title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 11. lipnja 2015.#Lisboagás GDL, Sociedade Distribuidora de Gás Natural de Lisboa SA protiv Autoridade Tributária e Aduaneira.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa - CAAD).#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 9. i 73., članak 78. prvi stavak točka (a) i članak 79. prvi stavak točka (c) – Oporezivi iznos – Uključenje iznosa davanja lokalnim vlastima za uporabu podzemlja koja plaća društvo koncesionar plinske distribucijske mreže u oporezivi iznos PDV‑a koji se primjenjuje na usluge koje to društvo isporučuje društvu kojemu je povjerena prodaja plina.#Predmet C-256/14.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      11. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost (PDV) — Direktiva 2006/112/EZ — Članci 9. i 73., članak 78. prvi stavak točka (a) i članak 79. prvi stavak točka (c) — Oporezivi iznos — Uključenje iznosa davanja lokalnim vlastima za uporabu podzemlja koja plaća društvo koncesionar plinske distribucijske mreže u oporezivi iznos PDV‑a koji se primjenjuje na usluge koje to društvo isporučuje društvu kojemu je povjerena prodaja plina“
      U predmetu C‑256/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Portugal), odlukom od 19. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 28. svibnja 2014., u postupku

         Lisboagás GDL – Sociedade Distribuidora de Gás Natural de Lisboa SA

      protiv

         Autoridade Tributária e Aduaneira,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Lisboagás GDL – Sociedade Distribuidora de Gás Natural de Lisboa SA, N. Pena i L. Scolari, advogados,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Germani i K. Karavasili, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Campos Laires kao i A. Cunha, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Guerra e Andrade i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Lisboagás GDL – Sociedade Distribuidora de Gás Natural de Lisboa SA (u daljnjem tekstu: društvo Lisboagás) i Autoridade Tributária e Aduaneira (porezno i carinsko tijelo) povodom odluka u postupku obrnute porezne obveze za porez na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) za svibanj, lipanj i srpanj 2012.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 9. stavak 1. Direktive o PDV‑u određuje:
               „,Porezni obveznik' znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ,gospodarskom aktivnošću'. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću. “

               4

               U skladu s člankom 13. stavkom 1. prvim podstavkom te direktive:
               „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.“

               5

               Članak 73. navedene direktive propisuje:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.“

               6

               Prema članku 78. prvom stavku točki (a) te direktive porezi, carine, prelevmani i davanja, isključujući sam PDV, uključeni su u oporezivi iznos.

               7

               S druge strane, na temelju članka 79. prvog stavka točke (c) navedene direktive, oporezivi iznos ne uključuje iznose koje porezni obveznik prima od kupca, u vidu nadoknade troškova nastalih u ime i za račun kupca, a koje porezni obveznik knjiži u svojim knjigama na prijelaznom računu.

         Portugalsko pravo

               8

               Članak 2. Zakona o porezu na dodanu vrijednost (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, u daljnjem tekstu: CIVA) određuje:
               „1   – Porezni obveznici su:

                        a)

                        fizičke ili pravne osobe koje samostalno i redovito obavljaju djelatnosti proizvodnje, trgovine ili pružanja usluga, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, kao i one koje, također samostalno, ostvaruju jednu oporezivu transakciju, pod uvjetom da je ta transakcija pripadna obavljanju navedenih djelatnosti, bez obzira na mjesto gdje se ona obavlja ili kad, neovisno o takvoj vezi, ta transakcija ispunjava uvjete stvarnog učinka poreza na dohodak fizičkih osoba […] i poreza na prihod pravnih osoba […].

                  [...]
               2 –   Međutim, država i ostale pravne osobe javnog prava nisu porezni obveznici ako ostvaruju transakcije izvršavajući svoje javne ovlasti, čak i ako pritom ubiru pristojbe ili druge naknade pod uvjetom da takvo izuzeće ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja.
               [...]“

               9

               Članak 16. CIVA‑e određuje:
               „1 –   Ne dovodeći u pitanje odredbe stavaka 2. i 10., oporezivi iznos isporuke robe ili usluga odgovara vrijednosti naknade koju je primio ili će primiti od kupca, primatelja ili treće osobe.
               [...]
               5 –   Oporezivi iznos isporuke dobara i usluga uključuje sljedeće čimbenike:

                        a)

                        poreze, carine, prelevmane i davanja, isključujući sam PDV;

                  [...]
               6 –   Oporezivi iznos predviđen u prethodnom stavku ne uključuje sljedeće čimbenike:
               [...]

                        c)

                        iznose isplaćene u ime i za račun kupca robe ili primatelja usluga, koje je porezni obveznik ispravno uknjižio na račun trećih osoba;

                  [...]“

               10

               U skladu s člankom 3. Zakona br. 53-E/2006 od 29. prosinca 2006., koji se odnosi na odobrenja općeg sustava davanja lokalnim vlastima (Lei no 53-E/2006, de 29 de dezembro 2006, Aprova o regime geral das taxas das autarquias locais, Diário da República, serija 1., br. 249, od 29. prosinca 2006.):
               „Davanja lokalnim vlastima su davanja koja se temelje na stvarnom pružanju lokalne javne usluge, na privatnom korištenju dobara lokalnih vlasti u općoj i privatnoj uporabi ili na uklanjanju pravnih zapreka ponašanju pojedinaca kada su za to nadležne lokalne vlasti u skladu sa zakonom.“

               11

               Članak 6. stavak 1. točka (c) tog zakona omogućava lokalnim vlastima da iskoriste to davanje „za slučaj uporabe ili iskorištavanja dobara lokalnih vlasti u općoj ili privatnoj uporabi“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Lisboagás je isključivi koncesionar javne službe upravljanja plinskom distribucijskom mrežom za lokalne vlasti u regiji Lisabona (Portugal) kojemu je, među ostalim, povjeren razvoj, iskorištavanje i održavanje te mreže. Budući da se ona, među ostalim, sastoji od cijevi, izgrađenih u podzemlju dobara određenih lokalnih vlasti u općoj uporabi koja se nalaze na području na kojem se obavlja koncesija, društvo Lisboagás podliježe plaćanju davanja za uporabu podzemlja (u daljnjem tekstu: DUP‑ovi), koja su odredile te lokalne vlasti.

