title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. rujna 2014.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs protiv GMAC UK plc.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – PDV – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 11.C stavak 1. prvi podstavak – Izravan učinak – Smanjenje porezne osnovice – Obavljanje dviju transakcija u odnosu na istu robu – Isporuka robe – Automobili prodani putem leasinga, zaplijenjeni i ponovno prodani na dražbi – Zloupotreba prava.#Predmet C‑589/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      3. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Šesta direktiva 77/388/EEZ — Članak 11.C stavak 1. prvi podstavak — Izravan učinak — Smanjenje porezne osnovice — Obavljanje dviju transakcija u odnosu na istu robu — Isporuka robe — Automobili prodani putem leasinga, zaplijenjeni i ponovno prodani na dražbi — Zloupotreba prava“
      U predmetu C‑589/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 10. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 14. prosinca 2012., u postupku

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      protiv

         GMAC UK plc,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J‑C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. prosinca 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za GMAC UK plc, R. Cordara, QC,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. Lasoka, QC,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal, A. Cordewener i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11.C stavka 1. prvog podstavka Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (u daljnjem tekstu: Commissioners) i GMAC UK plc (u daljnjem tekstu: GMAC) i povodom iznosa oporezivog porezom na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) za isporuke koje je GMAC obavio ispunjavajući ugovore o leasingu motornih vozila.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 11.A Šeste direktive koji se odnosi na poreznu osnovicu unutar države propisuje:
               „1.   Poreznu osnovicu čini:

                        a)

                        za isporuke robe i pružanje usluga [… ], sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke;

                  […]“.

               4

               Članak 11.C Šeste direktive, koji sadrži razne odredbe, propisuje u svom stavku 1.:
               „U slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.
               Međutim, u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja, države članice mogu odstupiti od tog pravila.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               5

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da zakonodavstvo koje prenosi članak 11.C stavak 1. Šeste direktive sadrži dvije grupe odredbi. Prva se primjenjuje u slučaju smanjenja naknade, druga se primjenjuje, i dodjeljuje smanjenje, odnosno oslobođenje od poreza za nenaplativu tražbinu, u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja.

         Nacionalne odredbe koje se odnose na smanjenje naknade

               6

               Te odredbe nalazile su se od 1995. u pravilu 38., zajedno s pravilom 24. Pravilnika iz 1995. o knjiženju i evidentiranju PDV‑a (VAT Regulations 1995). One su predviđale da, u slučaju smanjenja naknade za isporuku koja uključuje iznos PDV‑a, porezni obveznik prilagodi svoj obračun PDV‑a knjižeći predmetni iznos PDV‑a kao negativnu vrijednost. U te svrhe se smanjenje naknade priznavalo samo ako je bilo dokazano knjižnim odobrenjem ili drugim sličnim dokumentom. Jednaka pravila primjenjivala su se u razdoblju od 1990. do 1995.

         Nacionalne odredbe koje se odnose na nenaplativu tražbinu

               7

               Za isporuke obavljene između 2. listopada 1978. i 26. srpnja 1990. oslobođenje od poreza za nenaplativu tražbinu primjenjivalo se na temelju „starog sustava“. Za isporuke obavljene između 1. travnja 1989. i 19. ožujka 1997. zahtjevi za oslobođenje od poreza mogli su se podnijeti na temelju „novog sustava“. Tijekom razdoblja preklapanja, odnosno između 1. travnja 1989. i 26. srpnja 1990., zahtjev se mogao podnijeti na temelju jednog ili drugog sustava.

         – Stari sustav

               8

               Stari sustav uveden je člankom 12. Zakona o financijama iz 1978. (Finance Act 1978.) i preuzet člankom 22. Zakona iz 1983. o porezu na dodanu vrijednost (Value Added Tax Act 1983, u daljnjem tekstu: VATA 1983.).

               9

               Članak 22. VATA 1983. propisuje:

                        „(1)

                        Kada

                                 (a)

                                 osoba isporuči robu ili usluge u zamjenu za novčanu naknadu i na tu isporuku obračuna i plati porez; i kada

                                 (b)

                                 osoba koja treba platiti eventualni ostatak naknade postane insolventna,
                                 tada, podložno podstavku 2. i odredbama podstavka 3., koji su niže navedeni, prvonavedena osoba ima pravo, na temelju zahtjeva podnesenog Commissioners, na povrat PDV‑a obračunatog na temelju neplaćenog ostatka.

                        (2)

                        Nitko nema pravo na povrat na temelju ovog članka osim ako

                                 (a)

                                 ne dokaže iznos tražbine u stečajnom postupku i da tako dokazan iznos odgovara ostatku naknade, umanjen za iznos koji zahtijeva;

                                 (b)

                                 vrijednost isporuke ne prelazi svoju tržišnu vrijednost, i

                                 (c)

                                 kad je riječ o isporuci robe, vlasništvo robe nije preneseno na osobu koja je bila njezin adresat […]“

               10

               Kako proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, na temelju članka 22. VATA 1983., osoba će se u svrhe tog članka smatrati insolventnom ako proglasi stečaj ili ako sud donese rješenje o upravljanju njezinom imovinom u okviru stečaja. Društvo će biti insolventno ako provede dobrovoljnu ili prisilnu likvidaciju i ako „su okolnosti takve da je društvo nesposobno plaćati svoje dugove“.

         – Novi sustav

               11

               Članak 11. Zakona o financijama iz 1990. (Finance Act 1990) uspostavio je novi sustav i ukinuo stari sustav za isporuke nakon 26. srpnja 1990.

               12

               Novi sustav primjenjivao se na isporuke nakon 1. travnja 1989. Bio je preuzet u članku 36. Zakona iz 1994. o porezu na dodanu vrijednost (Value Added Tax Act 1994), koji je glasio:

                        „1)

                        Niže navedeni podstavak 2) primjenjuje se kad:

                                 a)

                                 osoba isporuči dobra ili usluge u zamjenu za novčanu naknadu i obračuna i plati porez na tu isporuku;

                                 b)

                                 se ukupna naknada za isporuku ili jedan njezin dio računovodstveno poništi kao nenaplativa tražbina, i

                                 c)

                                 razdoblje […] od šest mjeseci [umjesto razdoblja od dvije godine u odredbama iz članka 11. Zakona o financijama iz 1990.] (koje započinje na datum isporuke) protekne.

                        2)

                        podložno sljedećim odredbama navedenima u ovom članku i pravilima koja iz njih proizlaze, osoba ima pravo, podnošenjem zahtjeva Commissioners, na povrat iznosa PDV‑a koji se obračunava s obzirom na ostatak.

                  […]

                        4)

                        Nitko nema pravo na povrat na temelju gore navedenog podstavka 2) osim ako

                                 a)

                                 vrijednost isporuke ne prelazi svoju uobičajenu vrijednost, i

                                 b)

                                 kad je riječ o isporuci robe, vlasništvo robe nije preneseno na osobu koja je bila adresat isporuke, ili na osobu koja je djelovala u njezino ime ili za njezin račun

                           […]“

         Odluka iz 1992. o porezu na dodanu vrijednost na automobile

               13

               Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske dopušta odbitak PDV‑a na prodaju rabljenih vozila u bitnome pod jednakim uvjetima u svojim daljnjim propisima, među ostalim Odluci iz 1992. o porezu na dodanu vrijednost na automobile [Value Added Tax (Cars) Order 1992, u daljnjem tekstu: Cars Order].

               14

               Sukladno članku 8. Cars Ordera, kada koncesionar automobila prodaje rabljeno vozilo, PDV treba obračunati na temelju osnovice u iznosu jednakom koncesionarskoj marži.

               15

               Međutim, članak 4. Cars Ordera propisuje specifičan tretman u slučaju ponovne prodaje vozila koja prodavač zaplijeni:

                        „(1)

                        Nijedna od niže navedenih transakcija neće se smatrati isporukom robe ni usluga;

                                 (a)

                                 Prijenos vlasništva rabljenog motornog vozila od strane osobe koja ga je zaplijenila na temelju financijskog sporazuma, ako je vozilo u jednakom stanju kao u trenutku kad je bilo zaplijenjeno […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               GMAC je društvo porezni obveznik PDV‑a koje se među ostalim bavi prodajom na kredit motornih vozila.

               17

               U okviru tih prodaja potrošač odabere vozilo kod koncesionara i od njega zatraži posebno financiranje. On je tada upućen na leasing‑društva, poput GMAC‑a. Kada se postigne sporazum između tri strane, koncesionar prodaje vozilo leasing‑društvu, koje ga potom isporučuje konačnom potrošaču na temelju „ugovora o leasingu“.

