title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 11. travnja 2019.#PORR Építési Kft. protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Pravo na odbitak plaćenog pretporeza – Članak 199. stavak 1. točka (a) – Prijenos porezne obveze – Nepravilno plaćanje poreza korisnika usluge pružateljima na temelju računa koji je pogrešno izdan u skladu s pravilima redovnog oporezivanja – Odluka poreznog tijela o utvrđenju poreznog duga korisnika usluge i odbijanju zahtjeva za odbitak – Nepostojanje ispitivanja mogućnosti povrata poreza od strane poreznog tijela.#Predmet C-691/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      11. travnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Pravo na odbitak plaćenog pretporeza – Članak 199. stavak 1. točka (a) – Prijenos porezne obveze – Nepravilno plaćanje poreza korisnika usluge pružateljima na temelju računa koji je pogrešno izdan u skladu s pravilima redovnog oporezivanja – Odluka poreznog tijela o utvrđenju poreznog duga korisnika usluge i odbijanju zahtjeva za odbitak – Nepostojanje ispitivanja mogućnosti povrata poreza od strane poreznog tijela”
      U predmetu C‑691/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Budimpešti, Mađarska), odlukom od 29. studenoga 2017., koju je Sud zaprimio 11. prosinca 2017., u postupku

         PORR Építési Kft.

      protiv

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász i M. Ilešič, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. siječnja 2019.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za PORR Építési Kft., É. Radnai i G. Hajdu, ügyvédek,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, K. Talabér‑Ritz i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/112) te načela proporcionalnosti, porezne neutralnosti i djelotvornosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva PORR Építési Kft. (u daljnjem tekstu: PORR) i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóságe (Žalbeni odjel Državne porezne i carinske uprave, Mađarska) (u daljnjem tekstu: porezna uprava) o ponovnom obračunu poreza nametnutog prvonavedenom zbog neprimjene nacionalnih odredbi o sustavu prijenosa porezne obveze poreza na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Člankom 167. Direktive 2006/112 određeno je:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               4

               Člankom 168. te direktive predviđeno je:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               5

               Članak 178. navedene direktive glasi:
               „Da bi ostvari[o] pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete:
               […]

                        (f)

                        ako je dužan plaćati PDV kao kupac ako se primjenjuju članci 194. do 197. ili članak 199., mora ispunjavati formalnosti koje odredi svaka pojedina država članica.”

               6

               U skladu s člankom 199. stavkom 1. te direktive:
               „Države članice mogu odrediti da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik kojem se isporučuje bilo što od niže navedenog:

                        (a)

                        građevinski radovi, uključujući popravke, čišćenje, održavanje, rekonstrukciju i rušenje vezano uz nekretnine kao i predaja građevinskih radova koji se smatraju isporukom robe sukladno članku 14. stavku 3.;

                  […]”

               7

               Člankom 226. Direktive 2006/112 određeno je:
               „Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove Direktive, u svrhu PDV‑a na računima koji se izdaju u skladu s člankom 220. i 221. potrebni su samo sljedeći podaci:
               […]
               11.a   ako je kupac odgovoran za plaćanje PDV‑a, navod ,Zamjena obveznika plaćanja poreza';
               […]”

               8

               Članak 226. Direktive 2006/112/EZ, u verziji koja je bila na snazi prije stupanja na snagu Direktive 2010/45, glasio je kako slijedi:
               „Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove Direktive, u svrhu PDV‑a na računima koji se izdaju u skladu s člankom 220. i 221. potrebni su samo sljedeći podaci:
               […]

                        11.

                        u slučaju izuzetka ili ako je kupac ili primatelj dužan plaćati PDV, pozivanje na važeću odredbu ove direktive ili odgovarajuću nacionalnu odredbu ili bilo koju drugu odredbu da je isporuka robe ili usluga izuzeta ili da za njih vrijedi postupak obrnute porezne obveze;

                  […]”

            Mađarsko pravo

               9

               Člankom 70. stavkom 1. általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvénya (Zakon br. CXXVII iz 2007. o porezu na dodanu vrijednost), u verziji koja se primjenjuje na glavni predmet (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), određeno je:
               „U slučaju isporuke robe i usluga porezna osnovica uključuje:
               […]

                        (b)

                        popratne troškove koje je dobavljač robe ili pružatelj usluge prevalio na kupca robe ili na korisnika usluge, osobito: troškove provizije ili bilo koje druge vrste posredovanja, pakiranja, prijevoza i osiguranja;

                  […]”

               10

               Članak 119. stavak 1. tog zakona glasi kako slijedi:
               „Osim ako zakonom nije drukčije određeno, pravo na odbitak poreza nastaje u trenutku kada je potrebno utvrditi iznos dugovanog poreza koji odgovara pretporezu (članak 120.) […]”

               11

               Člankom 120. navedenog zakona propisano je:
               „Ako drugi porezni obveznik – koji djeluje u tom svojstvu – upotrebljava ili na drugi način koristi robu ili usluge kako bi izvršio isporuku oporezivane robe ili usluga, on ima pravo od iznosa poreza koji duguje odbiti:

                        (a)

                        porez za koji mu je ispostavio račun drugi porezni obveznik – što uključuje osobe ili organizacije koje su obveznici pojednostavljenog poreza na dobit – prilikom stjecanja robe ili upotrebe usluga;

                        (b)

                        porez koji je obračunao drugi porezni obveznik kao porez koji treba platiti prilikom stjecanja robe – uključujući unutar Zajednice– ili prilikom upotrebe usluga.

                  […]”

               12

               Članak 127. Zakona o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „1.   Ostvarivanje prava na odbitak uvjetovano je materijalnom pretpostavkom da porezni obveznik osobno raspolaže:

                        (a)

                        u slučaju iz članka 120. točke (a), računom na njegovo ime koji dokazuje da je transakcija izvršena;

                        (b)

                        u slučajevima iz članka 120. točke (b),

                                 (ba)

                                 u slučaju isporuka unutar Zajednice, računom na njegovo ime koji dokazuje da je transakcija izvršena;

                                 (bb)

                                 u svim ostalim slučajevima koji nisu obuhvaćeni točkom (ba), također računom na njegovo ime koji dokazuje da je transakcija izvršena, ili ako u trenutku utvrđivanja dugovanog poreza porezni obveznik ne raspolaže računom, cjelokupnom dokumentacijom potrebnom za izračun iznosa dugovanog poreza;

                  […]
               4.   Iznos pretporeza koji se može odbiti ne može prelaziti iznos naveden kao porez u dokumentima na koje se odnosi stavak 1. ili iznos koji je moguće izračunati kao porez na temelju takvih dokumenata.
               […]”

               13

               U skladu s člankom 169. Zakona o PDV‑u:
               „Račun obvezno sadržava sljedeće podatke:
               […]

                        (j)

                        iznos prevaljenog poreza, osim ako zakonom nije drukčije određeno;

                        (k)

                        u slučaju izuzeća od poreza ili ako je kupac robe ili korisnik usluge obvezan plaćati porez, uputu na pravno pravilo ili drugo jasno upućivanje na činjenicu da su isporuka dobara ili pružanje usluga

                                 (ka)

                                 oslobođeni od poreza ili

                                 (kb)

                                 podliježu porezu na teret kupca robe ili korisnika usluge;

                  […]”

               14

               Člankom 142. stavkom 1. navedenog zakona određeno je:
               „Porez plaća kupac robe ili primatelj usluge:
               […]

                        (b)

                        u slučaju građevinskih radova i gradova ugradnje te drugih radova ugradnje koji se mogu kvalificirati kao pružanje usluga, koji su namijenjeni gradnji, proširenju, preoblikovanju i drugim izmjenama na nekretnini – uključujući potpuno rušenje nekretnine – pod uvjetom da je za gradnju, proširenje, preoblikovanje i druge izmjene na nekretnini potrebno ishoditi građevinsku dozvolu, što je okolnost o kojoj primatelj usluge mora prethodno i pisanim putem obavijestiti pružatelja usluge;

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kiemelt Adózók Adóigazgatósága (Žalbeni odjel za velike porezne obveznike Državne porezne i carinske uprave, Mađarska) proveo je naknadni porezni nadzor nad prijavama PORR‑a koje su se odnosile na poreze i proračunske potpore u vezi s 2010. i 2011.

               16

               To je porezno tijelo odlukom od 13. ožujka 2015. PORR‑u naložilo plaćanje iznosa od 88644000 forinta (oko 275000 eura) s naslova neplaćenog PDV‑a, 26593000 forinta (oko 82200 eura) s naslova porezne kazne, 13908000 forinta (oko 43000 eura) s naslova zateznih kamata i 500000 forinta (oko 1550 eura) s naslova kazne zbog neispunjenja.

               17

               Odlučujući o upravnoj žalbi koju je PORR podnio protiv odluke od 13. ožujka 2015., porezna uprava je 31. srpnja 2015. potvrdila navedenu odluku što se tiče ponovnog obračuna PDV‑a.

               18

               Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u okviru gradnje autoceste PORR od barem tri dobavljača prihvatio račune izdane u sustavu redovnog oporezivanja na kojima je bio iskazan PDV. PORR je platio te račune i odbio iskazane iznose PDV‑a, nakon čega je tražio njihov povrat. Međutim, porezna uprava smatrala je da su se gospodarske transakcije iskazane na predmetnim računima odnosile na glavnu djelatnost gradnje i da su, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravilima, trebale biti obuhvaćeni sustavom prijenosa porezne obveze PDV‑a. Stoga su izdavatelji računa trebali izdati račune bez iskazanog PDV‑a ili su na njima trebali navesti da su oni obuhvaćeni sustavom prijenosa porezne obveze.

