka 24. ili u obliku ugovora sa znanstvenim novacima iz istog članka 22.?

                  4.

                  Protivi li se načelima ekvivalentnosti, djelotvornosti i korisnog učinka prava Unije, s obzirom na navedeni okvirni sporazum, kao i načelu nediskriminacije iz članka 4. tog sporazuma, nacionalni propis (članak 24. stavak 3. točka (a) Zakona 240/2010, članak 29. stavak 2. točka (d) i članak 29. stavak 4. Zakonodavne uredbe 81/2015) kojim se, unatoč tome što postoje pravila koja se primjenjuju na sve zaposlene u javnom i privatnom sektoru i koja su konačno sadržana u navedenoj Zakonodavnoj uredbi br. 81 te kojima se (od 2018.) utvrđuje najdulje trajanje radnog odnosa na određeno vrijeme na 24 mjeseca (koje obuhvaća produljenja i obnavljanja) i uvjetuje korištenje te vrste odnosa za zaposlenike javne uprave postojanjem „privremenih i izvanrednih potreba”, sveučilištima dopušta da zapošljavaju istraživače na temelju trogodišnjeg ugovora o radu na određeno vrijeme koji se može produljiti za dvije godine u slučaju pozitivne ocjene istraživačke i obrazovne aktivnosti koja je obavljana u tom trogodišnjem razdoblju a da ni sklapanje prvog ugovora ni produljenje ugovora nije uvjetovano postojanjem takvih privremenih ili izvanrednih potreba sveučilišta te se sveučilištima također dopušta da nakon isteka petogodišnjeg razdoblja s istom ili drugim osobama sklope još jedan ugovor na određeno vrijeme iste vrste kako bi zadovoljili iste obrazovne i istraživačke potrebe povezane s prethodnim ugovorom?

                  5.

                  Protivi li se članku 5. navedenog okvirnog sporazuma, također s obzirom na načela ekvivalentnosti i djelotvornosti te na navedeni članak 4., nacionalni propis (članak 29. stavak 2. točka (d) i članak 29. stavak 4. Zakonodavne uredbe 81/2015 te članak 36. stavci 2. i 5. Zakonodavne uredbe 165/2001) kojim se za sveučilišne istraživače zaposlene na temelju trogodišnjeg ugovora o radu na određeno vrijeme koji se može produljiti za još dvije godine (na temelju navedenog članka 24. stavka 3. točke (a) Zakona 240/2010), isključuje mogućnost kasnijeg zasnivanja radnog odnosa na neodređeno vrijeme jer u talijanskom pravu ne postoje druge mjere kojima bi se mogle spriječiti i sankcionirati zlouporabe sveučilišta prilikom korištenja uzastopnih radnih odnosa na određeno vrijeme?

         (1)  Direktiva Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.)


title: Predmet C-488/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 2. listopada 2020. uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Poljska) – Delfarma Sp. z o.o./Prezesowi Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/16

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 2. listopada 2020. uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Poljska) – Delfarma Sp. z o.o./Prezesowi Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych
      (Predmet C-488/20)
      (2021/C 19/20)
      Jezik postupka: poljski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Delfarma Sp. z o.o.

         Tuženik: Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Protivi li se članku 34. UFEU-a odredba nacionalnog prava u skladu s kojom odobrenje za paralelni uvoz istječe nakon isteka jedne godine od datuma isteka odobrenja za stavljanje referentnog lijeka u promet?

                  2.

                  Može li nacionalno tijelo s obzirom na članke 34. i 36. UFEU-a donijeti deklaratornu odluku kojom se na temelju zakona utvrđuje istek odobrenja za stavljanje lijeka u promet u okviru paralelnog uvoza samo zbog isteka roka utvrđenog zakonom koji se računa od datuma isteka odobrenja za stavljanje referentnog lijeka u promet, a da se pritom ne ispituju razlozi za istek odobrenja za taj lijek i ostali uvjeti iz članka 36. UFEU-a koji se odnose na zaštitu zdravlja i života ljudi?

                  3.

                  Je li za donošenje deklaratorne odluke kojom se utvrđuje istek odobrenja za stavljanje lijeka u promet u okviru paralelnog uvoza dostatna činjenica da su paralelni uvoznici oslobođeni obveze podnošenja periodičnih izvješća o sigurnosti kao i s tim povezana činjenica da tijelo ne raspolaže aktualnim podacima za ocjenu koristi i rizika koji proizlaze iz farmakoterapije?


title: Predmet C-500/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 6. listopada 2020. uputio Oberster Gerichtshof (Austrija) – ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft/Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/16

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 6. listopada 2020. uputio Oberster Gerichtshof (Austrija) – ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft/Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH
      (Predmet C-500/20)
      (2021/C 19/21)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Oberster Gerichtshof

         Stranke glavnog postupka

         Tuženik i žalitelj: ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft

         Tužitelj i druga stranka u žalbenom postupku: Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Je li Sud Europske unije nadležan za tumačenje Jedinstvenih pravila o Ugovoru o korištenju infrastrukture u međunarodnom željezničkom prometu (u daljnjem tekstu: CUI, Dodatak E Konvenciji o međunarodnom željezničkom prijevozu (u daljnjem tekstu: COTIF)) (1)?

                  2.

                  U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                  treba li članak 8. stavak 1. točku (b) CUI-ja tumačiti na način da odgovornost upravitelja za gubitak ili štetu imovine koja se propisuje u tom članku obuhvaća i troškove koji prijevozniku nastaju jer zbog oštećenja svojih lokomotiva treba unajmiti druge zamjenske lokomotive?

                  3.

                  U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i niječnog odgovora na drugo pitanje:
                  treba li članak 4. i članak 19. stavak 1. CUI-ja tumačiti na način da ugovorne strane mogu djelotvorno preuzeti veću odgovornost na temelju paušalnog upućivanja na nacionalno pravo ako je u skladu s time točno da se opseg odgovornosti povećava, ali je, odstupajući od odgovornosti koja ne ovisi o krivnji u skladu s CUI-jem, krivnja uvjet za utvrđivanje odgovornosti?

         (1)  2013/103/EU: Odluka Vijeća od 16. lipnja 2011. o potpisivanju i sklapanju Sporazuma između Europske unije i Međuvladine organizacije za međunarodni željeznički prijevoz o pristupanju Europske unije Konvenciji o međunarodnom željezničkom prijevozu (COTIF) od 9. svibnja 1980. , kako je izmijenjena Protokolom iz Vilniusa od 3. lipnja 1999. (SL 2013., L 51, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 123., str. 286.).


title: Predmet C-514/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 13. listopada 2020. uputio Bundesarbeitsgericht (Njemačka) – DS/Koch Personaldienstleistungen GmbH

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/18

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 13. listopada 2020. uputio Bundesarbeitsgericht (Njemačka) – DS/Koch Personaldienstleistungen GmbH
      (Predmet C-514/20)
      (2021/C 19/23)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Bundesarbeitsgericht

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj, žalitelj i podnositelj revizije: DS

         Tuženik i druga stranka u žalbenom i revizijskom postupku: Koch Personaldienstleistungen GmbH

         Prethodna pitanja

      Protivi li se članku 31. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članku 7. Direktive 2003/88/EZ (1) odredba u kolektivnom ugovoru kojom se za izračun toga ima li i za koliko sati radnik pravo na dodatke za prekovremeni rad uzimaju u obzir isključivo sati koje je radnik stvarno radio, a ne i sati tijekom kojih radnik koristi svoj najkraći plaćeni godišnji odmor?

         (1)  Direktiva 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL. 2003, L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31).


title: Predmet C-519/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. listopada 2020. uputio Amtsgericht Hannover (Njemačka) – K

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/19

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. listopada 2020. uputio Amtsgericht Hannover (Njemačka) – K
      (Predmet C-519/20)
      (2021/C 19/25)
      Jezik postupka: Njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Amtsgericht Hannover

         Stranke glavnog postupka

         Zadržana osoba i žalitelj: K

         Podnositelj zahtjeva: Landkreis Gifhorn

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li pravo Unije, osobito članak 18. stavke 1. i 3. Direktive 2008/115/EZ (1), tumačiti na način da nacionalni sud koji odlučuje o zadržavanju u svrhu udaljavanja u svakom pojedinačnom slučaju treba ispitati uvjete koji proizlaze iz odredbe, a osobito traje li izvanredno stanje, ako nacionalni zakonodavac pozivanjem na članak 18. stavak 1. u nacionalnom pravu odstupa od uvjetâ iz članka 16. stavka 1.?

                  2.

                  Treba li pravo Unije, osobito članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115/EZ, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se do 1. srpnja 2022. privremeno dopušta smještaj zadržanih osoba koje čekaju udaljavanje u zatvorskoj ustanovi iako u državi članici postoje posebne ustanove za zadržavanje i nije riječ o hitnom slučaju u smislu članka 18. stavka 1. Direktive 2008/115/EZ kojim se to nužno zahtijeva?

                  3.

                  Treba li članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115/EZ tumačiti na način da nije riječ o „posebnoj ustanovi za zadržavanje” osoba koje čekaju udaljavanje već samim time ako je:

                              —

                              za „posebnu ustanovu za zadržavanje” neizravno nadležan isti član vlade koji je nadležan i za zatvorske ustanove, odnosno ministrica pravosuđa,

                              —

                              „posebna ustanova za zadržavanje” ustrojena kao ogranak zatvorske ustanove te je stoga točno da ima svojeg upravitelja, ali se općenito kao jedan od nekoliko ogranaka zatvorske ustanove nalazi pod nadležnosti uprave zatvorske ustanove?