               13

               Sukladno ugovoru o koncesiji, društvo Lisboagás, nakon što podmiri DUP‑ove vlastima, prenosi iznos tih davanja na društvo kojemu je povjerena prodaja plina na području na kojem se obavlja koncesija kad ono zaračuna potonjem korištenje mrežne infrastrukture za isporuku plina potrošačima. Slijedom toga, to društvo prenosi iznos DUP‑ova na potrošače u računu za isporuku plina.

               14

               Slijedeći upute poreznog tijela, društvo Lisboagás je obračunalo PDV po standardnoj stopi od 23% na iznose DUP‑ova koji su slijedom toga preneseni na potrošače tijekom svibnja, lipnja i srpnja 2012. Ono je taj PDV navelo u svojim odgovarajućim periodičnim prijavama i plaćalo ga pravodobno.

               15

               Nakon što su njegovi zahtjevi za povrat PDV‑a odbijeni, društvo Lisboagás je 29. travnja 2013. podnijelo tužbu Tribunalu Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD).

               16

               U prilog osnovanosti te tužbe, društvo Lisboagás navodi, među ostalim, da prijenos DUP‑ova nije „gospodarska aktivnost“ u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u jer ne postoji izravna ili neizravna naknada koja bi predstavljala pružanje usluge u zamjenu za plaćanje i on ne stvara dodanu vrijednost.

               17

               Osim toga, prema mišljenju društva Lisboagás, članak 78. stavak 1. točka (a) Direktive o PDV‑u, prenesen člankom 16. stavkom 5. točkom (a) CIVA‑e, ne primjenjuje se na DUP‑ove jer oni nemaju izravne veze s oporezivim transakcijama tog društva, nisu povezani s obavljanjem djelatnosti koja je predmet ugovora o koncesiji i, osobito, njihovo prikupljanje nije stvarna naknada oporezive transakcije koju je ono izvršilo u odnosu na subjekt koji prodaje plin.

               18

               Ono dodaje da, s obzirom na to da su DUP‑ovi koje prikupljaju lokalne vlasti isključeni iz područja primjene PDV‑a na temelju članka 2. CIVA‑e, sam prijenos bez ikakve marže ne treba dovesti do njihova uključivanja u oporezivi iznos PDV‑a. Načelo neutralnosti PDV‑a, naime, zahtijeva da se zadrži porezni tretman određenog troška u pogledu PDV‑a kada se točan iznos toga troška zaračuna trećoj osobi.

               19

               Autoridade Tributária e Aduaneira tvrdi da naknađivanje iznosa PDV‑a društvu Lisboagás koji je ono obračunalo i primilo od svojega kupca dovodi do stjecanja bez osnove, što ne dopušta ni nacionalno zakonodavstvo ni pravo Unije.

               20

               Osim toga, to tijelo navodi da uporaba ili korištenje dobra u općoj uporabi implicira čin potrošnje koji je, za potrebe PDV‑a, jednakovrijedan isporuci usluga te se za njega ne može tvrditi da plaćanje DUP‑ova nije u izravnoj vezi s oporezivim transakcijama društva Lisboagás jer se distribucija plina izvršava putem podzemlja određenog okruga ili lokalne vlasti.

               21

               On smatra da ako prikupljanje DUP‑ova ne podliježe PDV‑u zbog toga što se dodjeljivanjem koncesije nad dobrima lokalne vlasti u općoj uporabi izvršavaju njihove javne ovlasti, prijenos poreza koji je izvršila pravna osoba privatnog prava čini dio složenog pružanja usluga koji je dovršen opskrbom potrošača plinom.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da tužitelj u glavnom postupku traži podnošenje zahtjeva za prethodnu odluku i da se protiv odluke o rješenju spora u glavnoj stvari ne može podnijeti pravni lijek.

               23

               U tim je okolnostima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se pravo Unije obračunavanju PDV‑a kada privatni poduzetnik koji isporučuje infrastrukturu za distribuciju prirodnog plina poduzetniku koji se koristi njegovim uslugama prenese, bez ikakve marže, iznose davanja za uporabu podzemlja koja se plaćaju lokalnim vlastima na čijem području se nalaze cijevi od kojih se sastoje te infrastrukture?

                        2.

                        Budući da DUP‑ove, bez PDV‑a, ubiru lokalne vlasti prilikom izvršavanja svojih javnih ovlasti, protivi li se pravo Unije obračunavanju PDV‑a na prijenos iznosa tih poreza, koje plaća privatni poduzetnik koji poduzetnika koji se koristi njegovim uslugama opskrbljuje infrastrukturom za distribuciju prirodnog plina?“

         O prethodnim pitanjima

               24

               Budući da je Komisija navela, s obzirom na dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku, da sud koji je uputio zahtjev nije naveo odredbe prava Unije čije tumačenje traži ni razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju toga prava, valja podsjetiti da članak 94. točka (c) Poslovnika Suda propisuje da zahtjev za prethodnu odluku treba sadržavati prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.

               25

               Međutim, budući da u odnosu na pitanja koja se tiču prava Unije postoji pretpostavka njihove relevantnosti, Sud može odbaciti zahtjev koji je postavio nacionalni sud samo ako je očito da traženo tumačenje prava Unije nije ni na koji način povezano s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presude Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 25. kao i Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, t. 32.).

               26

               U ovom slučaju, iako u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje nisu navedene odredbe prava Unije čije se tumačenje traži ni razlozi koji su sud koji je uputio zahtjev naveli na to da postavi pitanje o tumačenju toga prava, iz prikaza glavnog postupka u toj odluci kao i postavljenih pitanja proizlazi da se ona odnose na tumačenje Direktive o PDV‑u i da su relevantne odredbe za odgovor, osobito s obzirom na argumente društva Lisboagás, članak 9. stavak 1., članak 73., članak 78. prvi stavak točka (a) i članak 79. stavak 1. točka (c) te direktive. Osim toga, iz navedene odluke proizlazi da je odgovor na ta pitanja o tumačenju prava Unije nužan za rješenje navedenog spora.

               27

               Sukladno navedenome, zahtjev za prethodnu odluku jest dopušten.

               28

               Kad je riječ o meritumu, tim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita u biti treba li članak 9. stavak 1., članak 73., članak 78. prvi stavak točku (a) i članak 79. stavak 1. točku (c) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da iznos davanja poput onih u glavnom postupku, koji lokalnim vlastima plaća društvo koncesionar plinske distribucijske mreže zbog korištenja dobara navedenih vlasti u općoj uporabi i koji potom prenosi na drugo društvo kojemu je povjerena prodaja plina, a ono potom prenosi na krajnje potrošače, treba biti uključen u oporezivi iznos PDV‑a koji se primjenjuje na pružanje usluga prvog društva drugom.

               29

               Prema članku 78. prvom stavku točki (a) Direktive o PDV‑u, davanja su, isključujući sam PDV, uključena u oporezivi iznos PDV‑a. Sud je već precizirao da kako bi davanje spadalo pod oporezivi iznos PDV‑a, iako ne predstavlja dodanu vrijednost i nije novčana naknada za isporuku dobara ili usluga, ono mora predstavljati izravnu vezu s tom isporukom ili uslugom te da je pitanje podudara li se oporezivi događaj s onim koji uzrokuje obvezu obračuna PDV‑a odlučujući čimbenik za utvrđivanje postojanja takve izravne veze (vidjeti u tom smislu presude De Danske Bilimportører, C‑98/05, EU:C:2006:363, t. 17.; Komisija/Poljska, C‑228/09, EU:C:2010:295, t. 30.; Komisija/Austrija, C‑433/09, EU:C:2010:817, t. 34. kao i TVI, C‑618/11, C‑637/11 i C‑659/11, EU:C:2013:789, t. 37. i 39.).

               30

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da društvo Lisboagás javnim tijelima plaća DUP‑ove prije i neovisno o transakciji koja podliježe PDV‑u i odvija se između društva Lisboagás i društva kojemu je povjerena prodaja plina potrošačima, kao naknadu za korištenje dobara lokalnih vlasti u općoj uporabi jer je na njima postavljena infrastruktura plinske mreže koju iskorištava društvo Lisboagás. Ono potom prenosi iznos DUP‑ova na društvo kojemu je povjerena prodaja plina, kad potonjem zaračuna korištenje navedene infrastrukture za opskrbu potrošača plinom.

               31

               Iz toga slijedi da DUP‑ovi ne predstavljaju dodanu vrijednost te nisu novčana naknada za transakciju koja podliježe PDV‑u koja se odvija između društva koncesionara plinske distribucijske mreže i društva kojemu je povjerena prodaja plina te se oporezivi događaj tih DUP‑ova ne podudara s onim koji uzrokuje obvezu obračuna PDV‑a tako da oni ne predstavljaju izravnu vezu s tom transakcijom.

               32

               Slijedom toga, DUP‑ovi ne spadaju u davanja koja treba uključiti u oporezivi iznos PDV‑a na temelju članka 78. prvog stavka točke (a) Direktive o PDV‑u.

               33

               Uostalom, prenoseći iznos DUP‑ova na društvo kojemu je povjerena prodaja plina prilikom izdavanja računa istome za korištenje navedenih infrastruktura za opskrbu potrošača plinom, društvo Lisboagás ne prenosi same DUP‑ove nego cijenu korištenja dobara lokalnih vlasti u općoj uporabi. Ta je cijena dio svih troškova koje snosi društvo Lisboagás i ulazi u cijenu njegove usluge koju plaća društvo kojemu je povjerena prodaja plina. U tom smislu nije relevantna činjenica da je, prema ugovoru o koncesiji, iznos DUP‑ova predmet posebne rubrike u računu koji izdaje društvo Lisboagás te potom na računima društva kojemu je povjerena prodaja plina potrošačima.

               34

               Slijedom toga, iznos DUP‑ova čimbenik je naknade koju društvo Lisboagás za svoju uslugu prima od društva kojemu je povjerena prodaja plina, pri čemu nije sporno da ta usluga jest „gospodarska aktivnost“ u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u. Sukladno članku 73. te direktive, taj iznos stoga treba biti uključen u oporezivi iznos PDV‑a za tu uslugu.

               35

               Usto, iznos DUP‑ova nije moguće isključiti iz oporezivog iznosa PDV‑a za potonju uslugu na temelju članka 79. prvog stavka točke (c) Direktive o PDV‑u jer se taj iznos ne ubire u vidu nadoknade troškova nastalih u ime i za račun društva kojemu je povjerena prodaja plina ili potrošača, nego kao naknada za trošak korištenja dobara lokalnih vlasti u općoj uporabi koji snosi društvo Lisboagás za potrebe svoje djelatnosti.