               19

               Porezna uprava je stoga zaključila da je PORR mogao imati pravo na odbitak iznosa PDV‑a iskazanih na tim računima samo na temelju članka 120. točke (b) Zakona o PDV‑u, a ne na temelju članka 120. točke (a) tog zakona. Navela je da nije bilo dvostrukog oporezivanja i da pogrešno izdavanje računa ne oslobađa PORR od izrečenih kazni. Također je naglasila da bi se od izdavatelja računa o kojima je riječ u glavnom postupku moglo tražiti da ih isprave.

               20

               PORR je protiv odluke porezne uprave podnio tužbu Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságu (Upravni i radni sud u Budimpešti, Mađarska). U okviru svoje tužbe ponajprije ističe da je porezna uprava pogrešno kvalificirala činjenice time što je smatrala da su računi o kojima je riječ u glavnom postupku obuhvaćeni oporezivanjem prijenosom porezne obveze.

               21

               Podredno, PORR tvrdi da ga, čak i da su ti računi stvarno obuhvaćeni oporezivanjem prijenosom porezne obveze, porezna uprava bi ga isto lišila prava na odbitak PDV‑a. To društvo naglašava da porezna uprava nije osporila postojanje transakcija ostvarenih s društvima koja su izdala račune te dodaje da su ta društva vjerojatno ispunila svoju obvezu plaćanja ubranog PDV‑a, odnosno uplatila su PDV u državni proračun.

               22

               PORR također primjećuje da je porezna uprava povrijedila obvezu provjere toga jesu li izdavatelji računa o kojima je riječ u glavnom postupku platili PDV i jesu li još uvijek mogli ispraviti račune. Ta uprava a fortiori nije uzela u obzir okolnost da je takav ispravak vjerojatno isključen s obzirom na to da je samostalni ispravak naime zabranjen u slučaju nadzora koji se odnosi na ranije prijave. Slijedom toga, mogućnost tog društva da ostvari pravo na odbitak definitivno više ne postoji.

               23

               U svoju obranu porezna uprava ističe da je PORR‑u dodijelila pravo na odbitak plaćenog pretporeza koji se tiče računa izdanih na temelju sustava prijenosa porezne obveze, što isključuje opasnost od dvostrukog oporezivanja.

               24

               Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Budimpešti) upućuje na sudsku praksu Suda u skladu s kojom, ako povrat PDV‑a plaćenog pogreškom poreznim tijelom postane nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju insolventnosti prodavatelja, načelo djelotvornosti zahtijeva da kupac predmetne robe može svoj zahtjev za povrat podnijeti izravno poreznim tijelima. Tako bi države članice trebale predvidjeti instrumente i detaljna postupovna pravila potrebna kako bi se navedenom kupcu omogućio povrat nepravilno obračunatog poreza radi poštovanja načela djelotvornosti.

               25

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, porezna uprava trebala je provjeriti jesu li izdavatelji računa mogli tužitelju u glavnom postupku vratiti pogrešno plaćene iznose PDV‑a i jesu li imali pravo od te uprave ishoditi povrat tih iznosa. Naime, uzimajući u obzir činjenicu da je bio pokrenut postupak poreznoga nadzora, što je sprječavalo bilo kakav samostalni ispravak, porezna uprava trebala je ispraviti situaciju. Sud se također pita o tome na temelju kojeg postupka, odnosno sudskog upravnog postupka ili novog postupka pred poreznom upravom, tužitelj u glavnom postupku treba moći ishoditi nepravilno naplaćen iznos PDV‑a.

               26

               U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe Direktive [2006/112], a osobito načela proporcionalnosti, porezne neutralnosti i djelotvornosti, tumačiti na način da im se protivi praksa poreznog tijela države članice, u skladu s kojom ono, ako nije riječ o poreznoj utaji, prilikom obračuna poreza uskraćuje pravo na odbitak koje se može ostvarivati na temelju računa u kojem je PDV utvrđen u skladu s redovnim oporezivanjem, s obzirom na to da bi za predmetnu transakciju bilo pravilno izdati račun u skladu sa sustavom prijenosa porezne obveze, ali porezno tijelo prije uskraćivanja prava na odbitak nije ispitalo

                                 –

                                 može li izdavatelj računa vratiti adresatu računa iznos PDV‑a koji je nepravilno naplaćen i

                                 –

                                 može li izdavatelj računa zakonito (u skladu s nacionalnim pravom države članice) ispraviti račun u okviru samostalnog ispravka i na taj način od poreznog tijela ishoditi povrat poreza koji je nepravilno platio?

                        2.

                        Treba li odredbe Direktive [2006/112], a osobito načela proporcionalnosti, porezne neutralnosti i djelotvornosti, tumačiti na način da im se protivi praksa poreznog tijela države članice, u skladu s kojom ono, ako nije riječ o poreznoj utaji, prilikom obračuna poreza uskraćuje pravo na odbitak koje se može ostvarivati na temelju računa u kojem je PDV utvrđen u skladu s redovnim oporezivanjem, s obzirom na to da bi za predmetnu transakciju bilo pravilno izdati račun u skladu sa sustavom prijenosa porezne obveze, ali porezno tijelo prilikom obračuna poreza nije odlučilo da se adresatu računa vrati nepravilno plaćen porez, unatoč tomu što je izdavatelj računa k tome obračunati porez uplatio u državni proračun?”

         O prethodnim pitanjima

               27

               Svojim pitanjima koja valja ispitati zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2006/112 te načela proporcionalnosti, porezne neutralnosti i djelotvornosti tumačiti na način da im se protivi praksa poreznog tijela u skladu s kojom, ako ne postoje sumnje na utaju, to tijelo poduzetniku uskraćuje pravo na odbitak PDV‑a koji je potonji kao primatelj usluga nepravilno platio dobavljaču tih usluga na temelju računa koji je taj dobavljač izdao u skladu s pravilima o redovnom oporezivanju PDV‑om, iako je relevantna transakcija bila obuhvaćena sustavom prijenosa porezne obveze, a da porezno tijelo pritom

                        –

                        prije uskraćivanja prava na odbitak nije ispitalo je li izdavatelj tog pogrešnog računa mogao njegovu adresatu vratiti nepravilno plaćen iznos PDV‑a i ispraviti navedeni račun u okviru postupka samostalnog ispravka u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom radi povrata poreza koji je nepravilno uplatio u državnu riznicu ili

                        –

                        nije odlučilo sâmo adresatu tog računa vratiti porez koji je nepravilno platio njegovu izdavatelju i koji je potonji slijedom toga nepravilno uplatio u državnu riznicu.

               28

               Uvodno valja istaknuti da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava ništa na temelju čega bi Sud mogao ocijeniti korisnost tumačenja načela proporcionalnosti za odgovor koji je potrebno dati na postavljena pitanja. Stoga će odgovor na ta pitanja biti ograničen na tumačenje relevantnih odredbi Direktive 2006/112 i načela porezne neutralnosti i djelotvornosti.

               29

               Kao prvo, valja provjeriti je li u skladu s tim odredbama i načelima uskraćivanje prava na odbitak PDV‑a primatelju usluga koji se nalazi u istoj situaciji kao i PORR.

               30

               S tim u vezi valja podsjetiti na to da, na temelju sustava prijenosa porezne obveze ne dolazi do plaćanja PDV‑a između dobavljača i primatelja usluga, s obzirom na to da potonji duguje pretporez za izvršene transakcije i da u načelu može isti porez odbiti tako da poreznoj upravi ne duguje nikakav iznos (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Također valja napomenuti da je pravo na odbitak sastavni dio mehanizma PDV‑a te se ono, načelno, ne može ograničiti (presude od 15. srpnja 2010., Pannon Gép Centrum, C‑368/09, EU:C:2010:441, t. 37. i od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 42.).

               32

               Svrha sustava odbitaka je u potpunosti osloboditi poreznog obveznika od opterećenja PDV‑om koji duguje ili koji je platio u sklopu svih svojih gospodarskih djelatnosti. Slijedom toga, zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost poreznog opterećenja svih gospodarskih djelatnosti, bez obzira na njihov cilj ili rezultat, pod uvjetom da navedene djelatnosti načelno i same podliježu PDV‑u (presude od 22. veljače 2001, Abbey National, C‑408/98, EU:C:2001:110, t. 24. i od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 43.).

               33

               Usto, valja podsjetiti na to da, kad je riječ o načinima ostvarivanja prava na odbitak PDV‑a u postupku prijenosa porezne obveze iz članka 199. stavka 1. Direktive 2006/112, porezni obveznik, koji je kao primatelj usluge dužan platiti pripadajući PDV, nije obvezan imati račun izdan u skladu s formalnim uvjetima te direktive kako bi mogao izvršavati svoje pravo na odbitak, nego samo mora ispuniti formalnosti koje je odredila dotična država članica u vezi s izvršavanjem mogućnosti koju mu nudi navedeni članak 178. točka (f) navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da računi o kojima je riječ u glavnom postupku ne sadržavaju obvezne podatke koje zahtijeva članak 169. stavak 1. točka (k) Zakona o PDV‑u i da je PORR pogrešno platio iznos PDV‑a, koji je bio pogrešno iskazan na tim računima, njihovim izdavateljima iako je na temelju sustava prijenosa porezne obveze kao korisnik usluga trebao PDV platiti izravno poreznim tijelima, u skladu s člankom 142. stavkom 1. točkom (b) tog zakona, kojim je Mađarska provela mogućnost predviđenu člankom 199. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2006/112.