                  4.

                  Ako je odgovor na treće pitanje niječan:
                  treba li članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115/EZ tumačiti na način da je riječ o smještaju u „posebnoj ustanovi za zadržavanje” osoba koje čekaju udaljavanje ako zatvorska ustanova osnuje poseban ogranak za zadržavanje osoba koje čekaju udaljavanje, taj ogranak upravlja posebnim prostorom na kojem se nalaze tri zgrade unutar ograđenog područja za zadržane osobe koje čekaju udaljavanje te se u jednoj od te tri zgrade privremeno smještaju isključivo zatvorenici koji izdržavaju kazne zatvora ili kratke kazne zatvora, pri čemu zatvorska ustanova osigurava da su zadržane osobe koje čekaju udaljavanje i zatvorenici odvojeni, a osobito to da svaka zgrada ima svoje prostorije (vlastiti prostor za presvlačenje, vlastitu ambulantu, vlastiti sportski prostor) te je točno da je dvorište odnosno vanjski prostor vidljiv iz svih zgrada, ali svaka zgrada ima vlastito područje za zatvorenike koje je ograđeno žičanom ogradom i na taj način zgrade nisu izravno povezane?

         (1)  Direktiva 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL.2008, L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.).


title: Predmet C-537/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. listopada 2020. uputio Bundesfinanzhof (Njemačka) – L Fund/Finanzamt D

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/21

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. listopada 2020. uputio Bundesfinanzhof (Njemačka) – L Fund/Finanzamt D
      (Predmet C-537/20)
      (2021/C 19/27)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Bundesfinanzhof

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj i podnositelj revizije: L Fund

         Tuženik i druga stranka u revizijskom postupku: Finanzamt D

         Druga stranka u postupku: Bundesministerium der Finanzen

         Prethodna pitanja

      Protivi li se članku 56. Ugovora o osnivanju Europske zajednice (sada: članak 63. Ugovora o funkcioniranju Europske unije) propis države članice u skladu s kojim se rezidentni specijalizirani nekretninski fondovi s isključivo nerezidentnim ulagateljima izuzimaju od poreza na dobit, dok nerezidentni specijalizirani nekretninski fondovi s isključivo nerezidentnim ulagateljima u pogledu svojih prihoda od najma koje su ostvarili u tuzemstvu podliježu ograničenoj obvezi plaćanja poreza na dobit?


title: Predmet C-541/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Litva/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/21

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Litva/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-541/20)
      (2021/C 19/28)
      Jezik postupka: litavski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Litva (zastupnici: K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, R. Dzikovič, A. Kisieliauskaitė, G. Taluntytė i R. Petravičius, advokatas)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  1.

                  poništi članak 1. stavke 3. i 7. Direktive 2020/1057 (1) kojim se propisuje obveza primjene pravila o upućivanju radnika na međunarodni (prekogranični) prijevoz i kabotažu u svrhu primjene Direktive 96/71/EZ. Ako nije moguće poništiti članak 1. stavke 3. i 7. Direktive 2020/1057, a da se ne promijeni njezina bit, Republika Litva zahtijeva njezino poništenje u cijelosti;

                  2.

                  poništi članak 1. točku 6. podtočku (d) Uredbe 2020/1054 (2) u dijelu u kojem se njime propisuje obveza za prijevoznike da osiguraju da se vozači vrate u svoje mjesto boravka ili u operativno sjedište prijevoznika svaka četiri tjedna. Ako nije moguće poništiti taj dio te odredbe, Republika Litva zahtijeva da se ta odredba poništi u cijelosti;

                  3.

                  poništi članak 3. Uredbe 2020/1054 u dijelu kojim se njime predviđa da izmjene Uredbe (EZ) br. 561/2006 stupaju na snagu dvadesetog dana od dana objave Uredbe 2020/1054 (20. kolovoza 2020.). Ako nije moguće poništiti članak 3. Uredbe 2020/1054, a da se ne utječe na ostale njezine odredbe, Republika Litva zahtijeva njezino poništenje u cijelosti;

                  4.

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Republika Litva temelji svoju tužbu na sljedećim tužbenim razlozima:

                  1.

                     Članak 1. stavci 3. i 7. Direktive 2020/1057, kojim se predviđa obveza primjene pravila o upućivanju radnika na nebilateralni međunarodni (prekogranični) prijevoz i kabotažu, protivan je:

                              1.1

                                 Načelu jednakog postupanja jer selektivna raspodjela prijevoza nema nikakvu osnovu i uspostavlja dvostruke standarde plaće za radnike koji rade za istog prijevoznika, iako je priroda njihova posla jednaka. Stoga pravila kojima se uređuje upućivanje nisu utvrđena na temelju objektivnih kriterija, čime se povređuje načelo „jednake plaće za jednak rad” i načelo jednakog postupanja zajamčeno u članku 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima;

                              1.2

                                 Načelu proporcionalnosti jer su institucije Unije (i) uspostavile drugačija uređenja plaće za radnike koji obavljaju isti posao; (ii) nisu uzele u obzir posebne značajke međunarodnih prijevoza; (iii) nisu uzele u obzir iznimno visoku razinu mobilnosti tih radnika u sektoru međunarodnog prijevoza; (iv) odredile su, na temelju kriterija koje su utvrdile, neopravdano veliko administrativno opterećenje malim i srednjim prijevoznicima i tako su počinile očitu pogrešku i donijele mjeru koja nije proporcionalna u odnosu na cilj koji se njome nastoji postići;

                              1.3

                                 Načelu dobre zakonodavne prakse jer su institucije Unije trebale provesti ocjenu utjecaja osporavanih odredbi ili pružiti opravdanje o tome zašto takva ocjena nije bila potrebna.

                  2.

                     Članak 1. točka 6. podtočka (d) Uredbe 2020/1054, kojim se prijevoznicima nalaže obveza da osiguraju da se njihovi vozači vrate u svoje mjesto boravka ili u operativno sjedište prijevoznika svaka četiri tjedna, protivan je:

                              2.1

                                 Članku 45. UFEU-a jer obveza koja se nalaže vozačima da se vrate u svoje mjesto boravka ili u operativno sjedište prijevoznika, a da pritom nemaju mogućnost sami izabrati gdje žele provesti svoje vrijeme odmora, povređuje njihovu slobodu kretanja koju kao radnici uživaju;

                              2.2

                                 Članku 26. UFEU-a i općem načelu nediskriminacije jer se ograničava sloboda kretanja radnika i jer su oni koji rade za prijevoznike u perifernim državama članicama diskriminirani tako što ih se obvezuje da se vrate u mjesto svojeg boravka ili operativno sjedište prijevoznika kako bi odmorili, s obzirom na to da se njih tako obvezuje da prelaze velike udaljenosti i troše značajno više vremena od vozača koji rade za prijevoznike u državama članicama koje se nalaze u središnjem dijelu Unije, odnosno blizu njega; kako bi se odredbi o vraćanju radnika dao učinak, prijevoznici u perifernim državama članicama bit će u nepovoljnijem položaju od ostalih prijevoznika na unutarnjem tržištu;

                              2.3

                                 Članku 3. stavku 3. UEU-a, člancima 11. i 191. UFEU-a i politici Unije u području okoliša i klimatskih promjena jer će zahtjev da se osigura obvezno vraćanje vozača svaka četiri tjedna uzrokovati umjetno povećanje prometa na cestama u Uniji i broja vozača koji se vraćaju s praznim prikolicama, broja drugih organiziranih prijevoza, količine potrošenog goriva i emisija CO2 u okoliš;

                              2.4

                                 Načelu proporcionalnosti jer je obvezno redovno vraćanje radnika propisano tom odredbom mjera koja je očito neproporcionalna i neprikladna za postizanje javno navedenog cilja poboljšanja uvjeta odmora radnika.

                  3.

                     Članak 3. Uredbe 2020/1054, kojim se određuje datum stupanja na snagu te uredbe (20. kolovoza 2020.), a da se pritom ne predviđa prijelazno razdoblje, osobito u pogledu činjenice da postoji obveza odmah primijeniti (i) izmjene članka 8. stavka 8. Uredbe br. 561/2008 koje se odnose na zabranu provođenja razdoblja odmora u kabini vozila i (ii) izmjene članka 8. stavka 8.a Uredbe br. 561/2006 koje se odnose na obvezu osiguravanja da se vozači vrate u svoje mjesto boravka svaka četiri tjedna, protivan je:

                              3.1

                                 Načelu proporcionalnosti jer, određivanjem razdoblja od 20 dana do stupanja na snagu, institucije Unije (i) nisu uzele u obzir činjenicu da se, iz objektivnih razloga i s obzirom da nije određeno prijelazno razdoblje, države članice i prijevoznici ne mogu prilagoditi izmijenjenim obvezama i (ii) nisu iznijele nikakve argumente kako bi opravdale hitnost stupanja na snagu tih novih zahtjeva;

                              3.2

                                 Obvezi obrazlaganja, propisanoj u članku 296. UFEU-a jer su institucije Unije, kada su razmatrale prijedlog, bile svjesne, na temelju ocjene utjecaja i iz drugih izvora, da će (i) zabrana spavanja u kabini tijekom dotičnih razdoblja biti neprimjenjiva u praksi za većinu država članica (jer nije dostupan odgovarajući alternativni smještaj) i za prijevoznike, (ii) obveza osiguravanja da se vozači vrate u svoje mjesto boravka ili operativno sjedište prijevoznika dovesti do praktičnih poteškoća jer pravila za provedbu te obveze nisu jasna, što ima za posljedicu da su institucije Unije trebale iznijeti argumente kako bi opravdale nepostojanje prijelaznog razdoblja ili odgode stupanja na snagu zakonodavstva;

                              3.3

                                 Načelu lojalne suradnje jer institucije Unije, osim što nisu ni na koji način opravdale nužnost da se osigura da zabrana noćenja u kabini vozila tijekom predmetnih razdoblja i obveza da se osigura da se ti vozači vrate u mjesto svojeg boravka odmah stupe na snagu, nisu ni uzele u obzir podatke koje su im dostavile države članice i zainteresirane strane u pogledu objektivnih prepreka i potrebe da se predvidi prijelazno razdoblje koje bi omogućilo pripremu za izmijenjena pravila.

