title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 21. prosinca 2016.#Bietergemeinschaft 1. Technische Gebäudebetreuung GesmbH, 2. Caverion Österreich GmbH protiv Universität für Bodenkultur Wien i VAMED Management und Service GmbH & Co KG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 89/665/EEZ – Postupci pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi – Članak 1. stavak 3. – Pravni interes – Članak 2.a stavak 2. – Pojam ‚zainteresirani ponuditelj’ – Pravo ponuditelja kojeg je javni naručitelj konačno isključio da zatraži pravnu zaštitu protiv naknadne odluke o dodjeli ugovora.#Predmet C-355/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Direktiva 89/665/EEZ — Postupci pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi — Članak 1. stavak 3. — Pravni interes — Članak 2.a stavak 2. — Pojam ‚zainteresirani ponuditelj’ — Pravo ponuditelja kojeg je javni naručitelj konačno isključio da zatraži pravnu zaštitu protiv naknadne odluke o dodjeli ugovora“
      U predmetu C‑355/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 20. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 13. srpnja 2015., u postupku

         Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung GesmbH und Caverion Österreich GmbH

      protiv

         Universität für Bodenkultur Wien,

         VAMED Management und Service GmbH & Co. KG in Wien,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, M. Safjan i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung GesmbH und Caverion Österreich GmbH, J. Schramm, Rechtsanwalt,

               —

               za Universität für Bodenkultur Wien, O. Sturm, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, M. Fruhmann, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL 2007, L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.; u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung GesmbH und Caverion Österreich GmbH (u daljnjem tekstu zajedno: zajednica gospodarskih subjekata) i Universität für Bodenkultur Wien (Sveučilište za prirodne resurse i bioznanosti u Beču, Austrija, u daljnjem tekstu: BOKU Wien), zato što je potonji društvu VAMED Management und Service GmbH & Co. KG in Wien (u daljnjem tekstu: Vamed) dodijelio okvirni sporazum o javnoj nabavi usluga.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 89/665

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 3., 4., 6., 8., 18., 25. i 27. Direktive 2007/66, kojom je izmijenjena Direktiva 89/665:

                        „(3)

                        Savjetovanje sa zainteresiranim stranama i sudska praksa Suda EZ‑a pokazali su određeni broj slabosti mehanizma pravne zaštite u državama članicama. Kao posljedica tih slabosti, mehanizmima predviđenim [osobito u direktivi 89/665] nije moguće uvijek osigurati poštivanje prava Zajednice, posebno u fazi kad se ta kršenja još mogu ispraviti. [...]

                        (4)

                        Zamijećene slabosti posebno uključuju nedostatak roka u kojem se omogućuje učinkovita pravna zaštita u periodu između donošenja odluke o odabiru i sklapanja pojedinog ugovora. To ponekad dovodi do toga da javni naručitelji i naručitelji, koji nastoje učiniti nepovratnima učinke spornih odluka o odabiru, vrlo brzo pristupaju potpisivanju ugovora. Da bi se ispravila ta slabost, što je ozbiljna smetnja pružanju učinkovite pravne zaštite zainteresiranim ponuditeljima, naime onim ponuditeljima koji još nisu konačno isključeni, potrebno je predvidjeti minimalni rok mirovanja [suspenzivni rok] u kojem se obustavlja [suspendira] sklapanje dotičnog ugovora. [...]

                  [...]

                        (6)

                        Rok mirovanja [suspenzivni rok] trebao bi zainteresiranim ponuditeljima dati dovoljno vremena za ispitivanje odluke o odabiru i procjenu trebaju li pokrenuti postupak pravne zaštite. Prilikom obavješćivanja o odluci o odabiru zainteresiranim ponuditeljima moraju se dostaviti i potrebne informacije koje su im bitne za pokretanje učinkovite pravne zaštite. [...]

                  [...]

                        (8)

                        [...] [N]ije potreban rok mirovanja [suspenzivni rok] ako se radi samo o jednom ponuditelju koji je odabran za sklapanje ugovora i nema drugih zainteresiranih natjecatelja. U tom slučaju nema drugih osoba koje su preostale u postupku nadmetanja koje bi bile zainteresirane za primanje obavijesti i korištenje roka mirovanja [suspenzivnog roka] koje omogućuje učinkovitu pravnu zaštitu.

                  [...]

                        (18)

                        Da bi se spriječila ozbiljna kršenja obaveznog roka mirovanja [suspenzivnog roka] i automatske obustave [suspenzije], što su preduvjeti učinkovite pravne zaštite, potrebno je primjenjivati učinkovite kazne. Ugovore koji su sklopljeni uz povrede roka mirovanja [suspenzivnog roka] ili automatske obustave [suspenzije] potrebno je u načelu smatrati nevažećim [nevaljanim], ako su povrede počinjene u kombinaciji s kršenjima [osobito Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114. i ispravak SL 2004., L 351, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)] do te mjere da ta kršenja utječu na izglede ponuditelja koji su zatražili pravnu zaštitu da bi dobili ugovor.

                  [...]

                        (25)

                        [...] [Z]bog potrebe da se dugoročno osigura pravna sigurnost vezano uz odluke javnih naručitelja i naručitelja, potrebno je utvrditi primjeren minimalan rok zastare za pravnu zaštitu, u kojem se može zatražiti ispitivanje valjanosti pojedinog ugovora.

                  [...]

                        (27)

                        [...] Zbog razloga pravne sigurnosti nevaženje [mogućnost isticanja nevaljanosti] ugovora ograničava se na određeno razdoblje. Treba poštovati rokove važenja [djelotvornost tih rokova].”

               4

               Članak 1. Direktive 89/665 glasi:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi [2004/18], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive.
               [...]
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive [2004/18], odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               [...]
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.
               [...]”

               5

               Direktiva 89/665 predviđa nekoliko slučajeva u kojima je nakon donošenja odluke o dodjeli ugovora javnom naručitelju trenutačno zabranjeno sklopiti ugovor s uspješnim ponuditeljem. Takva zabrana osobito proizlazi iz automatskog suspenzivnog učinka povezanog s eventualnim prethodnim zahtjevima za pravnu zaštitu podnesenim javnom naručitelju, u skladu s člankom 1. stavkom 5. te direktive i zahtjevima za pravnu zaštitu podnesenim prvostupanjskom tijelu nadležnom za postupke pravne zaštite, u skladu s člankom 2. stavkom 3. navedene direktive. Tim zabranama dopunjuje se obveza koju javnom naručitelju nameće članak 2.a iste direktive da poštuje suspenzivan rok od donošenja odluke o odabiru do sklapanja ugovora s uspješnim ponuditeljem. Navedeni članak 2.a određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da osobe navedene u članku 1. stavku 3. imaju dovoljno vremena za učinkovito preispitivanje odluka o odabiru koje donose javni naručitelji donošenjem potrebnih propisa u kojima se poštuju minimalni uvjeti navedeni u stavku 2. ovog članka i u članku 2.c.
               2.   Ugovor se ne smije sklopiti na temelju odluke o odabiru [dodjeli] ugovora koji potpada u područje primjene [Direktive 2004/18] prije isteka roka od najmanje 10 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana kad je odluka o odabiru poslana zainteresiranim ponuditeljima i natjecateljima, ako se koristi faks ili elektronička sredstva, ili, ako se koriste druga sredstva komunikacije, prije isteka roka od najmanje 15 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana kada je odluka o odabiru poslana zainteresiranim ponuditeljima i natjecateljima, ili najmanje 10 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana primitka odluke o odabiru.
               Smatra se da su ponuditelji zainteresirani ako još nisu konačno isključeni. Isključenje je konačno ako su o njemu obaviješteni zainteresirani ponuditelji i ako ga neovisno tijelo nadležno za pravnu zaštitu smatra zakonitim ili ako ono više ne može biti predmet postupka pravne zaštite.
               [...]
               Svakom zainteresiranom ponuditelju i natjecatelju uz odluku o odabiru mora se dostaviti:

                        —

                        sažetak odgovarajućih razloga, [...], i

                        —

                        točan navod o točnom roku mirovanja [suspenzivnom roku] koji se primjenjuje sukladno odredbama nacionalnog prava, kojima je prenesen ovaj stavak.”

               6

               U skladu s člankom 2.b, prvim stavkom Direktive 89/665:
               „Države članice mogu predvidjeti da se rokovi navedeni u članku 2.a stavku 2. ove Direktive ne primjenjuju u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        (b)

                        ako je jedini zainteresirani ponuditelj u smislu članka 2.a stavka 2. ove Direktive onaj koji je odabran za sklapanje ugovora i nema zainteresiranih natjecatelja;

                  [...]”

               7

               Članak 2.d stavak 1. te direktive propisuje:
               „Države članice osiguravaju da tijelo nadležno za pravnu zaštitu, neovisno o javnom naručitelju, smatra ugovor nevažećim [nevaljanim] ili da se njegovo nevaženje [njegova nevaljanost] zasniva na odluci takvog tijela nadležnog za pravnu zaštitu u svakom od sljedećih slučajeva:
               [...]

                        (b)

                        u slučaju kršenja članka 1. stavka 5., članka 2. stavka 3. ili članka 2.a stavka 2. ove Direktive, ako je tim kršenjem ponuditelju koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu uskraćena mogućnost korištenja predugovornih pravnih lijekova te je to kršenje povezano s kršenjem Direktive [2004/18], ako je to kršenje utjecalo na šanse ponuditelja koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu da dobije ugovor;

                  [...]”

         Direktiva 2004/18

               8

               U skladu s člankom 7. točkom (b) Direktive 2004/18, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1251/2011 od 30. studenoga 2011. (SL 2011., L 319, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 159.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/18) ona se primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga koje sklapaju javni naručitelji koji nisu tijela središnje državne uprave, čija je vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost (PDV) procijenjena na iznos od 200000 eura ili više.

               9

               Člankom 44. stavkom 1. navedene direktive određeno je:
               „Ugovori se sklapaju na temelju kriterija utvrđenih u člancima 53. i 55., uzimajući u obzir članak 24., nakon što su javni naručitelji provjerili sposobnost gospodarskih subjekata koji nisu isključeni sukladno odredbama članaka 45. i 46. u skladu s kriterijima ekonomske i financijske sposobnosti, stručnog i tehničkog znanja ili sposobnosti navedenima u člancima 47. do 52. i, po potrebi s pravilima o zabrani diskriminacije i kriterijima navedenima u stavku 3.”

         Austrijsko pravo

               10

               Članak 331. Bundesvergabegesetza iz 2006. (Savezni zakon o javnoj nabavi iz 2006., BGBl. I, 17/2006), u svojoj verziji primjenjivoj na glavni postupak, nalazi se u dijelu tog zakona koji se odnosi na deklaratorne postupke. U skladu sa stavkom 1. tog članka:
               „Svaki poduzetnik kojemu je u interesu sklopiti ugovor koji podliježe području primjene ovog saveznog zakona može, kad je zbog nezakonitosti koju ističe pretrpio štetu ili bi je mogao pretrpjeti, zahtijevati da se utvrdi [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Tijekom listopada 2012., BOKU Wien pokrenuo je postupak javne nabave u obliku pregovaračkog postupka s prethodnom objavom poziva radi sklapanja okvirnog sporazuma o tehničkom upravljanju, servisiranju i održavaju tehničke opreme svojih zgrada i laboratorijskih postrojenja sa samo jednim uspješnim ponuditeljem.

               12

               Samo su zajednica gospodarskih subjekata i Vamed podnijeli ponudu u utvrđenom roku.

               13

               Zajednica gospodarskih subjekata odlukom od 20. prosinca 2013., koja joj je dostavljena, isključena je iz navedenog postupka javne nabave, zato što izvornik dokaza izdavanja bankarske garancije nije bio podnesen u određenom roku.

               14

               Tužba koju je zajednica gospodarskih subjekata podnijela protiv te odluke odbijena je presudom Bundesverwaltungsgerichta (Savezni upravni sud, Austrija) od 31. siječnja 2014. Izvanredni pravni lijek u obliku revizije podnesen protiv te presude također je odbijen rješenjem Verwaltungsgerichtshofa (Visoki upravni sud, Austrija) od 25. svibnja 2014.

               15

               BOKU Wien odlukom o odabiru od 14. ožujka 2014, dostavljenom Vamedu, prihvatio je njegovu ponudu. Nakon toga sklopljen je okvirni sporazum i Vamed je započeo pružati predmetne usluge.

               16

               Zajednica gospodarskih subjekata protiv te odluke o odabiru podnijela je tužbu Bundesverwaltungsgerichtu (Savezni upravni sud). Ta je tužba odbijena presudom od 8. kolovoza 2014. s obrazloženjem da prava ponuditelja čija je ponuda pravilno odbijena ne mogu biti povrijeđena zbog nezakonitosti odabira druge ponude radi dodjele ugovora.

               17

               U reviziji podnesenoj protiv potonje presude pred sudom koji je uputio zahtjev zajednica gospodarskih subjekata ističe da su situacija u glavnom postupku i slučaj povodom kojeg je donesena presuda od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), slični. Naime, u oba slučaja, bilo je samo dva ponuditelja i, iako je zajednica gospodarskih subjekata doista bila isključena, ona tvrdi da je ponudu Vameda trebalo odbiti jer se izračuni vezani uz ključne dijelove te ponude ne mogu niti ekonomski objasniti niti razumjeti. Stoga, kao i u toj presudi, postoje dva ponuditelja od kojih svaki ima jednak ekonomski interes za isključenje ponude drugog i mogao bi ga isticati čak i ako se njegova vlastita ponuda mora odbiti.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je u skladu s člankom 331. Saveznog zakona o javnoj nabavi iz 2006. dopuštenost tužbe za utvrđenje nepravilnosti odluke u području javne nabave uvjetovana činjenicom da je gospodarski subjekt koji je tužitelj imao interes sklopiti predmetni ugovor i da je zbog te nepravilnosti on pretrpio štetu ili bi je mogao pretrpjeti.

               19

               Ispitujući presudu od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), sud koji je uputio zahtjev primjećuje da u toj presudi nepravilnost ponude ponuditelja koji je zatražio pravnu zaštitu nije utvrdio javni naručitelj u postupku predmetne nabave, već je ona utvrđena u sudskom postupku koji je pokrenuo taj ponuditelj kako bi osporio odluku o dodjeli tog ugovora drugom ponuditelju. Taj sud ističe da je u točki 33. te presude Sud smatrao da u slučaju kad je pravilnost ponude svakog ponuditelja dovedena u pitanje u okviru istog postupka i zbog istih razloga, svaki od njih može tvrditi da ima jednak legitiman interes za isključenje ponude drugog ponuditelja. Iz toga bi proizlazilo da u toj situaciji ponuditelj čija ponuda nije odabrana ima pravo na sudsku zaštitu iako ta ponuda nije u skladu s tehničkim specifikacijama predmetne nabave.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev sumnja da se logika presude od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), primjenjuje i kad je sam javni naručitelj, nakon što su dva ponuditelja u početku dala ponudu, prethodno i konačno utvrdio da je ponuditelj koji namjerava osporiti odluku o odabiru isključen. Njegove sumnje temelje se ne raznim elementima koje on nalazi u Direktivi 89/665, među kojima se prije svega nalazi pojam „zainteresirani ponuditelj” u smislu članka 2.a stavka 2. te direktive.

               21

               Međutim, iako mu se čini da ta direktiva ne štiti ponuditelje koji su konačno isključeni od nepravilnosti koje može sadržavati odluka o dodjeli ugovora donesena nakon njihova konačnog isključenja, pita se bi li načelo jednakog postupanja primjenjivo na ponuditelje moglo opravdati to da se takvom ponuditelju koji je konačno isključen ipak dâ pravo na pravnu zaštitu protiv te odluke kad je ona donesena jedino u korist ponuditelja koji je ostao u razmatranju.

               22

               Nadalje, u slučaju kad bi trebalo smatrati da ponuditelj koji je konačno isključen iz postupka javne nabave ipak raspolaže pravom na pravnu zaštitu protiv odluke o odabiru, sud koji je uputio zahtjev navodi, s jedne strane, da je Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) također smatrao da se nisu morali uzeti u obzir razlozi za isključenje Vamedove ponude koje je zajednica gospodarskih subjekata navela jer oni nisu jasno proizlazili iz spisa postupka. Međutim, takvo bi se stajalište moglo opravdati obvezom što je moguće bržeg pokretanja postupka pravne zaštite, spomenutom u članku 1. stavcima 1. i 3. Direktive 89/665. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev pita se je li činjenica da su razlozi zbog kojih bi se konkretne dvije ponude trebale odbiti isti ili različiti važna u okviru prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

               23

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 s obzirom na presudu od 4. srpnja 2013., Fastweb, (C‑100/12, EU:C:2013:448), tumačiti na način da se ponuditelju čiju je ponudu naručitelj pravomoćno odbio i koji stoga nije ‚zainteresirani’ ponuditelj u smislu članka 2.a Direktive 89/665 može uskratiti pristup pravnoj zaštiti protiv odluke o odabiru (odluka o sklapanju okvirnog sporazuma) i sklapanja ugovora (uključujući dodjelu naknade štete koja se zahtijeva prema članku 2. stavku 7. Direktive) i onda kada su samo dvojica ponuditelja dali ponude, a ponudu uspješnog ponuditelja kojemu je dodijeljen ugovor je prema mišljenju ponuditelja koji nije ‚zainteresiran’ [koji je podnio taj zahtjev za pravnu zaštitu] također trebalo odbiti?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 s obzirom na presudu od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), tumačiti na način da se ponuditelju koji nije ‚zainteresiran’ (u smislu članka 2.a Direktive) pristup pravnoj zaštiti mora odobriti samo:

                                 (a)

                                 ako iz spisa postupka pravne zaštite očito proizlazi da ponuda uspješnog ponuditelja nije pravilna?

                                 (b)

                                 ako ponuda uspješnog ponuditelja nije pravilna iz istovrsnih razloga?”

         O prethodnim pitanjima

               24

               Najprije valja podsjetiti da se u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1. Direktiva 89/665 primjenjuje samo na pravnu zaštitu u vezi s postupcima javne nabave navedenima u Direktivi 2004/18 koji nisu izuzeti iz područja primjene potonje direktive u skladu s njezinim člancima 10. do 18.

               25

               Iako se u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje ništa ne navodi u pogledu vrijednosti okvirnog sporazuma iz glavnog postupka vezano uz prag za primjenu Direktive 2004/18, koji je u skladu s člankom 7. točkom (b) te direktive utvrđen u iznosu od 200000 eura za ugovore o javnoj nabavi usluga koje sklapaju javni naručitelji koji nisu tijela središnje državne uprave, iz više elemenata spisa nacionalnog postupka proizlazi da je taj prag znatno prekoračen kad je riječ o tom okvirnom sporazumu, što je međutim dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               26

               Nadalje, budući da navedeni okvirni sporazum zbog svoje naravi nije obuhvaćen izuzećima predviđenima u člancima 10. do 18. Direktive 2004/18, ništa ne sprječava Sud da odgovori na postavljena pitanja.

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 3. Direktive 89/665, s obzirom na presudu od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), tumačiti na način da mu se protivi to da se ponuditelju koji je konačnom odlukom javnog naručitelja isključen iz postupka javne nabave i koji stoga nije ‚zainteresirani’ ponuditelj u smislu članka 2.a te direktive, uskrati pristup pravnoj zaštiti protiv odluke o dodjeli i protiv sklapanja predmetnog ugovora o javnoj nabavi kad su samo taj neuspješni ponuditelj i uspješni ponuditelj dali ponude i kad neuspješni ponuditelj tvrdi da je ponudu tog uspješnog ponuditelja također trebalo odbiti.

               28

               U tom pogledu, treba podsjetiti da u skladu s odredbama članka 1. stavka 1. trećeg podstavka i članka 1. stavka 3. Direktive 89/665, kako bi se postupci pravne zaštite pokrenuti protiv odluka javnog naručitelja mogli smatrati djelotvornima, moraju biti dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja (presuda od 5. travnja 2016., PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 23.).

               29

               U točkama 26. i 27. te presude Sud je istaknuo da presuda od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), predstavlja konkretizaciju zahtjevâ odredbi članka 1. stavka 1. trećeg podstavka i članka 1. stavka 3. Direktive 89/665 u situaciji u kojoj, nakon provedbe postupka javne nabave, dva ponuditelja podnesu tužbe kojima traže međusobno isključenje. Naime, u takvoj situaciji svaki od dvaju ponuditelja ima pravni interes za dobivanje određenog ugovora.

               30

               Međutim, situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku se vrlo jasno razlikuje od situacija o kojima je bilo riječ u dvama predmetima u kojima su donesene presude od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), i od 5. travnja 2016., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199).

               31

               S jedne strane, ponude zainteresiranih ponuditelja u predmetima u kojima su donesene te dvije presude nisu bile predmet odluke o isključenju od javnog naručitelja, za razliku od ponude koju je u glavnom predmetu dala zajednica gospodarskih subjekata.

               32

               S druge strane, upravo je u okviru jednog te istog postupka pravne zaštite koji se odnosio na odluku o dodjeli ugovora u tim dvama predmetima svaki od ponuditelja osporavao pravilnost ponude drugog ponuditelja, pri čemu je svaki od njih imao jednak legitiman interes za isključenje ponude drugog ponuditelja, što može dovesti do utvrđivanja nemogućnosti javnog naručitelja da odabere pravilnu ponudu (vidjeti, u tom smislu, presude od 4. srpnja 2013., Fastweb,C‑100/12, EU:C:2013:448, t. 33. i od 5. travnja 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 24.). Nasuprot tomu, u ovom glavnom predmetu zajednica gospodarskih subjekata najprije je zatražila pravnu zaštitu protiv odluke o isključenju koja je donesena u odnosu na nju, a zatim protiv odluke o dodjeli ugovora i upravo se u okviru drugog postupka poziva na nepravilnost ponude uspješnog ponuditelja.

               33

               Iz toga slijedi da načelo sudske prakse koje proizlazi iz presuda od 4. srpnja 2013., Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), i od 5. travnja 2016., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199), nije primjenjivo na postupovnu situaciju i spor pred sudom u glavnom postupku.

               34

               Nadalje, treba istaknuti da kako to proizlazi iz članka 1. stavka 3. i članka 2.a Direktive 89/665, ona jamči djelotvornu pravnu zaštitu protiv nepravilnih odluka donesenih u okviru postupka javne nabave, omogućavajući svakom isključenom ponuditelju da osporava ne samo odluku o isključenju već i, sve dok se o tome ne odluči, naknadne odluke kojima bi se njemu nanijela šteta u slučaju da se njegovo isključenje poništi.

               35

               S tim u vezi, članak 1. stavak 3. te direktive ne može se tumačiti tako da mu se protivi to da se pristup pravnoj zaštiti protiv odluke o dodjeli ugovora uskrati ponuditelju kao što je zajednica gospodarskih subjekata, s obzirom na to da se on mora smatrati ponuditeljem koji je konačno isključen u smislu članka 2.a stavka 2. drugog podstavka te direktive.

               36

               S obzirom na sva ta razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se ponuditelju koji je konačnom odlukom javnog naručitelja isključen iz postupka javne nabave uskrati pristup pravnoj zaštiti protiv odluke o dodjeli i protiv sklapanja predmetnog ugovora o javnoj nabavi kad su samo taj neuspješni ponuditelj i uspješni ponuditelj dali ponude i kad neuspješni ponuditelj tvrdi da je ponudu tog uspješnog ponuditelja također trebalo odbiti.

         Drugo pitanje

               37

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 3. Direktive 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007., treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se ponuditelju koji je konačnom odlukom javnog naručitelja isključen iz postupka javne nabave uskrati pristup pravnoj zaštiti protiv odluke o dodjeli i protiv sklapanja predmetnog ugovora o javnoj nabavi kad su samo taj neuspješni ponuditelj i uspješni ponuditelj dali ponude i kad neuspješni ponuditelj tvrdi da je ponudu tog uspješnog ponuditelja također trebalo odbiti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. prosinca 2013.#Rivella International AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba – Žig Zajednice – Figurativni žig koji sadrži verbalni element ‚BASKAYA’ – Prigovor – Bilateralna konvencija – Područje države nečlanice – Pojam stvarne uporabe.#Predmet C-445/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Zajednice — Figurativni žig koji sadrži verbalni element ‚BASKAYA’ — Prigovor — Bilateralna konvencija — Područje države nečlanice — Pojam stvarne uporabe“
      U predmetu C‑445/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 2. listopada 2012.,

         Rivella International AG, sa sjedištem u Rothristu (Švicarska), koje zastupa C. Spintig, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      druge stranke u postupku su:

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa G. Schneider, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Baskaya di Baskaya Alim e C. Sas, sa sjedištem u Grossetu (Italija),
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i S. Rodin, suci
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Impellizzeri, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. listopada 2013.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Rivella International AG žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 12. srpnja 2012. Rivella International/OHIM – Baskaya di Baskaya Alim (BASKAYA) (T–170/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 10. siječnja 2011. (predmet R 534/2010–4), a koja se odnosila na postupak povodom prigovora između žalitelja i Baskaya di Baskaya Alim e C. Sas (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EZ) br. 207/2009

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str.1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) u članku 8. stavku 2. određuje:
               „Za potrebe stavka 1., „raniji žigovi” znači:

                        a)

                        žigovi sljedećih vrsta s datumom prijave za registraciju koji je raniji od datuma prijave za registraciju žiga Zajednice, uzimajući u obzir, ako je to primjereno, prava prvenstva koja su zatražena u odnosu na te žigove:

                                 (i.)

                                 žigovi Zajednice;

                                 (ii.)

                                 žigovi registrirani u državi članici ili, u slučaju Belgije, Luksemburga ili Nizozemske, pri Uredu Beneluksa za intelektualno vlasništvo;

                                 (iii.)

                                 žigovi registrirani na temelju međunarodnih sporazuma koji imaju učinak u državi članici;

                                 (iv.)

                                 žigovi registrirani na temelju međunarodnih sporazuma koji vrijede u Zajednici;

                  […]”

               3

               Članak 42. Uredbe br. 207/2009 uređuje postupak prigovora pred OHIM‑om. On određuje kako slijedi:
               „[…]
               2.   Ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice koji je podnio obavijest o prigovoru, mora dokazati da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu objave prijave žiga Zajednice, raniji žig Zajednice bio u stvarnoj uporabi u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i koje on navodi kao opravdanje za svoj prigovor ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tomu, prigovor se odbacuje. Ako je raniji žig Zajednice rabljen u odnosu na samo jedan dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora, smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga.
               3.   Stavak 2. primjenjuje se na ranije nacionalne žigove iz članka 8. stavka 2. točke (a), zamjenjujući uporabu u državi članici u kojoj je raniji nacionalni žig zaštićen, uporabom u Zajednici.
               […]”

               4

               Članak 160. navedene uredbe koji se odnosi na uporabu žiga koji je predmet međunarodne registracije glasi:
               „Za potrebe primjene […] članka 42. stavka 2., […] pri utvrđivanju datuma od kojeg se žig koji je predmet međunarodne registracije u kojoj je designirana Europska zajednica mora stvarno rabiti u Zajednici, datum registracije zamjenjuje se datumom objave u skladu s člankom 152. stavkom 2.”

         Direktiva 2008/95/EZ

               5

               Direktiva 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) u članku 10. stavku 1. određuje:
               „Ako u neprekinutom razdoblju od pet godina od zaključenog postupka registracije nositelj nije stvarno koristio žig u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig podliježe sankcijama iz ove Direktive, osim ako ne postoje opravdani razlozi za neuporabu”.

         Madridski sporazum

               6

               Madridski sporazum o međunarodnoj registraciji žigova od 14. travnja 1891. kako je izmijenjen i dopunjen (u daljnjem tekstu: Madridski sporazum) u članku 4. stavku 1. određuje:
               „Računajući od datuma tako izvršene registracije […], zaštita žiga u svakoj zemlji ugovornici u kojoj je zatražena ista je kao da je prijava žiga izravno podnesena u toj zemlji. […]”

         Konvencija iz 1892.

               7

               Članak 5. stavak 1. Konvencije između Švicarske i Njemačke o recipročnoj zaštiti patenata, dizajna i žigova, potpisane u Berlinu 13. travnja 1892. kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu: Konvencija iz 1892.) određuje da štetne pravne posljedice koje prema zakonima ugovornih stranaka proizlaze iz činjenice neuporabe žiga u određenom roku, neće nastati ako je došlo do uporabe na području druge ugovorne stranke. [neslužbeni prijevod]

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               8

               Baskaya di Baskaya Alim e C. Sas podnijelo je 25. listopada 2007. OHIM‑u prijavu za registraciju žiga Zajednice u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str 1.).

               9

               Žig za koji je zatražena registracija sljedeći je figurativni znak:

               10

               Proizvodi za koje je zatražena registracija su iz razreda 29., 30. i 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957. kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 29.: „meso, riba, perad i divljač; mesni ekstrakti; konzervirano, sušeno i kuhano voće i povrće; hladetine (želei), džemovi, kompoti; jaja, mlijeko i mliječni proizvodi; jestiva ulja i masti”;

                        —

                        razred 30.: „kava, čaj, kakao, šećer, riža, tapioka, sago, nadomjesci kave; brašno i proizvodi od žitarica, kruh, kolači, slastice, bomboni, sladoled; med, sirup od melase; kvasac, prašak za dizanje; sol, slačica (senf); ocat, umaci (začini); mirodije; led za hlađenje”;

                        —

                        razred 32.: „pivo; mineralne i gazirane vode te ostala bezalkoholna pića; pića od voća i voćni sokovi; sirupi i ostali preparati za pripremanje napitaka”.

               11

               Prijava registracije žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 13/2008 od 31. ožujka 2008.

               12

               Žalitelj je 30. lipnja 2008. na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 (sada članak 41. Uredbe br. 207/2009) podnio prigovor na registraciju prijavljenog znaka pozivajući se na vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 [sada članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009].

               13

               Prigovor se temeljio na ranijem međunarodnom figurativnom žigu registriranome 30. lipnja 1992. pod brojem 470542, čija je zaštita produžena do 30. lipnja 2012., a koji je proizvodio učinke u Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Austriji i zemljama Beneluksa za sljedeće proizvode iz razreda 32. Nicanske klasifikacije: „pivo, ale i porter; mineralne i gazirane vode te ostala bezalkoholna pića; sirupi i ostali preparati za pripremanje napitaka”. Navedeni žig prikazan je ispod:

               14

               Žalitelj koji je bio pozvan podnijeti dokaz o uporabi ranijeg žiga 31. ožujka 2009. izjavio je da ostaje pri prigovoru samo u pogledu njemačkog dijela međunarodne registracije i podnio je više dokumenata kao dokaze uporabe u Švicarskoj. U tom pogledu, pozvao se na članak 5. Konvencije iz 1892. U skladu s tom konvencijom uporaba u Švicarskoj smatrala bi se ekvivalentnom uporabi u Njemačkoj.

               15

               Odlukom od 8. veljače 2010. Odjel za prigovore odbio je prigovor jer nije bilo dokaza o uporabi ranijeg žiga. Utvrdio je da iz podnesenih dokumenata proizlazi da se žig naveden u prigovoru jedino rabio u Švicarskoj te je odbio primjenu Konvencije iz 1892.

               16

               Žalitelj je 7. travnja 2010. OHIM‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore.

               17

               Četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a spornom je odlukom odbilo žalbu na temelju činjenice da se dokaz stvarne uporabe ranijeg žiga koji je naveden u prilog prigovoru odnosio samo na Švicarsku Konfederaciju. Zauzelo je stajalište da jedini relevantni pravni okvir predstavlja Uredba br. 207/2009, preciznije njezin članak 42. stavci 2. i 3., prema kojima je raniji žig trebao biti rabljen u državi članici u kojoj je zaštićen.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               18

               Žalitelj je Općem sudu 17. ožujka 2011. podnio tužbu za poništenje sporne odluke.

               19

               U prilog svojoj tužbi žalitelj ističe jedan tužbeni razlog koji temelji na povredi članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009.

               20

               Žalitelj je posebno tvrdio da se, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Konvencije iz 1892. smatra da je žig korišten u Njemačkoj ako se koristio u Švicarskoj i da stoga nije trebao podnijeti dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga u Njemačkoj.

               21

               Kao prvo, Opći sud je u točkama 22. do 36. pobijane presude ispitao pitanje područja u odnosu na koje je potrebno dostaviti dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga.

               22

               U točki 26. pobijane presude Opći sud je naveo da su „pitanja koja se tiču dokaza podnesenih u prilog prigovora na prijavu za registraciju žiga Zajednice i pitanja koja se tiču teritorijalnog aspekta uporabe žigova uređena odredbama Uredbe br. 207/2009”, neovisno o unutarnjem pravu država članica. U tom pogledu u točki 27. navedene presude ističe da nacionalna ili međunarodna priroda ranijeg žiga navedenoga u postupku prigovora na prijavu registracije žiga Zajednice nikako ne podrazumijevaju da će se nacionalno pravo primjenjivo na taj raniji žig primijeniti u tim postupcima.

               23

               Opći sud stoga je zaključio da iako se postupci registracije žigova uređuju nacionalnim pravom svake države članice, to se ne može reći za utvrđivanje područja na kojem se treba utvrditi stvarna uporaba ranijeg žiga jer je to pitanje regulirano odredbama prava Unije.

               24

               Osim toga, Opći sud je u točki 36. pobijane presude smatrao da iako se u određenim slučajevima može primijeniti nacionalno pravo, Uredba br. 207/2009 predvidjela je supostojanje nacionalnih sustava i sustava Zajednice za zaštitu žigova.

               25

               Kao drugo, Opći sud je u točkama 37. do 40. pobijane presude ustvrdio da se čak i u pogledu ranijeg međunarodnog žiga dokaz stvarne uporabe mogao zahtijevati u skladu s člankom 42. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da se takav žig može izjednačiti s nacionalnim žigom.

               26

               U tim okolnostima Opći sud je odbio tužbu za poništenje koju je podnio žalitelj.

         Žalbeni zahtjevi stranaka

               27

               Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu, vrati predmet Općem sudu i naloži OHIM‑u snošenje troškova postupaka pred Sudom i Općim sudom.

               28

               OHIM od Suda zahtijeva da odbije žalbu i naloži žalitelju snošenje troškova postupka.

         O žalbi

               29

               U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe jedan žalbeni razlog koji temelji na povredi članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009. Navedeni razlog dijeli se na tri dijela.

         O prvom dijelu jedinog žalbenog razloga

      Argumentacija stranaka

               30

               Žalitelj smatra da se članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 ne primjenjuju na žigove koji su registrirani u skladu s međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u nekoj državi članici.

               31

               Oslanjajući se na tekst navedene odredbe, žalitelj tvrdi da se ona odnosi isključivo na „ranije žigove Zajednice” i „ranije nacionalne žigove”, a ne na druge primjere navedene u članku 8. stavku 2. te uredbe, koji koristi općenitiji izraz „raniji žigovi”. Prema tome, raniji žig koji je u sukobu sa žigom za koji je zatražena registracija obuhvaćen je člankom 8. stavkom 2. točkom (a).

               32

               S obzirom na to da je raniji žig registriran u skladu s međunarodnim sporazumima, Opći sud je pogriješio kada je od žalitelja tražio da dostavi dokaz stvarne uporabe predmetnog žiga u Njemačkoj.

               33

               OHIM ističe da je, u skladu s člankom 160. Uredbe br. 207/2009, obveza uporabe koja proizlazi iz njezinog članka 42. izričito predviđena člankom 160. navedene uredbe za međunarodne registracije žigova, u kojima je designirana Europska unija.

         Utvrđenje Suda

               34

               Prvim dijelom jedinog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno primijenio pravo primijenivši kriterij stvarne uporabe iz članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 na raniji žig čiji je on nositelj, iako se radi o međunarodnom žigu koji nije obuhvaćen tom odredbom.

               35

               Kao prvo, potrebno je istaknuti da iz teksta članka 42. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da se stavak 2. primjenjuje na ranije žigove Zajednice, dok se stavak 3. odnosi na ranije nacionalne žigove.

               36

               Također je potrebno utvrditi da dva navedena stavka ne razlikuju nacionalne žigove od međunarodno registriranih žigova.

               37

               Međutim, „ranije nacionalne žigove” iz članka 42. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 treba razumjeti na način da su to žigovi koji imaju učinak u državi članici, neovisno o tome jesi li registrirani na nacionalnoj ili međunarodnoj razini.

               38

               Doista, stavak 3. navedenog članka predviđa da se pravila koja su njime propisana primjenjuju na „ranije nacionalne žigove” iz članka 8. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 207/2009, a da se ne razlikuju četiri kategorije „ranijih žigova” navedenih u potonjoj odredbi, među kojima se nalaze i žigovi koji su bili predmet međunarodne registracije s učinkom u državi članici.

               39

               Prema tome, članak 42. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 za cilj ima primijeniti uvjet uporabe ranijeg žiga Zajednice na području Zajednice, kao što to proizlazi iz članka 42. stavka 2. navedene uredbe, samo u odnosu na ranije nacionalne žigove za koje je propisano da se traži uporaba na području države članice.

               40

               Kao drugo, žaliteljevo tumačenje s ciljem isključivanja međunarodnih žigova iz područja primjene uvjeta stvarne uporabe zaobilazi sustav zaštite žigova iz članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 te ne priznaje korisni učinak navedenih odredaba. S jedne strane, potrebno je istaknuti da uvodna izjava 10. navedene uredbe, koja govori o načelu prvenstva žiga, ne pravi razliku ovisno o vrsti žiga koji je predmet prigovora. S druge strane, jednako proizlazi iz članka 160. Uredbe br. 207/2009, koji zahtijeva uporabu u slučaju kada se prigovor temelji na međunarodnom žigu u kontekstu utvrđivanja datuma registracije.

               41

               To je u biti ono što je Opći sud naglasio podsjećajući u točki 38. pobijane presude da članak 4. stavak 1. Madridskog sporazuma kao i članak 4. stavak 1. točka (a) Protokola koji se odnosi na Madridski sporazum propisuju da će zaštita žiga u svakoj od zainteresiranih ugovornih stranaka biti jednaka kao da je žig izravno podnesen uredu te ugovorne stranke.

               42

               Stoga, u skladu s ovih odredbama, „žigovi registrirani na temelju međunarodnih sporazuma koji imaju učinak u državi članici” u smislu članka 8. stavka 2. točke (a) točke (iii) Uredbe br. 207/2009 podliježu istom sustavu kao i „žigovi registrirani u državi članici” iz članka 8. stavka 2. točke (a) točke (ii).

               43

               Stoga Opći sud nije pogrešno primijenio pravo primijenivši članak 42. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 na žaliteljev žig.

               44

               Prema tome, žalitelj ne može tvrditi da je obrazloženje Općeg suda u točkama 33. i 38. pobijane presude proturječno. U točki 33. navedene presude Opći sud u biti ističe da je pojam stvarne uporabe usklađen u smislu postupka za prijavu registracije žiga Zajednice, dok se u točki 38. navedene presude referira na valjanost međunarodnog žiga na području države članice.

               45

               Stoga valja odbiti prvi dio jedinog žalbenog razloga kao neosnovan.

         O drugom dijelu jedinog žalbenog razloga

      Argumentacija stranaka

               46

               Drugim dijelom jedinog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je, suprotno onome što je presudio Opći sud, pitanje „teritorijalnog važenja” nacionalnog žiga uređeno isključivo nacionalnim pravom. To će osobito biti slučaj kod nacionalnih žigova registriranih putem međunarodnih sporazuma koji imaju učinak u državi članici.

               47

               OHIM smatra da se pojam uporabe ranijeg žiga treba tumačiti na jednak način u kontekstu Uredbe br. 207/2009, koja iscrpno uređuje vrstu predmetne uporabe i područje za koje je potrebno dostaviti dokaze o uporabi. U tom pogledu, iako Konvencija iz 1892. može utjecati na njemačko pravo žiga, nema utjecaja na sustav žigova Zajednice.

         Ocjena Suda

               48

               Najprije je potrebno istaknuti da je sustav žigova Zajednice autonomni sustav sa svojim nizom pravila i ciljeva te se primjenjuje neovisno o bilo kojem nacionalnom sustavu (vidjeti presudu od 22. ožujka 2012., Génesis, C‑190/10, t. 36. i presudu od 27. lipnja 2013., Malaysia Dairy Industries, C‑320/12, t. 33.).

               49

               U tom pogledu, žalitelj ne može dovesti u pitanje zaključke koje je Opći sud izveo iz presude Suda od 13. rujna 2007. u predmetu Il Ponte Finanziaria/OHIM (C‑234/06 P, Zb., str. I‑7333.), o pojmu uporabe žiga. U toj presudi, kao što je podsjetio Opći sud u točki 34. pobijane presude, Sud je presudio da nacionalni pojam defenzivnog žiga, u skladu s kojim je raniji žig zaštićen na temelju nacionalnog prava čak i ako se ne može utvrditi njegova uporaba, ne može biti smetnja registraciji žiga Zajednice.

               50

               Drugačije bi bilo samo u slučaju da pravila o žigu Zajednice nisu uskladila pojam uporabe žiga.

               51

               Međutim, članak 10. stavak 1. Direktive 2008/95 koji ima za cilj usklađivanje nacionalnih zakonodavstava o žigovima, predviđa da, nakon proteka određenog razdoblja, žig koji njegov nositelj nije stvarno rabio u državi članici podliježe sankcijama predviđenim tom direktivom, uključujući ništavost.

               52

               Stoga Opći sud nije pogrešno primijenio pravo presudivši da je pojam uporabe žiga Zajednice na području Europske unije iscrpno i isključivo uređen Europskim pravom.

               53

               Slijedom navedenog, drugi dio jedinog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.

         O trećem dijelu jedinog žalbenog razloga

      Argumentacija stranaka

               54

               Prema mišljenju žalitelja, činjenica da se u skladu s Konvencijom iz 1892. uporaba žiga čija se registracija zahtijeva može zabraniti u Njemačkoj mogla bi utjecati na jedinstveni karakter žiga Zajednice. Iako žalitelj priznaje da postoje iznimke od načela jedinstvenog karaktera žiga Zajednice, one moraju biti izričito predviđene Uredbom br. 207/2009, kao što je vidljivo iz uvodne izjave 3. navedene uredbe.

               55

               Pozivajući se na članke 111. i 165. navedene uredbe, OHIM ističe da načelo jedinstvenog karaktera žiga Zajednice nije apsolutno.

         Ocjena Suda

               56

               Valja podsjetiti na to da postoje iznimke od načela jedinstvenog karaktera žiga koje su predviđene Uredbom br. 207/2009.

               57

               Članak 111. stavak 1. navedene uredbe osobito dopušta nositelju ranijeg prava koje se odnosi samo na određenu lokaciju da se usprotivi uporabi žiga Zajednice na državnom području na kojem je njegovo pravo zaštićeno ako zakonodavstvo odnosne države članice to dopušta.

               58

               Opći sud je stoga ispravno odlučio u točki 36. pobijane presude da načelo jedinstvenog karaktera žiga nije apsolutno.

               59

               Iz navedenog proizlazi da treći dio jedinog žalbenog razloga nije osnovan te da stoga žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               60

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbene postupke u skladu s člankom 184. stavkom 1. istog Poslovnika, stranka koja izgubi spor dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nije uspio u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je OHIM zatražio da Rivella International AG snosi troškove, treba mu naložiti da snosi troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Nalaže se Rivella International AG snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 20.#Republika Poljska protiv Europska komisija.#Predmet T-333/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. studenoga 2015.#Comunidad Autónoma de Galicia i Redes de Telecomunicación Galegas Retegal, SA (Retegal) protiv Europske komisije.#Državne potpore – Digitalna televizija – Potpora za uvođenje zemaljske digitalne televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima u Španjolskoj – Odluka kojom se potpore djelomično proglašavaju spojivima i djelomično nespojivima s unutarnjim tržištem – Pojam poduzetnika – Gospodarska djelatnost – Prednost – Usluga od općega gospodarskog interesa – Selektivnost – Članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a – Obveza obrazlaganja.#Spojeni predmeti T-463/13 i T-464/13.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 14. svibnja 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/81/EZ. # Predmet C-266/08.