               35

               Tako, osim toga što navedeni računi nisu ispunjavali formalne zahtjeve predviđene nacionalnim zakonodavstvom koje je prenijelo tu direktivu, nije bio ispunjen ni materijalni zahtjev tog sustava, odnosno taj da je porezni obveznik koji zahtijeva odbitak platio PDV poreznim tijelima. Takva je situacija spriječila nadležno porezno tijelo da provede nadzor primjene sustava prijenosa porezne obveze i dovela je predmetnu državu članicu u opasnost od gubitka poreznih prihoda (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 45. i 46.).

               36

               Osim toga, PDV koji je PORR platio dobavljačima usluga izdavateljima računa nije bio dugovan, a ostvarivanje prava na odbitak ograničeno je samo na dugovane poreze, tj. one koji se odnose na transakciju podvrgnutu PDV‑u ili koji su plaćeni u mjeri u kojoj su bili dugovani (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 47.).

               37

               Budući da PORR nije poštovao materijalni zahtjev sustava prijenosa porezne obveze i da PDV koji je on platio dobavljaču usluga nije bio dugovan, to društvo ne može isticati pravo na dobitak navedenog PDV‑a.

               38

               Kao drugo, valja ispitati treba li, u skladu sa sudskom praksom Suda i kako to u biti tvrdi PORR, porezno tijelo prije uskraćivanja prava na odbitak PDV‑a koji je porezni obveznik pogreškom platio izdavateljima računa poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku provjeriti mogu li potonji ispraviti te račune i tom poreznom obvezniku vratiti iznos PDV‑a koji je na njima iskazan. Prema mišljenju PORR‑a, ako bi se dopustilo da porezno tijelo adresatu računa može uskratiti pravo na odbitak PDV‑a a da istodobno od izdavatelja tih računa ne zahtijeva da primijene sustav prijenosa porezne obveze i isprave ih, adresati tih računa bili bi podvrgnuti dvostrukom oporezivanju. U predmetnom slučaju PORR smatra da nacionalna pravila koja se primjenjuju na porezne nadzore ne omogućuju izdavateljima računa da ih isprave.

               39

               S tim u vezi, valja podsjetiti na to da su, u nedostatku propisa Unije u području zahtjeva za povrat poreza, detaljna postupovna pravila namijenjena zaštiti pravâ koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije određena su u nacionalnom pravnom poretku svake države članice, sukladno načelu postupovne autonomije država članica, pri čemu uvjeti pod kojima se ti zahtjevi mogu ostvarivati moraju poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, odnosno ne smiju biti nepovoljniji od onih koji uređuju slične prigovore utemeljene na odredbama unutarnjeg prava niti smiju biti uređeni tako da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja se dodjeljuju pravnim poretkom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 50. i 52. i navedenu sudsku praksu).

               40

               U tom okviru Sud je potvrdio da je sustav u kojem, s jedne strane, dobavljač usluga koji je pogrešno platio PDV poreznim tijelima može zahtijevati njegov povrat i, s druge strane, primatelj tih usluga može podnijeti građanskopravnu tužbu zbog stjecanja bez osnove protiv tog prodavatelja u skladu s načelima neutralnosti i djelotvornosti. Naime, takav sustav omogućava navedenom primatelju, koji je snosio teret pogrešno obračunatog poreza, dobivanje povrata neosnovano isplaćenih iznosa (presude od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, t. 38. i 39. i od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 51.).

               41

               U predmetnom slučaju, uz pridržaj provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, mađarska vlada u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi pred Sudom ističe da mađarski pravni sustav, osobito detaljna postupovna pravila koja on predviđa u području zahtjeva za povrat nepravilno naplaćenih poreza, omogućuje, s jedne strane, primatelju usluga koji je adresat računa kojima je PDV pogreško naplaćen da protiv dobavljača usluga koji su izdali te račune podnese građanskopravnu tužbu zbog stjecanja bez osnove radi povrata nepravilno plaćenih iznosa i, s druge strane, tim dobavljačima usluga da od poreznog tijela zahtijevaju povrat PDV‑a koji su nepravilno platili.

               42

               Međutim, valja istaknuti da, ako u situaciji u kojoj povrat PDV‑a koji je dobavljač usluga stvarno uplatio u državnu riznicu postane nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju insolventnosti dobavljača usluga, načelo djelotvornosti može zahtijevati da primatelj usluga ima mogućnost podnošenja svojeg zahtjeva za povrat izravno poreznim tijelima. U takvom slučaju države članice moraju radi poštovanja načela djelotvornosti predvidjeti instrumente i detaljna postupovna pravila potrebna kako bi se navedenom stjecatelju omogućio povrat neopravdano obračunatog poreza (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 53.).

               43

               PORR je na raspravi pred Sudom naveo da se nad jednim od dobavljača usluga koji je izdao račune o kojima je riječ u glavnom postupku vodi ili se vodio stečajni postupak. Uz pridržaj provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, takva tvrdnja je indicija da bi PORR‑u moglo biti nemoguće ili pretjerano otežano ishoditi povrat PDV‑a koji mu je taj dobavljač nepravilno naplatio.

               44

               Valja dodati da su, u skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev, osim što u predmetnom slučaju ne postoji nikakva indicija utaje, dobavljači usluga koji su izdali račune o kojima je riječ u glavnom postupku uplatili PDV u državnu riznicu tako da potonja nije pretrpjela štetu uzrokovanu time što su ti računi pogrešno izdani s naslova redovnog oporezivanja umjesto oporezivanja prijenosom porezne obveze.

               45

               U tim okolnostima, u slučaju u kojem bi povrat nepravilno naplaćenog PDV‑a dobavljača o kojima je riječ u glavnom postupku PORR‑u postao nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju insolventnosti tih dobavljača, PORR mora moći svoj zahtjev za povrat podnijeti izravno protiv poreznog tijela. Međutim, takav zahtjev bi se razlikovao od zahtjeva za odbitak PDV‑a, koji je predmet glavnog postupka.

               46

               Osim toga, kada je riječ o pitanju koje je postavio sud koji je uputio zahtjev koje se tiče eventualnog postojanja obveze poreznog tijela da provjeri je li zakonski moguće da izdavatelji predmetnih računa potonje isprave i vrate porez nepravilno uplaćen u državnu riznicu, valja podsjetiti da se glavni postupak odnosi na odbijanje zahtjeva za ispravak PDV‑a koji je adresat navedenih računa podnio poreznom tijelu. Točno je da je, kao što je to navedeno u točkama 42. do 45. ove presude, mogućnost da izdavatelji tih računa njih isprave ili vrate porez nepravilno uplaćen u državnu riznicu, aspekt koji bi valjalo provjeriti kako bi se moglo odrediti je li adresat predmetnih računa mogao podnijeti zahtjev za povrat izravno protiv poreznog tijela. Suprotno tomu, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku taj aspekt nije relevantan za provjeru toga je li odbijanje zahtjeva za odbitak PDV‑a, koji je adresat predmetnih računa podnio poreznom tijelu, u skladu s pravom Unije.

               47

               Iz toga slijedi da, budući da mađarski sustav PORR‑u omogućuje povrat PDV‑a koji je nepravilno platio predmetnim izdavateljima računa, porezno tijelo nije dužno prije odbijanja zahtjeva za odbitak PDV‑a provjeriti jesu li ti izdavatelji mogli ispraviti te račune na temelju nacionalnog propisa ni naložiti takav ispravak.

               48

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da Direktivu 2006/112 te načela proporcionalnosti, porezne neutralnosti i djelotvornosti valja tumačiti na način da im se ne protivi praksa poreznog tijela u skladu s kojom, ako ne postoje sumnje na utaju, to tijelo poduzetniku uskraćuje pravo na odbitak PDV‑a koji je potonji kao primatelj usluga nepravilno platio dobavljaču tih usluga na temelju računa koji je taj dobavljač izdao u skladu s pravilima o redovnom oporezivanju PDV‑om, iako je relevantna transakcija bila obuhvaćena sustavom prijenosa porezne obveze, a da porezno tijelo pritom

                        –

                        prije uskraćivanja prava na odbitak nije ispitalo je li izdavatelj tog pogrešnog računa mogao njegovu adresatu vratiti nepravilno plaćen iznos PDV‑a i ispraviti navedeni račun u okviru postupka samostalnog ispravka u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom radi povrata poreza koji je nepravilno uplatio u državnu riznicu ili

                        –

                        nije odlučilo sâmo adresatu tog računa vratiti porez koji je nepravilno platio njegovu izdavatelju i koji je potonji slijedom toga nepravilno uplatio u državnu riznicu.

                  Međutim, na temelju tih načela potrebno je, u slučaju u kojem bi povrat nepravilno naplaćenog PDV‑a dobavljača usluga njihovu primatelju postao nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju insolventnosti dobavljača, da primatelj usluga može svoj zahtjev za povrat podnijeti izravno protiv poreznog tijela.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010., te načela proporcionalnosti, porezne neutralnosti i djelotvornosti valja tumačiti na način da im se ne protivi praksa poreznog tijela u skladu s kojom, ako ne postoje sumnje na utaju, to tijelo poduzetniku uskraćuje pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost koji je potonji kao primatelj usluga nepravilno platio dobavljaču tih usluga na temelju računa koji je taj dobavljač izdao u skladu s pravilima o redovnom oporezivanju porezom na dodanu vrijednost (PDV), iako je relevantna transakcija bila obuhvaćena sustavom prijenosa porezne obveze, a da porezno tijelo pritom

                        –

                           prije uskraćivanja prava na odbitak nije ispitalo je li izdavatelj tog pogrešnog računa mogao njegovu adresatu vratiti nepravilno plaćen iznos PDV‑a i ispraviti navedeni račun u okviru postupka samostalnog ispravka u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom radi povrata poreza koji je nepravilno uplatio u državnu riznicu ili

                        –

                           nije odlučilo sâmo adresatu tog računa vratiti porez koji je nepravilno platio njegovu izdavatelju i koji je potonji slijedom toga nepravilno uplatio u državnu riznicu.

                     Međutim, na temelju tih načela potrebno je, u slučaju u kojem bi povrat nepravilno naplaćenog PDV‑a dobavljača usluga njihovu primatelju postao nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju insolventnosti dobavljača, da primatelj usluga može svoj zahtjev za povrat podnijeti izravno protiv poreznog tijela.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 30. travnja 2019.#Steeve Briois protiv Europskog parlamenta.#Povlastice i imuniteti – Član Europskog parlamenta – Odluka o ukidanju parlamentarnog imuniteta – Veza s funkcijama parlamentarnog zastupnika – Jednako postupanje – Načelo dobre uprave – Prava obrane – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-214/18.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 2. svibnja 2019.#T. Boer & Zonen BV protiv Staatssecretaris van Economische Zaken.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio College van Beroep voor het Bedrijfsleven.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita zdravlja – Higijenski paket – Uredba (EZ) br. 853/2004 – Higijena hrane životinjskog podrijetla – Obveze subjekata u poslovanju s hranom – Posebni zahtjevi – Meso domaćih papkara i kopitara – Skladištenje i prijevoz – Temperaturni uvjeti mesa.#Predmet C-98/18.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      2. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita zdravlja – Higijenski paket – Uredba (EZ) br. 853/2004 – Higijena hrane životinjskog podrijetla – Obveze subjekata u poslovanju s hranom – Posebni zahtjevi – Meso domaćih papkara i kopitara – Skladištenje i prijevoz – Temperaturni uvjeti mesa”
      U predmetu C‑98/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio College van Beroep voor het bedrijfsleven (Žalbeni sud za upravne sporove u gospodarstvu, Nizozemska), odlukom od 6. veljače 2018., koju je Sud zaprimio 12. veljače 2018., u postupku

         T. Boer & Zonen BV

      protiv

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: K. Jürimäe, predsjednik devetog vijeća, D. Šváby (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za T. Boer & Zonen BV, K. J. Defares, advocaat,

               –

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman i L. Noort, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, S. Horrenberger i A.-L. Desjonquères, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i M. M. Tátrai, u svojstvu agenata,

               –

               za rumunjsku vladu, C.-R. Canţăr, C.-M. Florescu i A. Wellman, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Bouquet, W. Farrell i B. Eggers, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje priloga III. odjeljka I. poglavlja VII. točaka 1. i 3. Uredbe (EZ) br. 853/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju određenih higijenskih pravila za hranu životinjskog podrijetla (SL 2004., L 139, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 11., str. 3.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva T. Boer & Zonen BV, poduzetnika koji posluje s hranom sa sjedištem u Nizozemskoj i Staatssecretarisa van Economische Zaken (Državni tajnik za gospodarstvo, Nizozemska, u daljnjem tekstu: Državni tajnik), o upravnim kaznama koje je potonji nametnuo žalitelju u glavnom postupku jer je u kamion‑hladnjaču prekrcao meso na temperaturi višoj od 7 °C, a određene mesne proizvode na temperaturi višoj od 11 °C.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 853/2004

               3

               Uvodne izjave 1., 2., 4. i 9. Uredbe br. 853/2004 glase kako slijedi:

                        „(1)

                        Uredbom (EZ) br. 852/2004 [od 29. travnja 2004. o higijeni hrane (SL 2004., L 139, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 15., str. 42.)], Europski parlament i Vijeće utvrdili su opća higijenska pravila za hranu kojih se moraju pridržavati subjekti u poslovanju s hranom.

                        (2)

                        Određena hrana može predstavljati posebnu opasnost za zdravlje ljudi, zbog čega je potrebno utvrditi određena higijenska pravila. To se prije svega odnosi na hranu životinjskog podrijetla u kojoj su često utvrđene mikrobiološke i kemijske opasnosti.

                  […]

                        (4)

                        Što se tiče javnog zdravlja ta pravila sadrže zajednička načela naročito u odnosu na odgovornosti proizvođača i nadležnih tijela, konstrukcijske, operativne i higijenske uvjete koje moraju ispunjavati objekti, postupke odobravanja objekata, uvjete u vezi sa skladištenjem i prijevozom te oznake zdravstvene ispravnosti.

                  […]

                        (9)

                        Glavni ciljevi preinačenja su osiguravanje visoke razine zaštite potrošača u pogledu sigurnosti hrane, podvrgavajući subjekte u poslovanju s hranom u cijeloj Zajednici istim pravilima, te osiguravanje pravilnog djelovanja unutarnjeg tržišta proizvodima životinjskog podrijetla, pridonoseći tako ostvarenju ciljeva zajedničke poljoprivredne politike.”

               4

               Člankom 2. te uredbe, naslovljenim „Definicije”, određeno je:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        definicije utvrđene u Uredbi (EZ) br. 178/2002;

                        2.

                        definicije utvrđene u Uredbi (EZ) br. 852/2004;

                        3.

                        definicije utvrđene u Prilogu I.; i

                        4.

                        sve tehničke definicije iz priloga II. i III.”

               5

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Opće obveze”, u svojem stavku 1. predviđa:
               „Subjekti u poslovanju s hranom moraju ispunjavati odgovarajuće odredbe iz priloga II. i III.”

               6

               U skladu s člankom 4. te uredbe, naslovljenim „Upis u registar i odobravanje objekata”:
               „1.   Subjekti u poslovanju s hranom mogu na tržište staviti proizvode životinjskog podrijetla proizvedene u Zajednici jedino ako su pripremljeni i ako se njima rukovalo isključivo u objektima:

                        (a)

                        koji zadovoljavaju odgovarajuće zahtjeve iz Uredbe (EZ) br. 852/2004, iz priloga II. i III. ovoj Uredbi te druge odgovarajuće propisa o hrani; i

                        (b)

                        koje je nadležno tijelo upisalo u registar ili, ako se to zahtijeva u skladu sa stavkom 2., odobrilo.

                  2.   Ne dovodeći u pitanje članak 6. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 852/2004, objekti u kojima se rukuje onim proizvodima životinjskog podrijetla koji podliježu zahtjevima iz Priloga III. ovoj Uredbi ne smiju poslovati ako ih ne odobri nadležno tijelo u skladu sa stavkom 3. ovog članka, izuzimajući objekte koji se bave jedino:
               […]

                        (b)

                        poslovima prijevoza;

                  […]
               3.   Objekt koji podliježe odobrenju u skladu sa stavkom 2. ne smije poslovati ako nadležno tijelo nije, u skladu s Uredbom (EZ) br. 854/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju posebnih pravila organizacije službenih kontrola proizvoda životinjskog podrijetla namijenjenih prehrani ljudi:

                        (a)

                        tom objektu izdalo odobrenje za rad nakon inspekcije na licu mjesta; ili

                  […]
               4.   Subjekti u poslovanju s hranom surađuju s nadležnim tijelima u skladu s Uredbom (EZ) br. 854/2004. Subjekti u poslovanju s hranom naročito jamče da će objekt prestati raditi ako nadležno tijelo povuče svoje odobrenje ili ako ga, u slučaju uvjetnog odobrenja, ne produlji ili ne izda puno odobrenje.
               […]”

               7

               Prilog I. Uredbi br. 853/2004, naslovljen „Definicije”, u svojoj točki 1.16, predviđa da „klaonica” znači „objekt u kojemu se obavlja klanje i klaonička obrada životinja čije je meso namijenjeno prehrani ljudi”.

               8

               Prilog III. odjeljak I. poglavlje II. te uredbe, naslovljeno „Zahtjevi za klaonice”, predviđa više zahtjeva vezanih uz izgradnju, uređenje i opremu klaonica koje moraju ispuniti subjekti u poslovanju s hranom.

               9

               Prilog III. te uredbe sadržava odjeljak I., u čijem je poglavlju VII., naslovljenom „Skladištenje i prijevoz”, određeno:
               „Subjekti u poslovanju s hranom moraju osigurati da se skladištenje i prijevoz mesa domaćih papkara i kopitara obavlja u skladu sa sljedećim uvjetima:

                        1.

                                 (a)

                                 Ako druge posebne odredbe ne predviđaju drugačije, nakon post mortem pregleda meso se u klaonici mora odmah ohladiti, u skladu s krivulj[om] hlađenja koja osigurava stalno smanjenje temperature, kako bi se u svim dijelovima mesa postigla temperatura od najviše 3 °C kod nusproizvoda klanja i 7 °C kod ostalog mesa. Međutim, meso se smije rasijecati i otkoštavati tijekom hlađenja u skladu s poglavljem V., točkom 4.;

                                 (b)

                                 Tijekom procesa hlađenja, mora biti osigurana odgovarajuća ventilacija kako bi se spriječila kondenzacija na površini mesa.

                        2.

                        Meso mora postići temperaturu navedenu u točki 1. te je zadržati tijekom uskladištenja.

                        3.

                        Meso mora postići temperaturu navedenu u točki 1. prije prijevoza i zadržati je tijekom prijevoza. Međutim, prijevoz se također može obaviti ako to dopusti nadležno tijelo kako bi se omogućila proizvodnja posebnih proizvoda, pod uvjetom:

                                 (a)

                                 da se taj prijevoz obavi u skladu sa uvjetima koje nadležno tijelo odredi glede prijevoza iz jednog određenog objekta u drugi;
                                 i

                                 (b)

                                 da meso odmah napusti klaonicu, ili rasjekavaonicu koja je na istoj lokaciji kao i klaonica, te da prijevoz ne traje dulje od dva sata.