               36

               Suprotno onomu što društvo Lisboagás navodi, uključenje iznosa DUP‑ova u oporezivi iznos PDV‑a koji se primjenjuje na usluge koje Lisboagás pruža društvu kojemu je povjerena prodaja plina nije protivno načelu porezne neutralnosti koje se protivi različitom postupanju u pogledu PDV‑a s isporukama slične robe ili pružanjem sličnih usluga koje su u tržišnom natjecanju (vidjeti u tom smislu presudu BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Naime, na temelju članka 13. stavka 1. prve alineje Direktive o PDV‑u lokalne vlasti, kad ubiru davanja kao što su DUP‑ovi, ne smatraju se poreznim obveznicima PDV‑a, dok se, u skladu s člankom 9. navedene direktive, društva kao što je Lisboagás, kad obavljaju „gospodarske aktivnosti“ u smislu te odredbe, smatraju poreznim obveznicima PDV‑a. S druge strane, kao što i proizlazi iz zaključaka u točkama 31., 33. i 34. ove presude, ubiranje DUP‑ova od strane lokalnih vlasti i prijenos prava na korištenje plinske mreže kojom upravlja društvo Lisboagás društvu kojemu je povjerena prodaja plina koju ono iskorištava plaćanjem naknade koja uključuje iznos PDV‑a nisu „slične transakcije“.

               38

               S obzirom na prethodno navedeno, na dva postavljena pitanja valja odgovoriti tako da se članak 9. stavak 1., članak 73., članak 78. prvi stavak točka (a) i članak 79. stavak 1. točka (c) Direktive o PDV‑u trebaju tumačiti na način da iznos davanja kao što su ona u glavnom postupku, koji plaća društvo koncesionar plinske distribucijske mreže zbog korištenja dobara u općoj uporabi navedenih vlasti i prenosi na drugo društvo kojemu je povjerena prodaja plina, a ono potom prenosi na krajnje potrošače, treba biti uključen u oporezivi iznos PDV‑a koji se primjenjuje na pružanje usluga prvog društva drugom.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 9. stavak 1., članak 73., članak 78. prvi stavak točku (a) i članak 79. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da iznos davanja poput onih u glavnom postupku, koji lokalnim vlastima plaća društvo koncesionar plinske distribucijske mreže zbog korištenja dobara navedenih vlasti u općoj uporabi i koji potom prenosi na drugo društvo kojemu je povjerena prodaja plina, a ono potom prenosi na krajnje potrošače, treba biti uključen u oporezivi iznos PDV‑a koji se primjenjuje na pružanje usluga prvog društva drugom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. rujna 2016.#Asociación Española para el Desarrollo de la Epidemiología Clínica (AEDEC) protiv Europske komisije.#Istraživanje i tehnološki razvoj – Okvirni program za istraživanja i inovacije ,Obzor 2020’ – Pozivi na podnošenje prijedloga na temelju programa rada 2014.‑2015. – Odluka Komisije kojom se proglašava da tužiteljev prijedlog ne ispunjava uvjete – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Proporcionalnost – Transparentnost – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-91/15.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 31. siječnja 2013. # Europska komisija protiv Kraljevine Nizozemske. # Članak 49. UFEU-a. # Predmet C-301/11.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. travnja 2014.#Ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve i dr. protiv Région wallonne.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Belgija).#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Otpad – Direktiva 75/442/EZE – Članak 7. stavak 1. – Plan gospodarenja – Lokacije i postrojenja prikladni za zbrinjavanje otpada – Pojam ,plan gospodarenja otpadom’ – Direktiva 1999/31/EZ – Članci 8. i 14. – Odlagališta kojima je već izdana dozvola ili koja već obavljaju djelatnost na dan prenošenja ove direktive.#Predmet C‑225/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      9. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Otpad — Direktiva 75/442/EEZ — Članak 7. stavak 1. — Plan gospodarenja — Lokacije i postrojenja prikladni za zbrinjavanje otpada — Pojam plana gospodarenja otpadom — Direktiva 1999/31/EZ — Članci 8. i 14. — Odlagališta kojima je već izdana dozvola ili koja već obavljaju djelatnost na dan prenošenja ove direktive“
      U predmetu C‑225/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Belgija), odlukom od 22. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 29. travnja 2013., u postupku

         Ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve,

         Michel Tillieut,

         Willy Gregoire,

         Marc Lacroix,

      protiv

         Région wallonne,

      uz sudjelovanje:

         Shanks SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve i M. Tillieuta, W. Gregoirea i M. Lacroixa, J. Sambon, avocat,

               —

               za Shanks SA, F. Haumont, avocat,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne, u svojstvu agenta, uz asistenciju É. Orbana de Xivryja, avocat,

               —

               za Europsku komisiju, J.-F. Brakeland, P. Oliver i A. Sipos, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.), izmijenjene Odlukom Komisije 96/350/EZ od 24. svibnja 1996. (SL L 135, str. 32., u daljnjem tekstu: Direktiva 75/442) i Direktive 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni utjecaja određenih planova i programa na okoliš (SL L 197, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 17.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve (grad Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve), M. Tillieuta, W. Gregoirea te M. Lacroixa, s jedne strane, i Région wallonne (Regija Valonija), s druge strane, povodom izdavanja odobrenja koje je Shanks SA zatražio za korištenje i sanaciju lokacije za zbrinjavanje otpada.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 7. stavak 1. Direktive 75/442 propisuje:
               „Radi postizanja ciljeva navedenih u člancima 3., 4. i 5. nadležna tijela iz članka 6. moraju što prije donijeti jedan ili više planova gospodarenja otpadom. Takvi planovi odnose se posebice na:

                        —

                        vrstu, količinu i podrijetlo otpada za oporabu ili zbrinjavanje,

                        —

                        opće tehničke uvjete,

                        —

                        sve posebne odredbe koje se odnose na pojedine vrste otpada,

                        —

                        lokacije i postrojenja prikladna za zbrinjavanje.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Uvodna izjava 18. Direktive Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada (SL L 182, str. 1.), izmijenjene Direktivom Vijeća 2011/97/EU od 5. prosinca 2011. (SL L 328, str. 49., u daljnjem tekstu: Direktiva 1999/31), glasi:
               „S obzirom na to da je zbog posebnih značajki metode zbrinjavanja otpada na odlagalištima potrebno uvesti poseban postupak izdavanja dozvola za sve kategorije odlagališta u skladu s općim zahtjevima za izdavanje dozvola već utvrđenih [Direktivom 75/442] [...]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Uvodna izjava 26. Direktive 1999/31/EZ glasi:
               „S obzirom na to da bi buduće uvjete rada postojećih odlagališta trebalo urediti radi poduzimanja potrebnih mjera u određenom razdoblju s ciljem njihove prilagodbe ovoj direktivi na temelju plana gospodarenja otpadom na toj lokaciji.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 1. stavak 1. navedene direktive, pod naslovom „Opći cilj“, propisuje:
               „U svrhu ispunjavanja zahtjeva [Direktive 75/442/EEZ], a posebno njezinih članaka 3. i 4., cilj ove direktive jest, pomoću strogih radnih i tehničkih zahtjeva o otpadu i odlagalištima, osigurati mjere, postupke i smjernice za sprečavanje štetnih utjecaja na okoliš ili njihovo smanjenje u najvećoj mogućoj mjeri [...]“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 8. te direktive, pod naslovom „Uvjeti dozvole“, navodi:
               „Države članice poduzimaju mjere kako bi osigurale:

                        a)

                        da nadležno tijelo ne izda dozvolu za rad odlagališta ako nije zadovoljeno sljedeće:

                                 i)

                                 zahvat odlagališta udovoljava svim bitnim zahtjevima ove direktive, uključujući priloge, ne dovodeći u pitanje članak 3. stavke 4. i 5.;

                           [...]

                        b)

                        usklađivanje zahvata odlagališta s odgovarajućim planom gospodarenja otpadom ili planovima iz članka 7. [Direktive 75/442];

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Na temelju članka 14. iste direktive, pod naslovom „Postojeća odlagališta“:
               „Države članice poduzimaju mjere kako bi se spriječilo da odlagališta kojima je izdana dozvola ili koja već obavljaju djelatnost u vrijeme prijenosa ove direktive u nacionalno zakonodavstvo nastave s radom prije provođenja niže navedenih postupaka i to u najkraćem mogućem roku, a najkasnije osam godina od datuma utvrđenoga člankom 18. stavkom 1.

                        a)

                        U roku od godinu dana od datuma utvrđenoga člankom 18. stavkom 1. operater odlagališta priprema plan i predstavlja ga nadležnom tijelu radi dobivanja njegove suglasnosti za sanaciju odlagališta, uključujući pojedinosti navedene u članku 8. te o svim korektivnim mjerama koje operater smatra potrebnima u smislu udovoljavanja zahtjevima ove direktive, izuzimajući one iz Priloga I. točke 1.

                        b)

                        Nakon predstavljanja plana sanacije nadležno tijelo donosi konačnu odluku o tome smije li se na temelju predmetnog plana sanacije i ove direktive odlaganje nastaviti. Države članice poduzimaju potrebne mjere radi hitnog konačnog zatvaranja, u skladu s člankom 7. točkom (g) i člankom 13., odlagališta koja u skladu s člankom 8. nisu imala odobrenje za nastavak rada.

                        c)

                        Na temelju odobrenog plana sanacije nadležno tijelo odobrava nužne radove i određuje prijelazno razdoblje za izvršenje plana. Sva postojeća odlagališta moraju se uskladiti sa zahtjevima ove direktive, osim zahtjeva iz Priloga I. točke 1., u roku od osam godina od datuma utvrđenoga člankom 18. stavkom 1.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 18. stavak 1. prvi podstavak Direktive 1999/31, pod nazivom „Prenošenje u nacionalno zakonodavstvo“, navodi:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom direktivom najkasnije dvije godine od datuma njezinog stupanja na snagu. One o tome odmah obavješćuju [Europsku] komisiju.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Točka 1. Priloga I. ovoj direktivi glasi kako slijedi:
               „Lokacija

                        1.1.

                        Pri izboru lokacije odlagališta moraju se uzeti u obzir uvjeti koji se odnose na:

                                 a)

                                 udaljenosti od rubova odlagališta do naseljenih područja i područja za odmor, vodnih putova, vodnih tijela te drugih poljoprivrednih ili gradskih područja;

                                 b)

                                 postojanje podzemnih voda, obalnih voda ili područja zaštite prirode na širem području;

                                 c)

                                 geološke i hidrogeološke uvjete na širem području;

                                 d)

                                 rizik od poplava, slijeganja terena, klizanja tla ili lavina na lokaciji odlagališta;

                                 e)

                                 zaštitu prirodne ili kulturne baštine na širem području.

                        1.2.

                        Odlagalištu se smije izdati dozvola samo ako svojstva lokacije u odnosu na gore navedene uvjete ili korektivne mjere koje treba poduzeti pokazuju da odlagalište ne predstavlja ozbiljnu opasnost za okoliš.“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 2. Direktive 2001/42/EZ propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        a)

                        ‚planovi i programi’ znači planovi i programi, uključujući i one koje sufinancira Europska zajednica, kao i sve njihove promjene:

                                 —

                                 koji podliježu izradi i/ili usvajanju od strane tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini ili koje je tijelo izradilo za usvajanje u zakonodavnom postupku Parlamenta ili Vlade, i

                                 —

                                 koji su propisani zakonodavnim, regulatornim ili administrativnim odredbama;

                           [...]“

               12

               Prema članku 13. navedene direktive:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s odredbama ove Direktive prije 21. srpnja 2004. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
               [...]
               3.   Obveza iz članka 4. stavka 1. primjenjuje se na planove i programe čiji je prvi formalni pripremni akt kasniji od datuma navedenog u stavku 1. [...]
               [...]“

         Belgijsko pravo

               13

               Dekret Regije Valonija od 27. lipnja 1996. o otpadu (Moniteur belge od 2. kolovoza 1996., str. 20685.), u verziji koja proizlazi iz izmjena koje su zadnje provedene Dekretom Regije Valonija od 16. listopada 2003. (Moniteur belge od 23. listopada 2003., str. 51644., u daljnjem tekstu: Dekret iz 1996.), u članku 24. stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Vlada sukladno člancima 11. do 16. Dekreta od 21. travnja 1994. o planiranju u pitanjima okoliša u okviru održivog razvoja utvrđuje plan gospodarenja otpadom. Taj se plan sastoji od sektorskog programa u smislu ovog dekreta. Plan može sadržavati planiranje prema vrsti otpada ili prema području djelatnosti.
               Plan osobito sadrži:

                        1.

