title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 31. svibnja 2018.#Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag i dr. protiv Dödsboet efter Ingvar Mattsson i Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Högsta domstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2002/92/EZ – Područje primjene – Pojam posredovanja u osiguranju – Direktiva 2004/39/EZ – Područje primjene – Pojam ‚investicijsko savjetovanje’ – Savjeti pruženi povodom posredovanja u osiguranju koji se odnose na ulaganje kapitala u okviru kapitalnog životnog osiguranja – Kvalifikacija djelatnosti posrednika u osiguranju kada ne postoji njegova namjera da zaključi pravi ugovor o osiguranju.#Predmet C-542/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2002/92/EZ – Područje primjene – Pojam posredovanja u osiguranju – Direktiva 2004/39/EZ – Područje primjene – Pojam ‚investicijsko savjetovanje’ – Savjeti pruženi povodom posredovanja u osiguranju koji se odnose na ulaganje kapitala u okviru kapitalnog životnog osiguranja – Kvalifikacija djelatnosti posrednika u osiguranju kada ne postoji njegova namjera da zaključi pravi ugovor o osiguranju”
      U predmetu C‑542/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta domstolen (Vrhovni sud, Švedska), odlukom od 18. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 26. listopada 2016., u postupku

         Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag

      protiv

         Dödsboet efter Ingvar Mattsson,

      i

         Jan‑Erik Strobel i dr.,

         Lisa Bergström i dr.,

         Ann‑Christin Jönsson i dr.,

         Daniel Röme i dr.,

      protiv

         Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda (izvjestitelj), E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag, P. Sjödin i K. Blomkvist, advokater, kao i A. Martin, C. Waering i M. P. Öhrn, pravnici,

               –

               za J.-E. Strobela i dr., J. Larsson, advokat,

               –

               za L. Bergström i dr., L. Bengtsson, A. Elison i C. Kronström, advokater,

               –

               za A.-C. Jönsson i dr., H. Asklund, advokat,

               –

               za D. Römea i dr., T. Eliasson, advokat,

               –

               za švedsku vladu, H. Shev, C. Meyer‑Seitz, A. Falk, L. Swedenborg i F. Bergius, u svojstvu agenata, za češku vladu, M. Smolek, O. Serdula i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, K.-Ph. Wojcik i K. Simonsson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2002/92/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. prosinca 2002. o posredovanju u osiguranju (SL 2003., L 9., str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 23.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora, koji obuhvaća dva predmeta, između, kao prvo, Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag (u daljnjem tekstu: Länsförsäkringar), s jedne strane, i Dödsboet efter Ingvar Mattsson (ostavina Ingvara Mattsona), s druge strane, i, kao drugo, Jan‑Erika Strobela i dr., Lise Bergström i dr., Ann‑Christin Jönsson i dr. te Daniela Römea i dr. (u daljnjem tekstu zajedno: Strobel i dr.), s jedne strane, i Länsförsäkringara, s druge strane, u vezi s gubitkom iznosa uloženih u proizvode u okviru kapitalnih životnih osiguranja ugovorenih s društvima za posredovanje u osiguranju koja su pak ugovorila osiguranje od profesionalne odgovornosti s Länsförsäkringarom.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2002/92

               3

               Uvodne izjave 8., 9. i 17. Direktive 2002/92 glase:

                        „8.

                        Usklađivanje nacionalnih odredbi o stručnim uvjetima i upisu u registar osoba koje osnivaju i obavljaju poslove posredovanja u osiguranju može stoga doprinijeti i dovršavanju jedinstvenog tržišta financijskih usluga i jačanju zaštite potrošača u tom području.

                        9.

                        Proizvode osiguranja mogu prodavati različite vrste osoba ili ustanova, poput zastupnika u osiguranju, posrednika u osiguranju i prodavatelja bankoosiguranja. Jednakost postupanja prema tim subjektima i zaštita potrošača zahtijevaju da sve te osobe odnosno ustanove budu obuhvaćene ovom Direktivom.

                  […]

                        17.

                        Suradnja i razmjena informacija među nadležnim tijelima ključne su za zaštitu potrošača i osiguranje ispravnosti poslovanja u području osiguranja i reosiguranja na jedinstvenom tržištu.”

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. propisuje:
               „Ovom se Direktivom propisuju pravila osnivanja i obavljanja poslova posredovanja u osiguranju i reosiguranju za fizičke i pravne osobe s poslovnim nastanom, ili koje planiraju uspostavu poslovnog nastana, u nekoj od država članica.”

               5

               Članak 2. spomenute direktive, naslovljen „Definicije”, određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        3.

                        ‚posredovanje u osiguranju’ znači djelatnost prezentacije ili predlaganja ugovora o osiguranju ili obavljanja drugih pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju, ili zaključivanja takvih ugovora, ili pružanja pomoći pri upravljanju takvim ugovorima i njihovu izvršavanju, posebno u slučaju rješavanja odštetnog zahtjeva.
                        […]

                  […]

                        5.

                        ‚posrednik u osiguranju’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u zamjenu za naknadu osniva ili obavlja poslove posredovanja u osiguranju;

                  […]”

               6

               U skladu s člankom 4. stavcima 3. i 4. iste direktive:
               „3.   Posrednici u osiguranju i reosiguranju imaju osiguranje od profesionalne odgovornosti koje važi na čitavom području Zajednice ili odgovarajuće jamstvo koje pokriva odgovornost za profesionalni nemar u iznosu od najmanje 1000000 EUR po svakom odštetnom zahtjevu ili ukupno 1500000 EUR za sve odštetne zahtjeve u jednoj godini, osim ako je društvo za osiguranje, društvo za reosiguranje ili neko drugo društvo u čije ime djeluje posrednik u osiguranju ili reosiguranju, ili za koje je posrednik u osiguranju ili reosiguranju ovlašten djelovati, već dalo takvo osiguranje ili odgovarajuće jamstvo, ili ako takvo društvo preuzima punu odgovornost za djelovanje posrednika.
               4.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere da zaštite potrošače od nemogućnosti posrednika u osiguranju da premiju proslijedi društvu za osiguranje ili da iznos naknade štete ili povrat dijela premije proslijedi osiguraniku.
               […]”

               7

               Članak 12. Direktive 2002/92, naslovljen „Informacije koje daju posrednici u osiguranju”, u stavcima 2. i 3. propisuje:
               „2.   Kada posrednik u osiguranju obavijesti potrošača da savjete daje na temelju nepristrane analize, dužan je takve savjete davati na temelju analize dostatno velikog broja ugovora o osiguranju raspoloživih na tržištu kako bi bio u mogućnosti dati preporuku, u skladu sa stručnim kriterijima, o tome koji bi ugovor o osiguranju odgovarao potrebama.
               3.   Prije zaključenja bilo kakvog ugovora posrednik u osiguranju pobliže navodi barem zahtjeve i potrebe toga potrošača, posebno na temelju informacija koje mu je dao sam potrošač, kao i razloge za svaki od savjeta danih potrošaču o određenom proizvodu osiguranja. Te pojedinosti mijenjaju se u skladu sa složenošću ugovora o osiguranju koji se nudi.”

         Direktiva 2004/39/EZ

               8

               Članak 1. stavak 1. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL 2004., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.) određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na investicijska društva i uređena tržišta.”

               9

               Članak 2. stavak 1. te direktive propisuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na:
               […]

                        (c)

                        osobe koje pružaju investicijske usluge povremeno u sklopu obavljanja svoje redovite djelatnosti i ako je ta djelatnost uređena zakonskim ili drugim propisima ili etičkim kodeksom za tu određenu djelatnost, koji ne isključuju pružanje takvih usluga;

                  […]

                        (j)

                        osobe koje pružaju investicijsko savjetovanje u okviru obavljanja neke druge redovite djelatnosti koja nije obuhvaćena ovom Direktivom, pod uvjetom da se takvo savjetovanje ne naplaćuje;

                  […]”

               10

               U članku 4. stavku 1. navedene direktive nalaze se sljedeće definicije:
               „Za potrebe Direktive, sljedeći izrazi imaju sljedeće značenje:

                        1.

                        ‚Investicijsko društvo’ znači svaka pravna osoba čija je redovita djelatnost ili poslovanje pružanje jedne ili više investicijskih usluga trećim stranama i/ili obavljanje jedne ili više investicijskih aktivnosti na profesionalnoj osnovi;
                        […]

                        2.

                        ‚Investicijske usluge i aktivnosti’ znači sve usluge i aktivnosti utvrđene u odjeljku A Priloga I. koje se odnose n[a] sve instrumente navedene u odjeljku C Priloga I.;
                        […]

                  […]

                        4.

                        ‚Investicijsko savjetovanje’ znači davanje osobnih preporuka klijentima na zahtjev klijenta ili na inicijativu investicijskog društva u pogledu jedne ili više transakcija koje se odnose na financijske instrumente;

                  […]

                        17.

                        ‚Financijski instrumenti’ znači instrumenti utvrđeni u odjeljku C Priloga I.

                  […]”

               11

               Među investicijskim uslugama i aktivnostima navedenima u odjeljku A Priloga I. toj direktivi nalazi se, u točki 5. tog odjeljka, investicijsko savjetovanje.

               12

               Članak 19. Direktive 2004/39, naslovljen „Pravila poslovnog ponašanja prilikom pružanja investicijskih usluga klijentima”, u stavku 9. propisuje:
               „Ako se investicijska usluga nudi kao dio financijskog proizvoda koji je već uređen drugim propisima iz zakonodavstva Zajednice ili zajedničkim europskim standardima o kreditnim institucijama i potrošačkim kreditima u vezi s procjenom rizika za klijenta i/ili obveze davanja podataka, ova usluga ne podliježe dodatno obvezama utvrđenima u ovom članku.”

         Direktiva 2014/65/EU

               13

               U uvodnoj izjavi 87. Direktive 2014/65/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o tržištu financijskih instrumenata i izmjeni Direktive 2002/92/EZ i Direktive 2011/61/EU (SL 2014., L 173, str. 349.), navodi se:
               „Ulaganja koja uključuju ugovore o osiguranju često su kupcima dostupna kao potencijalne alternative ili zamjene za financijske instrumente iz ove Direktive. Kako bi mali ulagatelji imali trajnu zaštitu te kako bi se osigurali jednaki uvjeti među različitim proizvodima, važno je da investicijski proizvodi koji se temelje na [osiguranju] podliježu odgovarajućim zahtjevima. [Iako] bi zahtjeve za zaštitu ulagatelja u ovoj Direktivi trebalo primjenjivati jednako za ona ulaganja koja su u okviru ugovora o osiguranju, zbog različitih tržišnih struktura i karakteristika proizvoda primjerenije je da s[e] detaljni zahtjevi [utvrde u okviru revizije Direktive 2002/92/EZ koja je u tijeku] nego da ih se navodi u ovoj Direktivi. Buduće pravo Unije kojim se uređuju aktivnosti posrednika u osiguranju i društava za osiguranje trebalo bi stoga primjereno osigurati [dosljedan] regulatorni pristup u vezi s distribucijom različitih financijskih proizvoda koji zadovoljavaju potrebe sličnih ulagatelja te stoga [predstavljaju slične izazove u pogledu zaštite ulagatelja]. […] Ti novi zahtjevi za investicijske proizvode koji se temelje na osiguranju trebali bi biti utvrđeni Direktivom 2002/92/EZ.”

               14

               Članak 91. Direktive 2014/65 sadržava izmjene Direktive 2002/92. Članak 2. točka 3. druga podtočka potonje direktive zamjenjuje se sljedećim tekstom:
               „S izuzećem poglavlja III. A ove Direktive, ako te poslove obavlja osiguravajuće društvo ili zaposlenik osiguravajućeg društva koje posluje pod odgovornošću osiguravajućeg društva, oni se neće smatrati posredovanjem u osiguranju ili distribucijom osiguranja.”

               15

               U spomenutom članku 2. dodaje se točka 13., koja pojam „investicijski proizvod koji se temelji na osiguranju” definira kao „osiguravajući proizvod koji nudi vrijednost dospjeloga duga ili otkupnu vrijednost osiguranja i kada je ta vrijednost dospjeloga duga ili otkupna vrijednost osiguranja u potpunosti ili djelomično izložena, izravno ili neizravno, fluktuacijama tržišta”, osim nekih iznimaka.

               16

               Poglavlje III. A, naslovljeno „Dodatni zahtjevi zaštite potrošača povezani s investicijskim proizvodima koji se temelje na osiguranju”, umeće se u Direktivu 2002/92. U skladu s člankom 13.a tog poglavlja, naslovljenim „Područje primjene”:
               „Podložno iznimci iz drugog podstavka članka 2. stavka 3., ovo poglavlje utvrđuje dodatne zahtjeve za aktivnosti posredovanja u osiguranju i izravnim prodajama koje izvršavaju osiguravajuća društva kada su izvršeni u vezi s prodajom investicijskih proizvoda koji se temelje na osiguranju. Te aktivnosti se nazivaju aktivnostima distribucije osiguranja.”

            Švedsko pravo

               17

               U skladu s člankom 1. drugim stavkom poglavlja 1. lagen (2005:405) om försäkringsförmedling (Zakon (2005:405) o posredovanju u osiguranju, u daljnjem tekstu: Zakon o posredovanju u osiguranju):
               „Posredovanje u osiguranju jest poslovna djelatnost koja se sastoji od

                        1.

                        prezentacije ili predlaganja ugovora o osiguranju ili obavljanja drugih pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju,

                        2.

                        zaključivanja ugovora o osiguranju za račun trećih osoba, ili

                        3.

                        pružanja pomoći pri upravljanju ugovorima o osiguranju i njihovu izvršavanju.”

               18

               U skladu s člankom 1. poglavlja 2. tog zakona, djelatnost posredovanja u osiguranju može se obavljati, osim u određenim iznimnim slučajevima, samo uz odobrenje Tijela za financijski nadzor. Takvo odobrenje podložno je određenim uvjetima. Iz članka 5. točke 4. i članka 6. točke 2. tog poglavlja proizlazi da je jedan od tih uvjeta to da je ugovoreno osiguranje radi pokrivanja obveze naknade štete koja se od posrednika u osiguranju može zahtijevati u slučaju neispunjenja njegovih obveza.

               19

               Članak 4. poglavlja 5. Zakona o posredovanju u osiguranju propisuje da posrednik u osiguranju svoje savjete mora prilagoditi ciljevima i potrebama klijenta i predložiti mu odgovarajuća rješenja. Ako je klijent fizička osoba i uglavnom djeluje s ciljevima koji nisu obuhvaćeni njegovom gospodarskom djelatnosti, posrednik ga također treba odvratiti od poduzimanja mjera koje se ne mogu smatrati prikladnima, uzimajući u obzir potrebe te osobe, njegovu ekonomsku situaciju i druge okolnosti.

               20

               U skladu s člankom 7. poglavlja 5. posrednik u osiguranju koji, s namjerom ili iz nemara, ne ispuni obveze koje ima na temelju spomenutog članka 4. mora nadoknaditi materijalnu štetu koja zbog toga nastane, među ostalim, klijentu.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

            Predmet Strobel i dr./Länsförsäkringar

               21

               Connecta Fond och Försäkring AB (u daljnjem tekstu: Connecta) je registrirano društvo za posredovanje u osiguranju koje je svoje djelatnosti uglavnom obavljalo od 2004. do 2010., nakon što je dobilo odobrenje Tijela za financijski nadzor. To društvo je s Länsförsäkringarom ugovorilo osiguranje od profesionalne odgovornosti koje je propisano Zakonom o posredovanje u osiguranju.

               22

               Određeni je broj osoba, kroz nekoliko godina, društvu Connecta povjerio novčane iznose s ciljem da ih uloži u „proizvode obveznica poduzeća Connecta”, koji su trebali biti povezani s kapitalnim životnim osiguranjem. U zamjenu su primili određene dokumente od društva Connecta. Međutim, kasnije se pokazalo da je glavni direktor društva Connecta otuđio predmetne iznose. Potonji je bio prijavljen policiji, a društvu Connecta ukinuto je odobrenje s kojim je raspolagalo. Glavni direktor preminuo je u studenome 2010. Njegova ostavina kao i društvo Connecta proglašeni su nesolventnima u prosincu 2010. Društvo Connecta je u razdoblju od 2004. do 2010. također obavljalo stvarnu djelatnost posredovanja u osiguranju.

               23

               Strobel i dr. koji su tako izgubili novčane iznose pokrenuli su postupak protiv Länsförsäkringara u kojem su zahtijevali naknadu štete s osnove osiguranja od profesionalne odgovornosti koje je ugovorilo društvo Connecta, uz obrazloženje da je potonje imalo obvezu naknade štete u smislu članka 7. poglavlja 5. Zakona o posredovanju u osiguranju. Strobel i dr. su tvrdili da su spomenutom društvu naložili da uloži njihov novac u kapitalna životna osiguranja i da je stoga bila riječ o posredovanju u osiguranju.

               24

               Länsförsäkringar je, među ostalim, odgovorio da do pretrpljene štete nije došlo u vezi s osiguranom djelatnosti jer se radilo o fiktivnim proizvodima. Prema njegovu mišljenju, postupanje glavnog direktora društva Connecta ne spada u djelatnost posredovanja u osiguranju.

               25

               Strobel i dr. uspjeli su u postupku pred prvostupanjskim sudom. Taj sud je smatrao da su Strobel i dr. imali namjeru ugovoriti kapitalno životno osiguranje i da su imali razloga vjerovati da je došlo do posredovanja radi zaključivanja stvarnih ugovora o osiguranju. Prvostupanjski sud je istaknuo da, uzimajući u obzir zaštitu potrošača, opravdana percepcija Strobela i dr. o namjerama glavnog direktora društva Connecta govori u prilog zaključku da je bila riječ o posredovanju u osiguranju. Osim toga, taj sud je smatrao da, s obzirom na to da takvo posredovanje uključuje pripremne radnje i da je poduzeće Connecta također stvarno obavljalo djelatnost posredovanja u osiguranju, činjenično stanje iz predmetnog spora objektivno spada u pojam „posredovanja u osiguranju”.

               26

               Žalbeni sud je povodom žalbe podnesene protiv te odluke presudio da načelo zaštite potrošača ne zahtijeva da se važnost pridaje subjektivnom mišljenju potrošača o tome što je posredovanje u osiguranju i da u predmetnom slučaju objektivno ne može biti riječ o posredovanju u osiguranju.

               27

               Högsta domstolen (Vrhovni sud, Švedska) ističe da u skladu s člankom 2. točkom 3. Direktive 2002/92 pojam „posredovanje u osiguranju” uključuje čak i pripremne radnje i ne zahtijeva da je ugovor o osiguranju stvarno zaključen kako bi ta direktiva bila primjenjiva. Međutim, taj se sud pita o relevantnosti u tom pogledu namjere posrednika u osiguranju za zaključivanje takvog ugovora kao i o relevantnosti percepcije potrošača.

            Predmet Länsförsäkringar/Dödsboet efter Ingvar Mattsson

               28

               Ingvar Mattsson je u siječnju 2010., po savjetu jednog zaposlenika European Wealth Management Group AB (u daljnjem tekstu: EWMG), društva za posredovanje u osiguranju, u okviru kapitalnog životnog osiguranja uložio 500000 švedskih kruna (SEK) (oko 50000 eura) u ulagački certifikat, koji je strukturirani financijski instrument. To je ulaganje zatim izgubilo svu svoju vrijednost.

               29

               EWMG je s Länsförsäkringarom ugovorio osiguranje od profesionalne odgovornosti koje je propisano Zakonom o posredovanje u osiguranju. Prema uvjetima tog osiguranja, ono se odnosi na djelatnost koja je predmet spomenutog zakona i sastoji se od obveze naknade štete u smislu njegova članka 7. poglavlja 5.

               30

               Budući da je nad EWMG‑om proglašen stečaj, I. Mattsson pokrenuo je postupak protiv Länsförsäkringara. Tvrdio je, s jedne strane, da EWMG s namjerom ili iz nemara nije ispunio obveze koje ima na temelju članka 4. poglavlja 5. Zakona o posredovanju u osiguranju i da mu zato mora isplatiti naknadu štete. S druge strane, to postupanje predstavljalo je osigurani slučaj na temelju osiguranja od profesionalne odgovornosti koje je EWMG ugovorio.

               31

               Länsförsäkringar je priznao da je posredovanje u vezi s kapitalnim životnim osiguranjem kao takvo obuhvaćeno Zakonom o posredovanju u osiguranju. Međutim, ustvrdio je, među ostalim, da se savjeti koje je EWMG pružio nisu odnosili na to kapitalno životno osiguranje, nego na ulaganje u financijski instrument koji je bio s njim povezan. Posljedično, ti savjeti nisu bili pokriveni spomenutim osiguranjem od profesionalne odgovornosti.

               32

               Nakon što je I. Mattsson bio uspješan u postupcima pred prvostupanjskim i žalbenim sudom, Länsförsäkringar je pokrenuo postupak pred Högsta domstolen (Vrhovni sud), pri čemu je priznao da je EWMG postupao nemarno. Taj potonji sud se pita ulaze li savjeti pruženi u okviru kapitalnog životnog osiguranja, koji se sami po sebi ne odnose na potpisivanje ugovora o osiguranju, nego na ulaganje kapitala, u područje primjene Direktive 2002/92, koji se u švedsko pravo prenosi Zakonom o posredovanju u osiguranju, ili Direktive 2004/39, ili pak obiju tih direktiva.

               33

               U tim je okolnostima Högsta domstolen (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Primjenjuje li se Direktiva [2002/92] na djelatnost posrednika u osiguranju koji nije imao nikakvu namjeru zaključiti stvarni ugovor o osiguranju? Je li važno to da takva namjera nije postojala prije poduzimanja te djelatnosti ili da je do njezina izostanka došlo tek naknadno?

                                 (b)

                                 U situaciji predviđenoj u pitanju 1. točki (a), je li važno to da je posrednik u osiguranju usporedno s fiktivnom djelatnošću također obavljao stvarnu djelatnost posredovanja u osiguranju?

                                 (c)

                                 Također u situaciji predviđenoj u prvom pitanju, točki (a), je li od značaja to da se ta djelatnost potrošaču, prima facie, doimala kao pripremne radnje za zaključivanje ugovora o osiguranju? Je li potrošačevo mišljenje o tome predstavlja li djelatnost o kojoj je riječ posredovanje u osiguranju, bez obzira na to je li ono osnovano, od ikakve važnosti?

                        2.

                                 (a)

                                 Primjenjuje li se Direktiva [2002/92] na financijski ili drugi savjet koji je dan u okviru posredovanja u osiguranju, ali koji se sam po sebi ne odnosi na potpisivanje ili produljenje ugovora o osiguranju? Konkretno, što se s tim u vezi primjenjuje u pogledu savjeta u vezi s ulaganjem kapitala u okviru kapitalnog životnog osiguranja?

                                 (b)

                                 Primjenjuju li se na savjet poput onog navedenog u drugom pitanju, točki (a), kada po definiciji predstavlja investicijsko savjetovanje u smislu Direktive [2004/39], uz odredbe Direktive [2002/92] također odredbe Direktive 2004/39 ili samo one Direktive 2004/39? Ako se na takav savjet također primjenjuje Direktiva [2004/39], ima li jedan sustav pravila prednost pred drugim?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               34

               Svojim prvim pitanjem, čije sve dijelove treba zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 3. Direktive 2002/92 tumačiti na način da obavljanje pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju ulazi u pojam „posredovanje u osiguranju”, čak i kada predmetni posrednik u osiguranju nema namjeru zaključiti stvarni ugovor o osiguranju.

               35

               Kao što proizlazi iz članka 1. stavka 1. Direktive 2002/92, njezino područje primjene osobito obuhvaća obavljanje djelatnosti posredovanja u osiguranju, za koju ta direktiva utvrđuje pravila.

               36

               U tu svrhu pojam „posredovanje u osiguranju” definiran je u članku 2. točki 3. prvoj podtočki spomenute direktive kao „djelatnost prezentacije ili predlaganja ugovora o osiguranju ili obavljanja drugih pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju, ili zaključivanja takvih ugovora, ili pružanja pomoći pri upravljanju takvim ugovorima i njihovu izvršavanju, posebno u slučaju rješavanja odštetnog zahtjeva”.

               37

               Iz činjenice da su djelatnosti navedene u toj odredbi iznesene kao alternative proizlazi da svaka od njih pojedinačno predstavlja djelatnost posredovanja u osiguranju. Kao što su se složili sud koji je uputio zahtjev i sve zainteresirane stranke iz članka 23. Statuta Suda Europske unije koje su se izjasnile o tome u svojim pisanim očitovanjima, obavljanje pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju ulazi u pojam „posredovanje u osiguranju”, bez obzira na to dovede li ono do zaključivanja takvih ugovora ili ne.

               38

               Međutim, Länsförsäkringar smatra da su takve pripremne radnje posredovanje u osiguranju u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2002/92 samo ako posrednik u osiguranju pri obavljanju takvih rdnji ima namjeru zaključiti stvarne ugovore o osiguranju. Stoga smatra da u predmetu Strobel i dr./Länsförsäkringar nije bilo posredovanja u osiguranju s obzirom na to da je glavni direktor društva Connecta otuđio iznose koje su Strobel i dr. uplatili u tom predmetu, iako su ti iznosi bili namijenjeni zaključivanju tih ugovora.

               39

               Kako bi se utvrdilo je li za djelatnost posredovanja u osiguranju koja se sastoji od obavljanja pripremnih radnji za zaključivanje ugovora u osiguranju, u smislu spomenute odredbe, potrebno postojanje namjere posrednika u osiguranju da zaključi te ugovore, valja podsjetiti da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Najprije, što se tiče članka 2. točke 3. Direktive 2002/92, iz izraza „djelatnost”, „prezentacija”, „predlaganje”, „obavljanje” i „pružanje pomoći” proizlazi da se pojam „posredovanje u osiguranju” definira upućivanjem samo na radnje koje je posrednik u osiguranju objektivno obavio. S druge strane, nijedan izraz iz te odredbe ne može se tumačiti na način da djelatnosti na koje se ta odredba odnosi moraju biti popraćene posebnom namjerom tog posrednika kako bi ih se moglo kvalificirati posredovanjem u osiguranju.

               41

               Nadalje, što se tiče konteksta spomenute odredbe, članak 4. stavak 4. Direktive 2002/92 obvezuje države članice da poduzmu sve potrebne mjere za zaštitu klijenata od nemogućnosti posrednika u osiguranja da premiju proslijedi društvu za osiguranje. U nedostatku navoda o suprotnom, valja smatrati da je cilj te odredbe zaštita klijenata od nemogućnosti tog posrednika da proslijedi premiju, neovisno o razlogu. Posljedično, ta zaštita mora pokrivati nemogućnost prosljeđivanja te premije društvu za osiguranje i kada ju je zaposlenik društva za posredovanje u osiguranju otuđio u okviru obavljanja pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju.

               42

               Naposljetku, treba podsjetiti da ta direktiva ima osobito za cilj, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 8., 9. i 17., poboljšanje zaštite potrošača u području posredovanja u osiguranju. U tu svrhu, kao što je navedeno u toj uvodnoj izjavi 9., sve osobe i institucije koje prodaju proizvode osiguranja moraju biti obuhvaćene spomenutom direktivom. Međutim, kao prvo, ako bi se uključivanje djelatnosti u područje primjene te direktive učinilo ovisnim o subjektivnoj namjeri posrednika u osiguranju koji je obavlja, to bi bilo protivno načelu pravne sigurnosti, na štetu klijenata tog posrednika. Kao drugo, kao što to ističe Europska komisija, takva pravna situacija imala bi za posljedicu da bi se posrednik za osiguranje mogao pozivati na vlastito prijevarno postupanje kako bi izbjegao odgovornost koju ima prema svojim klijentima na temelju Direktive 2002/92.

               43

               Iz svega prethodno navedenog slijedi da je obavljanje pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju objektivni pojam. Ono stoga predstavlja djelatnost posredovanja u osiguranju u smislu članka 2. točke 3. te direktive, bez obzira na namjeru posrednika u osiguranju da zaključi ili ne spomenute ugovore.

               44

               Iz toga slijedi da trenutak u kojem posrednik u osiguranju više nema namjeru zaključiti ugovore o osiguranju i subjektivna percepcija predmetnih klijenata o djelatnosti tog posrednika, koja se sastoji od obavljanja pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju, nisu relevantni za kvalifikaciju te djelatnosti posredovanjem u osiguranju u smislu spomenute odredbe.

               45

               Slijedom navedenoga, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. točku 3. Direktive 2002/92 treba tumačiti na način da obavljanje pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju, čak i kada predmetni posrednik u osiguranju nema namjeru zaključiti stvarni ugovor o osiguranju, ulazi u pojam „posredovanje u osiguranju”.

            Drugo pitanje

               46

               Svojim drugim pitanjem, čija dva dijela valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li financijski savjeti o ulaganju kapitala pruženi u okviru posredovanja u osiguranju koje se odnosi na zaključivanje ugovora o kapitalnom životnom osiguranju obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2002/92 ili onim Direktive 2004/39 i treba li, ako su obuhvaćeni područjem primjene obiju direktiva, primjena jedne od spomenutih direktiva biti nadređena primjeni druge.

         Primjena Direktive 2002/92

               47

               Kao što to proizlazi iz točaka 35. i 36. ove presude, kako bi djelatnost bila obuhvaćena materijalnim područjem primjene Direktive 2002/92, mora odgovarati jednoj od djelatnosti iz članka 2. točke 3. te direktive, u kojoj se definira pojam „posredovanje u osiguranju”.

               48

               Budući da se sve djelatnosti navedene u toj odredbi odnose na ugovor o osiguranju, valja ispitati, kao prvo, je li ugovor o kapitalnom životnom osiguranju, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, „ugovor o osiguranju” u smislu te odredbe.

               49

               S tim u vezi valja podsjetiti da Direktiva 2002/92 ne sadržava definiciju pojma „ugovor o osiguranju” niti s tim u vezi izričito upućuje na pravo država članica. Stoga, kao što proizlazi iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti, doseg izraza „ugovor o osiguranju” treba tražiti vodeći računa o kontekstu u koji je smještena ta direktiva te se mora autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Europskoj uniji (vidjeti analogijom presudu od 1. ožujka 2012., González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Međutim, Sud je već imao prilike u različitim okolnostima presuditi da poslove osiguranja, kao što je općeprihvaćeno, obilježava činjenica da se osiguravatelj obvezuje za unaprijed plaćenu premiju ispuniti osiguranoj osobi, u slučaju ostvarenja osiguranog rizika, činidbu ugovorenu prilikom zaključenja ugovora (presude od 25. veljače 1999., CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, t. 17., i od 26. ožujka 2015., Litaksa, C‑556/13, EU:C:2015:202, t. 28.). Takve operacije po svojoj naravi podrazumijevaju postojanje ugovornog odnosa između pružatelja usluge osiguranja i osobe kojoj su rizici pokriveni osiguranjem, to jest osiguranika (presuda od 17. ožujka 2016., Aspiro, C‑40/15, EU:C:2016:172, t. 23. i navedena sudska praksa).

               51

               Iz toga slijedi da, kako bi ugovor o kapitalnom životnom osiguranju, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, bio obuhvaćen pojmom „ugovor o osiguranju” iz članka 2. točke 3. Direktive 2002/92, u njemu mora biti određeno da osiguranik plaća premiju te da, u zamjenu za tu isplatu, osiguratelj pruža uslugu u slučaju smrti osiguranika ili nastupanja drugog događaja na koji se taj ugovor odnosi. U predmetnom se slučaju čini, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, da je ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku ugovor o osiguranju u smislu gore navedene odredbe, što uostalom Länsförsäkringar ne osporava.

               52

               Tako se postavlja pitanje, kao drugo, može li financijski savjet, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, spadati u djelatnosti navedene u članku 2. točki 3. Direktive 2002/92 ako je pružen u okviru posredovanja u osiguranju koje se odnosi na zaključivanje ugovora o kapitalnom životnom osiguranju.

               53

               S tim u vezi treba utvrditi da su te djelatnosti određene široko. Konkretno, sastoje se ne samo od prezentacije i predlaganja ugovora o osiguranju, nego također i od obavljanja drugih pripremnih radnji za njihovo zaključivanje, pri čemu narav pripremnih radnji nije ograničena ni na koji način.

               54

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, financijski savjeti o kojima je riječ u glavnom postupku odnosili su se na ulaganje kapitala u ulagački certifikat u okviru posredovanja u osiguranju. Nadalje, iz pisanih očitovanja švedske vlade proizlazi da se taj kapital sastojao od premija osiguranja uplaćenih u predmetni proizvod. Stoga valja smatrati da je to ulaganje sastavni dio ugovora o osiguranju i da savjeti u vezi s tim ulaganjem posljedično spadaju u pripremne radnje za zaključivanje tog ugovora o osiguranju.

               55

               Takvo je tumačenje, osim toga, u skladu s ciljem Direktive 2002/92 koji se sastoji od, kako je napomenuto u točki 42. ove presude, poboljšanja zaštite potrošača u području posredovanja u osiguranju. Naime, iz toga proizlazi da se na savjete o kojima je riječ u glavnom postupku među ostalim primjenjuju zahtjevi iz članka 12. stavaka 2. i 3. te direktive, u skladu s kojima je posrednik u osiguranju, kada obavijesti klijenta da savjete daje na temelju nepristrane analize, dužan, s jedne strane, takve savjete davati na temelju analize dostatno velikog broja ugovora o osiguranju raspoloživih na tržištu kako bi preporučio onaj koji odgovara potrebama tog klijenta i, s druge strane, prije zaključivanja određenog ugovora o osiguranju pobliže navesti barem zahtjeve i potrebe tog klijenta, kao i razloge za svaki od savjeta koje je dao u vezi s određenim proizvodom osiguranja, pri čemu te pojedinosti moraju odgovarati složenosti ugovora o osiguranju koji se nudi.

               56

               Tumačenje iz točke 54. ove presude dodatno potvrđuje Direktiva 2014/65, koja nije bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka, a koja je izmijenila Direktivu 2002/92 dodajući joj novo poglavlje III.A, naslovljeno „Dodatni zahtjevi zaštite potrošača povezani s investicijskim proizvodima koji se temelje na osiguranju”. Ti proizvodi sada su definirani u članku 2. Direktive 2002/92, u novoj točki 13., kao osiguravajući proizvodi koji nude vrijednost dospjeloga duga ili otkupnu vrijednost osiguranja i kada je ta vrijednost dospjeloga duga ili otkupna vrijednost osiguranja u potpunosti ili djelomično izložena, izravno ili neizravno, fluktuacijama tržišta.

               57

               Međutim iz te definicije proizlazi da investicijski proizvod koji se temelji na osiguranju sadržava, isto kao i ugovor o kapitalnom životnom osiguranju o kojem je riječ u glavnom postupku, investicijski element koji ovisi o promjenama na financijskim tržištima. Ipak, Direktiva 2014/65 nije izmijenila definiciju posredovanja u osiguranju iz članka 2. točke 3. prve podtočke Direktive 2002/92, što znači da savjeti koji se odnose na takav investicijski element predstavljaju djelatnost posredovanja u osiguranju kako je definirana tom odredbom. Osim toga, iz činjenice da spomenuto poglavlje III.A sadržava „dodatne” zahtjeve u odnosu na investicijske proizvode koji se temelje na osiguranju proizlazi da je posredovanje takvim proizvodima već bilo obuhvaćeno područjem primjene Direktive 2002/92 prije njezine izmjene Direktivom 2014/65.

               58

               Iz razmatranja koja prethode slijedi da su financijski savjeti o ulaganju kapitala dani u okviru posredovanja u osiguranju koje se odnosi na zaključivanje ugovora o kapitalnom životnom osiguranju obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2002/92.

         Primjena Direktive 2004/39

               59

               Što se tiče Direktive 2004/39, točno je da valja utvrditi da financijski savjet o kojem je riječ u glavnom postupku sam po sebi može ulaziti u pojam „investicijsko savjetovanje”, kako je definiran u članku 4. stavku 1. točki 4. te direktive, ako se predmetno ulaganje može kvalificirati kao „financijski instrument” koji je, sukladno točki 17. istog stavka, utvrđen u odjeljku C Priloga I. spomenutoj direktivi.

               60

               Takav financijski savjet stoga u načelu može biti obuhvaćen materijalnim područjem primjene Direktive 2004/39 ako, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 2. i s točkom 5. odjeljka A Priloga I. toj direktivi, predstavlja investicijsku uslugu i ako, sukladno točki 1. tog stavka, posrednik u osiguranju može biti kvalificiran kao „investicijsko društvo” jer je davanje tih savjeta njegova redovita djelatnost ili poslovanje.

               61

               Međutim, članak 2. točka (c) Direktive 2004/39 isključuje iz područja primjene te direktive osobe koje pružaju investicijske usluge povremeno u sklopu obavljanja svoje redovite djelatnosti ako je ta djelatnost uređena zakonskim ili drugim propisima ili etičkim kodeksom za tu određenu djelatnost koji ne isključuje pružanje takvih usluga.

               62

               Valja utvrditi da se profesionalna djelatnost posrednika u osiguranju, sukladno članku 2. točki 5. Direktive 2002/92, sastoji od posredovanja u osiguranju. Budući da takav posrednik među raspoloživim proizvodima osiguranja nudi proizvod poput kapitalnog životnog osiguranja, treba smatrati da su savjeti o ulaganju kapitala na koji se taj proizvod odnosi dani akcesorno s obzirom na to da su pruženi u okviru djelatnosti posredovanja koje se odnosi na zaključivanje ugovora o osiguranju, a ta djelatnost je uređena zakonodavnim odredbama prava Unije, odnosno onim Direktive 2002/92.

               63

               Činjenica da posrednik u osiguranju pruža takve savjete redovito ili često, koju švedska vlada ističe u svojim pisanim očitovanjima, stoga nije relevantna s obzirom na to da se oni svaki puta pružaju u okviru posredovanja koje se odnosi na zaključivanje ugovora.

               64

               Osim toga, isključenje predviđeno u članku 2. točki (c) Direktive 2004/39 u skladu je sa strukturom te direktive s obzirom na to da su, pod određenim uvjetima, iz njezina područja primjene ili njome utvrđenih obveza isključene usluge ili djelatnosti koje se nude u okviru druge regulirane djelatnosti. Tako članak 2. točka (j) te direktive predviđa isključenje iz područja primjene spomenute direktive osoba koje pružaju investicijsko savjetovanje u okviru obavljanja neke druge redovite djelatnosti koja nije obuhvaćena tom direktivom, pod uvjetom da se takvo savjetovanje ne naplaćuje.

               65

               Isto tako, članak 19. stavak 9. Direktive 2004/39 propisuje da investicijska usluga koja se nudi kao dio financijskog proizvoda koji je već uređen drugim propisima iz zakonodavstva Unije ili određenim zajedničkim europskim standardima također ne podliježe obvezama iz tog članka 19., čak i ako te obveze nisu istovjetne onima predviđenima u spomenutim odredbama ili spomenutim standardima (vidjeti u tom smislu presudu od 30. svibnja 2013., Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11, EU:C:2013:344, t. 45. i 46.).

               66

               Protivno navodima Länsförsäkringara i švedske vlade u njihovim pisanim očitovanjima, tvrdnja da odredbe Direktive 2004/39 predviđaju šira pravila o zaštiti u području investicijskih usluga od onih iz Direktive 2002/92, ako se uzme da je točna, ne može sama po sebi dovesti do toga da savjeti, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, ulaze u područje primjene Direktive 2004/39, čiji članak 2. točka (c) isključuje takve savjete kada se pružaju u okviru posredovanja u osiguranju koje se odnosi na zaključivanje ugovora o kapitalnom životnom osiguranju.

               67

               U tom smislu Direktiva 2014/65, koja stavlja izvan snage i preinačuje Direktivu 2004/39, uvela je, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 87., nove zahtjeve u Direktivu 2002/92 kojima se pojačava zaštita ulagatelja u pogledu investicijskih proizvoda koji se temelje na osiguranju, kako bi se u pravu Unije koje uređuje djelatnosti posrednika u osiguranju i društva za osiguranje osigurao dosljedan regulatorni pristup u vezi s distribucijom različitih financijskih proizvoda.

               68

               Osim toga, ta uvodna izjava potvrđuje tumačenje prema kojem savjeti o kojima je riječ u glavnom postupku ne ulaze u područje primjene Direktive 2004/39 s obzirom na to da se u njoj navodi da bi zahtjeve iz Direktive 2014/65 u području zaštite ulagatelja trebalo primjenjivati jednako na investicijske proizvode koji se temelje na osiguranju, čime se implicira da ti proizvodi nisu podlijegali pravilima o zaštiti predviđenima Direktivom 2004/39.

               69

               Iz prethodno navedenog proizlazi da financijski savjeti o ulaganju kapitala dani u okviru posredovanja u osiguranju koje se odnosi na zaključivanje ugovora o kapitalnom životnom osiguranju nisu obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2004/39.

               70

               Na drugo pitanje stoga valja odgovoriti da su financijski savjeti o ulaganju kapitala dani u okviru posredovanja u osiguranju koje se odnosi na zaključivanje ugovora o kapitalnom životnom osiguranju obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2002/92, a ne onim Direktive 2004/39.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. točku 3. Direktive 2002/92/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. prosinca 2002. o posredovanju u osiguranju treba tumačiti na način da obavljanje pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju ulazi u pojam „posredovanje u osiguranju”, čak i kada predmetni posrednik u osiguranju nema namjeru zaključiti stvarni ugovor o osiguranju.

                           2.

                           Financijski savjeti o ulaganju kapitala dani u okviru posredovanja u osiguranju koje se odnosi na zaključivanje ugovora o kapitalnom životnom osiguranju obuhvaćeni su područjem primjene Direktive 2002/92, a ne onim Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 31. svibnja 2018.#Zsolt Sziber protiv ERSTE Bank Hungary Zrt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Fővárosi Törvényszék.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 7. stavak 1. – Ugovori o zajmu izraženom u stranoj valuti – Nacionalno zakonodavstvo kojim se propisuju posebni postupovni zahtjevi za osporavanje nepoštenosti – Načelo ekvivalentnosti – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.#Predmet C-483/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 7. stavak 1. – Ugovori o zajmu izraženom u stranoj valuti – Nacionalno zakonodavstvo kojim se propisuju posebni postupovni zahtjevi za osporavanje nepoštenosti – Načelo ekvivalentnosti – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu”
      U predmetu C‑483/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Fővárosi Törvényszék (Sud u Budimpešti, Mađarska), odlukom od 29. kolovoza 2016., koju je Sud zaprimio 6. rujna 2016., u postupku

         Zsolt Sziber

      protiv

         ERSTE Bank Hungary Zrt,

      uz sudjelovanje:

         Mónike Szeder,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. listopada 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za ERSTE Bank Hungary Zrt., T. Kende i P. Sonnevend, ügyvédek,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, A. Cleenewerck de Crayencour i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 169. UFEU‑a, članaka 20., 21., 38. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), članka 7. stavaka 1. i 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.), u vezi s njezinim člankom 8., kao i uvodne izjave 47. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Zsolta Szibera i društva ERSTE Bank Hungary Zrt. (u daljnjem tekstu: ERSTE Bank) povodom zahtjeva za utvrđivanje nepoštenosti određenih ugovornih odredaba u ugovoru o zajmu sklopljenom u svrhu stjecanja nekretnine, isplaćenom i otplaćenom u mađarskim forintama (HUF), ali koji je registriran u švicarskim francima (CHF) na temelju tečaja koji je bio na snazi na dan plaćanja.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 87/102/EEZ

               3

               Prema članku 2. stavku 1. točki (a) Direktive Vijeća 87/102/EEZ od 22. prosinca 1986. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s ugovorima o potrošačkim kreditima (SL 1987., L 42, str. 48.), ta direktiva ne primjenjuje se na ugovore o kreditu ili predugovore o kreditu koji su prije svega namijenjeni omogućavanju stjecanja ili zadržavanju prava vlasništva na zemljištu ili zgradi koja je izgrađena ili koju će se izgraditi.

         Direktiva 93/13

               4

               Dvadeset četvrta uvodna izjava Direktive 93/13 određuje:
               „[…] sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima”.

               5

               Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 predviđa:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               6

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

         Direktiva 2008/48

               7

               Članak 2. stavak 2. točka (a) Direktive 2008/48 određuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće:

                        (a)

                        ugovore o kreditu osigurane hipotekom ili nekim drugim sličnim instrumentom osiguranja koji se obično upotrebljava u dotičnoj državi članici za nepokretnu imovinu ili osigurane pravom u vezi s tom nepokretnom imovinom.”

            Mađarsko pravo

         Stari građanski zakonik

               8

               Članak 239/A stavak 1. Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Zakon br. IV iz 1959. o Građanskom zakoniku), u verziji koja je bila na snazi do 14. ožujka 2014. (u daljnjem tekstu: Stari građanski zakonik), propisivao je:
               „Stranke mogu podnijeti tužbu za proglašenje ugovora ili nekih njegovih odredbi nevaljanima (djelomična nevaljanost) a da istodobno ne zahtijevaju primjenu posljedica nevaljanosti.”

         Građanski zakonik

               9

               Članak 6:108 Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (Zakon br. V iz 2013. o Građanskom zakoniku), koji je na snazi od 15. ožujka 2014. (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), predviđa:
               „1.   Prava se ne mogu temeljiti na nevaljanom ugovoru niti je moguće podnijeti tužbu za izvršenje takvog ugovora. Sud će na temelju zahtjeva jedne od stranaka odrediti druge pravne posljedice nevaljanosti, u skladu s odredbama o zastari i nezakonitom posjedu.
               2.   Stranke mogu podnijeti tužbu za proglašenje ugovora ili nekih njegovih odredbi nevaljanima (djelomična nevaljanost) a da istodobno ne zahtijevaju primjenu posljedica nevaljanosti.
               3.   Sud može odlučiti o pravnim posljedicama nevaljanosti te ujedno odstupiti od zahtjevâ stranaka, ali ne može primijeniti rješenje kojemu se obje stranke protive.”

         Zakon DH 1

               10

               Članak 1. stavak 1. Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény (Zakon br. XXXVIII iz 2014. kojim se uređuju posebna pitanja povezana s odlukom Kúrije (Vrhovni sud, Mađarska) o usklađivanju sudske prakse o ugovorima o zajmu sklopljenima između kreditnih institucija i potrošača; u daljnjem tekstu: Zakon DH1) predviđa:
               „Ovaj se zakon primjenjuje na ugovore o potrošačkom zajmu koji su sklopljeni između 1. svibnja 2004. i datuma stupanja na snagu ovog zakona. Za potrebe primjene ovog zakona pojam ‚ugovor o potrošačkom zajmu’ obuhvaća sve ugovore o zajmu ili financijskom leasingu utemeljene na stranoj valuti (ugovori povezani sa stranom valutom ili u njoj izraženi, ali koji se otplaćuju u mađarskim forintama (HUF)) ili na mađarskim forintama (HUF), sklopljene između financijske institucije i potrošača, ako uključuju standardne ugovorne odredbe ili sve ugovorne odredbe koje nisu pojedinačno dogovorene, a sadržavaju klauzulu iz članka 3. stavka 1. ili članka 4. stavka 1.”

               11

               Članak 3. stavci 1. i 2. Zakona DH 1 određuju:
               „1.   Ništave su odredbe ugovora o potrošačkom zajmu – osim odredbi koje su pojedinačno dogovorene – kojima kreditna institucija predviđa da se pri isplati novčanog iznosa radi kupnje predmeta zajma ili financijskog leasinga primjenjuje kupovni valutni tečaj, a da se prilikom otplate duga primjenjuje prodajni tečaj ili tečaj različit od onog koji je vrijedio na dan isplate sredstava.
               2.   Umjesto ništave odredbe navedene u stavku 1. – ne dovodeći u pitanje odredbe iz stavka 3. – na isplatu i otplatu zajma (uključujući otplatu obroka i svih troškova, naknada i provizija izraženih u stranoj valuti) primjenjuje se službeni tečaj koji je za dotičnu stranu valutu odredila Mađarska narodna banka.”

               12

               Članak 4. navedenog zakona glasi:
               „1.   U slučaju ugovora o potrošačkom zajmu koji uključuje pravo jednostrane izmjene ugovora, odredbe tog ugovora – osim onih koje su pojedinačno dogovorene – koje dopuštaju jednostrano povećanje kamatne stope ili jednostrano povećanje troškova i provizija smatraju se nepoštenima. […]
               2.   Ugovorne odredbe navedene u stavku 1. ništave su ako kreditna institucija nije […] pokrenula građanski postupak ili ako je sud odbio tužbu ili obustavio razmatranje predmeta, osim ako je u pogledu dotičnih ugovornih odredbi moguće pokrenuti postupak […], ali taj postupak nije pokrenut ili, ako je pokrenut, sud nije ugovornu odredbu utvrdio ništavom u smislu stavka 2.a.
               2a.   Ugovorna odredba u smislu stavka 1. ništava je ako ju je sud utvrdio ništavom na temelju posebnog zakona o poravnanju računa u postupcima koje nadzorno tijelo pokreće u javnom interesu.
               3.   U slučajevima iz stavaka 2. i 2.a kreditna institucija poravnava račune s potrošačem u skladu s posebnim zakonom.”

         Zakon DH 2

               13

               Članak 37. stavci 1. do 3. Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (Zakon br. XL iz 2014. o odredbama o poravnanju računa iz Zakona br. XXXVIII iz 2014. kojim se uređuju posebna pitanja povezana s odlukom Kúrije (Vrhovni sud) o usklađivanju sudske prakse o ugovorima o zajmu sklopljenima između kreditnih institucija i potrošača, i nekim drugim odredbama; u daljnjem tekstu: Zakon DH 2) glasi:
               „1.   U pogledu ugovora koji ulaze u područje primjene ovog zakona, stranke mogu od suda zatražiti da ugovor ili određene ugovorne odredbe proglasi nevaljanima (‚djelomična nevaljanost’) – neovisno o razlozima takve nevaljanosti – samo ako podnesu zahtjev da se utvrde pravne posljedice nevaljanosti, odnosno da se proglasi da je ugovor valjan do trenutka donošenja presude ili da se priznaju učinci koje on do tada proizvede. Ako ne podnesu takav zahtjev – i nakon što im je prilika da isprave taj nedostatak pružena, ali nije iskorištena – sud ne može odlučivati o biti spora. Ako stranke podnesu zahtjev za utvrđivanje pravnih posljedica potpune ili djelomične nevaljanosti, one također moraju istaknuti koje pravne posljedice sud mora primijeniti. Što se tiče primjene pravnih posljedica, stranke moraju podnijeti izričit, kvantitativno definiran, zahtjev koji uključuje i poravnanje računa među njima.
               2.   Uzimajući u obzir odredbe stavka 1. u pogledu ugovora na koje se ovaj zakon primjenjuje, tužba se mora proglasiti nedopuštenom a da se strankama ne naloži dolazak pred sud ili se razmatranje predmeta mora obustaviti u postupku proglašenja potpune ili djelomične nevaljanosti ugovora na temelju članka 239/A stavka 1. Starog građanskog zakonika ili članka 6:108 stavka 2. Građanskog zakonika, ako su uvjeti iz ovog zakona ispunjeni. Tužba se ne proglašava nedopuštenom bez naloga strankama da dođu pred sud niti se razmatranje predmeta obustavlja ako je dotična stranka, osim zahtjeva za proglašenje potpune ili djelomične nevaljanosti ugovora, podnijela još neki zahtjev u istom postupku; u tom slučaju se smatra da ne ostaje pri zahtjevu za proglašenje ništavosti. Isti se koraci poduzimaju u postupku koji je nastavljen nakon prekida.
               3.   Ako u tekućem postupku tužbu više nije moguće proglasiti nedopuštenom bez naloga strankama da dođu pred sud, razmatranje predmeta mora se obustaviti ako dotična stranka u svojoj tužbi (ili protutužbi), u roku od trideset dana od kada joj je sud poslao zahtjev da ispravi nedostatke, ne zatraži da se utvrde pravne posljedice potpune ili djelomične nevaljanosti i ne istakne pravne posljedice koje treba primijeniti. Razmatranje predmeta se ne obustavlja ako je dotična stranka, osim zahtjeva za proglašenje potpune ili djelomične nevaljanosti ugovora, podnijela još neki zahtjev u istom postupku; u tom slučaju se smatra da ne ostaje pri zahtjevu za proglašenje ništavosti.”

               14

               U skladu s člankom 37/A stavkom 1. Zakona DH 2:
               „Kada utvrđuje pravne posljedice nevaljanosti, sud, u skladu s odredbama o poravnanju računa predviđenima ovim zakonom – vodeći se podacima iz revizije poravnanja računa na temelju članka 38. stavka 6. – određuje platne obveze stranaka.”

               15

               Članak 38. stavak 6. navedenog zakona predviđa:
               „Poravnanje računa smatra se konačnim ako:

                        a)

                        u roku iz ovog zakona potrošač nije kreditnoj instituciji podnio prigovor na poravnanje računa ili nije podnio prigovor navodeći da kreditna institucija nije poravnala račune,

                        b)

                        u roku iz ovog zakona potrošač nije pokrenuo postupak pred tijelom za financijsku arbitražu];

                        c)

                        u roku iz ovog zakona ni potrošač ni kreditna institucija nisu pokrenuli nekontradiktoran postupak predviđen člankom 23. stavkom 1. ili kontradiktoran postupak predviđen člankom 23. stavkom 2.,

                        d)

                        je odluka kojom je završen nekontradiktoran postupak predviđen člankom 23. stavkom 1. ili kontradiktoran postupak predviđen člankom 23. stavkom 2., koji su pokrenuli potrošač ili kreditna institucija, postala konačna.”

         Zakon DH 3

               16

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. az egyes fogyasztói kölcsönszerződések devizanemének módosulásával és a kamatszabályokkal kapcsolatos kérdések rendezéséről szóló 2014. évi LXXVII. törvény (Zakon br. LXXVII iz 2014. o različitim pitanjima koja se odnose na promjenu strane valute u kojoj su izraženi ugovori o potrošačkom zajmu i na pravila o kamatama: Zakon DH 3),
               „Ugovori o potrošačkom zajmu izmjenjuju se na temelju ovog zakona, u skladu s njegovim odredbama.”

               17

               Članak 10. Zakona DH 3 propisuje:
               „Što se tiče ugovora o potrošačkom zajmu u stranoj valuti i ugovora o potrošačkom zajmu utemeljenih u stranoj valuti, koji su osigurani hipotekom, kreditna institucija kojoj se dug mora vratiti obvezna je, u roku koji je Zakonom [DH 2] predviđen za ispunjenje obveze poravnanja računa, dug na temelju navedenih ugovora ili ukupni dug koji iz njih proizlazi, pri čemu se oba duga moraju izračunati na temelju poravnanja računa prema Zakonu [DH 2] – uključujući kamate, troškove, naknade i provizije izražene u stranoj valuti – konvertirati u zajam u mađarskim forintama (HUF). Prilikom te konverzije primjenjuje se jedna od sljedećih dviju kamatnih stopa:

                        a)

                        prosječni tečaj odnosne strane valute koji je Mađarska narodna banka službeno odredila u razdoblju od 16. lipnja 2014. do 7. studenoga 2014., ili

                        b)

                        tečaj odnosne strane valute koji je Mađarska narodna banka službeno odredila 7. studenoga 2014.

                  ovisno o tome koja je od njih povoljnija za potrošača na referentni datum (u daljnjem tekstu: konverzija u mađarske forinte (HUF)).”

               18

               Članak 15/A navedenog zakona predviđa:
               „1.   U tekućim postupcima proglašenja nevaljanosti (ili djelomične nevaljanosti) ugovora o potrošačkom zajmu ili utvrđivanja pravnih posljedica nevaljanosti odredbe ovog zakona o konverziji u mađarske forinte (HUF) primjenjuju se i na iznos potrošačeva duga koji proizlazi iz ugovora o potrošačkom zajmu u stranoj valuti ili ugovora o potrošačkom zajmu utemeljenog u stranoj valuti, izračunan u skladu s poravnanjem računa na temelju Zakona [DH 2].
               2.   Iznos duga koji je potrošač vratio prije donošenja presude smanjuje iznos potrošačeva duga izražen u mađarskim forintama (HUF) na referentni datum za poravnanje računa.
               3.   Kada se ugovor o potrošačkom zajmu proglasi valjanim, u skladu s odredbama ovog zakona moraju se utvrditi posebna ugovorna prava i obveze stranaka koje proizlaze iz poravnanja računa na temelju Zakona [DH 2].”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Z. Sziber je 7. svibnja 2008., u svojstvu dužnika, zajedno s Mónikom Szeder, u svojstvu sudužnice, s društvom ERSTE Bank sklopio ugovor o zajmu radi stjecanja nekretnine, izražen u švicarskim francima (CHF) te isplaćen i otplaćen u mađarskim forintama (HUF). Predmetni ugovor o zajmu registriran je u švicarskim francima (CHF) na temelju dnevnog tečaja i priložen mu je ugovor o hipoteci za nekretninu. Taj ugovor o zajmu sadržava odredbe kojima se ugovara, s jedne strane, razlika između tečaja primjenjivoga na isplatu tog zajma i onoga primjenjivoga na njegovu otplatu, odnosno kupovni tečaj koji primjenjuje društvo ERSTE Bank i njegov prodajni tečaj (u daljnjem tekstu: razlika u tečaju) te, s druge strane, mogućnost jednostrane izmjene u korist društva ERSTE Bank kojom mu se dopušta povećanje kamata, naknada i troškova (u daljnjem tekstu: mogućnost jednostrane izmjene).

               20

               Z. Sziber je u svojoj tužbi ponajprije zatražio da sud koji je uputio zahtjev utvrdi nevaljanost predmetnog ugovora o zajmu jer, kao prvo, ugovornu obvezu nije moguće izvršiti jer ne sadržava ni iznose pojedinih obroka ni iznose glavnice i kamate i jer iznos u stranoj valuti nije moguće uplatiti na kreditni račun u mađarskim forintama (HUF), kao drugo, jer u tom ugovoru nije jasno predviđen tečaj za konverziju strane valute i, kao treće, jer kreditna institucija nije provela odgovornu kreditnu procjenu kreditne sposobnosti dužnika tako da je uzela u obzir, među ostalim, rizik povezan s promjenom tečaja. Usto, potrošač koji nije raspolagao jasnim i razumljivim informacijama nije mogao procijeniti razmjer rizika povezanog s promjenom tečaja.

               21

               Podredno, Z. Sziber je od Fővárosi Törvényszéka (Sud u Budimpešti, Mađarska) zatražio da utvrdi nevaljanost određenih ugovornih odredbi. Prema njegovu mišljenju, kao prvo, ugovorna odredba iz točke VII.2. predmetnog ugovora o zajmu nepoštena je jer potrošač koji je imao na raspolaganju podatke koji nisu bili ni jasni ni razumljivi nije mogao ocijeniti razmjer rizika povezanoga s promjenom tečaja. Kao drugo, odredba iz točke VIII.13. tog ugovora nepoštena je jer dopušta da se u njega uvrsti bankarsko priopćenje, što društvu ERSTE Bank daje pravo da nadopuni taj ugovor, čime se povređuje ugovorna ravnoteža između stranaka. Kao treće, točka II.1. predmetnog ugovora o zajmu, u vezi s određivanjem obroka u skladu s bankarskim priopćenjem, točka III.2. tog ugovora, u vezi s kamatnom stopom i stupnjem do kojeg se ona može mijenjati i točka III.3. tog ugovora, kojom se propisuje pravo povećanja kamata nepoštene su ugovorne odredbe.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev naveo je Z. Sziberu da mora ispraviti svoju tužbu, osobito s obzirom na članak 37. Zakona DH 2, na način da, s jedne strane, precizira pravne posljedice koje želi ishoditi nakon eventualnog utvrđivanja nevaljanosti ugovora o zajmu i, s druge strane, izvrši poravnanje računa iz članka 38. stavka 6. Zakona DH 2, radi preciziranja iznosa za koje smatra da ih je platio zbog eventualno nepoštenih odredbi, različitih od onih koje su već uzete u obzir u okviru tog poravnanja računa, odnosno odredbi iz članaka 3. i 4. Zakona DH 1.

               23

               Međutim, iako je sud koji je uputio zahtjev naveo da je Z. Sziber više puta izmijenio svoju tužbu, potonji, unatoč tomu što ga je navedeni sud pozvao da to učini, nije podnio podnesak o njezinoj izmjeni. Taj sud navodi da bi zbog toga, u načelu, trebalo obustaviti postupak bez meritornog ispitivanja spora.

               24

               Ipak, u odgovoru na pitanje koje je postavio Sud, sud koji je uputio zahtjev naveo je da se postupak još uvijek vodi pred njim.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev pita se protive li se pravu Unije odredbe zakona DH 1 i DH 2 na temelju kojih su, s jedne strane, dvije odredbe sadržane u većini ugovora u stranoj valuti, odnosno one o razlici u tečaju i o mogućnosti jednostrane izmjene, kvalificirane kao nepoštene i kreditna institucija mora poravnati račune u vezi s tim odredbama i, s druge strane, potrošač mora precizirati pravnu posljedicu za koju želi da se primjeni zbog djelomične ili potpune nevaljanosti predmetnog ugovora o zajmu i kvantificirati svoj zahtjev u dijelu koji se odnosi na eventualno nepoštene odredbe različite od tih dviju odredbi, dok zajmoprimci koji su sklopili ugovore o zajmu koji nisu izraženi u stranoj valuti ne moraju izvršiti takva preciziranja i kvantificiranja.

               26

               Usto, sud koji je uputio zahtjev navodi da ta dva zajmoprimca mogu zatražiti primjenu, često povoljniju, pravne posljedice nevaljanosti koja se sastoji od uspostave stanja prije sklapanja predmetnog ugovora o zajmu, iako članak 37. Zakona DH 2 isključuje to pravno sredstvo za ugovore o zajmu koji pripadaju u njegovo područje primjene.

               27

               U tim je okolnostima Fővárosi Törvényszék (Sud u Budimpešti) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li sljedeće odredbe prava Unije – to jest članak [169.] stavke 1. i 2. [UFEU‑a], u vezi sa stavkom 3. tog članka, članak 38. [Povelje], članak 7. stavke 1. i 2. [Direktive 93/13], u vezi s člankom 8. te direktive, te uvodnu izjavu 47. [Direktive 2008/48]
                        tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis (i njegova primjena) kojim se uvode dodatni zahtjevi
                        na teret one stranke u postupku (tužitelja ili tuženika) koja je u razdoblju od 1. svibnja 2004. [do] 26. srpnja 2014. kao potrošač sklopila ugovor o zajmu s nepoštenom ugovornom odredbom [kojom se omogućuje jednostrana izmjena] ili s nepoštenom ugovornom odredbom u vezi s [razlikom u tečaju],
                        u skladu s kojima, da bi se pred sudovima mogla ostvarivati prava koja proizlaze iz ništavosti predmetnih potrošačkih ugovora i, konkretnije, da bi sud mogao odlučivati o meritumu predmeta, stranka u građanskom postupku mora predati podnesak propisanog sadržaja [ponajprije je riječ o tužbi, preinaci tužbe ili tuženikovu prigovoru nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaci tog prigovora, tuženikovoj protutužbi ili preinaci potonje],
                        dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu ili koja je u tom razdoblju u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu različit od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja?

                        2.

                        Bez obzira na to hoće li Sud potvrdno ili niječno odgovoriti na [to] pitanje, koje je formulirano općenitije od [ovog] pitanja […], treba li odredbe prava Unije […] [navedene u prvom pitanju] tumačiti na način da im se protivi primjena [sljedećih] dodatnih obvezujućih zahtjeva [(a) do (c)] na teret stranke u postupku koja je u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu u smislu [prvog pitanja]:

                                 a)

                                 tužba [preinaka tužbe ili tuženikov prigovor nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaka tog prigovora, tuženikova protutužba ili preinaka potonje] koju je dužna podnijeti stranka u postupku (tužitelj ili tuženik) koja je kao potrošač sklopila ugovor o zajmu u smislu [prvog pitanja] može biti dopuštena u sudskom postupku – to jest može se ispitati u meritumu – samo ako u tom podnesku
                                 stranka u postupku ne zatraži samo da pravosudno tijelo proglasi u cijelosti ili djelomično ništavim potrošački ugovor o zajmu u smislu [prvog pitanja], nego i da primijeni pravne posljedice potpune ništavosti,
                                 dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu ili koja je u tom razdoblju u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu različit od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja?

                                 b)

                                 tužba [preinaka tužbe ili tuženikov prigovor nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaka tog prigovora, tuženikova protutužba ili preinaka potonje] koju je dužna podnijeti stranka u postupku (tužitelj ili tuženik) koja je kao potrošač sklopila ugovor o zajmu u smislu prvog pitanja može biti dopuštena u sudskom postupku – to jest može se ispitati u meritumu – samo ako u tom podnesku
                                 uz proglašenje potpune ništavosti potrošačkog ugovora u smislu [prvog pitanja] tužitelj ne zatraži od suda da, među pravnim posljedicama potpune ništavosti, uspostavi stanje koje je postojalo prije sklapanja ugovora,
                                 dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu ili koja je u tom razdoblju u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu različit od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja?

                                 c)

                                 tužba [preinaka tužbe ili tuženikov prigovor nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaka tog prigovora, tuženikova protutužba ili preinaka potonje] koju je dužna podnijeti stranka u postupku (tužitelj ili tuženik) koja je kao potrošač sklopila ugovor o zajmu u smislu prvog pitanja može biti dopuštena u sudskom postupku – to jest može se ispitati u meritumu –
                                 samo ako je u tom podnesku sadržano i poravnanje računa za razdoblje od nastanka ugovornog odnosa do podnošenja tužbe, koje je iznimno matematički složeno (kako to propisuju nacionalne odredbe), a mora se provesti uzimajući u obzir i pravila o konverziji u mađarske forinte (HUF)
                                 i koje mora uključivati detaljan prikaz oblikovan na takav način da se može aritmetički provjeriti, u kojemu su naznačeni dospjeli obroci koje valja podmiriti prema ugovoru, obroci koje je tužitelj podmirio, dospjeli obroci koje valja podmiriti utvrđeni neovisno o ništavoj ugovornoj odredbi i iznos razlike tih obroka te je prikazan sveukupni iznos preostalog duga stranke u postupku koja je u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu u smislu [prvog pitanja] prema kreditnoj instituciji ili eventualno preplaćeni iznos,
                                 dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu ili koja je u tom razdoblju u svojstvu potrošača sklopila ugovor o zajmu različit od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja?

                        3.

                        Treba li odredbe prava Unije […] navedene [u prvom pitanju] tumačiti na način da njihova povreda, koja je počinjena uvođenjem dodatnih zahtjeva navedenih [u prvom i drugom pitanju],
                        podrazumijeva i povredu članaka 20., 21. i 47. Povelje […],
                        uzimajući pritom u obzir […] da su u skladu s [točkom 23. presude od 5. prosinca 2000., Guimont, C‑448/98, EU:C:2000:663], [točkom 28. presude od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283] i [točkom 39. rješenja od 3. srpnja 2014., Tudoran, C‑92/14, EU:C:2014:2051] sudovi država članica dužni primjenjivati pravo Unije […] u području zaštite potrošača i na situacije koje nisu prekogranične naravi, to jest na isključivo unutarnje situacije? Ili treba smatrati da je riječ o predmetu prekogranične naravi s obzirom na to da su ugovori o zajmu na koje se odnosi prvo [pitanje] ugovori o zajmu ‚utemeljeni na stranoj valuti’?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodna razmatranja

               28

               Prije svega treba naglasiti da ni Direktiva 2008/48 na koju se u svojim pitanjima poziva sud koji je uputio zahtjev ni Direktiva 87/102 koja joj je prethodila i koja je, prema podacima iz spisa, relevantna u vremenskom smislu s obzirom na okolnosti slučaja o kojem je riječ, nije primjenjiva u glavnom predmetu. S tim u vezi, treba napomenuti da, s jedne strane, članak 2. stavak 2. točka (a) prve direktive propisuje to da se ona ne primjenjuje na ugovore o kreditu osigurane hipotekom ili nekim drugim sličnim instrumentom osiguranja koji se obično upotrebljava u dotičnoj državi članici za nepokretnu imovinu ili osigurane pravom u vezi s tom nepokretnom imovinom i, s druge strane, da članak 2. stavak 1. točka (a) druge direktive propisuje to da se ona ne primjenjuje na ugovore o kreditu koji su prije svega namijenjeni omogućavanju stjecanja ili zadržavanju prava vlasništva na zemljištu ili zgradi koja je izgrađena ili koju će se izgraditi. Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku jasno proizlazi to da je ugovor koji je predmet glavnog postupka osiguran hipotekom i sklopljen u svrhu stjecanja nekretnine.

               29

               Nasuprot tomu, Direktiva 93/13 odnosi se na nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima. Stoga treba, s obzirom na predmet glavnog spora, izvršiti njezino tumačenje s obzirom na relevantne odredbe Povelje, osobito njezin članak 47., koji daje pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

            Prvo i drugo pitanje

               30

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev se u biti pita treba li članak 7. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni zakon kojim se uvode posebni postupovni zahtjevi, poput onih u glavnom predmetu, za potrošače koji su sklopili ugovore o zajmu izraženom u stranoj valuti koji sadržavaju odredbu u vezi s razlikom u tečaju i/ili odredbu o mogućnosti jednostrane izmjene.

               31

               Prije svega treba podsjetiti na to da, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13, države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti vrijediti i bez tih nepoštenih odredaba.

               32

               Kada je riječ o posljedicama koje treba izvesti iz utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge, nacionalni sudovi su obvezni samo izuzeti iz primjene nepoštenu ugovornu odredbu kako ona ne bi imala obvezujuće učinke na potrošača (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. siječnja 2015., Unicaja Banco i Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13, EU:C:2015:21, t. 28. kao i navedenu sudsku praksu). Naime, cilj koji nastoji ostvariti zakonodavac Unije u okviru Direktive 93/13 sastoji se od uspostavljanja ravnoteže između strana održavajući u načelu valjanost ugovora kao cjeline, a ne u utvrđenju nevaljanim ugovora koji sadržavaju nepoštene odredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, t. 31.).

               33

               Usto, iz članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, u vezi s njezinom dvadeset četvrtom uvodnom izjavom, proizlazi da države članice imaju obvezu osiguravati da sudska i upravna tijela raspolažu primjerenim i djelotvornim sredstvima za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima. Sud je s tim u vezi podsjetio na narav i važnost javnog interesa koji predstavlja zaštita potrošača, koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr., C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 56. kao i navedenu sudsku praksu).

               34

               U tom pogledu, Sud je osobito precizirao da, iako je zadaća država članica putem svojeg nacionalnog prava definirati uvjete pod kojima se utvrđuje nepoštenost odredbe sadržane u ugovoru te se proizvode konkretni pravni učinci tog utvrđenja, ono i dalje mora omogućavati ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala, među ostalim, uspostavljanjem prava na povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu štetu na temelju navedene nepoštene odredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr., C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 56. kao i navedenu sudsku praksu).

               35

               Iako je Sud već utvrdio, u više navrata i s obzirom na uvjete iz članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, način na koji nacionalni sud treba osigurati zaštitu koju potrošači imaju na temelju te direktive, valja ipak navesti da, u načelu, pravo Unije ne usklađuje postupke primjenjive na ocjenu navodne nepoštenosti ugovorne odredbe i da su oni stoga dio nacionalnog pravnog poretka država članica, pod uvjetom da nisu manje povoljni od onih koji uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da se njima uspostavlja djelotvorna sudska zaštita, kako je propisana člankom 47. Povelje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. travnja 2016., Sales Sinués i Drame Ba, C‑381/14 i C‑385/14, EU:C:2016:252, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               36

               S obzirom na ta načela, valja ispitati pitanja suda koji je uputio zahtjev.

               37

               Kada je riječ, kao prvo, o ispitivanju poštovanja načela ekvivalentnosti, treba napomenuti to da se u ovom predmetu posebna pravila primjenjuju na grupu potrošača koji su u određenom razdoblju sklopili, s financijskom institucijom, ugovor o zajmu u stranoj valuti koji sadržava odredbe iz članka 3. stavka 1. i/ili članka 4. stavka 1. Zakona DH 1, od kojih prvu ugovornu odredbu treba, prema tim pravilima, smatrati nepoštenom i ništavom, dok se za drugu smatra da je nepoštena.

               38

               Na temelju članka 37. stavka 1. Zakona DH 2, zahtjevi koje potrošač treba podnijeti u kontradiktornom sudskom postupku protiv ugovora koji sadržava dvije odredbe iz članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 1. Zakona DH 1 dopušteni su i može ih se meritorno ispitati samo ako, kao prvo, zajmoprimac također zatraži primjenu pravne posljedice nevaljanosti, kao drugo, on ne zatraži da se primjeni, među pravnim posljedicama apsolutne ništavosti, ona koja se sastoji od uspostave stanja koje je postojalo prije sklapanja predmetnoga ugovora i, kao treće, zajmoprimac izvrši poravnanje računa u vezi s nepošteno zahtijevanim iznosima.

               39

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ta tri uvjeta ne primjenjuju se na tužbe koje se odnose na ugovore o zajmu sklopljene s potrošačima koji ne sadržavaju odredbu u vezi s razlikom u tečaju ili odredbu o mogućnosti jednostrane izmjene. Odredbe na snazi u ovom slučaju, osobito članak 239/A stavak 1. Starog građanskog zakonika i članak 6:108 Građanskog zakonika ne zahtijevaju to da tužitelj navede pravne posljedice za koje želi da ih nacionalni sud izvede iz eventualne djelomične ili potpune nevaljanosti predmetnog ugovora o zajmu niti to da kvantificira svoje zahtjeve u obliku poravnanja računa poput onoga koji se traži spornim pravilima.

               40

               Budući da je, prema nacionalnom pravu, na potrošaču da poštuje posebne uvjete u slučaju spora iz članka 37. Zakona DH 2 da bi bilo dopušteno pokrenuti taj spor i da bi potrošač mogao ishoditi meritornu odluku, sud koji je uputio zahtjev je od potonjega zatražio da dopuni svoj zahtjev na temelju te odredbe. Nasuprot tomu, postupak primjenjiv na slučajeve iz prethodne točke ne podvrgava potrošača takvim zahtjevima.

               41

               U tom pogledu, treba međutim napomenuti da je, radi utvrđivanja primjenjuju li se ti postupci na slične situacije, u smislu sudske prakse navedene u točki 35. ove presude, jedino na nacionalnom sudu, koji izravno poznaje primjenjiva postupovna pravila, da ispita jesu li predmetne tužbe slične kada je riječ o njihovu predmetu, osnovi i bitnim značajkama (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. veljače 2015., Baczó i Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U tim okolnostima, ako se utvrdi njihova sličnost, treba ispitati jesu li postupovna pravila za tužbe koje se temelje na Direktivi 93/13, poput onih u glavnom postupku, manje povoljna od onih za tužbe koje se temelje isključivo na nacionalnom pravu.

               43

               Kao što je u bitnome naveo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, uvođenje dodatnih postupovnih zahtjeva za potrošača koji svoja prava temelji na pravu Unije ne podrazumijeva, samo po sebi, da su ta postupovna pravila za njega manje povoljna. Potrebno je, naime, analizirati situaciju uzimajući u obzir mjesto predmetnih postupovnih odredbi u postupku u cjelini, odvijanje tog postupka i posebnosti tih odredbi pred nacionalnim sudovima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U tom pogledu, iz samog teksta članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 1. Zakona DH 1 proizlazi to da mađarski zakonodavac želi smatrati nepoštenima dvije vrste odredbi sadržane u većini ugovora o zajmu izraženom u stranoj valuti sklopljenih između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge, jednu koja se odnosi na razliku u tečaju i drugu koja sadržava odredbu o mogućnosti jednostrane izmjene. U skladu s objašnjenjima koja je podnijela mađarska vlada, s ciljem izračuna, primjenom službenog tečaja koji je za dotičnu stranu valutu odredila Mađarska narodna banka, viška plaćanja na strani potrošača zbog nepoštenosti tih odredbi, financijska institucija sastavlja poravnanje računa koje potrošač može, po potrebi, osporavati.

               45

               Iz spisa podnesenoga Sudu proizlazi da, uzimajući u obzir velik broj ugovora o zajmu izraženom u stranoj valuti sklopljenih s potrošačima u Mađarskoj, koji sadržavaju dvije odredbe navedene u prethodnoj točki, nacionalni zakonodavac je, osobito donošenjem Zakona DH 2, namjeravao skratiti i pojednostavniti postupak koji se treba provoditi pred nacionalnim sudovima. Naime, u sličnim predmetima koji ne obuhvaćaju prava koja proizlaze iz prava Unije, utvrđivanje ništavosti jedne ili više nepoštenih odredbi nije samo po sebi dovoljno za konačno rješavanje spora jer je potreban drugi postupak ako potrošač želi da nacionalni sud utvrdi prave posljedice djelomične ili potpune nevaljanosti predmetnoga ugovora i odredi neopravdano plaćene iznose.

               46

               Usto, iz članka 38. stavka 6. Zakona DH 2 proizlazi to da poravnanje računa koje provede financijska institucija postaje konačno u mjeri u kojoj ga ne ospori potrošač. U skladu s obrazloženjima mađarske vlade podnesenima tijekom rasprave, nije na potrošaču da izračuna višak plaćanja, osim u slučaju kad se on poziva na nevaljanost drugih navodno nepoštenih odredbi, različitih od dviju odredbi iz tih zakona. U tom slučaju je na potrošaču da specificira iznos za koji smatra da ga je neopravdano platio zbog primjene tih drugih odredbi.

               47

               Međutim, takav zahtjev koji je, prema mišljenju mađarske vlade, samo poseban izraz općeg pravila primjenjivog u građanskom procesnom pravu, prema kojem postavljeni zahtjev treba biti precizan i kvantificiran, nije manje povoljan od pravila primjenjivih na slične tužbe koje se temelje na nacionalnom pravu, što je međutim na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               48

               U tim uvjetima, postupovne zahtjeve o kojima je riječ u glavnom predmetu, s obzirom na njihovo mjesto u sustavu koji je uspostavio mađarski zakonodavac s ciljem rješavanja, u razumnom roku, prevelikoga broja sporova koji postoje u vezi s ugovorima o zajmu izraženom u stranoj valuti i koji sadržavaju nepoštene odredbe, ne treba, u načelu, kvalificirati kao manje povoljne od onih u vezi sa sličnim tužbama koje se ne odnose na prava koja proizlaze iz prava Unije. Stoga, ovisno o provjerama za koje se traži da ih izvrši sud koji je uputio zahtjev, takve zahtjeve ne treba smatrati neusklađenima s načelom ekvivalentnosti.

               49

               Kada je riječ, kao drugo, o načelu djelotvorne sudske zaštite, treba također navesti to da obveza država članica da uvedu postupovna pravila, kojima se omogućava osiguravanje poštovanja prava koja stranke imaju na temelju Direktive 93/13 protiv korištenja nepoštenih ugovornih odredaba, podrazumijeva zahtjev djelotvorne sudske zaštite, također uspostavljen člankom 47. Povelje. Ta zaštita mora vrijediti kako u području određivanja sudova koji su nadležni za tužbe utemeljene na pravu Unije tako i što se tiče utvrđivanja postupovnih pravila vezanih za takve tužbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 35. kao i navedenu sudsku praksu).

               50

               Međutim, Sud je već priznao da zaštita potrošača nije apsolutna (presuda od 26. siječnja 2017., Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 47.). Stoga, činjenica da jedan postupak sadržava određene postupovne zahtjeve koje potrošač mora poštovati da bi ostvario svoja prava ne znači da on nema djelotvornu sudsku zaštitu. Štoviše, iako u postupku povodom spora između prodavatelja robe ili pružatelja usluge te potrošača Direktiva 93/13 nalaže pozitivnu intervenciju nacionalnog suda pred kojim se vodi postupak, nezavisnu od samih ugovornih strana, poštovanje načela djelotvorne sudske zaštite ne protivi se, u načelu, tomu da sudac od potrošača zatraži podnošenje određenih dokaza u korist njegovih navoda (vidjeti analogijom presudu od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 62.)

               51

               Iako je točno da postupovna pravila u glavnom predmetu od potrošača zahtijevaju dodatni trud, valja ipak navesti da su ta pravila, u dijelu u kojem se njima namjerava rasteretiti pravosudni sustav, odgovor na, zbog količine sporova u pitanju, izvanrednu situaciju i da se njima želi ostvariti opći cilj dobrog sudovanja. Ta pravila imaju, sama po sebi, prednost pred pojedinačnim interesima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. veljače 2015., Baczó i Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, t. 51. i navedenu sudsku praksu) ako ne prelaze ono što je nužno za ostvarivanje njihova cilja.

               52

               U ovom slučaju, s obzirom na cilj rasterećivanja pravnog sustava, ne proizlazi, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, da su pravila koja obvezuju potrošača da podnese kvantitativno definiran zahtjev koji se sastoji, barem djelomično, od poravnanja računa koji je sastavila predmetna financijska institucija i da precizira pravnu posljedicu čiju primjenu traži od suda u slučaju da je ugovor o zajmu o kojem je riječ, ili neke njegove odredbe, nevaljan, toliko složena i da sadržavaju toliko teške zahtjeve da bi ta pravila nerazmjerno utjecala na pravo na djelotvornu sudsku zaštitu potrošača.

               53

               Usto, u dijelu koji se odnosi na pitanje je li to što potrošač ne može tražiti od suda nalaganje uspostave stanja koje je postojalo prije sklapanja predmetnog ugovora o zajmu, s obzirom na to da se člankom 37. Zakona DH 2 predviđa to da se nevaljanost ugovora o zajmu iz Zakona DH 1 može zatražiti samo ako se istodobno zatraži da se utvrdi valjanost ugovora ili to da ostaje na snazi barem do donošenja odluke nacionalnog suda, protivno pravu na djelotvornu sudsku zaštitu, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri može li se u takvim okolnostima, u skladu sa sudskom praksom Suda iz točke 34. ove presude, smatrati da utvrđenje nepoštenosti odredbi iz tih ugovora omogućava uspostavu činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da te nepoštene odredbe nisu postojale, među ostalim, uspostavljanjem prava na povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu štetu na temelju navedenih nepoštenih odredbi.

               54

               S tim u vezi, u odgovoru na pitanja Suda društvo ERSTE Bank i mađarska vlada na raspravi su izjavili da potrošač može tijekom posebnog postupka iz članka 37. Zakona DH 2 ne samo zatražiti naknadu neosnovano plaćenih iznosa zbog toga što je financijska institucija primijenila dvije posebne odredbe iz članaka 3. i 4. Zakona DH 1 već također ishođenje popravljanja posljedica koje proizlaze iz toga što su na njega primijenjene druge eventualno nepoštene odredbe. U tom slučaju, ili ako postoji drugo djelotvorno pravno sredstvo dostupno potrošaču koje omogućava traženje povrata iznosa neosnovano plaćenih na temelju tih drugih odredbi, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, djelotvornost zaštite koja se traži Direktivom 93/13 ne protivi se postupovnim pravilima poput onih u glavnom predmetu.

               55

               S obzirom na prethodno izneseno, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da članak 7. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se u načelu ne protivi nacionalni propis koji uvodi posebne postupovne zahtjeve, poput onih u glavnom postupku, za tužbe koje podnose potrošači koji su sklopili ugovore o zajmu izraženom u stranoj valuti s ugovornom odredbom o razlici između tečaja primjenjivog na isplatu zajma i onoga primjenjivog na njegovu otplatu i/ili s odredbom o mogućnosti jednostrane izmjene pod uvjetom da utvrđivanje nepoštenosti odredbi iz takvog ugovora omogućava uspostavu činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala.

            Treće pitanje

               56

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da se ona primjenjuje i na situacije koje ne sadržavaju prekogranični element.

               57

               Što se tiče tog pitanja, treba podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, odredbe UFEU‑a u području slobode kretanja ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               58

               Međutim, kao što je naveo i nezavisni odvjetnik u točki 70. svojeg mišljenja, predmet u glavnom postupku ne odnosi se na odredbe Ugovora o slobodama kretanja, nego na zakonodavstvo Unije koje u svim državama članicama usklađuje posebno pravno područje. Stoga, pravila koja se nalaze u tom zakonodavstvu primjenjuju se neovisno o isključivo internoj prirodi situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               59

               Iz toga slijedi da Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da se ona primjenjuje i na situacije koje ne sadržavaju prekogranični element.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da mu se u načelu ne protivi nacionalni propis koji uvodi posebne postupovne zahtjeve, poput onih u glavnom postupku, za tužbe koje podnose potrošači koji su sklopili ugovore o zajmu izraženom u stranoj valuti s ugovornom odredbom o razlici između tečaja primjenjivog na isplatu zajma i onoga primjenjivog na njegovu otplatu i/ili s odredbom o mogućnosti jednostrane izmjene koja dopušta zajmodavcu da poveća kamate, naknade i troškove pod uvjetom da utvrđivanje nepoštenosti odredbi iz takvog ugovora omogućava uspostavu činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala.

                           2.

                           Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da se ona primjenjuje i na situacije koje nisu prekogranične naravi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski