title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 25. listopada 2017.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Odluka Vijeća o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla – Članak 3. stavak 1. UFEU‑a – Isključiva nadležnost Unije – Zajednička trgovinska politika – Članak 207. stavak 1. UFEU‑a – Komercijalni aspekti intelektualnog vlasništva.#Predmet C-389/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      25. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje – Odluka Vijeća o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla – Članak 3. stavak 1. UFEU‑a – Isključiva nadležnost Unije – Zajednička trgovinska politika – Članak 207. stavak 1. UFEU‑a – Komercijalni aspekti intelektualnog vlasništva”
      U predmetu C‑389/15,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 17. srpnja 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castillo de la Torre, J. Guillem Carrau, B. Hartmann, A. Lewis i M. Kocjan, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koju podupire:

         Europski parlament, koji zastupaju J. Etienne, A. Neergaard i R. Passos, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju M. Balta i F. Florindo Gijón, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Hedvábná, K. Najmanová, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i J. Techert, u svojstvu agenata,

         Helenska Republika, koju zastupa M. Tassopoulou, u svojstvu agenta,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa M. A. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas, F. Fize, B. Fodda i D. Segoin, u svojstvu agenata,

         Talijanska Republika, koju zastupa G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

         Mađarska, koji zastupaju M. Bóra, Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman, M. Gijzen i B. Koopman, u svojstvu agenata,

         Republika Austrija, koju zastupa C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

         Portugalska Republika, koju zastupaju M. Figueiredo, L. Inez Fernandes i L. Duarte, u svojstvu agenata,

         Slovačka Republika, koju zastupa M. Kianička, u svojstvu agenta,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju C. Brodie i D. Robertson, u svojstvu agenata,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça, A. Rosas, J. Malenovský (izvjestitelj), predsjednici vijeća, E. Juhász, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. lipnja 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom zahtijeva poništenje Odluke Vijeća 8512/15 od 7. svibnja 2015. o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Europske unije (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir
      Međunarodno pravo
      Pariška konvencija

               2

               Konvencija za zaštitu industrijskog vlasništva potpisana je u Parizu 20. ožujka 1883., a posljednji je put revidirana u Stockholmu 14. srpnja 1967. i izmijenjena 28. rujna 1979. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 828., br. 11851, str. 305., u daljnjem tekstu: Pariška konvencija).

               3

               Prvotni tekst te konvencije sadržavao je preambulu koja nije preuzeta u kasnijim izmjenama, a u skladu s kojom su države stranke odlučile sklopiti tu konvenciju „potaknute željom da zajedničkim sporazumom osiguraju potpunu i djelotvornu zaštitu industrije i trgovine svojih državljana i pridonesu tomu da se zajamče prava izumitelja i pošteno poslovanje”.

               4

               Članak 1. Pariške konvencije osobito određuje da države na koje se ona primjenjuje čine uniju za zaštitu industrijskog vlasništva, uključujući patente, korisne žigove, industrijski dizajn, uslužne žigove, trgovačke nazive, oznake podrijetla ili oznake izvornosti i suzbijanje nepoštenog tržišnog natjecanja.

               5

               Članak 2. te konvencije osobito određuje da, kad je riječ o zaštiti industrijskog vlasništva, državljani svih država te unije u njezinim ostalim državama uživaju prednosti koje njihovi zakoni osiguravaju državljanima tih država te, slijedom toga, uživaju istu zaštitu kao i potonji.

               6

               U tom pogledu članci 10. do 10.b navedene konvencije obvezuju države navedene unije da svojim državljanima jamče djelotvornu zaštitu od nepoštenog tržišnog natjecanja te da im osiguraju prikladna pravna sredstva i predviđaju zapljenu uvoza predmetnih proizvoda u slučaju upotrebe lažne oznake podrijetla.

               7

               Na temelju članka 19. Pariške konvencije, podrazumijeva se da države koje su njezine stranke pridržavaju pravo međusobnog sklapanja odvojenih, posebnih sporazuma za zaštitu industrijskog vlasništva.

         Lisabonski sporazum

               8

               Lisabonski sporazum o zaštiti oznaka izvornosti i njihovoj međunarodnoj registraciji potpisan je u Lisabonu 31. listopada 1958., revidiran u Stockholmu 14. srpnja 1967. i izmijenjen 28. rujna 1979. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 828., br. 13172, str. 205., u daljnjem tekstu: Lisabonski sporazum). Riječ je o posebnom sporazumu u smislu članka 19. Pariške konvencije kojem može pristupiti bilo koja država stranka te konvencije.

               9

               Na dan podnošenja ove tužbe dvadeset osam je država stranaka tog sporazuma. Među njima je sedam država članica Unije, odnosno Republika Bugarska, Češka Republika, Francuska Republika, Talijanska Republika, Mađarska, Portugalska Republika i Slovačka Republika. Još tri države članice, odnosno Helenska Republika, Kraljevina Španjolska i Rumunjska, potpisale su taj sporazum, ali ga nisu ratificirale. Suprotno tomu, Unija nije stranka navedenog sporazuma jer njemu mogu pristupiti samo države.

               10

               Sukladno članku 1. Lisabonskog sporazuma, države stranke tog sporazuma čine posebnu uniju u okviru unije za zaštitu industrijskog vlasništva, ustanovljene Pariškom konvencijom, i obvezuju se na svojem području i sukladno uvjetima tog sporazuma štititi oznake izvornosti proizvoda iz drugih zemalja te posebne unije koje su na tom temelju priznate i zaštićene u zemljama podrijetla i registrirane pri Svjetskoj organizaciji za intelektualno vlasništvo (WIPO).