                        opis vrsta, količina i podrijetla otpada, načine gospodarenja otpadom proizvedenim i prenesenim na godišnjoj razini, postrojenja u kojima se djelatnost obavlja i lokacije na kojima se nalaze;

                  [...]
               Plan prate i podaci koji se odnose na […] predvidive posljedice plana za okoliš.
               2.   Sukladno postupku propisanome člancima 25. i 26. Vlada utvrđuje plan centara za gospodarenje otpadom koji sadrži lokacije pogodne za gradnju i obavljanje djelatnosti centra za gospodarenje otpadom, izuzimajući centre za gospodarenje otpadom koje koristi isključivo proizvođač otpada.
               Nijedan centar za gospodarenje otpadom osim onoga koji je namijenjen korištenju isključivo od strane inicijalnog proizvođača otpada ne može ishoditi dozvolu izvan onoga što je predviđeno planom navedenim u ovom stavku.“ [neslužbeni prijevod]

               14

               Članak 25. stavak 2. prvi podstavak Dekreta iz 1996. propisuje:
               „Zahvat plana centara za gospodarenje otpadom podliježe studiji utjecaja na okoliš. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               15

               Na temelju stavaka 1. i 2. članka 24. Dekreta iz 1996. valonska vlada usvojila je 15. siječnja 1998. valonski plan za otpad „Horizon 2010“ (Moniteur belge od 21. travnja 1998., str. 11806.) te 1. travnja 1999. plan centara za gospodarenje otpadom (Moniteur belge od 13. srpnja 1999., str. 26747.), koji je stupio na snagu 13. srpnja 1999.

               16

               Članak 70. Dekreta iz 1996. određuje:
               „Sve dok plan centara za gospodarenje otpadom iz članka 24. §2. ne stupi na snagu, zahtjevi za izdavanje dozvola za izgradnju u smislu članka 11. i za rad centara za gospodarenje otpadom te zahtjevi za izdavanje lokacijske dozvole u smislu članka 41. §1 valonskog Zakona o uređenju zemljišta, urbanističkom planiranju i imovini koji su proglašeni dopuštenima prije usvajanja ovog dekreta od strane Parlamenta mogu biti temelj za izdavanje okolišnih i lokacijskih dozvola u industrijskim, poljoprivrednim i eksploatacijskim zonama koje su definirane člancima 172., 176. i 182. istog zakona.
               Odstupajući od članka 24. §2., zahtjevi koji se odnose na centre za gospodarenje otpadom različite od onih koji su namijenjeni korištenju isključivo od strane inicijalnog proizvođača otpada, koji već imaju dozvole i postoje prije stupanja na snagu plana centara za gospodarenje otpadom iz članka 24. §2. ili koji su dobili odobrenje ili dozvolu temeljem prvog podstavka ovog članka mogu, neovisno o datumu podnošenja zahtjeva, ovisno o slučaju, biti temelj za okolišnu dozvolu, jedinstvenu dozvolu ili lokacijsku dozvolu u zonama sektorskog plana gdje su centri za gospodarenje otpadom već prije odobreni, kako bi se na zemljišnim česticama koje čine predmet tog odobrenja ili te dozvole omogućilo produljenje upotrebe, promjena uvjeta rada, uključujući i one koji se odnose na dopušteni obujam ili izmjene reljefa tla prekoračujući ono što je prvotno bilo odobreno. Ovaj podstavak primjenjuje se samo na centre za gospodarenje otpadom koji imaju odobrenja navedena u glavi VII. prvom poglavlju plana centara za gospodarenje otpadom usvojenoga 1. travnja 1999.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Spor u glavnom postupku odnosi se na odobrenje za rad i sanaciju centra za gospodarenje neopasnim komunalnim i industrijskim otpadom, koji se koristi od 1958. godine u Mont‑Saint‑Guibertu (Belgija), na mjestu poznatome kao „Trois burettes“.

               18

               Dana 20. svibnja 2003. društvo Page, koje je postalo društvo Shanks SA, podnijelo je zahtjev za „jedinstvenu dozvolu“ namjeravajući nastaviti provoditi aktivnosti te različite radnje sanacije centra za gospodarenje otpadom.

               19

               Općinsko vijeće Mont‑Saint‑Guiberta izdalo je dozvolu 18. prosinca 2003., koju je potvrdila vlada Valonije s nekim izmjenama rješenjem ministarstva od 10. svibnja 2004., koje je predmet tužbe za poništenje pred sudom koji je uputio zahtjev.

               20

               U potporu svoje tužbe tužitelji u glavnom postupku osporavaju usklađenost članka 70. drugog podstavka Dekreta iz 1996., temeljem kojeg je dozvola izdana, s pravom Unije. Ponajprije tvrde da taj članak nije sukladan članku 7. Direktive 75/442 jer dopušta izdavanje dozvole za rad odlagališta na lokacijama koje nisu predviđene planom gospodarenja otpadom i koje stoga nisu određene na temelju okolišnih kriterija. Oni nadalje ističu da je također došlo do povrede članka 8. točke (b) Direktive 1999/31, koji propisuje da zahvat odlagališta, kako bi dobio odobrenja, mora biti sukladan planu gospodarenja otpadom iz članka 7. Direktive 75/442. Naposljetku, tužitelji smatraju da članak 70. drugi podstavak Dekreta iz 1996. po svojoj prirodi ozbiljno može ugroziti ciljeve Direktive 2001/42, koji zahtijevaju da se procjena utjecaja na okoliš provodi za sve planove i programe koji se izrađuju za područje gospodarenja otpadom.