                        4.

                        Meso namijenjeno zamrzavanju mora se zamrznuti bez nepotrebnog odgađanja, uzimajući, prema potrebi, u obzir razdoblje stabilizacije prije zamrzavanja.

                        5.

                        Nepakirano se meso mora skladištiti i prevoziti odvojeno od pakiranog mesa, osim ako se skladištenje i prijevoz obavljaju u različito vrijeme ili tako da materijal za ambalažiranje i način skladištenja ili prijevoza ne mogu biti izvor kontaminacije mesa.”

         Uredba br. 852/2004

               10

               Članak 2. Uredbe br. 852/2004, naslovljen „Definicije”, u svojem stavku 1. točki (c) pobliže određuje da u smislu te uredbe „objekt” znači „jedinica poduzeća koja posluje s hranom”.

               11

               Članak 5. navedene uredbe naslovljen „Analiza opasnosti i kritične kontrolne točke”, u svojem stavku 1. određuje:
               „Subjekti u poslovanju s hranom uspostavljaju, provode i održavaju trajni postupak ili postupke temeljene na načelima sustava [Hazard Analysis Critical Control Point (HACCP) (sustav analize opasnosti i kritičnih kontrolnih točaka)].”

         Uredba (EZ)br. 178/2002

               12

               Uredba (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. utvrđivanju općih načela i uvjeta zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost hrane te utvrđivanju postupaka u područjima sigurnosti hrane (SL 2002., L 31, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 91.), u svojem članku 3. točki 2., definira „poduzeće za poslovanje s hranom” kao „bilo koje poduzeće, bez obzira na to ostvaruje li dobit ili ne i je li javno ili privatno, u sklopu kojeg se izvršavaju poslovi vezani za bilo koju fazu proizvodnje, prerade i distribucije hrane.”

               13

               Članak 6. te uredbe, naslovljen „Analiza rizika”, u svojem stavku 1. određuje:
               „Kako bi se postigao opći cilj visoke razine zaštite života i zdravlja ljudi, propisi o hrani temelje se na analizi rizika, osim kada to nije primjereno okolnostima ili prirodi mjere.”

               14

               Članak 7. navedene uredbe, naslovljen „Načelo predostrožnosti”, propisuje:
               „1.   U posebnim se okolnostima, gdje na temelju dostupnih informacija postoji mogućnost štetnog djelovanja na zdravlje, ali ustraje znanstvena nesigurnost, mogu poduzeti privremene mjere upravljanja rizikom nužne za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja koju je Zajednica odabrala, do pribavljanja daljnjih znanstvenih informacija potrebnih za opsežniju procjenu rizika.
               2.   Mjere usvojene na temelju stavka 1. primjerene su i ne ograničuju trgovinu više nego što je to potrebno kako bi se postigla visoka razina zaštite zdravlja koju je Zajednica odabrala, vodeći pritom računa o njihovoj tehničkoj i ekonomskoj isplativosti i ostalim legitimnim čimbenicima u dotičnom predmetu. Mjere se preispituju u primjerenom roku, ovisno o prirodi utvrđenoga rizika za život i zdravlje i vrsti znanstvenih informacija potrebnih za razjašnjavanje znanstvene nesigurnosti, kao i za provođenje sveobuhvatne procjene rizika.”

               15

               Članak 8. te uredbe, naslovljen „Zaštita interesa potrošača”, u svojem stavku 1. predviđa:
               „Cilj je propisa o hrani zaštititi interese potrošača te im pružiti osnovu na kojoj će moći donijeti mjerodavne odluke u vezi hrane koju konzumiraju. […]”

               16

               U skladu s člankom 14. Uredbe br. 178/2002, naslovljenim „Opći uvjeti propisa o hrani”:
               „1.   Nesigurnu hranu nije dozvoljeno stavljati na tržište:
               […]
               5.   Prilikom utvrđivanja je li neka hrana neprikladna za prehranu ljudi uzima se u obzir je li ta hrana neprihvatljiva za prehranu ljudi prema svojoj predviđenoj uporabi zbog njezinog zagađenja vanjskim uzročnikom ili na neki drugi način, ili zbog truljenja, kvarenja ili raspadanja.”

               17

               Članak 17. te uredbe koji se odnosi na „Obveze” određuje:
               „1.   Subjekti u poslovanju s hranom i hranom za životinje u svim fazama proizvodnje, prerade i distribucije unutar poslovanja kojim upravljaju moraju osigurati da hrana ili hrana za životinje ispunjava zahtjeve propisa o hrani koji su od važnosti za njihove aktivnosti te moraju provjeriti jesu li ti zahtjevi ispunjeni.
               2.   Države članice izvršavaju propise o hrani, prate i provjeravaju ispunjavaju li subjekti u poslovanju s hranom i hranom za životinje odgovarajuće zahtjeve propisa o hrani u svim fazama proizvodnje, prerade i distribucije.
               One s tim ciljem održavaju sustav službene kontrole i drugih aktivnosti prikladan okolnostima, uključujući obavješćivanje javnosti o sigurnosti i riziku hrane i hrane za životinje, nadzoru sigurnosti hrane i hrane za životinje i ostalim aktivnostima praćenja koje pokrivaju sve faze proizvodnje, prerade i distribucije.
               Države članice također utvrđuju propise za mjere i sankcije koje se primjenjuju na povrede propisa o hrani i hrani za životinje. Mjere i sankcije su učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

            Nizozemsko pravo

               18

               Člankom 6.2 stavkom 1. Wet houdende een integraal kader voor regels over gehouden dieren en daaraan gerelateerde onderwerpena (Zakon kojim se uspostavlja cjeloviti okvir za pravila o držanim životinjama i povezanim pitanjima), od 19. svibnja 2011. (Stb. 2011., br. 345) (u daljnjem tekstu: Zakon o životinjama), određeno je:
               „Zabranjeno je djelovati u suprotnosti s odredbama uredbe Europske unije koje se odnose na pitanja uređena ovim zakonom, koja su predviđena općom upravnom mjerom ili na temelju takve mjere ili ministarskom uredbom.”

               19

               Članak 8.7 Zakona o životinjama predviđa:
               „Naš ministar može nametnuti upravnu kaznu osobi koja počini prekršaj.”

               20

               Članak 2.4 Regelinga van de Minister van Economische Zaken, nr. WJZ/12346914, houdende regels met betrekking tot dierlijke producten, (Uredba ministra gospodarstva br. WJZ/12346914 o pravilima o životinjskim proizvodima), od 7. prosinca 2012. (Stcrt. 2012., br. 25949), u svojem stavku 1. točki (d) određuje:
               „Odredbe uredbi Europske unije poput onih previđenih u članku 6.2 stavku 1. Zakona o životinjama su sljedeće:
               […]

                        (d)

                        članak 3., članak 4. stavci 1. do 4., članak 5. i članak 7. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 853/2004.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               21

               T. Boer & Zonen ima klaonicu koja se poglavito bavi preradom telećeg mesa, mesnih proizvoda i nusproizvoda. On primjenjuje postupak klanja u kojem se nakon klanja i klaoničke obrade trupovi i komadi trupova postupno hlade u rashladnoj komori koja se nalazi uz objekt u kojem se obavlja klanje i klaonička obrada. Hlađenje se zatim nastavlja u kamionu‑hladnjači koji se nalazi na utovarno‑istovarnoj rampi klaonice, u koji se meso prekrcava radi njegova prijevoza iz rashladne komore.

               22

               Radi određivanja toga je li postignuta potrebna temperatura hlađenja svih dijelova mesa, utvrđena Prilogom III. odjeljkom I. poglavljem VII. Uredbe br. 853/2004 na 7 °C, T. Boer & Zonen primjenjuje empirijsko pravilo, u skladu s kojim se temperatura mesa snižava 1 °C na sat. Tijekom postupka postupnog hlađenja kamion‑hladnjača ostaje unutar klaonice T. Boer & Zonena, a nakon toga se sastavljaju i izdaju prijevozne isprave. Zatim se meso prevozi u tom vozilu.

               23

               Tijekom inspekcija koje je 16. i 30. prosinca 2014. proveo Nederlandse Voedsel‑en Warenautoriteit (Nizozemska agencija za sigurnost hrane i proizvoda široke potrošnje, Nizozemska) u objektima T. Boer & Zonena utvrđeno je da je meso prekrcano u kamione‑hladnjače na temperaturi višoj od 7 °C, a u određenim slučajevima višoj i od 11 °C. Također je utvrđeno da je ova praksa bila sustavna.

               24

               Na temelju tih utvrđenja Državni tajnik je T. Boer & Zonenu dvjema različitim odlukama od 27. ožujka 2015. nametnuo upravne kazne u ukupnom iznosu od 20000 eura zbog, s jedne strane, povrede članka 3. stavka 1. Uredbe br. 853/2004 i njezina Priloga III. odjeljka I. poglavlja VII. točke 3. (povreda najviše temperature pri prekrcavanju) i, s druge strane, povrede članka 5. stavka 1. Uredbe br. 852/2004 o higijeni hrane (povreda postupaka koji se temelje na načelima HACCP).

               25

               T. Boer & Zonen pobijao je navedene odluke. Državni je tajnik odlukom od 1. listopada 2015. djelomično prihvatio prigovore T. Boer & Zonena te snizio iznose tih kazni

               26

               Zatim je podnio tužbu protiv te odluke 1. listopada 2015. Rechtbanku Rotterdam (Sud u Rotterdamu, Nizozemska), koji ju je odbio 14. srpnja 2016.