         (1)  Direktiva (EU) 2020/1057 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012 (SL 2020., L 249, str. 49.)

         (2)  Uredba (EU) 2020/1054 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 s obzirom na minimalne zahtjeve u pogledu maksimalnih dnevnih i tjednih vremena vožnje, minimalnih stanki te dnevnih i tjednih razdoblja odmora i Uredbe (EU) br. 165/2014 s obzirom na pozicioniranje s pomoću tahografa (SL 2020., L 249, str. 1.)


title: Predmet C-542/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Litva/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/23

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Litva/Europski parlament i Vijeće Europske unije

      (Predmet C-542/20)
      (2021/C 19/29)
      Jezik postupka: litavski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Litva (zastupnici: K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, R. Dzikovič, A. Kisieliauskaitė, G. Taluntytė i R. Petravičius, advokatas)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi članak 1. stavak 3. Uredbe 2020/1055 (1) u dijelu u kojem se njime umeće članak 5. stavak 1. točka (b) u Uredbu (EZ) br. 1071/2009 (2) kojim se propisuje da „u državi članici poslovnog nastana poduzeće mora […] organizirati aktivnosti svojeg voznog parka na takav način kojim se osigurava da se vozila koja su na raspolaganju poduzeću i upotrebljavaju se u međunarodnom prijevozu robe vraćaju u jedan od operativnih centara u toj državi članici najkasnije osam tjedana nakon što su ga napustili”;

                  —

                  poništi članak 2. stavak 4. točku (a) Uredbe 2020/1055, kojim se mijenja članak 8. Uredbe (EZ) br. 1072/2009 (3) tako da se u nju umeće stavak 2.a kojim se predviđa da „Cestovni prijevoznici ne smiju obavljati kabotažu istim vozilom ili, u slučaju skupa vozila, motornim vozilom tog istog vozila u istoj državi članici u razdoblju od četiri dana nakon okončanja njegove posljednje kabotaže obavljene u toj državi članici”;

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću snošenje troškova postupka.

            Republika Litva temelji svoju tužbu na sljedećim tužbenim razlozima:

                  1.

                     Članak 1. stavak 3. Uredbe 2020/1055, u dijelu u kojem se njime umeće članak 5. stavak 1. točka (b) u Uredbu (EZ) br. 1071/2009 kojim se propisuje da „u državi članici poslovnog nastana poduzeće mora […] organizirati aktivnosti svojeg voznog parka na takav način kojim se osigurava da se vozila koja su na raspolaganju poduzeću i upotrebljavaju se u međunarodnom prijevozu robe vraćaju u jedan od operativnih centara u toj državi članici najkasnije osam tjedana nakon što su ga napustili”, protivan je:

                              1.1

                                 Članku 3. stavku 3. UEU-a, člancima 11. i 191. UFEU-a i politici EU-a u području okoliša i klimatskih promjena. Obveza vraćanja u operativni centar uzrokovat će povećanje broja praznih vozila koja se voze po europskim cestama te količine emisija CO2 i onečišćenja okoliša. Prilikom donošenja sporne odredbe, institucije EU-a propustile su uzeti u obzir mjere koje se odnose na politiku Europske Unije u području okoliša i politiku u području klimatskih promjena, a osobito zahtjeve koji se odnose na zaštitu okoliša i ciljeve zaštite okoliša koji se promiču u Europskom zelenom planu i koje je potvrdilo Europsko vijeće;

                              1.2

                                 Članku 26. UFEU-a i općem načelu nediskriminacije. Sporna odredba je protekcionistička mjera kojom je podijeljeno tržište prijevoza Unije, ograničeno tržišno natjecanje i uspostavljen diskriminatorni sustav u pogledu cestovnih prijevoznika u državama članicama koje se nalaze na geografskim rubovima Europske unije (u perifernim državama članicama). Tom je odredbom sektor međunarodnog cestovnog prijevoza također diskriminiran u odnosu na druge sektore prijevoza;

                              1.3

                                 Članku 91. stavku 2. i članku 94. UFEU-a. Institucije EU-a trebale su voditi računa o činjenici da će sporna odredba imati osobito znatan utjecaj na životni standard i razinu zaposlenosti u perifernim državama članicama Europske unije i da će osobito negativno utjecati na gospodarski položaj cestovnih prijevoznika s poslovnim nastanom na periferiji; no institucije EU-a nisu poštovale tu obvezu;

                              1.4

                                 Načelu dobre zakonodavne prakse jer je sporna odredba donesena bez provedbe ocjene njezina utjecaja i bez odgovarajućeg ispitivanja njezinih negativnih socijalnih i ekonomskih posljedica te njezina učinka na okoliš;

                              1.5

                                 Načelu proporcionalnosti jer je zahtjev, koji je njime određen, da se vozila moraju redovno vraćati očito neproporcionalna i neprikladna mjera za postizanje javno navedenog cilja, to jest cilja suzbijanja takozvanih fiktivnih društava.

                  2.

                     Članak 2. stavak 4. točka (a) Uredbe 2020/1055, kojim se mijenja članak 8. Uredbe (EZ) br. 1072/2009 tako da se u nju umeće stavak 2.a kojim se predviđa da „Cestovni prijevoznici ne smiju obavljati kabotažu istim vozilom ili, u slučaju skupa vozila, motornim vozilom tog istog vozila u istoj državi članici u razdoblju od četiri dana nakon okončanja njegove posljednje kabotaže obavljene u toj državi članici”, protivan je:

                              2.1

                                 Članku 3. stavku 3. UEU-a te člancima 11. i 191. UFEU-a jer će obvezno razdoblje od četiri dana u kojem se treba suzdržati od obavljanja djelatnosti nakon okončanja kabotaže povećati promet praznih vozila na cestama u Europskoj uniji i dovesti do povećanih emisija CO2 u okoliš i onečišćenja okoliša. Sporna odredba je iz tog razloga protivna obvezi, koja je potvrđena u Ugovorima, da, prilikom provedbe prometne politike Europske unije treba uzeti u obzir zahtjeve u pogledu zaštite okoliša i ciljeve Europskog zelenog plana;

                              2.2

                                 Članku 26. UFEU-a i načelu nediskriminacije. Razdoblje od četiri dana u kojem se treba suzdržati od obavljanja djelatnosti nakon okončanja kabotaže stvara ograničenja za funkcioniranje unutarnjeg tržišta i učinkovitost logističkog lanca. Podjela tržišta cestovnog prijevoza tereta dovela je do diskriminacije malih država članica i onih na periferiji Europske unije, istovremeno dodjeljujući nezakonitu i neopravdanu prednost velikim središnjim državama članicama EU-a isključivo zbog njihova geografskog položaja;

                              2.3

                                 Članku 91. stavku 2. i članku 94. UFEU-a jer je sporna odredba donesena bez razmatranja negativnih posljedica na gospodarski položaj cestovnih prijevoznika iz malih država članica i onih na periferiji Europske unije te na životni standard i razinu zaposlenosti u tim državama članicama;

                              2.4

                                 Načelu dobre zakonodavne prakse jer je sporna odredba donesena bez provedbe ocjene njezina utjecaja i bez odgovarajućeg ispitivanja njezinih negativnih socijalnih i ekonomskih posljedica te njezina učinka na okoliš;

                              2.5

                                 Načelu proporcionalnosti jer je razdoblje od četiri dana propisano za suzdržavanje od obavljanja djelatnosti nakon okončanja kabotaže neprikladna mjera koja je neproporcionalna u odnosu na željene ciljeve razjašnjenja načela kojima se uređuje kabotaža i proširenja učinkovitosti njihove provedbe.

         (1)  Uredba (EU) 2020/1055 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa (SL 2020., L 249, str. 17.).

         (2)  Uredba (EZ) br. 1071/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o uspostavljanju zajedničkih pravila koja se tiču uvjeta za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 96/26/EZ (SL 2009., L 300, str. 51) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 135. i ispravak SL 2015., L 84, str. 74.)