               21

               U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 7. [Direktive 75/442] tumačiti na način da dopušta da se kao plan gospodarenja otpadom klasificira pravna norma u kojoj se navodi da centri za gospodarenje otpadom koji su dobili odobrenje prije stupanja na snagu plana gospodarenja otpadom mogu, nakon stupanja na snagu toga plana, biti predmet novih odobrenja na zemljišnim česticama koje su obuhvaćane odobrenjem koje prethodi stupanju na snagu plana gospodarenja otpadom, odstupajući od pravila prema kojem nijedan centar za gospodarenje otpadom ne može dobiti odobrenje osim na lokacijama koje su za to predviđene planom gospodarenja otpadom?

                        2.

                        Treba li članak 2. točku (a) [Direktive 2001/42] tumačiti na način da pojam plana i programa obuhvaća i pravnu normu u kojoj se navodi da centri za gospodarenje otpadom koji su dobili odobrenje prije stupanja na snagu plana gospodarenja otpadom mogu, nakon stupanja na snagu tog plana, biti predmet novih odobrenja na zemljišnim česticama koje su obuhvaćane odobrenjem koje prethodi stupanju na snagu plana gospodarenja otpadom, odstupajući od pravila prema kojem nijedan centar za gospodarenje otpadom ne može dobiti odobrenje osim na lokacijama koje su za to predviđene planom gospodarenja otpadom kako to zahtijeva članak 7. [Direktive 75/442]?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, odgovara li članak 70. drugi podstavak [Dekreta iz 1996.] zahtjevima procjene utjecaja propisanima [Direktivom 2001/42]?“

         Odgovor Suda

         Drugo i treće pitanje

               22

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja treba ispitati prva i zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (a) Direktive 2001/42 tumačiti na način da nacionalna pravna norma, poput one u glavnom postupku, koja propisuje da centri za gospodarenje otpadom koji su dobili odobrenje prije stupanja na snagu plana gospodarenja otpadom mogu, nakon toga datuma, biti predmet novih odobrenja na istim zemljišnim česticama, odstupajući od pravila prema kojem nijedan centar za gospodarenje otpadom ne može dobiti odobrenje osim za lokacije predviđene planom gospodarenja otpadom kako to zahtijeva članak 7. Direktive 75/442, predstavlja „plan“ ili „program“ u smislu te odredbe Direktive 2001/42. U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev pita poštuje li takav plan ili program okolišne zahtjeve predviđene tom direktivom.

               23

               Međutim, u izostanku bilo kakve naznake u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje da je sudac pred kojim se vodi spor morao ocijeniti zakonitost pobijane odluke na dan kada je odlučivao, treba zaključiti da Direktiva 2001/42 nije primjenjiva u sporu u glavnom postupku jer su i sporna dozvola u glavnom postupku, izdana 18. prosinca 2003., kao i rješenje ministarstva od 10. svibnja 2004. izdani prije isteka roka za prenošenje te direktive (vidjeti, po analogiji, presudu Commune de Braine‑le‑Château i dr., C‑53/02 i C‑217/02, EU:C:2004:205, t. 45.).

               24

               Pod tim uvjetima nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

         Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 75/442 tumačiti u smislu da nacionalna pravna norma, poput one u glavnom postupku, koja propisuje da centri za gospodarenje otpadom koji su dobili odobrenje prije stupanja na snagu plana gospodarenja otpadom mogu, nakon stupanja na snagu tog plana, biti predmet novih odobrenja na istim zemljišnim česticama, odstupajući od pravila prema kojem nijedan centar za gospodarenje otpadom ne može dobiti odobrenje osim na lokacijama koje su za to predviđene planom gospodarenja otpadom kako to zahtijeva taj članak, predstavlja „plan gospodarenja otpadom“ u smislu te odredbe Direktive 75/442.

               26

               Potrebno je prije svega istaknuti da spis koji je proslijeđen Sudu, kao i odgovori koje su dostavile zainteresirane stranke na pitanje koje im je Sud pisanim putem postavio sukladno članku 61. stavku 1. Poslovnika Suda, otkrivaju značajna odstupanja u odnosu na opseg primjene odredbe u glavnom postupku, posebno glede pitanja dopušta li se njome odstupanje od prostornog planiranja, što proizlazi iz plana upravljanja centrima za gospodarenje otpadom države članice, radi obnove dozvole za rad odlagališta koje je već imalo dozvolu na dan stupanja na snagu tog plana. Naime iz određenih očitovanja dostavljenih Sudu proizlazi da to nije slučaj jer se ta odredba odnosi samo na postojeća odlagališta koja su kao takva popisana u planu.

               27

               Zbog svega toga sud koji je uputio zahtjev treba protumačiti nacionalno pravo u pogledu utvrđivanja njegovog točnog dosega u postupcima koji se pred njim vode.

               28

               U tim uvjetima treba istaknuti da, sukladno članku 7. stavku 1. prvom podstavku Direktive 75/442, nadležna tijela država članica moraju što prije donijeti jedan ili više planova gospodarenja otpadom radi postizanja ciljeva navedenih u člancima 3. do 5. te direktive. Prema istom stavku ti se planovi osobito odnose na vrste, količine i podrijetlo otpada za oporabu ili zbrinjavanje, na opće tehničke uvjete, na sve posebne odredbe koje se odnose na pojedine vrste otpada kao i na lokacije i postrojenja prikladne za zbrinjavanje.

               29

               Slijedi da se nacionalna pravna norma, poput one u glavnom postupku, u mjeri u kojoj se njezin doseg sastoji jedino u propisivanju da odobrenje za rad odlagališta koja već imaju odobrenje na dan stupanja na snagu plana gospodarenja otpadom u odnosnoj državi članici može biti izdano za iste zemljišne čestice iako se one ne nalaze u tom planu, odstupanjem od prava Zajednice, ne može, sama po sebi, smatrati organiziranim i artikuliranim sustavom koji se odnosi na realizaciju ciljeva koji su sastavni dio „plana gospodarenja otpadom“ u smislu članka 7. stavka 1. Direktive 75/442 (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Grčka, C‑387/97, EU:C:2000:356, t. 76.).

               30

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da je sud koji je uputio zahtjev prethodno pitanje oblikovao pozivajući se samo na određene odredbe prava Unije nije prepreka da mu Sud pruži sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za presudu u postupku u kojem odlučuje, bez obzira na to je li se sud koji je uputio zahtjev na to pozvao u tekstu svojih pitanja. U tom pogledu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu osobito presudu Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Pod tim uvjetima treba jednako ispitati protivi li se članak 8. Direktive 1999/31, primjenjiv u glavnom postupku, nacionalnoj pravnoj normi poput one na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev.

               32

               U tom pogledu treba zaključiti da iz članka 8. točaka (a) i (b) Direktive 1999/31 proizlazi da se odobrenje za korištenje odlagališta ne može izdati ako zahvat odlagališta nije sukladan planu gospodarenja otpadom iz članka 7. stavka 1. Direktive 75/442.

               33

               Međutim, članak 14. Direktive 1999/31 odlagališta „kojima je izdano odobrenje ili koja već obavljaju djelatnost u trenutku [njezinog] prenošenja“, koje mora uslijediti najkasnije do 16. srpnja 2001., podvrgava odstupajućem prijelaznom režimu.

               34

               Naime, iz prijelaznog režima proizlazi da se ta odlagališta moraju, najkasnije za osam godina računajući od 16. srpnja 2001., uskladiti s novim okolišnim zahtjevima navedenima u članku 8. Direktive 1999/31, uz izuzetak onih navedenih u njezinom Prilogu I. točki 1., kako bi mogla nastaviti funkcionirati. Dakle, taj izuzetak odnosi se konkretno na zahtjeve u vezi s lokacijom odlagališta.

               35

               Članak 14. Direktive 1999/31 dopušta, dakle, da odlagalište koje ima odobrenje ili se već koristi u trenutku prenošenja te direktive od strane države članice može nastaviti raditi i biti predmet novih odobrenja, iako se ne nalazi na popisu lokacija koje predviđa plan gospodarenja otpadom usvojen u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 75/442, ako su poštovani drugi uvjeti navedeni u članku 14.

               36

               Stoga se članak 8. Direktive 1999/31 ne protivi nacionalnoj pravnoj normi, poput one u glavnom postupku, koja se može temeljiti na članku 14. te direktive i primjenjivati na odlagališta kojima je izdano odobrenje ili koja se već koriste na dan prenošenja te direktive, pod uvjetom poštovanja ostalih uvjeta navedenih u članku 14., što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               37

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. Direktive 75/442 treba tumačiti u smislu da nacionalna pravna norma, poput one u glavnom postupku, koja propisuje da centri za gospodarenje otpadom koji su dobili odobrenje prije stupanja na snagu plana gospodarenja otpadom mogu, nakon toga datuma, biti predmet novih odobrenja na istim zemljišnim česticama, odstupajući od pravila prema kojem nijedan centar za gospodarenje otpadom ne može dobiti odobrenje osim na lokacijama koje su za to predviđene planom gospodarenja otpadom sukladno tom članku, ne predstavlja „plan gospodarenja otpadom“ u smislu te odredbe Direktive 75/442. Članak 8. Direktive 1999/31 se, međutim, ne protivi takvoj nacionalnoj pravnoj normi koja može pravni temelj naći u članku 14. te direktive i primjenjivati se na odlagališta koja imaju odobrenja ili se već koriste na dan prenošenja te direktive, pod uvjetom poštovanja ostalih uvjeta navedenih u članku 14., što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o otpadu, izmijenjene Odlukom Komisije 96/350/EZ od 24. svibnja 1996., treba tumačiti u smislu da nacionalna pravna norma, poput one u glavnom postupku, koja propisuje da centri za gospodarenje otpadom koji su dobili odobrenje prije stupanja na snagu plana gospodarenja otpadom mogu, nakon toga datuma, biti predmet novih odobrenja na istim zemljišnim česticama, odstupajući od pravila prema kojem nijedan centar za gospodarenje otpadom ne može dobiti odobrenje osim na lokacijama koje su za to predviđene planom gospodarenja otpadom sukladno tome kako to zahtijeva taj članak, ne predstavlja „plan gospodarenja otpadom“ u smislu te odredbe Direktive 75/442, izmijenjene Odlukom 96/350.

                     Članak 8. Direktive Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada, izmijenjene Direktivom Vijeća 2011/97/EU od 5. prosinca 2011., ne protivi se takvoj nacionalnoj pravnoj normi koja može pravni temelj naći u članku 14. te direktive i primjenjivati se na odlagališta koja imaju odobrenja ili se već koriste na dan prenošenja te direktive, pod uvjetom poštovanja ostalih uvjeta navedenih u članku 14., što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. rujna 2009.#RCI Europe protiv Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku: VAT and Duties Tribunal, London - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-37/08.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. ožujka 2016.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice – Direktiva 91/271/EEZ – Pročišćavanje komunalnih otpadnih voda – Sabirni sustavi i sustavi za pročišćavanje – Ispuštanja u osjetljivim područjima – Metoda nadzora – Uzimanje uzoraka.#Predmet C-38/15.