               18

               Prodaja tih vozila od strane koncesionara automobila GMAC‑u bila je podvrgnuta PDV‑u po normalnoj stopi. Isporuka vozila od strane GMAC‑a krajnjim kupcima bila je također, na temelju ugovora o leasingu, podvrgnuta PDV‑u po normalnoj stopi. U slučaju neispunjavanja obveza primatelja leasinga GMAC je ponovno uzimao u posjed vozilo i prodavao ga na dražbi. Prihod od prodaje oduzimao se od neplaćenih mjesečnih rata koje je imatelj leasinga dugovao.

               19

               Isporuka motornog vozila u okviru ugovora o leasingu smatrala se, u svrhe PDV‑a, isporukom robe. PDV se obračunavao po isporuci vozila od strane GMAC‑a krajnjim kupcima na ukupan dugovani iznos, umanjen za troškove financiranja. Ako bi se nakon toga to vozilo zaplijenilo i prodalo na dražbi, sukladno osobito članku 4. Cars Ordera, ta prodaja na dražbi ne bi se smatrala ni isporukom robe niti isporukom usluga.

               20

               Commissioners se oduvijek slagao s time da se, u slučaju sporazumnog raskida ugovora o leasingu motornog vozila koje bi potom ponovno bilo prodano, primjenjuje članak 38. VAT Regulations 1995, tako da bi se smatralo da je GMAC obavio transakciju leasinga u zamjenu za naknadu umanjenu za visinu iznosa prihoda od prodaje. Međutim sve do odluke High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Ujedinjena Kraljevina), u predmetu C&E Commissioners protiv GMAC (2004.), nije dopuštao da se isti sustav primjenjuje kada primatelj leasinga ne ispuni svoje obveze i kada GMAC zaplijeni vozilo i proda ga na dražbi.

               21

               Od te odluke, članak 38. VAT Regulations 1995 primjenjuje se i u slučaju kada primatelj leasinga ne ispuni svoje obveze i kada GMAC ponovno proda vozilo na dražbi. High Court of Justice također je smatrao da se primjenjuje i Cars Order, na način da GMAC ne mora platiti PDV na prihod od prodaje na dražbi. Sud koji je uputio zahtjev u tom smislu navodi da bi zajednička primjena tih odredbi dovela do „neočekivanog dobitka“ na temelju kojeg je iznos PDV‑a koji se treba platiti konačno niži nego što bi bio da je Šesta direktiva pravilno prenesena.

               22

               GMAC je zatim pokrenuo novi postupak, koji se odnosi na razdoblje od 1978. do 1997. i u cijelosti se zasniva na izravnom učinku Šeste direktive. Njegov zahtjev sada se odnosi na dio naknade za isporuku motornog vozila klijentu koji je ostao neplaćen zbog neispunjenja obveze tog klijenta. Taj iznos ne predstavlja smanjenje cijene u smislu članka 11.C stavka 1. prvog podstavka Šeste direktive. Riječ je o djelomičnom neplaćanju u smislu te odredbe, odnosno o nenaplativoj tražbini.

               23

               Dopisom od 20. veljače 2006. GMAC je stoga zahtijevao oslobođenje od poreza za nenaplativu tražbinu u odnosu na razdoblje od 1978. do 1997. na temelju raskida ugovora o leasingu motornih vozila sklopljenih s klijentima zbog neisplate ugovorene kupoprodajne cijene. Commissioners je odbio taj zahtjev odlukom od 18. srpnja 2006.

               24

               First‑tier Tribunal (Tax Chamber) je usvojio tužbu GMAC‑a protiv te odluke, procjenjujući da zakonski uvjeti za prihvatljivost nisu bili spojivi s pravom Unije i da zahtjevi GMAC‑a za oslobođenje od poreza za nenaplativu tražbinu ne bi doveli do narušavanja ni prekida porezne neutralnosti koji bi bili protivni pravu Unije.

               25

               U žalbenom postupku Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) međutim smatra da zajednička primjena članka 38. VAT Regulations 1995, kako se tumači u odluci High Court of Justice, u predmetu C&E Commissioners protiv GMAC (2004), i Cars Ordera ne predstavlja učinkovitu provedbu Šeste direktive, jer dovodi do smanjenja PDV‑a nespojivog s ciljem te direktive te je stoga protivna pravu Unije.

               26

               U tim je okolnostima Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U kojoj se mjeri porezni obveznik, u slučaju dviju transakcija koje se odnose na istu robu, ima pravo pozivati istovremeno na izravni učinak odredbe [Šeste direktive] u odnosu na jednu transakciju i na odredbe nacionalnog prava u odnosu na drugu transakciju, ako to dovodi, u odnosu na obje transakcije, do opće porezne posljedice koju ni nacionalno pravo ni [Šesta direktiva], ako se odvojeno primijene na te transakcije, ne proizvode niti im je to cilj?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje da u određenim okolnostima porezni obveznik nije ovlašten tako postupiti (ili u određenoj mjeri nije ovlašten tako postupiti), koje su to okolnosti i osobito koji je odnos između dviju transakcija koji uzrokuje te okolnosti?

                        3.

                        Razlikuju li se odgovori na prvo i drugo pitanje s obzirom na to je li ili nije nacionalni tretman jedne od tih transakcija spojiv sa Šestom direktivom?“

         O prethodnim pitanjima

         O prvom i trećem pitanju

               27

               Sud koji je uputio zahtjev, u prvom i trećem pitanju koje treba analizirati zajedno, u biti pita treba li članak 11.C stavak 1. prvi podstavak Šeste direktive tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, država članica smije zabraniti poreznom obvezniku da se poziva na izravni učinak te odredbe u odnosu na jednu transakciju zato što se taj porezni obveznik može pozvati na odredbe nacionalnog prava u odnosu na drugu transakciju koja se odnosi na istu robu i što bi zajednička primjena tih odredbi dovela do opće porezne posljedice koju ni nacionalno pravo ni Šesta direktiva, ako se odvojeno primijene na te transakcije, ne bi proizveli niti bi im to bio cilj.

               28

               Taj sud među ostalim pita je li u tom smislu relevantna činjenica da je nacionalno pravo koje se primjenjuje na potonju transakciju spojivo ili nije sa Šestom direktivom.

               29

               Valja podsjetiti da se, sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, u svim slučajevima u kojima se odredbe neke direktive čine, s obzirom na njihov sadržaj, bezuvjetnima i dovoljno preciznima, pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (presuda Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 31. i navedena sudska praksa).

               30

               Odredba prava Unije bezuvjetna je kada propisuje obvezu koja nije podvrgnuta nijednom uvjetu niti je u svom provođenju ili svojim učincima ovisna o bilo kojem aktu institucija Unije ili država članica (presuda Almos Agrárkülkereskedelmi, EU:C:2014:328, t. 32. i navedena sudska praksa).

               31

               Članak 11.C stavak 1. prvi podstavak Šeste direktive određuje slučajeve u kojima države članice moraju prikladno smanjiti poreznu osnovicu pod uvjetima koje same određuju. Stoga ta odredba obvezuje države članice da smanje poreznu osnovicu svaki put kada, nakon sklapanja transakcije, poreznom obvezniku ne bude plaćena ukupna naknada ili dio naknade (presuda Goldsmiths, C‑330/95, EU:C:1997:339, t. 16.).

               32

               Iako ta odredba dopušta državama članicama određeni diskrecijski prostor kod utvrđivanja mjera koje omogućuju određivanje iznosa smanjenja, ta okolnost ipak ne utječe na preciznost i bezuvjetnost obveze priznavanja smanjenja porezne osnovice u slučajevima iz te odredbe. Ona stoga ispunjava uvjete za izravan učinak (presuda Almos Agrárkülkereskedelmi, EU:C:2014:328, t. 34.).

               33

               Kako je sud koji je uputio zahtjev izložio u svom zahtjevu za prethodnu odluku, pitanja upućena Sudu postavljaju se jer su u glavnom postupku porezna tijela Ujedinjene Kraljevine smatrala da porezni obveznik ne može istovremeno koristiti „neočekivani dobitak“ i članak 11.C stavak 1. prvi podstavak Šeste direktive, s obzirom na to da bi zajednička primjena članka 38. VAT Regulations 1995, Cars Ordera i te direktive dovela do opće porezne posljedice koju ni nacionalno pravo ni navedena direktiva, ako se odvojeno primijene na te transakcije, ne bi proizveli niti bi im to bio cilj.

               34

               Vlada Ujedinjene Kraljevine smatra da, u situaciji poput one u glavnom postupku, PDV obračunat krajnjem potrošaču koji treba platiti poreznim tijelima nije izračunat na temelju stvarno primljene naknade koju je porezni obveznik primio u zamjenu za isporučene usluge. Izravan učinak nije načelo prava Unije koje se može koristiti kako bi se postigao rezultat suprotan cilju direktive. Ta vlada stoga smatra da se porezni obveznik ne može pozivati na odredbe nacionalnog prava u odnosu na jednu transakciju i na izravan učinak članka 11.C stavka 1. prvog podstavka Šeste direktive u odnosu na drugu transakciju.

               35

               Tu argumentaciju nije moguće prihvatiti.

               36

               Naime, kako proizlazi iz točke 32. ove presude, članak 11.C stavak 1. prvi podstavak Šeste direktive ima izravan učinak tako da, u okolnostima iz predmeta u glavnom postupku, pitanje može li porezni obveznik poput GMAC‑a koristiti, nakon što je isporučio robu u okviru ugovora o leasingu, pravo na smanjenje porezne osnovice koje mu dodjeljuje ta odredba, ovisi o okolnosti da klijenti GMAC‑a ne izvrše u cijelosti ili djelomično svoju obvezu plaćanja iz tog ugovora.

               37

               Ta odredba izražava temeljno načelo Šeste direktive, u skladu s kojim poreznu osnovicu čini stvarno primljena naknada i čija je posljedica da porezna uprava ne smije na ime PDV‑a naplatiti veći iznos od iznosa koji je primio porezni obveznik (presuda Almos Agrárkülkereskedelmi, EU:C:2014:328, t. 22. i navedena sudska praksa).

               38

               Međutim, iz spisa koji je zaprimio Sud proizlazi da će se, ako prodaja na dražbi vozila koje je zaplijenjeno primatelju leasinga nije bila na temelju samog nacionalnog prava izuzeta od PDV‑a, oporezivati naknada primljena za svaku transakciju. Tako će poreznu osnovicu činiti iznosi koje plati korisnik leasinga i kupac u okviru prodaje na dražbi. S obzirom na navedeno, porezna osnovica će odgovarati, u skladu s načelom navedenim u prethodnoj točki, naknadi koju je GMAC stvarno primio.

               39

               U tom smislu valja podsjetiti na stalnu sudsku praksu Suda u skladu s kojom se država članica koja nije pravovremeno donijela provedbene mjere koje nalaže direktiva ne može protiv pojedinaca pozivati na neispunjenje obveze iz te direktive (vidjeti osobito presudu Rieser Internationale Transporte, EU:C:2004:76, t. 22. i navedena sudska praksa)

               40

               Stoga okolnost da se na temelju nacionalnog prava prodaja na dražbi vozila nije tretirala kao isporuka robe ili usluga neće dovesti do toga da se poreznom obvezniku uskrati pravo na smanjenje oporezivog iznosa u slučaju potpune ili djelomične neisplate cijene, sukladno članku 11.C stavku 1. prvom podstavku Šeste direktive.

               41

               Nadalje valja navesti da se, sukladno temeljnom načelu svojstvenom zajedničkom sustavu PDV‑a i koje proizlazi iz članka 2. Prve direktive Vijeća 67/227/EEZ od 11. travnja 1967. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezu na promet (SL 1967, 71, str. 1301.) i iz članka 2. Šeste direktive, PDV primjenjuje na svaku transakciju proizvodnje ili distribucije uz odbitak poreza koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente (vidjeti osobito presude Midland Bank, C‑98/98, EU:C:2000:300, t. 29., i Zita Modes, C‑497/01, EU:C:2003:644, t. 37.).

               42

               Stoga u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja iznos porezne osnovice ugovora o leasingu vozila treba prilagoditi s obzirom na naknadu koju je porezni obveznik stvarno primio u okviru tog istog ugovora. Naknada koju je primio taj porezni obveznik, koju je platila treća osoba u okviru druge transakcije, u ovom slučaju prodaje na dražbi vozila koje je primatelj leasinga vratio, ne utječe na zaključak u skladu s kojim se spomenuti porezni obveznik može pozvati na izravan učinak članka 11.C stavka 1. prvog podstavka Šeste direktive u okviru ugovora o leasingu.

               43

               Iz prethodno navedenog proizlazi da pitanje spojivosti nacionalnog prava koje se primjenjuje na transakciju prodaje na dražbi sa Šestom direktivom nije relevantno za određivanje može li porezni obveznik poput GMAC‑a koristiti prava koja ima na temelju članka 11.C stavka 1. prvog podstavka Šeste direktive.

               44

               Vlada Ujedinjene Kraljevine nadalje ističe da bi selektivno pozivanje na izravan učinak te odredbe predstavljalo zloupotrebu, na način da se stvori situacija u kojoj nije ispunjena svrha predmetnog propisa.

               45

               U tom smislu treba istaknuti da je Sud, u točkama 74. i 75. presude Halifax i dr. (C‑255/02, EU:C:2006:121), među ostalim presudio da utvrđenje zloupotrebe u području PDV‑a pretpostavlja, s jedne strane, da je posljedica predmetnih transakcija, usprkos formalnoj primjeni uvjeta predviđenih relevantnim odredbama Šeste direktive i nacionalnog zakonodavstva koje je prenosi, dobivanje porezne olakšice čija je dodjela protivna cilju tih odredbi i, s druge strane, da iz ukupnih objektivnih elemenata proizlazi da je osnovni cilj predmetnih transakcija bio dobivanje te porezne olakšice.

               46

               Nacionalni sud treba provjeriti, sukladno pravilima o dokazivanju nacionalnog prava, ako to ne ugrožava učinkovitost prava Unije, postoje li u glavnom postupku elementi koji predstavljaju zloupotrebu. Međutim, odlučujući u prethodnom postupku sud može, ovisno o slučaju, iznijeti pojašnjenja s ciljem usmjeravanja nacionalnog suda u tumačenju (vidjeti osobito presudu Halifax i dr., EU:C:2006:121, t. 76. i 77. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Treba navesti da, kako pravilno ističe vlada Ujedinjene Kraljevine , ako nije moguće postići cilj iz Šeste direktive, razlog tome je „neočekivani dobitak“ koji proizlazi isključivo iz primjene nacionalnog prava. Naime, kako proizlazi iz točke 38. ove presude, dobivanje predmetne porezne olakšice u biti je posljedica neoporezivanja prodaje na dražbi vozila koje je zaplijenjeno primatelju leasinga što proizlazi iz članka 4. Cars Ordera.

               48

               Nadalje, Sud je presudio da se izbor poduzetnika između izuzetih transakcija i oporezivih transakcija može temeljiti na svim elementima, a posebice na prosudbama porezne naravi u vezi s objektivnim sustavom PDV‑a. Naime, kada porezni obveznik ima izbor između dviju različitih transakcija, on može izabrati strukturu svojih djelatnosti kako bi ograničio svoj porezni dug (vidjeti presudu RBS Deutschland Holdings, C‑277/09, EU:C:2010:810, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               49

               S obzirom na prethodno navedena razmatranja, na prvo i treće pitanje treba odgovoriti da članak 11.C stavak 1. prvi podstavak Šeste direktive treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, država članica ne smije zabraniti poreznom obvezniku da se poziva na izravan učinak te odredbe u odnosu na jednu transakciju zato što se taj porezni obveznik može pozvati na odredbe nacionalnog prava u odnosu na drugu transakciju koja se odnosi na istu robu i što bi zajednička primjena tih odredbi dovela do opće porezne posljedice koju ni nacionalno pravo ni Šesta direktiva, ako se odvojeno primijene na te transakcije, ne bi proizveli niti bi im to bio cilj.

         Drugo pitanje

               50

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo i treće pitanje, nema potrebe odgovarati na drugo pitanje.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 11.C stavak 1. prvi podstavak Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica, treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, država članica ne smije zabraniti poreznom obvezniku da se poziva na izravni učinak te odredbe u odnosu na jednu transakciju, zbog toga što se taj porezni obveznik može pozvati na odredbe nacionalnog prava u odnosu na drugu transakciju koja se odnosi na istu robu i što bi zajednička primjena tih odredbi dovela do opće porezne posljedice koju ni nacionalno pravo ni Šesta direktiva 77/388, ako se odvojeno primijene na te transakcije, ne bi proizveli niti bi im to bio cilj.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. siječnja 2012. # Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) protiv Nike International Ltd. # Žalba - Žig Zajednice. # Predmet C-53/11 P.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 25. lipnja 2013. # Aldi GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-505/11.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 15. siječnja 2015.#Birutė Šiba protiv Arūnasa Devėnasa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Područje primjene – Ugovori sklopljeni s potrošačima – Ugovor o pružanju pravnih usluga sklopljen između odvjetnika i potrošača.#Predmet C-537/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      15. siječnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Područje primjene — Ugovori sklopljeni s potrošačima — Ugovor o pružanju pravnih usluga sklopljen između odvjetnika i potrošača“
      U predmetu C‑537/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva), odlukom od 7. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 14. listopada 2013., u postupku

         Birutė Šiba

      protiv

         Arūnasa Devėnasa,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský, u svojstvu predsjednika devetog vijeća, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. listopada 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. Devėnasa, on osobno, uz asistenciju I. Vėgėlėa, advokatas,

               —

               za litavsku vladu, G. Taluntytė, A. Svinkūnaitė i R. Krasuckaitė kao i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, E. Creedon i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Carolana, BL i D. McDonalda, SC,

               —

               za španjolsku vladu, J. García‑Valdecasas Dorrego i A. Gavela Llopis, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek kao i A. Steiblytė i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Birutėe Šiba i Arūnasa Devėnasa, u svojstvu odvjetnika, povodom zahtjeva za isplatu nagrada za rad.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10., 12., 14., 16. i 18. Direktive 93/13 glase:
               „budući da je djelotvorniju zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba; budući da bi se ti propisi trebali primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača; budući da zbog toga iz područja primjene ove Direktive treba, između ostalog, isključiti ugovore koji se odnose na zapošljavanje, ugovore koji se odnose na nasljedna prava, ugovore koji se odnose na prava iz obiteljskog zakona i ugovore koji se odnose na osnivanje i ustrojavanje trgovačkih društava ili na ugovore o partnerstvu;
               [...]
               budući da ova Direktiva obuhvaća samo one ugovorne odredbe o kojima nisu vođeni pojedinačni pregovori;
               [...]
               budući da [...] se ova Direktiva primjenjuje također i na obrte, poduzeća i profesije [profesionalne djelatnosti javnog karaktera];
               [...]
               budući da se ta procjena nepoštenosti odredaba koja se provodi u skladu s odabranim općim kriterijima, posebno u prodaji ili pružanju javnih usluga gdje se usluge pružaju kolektivno čime se u obzir uzima čimbenik solidarnosti među korisnicima, mora upotpuniti tako da se najprije općenito ocijene različiti uključeni interesi; budući da to predstavlja uvjet o dobroj vjeri; budući da prilikom donošenja procjene o dobroj vjeri posebnu pozornost treba posvetiti jačini polazišta pregovaračkih strana, zatim je li potrošač bio naveden da prihvati odredbu i je li roba ili usluga prodana ili pružena na temelju posebne narudžbe potrošača, budući da prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge) možda ispunjava uvjet o dobroj vjeri ako postupa pošteno i pravedno u odnosu na drugu stranu o čijim zakonitim interesima mora voditi računa;
               [...]
               budući da bi na procjenu o nepoštenosti ugovornih odredaba trebala utjecati i priroda robe ili usluga“.

               4

               U skladu s člankom 1. te direktive:
               „1.   Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
               2.   Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.“

               5

               Člankom 2. navedene direktive predviđeno je:
               „Za potrebe ove Direktive izraz:
               [...]

                        (b)

                        ,potrošač' znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije [svoje profesionalne djelatnosti];

                        (c)

                        ,prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)' znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.“

               6

               Članak 3. stavak 1. iste direktive glasi kako slijedi:
               „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.“

               7

               Člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13 određeno je:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.“

               8

               Člankom 5. te direktive predviđeno je:
               „U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. [...]“

         Litavsko pravo

               9

               Člankom 50. Zakona o odvjetništvu (Advokatūros įstatymas) od 18. ožujka 2004. (Žin., 2004., br. 50‑1632) propisano je:
               „1.   Stranke odvjetnika nagrađuju za pružene pravne usluge u skladu s ugovorom, plaćanjem naknade dogovorene između stranaka.
               [...]
               3.   Prilikom određivanja iznosa naknade odvjetniku za pružene pravne usluge treba voditi računa o složenosti predmeta, kvalifikacijama i iskustvu odvjetnika, financijskoj situaciji stranke i ostalim relevantnim okolnostima.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Birutė Šiba sklopila je s Arūnasom Devėnasom, kao odvjetnikom, tri standardizirana ugovora o pružanju pravnih usluga uz naknadu, odnosno 25. veljače 2008. ugovor predmet kojeg je bilo zastupanje njezinih interesa u brakorazvodnom postupku, podjeli imovine i određivanju mjesta boravišta djeteta, zatim 14. studenoga 2008. ugovor predmet kojeg je bilo zastupanje njezinih interesa u postupku poništenja transakcije koji je pokrenula i 21. siječnja 2010. ugovor kojim je ovlastila Arūnasa Devėnasa na podnošenje žalbe Klaipėdos apygardos teismasu (Regionalni sud u Klaipėdi, Litva) i zastupanje njezinih interesa u postupku pred tim sudom.

               11

               Načini isplate nagrada i rokovi za izvršenje tih isplata nisu bili specificirani u spomenutim ugovorima, a u njima nisu bile precizno navedene ni različite pravne usluge za koje se isplata zahtijeva ni trošak pružanja tih usluga.

               12

               Budući da Birutė Šiba nije isplatila nagrade u roku koji je odredio Arūnas Devėnas, potonji je pokrenuo postupak pred Klaipėdos miesto apylinkės teismasom (Općinski sud u Klaipėdi, Litva) tražeći od njega da na ime neplaćenih nagrada naloži isplatu iznosa od 15.000 litavskih litasa (LTL).

               13

               Rješenjem od 8. srpnja 2011. i presudom od 11. travnja 2012. Klaipėdos miesto apylinkės teismas prihvatio je zahtjev Arūnasa Devėnasa.

               14

               Klaipėdos apygardos teismas je presudom od 30. listopada 2012. odbio žalbu koju je podnijela Birutė Šiba.

               15

               Birutė Šiba je protiv te presude podnijela izvanredni pravni lijek pred sudom koji je uputio zahtjev. U tom pravnom lijeku ističe, među ostalim, da niži sudovi nisu vodili računa o njezinom svojstvu potrošača slijedom čega, protivno relevantnom nacionalnom zakonodavstvu, sporne ugovore nisu tumačili u njezinu korist.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno procijeniti može li se odvjetnik koji obavlja slobodnu djelatnost kvalificirati kao ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ i predstavlja li ugovor o pravnim uslugama sklopljen između odvjetnika i fizičke osobe potrošački ugovor sa svim jamstvima koja pripadaju spomenutoj fizičkoj osobi.

               17

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se fizička osoba, kojoj su, na temelju ugovora o pružanju pravnih usluga uz naknadu sklopljenog s odvjetnikom, pružene pravne usluge u predmetima koji se mogu ticati osobnih interesa te osobe (razvod, podjela bračne stečevine itd.), smatrati ‚potrošačem’ u smislu propisa prava Unije o zaštiti potrošača?

                        2.

                        Treba li odvjetnika koji se bavi slobodnom djelatnošću (,(liberal) profession’ na engleskom jeziku), koji s fizičkom osobom sklopi ugovor o pružanju pravnih usluga uz naknadu, a koji ga obvezuje na pružanje tih usluga s ciljem da fizička osoba ostvari ciljeve koji nisu povezani s njezinom profesionalnom djelatnošću, smatrati prodavateljem (robe) odnosno pružateljem (usluge) u smislu propisa Unije o zaštiti potrošača?

                        3.

                        Ulaze li ugovori o pružanju pravnih usluga uz naknadu koje sklopi odvjetnik, obavljajući svoju slobodnu djelatnost, u područje primjene Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. [...]?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, važno je doznati treba li prilikom klasificiranja takvih ugovora kao potrošačkih primijeniti opće ili posebne kriterije? Ako je za klasificiranje takvih ugovora kao potrošačkih potrebno primijeniti posebne kriterije, o kojim kriterijima je riječ?“

         O prethodnim pitanjima

               18

               Svojim pitanjima, koja valja analizirati zajedno, sud koji je uputio zahtjev zapravo nastoji doznati treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da se ona primjenjuje na standardizirane ugovore o pravnim uslugama, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, sklopljene između odvjetnika i fizičke osobe koja ne postupa s ciljem povezanim s njezinom profesionalnom djelatnošću.

               19

               U vezi s tim valja podsjetiti da se Direktiva 93/13 primjenjuje, kao što to proizlazi iz njezinog članka 1. stavka 1. i članka 3. stavka 1., na ugovorne odredbe „ugovora koji se sklapaju između prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge) i potrošača“ o kojima se „nisu vodili pojedinačni pregovori“ (vidjeti u tom smislu presudu Constructora Principado, C‑226/12, EU:C:2014:10, t. 18.).

               20

               Kao što propisuje uvodna izjava 10. Direktive 93/13, ujednačeni zakonski propisi u području nepoštenih ugovornih odredaba moraju se primjenjivati na ‚sve ugovore’ koji se zaključuju između prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge) i potrošača, definiranih člankom 2. točkom (b) i (c) Direktive (vidjeti presudu Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 29.).

               21

               Slijedom toga, Direktiva 93/13 ugovore na koje se primjenjuje određuje ovisno o svojstvu ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome postupaju li one ili ne u okviru svoje profesionalne djelatnosti (presuda Asbeek Brusse i de Man Garabito, EU:C:2013:341, t. 30.).

               22

               Taj kriterij u skladu je s idejom na kojoj se temelji sustav zaštite uspostavljen tom direktivom, odnosno da se potrošač u odnosu na prodavatelje robe i pružatelje usluga, a vezano za pitanja koja se odnose kako na mogućnost pregovaranja tako i na razinu informacija, nalazi u podređenom položaju, što dovodi do pristupanja uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj odnosno pružatelj, bez mogućnosti utjecaja na njihov sadržaj (presuda Asbeek Brusse i de Man Garabito, EU:C:2013:341, t. 31. i navedena sudska praksa).

               23

               Kad je riječ o ugovorima o pravnim uslugama, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, važno je istaknuti da, u području pružanja odvjetničkih usluga u pravilu postoji nejednakost između ,stranaka potrošača' i odvjetnikâ, osobito zbog neravnopravnosti koja između tih subjekata postoji kad je riječ o podacima kojima raspolažu. Naime, odvjetnici raspolažu visokom razinom tehničkih sposobnosti koje potrošači nužno nemaju, slijedom čega potonji prilikom procjene svojstva usluga koje su im pružene mogu naići na poteškoće (vidjeti u tom smislu presudu Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 68.).

               24

               Slijedom toga, odvjetnik koji, kao u glavnom postupku, u okviru svoje profesionalne djelatnosti pruža pravnu uslugu uz naknadu, u korist fizičke osobe koja postupa s privatnim ciljevima, jest „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)“ u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13. Na ugovor o pružanju takve usluge stoga se primjenjuje režim te direktive.

               25

               Takvo utvrđenje ne može dovesti u pitanje javni karakter odvjetničkog poziva, s obzirom na to da se članak 2. točka (c) Direktive 93/13 odnosi na svaku profesionalnu djelatnost, bila ona javna ili privatna i da se, kao što to stoji u njezinoj uvodnoj izjavi 14., ta direktiva primjenjuje i na profesionalne djelatnosti javnoga karaktera.

               26

               Kad odvjetnik u ugovornim odnosima sa svojim strankama odluči koristiti standardizirane ugovorne odredbe koje je prethodno sastavio on sam ili tijela iz njegove profesionalne djelatnosti, spomenute ugovorne odredbe izravno se unose u ugovore voljom tog odvjetnika.

               27

               Budući da odvjetnici slobodno odlučuju o korištenju takvih standardiziranih ugovornih odredaba koje nisu odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, ne može se tvrditi da primjena te direktive može ugroziti posebnosti odnosa između odvjetnika i njegove stranke te načela obavljanja odvjetničkog poziva.

               28

               Naime, u skladu s ciljem te direktive, odnosno zaštitom potrošača, javni ili privatni karakter profesionalne djelatnosti ili njezina posebna zadaća ne mogu odrediti pitanje same primjenjivosti spomenute direktive (vidjeti analogijom presudu Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 37.).

               29

               Kao što je to na raspravi istaknula Europska komisija, isključenjem mnogobrojnih ugovora koje ,stranke potrošači' sklapaju s osobama koje obavljaju slobodne djelatnosti koje karakterizira neovisnost i deontološki zahtjevi koje moraju ispuniti ti pružatelji, svim tim ,strankama potrošačima' uskratila bi se zaštita koju pruža ta direktiva.

               30

               Kad je riječ, osobito, o okolnosti da, u okviru svoje djelatnosti, odvjetnici moraju poštovati povjerljivost svojih odnosa sa ,strankama potrošačima', ona nije zapreka primjeni Direktive 93/13 kad je riječ o standardiziranim ugovornim odredbama u ugovorima o pružanju pravnih usluga.

               31

               Naime, ugovorne odredbe o kojima se ne vode pojedinačni pregovori, osobito one sastavljene za opću upotrebu, same po sebi ne sadrže personalizirane podatke koji se odnose na stranke odvjetnikâ, otkrivanje kojih bi moglo ugroziti odvjetničku tajnu.

               32

               Točno je da bi sastavljanje posebne ugovorne odredbe, osobito one o načinima nagrađivanja odvjetnika, moglo, makar i neizravno, otkriti određene aspekte odnosa između odvjetnika i njegove stranke koji bi trebali ostati tajni. Međutim, o takvoj bi se ugovornoj odredbi pojedinačno pregovaralo i slijedom toga se na nju, kako to proizlazi iz točke 19. ove presude, ne bi primjenjivala Direktiva 93/13.

               33

               Također stoji da se, kako bi se procijenila nepoštenost ugovornih odredaba, mora uzeti u obzir narav usluga koje su predmet ugovora na koje se primjenjuje Direktiva 93/13, u skladu s njezinim člankom 4. stavkom 1. u vezi s uvodnom izjavom 18. Naime, tu procjenu treba izvršiti nacionalni sud, vodeći računa o toj naravi i pozivajući se na sve okolnosti povezane sa sklapanjem ugovora koje su postojale u trenutku njegova sklapanja (vidjeti u tom smislu presudu Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 71. kao i rješenje Sebestyén, C‑342/13, EU:C:2014:1857, t. 29.).

               34

               Slijedom toga, kad je riječ o ugovorima o pravnim uslugama poput onih iz glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev prilikom procjene jasnoće i razumljivosti ugovornih odredaba, u skladu s člankom 5. prvom rečenicom Direktive 93/13, treba voditi računa o posebnoj naravi tih usluga te u slučaju postojanja sumnje prednost dati tumačenju koje je najpovoljnije za potrošača, u skladu s drugom rečenicom spomenutog članka.

               35

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na postavljena pitanja treba odgovoriti tako da Direktivu 93/13 valja tumačiti na način da se ona primjenjuje na standardizirane ugovore o pravnim uslugama, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, sklopljene između odvjetnika i fizičke osobe koja ne postupa s ciljem povezanim s njezinom profesionalnom djelatnošću.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima valja tumačiti na način da se ona primjenjuje na standardizirane ugovore o pravnim uslugama, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, sklopljene između odvjetnika i fizičke osobe koja ne postupa s ciljem povezanim s njezinom profesionalnom djelatnošću.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. veljače 2014.#Directeur général des douanes et droits indirects i Chef de l’agence de la direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières protiv Humeau Beaupréau SAS.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Poglavlje 64. – Uvoz dijelova potrebnih za proizvodnju obuće namijenjene za sportske aktivnosti – Tarifni broj 6404 – Obuća s vanjskim potplatima od gume, plastične mase, od kože ili umjetne kože i gornjim dijelom od tekstilnog materijala – Tarifni broj 6406 – Dijelovi obuće – Opće pravilo 2. točka a) za tumačenje Kombinirane nomenklature – Necjelovit ili nedovršen proizvod koji posjeduje ,bitne značajke cjelovitog ili dovršenog proizvoda’ – Proizvod ,podnesen u rastavljenom ili nesastavljenom stanju’ – Napomena s objašnjenjem za tumačenje Harmoniziranog sustava – Postupci ,sastavljanja’ osim ,postupaka obrade koji dovršavaju proizvodnju dijelova namijenjenih spajanju’.#Predmet C‑2/13.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      6. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Poglavlje 64. — Uvoz dijelova potrebnih za proizvodnju obuće namijenjene za sportske aktivnosti — Tarifni broj 6404 — Obuća s vanjskim potplatima od gume, plastične mase, od kože ili umjetne kože i gornjim dijelom od tekstilnog materijala — Tarifni broj 6406 — Dijelovi obuće — Opće pravilo 2. točka a) za tumačenje Kombinirane nomenklature — Necjelovit ili nedovršen proizvod koji posjeduje ‚bitne značajke cjelovitog ili dovršenog proizvoda’ — Proizvod ‚podnesen u rastavljenom ili nesastavljenom stanju’ — Napomena s objašnjenjem za tumačenje Harmoniziranog sustava — Postupci ‚sastavljanja’ osim ‚postupaka obrade koji dovršavaju proizvodnju dijelova namijenjenih spajanju’“
      U predmetu C‑2/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 4. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 2. siječnja 2013., u postupku

         Directeur général des douanes et droits indirects,

         Chef de l’agence de la direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières

      protiv

         Humeau Beaupréau SAS,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Humeau Beaupréau SAS, F. Puel, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i C. Candat, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Keppenne i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje općeg pravila 2. točke a) za tumačenje kombinirane nomenklature koje je sadržano u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.) u verziji koja je na snazi u trenutku nastanka činjenica (u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između Directeur général des douanes et droits indirects (generalni direktor za carine i posredne poreze) i Chef de l’agence de la direction nationale du renseignement et des enquêtes douanière (direktor državne agencije za carinske informacije i istrage) protiv Humeau Beaupréau SAS (u daljnjem tekstu: Humeau), društva osnovanog u skladu s francuskim pravom, o razvrstavanju u KN dijelova potrebnih za proizvodnju obuće namijenjene sportskim aktivnostima, uvezenih iz Kine u Francusku u razdoblju od svibnja 1998. do studenoga 2000.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Kombinirana nomenklatura, ustanovljena Uredbom br. 2658/87, temelji se na Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), koji je pripremilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO) i koji je ustanovila Međunarodna konvencija o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, sklopljena u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćena u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.). Prvih šest znamenki tarifnih brojeva i podbrojeva preuzela je iz HS‑a, dok su sedma i osma znamenka dio njezinog vlastitog razvrstavanja.

               4

               Prvi dio KN‑a sadrži nekoliko uvodnih odredbi. U tom dijelu, u Odjeljku I., u kojemu su sadržana opća pravila, dio A, pod naslovom „Opća pravila za tumačenje kombinirane nomenklature“, određuje:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela:

                        1.

                        Naslovi odjeljka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odjeljke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila, pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                        2.

                                 a)

                                 Smatra se da svako spominjanje proizvoda u nazivu tarifnog broja uključuje i necjelovit ili nedovršen proizvod, pod uvjetom da u stanju u kojem je podnesen posjeduje bitne značajke cjelovitog ili dovršenog proizvoda. Također se smatra da uključuje pozivanje na proizvod koji je cjelovit ili dovršen (ili proizvod koga se razvrstava kao cjelovitog ili dovršenog primjenom ovog pravila), a podnesen je u nesastavljenom ili u rastavljenom stanju.

                  […]

                        6.

                        Za zakonske potrebe, razvrstavanje robe u podbrojeve tarifnog broja vrši se sukladno nazivu tih podbrojeva i svih odgovarajućih napomena za podbrojeve te, mutatis mutandis, sukladno gore navedenim pravilima, podrazumijevajući da se može uspoređivati samo podbrojeve na istoj razini. […]“

               5

               Drugi dio KN‑a sadrži Odjeljak XII., koji između ostalog sadrži poglavlje 64., naslovljeno „Obuća, nazuvci i slični proizvodi; dijelovi tih proizvoda“.

               6

               Tarifni broj 6404 KN‑a, pod naslovom „Obuća s vanjskim potplatima od gume, plastične mase, od kože ili umjetne kože i gornjim dijelom od tekstilnog materijala“, sadrži podbroj 6404 11 00 koji glasi:
               „Športska obuća; obuća za tenis, košarku, gimnastiku, vježbanje i slično“

               7

               Tarifni broj 6406 KN‑a naslovljen je „Dijelovi obuće (uključujući gornje dijelove, neovisno jesu li pričvršćeni na potplat, osim na vanjski potplat, ili ne); izmjenjivi ulošci za obuću, umeci za potpetice i slični proizvodi; nazuvci i slični proizvodi te njihovi dijelovi“.

               8

               Podbroj 6406 10 naslovljen je „Gornji dijelovi obuće i njihovi dijelovi, osim umetaka za ojačanje“.

               9

               Podbroj 6406 20 glasi „Vanjski potplati i potpetice od gume ili plastične mase“.

               10

               Članak 249. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjen i dopunjen Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 2700/2000 od 16. studenoga 2000. (SL L 311, str. 17., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), određuje:
               „Odbor [za Carinski zakonik] može razmatrati sva pitanja u vezi s carinskim propisima koja postavi njegov predsjednik na vlastitu inicijativu ili na zahtjev predstavnika neke države članice.“ [neslužbeni prijevod]

         Napomene s objašnjenjem HS‑a

               11

               Pod uvjetima utvrđenima u članku 8. Međunarodne konvencije o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (OMD) odobrava napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koje je usvojio Odbor za Harmonizirani sustav.

               12

               Napomena s objašnjenjem o općem pravilu 2. točki a) za tumačenje HS‑a [u daljnjem tekstu: NOHS o općem pravilu 2. točki a)], pravilu koje je sadržajno jednako općem pravilu 2. točki a) za tumačenje KN‑a, glasi kako slijedi:

                        „I)

                        Prva odredba Pravila 2. točke a) proširuje opseg tarifnih brojeva koji spominju određene proizvode tako da se ono primjenjuje kako na cjelovit tako i na necjelovit ili nedovršen proizvod pod uvjetom da u stanju u kojem je podnesen posjeduje bitne značajke cjelovitog ili dovršenog proizvoda.

                  […]
               Proizvodi podneseni u rastavljenom ili nesastavljenom stanju

                        V)

                        Druga odredba Pravila 2. točke a) cjelovit ili dovršen proizvod podnesen u rastavljenom ili nesastavljenom stanju razvrstava u isti tarifni broj kao i sastavljeni proizvod. Ako se roba podnosi u tom stanju, to je ponajprije iz razloga kao što su potreba ili praktičnost pakiranja, rukovanja ili prijevoza.

                        VI)

                        To Pravilo razvrstavanja također se primjenjuje i na necjelovit ili nedovršen proizvod u rastavljenom ili nesastavljenom stanju kada se smatra cjelovitim ili dovršenim proizvodom u smislu prve odredbe Pravila.

                        VII)

                        U svrhu primjene predmetnog Pravila proizvodom podnesenim u rastavljenom ili nesastavljenom stanju valja smatrati proizvod čiji su različiti dijelovi namijenjeni spajanju bilo sredstvima kao što su vijci, svornjaci, matice itd. bilo na primjer zakovicama ili zavarivanjem pod uvjetom da je ipak riječ samo o postupcima sastavljanja.
                        Pritom nije važno koliko je složen postupak sastavljanja. Ipak, različiti dijelovi ne smiju proći nikakav postupak obrade koji dovršava njihovu proizvodnju.
                        Nesastavljeni dijelovi proizvoda koji premašuju broj potreban za spajanje cjelovitog proizvoda razvrstavaju se u posebne tarifne brojeve.

                        VIII)

                        Primjeri primjene Pravila nalaze se u Općim uvodnim izjavama odjeljaka ili poglavlja (Odjeljak XVI., osobito poglavlja 44., 86., 87. i 89.).

                        IX)

                        Uzimajući u obzir doseg tarifnih brojeva u odjeljcima I. do VI., ova odredba Pravila obično se ne primjenjuje na proizvode navedene u tim odjeljcima.“ [neslužbeni prijevod]

         Francusko pravo

               13

               U skladu s člankom 443. stavkom 1. francuskog Carinskog zakonika, kako je izmijenjen i dopunjen Zakonom br. 77‑1453 od 29. prosinca 1977. o priznavanju procesnih jamstava poreznim obveznicima u poreznim i carinskim stvarima (JORF od 30. prosinca 1977., str. 6279.):
               „Commission de conciliation et d’expertise douanière (Komisija za carinsko mirenje i vještačenje) sastoji se od:

                        —

                        jednog suca građanskog ili kaznenog prava, predsjednika;

                        —

                        dva procjenitelja određena s obzirom na njihove stručne sposobnosti;

                        —

                        jednog savjetnika na upravnom sudu.

                  U slučaju da nije postignuta suglasnost, odlučujući je glas predsjednika.“

               14

               Članak 450. tog Zakonika, kako je izmijenjen i dopunjen Zakonom br. 96‑314 od 12. travnja 1996., koji sadrži različite gospodarske i financijske odredbe (JORF od 13. travnja 1996., str. 5707.), određuje:
               „1.   Ako su nakon carinjenja robe prilikom nadzora i ispitivanja provedenih sukladno uvjetima predviđenima osobito gore navedenim člankom 63.b, člankom 65. i člankom 334. podneseni prigovori o vrsti, podrijetlu ili vrijednosti:

                        a)

                        i jedna i druga strana mogu tijekom dva mjeseca nakon obavijesti o upravnom aktu kojim je utvrđen prekršaj zatražiti mišljenje od Commission de conciliation et d’expertise douanière […];

                  […]

                        d)

                        u slučaju kasnijeg sudskog postupka predsjednik Commission de conciliation et expertise douanière pohranjuje u sudski spis mišljenje komisije u okviru savjetovanja predviđenog točkama a) i b) predmetnog članka.

                  2.   Tijekom svakog sudskog postupka, neovisno o tome je li bilo prethodnog savjetovanja Commission de conciliation et d’expertise douanière ili ne, navedena komisija daje stručno mišljenje ako je tako odredio sud nadležan za odlučivanje u carinskom sporu.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Djelatnost Humeaua je proizvodnja obuće. U razdoblju između svibnja 1998. i studenoga 2000. iz Kine je uvozio dijelove potrebne za proizvodnju obuće namijenjene sportskim aktivnostima.

               16

               Kao što proizlazi iz spisa koji je podnesen Sudu, sljedeći dijelovi uvezeni su u jednakim količinama:

                        —

                        gornji dijelovi obuće, deklarirani carinarnici pod podbrojem 64 06 10 90 KN‑a;

                        —

                        vanjski potplati, deklarirani carinarnici pod podbrojevima 6406 20 10 i 6406 20 90 KN‑a;

                        —

                        unutarnji potplati, deklarirani carinarnici pod podbrojem 6406 99 80 KN‑a i

                        —

                        vezice, deklarirane carinarnici pod podbrojem 6307 90 99 KN‑a.

               17

               Na vanjske i unutarnje potplate te na gornje dijelove obuće 1998. plaćena je uvozna carina u visini od 3,3%, zatim od 1999. godine nadalje 3%, dok su vezice bile oporezovane u visini od 6,3%.

               18

               Francuske carinske vlasti su nakon obavljenog nadzora u prostorijama Humeaua smatrale da, primjenom općeg pravila 2. točke a) za tumačenje KN‑a, ta roba treba biti razvrstana pod tarifni broj 6404 11 00 s obzirom na to da je riječ o obući podnesenoj u nesastavljenom stanju. Te vlasti također su procijenile da ta roba nakon uvoza ne treba obradu, već samo sastavljanje pa je stoga relevantna ona carina koja se primjenjuje na cjelovit proizvod kojemu su namijenjeni navedeni dijelovi, dakle 17,6% za 1998. i 17% od 1999. nadalje. Slijedom toga one su 5. lipnja 2001. sastavile zapisnik o carinskom prekršaju.

               19

               Humeau je 24. srpnja 2001. podnio tužbu protiv commission de conciliation et d’expertise douanière. Ta komisija je u mišljenju od 2. srpnja 2002. smatrala da dijelove koje je uvezao Humeau treba razvrstati kao dijelove obuće. Naime, komisija je „nakon ispitivanja uzoraka i predstavljanja procesa proizvodnje smatrala da su dva od četiri uvezena dijela, gornji dio i vanjski potplat prošli postupke obrade, u konkretnom slučaju oblikovanje stražnjeg dijela ovlaživanjem gornjeg dijela i grebenanje gornjeg dijela i vanjskog potplata, ,koji dovršavaju njihovu proizvodnju', što temeljem primjene [NOHS‑a o pravilu 2. točki a)] sprječava da se za sporni proizvod ‚čiji su različiti dijelovi – kao u konkretnom slučaju – namijenjeni spajanju’ smatra da je podnesen u rastavljenom ili nesastavljenom stanju u smislu tog pravila.“

               20

               Carinske vlasti su međutim smatrale da roba koja je predmet glavnog postupka spada pod tarifni broj 6404 11 00 te su slijedom toga 8. srpnja 2004. poslale odluku o povratu iznosa od 349517 eura.

               21

               Humeau je dopisom od 30. srpnja 2004. pred tim vlastima podnio upravnu tužbu kojom osporava osnovanost te odluke.

               22

               Usporedno s tim navedene vlasti su protiv Comité du code des douanes (Odbor za Carinski zakonik) podnijele tužbu o tarifnom razvrstavanju robe koja je predmet glavnog postupka. Nakon sastanka 6. i 7. ožujka 2008. taj je odbor zaključio da se „spajanje nesastavljenih dijelova obavlja isključivo postupcima spajanja [vidi stavak 1. i prvu rečenicu stavka 2. točke VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a)] i da još nedovršen proizvod ima bitnu značajku dovršenog proizvoda u smislu prvog dijela općeg pravila 2. [točke a)] za tumačenje KN‑a“.

               23

               Carinske vlasti odbile su upravnu tužbu 11. lipnja 2008.

               24

               Nakon toga je Humeau 29. srpnja 2008. pred tribunal d’instance du 11ème arrondissement de Paris podnio tužbu kojom traži poništenje navedene odluke o povratu iznosa. Taj je sud presudom donesenom 16. ožujka 2010. prihvatio zahtjev Humeaua procijenivši među ostalim da „utvrđenje prekršaja počiva na pogrešnom poimanju postupaka potrebnih za dobivanje dovršenog proizvoda.“

               25

               Cour d’appel je odlučujući o žalbi koju su podnijele carinske vlasti isto tako presudio da opis carinskih vlasti postupka potrebnog da se od skupa dijelova dobije dovršen proizvod i sukladno kojem je „za preoblikovanje obuće tehnički dostatno lijepljenje“ ne odgovara stvarnosti.

               26

               Uzimajući u obzir da su određeni dijelovi izmijenjeni postupcima grebenanja vanjskog potplata i unutrašnjeg dijela gornjeg dijela obuće kao i završnim postupcima na rubovima potplata te da određeni postupci, kao što su umetanje, zatezanje preko kalupa i oblikovanje stražnjeg dijela, ne podrazumijevaju samo obično ili čak složeno spajanje, Cour d’appel de Paris je zaključio da carinski prekršaj za koji je optužen Humeau počiva na netočnom poimanju postupaka potrebnih za dobivanje dovršenog proizvoda te je slijedom toga poništio odluku o povratu iznosa od 8. srpnja 2004.

               27

               Carinske vlasti podnijele su žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev, osobito tvrdeći da je Cour d’appel de Paris povrijedio opće pravilo 2. točku a) za tumačenje HS‑a kao i točku VII. NOHS‑a koja se odnosi na to pravilo s obzirom na to da grebenanje gornjeg dijela obuće i vanjskog potplata te oblikovanje stražnjeg dijela umetnutog u gornji dio obuće predstavljaju postupke obrade koji dovršavaju proizvodnju uvezenih gornjih dijelova i vanjskih potplata te da je riječ o postupcima sastavljanja obrađenih dijelova u svrhu proizvodnje obuće.

               28

               U tim okolnostima Cour de cassation odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Trebaju li se tijekom postupka proizvodnje obuće postupci oblikovanja stražnjeg dijela gornjeg dijela obuće i grebenanja tog gornjeg dijela i vanjskog potplata, koji prethode njihovom spajanju, kvalificirati kao ‘postupci sastavljanja’ ili kao ‘postupci obrade koji dovršavaju njihovu proizvodnju’, u smislu točke VII. [NOHS‑a o pravilu 2. točki a)]?“

         O prethodnom pitanju

               29

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita predstavljaju li prilikom postupka proizvodnje obuće oblikovanje stražnjeg dijela i grebenanje gornjeg dijela i vanjskog potplata prije njihovog spajanja „postupke sastavljanja“ ili „postupke obrade koji dovršavaju njihovu proizvodnju“ u smislu točke VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a).

               30

               Prije svega valja podsjetiti na to da sukladno prvoj rečenici općeg pravila 2. točke a) za tumačenje KN‑a svako spominjanje proizvoda u nazivu tarifnog broja uključuje i necjelovit ili nedovršen proizvod kada on u stanju u kojem je podnesen posjeduje bitne značajke cjelovitog ili dovršenog proizvoda. Sukladno drugoj rečenici općeg pravila 2. točke a) u taj tarifni broj također ulazi i proizvod koji je cjelovit ili dovršen (ili proizvod koga se razvrstava kao cjelovitog ili dovršenog primjenom prve rečenice), a podnesen je u nesastavljenom ili rastavljenom stanju.

               31

               Točka VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a) u tom pogledu pojašnjava da proizvodom podnesenim u rastavljenom ili nesastavljenom stanju valja smatrati proizvod čiji su različiti dijelovi namijenjeni spajanju pod uvjetom da je ipak riječ samo o postupcima sastavljanja i da različiti dijelovi ne smiju proći nikakav postupak obrade koji dovršava njihovu proizvodnju.

               32

               Međutim, iako napomene s objašnjenjem koje je izradio OMD predstavljaju važno sredstvo koje jamči ujednačenu primjenu zajedničke carinske tarife i kao takve vrijede za njihovo tumačenje (vidjeti osobito presudu od 20. lipnja 2013., Agroferm, C‑568/11, t. 28. i navedenu sudsku praksu), one ipak nemaju obvezujuću pravnu snagu (vidjeti osobito presude od 11. srpnja 1980., Chem‑Tec, 798/79, Zb., str. 2639., t. 11.; od 16. lipnja 1994., Develop Dr. Eisbein, C-35/93, Zb., str. I-2655., t. 21. i od 15. studenoga 2012., Kurcums Metal, C‑558/11, t. 30.).

               33

               Stoga postavljeno pitanje valja preoblikovati tako da njime sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li opće pravilo 2. točku a) za tumačenje KN‑a tumačiti u smislu da gornji dio, vanjski potplat i uložak potpadaju pod tarifni broj 6404 KN‑a te čine proizvod podnesen u nesastavljenom stanju koji ima bitne značajke obuće kada gornji dio i vanjski potplat nakon uvoza moraju proći postupak grebenanja koji prethodi njihovom spajanju i da se stražnji dio, umetnut u gornji dio, mora oblikovati ovlaživanjem.

               34

               Značajke obuće u bitnome se sastoje u spoju gornjeg dijela i vanjskog potplata. Ti dijelovi naime čine veći dio cjelovitog proizvoda kojemu su namijenjeni i daju mu izgled obuće. Osim toga, oni obavijaju i štite stopalo korisnika i tako omogućuju da obuća ispunjava svoju primarnu funkciju.

               35

               U tom pogledu isto je tako značajna činjenica da, radi određivanja tarifnog broja pod kojim treba biti razvrstana obuća, valja pregledati njihov gornji dio i vanjski potplat s obzirom na nazive iz tarifnih brojeva 6401 do 6405 KN‑a.

               36

               Naposljetku, sukladno tekstu iz tarifnog broja 6406 KN‑a, gornji dijelovi čine „dijelove obuće“ i kada su pričvršćeni na potplat različit od vanjskog potplata. A contrario, iz toga slijedi da se skup koji se sastoji od gornjeg dijela obuće pričvršćenog na vanjski potplat ne razvrstava u tarifni broj 6406 KN‑a te stoga spada pod tarifne brojeve 6401 do 6405 KN‑a, koji se odnose na dovršenu obuću.

               37

               Stoga prilikom primjene općeg pravila 2. točke a) prve rečenice KN‑a treba smatrati da skup od gornjeg dijela, vanjskog potplata i unutarnjeg potplata sadrži bitne značajke obuće.

               38

               Nadalje, glede pitanja treba li robu koju je uvezao Humeau smatrati „nesastavljenom“ obućom u smislu navedenog pravila, valja ustvrditi da KN ne sadrži nikakvu definiciju pojma „nesastavljenog“ proizvoda u smislu općeg pravila 2. točke a) te nomenklature.

               39

               Naprotiv, napomene s objašnjenjem HS‑a koje, sukladno sudskoj praksi citiranoj u točki 32. ove presude, čine važan instrument koji jamči ujednačenu primjenu zajedničke carinske tarife i kao takve predstavljaju važna sredstva za njezino tumačenje u točki VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a) upućuju na to da „proizvodom podnesenim u rastavljenom ili nesastavljenom stanju valja smatrati proizvod čiji su različiti dijelovi namijenjeni spajanju […], na primjer zakovicama ili zavarivanjem, pod uvjetom da je ipak riječ samo o postupcima sastavljanja“. Osim toga, „različiti dijelovi ne smiju proći nikakav postupak obrade koji dovršava njihovu proizvodnju.“

               40

               Najprije, glede postupka grebenanja gornjeg dijela i vanjskog potplata, iz pisanih očitovanja koja su podnijele Francuska Republika i Europska komisija proizlazi da se prilikom procesa proizvodnje obuće takav postupak sastoji u brušenju dijela gornjeg dijela i dijela vanjskog potplata koji se moraju povezati lijepljenjem.

               41

               Stoga, ako je, kao što to tvrde Francuska Republika i Komisija, taj postupak isključivo namijenjen poboljšanju prianjanja gornjeg dijela i vanjskog potplata, što provjerava sud koji je uputio zahtjev, njega se treba smatrati fazom u procesu lijepljenja i kao takvoga ne može ga se kvalificirati kao „postupak obrade koji dovršava proizvodnju“ navedenih dijelova u smislu točke VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a).

               42

               Nadalje, glede postupka oblikovanja ovlaživanjem stražnjeg dijela, prije svega valja napomenuti da, kao što proizlazi iz spisa, za razliku od gornjih dijelova, uložaka i vanjskih potplata, stražnji dijelovi nisu bili predmet uvoza, već stjecanja između država članica.

               43

               Iz točaka VI. i VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a) proizlazi da se, glede necjelovitog proizvoda podnesenoga u nesastavljenom stanju, zahtjev prema kojem se spajanje različitih dijelova treba sastojati samo u postupcima sastavljanja, osim postupaka obrade koji dovršavaju proizvodnju navedenih dijelova, odnosi na dijelove koji su podneseni carinskim vlastima radi njihovog carinjenja.

               44

               Naprotiv, nevažno je jesu li dijelovi poput stražnjeg dijela koji je predmet glavnog postupka i koji su bili predmet stjecanja između država članica prošli obradu prije spajanja s uvezenim dijelovima.

               45

               Naime, u suprotnome bi tarifno razvrstavanje uvezenih dijelova ovisilo o okolnosti koja nije vezana uz tu robu s obzirom na to da carinske vlasti nisu mogle ispitati trebaju li dijelovi koji nisu deklarirani carinarnici biti obrađeni prije spajanja s uvezenim dijelovima ili ne, što bi za posljedicu imalo ometanje ostvarenja cilja olakšavanja carinskog nadzora i pravne sigurnosti koji mora prevladavati nad navedenim razvrstavanjem.

               46

               Iz toga proizlazi da je postupak oblikovanja ovlaživanjem stražnjeg dijela, koja god bila njegova kvalifikacija u odnosu na točku VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a), u okviru glavnog postupka bez učinka na primjenu općeg pravila 2. točke a) za tumačenje KN‑a.

               47

               Naprotiv, valja ispitati uključuje li umetanje stražnjeg dijela bilo kakav postupak obrade uvezenih dijelova.

               48

               Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, u tom pogledu se ne čini da postupak koji se sastoji od umetanja stražnjeg dijela u gornji dio obuće podrazumijeva više od umetanja i pričvršćivanja tog dijela između vanjskog dijela i podstave gornjeg dijela obuće.

               49

               Ako je to doista slučaj, ta faza dio je postupka spajanja i ona se kao takva ne može smatrati postupkom obrade koji dovršava proizvodnju gornjeg dijela u smislu točke VII. NOHS‑a o pravilu 2. točki a).

               50

               U tom pogledu je nakon sastanka 6. i 7. ožujka 2008. Comité du code des douanes glede robe koja je predmet glavnog postupka zaključio da se „spajanje nesastavljenih proizvoda obavlja isključivo postupcima spajanja“.

               51

               No, iako mišljenja Comité du code des douanes nemaju obveznu pravnu snagu, ona ipak predstavljaju važna sredstva osiguranja ujednačene primjene Carinskog zakonika od strane carinskih vlasti država članica i kao takva mogu se smatrati valjanim sredstvima za tumačenje navedenog zakonika (vidjeti osobito presudu od 22. svibnja 2008., Ecco Sko, C-165/07, Zb., str. I-4037, t. 47.).

               52

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da opće pravilo 2. točku a) za tumačenje KN‑a treba tumačiti u tom smislu da gornji dio, vanjski i unutarnji potplat, kao proizvodi podneseni u nesastavljenom stanju koji sadrže bitne značajke obuće, spadaju pod tarifni broj 6404 KN‑a kada nakon njihovog uvoza stražnji dio mora biti umetnut u gornji dio i kada vanjski potplat i gornji dio moraju proći postupak grebenanja radi njihovog spajanja.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Opće pravilo 2. točku a) za tumačenje kombinirane nomenklature koje je sadržano u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o zajedničkoj carinskoj tarifi, u verziji koja je na snazi u trenutku nastanka činjenica, treba tumačiti u smislu da gornji dio, vanjski i unutarnji potplat, kao proizvodi podneseni u nesastavljenom stanju koji sadrže bitne značajke obuće, spadaju pod tarifni broj 6404 KN‑a kada nakon njihovog uvoza stražnji dio mora biti umetnut u gornji dio i kada vanjski potplat i gornji dio moraju proći postupak grebenanja radi njihovog spajanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 30. rujna 2009. # Arkema SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Novčane kazne. # Predmet T-168/05.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 24. listopada 1991. # Rhône-Poulenc SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-1/89


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. rujna 2007.#William Prym GmbH & Co. KG i Prym Consumer GmbH & Co. KG protiv Komisije Europskih zajednica.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-30/05.