         (3)  Uredba (EZ) br. 1072/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta (SL 2009., L 300, str. 72) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 235. i ispravak SL 2015., L 82, str. 114.)


title: Predmet C-543/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Bugarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/25

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Bugarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-543/20)
      (2021/C 19/30)
      Jezik postupka: bugarski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Bugarska (zastupnici: L. Zaharieva, Tsv. Mitova, M. Georgieva)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi članak 1. stavak 6. točku (c) Uredbe (EU) 2020/1054 (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 s obzirom na minimalne zahtjeve u pogledu maksimalnih dnevnih i tjednih vremena vožnje, minimalnih stanki te dnevnih i tjednih razdoblja odmora i Uredbe (EU) br. 165/2014 s obzirom na pozicioniranje s pomoću tahografa;

                  —

                  podredno, u slučaju da Sud odluči odbiti ovu tužbu za djelomično poništenje sporne uredbe, u cijelosti poništi Uredbu (EU) 2020/1054 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 s obzirom na minimalne zahtjeve u pogledu maksimalnih dnevnih i tjednih vremena vožnje, minimalnih stanki te dnevnih i tjednih razdoblja odmora i Uredbe (EU) br. 165/2014 s obzirom na pozicioniranje s pomoću tahografa;

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Tužitelj temelji svoju tužbu na ukupno pet tužbenih razloga:

                  1.

                  povreda članka 21. stavka 1. i članka 45. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (u daljnjem tekstu: UFEU) i članka 45. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja)

                  2.

                  povreda načela proporcionalnosti, utvrđenog u članku 5. stavku 4. Ugovora o Europskoj uniji (u daljnjem tekstu: UEU) i u članku 1. Protokola br. 2 priloženog UEU-u i UFEU-u o primjeni načela supsidijarnosti i proporcionalnosti.

                  3.

                  povreda načela pravne sigurnosti.

                  4.

                  povreda načela proporcionalnosti, utvrđenog u članku 5. stavku 4. UEU-a i u članku 1. Protokola br. 2 priloženog UEU-u i UFEU-u o primjeni načela supsidijarnosti i proporcionalnosti.

                  5.

                  povreda načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije iz članka 18. UFEU-a te članaka 20. i 21. Povelje, načela jednakosti država članica pred Ugovorima u skladu s člankom 4. stavkom 2. UEU-a i – ako to Sud smatra potrebnim – člankom 95. stavkom 1. UFEU-a.

         (1)  SL 2020., L 249, str. 1.


title: Predmet C-544/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Bugarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/26

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Bugarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-544/20)
      (2021/C 19/31)
      Jezik postupka: bugarski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Bugarska (zastupnici: L. Zaharieva, Tsv. Mitova i M. Georgieva)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi Direktivu (EU) 2020/1057 (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012;

                  —

                  Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije naloži snošenje troškova ovog postupka.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Tužitelj svoju tužbu temelji na sljedećih pet tužbenih razloga:

                  1.

                  Povreda načela proporcionalnosti predviđenog člankom 5. stavkom 4. Ugovora o Europskoj uniji (UEU) i člankom 1. Protokola (br. 2) uz UEU i uz Ugovor o funkcioniranju Europske unije (UFEU) o primjeni načela supsidijarnosti i proporcionalnosti.

                  2.

                  Povreda načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije predviđenih člankom 18. UFEU-a te člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, načela jednakosti država članica pred Ugovorima predviđenog člankom 4. stavkom 2. UEU-a te, u mjeri u kojoj to Sud smatra potrebnim, članka 95. stavka 1. UFEU-a.

                  3.

                  Povreda članka 91. stavka 1. UFEU-a.

                  4.

                  Povreda članka 91. stavka 2. i članka 90. UFEU-a u vezi s člankom 3. stavkom 3. UEU-a i članka 94. UFEU-a.

                  5.

                  Povreda članaka 34. i 35. UFEU-a, koja nije opravdana člankom 36. UFEU-a, i povreda članka 58. stavka 1. u vezi s člankom 91. UFEU-a ili, podredno, članka 56. UFEU-a.

         (1)  SL 2020., L 249, str. 49.


title: Predmet C-545/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Bugarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/27

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Bugarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-545/20)
      (2021/C 19/32)
      Jezik postupka: bugarski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Bugarska (zastupnici: L. Zaharieva, Tsv. Mitova, M. Georgieva)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi sljedeće odredbe Uredbe (EU) 2020/1055 (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa:

                              —

                              članak 1. točku 3., u dijelu u kojem se njime propisuje članak 5. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 1071/2009; (podredno, ako Sud smatra da to nije moguće, Republika Bugarska zahtijeva poništenje članka 1. točke 3. u cijelosti); i

                              —

                              članak 2. točku 4. podtočku (a); (podredno, ako Sud smatra da to nije moguće, Republika Bugarska zahtijeva poništenje članka 2. točke 4.);

                  —

                  krajnje podredno, ako Sud smatra da se ne može prihvatiti zahtjev za djelomično poništenje sporne uredbe, u cijelosti poništi Uredbu 2020/1055 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa; i

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Tužitelj temelji svoju tužbu na ukupno sedam tužbenih razloga:

                  1.

                  povreda članka 90. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (u daljnjem tekstu: UFEU) u vezi s člankom 3. stavkom 3. Ugovora o Europskoj uniji (u daljnjem tekstu: UEU), članka 11. UFEU-a, članka 37. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, članka 3. stavka 5. UEU-a, članka 208. stavka 2. i članka 216. stavka 2. UFEU-a te Pariškog sporazuma.

                  2.

                  povreda načela proporcionalnosti utvrđenog u članku 5. stavku 4 UEU-a i u članku 1. Protokola (br. 2).

                  3.

                  povreda načela jednakog postupanja i načela zabrane diskriminacije (članak 18. UFEU-a i članci 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima), načela jednakosti država članica pred Ugovorima (članak 4. stavak 2. UEU-a) te, po potrebi, članka 95. stavka 1. UFEU-a.

                  4.

                  povreda članka 91. stavka 1. UFEU-a.

                  5.

                  povreda članka 90., članka 91. stavka 2. i članka 94. UFEU-a te članka 3. UEU-a.

                  6.

                  povreda slobode izbora zanimanja i slobode poslovnog nastana iz članka 49. UFEU-a i iz članaka 15. i 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

                  7.

                  povreda članka 58. stavka 1. u vezi s člankom 91. UFEU-a i podredno članka 56. UFEU-a.

         (1)  SL 2020., L 249, str. 17.


title: Predmet C-546/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Rumunjska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/28

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Rumunjska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-546/20)
      (2021/C 19/33)
      Jezik postupka: rumunjski

         Stranke

         Tužitelj: Rumunjska (zastupnici: E. Gane, L. Liţu i M. Chicu, u svojstvu agenata)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  djelomično poništi Uredbu (EU) 2020/1054, osobito:

                              —

                              članak 1. točku 6. podtočku (c) kojim se mijenja članak 8. stavak 8. Uredbe (EZ) br. 561/2006, i

                              —

                              članak 1. točku 6. podtočku (d) kojim se mijenja članak 8. Uredbe (EZ) br. 561/2006 umetanjem novog stavka 8.a;
                              Podredno, samo ako Sud smatra da su te odredbe nerazdvojivo povezane s drugim odredbama Uredbe (EU) 2020/1054 ili se odnose na samu bit tog akta, poništi navedeni propis Unije u cijelosti;

                  —

                  naloži Parlamentu i Vijeću snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog svojoj tužbi, Rumunjska ističe tri tužbena zahtjeva:

                  1.

                     Prvi tužbeni zahtjev, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti iz članka 5. stavka 4. UEU-a

                  Rumunjska smatra da mjera predviđena člankom 1. točkom 6. podtočkom (c), kojom se zabranjuje da se redovna tjedna razdoblja odmora i svako tjedno razdoblje odmora dulje od 45 sati koje se uzima kao nadoknada za prethodna skraćena tjedna razdoblja odmora provode u vozilu, nije prikladna za postizanje traženih ciljeva, osobito za povećanje sigurnosti na cestama i poboljšanje radnih uvjeta vozača. Nadalje, njome se ne eliminiraju rizici i poteškoće koje je utvrdila Komisija.
                  Štoviše, podaci i informacije koji su ukazivali na očito neprikladan karakter te mjere bili su zakonodavnim tijelima poznati u trenutku njezina donošenja.
                  Rumunjska osim toga smatra da je mjera iz članka 1. točke 6. podtočke (d), kojom se predviđa povratak vozača u svakom razdoblju od četiri uzastopna tjedna (te prije redovnog tjednog razdoblja odmora duljeg od 45 sati koje se uzima kao nadoknada nakon dva uzastopna skraćena tjedna razdoblja odmora), u operativno središte poslodavca koje se nalazi u državi članici poslovnog nastana poslodavca ili u mjesto boravka vozača, očito neprikladna s obzirom na, osobito, nove administrativne obveze koje su uspostavljene, znatne troškove koje zbog toga snose gospodarski subjekti, ograničenje njihove poslovne aktivnosti kao i na činjenicu da tom mjerom nije osigurana primjerena zaštita vozača.
                  Nadalje, ocjenom utjecaja nisu uzeti u obzir svi ti aspekti, te u tom kontekstu zakonodavna tijela nisu mogla voditi računa o svim relevantnim elementima i okolnostima situacije.

                  2.

                     Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na neopravdanom ograničenju slobode poslovnog nastana iz članka 49. UFEU-a

                  Rumunjska smatra da mjera uvedena člankom 1. točkom 6. podtočkom (d) podrazumijeva, za gospodarske subjekte perifernih država članica Unije, nove administrativne obveze, znatne troškove i ograničenje poslovne aktivnosti, a ti će aspekti dovesti do njihova premještanja te će imati odvraćajući učinak na stvaranje prijevozničkih poduzeća u takvim državama.
                  Ta mjera stoga predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU-a. To ograničenje nije opravdano.

                  3.

                     Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela nediskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU-a

                  Rumunjska smatra da mjera predviđena u članku 1. točki 6. podtočki (c) stvara očite nejednakosti za periferne države članice Unije, osobito s obzirom na posebnosti mreža parkirališta i smještaja.
                  Rumunjska također smatra da osiguranje povratka vozača u smislu članka 1. točke 6. podtočke (d) nosi sa sobom znatne gubitke za društva osnovana u perifernim državama članicama Unije – u svakom slučaju radi se o gubicima koji su znatno veći u odnosu na gubitke država članica koje se nalaze blizu središta prijevoza u Uniji.
                  Nadalje, mjere predviđene Uredbom (EU) 2020/1054, Uredbom (EU) 2020/1055 (1) i Direktivom (EU) 2020/1057 (2) (u odnosu na dodatna ograničenja aktivnosti kabotaže, povratak vozila u operativno središte države članice poslovnog nastana svakih osam tjedana, povratak vozača svaka četiri tjedna, zabrana provođenja redovnog tjednog odmora u vozilu i upućivanje vozača) bile su zamišljene kao stupovi zakonodavnog paketa. U tom kontekstu samo analiza kumuliranih učinaka tih mjera može pokazati njihov stvarni utjecaj na tržište prijevoza.

         (1)  Uredba (EU) 2020/1055 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa (SL 2020., L 249, str. 17).

         (2)  Direktiva (EU) 2020/1057 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012 (SL 2020., L 249, str. 49).


title: Predmet C-547/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Rumunjska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/30

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Rumunjska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-547/20)
      (2021/C 19/34)
      Jezik postupka: rumunjski

         Stranke

         Tužitelj: Rumunjska (zastupnici: E. Gane, R. I. Haţieganu i A. Rotăreanu, u svojstvu agenata)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  djelomično poništi Uredbu (EU) 2020/1055, posebno:

                              —

                              članak 1. točku 3. kojim je izmijenjen članak 5. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 1071/2009, i

                              —

                              članak 2. točku 4. podtočke (a), (b) i (c) kojim je izmijenjen članak 8. Uredbe (EZ) br. 1072/2009 uvođenjem stavka 2.a, izmjenom stavka 3. i uvođenjem stavka 4.a;

                        podredno, samo ako utvrdi da su te odredbe neraskidivo povezane s drugim odredbama Uredbe (EU) 2020/1055 ili da su suštinski vezane za taj akt, taj zakonodavni akt Unije poništi u cijelosti;

                  —

                  naloži Parlamentu i Vijeću snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti tužbe Rumunjska ističe tri tužbena razloga:

                  1.

                     Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti iz članka 5. stavka 4. UEU-a

                  Rumunjska smatra da mjera iz članka 1. točke 3. o obvezi vraćanja vozila u roku od osam tjedana u poslovno sjedište države članice poslovnog nastana, nije nužna za jačanje stvarne i djelotvorne prednosti društva u toj državi članici i da očito nije prikladna za postizanje proklamiranog cilja.
                  S financijskog gledišta ona predstavlja neopravdani trošak te je otegotna za operatore, stvorit će nepotrebne poslovne troškove, povećati broj praznih putovanja kao i emisije CO2.
                  Rumunjska također smatra da je mjera iz članka 2. točke 4. podtočaka (a), (b) i (c), kojom se dodatno ograničava kabotažni prijevoz, očito neprikladna za postizanje proklamiranih ciljeva i da nije nužna za rješavanje otvorenih problema nepoštovanja pravila o kabotaži.
                  Ona predstavlja korak unazad u odnosu na trenutnu razinu liberalizacije tržišta i može stvoriti neravnotežu u organizaciji logističkih lanaca prijevoznih društava, povećati vrijeme zaustavljanja i broj praznih putovanja. Nedavno uvedene odredbe otežavaju primjenu uredbi o kabotaži i kompliciraju mehanizme nadzora, dodatnim uvođenjem nepotrebnih administrativnih troškova za operatere.
                  Obije su mjere nerazmjerne s obzirom na negativni utjecaj na prijevozna poduzeća u državama članicama Unije, posebno ona smještena na periferiji Unije.

                  2.

                     Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na neopravdanom ograničavanju prava poslovnog nastana iz članka 49. UFEU-a

                  Rumunjska smatra da mjera uvedena člankom 1. točkom 3. generira značajne operativne troškove za prijevozna društva s poslovnim nastanom u državama članicama na periferiji Unije. Znatno će se smanjiti profitabilnost, a implicitno i atraktivnost za osnivanje ove vrste društava u tim državama. Istodobno, već osnovani operatori prebacit će poslovanje u države zapadne Europe kako bi smanjili negativne posljedice obveze vraćanja vozila u roku od osam tjedana u poslovno sjedište države članice poslovnog nastana.
                  Ta mjera stoga predstavlja ograničavanje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU-a. To ograničenje nije opravdano.

                  3.

                     Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zabrane diskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU-a

                  Rumunjska smatra da je mjera kojom se predviđa vraćanje vozila u poslovno sjedište države članice poslovnog nastana u roku od osam tjedana te dodatna ograničenja za kabotažu protivna Unijinim ciljevima konvergencije i da ima protekcionistički karakter, stvarajući značajnu barijeru za ulazak nerezidnetnih operatora na tržišta prijevoza.
                  Iako naizgled nisu diskriminirajuće, te će mjere de facto imati različiti utjecaj na razini država članica zato što će značajno i nerazmjerno utjecati na poslovanje prijevoznih operatora s poslovnim nastanom u državama na periferiji Unije.
                  Nadalje, mjere iz Uredbe (EU) 2020/1055, Uredbe (EU) 2020/1054 (1) i Direktive (EU) 2020/1057 (2) (o dodatnom ograničavanju kabotažnog prijevoza, vraćanju vozila u sjedište poslovanja države članice poslovnog nastana svakih osam tjedana, vraćanju vozača svaka četiri tjedna, zabrani redovnih tjednih odmora u kabini vozila i upućivanju vozača) zamišljene su kao temelj integriranog zakonodavnog paketa, pa u tom kontekstu samo analiza njihovih kumulativnih učinaka može pokazati kakav im je stvarni utjecaj na tržište prijevoza.

         (1)  Uredba (EU) 2020/1054 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 s obzirom na minimalne zahtjeve u pogledu maksimalnih dnevnih i tjednih vremena vožnje, minimalnih stanki te dnevnih i tjednih razdoblja odmora i Uredbe (EU) br. 165/2014 s obzirom na pozicioniranje s pomoću tahografa (SL 2020., L 249, str. 1.)

         (2)  Direktiva (EU) 2020/1057 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012 (SL 2020., L 249, str. 49.)


title: Predmet C-548/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Rumunjska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/31

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Rumunjska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-548/20)
      (2021/C 19/35)
      Jezik postupka: rumunjski

         Stranke

         Tužitelj: Rumunjska (zastupnici: E. Gane, L. Liţu i M. Chicu, u svojstvu agenata)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  djelomično poništi Direktivu (EU) 2020/1057, posebno članak 1. stavke 3. do 6.;
                  podredno, samo ako utvrdi da su te odredbe neraskidivo povezane s drugim odredbama Direktive (EU) 2020/1057 ili da su suštinski vezane za taj akt, taj zakonodavni akt Unije poništi u cijelosti;

                  —

                  naloži Parlamentu i Vijeću snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti tužbe Rumunjska ističe dva tužbena razloga:

                  1.

                     Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti iz članka 5. stavka 4. UEU-a

                  Rumunjska smatra da rješenje u vidu upućivanja na kriterij vrste prijevoza radi određivanja slučajeva kad se primjenjuju pravila o upućivanju u sektoru cestovnog prijevoza, nije prošlo kroz ocjenu utjecaja koju provodi Komisija niti je bilo potkrijepljeno bilo kakvim nalazom/studijom ili znanstvenim podacima.
                  Suzakonodavci su u konkretnom slučaju imali obvezu izvršiti procjenu učinka jer su bitno izmijenili prijedlog Komisije, ali nisu imali dovoljno informacija na temelju kojih bi bilo moguće ocijeniti proporcionalnost nove mjere.
                  Nadalje, kriterij vrste prijevoza stvara nesigurnost kod određivanja države članice domaćina i mjerodavnog zakonodavstva. Posljedično, upućivanje na taj kriterij ugrožava pravnu sigurnost među ostalim i stoga što je u suprotnosti s proklamiranim ciljevima Direktive (EU) 2020/1057.
                  Štoviše, primjena pravila o upućivanju u sektoru cestovnog prijevoza prema kriteriju vrste prijevoza može utjecati na fleksibilnost i brzinu koji su karakteristični za taj sustav.

                  2.

                     Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zabrane diskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU-a

                  Rumunjska smatra da je očito, s obzirom na to da je tržište međunarodnog prijevoza objektivno centralizirano/polarizirano i da se povećava udio operatora iz država članica s perifernog područja Europske unije na tržištu međunarodnog prijevoza, da će prvenstveno operatori iz tog područja snositi administrativne i financijske troškove vezane uz upućivanje i da će ih mjere kao što je članak 1. stavci 3. do 6. Direktive (EU) 2020/1057 obeshrabriti od obavljanja prijevoza.
                  Nadalje, mjere uređene Direktivom (EU) 2020/1057, Uredbom (EU) 2020/1054 (1) i Uredbom (EU) 2020/1055 (2) (o dodatnom ograničavanju kabotažnog prijevoza, vraćanju vozila u sjedište poslovanja države članice poslovnog nastana svakih osam tjedana, vraćanju vozača svaka četiri tjedna, zabrani redovnih tjednih odmora u kabini vozila i upućivanju vozača) zamišljene su kao temelj integriranog zakonodavnog paketa, pa u tom kontekstu samo analiza njihovih kumulativnih učinaka može pokazati kakav im je stvarni utjecaj na tržište prijevoza.

         (1)  Uredba (EU) 2020/1054 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 s obzirom na minimalne zahtjeve u pogledu maksimalnih dnevnih i tjednih vremena vožnje, minimalnih stanki te dnevnih i tjednih razdoblja odmora i Uredbe (EU) br. 165/2014 s obzirom na pozicioniranje s pomoću tahografa (SL 2020., L 249, str. 1.)

         (2)  Uredba (EU) 2020/1055 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa (SL 2020., L 249, str. 17.)


title: Predmet C-549/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Cipar/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/33

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Cipar/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-549/20)
      (2021/C 19/36)
      Jezik postupka: grčki

         Stranke

         Tužitelj: Republika Cipar (zastupnik: Eirini Neofytou)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi članak 1. stavak 3. Uredbe (EU) 2020/1055 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa (1), u dijelu u kojem ta odredba predviđa točku (b) članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1071/2009. Ako Sud zaključi da to nije moguće, podredno od Suda zahtijeva da poništi članak 1. stavak 3. u cijelosti;

                  —

                  podredno, ako Sud smatra da je nedopuštena tužba za djelomično poništenje sporne uredbe kao što je to zatraženo u prethodnoj točki, poništi Uredbu (EU) 2020/1055 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa;

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog svojoj tužbi, tužitelj ističe sedam tužbenih razloga:

         Prvi tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili članak 90. UFEU-a, u vezi s člankom 3. stavkom 3. UEU-a, članak 11. UFEU-a, članak 37. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, članak 3. stavak 5. UEU-a, članak 208. stavak 2. i članak 216. stavak 2. UFEU-a te Ugovor iz Pariza.

         Drugi tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili načelo proporcionalnosti, kako je predviđeno člankom 5. stavkom 4. UEU-a i člankom 1. Protokola br. 2. o primjeni načela supsidijarnosti i proporcionalnosti, priloženog UEU-u i UFEU-u.

         Treći tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije, koja proizlaze iz članka 18. UFEU-a i članaka 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, načelo jednakosti država članica u odnosu na Ugovore, koje proizlazi iz članka 4. stavka 2. UEU-a i, u mjeri u kojoj Sud smatra potrebnim, članak 95. stavak 1. UFEU-a.

         Četvrti tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili članak 91. stavak 1. UFEU-a.

         Peti tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili članak 91. stavak 2. UFEU-a i članak 90. UFEU-a, u vezi s člankom 3. stavkom 3. UEU-a i člankom 94. UFEU-a.

         Šesti tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili načela slobode poduzetništva i slobode poslovnog nastana, kako proizlaze iz članka 49. UFEU-a i članaka 15. i 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

         Sedmi tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili članak 58. stavak 1., u vezi s člankom 91. UFEU-a i, podredno, članak 56. UFEU-a.

         (1)  SL 2020., L 249, str. 17.


title: Predmet C-550/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Cipar/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/34

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Cipar/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-550/20)
      (2021/C 19/37)
      Jezik postupka: grčki

         Stranke

         Tužitelj: Republika Cipar (zastupnik: Eirini Neofytou)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi Direktivu (EU) 2020/1057 (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012, i

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog svojoj tužbi, tužitelj ističe pet tužbenih razloga:

         Prvi tužbeni zahtjev: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili načelo proporcionalnosti, zajamčeno člankom 5. stavkom 4. UEU-a i člankom 1. Protokola (br. 2.) o primjeni načela supsidijarnosti i proporcionalnosti, priloženog UEU-u i UFEU-u.

         Drugi tužbeni zahtjev: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili načelo jednakog postupanja i zabrane diskriminacije, kako je definirano člankom 18. UFEU-a i člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, načelo jednakosti država članica pred Ugovorima, kako je definirano člankom 4. stavkom 2. UEU-a te, u dijelu u kojem to Sud smatra potrebnim, članak 95. stavak 1. UFEU-a.

         Treći tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili članak 91. stavak 1. UFEU-a.

         Četvrti tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili članak 91. stavak 2. UFEU-a i članak 90. UFEU-a, u vezi s člankom 3. stavkom 3. UEU-a i člankom 94. UFEU-a.

         Peti tužbeni razlog: tužitelj smatra da su tuženici povrijedili članke 34. i 35. UFEU-a, pri čemu ta povreda nije opravdana na temelju članka 36. UFEU-a, te članak 58. stavak 1., u vezi s člankom 91. UFEU-a ili, podredno, članak 56. UFEU-a.

         (1)  SL 2020., L 249, str. 49.


title: Predmet C-551/20: Tužba podnesena 26. listopada 2020. — Mađarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/35

      Tužba podnesena 26. listopada 2020. — Mađarska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-551/20)
      (2021/C 19/38)
      Jezik postupka: mađarski

         Stranke

         Tužitelj: Mađarska (zastupnici: M. Z. Fehér i K. Szíjjártó, agenti)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi članak 1. točku 6. podtočku (c) i članak 2. točku 2. Uredbe (EU) 2020/1054 (1) te, kao drugo, sve odredbe koje su s njima nerazdvojno povezane;

                  —

                  poništi članak 1. točku 3. Uredbe (EU) 2020/1055 (2) u dijelu u kojem se njime članak 5. Uredbe (EZ) br. 1071/2009 mijenja na način da se u njegovu stavku 1. uvodi nova točka (b) te, kao drugo, sve odredbe koje su s njime nerazdvojno povezane;

                  —

                  poništi članak 1. Direktive (EU) 2020/1057 (3) ili, podredno, njezin članak 1. stavak 6. te, kao drugo, sve odredbe koje su s njima nerazdvojno povezane;

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      1
            Tužbeni razlozi u vezi s pobijanim odredbama Uredbe 2020/1054

      Odredba članka 1. točke 6. podtočke (c) Uredbe 2020/1054, u skladu s kojom se redovna tjedna razdoblja odmora i svako tjedno razdoblje odmora dulje od 45 sati koje se uzima kao nadoknada za prethodna skraćena tjedna razdoblja odmora ne provode u vozilu, nije provediva u praksi jer raspoloživi odgovarajući objekti za odmor nisu dostatni. Tim se zahtjevom pravnim subjektima, odnosno vozačima i prijevoznicima, nalaže neproporcionalan teret i on predstavlja očitu pogrešku u procjeni zakonodavaca. Nadalje, činjenica da se u okviru zakonodavnog postupka uopće nije razmatrala raspoloživost, broj ili mjesto smještaja koji su prilagođeni zahtjevima iz pobijane odredbe, iako su u tom pogledu iznesene ozbiljne primjedbe, također predstavlja očitu pogrešku u procjeni.
      Mađarska vlada smatra protupravnim članak 2. točku 2. Uredbe 2020/1054, kojim se utvrđuje datum od kojeg vozila moraju biti opremljena pametnim tahografom druge generacije (V2). Kao prvo, zakonodavci su pri donošenju te odredbe počinili očitu pogrešku u procjeni i povrijedili načelo proporcionalnosti jer nisu razmotrili gospodarske i društvene učinke pomicanja roka unaprijed. Kao drugo, zakonodavci su iznevjerili legitimna očekivanja gospodarskih subjekata i povrijedili načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti. Kao treće, navedena odredba nije usklađena s potrebom održanja konkurentnosti gospodarstva Unije, navedena u članku 151. drugom stavku UFEU-a, jer trenutačno vozila prijevoznika s poslovnim nastanom u državama koje nisu članice Unije ne podliježu sličnom zahtjevu pa ti poduzetnici imaju očitu konkurentsku prednost u odnosu na prijevoznike iz Unije.
      2.
            Tužbeni razlozi u vezi s pobijanim odredbama Uredbe 2020/1055

      Mađarska vlada navodi da se obvezom povratka vozila svakih osam tjedana povređuju zahtjevi proporcionalnosti te da ona predstavlja očitu pogrešku u procjeni jer Europski parlament i Vijeće nisu uopće proveli procjenu gospodarskih i društvenih učinaka novih zahtjeva kao ni njihovih učinaka na okoliš pa im stoga nedostaju meritorne informacije o njihovoj proporcionalnosti. Na taj su način zakonodavci također povrijedili načelo opreznosti jer nisu procijenili učinke mjere na okoliš. Na temelju te odredbe vozila će se morati u mnogo prilika vraćati bez tereta što će dovesti do povišene razine emisija CO2 u Uniji.
      S druge strane, navedeni je zahtjev protivan zabrani diskriminacije jer različito utječe na prijevoznike s poslovnim nastanom u središnjem dijelu Europske unije i onih s poslovnim nastanom na njezinoj periferiji, osobito u državama članicama poznatim pod nazivom „države članice iz skupine EU-13”. Na temelju članka 91. stavka 2. i članka 94. UFEU-a zakonodavci su bili dužni voditi računa o posebnim okolnostima tih zemalja i ne usvojiti propis koji ima diskriminatorne učinke.
      3.
            Tužbeni razlozi u vezi s pobijanim odredbama Direktive 2020/1057

      Mađarska vlada kao glavni zahtjev traži poništenje članka 1. Direktive 2020/1057, koji sadržava „Posebna pravila o upućivanju vozača”. Ona smatra da su „Posebna pravila” protupravna jer se vozači koji obavljaju međunarodni prijevoz ne mogu smatrati osobama koje poduzimaju transnacionalnu mjeru u smislu članka 1. stavka 3. točke (a) Direktive 96/71/EZ i stoga se na njih ne mogu primjenjivati odredbe navedene direktive.
      Podredno, mađarska vlada traži poništenje članka 1. stavka 6. Direktive 2020/1057, jer zakonodavci nisu poštovali zahtjev jednakog postupanja, s obzirom na to da se izuzećem u pogledu obavljanja bilateralnog prijevoza, koje se utvrđuje u članku 1. stavku 3. te direktive, ne obuhvaća obavljanje kombiniranog prijevoza s pratnjom. Usto, mađarska vlada u vezi s tom odredbom također navodi činjenicu da uopće ne postoji procjena učinka te ističe povredu načela proporcionalnosti i očitu pogrešku u procjeni zakonodavaca.

         (1)  Uredba (EU) 2020/1054 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 s obzirom na minimalne zahtjeve u pogledu maksimalnih dnevnih i tjednih vremena vožnje, minimalnih stanki te dnevnih i tjednih razdoblja odmora i Uredbe (EU) br. 165/2014 s obzirom na pozicioniranje s pomoću tahografa (SL 2020., L 249, str. 1.)

         (2)  Uredba (EU) 2020/1055 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa (SL 2020., L 249, str. 17.)

         (3)  Direktiva (EU) 2020/1057 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012 (SL 2020., L 249, str. 49.)


title: Predmet C-552/20: Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Malta/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/37

      Tužba podnesena 23. listopada 2020. – Republika Malta/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-552/20)
      (2021/C 19/39)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Malta (zastupnici: A. Buhagiar, agent, D. Sarmiento Ramírez-Escudero i J. Sedano Lorenzo, abogados)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjevi

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi članak 5. stavak 1. točku (b) Uredbe 1071/2009 (1) i članak 8. stavak 2.a Uredbe 1072/2009 (2), kako su izmijenjeni člancima 1. odnosno 2. Uredbe (EU) 2020/1055 (3) Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o izmjeni uredaba (EZ) br. 1071/2009, (EZ) br. 1072/2009 i (EU) br. 1024/2012 radi njihova prilagođavanja razvoju u sektoru cestovnog prometa.

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću snošenje tužiteljevih troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Republika Malta svojom tužbom zahtijeva poništenje spornih mjera, i to na temelju sljedećih tužbenih razloga.
      Prvi tužbeni razlog, kojim se od Suda traži da poništi članak 1. stavak 3. Uredbe 2020/1055 (pravilo o „vraćanju vozila kući”) jer se tom odredbom

                  —

                  krši članak 91. stavak 2. UFEU-a u vezi s člankom 11. UFEU-a i člankom 37. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, s obzirom na to da su pri donošenju te odredbe zanemarena razmatranja o utjecaju na okoliš i njezini ozbiljni učinci na prijevoze;

                  —

                  krši članak 5. stavak 4. UEU-a i načelo proporcionalnosti, s obzirom na to da ona ne predstavlja najmanje ograničavajuću mjeru i uzrokuje nerazmjernu štetu u smislu razmjera troškova i koristi iz perspektive okoliša i prijevoza.

            Drugi tužbeni razlog, kojim se od Suda traži da poništi članak 2. stavak 4. točku (a) Uredbe 2020/1055 (pravilo „razdoblja mirovanja za kabotažu”) jer se tom odredbom

                  —

                  krši članak 91. stavak 2. UFEU-a, s obzirom na to da su tuženici zanemarili ozbiljan učinak mjere na prijevoz;

                  —

                  krši članak 5. stavak 4. UEU-a i načelo proporcionalnosti, s obzirom na to da se tom odredbom znatno ograničava mogućnost prijevoznika da urede svoju logistiku i osiguraju neometano djelovanje svojih voznih parkova;

                  —

                  krše članci 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i načelo jednakog postupanja, s obzirom na to da se tom odredbom ne uzimaju u obzir, bez ikakvog objektivnog opravdanja, osobitosti otočnih država članica i njihovih tržišta prijevoza robe.

         (1)  Uredba (EZ) br. 1071/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o uspostavljanju zajedničkih pravila koja se tiču uvjeta za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 96/26/EZ (SL 2009., L 300, str. 51) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 135. i ispravak SL 2015., L 84, str. 74.)

         (2)  Uredba (EZ) br. 1072/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta (SL 2009., L 300, str. 72) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 235. i ispravak SL 2015., L 82, str. 114.)

         (3)  SL 2020, L 249, str. 17.


title: Predmet C-553/20: Tužba podnesena 26. listopada 2020. – Republika Poljska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/38

      Tužba podnesena 26. listopada 2020. – Republika Poljska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-553/20)
      (2021/C 19/40)
      Jezik postupka: poljski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Poljska (zastupnik: B. Majczyna, agent)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi članak 1. stavak 6. točku (d) Uredbe 2020/1054 o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 s obzirom na minimalne zahtjeve u pogledu maksimalnih dnevnih i tjednih vremena vožnje, minimalnih stanki i tjednih razdoblja odmora i Uredbe (EU) br. 165/2014 s obzirom na pozicioniranje s pomoću tahografa (1);

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću snošenje troškova;

            Podredno, u slučaju da Sud bude smatrao da se pobijane odredbe Uredbe 2020/1054 ne mogu odvojiti od ostatka te direktive a da se ne promijeni njezina bit, Republika Poljska traži poništenje Uredbe 2020/1054 u cijelosti.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Republika Poljska podnosi sljedeće prigovore protiv pobijanih odredbi Uredbe 2020/1057:

                  1.

                  prigovor koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti (članak 5. stavak 4. UEU-a), jer su mjesta na kojima se vozači moraju odmarati proizvoljno određena;

                  2.

                  prigovor koji se temelji na povredi članka 91. stavka 2. UFEU-a, jer su mjere donesene bez uzimanja u obzir njihovog utjecaja na životni standard i zaposlenost u određenim regijama, kao i na funkcioniranje prometne infrastrukture;

                  3.

                  prigovor koji se temelji na povredi članka 94. UFEU-a, jer su predmetne mjere donesene bez uzimanja u obzir ekonomskog položaja prijevoznika;

                  4.

                  prigovor koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti, jer je odredba formulirana na neprecizan način, koji ne omogućuje utvrđivanje obveza koje iz nje proizlaze;

                  5.

                  prigovor koji se temelji na povredi članka 11. UFEU-a i članka 37. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, jer nisu uzeti u obzir zahtjevi zaštite okoliša.

            Republika Poljska osobito tvrdi da pobijane odredbe povrjeđuju načelo proporcionalnosti. Zbog donošenja neprimjerenih kriterija za određivanje na kojim se mjestima vozači moraju odmarati povrijeđeno je načelo da vozač može slobodno raspolagati svojim vremenom odmora, koje proizlazi iz Uredbe br. 561/2006. Usto, cestovnim prijevoznicima nametnuta su prekomjerna opterećenja, što će imati negativan utjecaj ne samo na položaj pojedinačnih poduzetnika, posebno malih i srednjih, nego i na tržište prijevozničkih usluga, ali i na okoliš. Negativne učinke pobijanih odredbi osjetit će posebno poduzetnici iz zemalja koje nisu smještene u središtu Europske unije. Istodobno, donesene odredbe nisu objektivno opravdane s obzirom na položaj vozača. One također ne odražavaju posebnu prirodu reguliranih usluga.