               27

               T. Boer & Zonen podnio je žalbu protiv prvostupanjske presude Collegeu van Beroep voor het bedrijfsleven (Žalbeni sud za upravne sporove u gospodarstvu, Nizozemska).

               28

               U potporu svojoj tužbi T. Boer & Zonen ističe da se meso može hladiti i nakon prekrcavanja u kamion‑hladnjaču do zahtijevane temperature od 7 °C, pod uvjetom da vozilo ne napusti prostor klaonice prije nego što se, na temelju empirijskog pravila u skladu s kojim se temperatura mesa snižava 1 °C na sat, ne pretpostavi da je ta temperatura postignuta. Suprotno tomu, Državni tajnik tvrdi da postupak hlađenja koji je primijenio T. Boer & Zonen očito nije u skladu s odredbama i ciljem Uredbe br. 853/2004 jer ne jamči sigurnost hrane. Prema njegovu mišljenju, hlađenje treba obaviti u klaonici u skladu sa zahtjevima iz točke 1. poglavlja VII. odjeljka I. Priloga III. toj uredbi, a kamion‑hladnjača ne može se izjednačiti s klaonicom u smislu te odredbe. Osim toga, zahtijevano hlađenje treba postići prije nego što meso bude prekrcano u to vozilo.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da nije sporno, s jedne strane, da temperatura mesa koje je kontrolirala Nizozemska agencija za sigurnost hrane i proizvoda široke potrošnje bila viša od 7 °C prilikom prekrcavanja u kamion‑hladnjaču i, s druge strane, da okolnosti predmeta koji se pred njim vodi ne odgovaraju situaciji iz točke 3. druge rečenice točaka (a) i (b), poglavlja VII. odjeljka I. Priloga III. Uredbe br. 853/2004.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev smatra, s jedne strane, da se kamion‑hladnjača ne može izjednačiti s „klaonicom”, kako je taj objekt definiran u točki 1.16 Priloga I. Uredbi br. 853/2004. S druge strane, on smatra da vozilo nije jedinica poduzeća koja posluje s hranom te se, slijedom toga, ne može smatrati objektom, u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 852/2004. S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev smatra da prijevoz mesa započinje prilikom njegova prekrcavanja u kamion‑hladnjaču i da se ono mora potpuno ohladiti prije prekrcavanja u to vozilo.

               31

               Međutim, uzimajući u obzir međusobno kontradiktorne presude nizozemskih sudova o tumačenju obveze hlađenja Priloga III. odjeljka I. poglavlja VII. točaka 1. i 3. Uredbe br. 853/2004, sud koji je uputio zahtjev priznaje da tumačenje predmetnih odredbi prava Unije nije tako očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.

               32

               U tim je okolnostima College van Beroep voor het bedrijfsleven (Žalbeni sud za upravne sporove u gospodarstvu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe Priloga III. odjeljka I. poglavlja VII. uvodne rečenice i točaka 1. i 3. Uredbe br. 853/2004 tumačiti na način da se hlađenje mesa mora obavljati u samoj klaonici, tako da se s prekrcavanjem mesa u kamion hladnjaču smije započeti tek nakon što je meso postiglo temperaturu od najviše 7 °C ili se hlađenje mesa može obavljati i u kamionu hladnjači, sve dok on ne napusti prostor klaonice?”

         O prethodnom pitanju

               33

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Prilog III. odjeljak I. poglavlje VII. točke 1. i 3. Uredbe br. 853/2004 tumačiti na način da se hlađenje mesa nakon klanja mora obavljati samo u klaonici dok svi njegovi dijelovi ne postignu temperaturu od najviše 7 °C ili se može obavljati i u kamionu hladnjači koji se nalazi u prostoru klaonice.

               34

               Uvodno valja istaknuti da druga rečenica točke 3. poglavlja VII. odjeljka I. tog priloga Uredbi br. 853/2004 predviđa odstupanje od obveze hlađenja mesa na temperaturu od 7 °C prije prijevoza određenih proizvoda u posebnim uvjetima. Međutim, takvo odstupanje nije predviđeno u predmetnom slučaju i sud koji je uputio zahtjev ne pita Sud o tumačenju te odredbe u mjeri u kojoj ona predviđa takvo odstupanje.

               35

               U skladu s točkama 1. i 3. poglavlja VII. odjeljka I. Priloga III. Uredbi br. 853/2004, nakon post mortem pregleda meso se u klaonici mora odmah ohladiti, u skladu s krivuljom hlađenja koja osigurava stalno smanjenje temperature, kako bi se u svim dijelovima mesa postigla temperatura od najviše 7 °C. Usto, meso mora postići tu temperaturu prije prijevoza i zadržati je tijekom prijevoza.

               36

               Iz teksta tih odredbi proizlazi da hlađenje treba obaviti u samoj klaonici. Stoga valja ocijeniti može li se kamion‑hladnjača, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, smatrati dijelom „klaonice” u smislu Uredbe br. 853/2004 koja se koristi za hlađenje mesa.

               37

               Točka 1.16 Priloga I. toj uredbi predviđa da „klaonica” znači „objekt u kojemu se obavlja klanje i klaonička obrada životinja čije je meso namijenjeno prehrani ljudi”. U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 852/2004, „objekt” znači „jedinica poduzeća koja posluje s hranom”.

               38

               Osim toga, kao što je utvrđeno u točki 34. ove presude, objekt treba osigurati neposredno hlađenje svih dijelova mesa prije njihova prijevoza.

               39

               S tim u vezi, kao što je to ispravno istaknula Europska komisija, kamion‑hladnjača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku je po samoj svojoj prirodi namijenjen prijevozu mesa i ne sudjeluje u postupku klanja, klaoničke obrade i ohlađivanju mesa prije skladištenja ili prijevoza. Funkcija takvih vozila poglavito je prevesti meso, a ne hladiti ga s obzirom na to da su njihove instalacije za hlađenje dizajnirane da očuvaju nisku temperaturu tijekom prijevoza.

               40

               K tome i kao što je francuska vlada istaknula u svojim pisanim očitovanjima, hlađenje u rashladnoj komori klaonica omogućuje neposrednu primjenu hladnoće u optimalnim uvjetima radi sprječavanja razvijanja bakterija i, slijedom toga, radi osiguranja visoke razine sigurnosti hrane, suprotno onome što se može ostvariti u kamionu‑hladnjači u kojem se temperatura tek empirijski kontrolira.

               41

               Ta razmatranja ne može dovesti u pitanje okolnost da se kamion‑hladnjača nalazi u prostoru klaonice tijekom postupka hlađenja.

               42

               Usto, na temelju članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 853/2004, subjekti u poslovanju s hranom mogu na tržište staviti proizvode životinjskog podrijetla proizvedene u [Uniji] jedino ako su pripremljeni i ako se njima rukovalo isključivo u objektima koje je nadležno tijelo upisalo u registar ili, ako se to zahtijeva u skladu sa stavkom 2., odobrilo. Stavak 2. navedenog članka predviđa da objekti u kojima se rukuje onim proizvodima životinjskog podrijetla koji podliježu zahtjevima iz Priloga III. toj uredbi ne smiju poslovati ako im nadležno tijelo ne izda odobrenje za rad nakon inspekcije na licu mjesta. Da bi dobili to odobrenje, subjekti u poslovanju s hranom moraju udovoljiti određenim zahtjevima koji se odnose na prostore objekta u kojima se obavljaju djelatnosti klanja i klaoničke obrade, izloženima u Prilogu III. odjeljku I. poglavlju II. navedene uredbe.

               43

               Međutim, iako su sredstva u kojima se prevozi meso podvrgnuta određenom broju zahtjeva, poput onih iz poglavlja IV. Priloga II. naslovljenog „Prijevoz”, Uredbe br. 852/2004, ona su izuzeta iz tog postupka odobrenja nadležnog tijela i nisu obuhvaćena odobrenjem upravitelja klaonice.

               44

               Naposljetku, tumačenje Priloga III. odjeljka I. poglavlja VII. točaka 1. i 3. Uredbe br. 853/2004 u smislu da subjekti u poslovanju s hranom mogu u kamionu‑hladnjači koji se nalazi u prostoru klaonice hladiti meso životinja koje su upravo zaklane, namijenjeno prehrani ljudi, dok ne postigne temperaturu od 7 °C nije u skladu s glavnim ciljem koji se nastoji postići propisom u području higijene, a koji se, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 9. te uredbe, sastoji u osiguravanju visoke razine zaštite potrošača u pogledu sigurnosti hrane.

               45

               Naime, iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 853/2004 proizlazi da hrana životinjskog podrijetla može predstavljati posebnu opasnost za zdravlje ljudi, zbog čega je potrebno utvrditi određena higijenska pravila.

               46

               S tim u vezi, cilj koji se sastoji u osiguranju visoke razine zaštite javnog zdravlja potaknuo je zakonodavca Unije, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 4. Uredbe br. 853/2004, da subjektima u poslovanju s hranom nametne odgovornost osiguranja sigurnosti hrane i da nametne obvezu da se sve klanje životinja obavlja u klaonicama koje poštuju tehničke zahtjeve vezane uz izgradnju, uređenje i opremu, koji se nalaze osobito u Prilogu III. Uredbi br. 853/2004.

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da Prilog III. odjeljak I. poglavlje VII. točke 1. i 3. Uredbe br. 853/2004 valja tumačiti na način da se hlađenje mesa nakon klanja mora obavljati u samoj klaonici dok svi njegovi dijelovi ne postignu temperaturu od najviše 7 °C prije bilo kakvog prekrcavanja tog mesa u kamion‑hladnjaču.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Prilog III. odjeljak I. poglavlje VII. točke 1. i 3. Uredbe (EZ) br. 853/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju određenih higijenskih pravila za hranu životinjskog podrijetla valja tumačiti na način da se hlađenje mesa nakon klanja mora obavljati u samoj klaonici dok svi njegovi dijelovi ne postignu temperaturu od najviše 7 °C prije bilo kakvog prekrcavanja tog mesa u kamion‑hladnjaču.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 2. svibnja 2019.#Sociedad Estatal Correos y Telégrafos SA protiv Asendia Spain SLU.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 97/67/EZ – Zajednička pravila za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga – Pružanje univerzalne poštanske usluge – Ekskluzivna prava imenovanog operatora – Izdavanje sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka.#Predmet C-259/18.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      2. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 97/67/EZ – Zajednička pravila za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga – Pružanje univerzalne poštanske usluge – Ekskluzivna prava imenovanog operatora – Izdavanje sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka”
      U predmetu C‑259/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Mercantil no 3 de Madrid (Trgovački sud br. 3 u Madridu, Španjolska), odlukom od 20. lipnja 2017., koju je Sud zaprimio 11. travnja 2018., u postupku

         Sociedad Estatal Correos y Telégrafos SA

      protiv

         Asendia Spain, S. L. U.

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, J. Malenovský i L. S. Rossi (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo Asendia Spain SLU, I. Moreno‑Tapia Rivas, E. de Félix Parrondo i J. Botella Carretero, odvjetnici,

               –

               za španjolsku vladu, u početku V. Ester Casas, zatim M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, A.-L. Desjonquères, E. de Moustier i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Nicolae i J. Rius Riu, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga (SL 1998., L 15, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 53.), kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008. (SL 2008., L 52, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 214.; u daljnjem tekstu: Direktiva 97/67).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društava Sociedad Estatal Correos y Telégrafos SA (u daljnjem tekstu: Correos) i Asendia Spain SLU u vezi s činjenicom da potonje društvo na tržište stavlja sredstva za frankiranje različita od poštanskih maraka.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 97/67

               3

               U uvodnim izjavama 8., 16. i 20. Direktive 97/67 navodi se:

                        „(8)

                        budući da su mjere za osiguranje postupne i kontrolirane liberalizacije tržišta i osiguranje primjerene ravnoteže potrebne kako bi se u čitavoj Zajednici i u skladu s obvezama i pravima pružatelja univerzalnih usluga zajamčilo slobodno pružanje usluga u samom poštanskom sektoru;

                  […]

                        (16)

                        budući da se održavanje niza usluga koje je moguće rezervirati, u skladu s pravilima iz Ugovora, a ne dovodeći u pitanje primjenu pravila tržišnog natjecanja, čini opravdanim kako bi se osiguralo pružanje univerzalnih usluga pod financijski uravnoteženim uvjetima; […]

                  […]

                        (20)

                        budući da, zbog javnog reda i javne sigurnosti, države članice mogu imati legitiman interes u povjeravanju jednom ili više tijela koja one odrede prava postavljanja poštanskih sandučića namijenjenih prihvatu poštanskih pošiljaka; budući da iz istih razloga one imaju pravo odrediti tijelo ili tijela odgovorna za izdavanje poštanskih maraka s oznakom države podrijetla i ona koja će biti odgovorna za pružanje usluga preporučene pošte u sudskim ili upravnim postupcima sukladno njihovom nacionalnom zakonodavstvu; […]”

               4

               U članku 7. stavcima 1. do 4. te direktive određuje se:
               „1.   Države članice ne odobravaju, niti održavaju na snazi ekskluzivna ili posebna prava za uspostavljanje i pružanje poštanskih usluga. Države članice mogu financirati pružanje univerzalne usluge u skladu s jednim ili više sredstava iz stavaka 2., 3. i 4., ili u skladu s nekim drugim sredstvima koja su u skladu s Ugovorom.
               2.   Države članice mogu osigurati pružanje univerzalne usluge putem javne nabave takvih usluga u skladu s pravilima i propisima koji se primjenjuju za javnu nabavu, koji su u skladu s Direktivom 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [(SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)] uključujući natjecateljski dijalog ili pregovaračke postupke sa ili bez objave poziva na nadmetanje.
               3.   Ako država članica odredi da obveze univerzalne usluge, kako su utvrđene u ovoj Direktivi uzrokuju neto trošak na temelju izračuna iz Priloga I. i predstavljaju nepošteni financijski teret za pružatelja(-e) univerzalne usluge, može uvesti:

                        (a)

                        mehanizam za nadoknadu troškova određenog(-ih) poduzeća iz javnih sredstava; ili

                        (b)

                        mehanizam za podjelu neto troška obveza univerzalne usluge između pružatelja usluge i/ili korisnika.

                  4.   Ako se neto trošak dijeli u skladu sa stavkom 3. točkom (b), države članice mogu osnovati kompenzacijski fond koji se može financirati naknadama od pružatelja usluga i/ili korisnika, a kojim upravlja tijelo koje je neovisno od jednog ili više korisnika. Države članice mogu izdati dozvolu pružateljima usluge u skladu s člankom 9. stavkom 2. koji ovise o bilo kojoj obvezi financijskog doprinosa u taj fond ili obvezi poštovanja općih obveza univerzalne usluge. Na taj se način mogu financirati obveze jednog ili više pružatelja univerzalne usluge u skladu s člankom 3.”

               5

               U članku 8. navedene direktive propisuje se:
               „Odredbe članka 7. ne dovode u pitanje pravo država članica da organiziraju razmještaj poštanskih sandučića na javnim prometnicama, izdavanje poštanskih maraka i usluge preporučene dostave koje se koriste tijekom upravnih ili sudskih postupaka u skladu s njihovim nacionalnim zakonodavstvom.”

         Direktiva 2008/6

               6

               Uvodne izjave 2., 10., 11., 13. i 25. Direktive 2008/6 glase:

                        „(2)

                        Direktivom 97/67/EZ […] uspostavlja se regulatorni okvir za poštanski sektor na razini Zajednice, uključujući mjere kako bi se jamčile univerzalne usluge i utvrdio najveći broj poštanskih usluga koje države članice mogu rezervirati za pružatelje univerzalne usluge, s ciljem održavanja univerzalne usluge, koja bi se postupno i u značajnoj mjeri smanjivala, te vremenski raspored za donošenje odluka o daljnjem otvaranju tržišta za uspostavljane unutarnjeg tržišta poštanskih usluga.

                  […]

                        (10)

                        U skladu s Direktivom 97/67/EZ izvedena je studija o mogućnostima koja je za svaku državu članicu ocijenila utjecaj potpunog formiranja unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici 2009. godine na univerzalne usluge. Komisija je također izvršila temeljiti pregled poštanskog sektora u Zajednici uključujući izvršavanje studija o gospodarskom, društvenom i tehnološkom razvoju u sektoru, te se opširno posavjetovala sa zainteresiranim stranama.

                        (11)

                        Studija o mogućnostima navodi da se postizanje osnovnog cilja osiguranja trajnog pružanja univerzalne usluge, koji je usklađen sa standardnom kvalitete, kojeg su države članice odredile u skladu s Direktivom 97/67/EZ, može osigurati na području cijele Zajednice do 2009. bez potrebe za rezerviranim područjem.

                  […]

                        (13)

                        Studija o mogućnostima otkriva da rezervirano područje više ne bi smjelo biti povlašteno rješenje za financiranje univerzalne usluge. […]

                  […]

                        (25)

                        U svjetlu izvršenih studija i s ciljem otvaranja svih mogućnosti unutarnjeg tržišta poštanskih usluga, potrebno je prekinuti korištenje rezerviranog područja i posebnih prava kao načina osiguravanja financiranja univerzalne usluge.”

            Španjolsko pravo

               7

               Članak 33. leya 43/2010 del servicio postal universal, de los derechos de los usuarios y del mercado postal (Zakon 43/2010 o univerzalnoj poštanskoj usluzi, pravima korisnika i tržištu poštanskih usluga) od 30. prosinca 2010. (BOE br. 318 od 31. prosinca 2010., str. 109195.; u daljnjem tekstu: Zakon 43/2010), kojim je prenesena Direktiva 2008/6, glasi kako slijedi:
               „Kako bi se osiguralo pružanje univerzalne poštanske usluge i njezino neometano odvijanje, imenovanom se operatoru jamči:
               […]

                        e)

                        distribucija poštanskih maraka ili drugih sredstava za frankiranje, pri čemu se maloprodaja može organizirati posredstvom poštanske mreže ili trećih osoba.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Društvo Correos imenovano je Zakonom 43/2010 operatorom koji pruža univerzalnu poštansku uslugu u Španjolskoj.

               9

               Društvo Asendia Spain operator je ovlašten za pružanje poštanskih usluga na španjolskom tržištu.

               10

               Budući da je potonji prodavao sredstva za frankiranje različita od poštanskih maraka, društvo Correos podnijelo je sudu koji je uputio zahtjev – Juzgado de lo Mercantil no 3 de Madrid (Trgovački sud br. 3 u Madridu, Španjolska) – tužbu zbog nepoštenog tržišnog natjecanja.

               11

               S tim u vezi, društvo Correos zamjera društvu Asendia Spain tri navodno nepoštena postupanja kojima mu je nanesena šteta, to jest, kao prvo, prodaju sredstava za frankiranje odnosno pretplatničkih naljepnica kojima se oponašaju marke koje koristi društvo Correos i mogu se s njima pogrešno poistovjetiti; kao drugo, prodaju tih sredstava za frankiranje izvan svoje unutarnje poštanske mreže i, kao treće, propuštanje da se korisnici u dostatnoj mjeri obavijeste o činjenici da se pošiljke frankirane navedenim sredstvima mogu ubaciti samo u određene poštanske sandučiće.

               12

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, odgovor na pitanje je li postupanje društva Asendia Spain nepošteno ovisi o dosegu jamstava koja su Zakonom 43/2010 dodijeljena društvu Correos. U tom pogledu spomenuti sud ističe sudsku praksu Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), u skladu s kojom se ne može isključiti da članak 33. točku (e) Zakona 43/2010 treba tumačiti na način da društvu Correos valja dodijeliti ekskluzivno pravo na prodaju sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka.

               13

               Budući da dvoji o usklađenosti te odredbe – protumačene na opisani način – s pravom Unije, Juzgado de lo Mercantil no 3 de Madrid (Trgovački sud br. 3 u Madridu, Španjolska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li članku 7. stavku 1. i članku 8. Direktive [97/67] protivan nacionalni propis u skladu s kojim jamstvo dodijeljeno poštanskom operatoru koji je imenovan pružateljem univerzalne poštanske usluge uključuje to da je on jedini ovlašten za distribuciju sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, može li se u skladu s poštanskim propisima Europske unije zahtijevati od privatnih poštanskih operatora da raspolažu fizičkim objektima dostupnima javnosti kako bi mogli distribuirati i prodavati sredstva za frankiranje različita od poštanskih maraka?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost prethodnih pitanja

               14

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a instrument je suradnje između Suda i nacionalnih sudova, zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente tumačenja prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (presuda od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 83. i navedena sudska praksa).

               15

               S tim u vezi, samo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri relevantna pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presuda od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 24. i navedena sudska praksa).

               16

               Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 20. i navedena sudska praksa).

               17

               U tom pogledu, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje. Naime, Sud je isključivo ovlašten izjasniti se o tumačenju nekog akta Unije polazeći od činjenica koje mu navede nacionalni sud (rješenje od 21. lipnja 2018., Idroenergia, C‑166/18, neobjavljeno, EU:C:2018:476, t. 12. i navedena sudska praksa).

               18

               Sud koji upućuje zahtjev za prethodnu odluku mora navesti i točne razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju određenih odredaba prava Unije i da ocijeni nužnim uputiti prethodna pitanja Sudu. Nadalje, nužno je da nacionalni sud pruži osnovna objašnjenja zašto je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredbi i nacionalnog zakonodavstva koje je primjenjivo u sporu koji je pred njim pokrenut (rješenje od 21. lipnja 2018., Idroenergia, C‑166/18, neobjavljeno, EU:C:2018:476, t. 13. i navedena sudska praksa).

               19

               Ti zahtjevi u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku izričito su propisani člankom 94. Poslovnika Suda, s kojim je sud koji je uputio zahtjev dužan biti upoznat, u okviru suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, te kojeg se dužan strogo pridržavati (rješenje od 21. lipnja 2018., Idroenergia, C‑166/18, neobjavljeno, EU:C:2018:476, t. 14. i navedena sudska praksa).

               20

               Nadalje, spomenuti zahtjevi izraženi su i u točki 15. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2018., C 257, str. 1.). Osim toga, iz točke 16. tih preporuka proizlazi da „sud koji upućuje zahtjev mora precizno navesti nacionalne odredbe primjenjive na činjenice u glavnom postupku” (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. lipnja 2018., Idroenergia, C‑166/18, neobjavljeno, EU:C:2018:476, t. 16. i 17.).

               21

               U svojim pisanim očitovanjima Komisija ističe da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava dovoljno elemenata o činjeničnom okviru glavnog postupka i mjerodavnim nacionalnim propisima da bi se razumjelo prvo pitanje. Stoga ga valja proglasiti nedopuštenim.

               22

               Međutim, iz te odluke jasno proizlazi, kao prvo, da je sud koji je uputio zahtjev pozvan izjasniti se o nepoštenosti poslovne prakse društva Asendia Spain, koja se sastoji od nuđenja na prodaju sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka i, s druge strane, da nepoštenost te prakse ovisi o pitanju je li ekskluzivno pravo distribucije tih sredstava – koje je člankom 33. točkom (e) Zakona 43/2010 dodijeljeno društvu Correos – u skladu s člancima 7. i 8. Direktive 97/67.

               23

               S obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 16. i 17. ove presude, nije relevantna Komisijina tvrdnja da je sud koji je uputio zahtjev pogrešno protumačio španjolsko pravo i da članak 33. točka (e) Zakona 43/2010 ne daje društvu Correos nikakvo ekskluzivno pravo.

               24

               Iz toga slijedi da je prvo pitanje dopušteno.

               25

               Nasuprot tomu, to nije slučaj s drugim pitanjem.

               26

               Naime, kako to u svojim pisanim očitovanjima u biti ističu francuska vlada i Komisija, sud koji je uputio zahtjev uopće nije odredio činjenični i regulatorni okvir drugog prethodnog pitanja. Konkretno, on ne pojašnjava na čemu temelji tvrdnju da iz jedne jedine nacionalne odredbe koju je naveo u svojem zahtjevu za prethodnu odluku – članka 33. točke (e) Zakona 43/2010 – treba zaključiti da se njome od prihvatnih poštanskih operatora zahtijeva da privatnim poštanskim operatorima raspolažu fizičkim objektima dostupnima javnosti kako bi mogli distribuirati i prodavati sredstva za frankiranje različita od poštanskih maraka.

               27

               Osim toga, u navedenoj se odluci precizno ne navode – osim općenitog upućivanja na „poštanske propise Europske unije” – odredbe prava Unije čije se tumačenje traži, zbog čega Sud ne može razumjeti vezu između tog prava i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.

               28

               U tim okolnostima Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim i pravnim elementima kako bi na koristan način odgovorio na drugo pitanje koje je stoga nedopušteno.

            Prvo pitanje

               29

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. i članak 8. Direktive 97/67 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji operatoru imenovanom za pružatelja univerzalne poštanske usluge jamči ekskluzivno pravo distribucije sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka.

               30

               Da bi se odgovorilo na to pitanje, dovoljno je istaknuti da iz samog teksta spomenutog članka 7. stavka 1. proizlazi da „[d]ržave članice ne odobravaju, niti održavaju na snazi ekskluzivna ili posebna prava za uspostavljanje i pružanje poštanskih usluga”.

               31

               Stoga se toj odredbi protivi svaki nacionalni propis koji – poput onog iz glavnog postupka – dodjeljuje ekskluzivna prava pružateljima poštanskih usluga, uključujući, prema tome, i ekskluzivno pravo prodaje sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka.

               32

               Tomu u prilog govori povijesno i teleološko tumačenje Direktive 97/67.

               33

               Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. Direktive 97/67, u vrijeme kada je na snazi bila njezina prvotna verzija, održavanje rezerviranih područja bilo je najpoželjniji način financiranja univerzalne poštanske usluge. Međutim, iz uvodnih izjava 10., 11., 13. i 25. Direktive 2008/6 proizlazi da je prilikom njezina donošenja Unijin zakonodavac konačno ocijenio da se – s obzirom na prognostičke studije izvedene s ciljem procjene utjecaja potpunog formiranja unutarnjeg tržišta poštanskih usluga na univerzalnu uslugu – cilj osiguranja trajnog pružanja univerzalne usluge od sada može postići i bez potrebe za rezerviranim područjem i da je stoga „potrebno […] prekinuti korištenje rezerviranog područja i posebnih prava kao načina osiguravanja financiranja univerzalne usluge”.

               34

               Osim toga, čak i u slučaju da je još uvijek potrebno vanjsko financiranje preostalih neto troškova univerzalne usluge, u članku 7. stavcima 2. do 4. Direktive 97/67 na navodi se, među izričito dopuštenim mogućnostima financiranja univerzalne usluge, dodjeljivanje ekskluzivnih ili posebnih prava imenovanom operatoru.

               35

               Prethodnim razmatranjima ne proturječi ni članak 8. Direktive 97/67, koji propisuje da odredbe njezina članka 7. ne dovode u pitanje pravo država članica da, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom, organiziraju, među ostalim, izdavanje poštanskih maraka.

               36

               Naime, izdavanje sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka, poput onih koje distribuira društvo Asendia Spain, očito nije obuhvaćeno materijalnim područjem primjene spomenutog članka 8. koji upućuje isključivo na razmještaj poštanskih sandučića na javnim prometnicama, izdavanje poštanskih maraka i usluge preporučene dostave koje se koriste tijekom upravnih ili sudskih postupaka.

               37

               Takav zaključak potvrđuje uostalom okolnost da, s jedne strane, taj članak 8. treba usko tumačiti s obzirom na to da se njime uvodi iznimka od načelnog pravila sadržanog u članku 7. stavku 1. Direktive 97/67 i namijenjenog ostvarenju glavnog cilja Direktive 2008/6, a to je – kako proizlazi iz samog njezina naziva – potpuno postizanje unutarnjeg tržišta poštanskih usluga. S druge strane, iz uvodne izjave 20. Direktive 97/67 proizlazi da su isključivo zbog javnog reda i javne sigurnosti, a ne zbog razloga povezanih s financiranjem univerzalne usluge, države članice i dalje odgovorne za određivanje, među ostalim, jednog ili više tijela koja će izdavati poštanske marke s oznakom države podrijetla.

               38

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. i članak 8. Direktive 97/67 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji operatoru imenovanom za pružatelja univerzalne poštanske usluge jamči ekskluzivno pravo distribucije sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. i članak 8. Direktive 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga, kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008., treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji operatoru imenovanom za pružatelja univerzalne poštanske usluge jamči ekskluzivno pravo distribucije sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski