title: Presuda Suda (peto vijeće) od 3. travnja 2014.#CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA protiv Regione Campania i Provincia di Napoli.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu oduku – Uredba (EZ) br. 1191/69 – Usluge javnog prijevoza putnika – Članak 4. – Zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga – Članak 6. – Pravo na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja obveze pružanja javnih usluga.#Spojeni predmeti C‑516/12 do C‑518/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      3. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu oduku — Uredba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 — Usluge javnog prijevoza putnika — Članak 4. — Zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga — Članak 6. — Pravo na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja obveze pružanja javnih usluga“
      U spojenim predmetima C‑516/12 do C‑518/12,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukama od 3. srpnja 2012., koje je Sud zaprimio 15. studenoga 2012., u postupcima

         CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA

      protiv

         Regione Campania (C‑516/12 do C‑518/12),

         Provincia di Napoli (C‑516/12 i C‑518/12),
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA, M. Malena, avvocato,

               —

               za Regione Campania, L. Buondonno, M. Lacatena i M. d’Elia, avvocati,

               —

               za Provincia di Napoli, L. Scetta i A. Di Falco, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i N. Yerrell, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o djelovanju država članica u vezi s obvezama koje su svojstvene javnim uslugama u željezničkom i cestovnom prometu i prometu unutarnjim vodnim putovima (SL L 156, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991. (SL L 169, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1191/69).

               2

               Ovi zahtjevi upućeni su u okviru sporova između CTP – Compagnia Transporti Pubblici SpA (u daljnjem tekstu: CTP), s jedne strane, i Regione Campania (regija Kampanija) (predmeti C‑516/12 do C‑518/12) i Provincia di Napoli (provincija Napulj) (predmeti C‑516/12 i C‑518/12), s druge strane, zbog odbijanja potonjih da dodijele CTP‑u naknadu troškova koji su proizišli iz pružanja usluga lokalnog javnog prijevoza.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavci 1. do 5. Uredbe br. 1191/69, koji se nalazi u njezinom Odjeljku I. pod nazivom „Opće odredbe“, propisuje:
               „1.   Ova se uredba primjenjuje na prijevoznike koji pružaju usluge u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim vodnim putovima.
               Države članice mogu isključiti iz područja primjene ove uredbe poduzeća čije su djelatnosti ograničene isključivo na pružanje gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga.
               2.   Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        —

                        ‚gradske i prigradske usluge’ jesu usluge prijevoza koje zadovoljavaju potrebe određenog gradskog središta ili gradske aglomeracije i potrebe za prijevozom između njih i okolnih područja,

                        —

                        ‚regionalne usluge’ jesu usluge prijevoza koje se pružaju s ciljem zadovoljavanja potreba za prijevozom u određenoj regiji.

                  3.   Nadležna tijela država članica ukidaju sve obveze svojstvene konceptu javnih usluga koje su određene ovom uredbom, a koje su propisane za željeznički, cestovni i prijevoz unutarnjim vodnim putovima.
               4.   Kako bi osigurala odgovarajuće usluge prijevoza kojima bi se uzeli u obzir socijalni i okolišni čimbenici te urbanističko i prostorno planiranje ili s ciljem pružanja posebnih cijena prijevoza određenim skupinama putnika, nadležna tijela država članica mogu s prijevoznicima zaključivati ugovore o pružanju javnih usluga. Uvjeti i pojedinosti o izvršavanju tih ugovora utvrđeni su u odjeljku V.
               5.   Međutim, nadležna tijela država članica mogu održati ili uvesti obveze pružanja javnih usluga iz članka 2. ove uredbe za gradske, prigradske i regionalne usluge putničkog prijevoza. Uvjeti i pojedinosti poslovanja, uključujući načine isplate naknade, utvrđeni su u odjeljcima II., III. i IV.
               […]“

               4

               U izvornoj verziji Uredbe br. 1191/69, koja je prethodila izmjenama što ih je donijela Uredba br. 1893/91, članak 1. je glasio:
               „1.   Nadležne države članice ukidaju sve obveze svojstvene konceptu javnih usluga koje su određene ovom uredbom, a koje su propisane za željeznički, cestovni i prijevoz unutarnjim vodnim putovima.
               2.   Međutim, obveze se mogu održati u mjeri u kojoj su nužne kako bi se osiguralo pružanje dovoljnih usluga prijevoza.
               3.   Stavak 1. ne primjenjuje se u pogledu prijevoza putnika na cijene i uvijete prijevoza koje je odredila neka država članica u interesu jedne ili više određenih društvenih kategorija.
               4.   Financijski teret koji za prijevoznike proizlazi iz održavanja obveza o kojima se govori u stavku 2. kao i primjena cijena i uvjeta prijevoza o kojima se govori u stavku 3. predmet su naknade u skladu sa zajedničkim postupcima izloženima u ovoj uredbi“.

               5

               Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1191/69 propisuje:
               „Pod obvezama pružanja javnih usluga podrazumijevaju se obveze koje prijevoznik ne bi preuzeo ili ih ne bi preuzeo u jednakoj mjeri ili pod jednakim uvjetima s obzirom na vlastiti poslovni interes.“

               6

               Odjeljak II. te uredbe, pod nazivom „Zajednička načela za ukidanje ili održavanje obveza pružanja javnih usluga“, uključuje članke 3. do 8.

               7

               Članak 4. te uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Prijevoznici mogu nadležnim tijelima država članica podnijeti zahtjeve za ukidanje u cijelosti ili djelomično obveze pružanja javne usluge ako ta obveza za njih uzrokuje ekonomski gubitak.
               2.   U svojim zahtjevima prijevoznici mogu predložiti zamjenu nekom drugom vrstom prijevoza od one koja se koristi. Poduzeća će primijeniti odredbe članka 5. za izračun ušteda koje bi se mogle provesti kako bi se poboljšao njihov financijski položaj.“

               8

               Sukladno članku 6. Uredbe br. 1191/69:
               „1.   U roku od godinu dana računajući od stupanja na snagu ove uredbe, prijevoznici trebaju podnijeti zahtjeve iz članka 4. nadležnim tijelima država članica.
               Prijevoznici mogu podnijeti zahtjeve nakon isteka navedenog roka ako smatraju da su ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 1.
               2.   Odluke o održavanju ili ukidanju u cijelosti ili djelomično obveze pružanja javnih usluga trebaju predvidjeti naknadu troškova koji su iz njih proizišli u skladu sa zajedničkim postupcima predviđenima u člancima 10. do 13.
               3.   Nadležna tijela država članica trebaju donijeti odluke u roku od godinu dana računajući od dana podnošenja zahtjeva u pogledu obveza obavljanja ili prijenosa te u roku od šest mjeseci u pogledu tarifnih obveza.
               Pravo na naknadu postoji od datuma odluke nadležnih tijela, ali ni u kojem slučaju prije 1. siječnja 1971.
               4.   Međutim, ako nadležna tijela država članica to procijene nužnim zbog broja i značaja zahtjeva koje je podnijelo svako pojedino poduzeće, razdoblje propisano u prvom podstavku trećeg stavka mogu produljiti do najkasnije 1. siječnja 1972. U tom slučaju pravo na naknadu postoji od tog dana.
               Nadležna tijela država članica u slučaju kada odluče iskoristiti tu mogućnost obavijestit će zainteresirana poduzeća u roku od 6 mjeseci od podnošenja zahtjeva.
               U slučaju da se pojedina država članica susretne sa specifičnim teškoćama, na zahtjev te države i na prijedlog Komisije, Vijeće može dopustiti toj državi produljenje roka iz prvog podstavka do 1. siječnja 1973.
               5.   Ako nadležna tijela nisu donijela odluku u predviđenom roku, ukida se obveza čije je ukidanje zatraženo u skladu s člankom 4. stavkom 1.
               6.   Vijeće će na temelju izvještaja koji je Komisija podnijela prije 31. prosinca 1972. ispitati situaciju u svakoj državi članici u pogledu provođenja ove uredbe.“

               9

               Odjeljak V. Uredbe br. 1191/69, pod nazivom „Ugovori o pružanju javnih usluga“, ima samo jedan članak, a to je članak 14., koji propisuje:
               „1.   ‚Ugovor o pružanju javnih usluga’ jest ugovor između nadležnih tijela države članice i prijevoznika s ciljem pružanja odgovarajućih usluga prijevoza.
               Ugovor o pružanju javnih usluga osobito može obuhvaćati:

                        —

                        usluge prijevoza koje zadovoljavaju utvrđene standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete,

                        —

                        dodatne usluge prijevoza,

                        —

                        usluge prijevoza po određenim cijenama i pod određenim uvjetima, posebice za određene skupine putnika ili na određenim linijama,

                        —

                        prilagodbe usluga stvarnim potrebama.

                  2.   Ugovor o pružanju javnih usluga mora obuhvaćati, između ostalog, sljedeće:

                        a)

                        prirodu usluge koja se pruža, posebno standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete;

                        b)

                        cijenu usluga obuhvaćenih ugovorom, koje se ili dodaju na prihod od pristojbi ili uključuju prihod, te podatke o financijskim odnosima između ugovornih strana;

                        c)

                        pravila o izmjenama i dopunama ugovora, posebice uzimajući u obzir nepredvidljive promjene;

                        d)

                        razdoblje važenja ugovora;

                        e)

                        ugovorne kazne u slučaju neispunjavanja ugovornih obveza.

                  3.   Imovina u vezi s pružanjem usluga prijevoza koje su predmet ugovora o pružanju javnih usluga može pripadati poduzeću ili mu biti stavljena na raspolaganje.
               4.   Svako poduzeće koje namjerava obustaviti određenu uslugu prijevoza koju redovno i neprekidno pruža javnosti ili je znatno izmijeniti, a koja nije obuhvaćena sustavom ugovora ili obvezom pružanja javnih usluga, obvezno je o tome obavijestiti nadležna tijela države članice najmanje tri mjeseca unaprijed.
               Nadležna tijela mogu se odreći prava na takvu obavijest.
               Ova odredba ne utječe na ostale nacionalne postupke koji se primjenjuju u vezi s pravom na ukidanje ili izmjenu usluga prijevoza.
               5.   Po primitku obavijesti iz stavka 4. ovoga članka, nadležna tijela mogu zahtijevati nastavak pružanja predmetne usluge u razdoblju do jedne godine od dana primitka obavijesti, a o čemu moraju obavijestiti poduzeće najmanje mjesec dana prije isteka obavijesti.
               Ona također mogu inicirati pregovore o uspostavi ili izmjeni te usluge prijevoza.
               6.   Troškovi koji za prijevoznike proizlaze iz obveza predviđenih u članku 5. bit će nadoknađeni u skladu sa zajedničkim postupcima utvrđenima u odjeljcima II., III. i VI.“

               10

               U izvornoj verziji Uredbe br. 1191/69, koja je prethodila izmjenama što ih je donijela Uredba br. 1893/91, članak 14. je glasio:
               „1.   Osim u slučajevima predviđenima člankom 1. stavkom 3., nakon stupanja na snagu ove uredbe države članice ne mogu odrediti obveze pružanja javnih usluga prijevozniku, osim u mjeri u kojoj su te obveze prijeko potrebne za osiguranje pružanja nužnih usluga prijevoza.
               2.   Budući da tako određene obveze prijevoznicima mogu uzrokovati ekonomski gubitak u smislu članka 5. stavaka 1. i 2. ili troškove u smislu članka 9., nadležna tijela država članica u svojim odlukama o određivanju takvih obveza predviđaju naknadu tako nastalih troškova. Primjenjuju se odredbe članaka 10. do 13.“

         Talijansko pravo

               11

               Članak 17. zakonodavnog dekreta br. 422 o prijenosu funkcija i zadataka iz područja lokalnog javnog prijevoza na regije i lokalna tijela, u skladu s člankom 4. stavkom 4. zakona br. 59 od 15. ožujka 1997. (decreto legislativo n. 422 conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di transporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59), od 19. studenoga 1997. (GURI br. 287 od 10. prosinca 1997., str. 4.) propisuje:
               „S ciljem osiguravanja mobilnosti korisnika javnog prijevoza, regije, provincije i općine, primjenjujući članak 2. [Uredbe br. 1191/69], trebaju odrediti obveze pružanja javnih usluga i u ugovorima o pružanju javnih usluga iz članka 19. predvidjeti odgovarajuće financijske naknade za poduzeća koja pružaju te usluge uzimajući u obzir, primjenjujući ranije navedenu odredbu Zajednice, sredstva dobivena iz tarifa kao i, ako je takav slučaj, sredstva dobivena iz upravljanja dodatnim uslugama iz područja mobilnosti.“

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               12

               CTP pruža usluge lokalnog javnog prijevoza u provinciji Napulj. U tom pogledu podnio je više zahtjeva Regione Campania i Provincia di Napoli, koje su oni odbili, s ciljem dobivanja naknade za ekonomski gubitak za koji smatra da je nastao kao posljedica pružanja tih usluga.

               13

               CTP je zatražio poništenje tih administrativnih odluka pred Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Taj je sud smatrao da, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1191/69, pravo na naknadu takvog ekonomskog gubitka postoji samo kada je prijevoznik prethodno podnio zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga čiji je subjekt i to samo u slučaju kada nadležna tijela odbiju taj zahtjev. Budući da je utvrdio da CTP nije podnio takav zahtjev za ukidanje, Tribunale amministrativo regionale per la Campania donio je tri presude kojima se odbijaju CTP‑ove tužbe.

               14

               CTP je podnio žalbe sudu koji je uputio zahtjev protiv triju presuda koje je donio Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Sud koji je uputio zahtjev smatra da se članci 1., 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 mogu tumačiti na dva različita načina u pogledu nastanka prava na naknadu u slučaju prijevoznika koji obavlja obvezu pružanja javnih usluga.

               15

               Prema tumačenju opisanom kao „teleološko“, koje je prihvatio Tribunale amministrativo regionale per la Campania, pravo na naknadu može nastati samo ako je predmetni prijevoznik podnio zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga nadležnim tijelima. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev navodi članak 17. spomenutog zakonodavnog dekreta br. 422 od 19. studenoga 1997. koji predviđa sklapanje ugovora o pružanju usluga i u tom pogledu precizira da, za razliku od prijašnjeg sustava koncesija, aktualni sustav približava se ugovoru o pružanju usluga jer se iznos koji isplaćuju javna tijela može smatrati kao protučinidba za dobrovoljno preuzete obveze. Međutim, sud dodaje da to pravo na naknadu, iako predviđeno ugovorom, ne može nastati tek nakon što je podnesen zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga.

               16

               Prema tumačenju opisanom kao „sistematsko“, pravo na naknadu nastaje samo po sebi, bez da prijevoznik treba podnijeti zahtjev za ukidanje, u mjeri u kojoj se to pravo tiče obveze pružanja javne usluge čije je održavanje dopušteno prema članku 1. stavku 5. Uredbe br. 1191/69 koji se odnosi na gradske, prigradske i regionalne usluge putničkog prijevoza.

               17

               U tim je uvjetima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je isto u predmetima C‑516/12 do C‑518/12:
               „Postoji li pravo na naknadu u skladu s člankom 4. [Uredbe br. 1191/69] samo kada nakon podnošenja prikladnog zahtjeva nadležna tijela ne ukinu obvezu pružanja usluge koja uzrokuje ekonomski gubitak za prijevoznika ili se ta odredba primjenjuje samo na obveze pružanja usluga za koje uredba predviđa ukidanje te ne dopušta da ih se održi?“

               18

               Rješenjem predsjednika Suda od 29. studenoga 2012. predmeti C‑516/12 do C‑518/12 spojeni su za pisani i usmeni dio postupka kao i za donošenje presude.

         O prethodnom pitanju

               19

               Najprije je potrebno utvrditi kontekst u kojem su podneseni zahtjevi za prethodnu odluku.

               20

               S jedne strane, ništa u spisu podnesenom Sudu ne upućuje na to da je Talijanska Republika iskoristila mogućnost iz članka 1. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 1191/69 da isključi iz područja njezine primjene poduzeća čija je djelatnost ograničena samo na pružanje gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga. Posljedično, odredbe te uredbe u potpunosti se primjenjuju na predmete u glavnom postupku i prethodno pitanje treba se ispitati s obzirom na te odredbe (vidjeti, prema analogiji, presudu Antrop i dr., C‑504/07, EU:C:2009:290, t. 17.).

               21

               S druge strane, potrebno je podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi određivanje sadržaja pitanja koja se postavljaju Sudu isključivo pravo suda koji upućuje zahtjev. Samo nacionalni sudovi pred kojima se vodi postupak i koji trebaju preuzeti odgovornost za kasniju sudsku odluku mogu ocijeniti, s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja, kako nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude tako i značaj pitanja koja postavljaju Sudu (presuda Kersbergen‑Lap i Dams‑Schipper, C‑154/05, EU:C:2006:449, t. 21. i navedena sudska praksa).

               22

               Prema podacima koje su stranke iznijele na raspravi, sporne usluge lokalnog javnog prijevoza iz glavnih postupaka koje je pružao CTP mogu proizlaziti ili iz obveze pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1191/69 ili iz ugovora o pružanju javnih usluga u smislu članka 14. stavka 1. te uredbe.

               23

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 34. i 35. svog mišljenja, članak 4. Uredbe br. 1191/69, koji je predmet postavljenog pitanja, kao i članak 6. te uredbe ne primjenjuju se osim u slučaju ako usluge lokalnog javnog prijevoza koje je pružao CTP proizlaze iz obveze pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. spomenute uredbe. U suprotnom, ti se članci ne bi mogli primjenjivati ako bi usluge lokalnog javnog prijevoza koje pruža CTP proizlazile iz ugovora u pružanju javnih usluga u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 1191/69, što treba utvrditi sud koji je postavio pitanje.

               24

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem traži tumačenje članka 4. Uredbe br. 1191/69, bez da se taj sud oglasio o situaciji iz članka 14. stavka 1. te uredbe. U pogledu sudske prakse navedene u točki 21. ove presude, posljedično je potrebno ispitati pitanje koje je postavljeno Sudu temeljeći se na pretpostavci prema kojoj usluge lokalnog javnog prijevoza koje je pružao CTP imaju svoje ishodište u obvezi pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1191/69.

               25

               Sud koji je postavio zahtjev svojim pitanjem u biti želi znati treba li članke 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 tumačiti u smislu da nastanak prava na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja obveze pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. te uredbe ovisi, s jedne strane, o uvođenju zahtjeva predmetnog poduzeća za ukidanje te obveze i, s druge strane, o odluci nadležnih tijela o održavanju ili ukidanju navedene obveze nakon njezinog isteka.

               26

               U tom pogledu potrebno je istaknuti da se prema članku 4. stavku 1. Uredbe br. 1191/69 zajedno s člankom 6. stavkom 2. te uredbe naknada troškova koji proizlaze iz obveze pružanja javnih usluga dodjeljuje samo onim prijevoznicima koji zatraže djelomično ili u cijelosti ukidanje te obveze i ako nadležna tijela odluče, suprotno tom zahtjevu, održati u cijelosti ili djelomično navedenu obvezu pružanja javnih usluga ili je ukinuti nakon njezinog isteka. Prema tome, te odredbe Uredbe br. 1191/69 zahtijevaju da se ispune dva uvjeta navedena u točki 25. ove presude.

               27

               Potrebno je podsjetiti da je u izvornoj verziji uredbe koja je prethodila izmjenama što ih je donijela Uredba br. 1893/91 članak 14. Uredbe br. 1191/69 dopuštao državama članicama da odrede nove obveze pružanja javnih usluga, ali je obvezivao nadležna tijela da, kada odlučuju o određivanju tih obveza, predvide naknade za troškove koji proizlaze iz njihovog izvršavanja.

               28

               Na taj način, u izvornoj verziji Uredbe br. 1191/69 obveza podnošenja zahtjeva za ukidanje obveze pružanja javnih usluga kako bi se steklo pravo na naknadu, u skladu s odredbama članaka 4. do 6. te uredbe, bila je primjenjiva samo na obveze nastale prije njezinog stupanja na snagu, dok je pravo na naknadu nastalo samo po sebi za obveze pružanja javnih usluga nastale kasnije u skladu s člankom 14. te uredbe.

               29

               Točno je da je Uredba br. 1893/91 zamijenila tu odredbu važećom verzijom članka 14. Uredbe br. 1191/69 koja predviđa sklapanje ugovora o pružanju javnih usluga. Osim toga, Uredba br. 1893/91 uvela je novi članak 1. stavak 5. prema kojem se održavanje i određivanje obveza pružanja javnih usluga provode u skladu s uvjetima i načinima predviđenima u odjeljcima II. do IV. Uredbe br. 1191/69.

               30

               Prema talijanskoj vladi, Uredba br. 1893/91 stoga je izmijenila režim koji se primjenjivao na određivanje obveza pružanja javnih usluga, u smislu da je od tada pravo na naknadu troškova koje je proizlazilo iz tih obveza ovisilo o podnošenju zahtjeva za njihovim ukidanjem, u skladu s člancima 4. i 6. te uredbe. U potporu tom tumačenju, talijanska vlada izvodi svoj argument iz činjenice da se, nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1893/91, novi članak 1. stavak 5. Uredbe br. 1191/69 koji ovlašćuje države članice na određivanje novih obveza pružanja javnih usluga odnosio isključivo na Odjeljak II. te uredbe koji uključuje članke 4. i 6.

               31

               Stoga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 53. svog mišljenja, ništa ne dovodi do zaključka da je Uredba br. 1893/91 izmijenila režim koji se primjenjuje na obveze pružanja javnih usluga nastale nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69, kako je opisano u točki 28. ove presude. Upravo suprotno, iz uvodnih izjava Uredbe br. 1893/91 proizlazi da države članice ne samo da u okviru ugovora sklopljenog između nadležnih nacionalnih tijela i prijevoznika mogu dogovoriti načine pružanja javnih usluga u području prijevoza već mogu i pridržati mogućnost održavanja ili određivanja određenih obveza pružanja javnih usluga. Izvorni režim stoga je bio nadopunjen drugim režimom temeljenim da novom pravnom instrumentu to jest ugovoru o pružanju javnih usluga u smislu novog članka 14. Uredbe br. 1191/69.

               32

               Osim toga, potrebno je utvrditi da Uredba br. 1893/91 ne donosi nikakve izmjene članaka 4. i 6. Uredbe br. 1191/69. Članak 6. stavak 1. te uredbe stoga predviđa da zahtjevi za ukidanje obveze iz članka 4. trebaju biti podneseni u roku od godinu dana računajući od stupanja na snagu spomenute uredbe to jest od 1. siječnja 1969. Osim toga, rokovi određeni u stavcima 3. do 6. tog članka temelje se na datumima 1. siječnja 1971., 1. siječnja 1972., 1. siječnja 1973. ili 31. siječnja 1972. Iz prethodno navedenog proizlazi da se članak 6. Uredbe br. 1191/69 primjenjuje samo na obveze pružanja javnih usluga nastale prije stupanja na snagu predmetne uredbe, to jest 1. siječnja 1969.

               33

               Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 55. svog mišljenja, iz teksta članka 1. stavka 5. Uredbe br. 1191/69 ne može se zaključiti da se svaka od odredbi odjeljaka II. do IV. te uredbe primjenjuje kako na održavanje tako i na određivanje obveza pružanja javnih usluga. Stoga se neke od tih odredbi kao što su članak 3. ili članak 7. stavak 1. primjenjuju isključivo na održavanje tih obveza. Isto vrijedi za članke 4. i 6. te uredbe iz čijeg teksta proizlazi da se primjenjuju samo na obveze pružanja javnih usluga nastale prije 1. siječnja 1969. Posljedično, ne stoji argument talijanske vlade prema kojem članak 1. stavak 5. te uredbe treba tumačiti u smislu da se članci 4. i 6. te uredbe primjenjuju na određivanje novih obveza pružanja javnih usluga.

               34

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 treba tumačiti u smislu da za obveze pružanja javnih usluga koje su nastale prije stupanja na snagu spomenute uredbe nastanak prava na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja tih obveza ovisi o podnošenju zahtjeva predmetnog poduzeća za ukidanje tih obveza kao i o odluci nadležnih tijela o održavanju ili ukidanju tih obveza nakon njihovog isteka. S druge strane, u pogledu obveza za pružanje javnih usluga nastalih nakon tog datuma, nastanak tog prava na naknadu ne ovisi o tim uvjetima.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članke 4. i 6. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o djelovanju država članica u vezi s obvezama koje su svojstvene javnim uslugama u željezničkom i cestovnom prometu i prometu unutarnjim vodnim putovima, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991., treba tumačiti u smislu da za obveze pružanja javnih usluga koje su nastale prije stupanja na snagu spomenute uredbe nastanak prava na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja tih obveza ovisi o podnošenju zahtjeva predmetnog poduzeća za ukidanje tih obveza kao i o odluci nadležnih tijela o održavanju ili ukidanju tih obveza nakon njihovog isteka. S druge strane, u pogledu obveza za pružanje javnih usluga nastalih nakon tog datuma, nastanak tog prava na naknadu ne ovisi o tim uvjetima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 20. lipnja 2017.#Industrie Aeronautiche Reggiane Srl protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije NSU – Raniji nacionalni verbalni žig NSU – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-541/15.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 7. travnja 2016.#AK protiv Achmea Schadeverzekeringen NV i Stichting Achmea Rechtsbijstand.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof Amsterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku – Osiguranje troškova pravne zaštite – Direktiva 87/344/EEZ – Članak 4. stavak 1. – Slobodan izbor odvjetnika od strane ugovaratelja osiguranja – Sudski ili upravni postupak – Pojam – Prigovor protiv odbijanja odobrenja pristupa skrbi.#Predmet C-5/15.

text:
       PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
   7. travnja 2016. (
         *1
      ) (
         i
      )
   „Zahtjev za prethodnu odluku – Osiguranje troškova pravne zaštite – Direktiva 87/344/EEZ – Članak 4. stavak 1. – Slobodan izbor odvjetnika od strane ugovaratelja osiguranja – Sudski ili upravni postupak – Pojam – Prigovor protiv odbijanja odobrenja pristupa skrbi”
   U predmetu C‑5/15,
   povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gerechtshof Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska), odlukom od 23. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 12. siječnja 2015., u postupku

      AK

   protiv

      Achmea Schadeverzekeringen NV,

      Stichting Achmea Rechtsbijstand,

   SUD (deseto vijeće),
   u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i E. Levits, suci,
   nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
   tajnik: A. Calot Escobar,
   uzimajući u obzir pisani postupak,
   uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

            –

            za Achmea Schadeverzekeringen NV i Stichting Achmea Rechtsbijstand, F. E. Vermeulen, P. R. van der Vorst i A. I. M. van Mierlo, advocaten,

            –

            za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

            –

            za Europsku komisiju, F. Wilman i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive Vijeća 87/344/EEZ od 22. lipnja 1987. o usklađivanju zakona i drugih propisa o osiguranju troškova pravne zaštite (SL L 185, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 55.).

            2

            Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između osobe AK, s jedne strane, i Achmea Schadeverzekeringen NV‑a i Stichting Achmea Rechtsbijstanda (u daljnjem tekstu zajedno: društva Achmea), s druge strane, zbog odbijanja snošenja troškova odvjetnika, nastalih u okviru postupka povodom prigovora pred javnim tijelom, u vezi sa zahtjevom za odobrenje pristupa posebnoj zdravstvenoj skrbi.

      Pravni okvir

         Pravo Unije

            3

            Uvodna izjava 11. Direktive 87/344 navodi:
            „budući da interes osoba koje imaju pokriće troškova pravne zaštite znači da osigurana osoba mora moći odabrati odvjetnika ili drugu osobu, koja je odgovarajuće kvalificirana prema nacionalnom pravu, u […] [sudskom ili upravnom] postupku i kad god nastupi sukob interesa”.

            4

            U skladu s člankom 2. stavkom 1. te direktive:
            „Ova se Direktiva primjenjuje na osiguranje troškova pravne zaštite. Isto se sastoji od preuzimanja obveze, a po plaćanju premije, da se snose troškovi sudskog postupka i pruže ostale usluge koje su izravno povezane s pokrićem osiguranja, posebno s ciljem:

                     –

                     osiguranja naknade za gubitak, štetu ili ozljedu koju je pretrpjela osigurana osoba, bilo izvansudskom nagodbom ili građanskim ili kaznenim postupkom,

                     –

                     obrane ili zastupanja osigurane osobe u građanskom, kaznenom, upravnom ili drugim postupcima ili u slučaju bilo kakvog zahtjeva podnesenog protiv nje.”

            5

            Članak 3. stavak 2. navedene direktive glasi kako slijedi:
            2. Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da društva koja imaju poslovni nastan na njezinu državnom području, a u skladu s mogućnošću koju nameće država članica ili po vlastitom izboru, ako to država članica prihvati, donesu barem jedno od sljedećih mogućih rješenja:

                     (a)

                     društvo osigurava da niti jedan član osoblja, koji se bavi upravljanjem odštetnim zahtjevima iz osiguranja troškova pravne zaštite ili pravnim savjetima u vezi istih, ne obavlja istodobno neke slične poslove
                     [...]

                     (b)

                     društvo upravljanje odštetnim zahtjevima iz osiguranja troškova pravne zaštite povjerava društvu koje ima zasebnu pravnu osobnost. [...]

                     (c)

                     društvo ugovorom daje pravo osiguranoj osobi, da obranu svojih interesa, a od trenutka od kojeg ima pravo na odštetni zahtjev od osiguravatelja po polici, povjeri odvjetniku po vlastitom izboru ili, ako je to dopušteno nacionalnim pravom, nekoj drugoj odgovarajuće kvalificiranoj osobi.

            6

            Članak 4. stavak 1. navedene direktive određuje:
            „U svakom ugovoru o osiguranju troškova pravne zaštite izričito se priznaje da:

                     (a)

                     kod angažiranja odvjetnika ili druge osobe koja je prema nacionalnom pravu odgovarajuće kvalificirana, u svrhu obrane, zastupanja ili služenja interesima osigurane osobe u […] [sudskom ili upravnom] postupku, osigurana osoba može slobodno odabrati odvjetnika ili drugu osobu;

                     (b)

                     osigurana osoba može odabrati odvjetnika ili, ako želi i ako je to dopušteno prema nacionalnom pravu, neku drugu odgovarajuće kvalificiranu osobu, da služi njezinim interesima kad god nastupi sukob interesa.”

         Nizozemsko pravo

            7

            Članak 4:67 stavak 1. Zakona o financijskoj kontroli (Wet op het financieel toezicht) glasi kako slijedi:
            „Osiguravatelj koji obavlja poslove osiguranja troškova pravne zaštite osigurava da u ugovoru koji se odnosi na osiguranje pravne zaštite bude izričito predviđeno da ugovaratelj osiguranja može slobodno izabrati odvjetnika ili drugog zakonom ovlaštenog stručnjaka,

                     a.

                     ako je angažiran odvjetnik ili drugi stručnjak zakonom ovlašten za obranu, zastupanje ili služenje interesima ugovaratelja osiguranja u sudskom ili upravnom postupku ili

                     b.

                     ako dođe do sukoba interesa.”

      Glavni postupak i prethodno pitanje

            8

            Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je osoba AK ugovorila osiguranje pravne zaštite pri društvu Achmea Schadeverzekeringen NV, koje je upravljanje odštetnim zahtjevima vezanima za to osiguranje povjerilo društvu Stichting Achmea Rechtsbijstand.

            9

            Budući da je imala razna psihička i tjelesna oštećenja, osoba AK je tijekom studenoga 2013. od Centra za procjenu naknadive zdravstvene skrbi (Centrum Indicatiestelling Zorg, u daljnjem tekstu: CIZ) zahtijevala odobrenje skrbi na temelju Općeg zakona o posebnim troškovima liječenja (Algemene wet bijzondere ziektekosten).

            10

            CIZ je odlukom od 12. prosinca 2013. odbio zahtjev za odobrenje pristupa skrbi osobe AK. Budući da je osoba AK odlučila CIZ‑u podnijeti prigovor protiv tog odbijanja, obratila se društvima Achmea zahtijevajući da ona snose troškove sudjelovanja odvjetnika kojeg je ona izabrala, a koji je specijaliziran za predmete odobrenja pristupa skrbi na temelju tog zakona.

            11

            Budući da su društva Achmea odbila zahtjev osobe AK za snošenje troškova, ona je pred sudom podnijela tužbu protiv te odluke o odbijanju.

            12

            Predmet je upućen pred Gerechtshof Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu) radi donošenja odluke o tome treba li prigovor protiv CIZ‑ove odluke o odbijanju odobrenja skrbi kvalificirati kao sudski ili upravni postupak u smislu članka 4:67. stavka 1. Zakona o financijskoj kontroli kojim je prenesen članak 4. stavak 1. Direktive 87/344 i može li stoga osoba AK slobodno izabrati odvjetnika čije će troškove snositi društva Achmea.

            13

            S tim u vezi sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se CIZ‑u može podnijeti prigovor protiv njegove odluke o odbijanju zahtjeva za odobrenje skrbi i da se protiv odluke donesene povodom tog prigovora može podnijeti tužba pred nadležnim sudom kao i žalba pred Centrale Raad van Beroep (žalbeni sud za predmete iz područja socijalnog osiguranja i javne službe).

            14

            U tim je okolnostima Gerechtshof Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li pojam ‚[upravnog] postupka’ iz članka 4. stavka 1. ab initio i točke (a) Direktive Vijeća 87/344 tumačiti na način da on obuhvaća fazu prigovora pred CIZ‑om u kojoj je osoba čiji je zahtjev za procjenu CIZ odbio tom tijelu podnese prigovor kojim od njega zahtijeva donošenje nove odluke?”

      O prethodnom pitanju

            15

            Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 87/344 tumačiti na način da pojam „[upravnog] postupka” iz te odredbe obuhvaća fazu prigovora pred javnim tijelom u kojem to tijelo donosi odluku protiv koje se mogu podnijeti pravni lijekovi.

            16

            S tim u vezi valja istaknuti, kao prvo, da se na temelju članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344 u svakom ugovoru o osiguranju troškova pravne zaštite izričito priznaje da, u [sudskom ili upravnom] postupku, kod angažiranja zastupnika u svrhu obrane, zastupanja ili služenja interesima osigurane osobe, potonja može slobodno odabrati svojeg zastupnika.

            17

            Tako iz samog teksta te odredbe proizlazi da pojam „[upravni] postupak” treba tumačiti suprotno od pojma „[sudski] postupak”.

            18

            Tumačenje pojma „[upravnog] postupka” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344, kako ga zagovara tuženik u glavnom postupku, koje želi ograničiti doseg tog pojma samo na sudske postupke u upravnim stvarima, odnosno one koji se odvijaju pred sudom u užem smislu te riječi, stoga bi lišilo smisla izraz „[upravni] postupak”, koji izričito upotrebljava zakonodavac Europske unije.

            19

            Osim toga, valja utvrditi da, iako se o razlikovanju između pripremne faze i faze donošenja odluke u sudskom ili upravnom postupku možda i raspravljalo prilikom nastajanja Direktive 87/344, tekst njezina članka 4. stavka 1. ne sadrži nikakvo razlikovanje u tom smislu tako da tumačenje pojma „[upravni] postupak” ne može biti ograničeno u tom smislu.

            20

            Kao drugo, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pri tumačenju odredbe prava Unije potrebno je uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presude St. Nikolaus Brennerei und Likörfabrik, 337/82, EU:C:1984:69, t. 10.; VEMW i dr., C‑17/03, EU:C:2005:362, t. 41. i Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, t. 38.).

            21

            S tim u vezi, valja podsjetiti da je cilj koji se želi ostvariti Direktivom 87/344, posebno njezinim člankom 4., koji se odnosi na slobodan izbor odvjetnika ili zastupnika, široka zaštita interesa ugovaratelja osiguranja. Opći doseg i obveznost prava izbora vlastita odvjetnika ili zastupnika protive se uskom tumačenju članka 4. stavka 1. točke (a) te direktive (vidjeti u tom smislu presude Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, t. 45. i 47. i Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, t. 24.).

            22

            U predmetnom slučaju iz sadržaja spisa podnesenog Sudu proizlazi da i prvotna odluka CIZ‑a i odluka o prigovoru utječu na osiguranikova prava, s obzirom na to da se tijekom te upravne faze ispituju činjenice i da ona predstavlja temelj za donošenje odluke u kasnijem upravno‑sudskom postupku.

            23

            U tim okolnostima ne može se osporavati da osiguranik treba sudsku zaštitu tijekom postupka koji predstavlja neophodni uvjet za podnošenje tužbe upravnom sudu.

            24

            Takvo tumačenje ne može biti dovedeno u pitanje argumentom tuženika u glavnom postupku, prema kojem bi široko tumačenje prava na slobodan izbor odvjetnika ili zastupnika preobrazilo čitavo osiguranje pravne zaštite u osiguranje koje se temelji na načelu „pokrića troškova” u smislu članka 3. stavka 2. točke (c) Direktive 87/344. Naime, Sud je već presudio da mjere predviđene člankom 3. stavkom 2. točkama (a) i (b) Direktive 87/344 zadržavaju svoje područje primjene i u slučaju kad je samostalno pravo osiguranika ugovora o osiguranju troškova pravne zaštite na slobodan izbor njegova zastupnika izvedeno iz članka 4. stavka 1. točke (a) te direktive (vidjeti u tom smislu presudu Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, t. 49.).

            25

            Osim toga, kad je riječ o eventualnim financijskim posljedicama na sustav osiguranja troškova pravne zaštite, valja podsjetiti da, čak i da do njih dođe, one ne mogu dovesti do uskog tumačenja članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344. Naime, cilj Direktive 87/344 nije potpuno usklađivanje pravila primjenjivih na ugovore o osiguranju troškova pravne zaštite i države članice ostaju slobodne da, u trenutnom stanju prava Unije, utvrde sustav primjenjiv na te ugovore, pod uvjetom da načela predviđena tom direktivom nisu lišena svoje biti (vidjeti u tom smislu presudu Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, t. 31.). Stoga to što osiguranik izvršava pravo slobodnog izbora svojega zastupnika ne isključuje mogućnost da se u određenim slučajevima postave ograničenja troškova koje će snositi osiguravatelji (vidjeti presudu Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, t. 26.).

            26

            S obzirom na prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 87/344 valja tumačiti na način da pojam „[upravnog] postupka” iz te odredbe obuhvaća fazu prigovora pred javnim tijelom u kojem to tijelo donosi odluku protiv koje se mogu podnijeti pravni lijekovi.

      Troškovi

            27

            Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                  Članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 87/344/EEZ od 22. lipnja 1987. o usklađivanju zakona i drugih propisa o osiguranju troškova pravne zaštite valja tumačiti na način da pojam „[upravnog] postupka” iz te odredbe obuhvaća fazu prigovora pred javnim tijelom u kojem to tijelo donosi odluku protiv koje se mogu podnijeti pravni lijekovi.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: nizozemski
   (
         i
      )	Ime sadržano u uvodnom dijelu, u točki 2. te u točkama 8. do 12. zamijenjeno je slovima jer je u tom smislu podnesen zahtjev za zaštitu tajnosti identiteta.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. prosinca 2015.#Florin Lazar protiv Allianz SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Trieste.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 864/2007 – Članak 4. stavak 1. – Pojmovi ‚država u kojoj je nastala šteta’, ‚šteta’ i ‚posredne posljedice protupravnog postupanja’ – Šteta koju je osobno pretrpio član obitelji osobe koja je preminula nakon prometne nesreće – Mjerodavno pravo.#Predmet C-350/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      10. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 864/2007 — Članak 4. stavak 1. — Pojmovi ‚država u kojoj je nastala šteta’, ‚šteta’ i ‚posredne posljedice protupravnog postupanja’ — Šteta koju je osobno pretrpio član obitelji osobe koja je preminula nakon prometne nesreće — Mjerodavno pravo“
      U predmetu C‑350/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Trieste (Sud u Trstu, Italija), odlukom od 10. srpnja 2014., koju je Sud zaprimio 21. srpnja 2014., u postupku

         Florin Lazar,

      protiv

         Allianz SpA,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za L. Lazar i G. Chiturlas, M. Bonito, avvocato,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. Fonseca Santos, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Cappelletti i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II” ) (SL L 199, str. 40., u daljnjem tekstu: Uredba Rim II) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između F. Lazara, s boravištem u Rumunjskoj, i talijanskog osiguravajućeg društva Allianz SpA u vezi s naknadom imovinske i neimovinske štete koju je F. Lazar pretrpio zbog smrti svoje kćeri u prometnoj nesreći koja se dogodila u Italiji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba Rim II

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 7. Uredbe Rim II:
               „Područje primjene u materijalnom smislu i odredbe ove Uredbe bi trebale biti u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) te s instrumentima koji uređuju koje se pravo primjenjuje na ugovorne obveze.“

               4

               Uvodne izjave 16. i 17. te uredbe glase:

                        „(16)

                        Jedinstvena bi pravila trebala povećati predvidljivost sudskih odluka te osigurati odgovarajuću ravnotežu između interesa osobe kojoj se odgovornost utvrđuje i osobe koja je pretrpjela štetu. Veza s državom u kojoj je nastala neposredna šteta (lex loci damni) uspostavlja pravednu ravnotežu između interesa osobe kojoj je utvrđena odgovornost i osobe koja je pretrpjela štetu te također odražava suvremeni pristup građanskoj odgovornosti i razvoju sustava objektivne odgovornosti.

                        (17)

                        Propise koji se primjenjuju trebalo bi odrediti na temelju tog gdje je šteta nastala, bez obzira na državu ili države u kojima može doći do posrednih posljedica. Prema tomu, u slučajevima tjelesnih ozljeda ili imovinske štete, država u kojoj je došlo do štete trebala bi biti ona država u kojoj je osobna tjelesna ozljeda zadobivena ili ona država gdje je nastala imovinska šteta.“

               5

               U članku 2. navedene uredbe, naslovljenom „Izvanugovorne obveze“, stavak 1. određuje:
               „U smislu ove Uredbe, šteta obuhvaća svaku posljedicu nastalu iz protupravnog postupanja, neopravdanog bogaćenja, poslovodstva bez naloga ili predugovorne odgovornosti.“

               6

               U Poglavlju II. Uredbe Rim II, koje govori o protupravnim postupanjima, nalazi se članak 4. pod nazivom „Opće pravilo“. Taj članak glasi:
               „1.   Ako nije drukčije propisano ovom Uredbom, pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja je pravo one države u kojoj šteta nastane, bez obzira na to u kojoj državi je nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu te bez obzira na državu ili države u kojoj nastanu posredne posljedice tog događaja.
               2.   Međutim, ako osoba kojoj je utvrđena odgovornost i osoba koja je pretrpjela štetu u trenutku nastanka štete imaju uobičajeno boravište u istoj državi, primjenjuju se propisi te države.
               3.   Ako je iz svih okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje očito jače povezano s državom različitom od one iz stavaka 1. i 2., primjenjuju se propisi te druge države. Očito se jača veza s drugom državom može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem.“

               7

               U skladu s člankom 15. točkama (c) i (f) Uredbe Rim II, pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze regulira „postojanje, prirodu i procjenu štete ili zatražene odštete“ i „osobe ovlaštene na naknadu štete zbog toga što su osobno pretrpjele štetu“.

         Uredbe Bruxelles I i Uredba (EU) br. 1215/2012

               8

               Poglavlje II. Uredbe Bruxelles I, u kojemu su izložena pravila o nadležnosti, sadržava Odjeljak 2. o „[p]osebnim nadležnostima“. U tom odjeljku nalazi se članak 5. te uredbe koji u svojoj točki 3. predviđa:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               […]

                        3)

                        u stvarima koji [koje] se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.“

               9

               Ta uredba stavljena je izvan snage s učinkom od 10. siječnja 2015. Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 351, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.) koja sadržava članak 7. točku 2., čiji je tekst jednak onomu članka 5. točke 3. Uredbe Bruxelles I.

         Talijansko pravo

               10

               Kao što je to sud koji je uputio zahtjev izložio, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) tumačio je članke 2043. i 2059. Građanskog zakonika na način da članovi obitelji preminule osobe imaju pravo, jure proprio, na naknadu imovinske i neimovinske štete. Što se tiče neimovinske štete, priznaje se sljedeće: narušavanje zdravlja (medicinski utvrđena šteta), psihološka šteta (duševna bol) i šteta koja pogađa društveni život (značajna promjena svakodnevnog života).

               11

               Taj sud također je naveo da, u skladu s člankom 283. stavkom 1. Zakonika o privatnom osiguranju, kada vozilo koje je prouzročilo štetu nije poznato, Jamstveni fond za žrtve prometnih nesreća (Fondo di garanzia per le vittime della strada) nadoknađuje štetu uzrokovanu prometnom nesrećom putem određenih osiguravajućih društava.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Iz zahtjeva za prethodnu oduku proizlazi da je F. Lazar, rumunjski državljanin, zatražio naknadu imovinske i neimovinske štete koju je pretrpio zbog smrti svoje kćeri, rumunjske državljanke s boravištem u Italiji, u prometnoj nesreći u toj državi članici koju je uzrokovalo nepoznato vozilo.

               13

               Podnesena je tužba protiv osiguravajućeg društva Allianz SpA kao društva koje je odabrao Jamstveni fond za žrtve prometnih nesreća, tijelo zaduženo za isplatu naknada štete uzrokovane prometovanjem nepoznatih vozila.

               14

               Žrtvine majka i baka, obje rumunjske državljanke s boravištem u Italiji, također su intervenirale u postupku i zatražile naknadu imovinske i neimovinske štete koju su pretrpjele njezinom smrću.

               15

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da podnositelji zahtjeva traže naknadu štete koju su osobno pretrpjeli smrću člana njihove obitelji, važno je znati je li ta šteta šteta u smislu članka 4. stavka 1. Uredbe Rim II ili je ona posredna posljedica protupravnog postupanja u smislu iste odredbe.

               16

               O odgovoru na to pitanje ovisi koje će materijalno pravo primijeniti sud koji je uputio zahtjev kako bi mogao donijeti odluku o postojanju i nadoknadivosti štete koju je od njega zatražio podnositelj zahtjeva s boravištem u Rumunjskoj. Navedeni sud u tom pogledu iznosi razloge koji mogu dovesti do primjene kako talijanskog tako i rumunjskog prava u postupku koji se pred njim vodi.

               17

               Slijedom toga, prema talijanskom pravu, štetu prouzročenu smrću člana obitelji trpi neposredno član obitelji u obliku povrede njegovih prava osobnosti. Prema tome, podnositelj zahtjeva u glavnom postupku poziva se na štetu koja se na temelju tog nacionalnog prava treba smatrati njegovom osobnom štetom i koja je materijalna posljedica smrti člana njegove obitelji. S druge strane, u drugim europskim pravnim porecima takva vrsta štete neće biti priznata na jednak način.

               18

               Nadalje, iako se prema talijanskom pravu radi o neposrednoj šteti koju je pretrpio imatelj prava zbog smrti člana svoje obitelji, sud koji je uputio zahtjev pita se može li, s obzirom na sudsku praksu Suda u vezi s Uredbom Bruxelles I, pravo na naknadu te štete predstavljati, u smislu Uredbe Rim II, „jednu od posrednih posljedica“ izvornog protupravnog postupanja, to jest prometne nesreće.

               19

               U tim je okolnostima Tribunale di Trieste (Sud u Trstu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Kako treba tumačiti članak 4. stavak 1. Uredbe [Rim II] koji određuje da: „pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja je pravo one države u kojoj šteta nastane“? Konkretno

                        1.

                        Kako treba tumačiti izraz „mjesto u kojem šteta nastane“ u smislu članka 4. stavka 1. Uredbe [Rim II] u odnosu na zahtjev za naknadu imovinske i neimovinske štete koji su podnijeli bliski srodnici osobe koja je preminula uslijed prometne nesreće koja se dogodila u državi u kojoj se vodi postupak kada ti bliski srodnici borave u drugoj zemlji Europske unije i tamo su pretrpjeli navedene štete?

                        2.

                        Je li, u svrhu primjene članka 4. stavka 1. Uredbe [Rim II], imovinska i neimovinska šteta, koju su u državi u kojoj borave pretrpjeli bliski srodnici osobe koja je preminula u prometnoj nesreći koja se dogodila u državi u kojoj se vodi postupak, obuhvaćena pojmom „štete“ u smislu prvog dijela članka 4. stavka 1. ili pojmom „posrednih posljedica“ u smislu drugog dijela iste odredbe?“

         O prethodnim pitanjima

               20

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev želi u biti znati treba li, za potrebe utvrđivanja prava koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu kao posljedica prometne nesreće, članak 4. stavak 1. Uredbe Rim II tumačiti na način da štete povezane sa smrću osobe u takvoj nesreći koja se dogodila u državi članici u kojoj se vodi postupak i koje su pretrpjeli bliski srodnici te osobe koji borave u drugoj državi članici, trebaju biti obuhvaćene pojmom „štete“ ili pojmom „posrednih posljedica“ te nesreće, u smislu te odredbe.

               21

               Najprije valja podsjetiti u vezi s tumačenjem članka 4. stavka 1. Uredbe Rim II da iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se za izraze iz odredbe prava Unije koja ne sadrži nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje svojeg smisla i dosega u pravilu treba u cijeloj Europskoj uniji postići samostalno i ujednačeno tumačenje (vidjeti, u tom smislu, presudu Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 37.). U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj praksi Suda, pri tumačenju odredbe prava Unije, u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst, nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojih je ona dio (presuda Lanigan, C‑237/15PPU, EU:C:2015:474, t. 35. i navedena sudska praksa).

               22

               U tom pogledu valja istaknuti da prema članku 2. Uredbe Rim II „šteta obuhvaća svaku posljedicu nastalu iz protupravnog postupanja“.

               23

               Kako bi utvrdio pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja, članak 4. stavak 1. te uredbe poziva se na pravo one države u kojoj „šteta“ nastane, bez obzira na to u kojoj državi je nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu i bez obzira na državu ili države u kojoj nastanu „posredne posljedice“ tog događaja. Šteta koju treba uzeti u obzir kako bi se utvrdilo mjesto gdje je ta šteta nastala jest neposredna šteta, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. navedene uredbe.

               24

               U slučajevima tjelesnih ozljeda prouzročenih osobi ili imovinske štete, zakonodavac Unije propisao je u uvodnoj izjavi 17. Uredbe Rim II da je država u kojoj je došlo do neposredne štete ona država u kojoj je osobna tjelesna ozljeda zadobivena ili ona država gdje je nastala imovinska šteta.

               25

               Iz toga slijedi da kada je moguće odrediti postojanje neposredne štete, što je uobičajen slučaj kod prometne nesreće, mjesto gdje je nastala neposredna šteta je relevantna poveznica za utvrđivanje prava koje se primjenjuje, nevezano uz posredne posljedice te nesreće. U ovom slučaju navedena šteta nastala je uslijed ozljeda koje su dovele do smrti kćeri F. Lazara, pri čemu je šteta prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev nastala u Italiji. Štete koje su pretrpjeli bliski srodnici pokojnice trebaju se smatrati posrednim posljedicama nesreće o kojoj je riječ u glavnom postupku u smislu članka 4. stavka 1. Uredbe Rim II.

               26

               Takvo tumačenje potvrđeno je člankom 15. točkom (f) navedene uredbe, koji prepušta pravu koje se primjenjuje određivanje osoba ovlaštenih na naknadu štete, što obuhvaća situaciju iz glavnog postupka u kojoj su štete pretrpjeli bliski srodnici žrtve.

               27

               Kao što je to Komisija iznijela u vezi s člankom 11. točkom (g) svojega Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II“) [COM(2003) 427 final], koji je postao članak 15. točka (f) Uredbe Rim II, utvrđeno pravo također određuje osobe ovlaštene na naknadu štete zbog toga što su je osobno pretrpjele. Taj koncept osobito se odnosi na pitanje može li osoba koja nije „izravna žrtva“ dobiti naknadu štete koja joj je prouzročena „posredno“ kao posljedica štete koju je pretrpio oštećenik. Ta šteta može biti psihološka, na primjer patnja prouzročena smrću bliske osobe, ili financijska, na primjer prouzročena djeci ili supružniku preminule osobe.

               28

               S obzirom na te elemente, najprije treba utvrditi pravo koje se primjenjuje na pravnu činjenicu kako bi se nakon toga na temelju nje moglo odrediti tko su osobe koje su pretrpjele štetu s pravom naknade.

               29

               Prema tome, primjena prava mjesta gdje je izravna šteta nastala pridonosi postizanju cilja navedenog u uvodnoj izjavi 16. Uredbe Rim II koji želi osigurati predvidljivost prava koje se primjenjuje istodobno izbjegavajući rizik da se protupravno postupanje razdijeli na više dijelova na koje se primjenjuje različito pravo, ovisno o mjestima u kojima osobe koje nisu oštećenici pretrpe štete.

               30

               Iz svega što prethodi proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da za potrebe utvrđivanja prava koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu kao posljedica prometne nesreće, članak 4. stavak 1. Uredbe Rim II treba tumačiti na način da štete povezane sa smrću osobe u takvoj nesreći koja se dogodila u državi članici u kojoj se vodi postupak i koje su pretrpjeli bliski srodnici te osobe koji borave u drugoj državi članici trebaju biti obuhvaćene pojmom „posrednih posljedica“ te nesreće, u smislu te odredbe.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Za potrebe utvrđivanja prava koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu kao posljedica prometne nesreće članak 4. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) treba tumačiti na način da štete povezane sa smrću osobe u takvoj nesreći koja se dogodila u državi članici u kojoj se vodi postupak i koje su pretrpjeli bliski srodnici te osobe koji borave u drugoj državi članici trebaju biti obuhvaćene pojmom „posrednih posljedica“ te nesreće, u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 13. rujna 2016.#Jaana Pohjanmäki protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Postupak promaknuća za 2013. godinu – Uloge tijela za imenovanje i savjetodavnih komisija za promaknuća – Izostanak izvješća o ocjenjivanju – Izostanak uvida članova savjetodavnih komisija za promaknuća u izvješća o ocjenjivanju – Spojivost funkcija sastavljača izvješća pri savjetodavnim komisijama za promaknuća i bivšeg ocjenjivača – Jednako postupanje – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-410/15 P.