         (1)  SL 2020., L 249, str. 1.


title: Predmet C-555/20: Tužba podnesena 26. listopada 2020. – Republika Poljska/Europski parlament i Vijeće Europske unije

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/41

      Tužba podnesena 26. listopada 2020. – Republika Poljska/Europski parlament i Vijeće Europske unije
      (Predmet C-555/20)
      (2021/C 19/42)
      Jezik postupka: poljski

         Stranke

         Tužitelj: Republika Poljska (zastupnik: B. Majczyna, agent)

         Tuženici: Europski parlament i Vijeće Europske unije

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi članak 1. stavke 3., 4., 6. i 7. te članak 9. stavak 1. Direktive (EU) 2020/1057 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012 (1);

                  —

                  naloži Europskom parlamentu i Vijeću snošenje troškova;

            Podredno, u slučaju da Sud bude smatrao da se pobijane odredbe Direktive 2020/1057 ne mogu odvojiti od ostatka te direktive a da se ne promijeni njezina bit, Republika Poljska traži poništenje te direktive u cijelosti.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Republika Poljska zahtijeva poništenje članka 1., stavaka 3., 4., 6. i 7. te članka 9. stavka 1. Direktive (EU) 2020/1057 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2020. o utvrđivanju posebnih pravila u pogledu Direktive 96/71/EZ i Direktive 2014/67/EU za upućivanje vozača u sektoru cestovnog prometa te izmjeni Direktive 2006/22/EZ u vezi sa zahtjevima za provedbu i Uredbe (EU) br. 1024/2012 (SL 2020., L 249, str. 49.), kao i nalaganje Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova.
      Podredno, u slučaju da Sud bude smatrao pobijane odredbe Direktive 2020/1057 ne mogu odvojiti od ostatka te direktive a da se ne promijeni njezina bit, Republika Poljska traži poništenje Direktive 2020/1057 u cijelosti.
      Republika Poljska podnosi sljedeće prigovore protiv odredbi članka 1. stavaka 3., 4., 6. i 7. Direktive 2020/1057:

                  1.

                  prigovor koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti (članak 5. stavak 4. UEU-a) zbog utvrđivanja neprimjerenih kriterija za primjenu odredbi Direktive 96/71 i Direktive 2014/67 na prijevoz;

                  2.

                  prigovor koji se temelji na povredi članka 91. stavka 2. UFEU-a, jer su mjere donesene bez uzimanja u obzir njihovog utjecaja na životni standard i zaposlenost u određenim regijama, kao i na funkcioniranje prometne infrastrukture;

                  3.

                  prigovor koji se temelji na povredi članka 94. UFEU-a, jer su predmetne mjere donesene bez uzimanja u obzir ekonomskog položaja prijevoznika;

                  4.

                  prigovor koji se temelji na povredi članka 11. UFEU-a i članka 37. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, jer nisu uzeti u obzir zahtjevi zaštite okoliša.

            Nadalje, protiv odredbe članka 9. stavka 1. Direktive (EU) 2020/1057, Republika Poljska podnosi prigovor koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti, načela pravne sigurnosti i članka 94 UFEU-u određivanjem prekratkog roka za prenošenje te direktive.
      Republika Poljska osobito tvrdi da pobijane odredbe povrjeđuju načelo proporcionalnosti. Zbog donošenja neprimjerenih kriterija za određivanje na koje će se vozače primjenjivati odredbe Direktiva 96/71 i 2014/67, prijevoznicima su nametnuta prekomjerna opterećenja, što će imati negativan utjecaj na položaj pojedinačnih poduzetnika, tržište prijevozničkih usluga i okoliš. Negativne učinke pobijanih odredbi osjetit će posebno poduzetnici iz zemalja koje nisu smještene u središtu Europske unije. Istodobno, donesene odredbe nisu objektivno opravdane s obzirom na položaj vozača. One također ne odražavaju posebnu prirodu reguliranih usluga.

         (1)  SL 2020., L 249, str. 49.


title: Predmet C-564/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. listopada 2020. uputio Supreme Court (Irska) – PF, MF/Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/43

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. listopada 2020. uputio Supreme Court (Irska) – PF, MF/Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority
      (Predmet C-564/20)
      (2021/C 19/44)
      Jezik postupka: engleski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Supreme Court

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelji: PF, MF

         Druge stranke u žalbenom postupku: Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Je li jedinstveno kontrolno tijelo neke države članice pri obavješćivanju Europske komisije i potvrđivanju u skladu s člankom 33. stavkom 2. točkom (a) i člankom 34. Uredbe o kontroli (1), ograničeno na dostavu podataka o ulovu u određenom ribolovnom području koje su zabilježili ribari na temelju članaka 14. i 15. Uredbe, ako jedinstveno kontrolno tijelo iz opravdanih razloga smatra da su zabilježeni podaci u velikoj mjeri nepouzdani, ili je pak ovlašteno koristiti opravdane, znanstveno valjane metode obrade i potvrđivanja zabilježenih podataka kako bi dobilo točnije podatke o ulovu u svrhu obavješćivanja Europske komisije?

                  2.

                  Ako je nadležno tijelo time zadovoljno, smije li, na temelju opravdanih razloga, zakonito koristiti druge izvore podataka kao što su dozvole za ribolov, odobrenja za ribolov, podaci iz sustava za praćenje plovila, iskrcajne deklaracije, prodajni listovi i dokumenti o prijevozu?

         (1)  Uredba Vijeća (EZ) br. 1224/2009 od 20. studenoga 2009. o uspostavi sustava kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike, o izmjeni uredbi (EZ) br. 847/96, (EZ) br. 2371/2002, (EZ) br. 811/2004, (EZ) br. 768/2005, (EZ) br. 2115/2005, (EZ) br. 2166/2005, (EZ) br. 388/2006, (EZ) br. 509/2007, (EZ) br. 676/2007, (EZ) br. 1098/2007, (EZ) br. 1300/2008, (EZ) br. 1342/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1627/94 i (EZ) br. 1966/2006 (SL 2009., L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 1., str. 113).


title: Predmet C-565/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. listopada 2020. uputio Landgericht Köln (Njemačka) – DS/Deutsche Lufthansa AG

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/44

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. listopada 2020. uputio Landgericht Köln (Njemačka) – DS/Deutsche Lufthansa AG
      (Predmet C-565/20)
      (2021/C 19/45)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Landgericht Köln

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: DS

         Tuženik: Deutsche Lufthansa AG

         Prethodno pitanje

      Je li u slučaju štrajka vlastitih zaposlenika zračnog prijevoznika koji je rezultat poziva sindikata riječ o izvanrednoj okolnosti u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 261/2004 (1)?

         (1)  Uredba (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak SL 2019., L 119, str. 202.)


title: Predmet C-567/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. listopada 2020. uputio Općinski građanski sud u Zagrebu (Hrvatska) – A. H. protiv Zagrebačke banke d.d.

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/44

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. listopada 2020. uputio Općinski građanski sud u Zagrebu (Hrvatska) – A. H. protiv Zagrebačke banke d.d.
      (Predmet C-567/20)
      (2021/C 19/46)
      Jezik postupka: hrvatski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Općinski građanski sud u Zagrebu

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: A. H.

         Tuženik: Zagrebačka banka d.d.

         Prethodna pitanja

                  1)

                  Treba li odredbu članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 (1) o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, kako je protumačena u sudskoj praksi Suda, posebice u predmetu C-118/17, Dunai, tumačiti na način da se zakonodavnom intervencijom u odnose između potrošača, korisnika kredita i banke, ne može uskratiti pravo potrošača da sudski osporavaju odredbe originalnog ugovora ili na zakonu uspostavljenog dodatka ugovora, kako bi ostvarili pravo na povrat sve koristi koju je banka neopravdano stekla na njihovu štetu zbog nepoštenih ugovornih odredbi, kada su, temeljem zakonodavne intervencije, u izmjenu originalnog ugovornog odnosa stupili dobrovoljno, a temeljem zakonske obveze nametnute bankama da im takvu mogućnost ponude, a ne izravno temeljem interventnog zakona, kao što su bile okolnosti u predmetu Dunai?

                  2)

                  Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, je li nacionalni sud koji odlučuje u postupku između dvaju pojedinaca – korisnika kredita i banke, koji ne može odredbe nacionalnog zakona, Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju, kako ga je protumačio Vrhovni sud, protumačiti u skladu sa zahtjevima Direktive 93/13, ovlašten i/ili obvezan temeljem te direktive i članaka 38. i 47. Povelje EU-a o temeljnim pravima, izostaviti iz primjene taj nacionalni zakon, kako ga je protumačio Vrhovni sud države?

         (1)  Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)


title: Predmet T-735/18: Presuda Općeg suda od 18. studenoga 2020. – Aquind/ACER („Energija – Članak 17. Uredbe (EZ) br. 714/2009 – ACER-ova odluka kojom se odbija zahtjev za izuzeće novih električnih spojnih vodova – Žalba podnesena ACER-ovu Odboru za žalbe – Intenzitet nadzora”)

text:
               18.1.2021

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 19/46

      Presuda Općeg suda od 18. studenoga 2020. – Aquind/ACER
      (Predmet T-735/18) (1)

      („Energija - Članak 17. Uredbe (EZ) br. 714/2009 - ACER-ova odluka kojom se odbija zahtjev za izuzeće novih električnih spojnih vodova - Žalba podnesena ACER-ovu Odboru za žalbe - Intenzitet nadzora”)
      (2021/C 19/47)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Tužitelj: Aquind Ltd (Wallsend, Ujedinjena Kraljevina) (zastupnici: S. Goldberg, C. Davis, solicitors i E. White, odvjetnik)

         Tuženik: Agencija Europske unije za suradnju energetskih regulatora (zastupnici: P. Martinet, E. Tremmel, C. Gence-Creux i A. Hofstadter, agenti)

         Predmet

      Zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a za poništenje, s jedne strane, odluke ACER-ova Odbora za žalbe A-001-2018 od 17. listopada 2018. kojom je potvrđena ACER-ova odluka br. 05/2018 od 19. lipnja 2018., a kojom je odbijen zahtjev za izuzeće u odnosu na spojni vod koji spaja britansku i francusku mrežu za prijenos električne energije i, s druge strane, navedene ACER-ove odluke.

         Izreka

                  1.

                  Poništava se odluka Odbora za žalbe Agencije Europske unije za suradnju energetskih regulatora (ACER) A-001-2018 od 17. listopada 2018.

                  2.

                  U preostalom dijelu tužba se odbija.

                  3.

                  ACER će snositi vlastite troškove kao i troškove društva Aquind Ltd.

         (1)  SL C 103, 18. 3. 2019.