               11

               Na temelju članka 2. stavka 1. tog sporazuma, „oznaka izvornosti” znači zemljopisnu oznaku države, regije ili mjesta koja se koristi za označivanje proizvoda koji dolazi iz tog područja i čija su kakvoća ili značajke isključivo ili u bitnom posljedica zemljopisne sredine i njoj svojstvenih prirodnih i ljudskih čimbenika.

               12

               Članci 3. do 7. navedenog sporazuma uređuju sadržaj i uvjete za zaštitu oznaka izvornosti na koje se on odnosi te načine njihove registracije u svjetskoj organizaciji WIPO. Članak 4. tog sporazuma pobliže određuje da ta zaštita osobito ne isključuje zaštite koje te oznake izvornosti već uživaju u svakoj od država posebne unije, osobito na temelju Pariške konvencije.

               13

               Članak 8. Lisabonskog sporazuma određuje da svaka država posebne unije može poduzeti pravne radnje za osiguranje zaštite oznaka izvornosti na temelju odredbi svojeg nacionalnog zakonodavstva.

               14

               Članci 9. do 18. tog sporazuma sadržavaju odredbe o institucijskom ustrojstvu i upravnom djelovanju te posebne unije te opće odredbe koje se odnose na navedeni sporazum.

         Pravo Unije

               15

               Od 1970. Unija je postupno donosila različite akte koji su, među ostalim, uređivali definiciju, opisivanje, prezentiranje i označivanje određenih vrsta proizvoda koji imaju oznake izvornosti ili oznake zemljopisnog podrijetla kao i pretpostavke za njihovu dodjelu, zaštitu i kontrolu. Vrste proizvoda na koje se one danas odnose su vina, jaka alkoholna pića, aromatizirana vina i drugi poljoprivredni proizvodi i hrana.

               16

               Zakonodavstvo Unije s tim u vezi danas čine Uredba (EZ) br. 110/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. o definiciji, opisivanju, prezentiranju, označavanju i zaštiti zemljopisnih oznaka jakih alkoholnih pića i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1576/89 (SL 2008., L 39, str. 16. i ispravak SL 2009., L 228, str. 47.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 62., str. 171.), Uredba (EU) br. 1151/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o sustavima kvalitete za poljoprivredne i prehrambene proizvode (SL 2012., L 343, str. 1. i ispravak SL 2013., L 55, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 25., str. 31.), Uredba (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (SL 2013., L 347, str. 671. i ispravci SL 2014., L 189, str. 261. i SL 2016., L 130, str. 32.) kao i Uredba (EU) br. 251/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o definiciji, opisivanju, prezentiranju, označivanju i zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla aromatiziranih proizvoda od vina i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1601/91 (SL 2014., L 84, str. 14. i ispravci SL 2014., L 105, str. 12. i L 283, str. 77. kao i SL 2016., L 227, str. 5.).

         Okolnosti spora i pobijana odluka
      Revizija Lisabonskog sporazuma

               17

               Skupština posebne unije ustanovljene Lisabonskim sporazumom u rujnu 2008. osnovala je radnu skupinu čija je zadaća bila priprema revizije tog sporazuma namijenjene njegovu poboljšanju i povećanju njegove privlačnosti uz istodobno očuvanje njegovih ciljeva i načela.

               18

               U listopadu 2014. ta radna skupina u tu se svrhu sporazumjela o nacrtu sporazuma (u daljnjem tekstu: nacrt revidiranog sporazuma), u kojem su preuzete institucijske, postupovne i materijalne odredbe iz Lisabonskog sporazuma, ali je djelomično izmijenjen njihov raspored te je umetnut određen broj dodataka ili pojašnjenja. Potonji su se osobito odnosili na područje primjene zaštite predviđene tim sporazumom, u vezi s kojom je predloženo proširenje na oznake zemljopisnog podrijetla (članci 2. i 9.), na materijalno područje primjene te zaštite i postupovna sredstva za njezinu provedbu (članci 4. do 8. i 11. do 20.) kao i na mogućnost danu međuvladinim organizacijama da pristupe navedenom sporazumu (članak 28.).

               19

               U Ženevi je od 11. do 21. svibnja 2015. sazvana diplomatska konferencija radi razmatranja i usvajanja nacrta revidiranog sporazuma. U skladu s nacrtom poslovnika koji je odobrio pripremni odbor te konferencije, na sudjelovanje su pozvane ne samo delegacije dvadeset osam država stranaka Lisabonskog sporazuma nego i dvije takozvane „posebne” delegacije, među kojima i ona Unijina, kao i određen broj takozvanih delegacija „promatrača”.

               20

               Ta je diplomatska konferencija 20. svibnja 2015. donijela Ženevski akt Lisabonskog sporazuma o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla, koji je bio otvoren za potpisivanje sljedećeg dana.

         Preporuka Komisije i pobijana odluka

               21

               U okviru pripreme za navedenu diplomatsku konferenciju Komisija je 30. ožujka 2015. donijela Preporuku za odluku Vijeća o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla.

               22

               U toj preporuci Komisija je, kao prvo, pozvala Vijeće da svoju odluku utemelji na članku 207. i članku 218. stavcima 3. i 4. UFEU‑a, uzimajući u obzir isključivu nadležnost koju u području zajedničke trgovinske politike Uniji daje članak 3. stavak 1. UFEU‑a, s jedne strane, i cilj i sadržaj Lisabonskog sporazuma, s druge strane.

               23

               Kao drugo, Komisija je predložila Vijeću da joj povjeri vođenje pregovora u ime Unije, da donese pregovaračke smjernice u tu svrhu i da u okviru toga imenuje poseban odbor s kojim će se ona savjetovati.

               24

               Vijeće je 7. svibnja 2015. donijelo pobijanu odluku. Suprotno preporukama Komisije, ona se temelji na članku 114. i članku 218. stavcima 3. i 4. UFEU‑a.

               25

               U uvodnim izjavama 2. i 3. navedene odluke taj izbor obrazložen je na sljedeći način:

                        „(2)

                        Međunarodni sustav Lisabonskog sporazuma u postupku je revizije čiji je cilj poboljšanje radi privlačenja više članova uz istodobno očuvanje njegovih ciljeva i načela. […]

                        (3)

                        [Nacrt] revidiranog sporazuma uspostavlja sustav zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla za ugovorne stranke jedinstvenom registracijom. To pitanje je predmet usklađivanja u okviru internog zakonodavstva [Unije] kad je riječ poljoprivrednim oznakama i stoga ulazi u podijeljenu nadležnost Unije (što se tiče poljoprivrednih oznaka) i njezinih država članica (što se tiče nepoljoprivrednih oznaka i poreza).”

               26

               Članak 1. pobijane odluke glasi kako slijedi:
               „Komisija je ovlaštena zajedno sa sedam država članica koje su stranke Lisabonskog sporazuma sudjelovati na diplomatskoj konferenciji za donošenje [nacrta revidiranog sporazuma] o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla, kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Unije.”

               27

               Članak 2. te odluke određuje:
               „U interesu Unije sedam država članica koje su stranke Lisabonskog sporazuma koristi se svojim pravom glasa na temelju zajedničkog stajališta kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Unije.”

               28

               U skladu s člankom 3. navedene odluke:
               „Pregovori se odvijaju u skladu s pregovaračkim smjernicama sadržanima u prilogu.”

               29

               Članak 4. te odluke predviđa:
               „Kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Unije, tijekom diplomatske konferencije potrebno je provesti prikladno usklađivanje. Nakon konferencije pregovarači će bez odgode izvijestiti skupinu Vijeća za Intelektualno vlasništvo.”

               30

               Nakon donošenja pobijane odluke Komisija je dala izjavu u kojoj je izrazila svoje neslaganje s pravnom osnovom na kojoj se Vijeće temeljilo i s njegovim određivanjem država članica kao pregovarača u ime Unije.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               31

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        održi na snazi njezine učinke do stupanja na snagu nove odluke Vijeća u razumnom roku, računajući od dana donošenja presude Suda, i

                        –

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               32

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               33

               Predsjednik Suda je odlukom od 27. studenoga 2015. Češkoj Republici, Saveznoj Republici Njemačkoj, Helenskoj Republici, Kraljevini Španjolskoj, Francuskoj Republici, Talijanskoj Republici, Mađarskoj, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Austriji, Portugalskoj Republici i Slovačkoj Republici odobrio intervenciju u spor u potporu zahtjevu Vijeća.

               34

               Odlukom donesenom istoga dana predsjednik Suda Europskom parlamentu odobrio je intervenciju u spor u potporu Komisijinu zahtjevu.

               35

               Predsjednik Suda odlukom od 12. siječnja 2016. Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske odobrio je intervenciju u spor u potporu zahtjevu Vijeća, ako bude održana rasprava.

         O tužbi

               36

               U potporu svojem zahtjevu Komisija, koju podupire Parlament, navodi dva tužbena razloga. Prvi od njih temelji se na tome da je Vijeće pri donošenju pobijane odluke povrijedilo članak 3. UFEU‑a, s obzirom na to da se pregovori predviđeni tom odlukom odnose na nacrt sporazuma koji ulazi u isključivu nadležnost Unije. Drugi tužbeni razlog temelji se na tome da je Vijeće povrijedilo članak 207. stavak 3. i članak 218. stavke 3., 4. i 8. UFEU‑a, time što je imenovalo države članice pregovaračima u području koje ulazi u nadležnost Unije i nije donijelo pobijanu odluku u skladu s primjenjivim pravilom o glasovanju kvalificiranom većinom.

               37

               Prvi tužbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova. Prvi dio, istaknut kao glavni, temelji se na tome da pobijana odluka povređuje isključivu nadležnost koju članak 3. stavak 1. UFEU‑a daje Uniji u području zajedničke trgovinske politike. Drugi dio, istaknut podredno, temelji se na povredi članka 3. stavka 2. UFEU‑a. Najprije valja ispitati prvi dio tog tužbenog razloga.

         Argumentacija stranaka

               38

               Komisija i Parlament uvodno ističu da isključiva nadležnost koju u području zajedničke trgovinske politike Uniji daje članak 3. stavak 1. UFEU‑a, u skladu s njegovim člankom 207. stavkom 1., uključuje komercijalne aspekte intelektualnog vlasništva. Zato je Unija jedina nadležna za pregovaranje o međunarodnim sporazumima o intelektualnom vlasništvu i njihovo sklapanje ako se, s obzirom na njihov cilj i sadržaj, utvrdi da su oni posebno povezani s međunarodnom trgovinom jer je, primjerice, potiču ujednačavanjem zakonodavstava. Slijedom toga, ta isključiva nadležnost nije ograničena na sporazume o usklađivanju zaštite prava intelektualnog vlasništva o kojima se pregovara u institucijskom i postupovnom okviru Svjetske trgovinske organizacije (WTO), nego obuhvaća osobito i sporazume čije pojedinačno ispitivanje pokazuje da im je glavna namjena da na temelju uzajamnosti potiču trgovinu robom i uslugama s trećim zemljama tako da osiguravaju da ta roba ili usluge imaju istu razinu zaštite koju već imaju na unutarnjem tržištu.

               39

               Nadalje, Komisija i Parlament ističu da je u predmetnom slučaju nacrt revidiranog sporazuma, kao i Lisabonski sporazum, posebno povezan s međunarodnom trgovinom. Točno je da u njemu nije sadržana preambula u kojoj je jasno naznačen njegov cilj. Međutim, iz analize njegovih odredbi i konteksta u koji ulazi jasno je da je njegov cilj i učinak taj da se na oznake izvornosti i oznake zemljopisnog podrijetla pojedinačne države stranke primjenjuje sustav međunarodne registracije, koji na području svih ostalih država stranaka osigurava njihovu pravnu zaštitu od rizika upotrebe koja bi mogla ugroziti njihovu cjelovitost ili ugled i stoga naštetiti njihovu stavljanju na tržište u inozemstvu. Na taj način navedeni nacrt poboljšava zaštitu izvoza tih proizvoda Unije u treće zemlje, koji bi inače ovisio o registraciji u svakoj državi pojedinačno i stoga o različitim pravnim jamstvima. Posljedično, takav nacrt u cijelosti ulazi u isključivu nadležnost Unije u području zajedničke trgovinske politike, unatoč tomu što sustav zaštite koji se njime uspostavlja trebaju provoditi tijela država članica, u skladu s člankom 291. stavkom 1. UFEU‑a. Usto, Unija je na temelju članka 270. UFEU‑a već sama sklopila određen broj međunarodnih sporazuma o zaštiti oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla, a Vijeće, koje ne osporava postojanje takve prakse, nije obrazložilo zašto je u predmetnom slučaju od nje odstupilo.

               40

               Naposljetku, u tim okolnostima Komisija i Parlament smatraju da je Vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je smatralo da nacrt revidiranog sporazuma ulazi u područje usklađivanja zakonodavstava u domeni unutarnjeg tržišta u smislu članka 114. UFEU‑a i stoga u podijeljenu nadležnost između Unije i njezinih država članica. S te točke gledišta Vijeće je pogrešno povuklo paralelu između vanjske i unutarnje nadležnosti Unije. Naime, Unijina nadležnost za pregovaranje nacrta revidiranog sporazuma može se temeljiti na zajedničkoj trgovinskoj politici, bez obzira na to što se, s jedne strane, zajednička Unijina pravila u području zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla temelje na zajedničkoj poljoprivrednoj politici i na usklađivanju zakonodavstava država članica i na to što je, s druge strane, Unija svoje nadležnosti u tom području u tom stadiju izvršavala samo u pogledu oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koje se odnose na poljoprivredne proizvode, za razliku od onih koje se odnose na nepoljoprivredne proizvode.

               41

               Vijeće i sve države članice intervenijenti smatraju da nacrt revidiranog sporazuma ne ulazi u područje zajedničke trgovinske politike i da stoga Unija na toj osnovi nema isključivu nadležnost za pregovaranje o njemu.

               42

               S tim u vezi, oni ističu da je, kako bi se međunarodni sporazum o kojem treba pregovarati u okviru izvan WTO‑a – a odnosi se na pitanja intelektualnog vlasništva različita od onih iz sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva, koji čini Prilog 1.C Sporazumu o osnivanju WTO‑a, potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i potvrđenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.) – mogao smatrati sporazumom koji se odnosi na komercijalne aspekte intelektualnog vlasništva u smislu članka 207. stavka 1. UFEU‑a, u biti potrebno da je takav međunarodni sporazum posebno povezan s međunarodnom trgovinom.

               43

               Međutim, u predmetnom slučaju nacrt revidiranog sporazuma ne ulazi u okvir na temelju kojeg je moguće smatrati da postoji takva posebna veza. Naime, najprije, provodi ga WIPO, a iz konvencije kojom je ustanovljena ta organizacija proizlazi da je njezin primarni cilj poticanje donošenja mjera namijenjenih poboljšanju zaštite intelektualnog vlasništva i usklađivanje nacionalnih zakonodavstava u tom području. Zatim, cilj samog nacrta revidiranog sporazuma nije olakšati trgovinsku razmjenu proširenjem zakonodavstva Unije na treće zemlje, nego je njegov cilj – kao u slučaju zajedničkih pravila koja je Unija donijela na temelju članka 114. UFEU‑a – uspostaviti sustav očuvanja tradicionalnih proizvoda i pružanja informacija potrošačima koji se primjenjuje na sve države stranke, uključujući i na Uniju ako pristupi tom sporazumu. Naposljetku, ispitivanje sadržaja tog nacrta potvrđuje da on ulazi u područje nadležnosti iz članka 114. UFEU‑a, s obzirom na to da je njegov cilj uspostava jedinstvenog postupovnog okvira zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla i da uspostava tog postupovnog okvira može tek sekundarno i neizravno utjecati na trgovinu robom koja nosi te oznake.

               44

               U svakom slučaju, Vijeće tvrdi da, ako Sud ocijeni da je primjerena pravna osnova pobijane oduke članak 207. UFEU‑a, a ne njegov članak 114., pogrešno pozivanje na potonji treba smatrati formalnim nedostatkom koji ne može opravdati poništenje te odluke. Naime, i u jednom i u drugom slučaju Vijeće je, s jedne strane, pravilno odredilo članak 218. UFEU‑a kao postupovnu pravnu osnovu navedene odluke te je, s druge strane, poštovalo postupovne zahtjeve time što ju je donijelo kvalificiranom većinom.

         Ocjena Suda

               45

               Zbog neslaganja između Komisije, koju podupire Parlament, i Vijeća, koje podupiru države članice intervenijenti, potrebno je utvrditi ulazi li nacrt revidiranog sporazuma u područje zajedničke trgovinske politike ili ne.

               46

               U tom području članak 3. stavak 1. UFEU‑a daje Uniji isključivu nadležnost.

               47

               U skladu s člankom 207. stavkom 1. UFEU‑a, zajednička trgovinska politika temelji se na jedinstvenim načelima, osobito u odnosu na komercijalne aspekte intelektualnog vlasništva, i vodi se u kontekstu načela i ciljeva vanjskog djelovanja Unije

               48

               Iz te odredbe, prema kojoj zajednička trgovinska politika ulazi u vanjsko djelovanje Unije, osobito proizlazi da se ona odnosi na trgovinsku razmjenu s trećim državama, a ne na trgovinu na unutarnjem tržištu (presuda od 18. srpnja 2013., Daiichi Sankyo i Sanofi‑Aventis Deutschland, C‑414/11, EU:C:2013:520, t. 50. i mišljenje 2/15 (Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017., EU:C:2017:376, t. 35.).

               49

               U tom pogledu dobro je ustaljena sudska praksa da međunarodne obveze koje je Unija ugovorila u području intelektualnog vlasništva ulaze u zajedničku trgovinsku politiku ako predstavljaju osobitu vezu s međunarodnom trgovinom i u svojoj su osnovi namijenjene promicanju, olakšavanju ili uređivanju trgovine te na nju imaju izravan i neposredan učinak (mišljenje 2/15 (Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017., EU:C:2017:376, t. 112. i navedena sudska praksa).

               50

               Tom politikom mogu osobito biti obuhvaćeni međunarodni sporazumi čiji je cilj osigurati i ustrojiti zaštitu prava intelektualnog vlasništva na području stranaka ako ispunjavaju dva uvjeta navedena u prethodnoj točki ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Daiichi Sankyo i Sanofi‑Aventis Deutschland, C‑414/11, EU:C:2013:520, t. 58. do 61. i mišljenje 2/15 (Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017., EU:C:2017:376, t. 116., 121., 122., 125. i 127.).

               51

               U predmetnom slučaju, budući da je, kao što to proizlazi iz naslova pobijane odluke, njezin cilj odobravanje otvaranja pregovora o nacrtu revidiranog sporazuma, potrebno je odrediti je li taj nacrt u svojoj osnovi namijenjen promicanju, olakšavanju ili uređivanju trgovinske razmjene između Unije i trećih država te potom, ako jest, ima li na nju izravne i neposredne učinke.

               52

               Kao prvo, kad je riječ o cilju nacrta revidiranog sporazuma, najprije valja utvrditi da on nije izričito naveden ni u preambuli ni u bilo kojoj odredbi njegova teksta.

               53

               Budući da nema takvog izričitog navođenja, taj cilj valja ispitati s obzirom na konvencijski okvir u koji ulazi navedeni nacrt.

               54

               S tim u vezi, s jedne strane valja istaknuti da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 2. pobijane odluke, nacrt revidiranog sporazuma predviđa izmjenu Lisabonskog sporazuma. S druge strane, Lisabonski sporazum sam je po sebi sporazum koji se temelji na članku 19. Pariške konvencije te je, kao što to proizlazi iz njegovih članka 1. i 4., sklopljen kao njezina dopuna.

               55

               U tim okolnostima ispitivanje cilja nacrta revidiranog sporazuma treba provesti uzimajući u obzir najprije Parišku konvenciju, koja je izvorište i temelj konvencijske cjeline koje je taj nacrt najnoviji dio.

               56

               Kao što to proizlazi iz članaka 1. i 2. te konvencije, njezin je cilj uspostava unije za zaštitu industrijskog vlasništva i osiguranje zaštite različitih oblika industrijskog vlasništva čiji su nositelji državljani država te unije, uključujući oznake podrijetla i oznake izvornosti, time što im jamči uzajamni nacionalni tretman.

               57

               Usto, Pariška konvencija u svojoj je osnovi namijenjena promicanju i olakšavanju međunarodne trgovine. Naime, iz njezine preambule proizlazi da je ona donesena radi zaštite industrije i trgovine i pridonošenja poštenoj trgovini među državama koje su njezine stranke. Stoga je u konačnici cilj ujednačene i jednakovrijedne zaštite prava industrijskog vlasništva koju ta konvencija osigurava državljanima država stranaka da potonjima omogući ravnopravno sudjelovanje u međunarodnoj trgovini.

               58

               Uzimajući u obzir konvencijski okvir spomenut u točki 54. ove presude, nadalje valja voditi računa o Lisabonskom sporazumu, koji uspostavlja posebnu uniju zamišljenu kao dopunu Pariškoj konvenciji u posebnom području oznaka izvornosti.

               59

               Konkretnije, cilj je tog nacrta da, uz opću zaštitu osiguranu Pariškom konvencijom, uspostavi poseban sustav koji oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla zaštićenima u jednoj od država posebne unije koju on uspostavlja omogućava međunarodnu registraciju koja im jamči zaštitu od zloporabe ili oponašanja u svim ostalim državama te posebne unije.

               60

               Kad je riječ o njegovu cilju, kao što je to iznio nezavisni odvjetnik u točki 79. svojeg mišljenja, valja istaknuti da posebna zaštita oznaka izvornosti predviđena Lisabonskim sporazumom nije sama sebi cilj, već sredstvo u službi cilja razvoja poštene trgovinske razmjene među državama strankama. Naime, cilj ujednačenih standarda zaštite koje taj sporazum uspostavlja na području svih država stranaka jest poticanje ravnopravnog sudjelovanja predmetnih gospodarskih subjekata u trgovinskoj razmjeni među navedenim državama.

               61

               Naposljetku, kao što je to navedeno u točkama 17. i 18. ove presude, cilj je nacrta revidiranog sporazuma očuvanje ciljeva i načela Lisabonskog sporazuma time što mu se dodaje određen broj dopuna namijenjenih njegovu poboljšanju i povećanju njegove privlačnosti. U tu svrhu taj nacrt osobito predviđa proširenje svojeg materijalnog područja primjene na oznake zemljopisnog podrijetla, pojašnjenje materijalnih i postupovnih aspekata zaštite koju osigurava tim oznakama i oznakama izvornosti kao i omogućavanje Uniji da mu pristupi.

               62

               Budući da je tako glavni cilj nacrta revidiranog sporazuma jačanje sustava uspostavljenog Lisabonskim sporazumom i proširenje njime ustanovljene posebne zaštite na oznake zemljopisnog podrijetla u okviru posebne unije ustanovljene tim sporazumom, dopunjujući onu koju Pariška konvencija osigurava različitim vrstama industrijskog vlasništva, valja smatrati da on ulazi u okvir cilja koji se želi postići konvencijskom cjelinom koje je dio, kao što je to navedeno u točkama 57. i 60. ove presude, i konkretnije da je s Unijine točke gledišta namijenjen olakšanju i uređenju njezine trgovinske razmjene s trećim državama koje su stranke tog sporazuma.

               63

               Argument Vijeća u skladu s kojim će nacrt revidiranog sporazuma od njegova stupanja na snagu provoditi WIPO, kao što je to već tako u slučaju Lisabonskog sporazuma, ne može dovesti u pitanje taj zaključak.

               64

               Točno je da taj nacrt upravljanje jednim od sastavnih dijelova međunarodnog sporazuma koji preoblikuje, odnosno međunarodnom registracijom oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koju uspostavlja, povjerava svjetskoj organizaciji WIPO. Također je točno da je spomenuta organizacija pozvana, općenito gledano, provoditi taj međunarodni sporazum. Međutim, načine koji međunarodni sporazum predviđa za osiguranje svoje provedbe i budućeg upravljanja valja razumjeti s obzirom na ciljeve zbog kojih su ga stranke sklopile, a ne obratno.

               65

               Kao drugo, kad je riječ o učincima nacrta revidiranog sporazuma, ustaljena je sudska praksa da nije dovoljno da akt Unije, poput međunarodnog sporazuma koji je ona sklopila – kako bi ga se uvrstilo u kategoriju akata koji ulaze u zajedničku trgovinsku politiku – može imati određene posljedice na međunarodnu trgovinsku razmjenu. Osim uvjeta ispitanog u točkama 52. do 64. ove presude, u skladu s kojim takav akt treba u osnovi biti namijenjen promicanju, olakšavanju ili uređenju te trgovine, on također mora imati izravne i neposredne učinke na nju (presude od 18. srpnja 2013., Daiichi Sankyo i Sanofi‑Aventis Deutschland, C‑414/11, EU:C:2013:520, t. 51. i od 22. listopada 2013., Komisija/Vijeće, C‑137/12, EU:C:2013:675, t. 57. i mišljenje 3/15 (Ugovor iz Marakeša o pristupu objavljenim djelima) od 14. veljače 2017., EU:C:2017:114, t. 61.).

               66

               S tim u vezi valja utvrditi da sustav uzajamne zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koji predviđa nacrt revidiranog sporazuma u biti počiva na trima nizovima odredbi.

               67

               Najprije, svaka ugovorna strana mora uspostaviti skup materijalnih pravnih pravila koja sprečavaju da se oznake izvornosti i oznake zemljopisnog podrijetla koje su već zaštićene na području jedne od ostalih država stranaka mogu bilo upotrebljavati na način koji može štetiti interesima njihovih nositelja bilo naštetiti ugledu proizvoda koji ih nose (članak 11.), bilo postati generičke (članak 12.).

               68

               Nadalje, svaka ugovorna strana obvezna je u svojem pravnom poretku predvidjeti postupovna pravna pravila koja svakoj zainteresiranoj fizičkoj ili pravnoj osobi omogućavaju da nadležna upravna i sudska tijela osiguraju zaštitu koju nacrt revidiranog sporazuma osigurava tim oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla te je obvezna progoniti osobe koje postupaju suprotno tomu (članak 14.).

               69

               Naposljetku, nacrt revidiranog sporazuma omogućava nositeljima navedenih oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla da se pozivaju na zaštitu osiguranu različitim odredbama navedenima u dvjema prethodnim točkama ove presude zahvaljujući mehanizmu jedinstvene registracije koji vrijedi u svim državama posebne unije ustanovljene Lisabonskim sporazumom (članci 5. do 8.).

               70

               Uzimajući u obzir taj mehanizam jedinstvene registracije, valja smatrati da će međunarodni sporazum koji je preoblikovan nacrtom revidiranog sporazuma imati izravan i neposredan učinak izmjene uvjeta ustroja trgovinske razmjene između Unije i ostalih stranaka tog međunarodnog sporazuma time što proizvođače koji sudjeluju u toj trgovini oslobađa obveze koju trenutačno imaju radi suočavanja s pravnim i ekonomskim rizicima takve trgovine, a to je podnošenje prijave za registraciju oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koje upotrebljavaju nadležnim tijelima svake pojedine države stranke.

               71

               Usto, odredbe opisane u točkama 67. i 68. ove presude imat će izravne i neposredne učinke na trgovinsku razmjenu između Unije i predmetnih trećih država dajući svim tim proizvođačima kao i svakoj drugoj zainteresiranoj fizičkoj ili pravnoj osobi alate potrebne za to da se u ujednačenim materijalnim i postupovnim uvjetima djelotvorno ishodi zaštita koju nacrt revidiranog sporazuma osigurava njihovim pravima industrijskog vlasništva u slučaju štetne ili nepoštene upotrebe oznaka izvornosti ili oznaka zemljopisnog podrijetla u inozemstvu.

               72

               Tu ocjenu učinaka nacrta revidiranog sporazuma potvrđuje analiza koja je Sud dovela do zaključka da je – vodeći računa o bitnom položaju koji zaštita prava industrijskog vlasništva ima u trgovini robom i uslugama općenito kao i u borbi protiv nezakonite trgovine posebno – nacrt međunarodnog sporazuma koji predviđa uspostavu mehanizma registracije i sustav uzajamne zaštite oznaka zemljopisnog podrijetla država stranaka protiv nepoštenih praksi u tržišnom natjecanju, analognih onima o kojima je riječ u predmetnom slučaju, mogao imati izravne i neposredne učinke na međunarodnu trgovinsku razmjenu (mišljenje 2/15 (Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017., EU:C:2017:376, t. 127.).

               73

               U tim okolnostima učinci nacrta revidiranog sporazuma na trgovinu između Unije i trećih država koje će mu pristupiti ispunjavaju zahtjeve koje nameće sudska praksa navedena u točki 65. ove presude.

               74

               Tako iz ispitivanja tog nacrta proizlazi, s jedne strane, da je on u osnovi namijenjen olakšavanju i uređivanju trgovinske razmjene između Unije i trećih država i, s druge strane, da može imati izravne i neposredne učinke na tu trgovinu, tako da pregovori o njemu ulaze u isključivu nadležnost koju članak 3. stavak 1. UFEU‑a daje Uniji u području zajedničke trgovinske politike iz članka 207. stavka 1. UFEU‑a.

               75

               Stoga Vijeće pogrešno smatra da pobijana odluka ulazi u područje usklađivanja zakonodavstava u domeni unutarnjeg tržišta i stoga u podijeljenu nadležnost između Unije i njezinih država članica te je tu odluku pogrešno temeljilo na članku 114. i članku 218. stavcima 3. i 4. UFEU‑a.

               76

               Suprotno onomu što tvrdi Vijeće, ta pogreška ne može se smatrati pukim formalnim nedostatkom. Naime, zbog te je pogreške navedena institucija osobito povrijedila posebne postupovne odredbe iz članka 207. stavka 3. UFEU‑a za pregovore o međunarodnim sporazumnima koji ulaze u područje zajedničke trgovinske politike i ponajprije one o Komisijinu vođenju pregovora, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 86. i 89. svojeg mišljenja.

               77

               Iz toga slijedi da valja prihvatiti tužbu i poništiti pobijanu odluku a da pritom nije potrebno ispitati drugi dio prvog tužbenog razloga i drugi tužbeni razlog koje je Komisija istaknula u potporu svojoj tužbi.

         Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijane odluke

               78

               U skladu s člankom 264. prvim stavkom UFEU‑a, ako je tužba osnovana, Sud proglašava pobijani akt ništavim.

               79

               Na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a, institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna je, dakle, poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda.

               80

               S obzirom na to, u skladu s člankom 264. drugim stavkom UFEU‑a, ako to smatra potrebnim, Sud može navesti koji se učinci akta koji je proglasio ništavim smatraju konačnima.

               81

               Tu ovlast valja primijeniti zbog pravne sigurnosti, osobito ako poništenje odluke Vijeća u okviru postupka pregovaranja i sklapanja međunarodnih sporazuma iz članka 218. UFEU‑a može dovesti u pitanje Unijino sudjelovanje u predmetnom međunarodnom sporazumu ili njegovu provedbu, čak i ako Unijina nadležnost u tom pogledu ne pobuđuje sumnje (kad je riječ o odlukama koje se odnose na potpisivanje međunarodnih sporazuma, vidjeti presude od 22. listopada 2013., Komisija/Vijeće, C‑137/12, EU:C:2013:675, t. 80. i 81.; od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 90. i od 28. travnja 2015., Komisija/Vijeće, C‑28/12, EU:C:2015:282, t. 61. i 62.).

               82

               U predmetnom slučaju Komisija od Suda zahtijeva da u slučaju poništenja pobijane odluke održi na snazi njezine učinke kako se ne bi doveli u pitanje rezultati pregovora povodom kojih je donesena, i to do stupanja na snagu odluke Vijeća koja će se temeljiti na člancima 207. i 218. UFEU‑a u razumnom roku od dana donošenja presude Suda.

               83

               Budući da su nakon stupanja na snagu navedene odluke pregovori okončani donošenjem Ženevskog akta Lisabonskog sporazuma o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla i da Unijina nadležnost za sudjelovanje u takvom donošenju ne pobuđuje sumnje, valja prihvatiti Komisijin zahtjev.

               84

               Stoga valja održati na snazi učinke pobijane odluke do stupanja na snagu odluke Vijeća donesene na temelju članaka 207. i 218. UFEU‑a u razumnom roku koji ne može biti dulji od šest mjeseci od donošenja ove presude.

         Troškovi

               85

               Članak 138. stavak 1. Poslovnika Suda određuje da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U predmetnom slučaju, budući da je Komisija postavila zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje Komisijinih troškova.

               86

               Osim toga, članak 140. stavak 1. navedenog Poslovnika određuje da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. U predmetnom slučaju Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Talijanska Republika, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Portugalska Republika, Slovačka Republika, Ujedinjena Kraljevina i Parlament snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Vijeća 8512/15 od 7. svibnja 2015. o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Europske unije.

                           2.

                           Učinci Odluke 8512/15 održavaju se na snazi do stupanja na snagu odluke Vijeća donesene na temelju članaka 207. i 218. UFEU‑a u razumnom roku koji ne može biti dulji od šest mjeseci od donošenja ove presude.

                           3.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                           4.

                           Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Talijanska Republika, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Portugalska Republika, Slovačka Republika, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Europski parlament snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 26. listopada 2017.#KPN BV protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Koncentracije – Nizozemsko tržište televizijskih i telekomunikacijskih usluga – Odluka kojom se koncentracija proglašava spojivom s unutarnjim tržištem i Sporazumom o EGP-u – Obveze – Obveza obrazlaganja – Mjerodavno tržište – Vertikalni učinci – Sudski nadzor.#Predmet T-394/15.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 7. studenoga 2017.#Frame Srl protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije BiancalunA – Odbijanje – Raniji nacionalni figurativni žig bianca – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Istovjetnost proizvodâ – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-628/15.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 7. studenoga 2017.#Mundipharma AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije MULTIPHARMA – Raniji verbalni žig Europske unije MUNDIPHARMA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-144/16.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 9. studenoga 2017.#SolarWorld AG protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Damping – Uredba (EU) br. 1238/2013 – Članak 3. – Uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Kine – Konačna antidampinška pristojba – Izuzeće uvoza koje je predmet prihvaćene preuzete obveze – Odvojivost.#Predmet C-204/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Damping – Uredba (EU) br. 1238/2013 – Članak 3. – Uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Kine – Konačna antidampinška pristojba – Izuzeće uvoza koje je predmet prihvaćene preuzete obveze – Odvojivost”
      U predmetu C‑204/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 11. travnja 2016.,

         SolarWorld AG, sa sjedištem u Bonnu (Njemačka), koji zastupaju L. Ruessmann, odvjetnik, i J. Beck, solicitor,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Brandoni solare SpA, sa sjedištem u Castelfidardu (Italija),

         Solaria Energia y Medio Ambiente SA, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koji zastupaju L. Ruessmann, odvjetnik, i J. Beck, solicitor,
      tužitelji u prvom stupnju,

         Vijeće Europske unije, koje zastupa H. Marcos Fraile, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Tuominen, Avocată,
      tuženik u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju A. Demeneix, T. Maxian Rusche i J.-F. Brakeland, u svojstvu agenata,

         China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME), sa sjedištem u Beijingu (Kina), koji zastupaju J.-F. Bellis i A. Scalini, odvjetnici, i F. Di Gianni, avvocato,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, E. Juhász i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tančev,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. ožujka 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom SolarWorld AG zahtijeva poništenje rješenja Općeg suda Europske unije od 1. veljače 2016., SolarWorld i dr./Vijeće (T‑141/14, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:67), u dijelu u kojem je potonji kao nedopuštenu odbacio tužbu društava SolarWorld, Brandoni solare SpA i Solaria Energia y Medio Ambiente SA za poništenje članka 3. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1238/2013 od 2. prosinca 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 325, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna uredba).

         Pravni okvir
      Osnovna uredba

               2

               Članak 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), naslovljen „Preuzimanje obveza”, propisuje:
               „1.   Pod uvjetom da je u prethodnom pozitivnom ispitivanju utvrđeno postojanje dampinga i štete, Komisija može prihvatiti dobrovoljne i zadovoljavajuće ponude za preuzimanjem obveze koje podnese izvoznik za reviziju cijena ili prestanak izvoza po dampinškim cijenama, ako je, nakon savjetovanja o tom pitanju sa Savjetodavnim odborom, uvjerena da se štetni učinci dampinga time uklanjaju. U tom slučaju, i sve dok je preuzeta obveza na snazi, privremene pristojbe koje je Komisija uvela u skladu s člankom 7. stavkom 1., odnosno konačne pristojbe uvedene u skladu s člankom 9. stavkom 4., ovisno o slučaju, ne primjenjuju se na odgovarajući uvoz dotičnog proizvoda koji su proizvela društva iz odluke Komisije o prihvaćanju preuzimanja obveza, kako je zadnje izmijenjena. Povećanje cijene prema preuzetoj obvezi nije više nego što je potrebno za uklanjanje dampinške marže i treba biti manje od dampinške marže ako povećanje cijene dostatno da bi se uklonila šteta za proizvodnju Zajednice.
               […]
               9.   U slučaju kršenja preuzetih obveza ili u slučaju da se neka od stranaka koje se preuzele obveze povuče iz preuzetih obveza, ili u slučaju da se Komisija povuče iz prihvaćene preuzete obveze, nakon provedenih savjetovanja, iz prihvaćene preuzete obveze povlači se Odlukom ili Uredbom Komisije, kako je primjereno, a primjenjuje se privremena pristojba koju je donijela Komisija u skladu s člankom 7. ili konačna pristojba koju je donijelo Vijeće u skladu s člankom 9. stavkom 4. pod uvjetom da je dotičnom uvozniku pružena mogućnost iznošenja primjedaba, osim u slučaju da se izvoznik ili zemlja povuče iz preuzimanja obveza.”

         Sporna uredba

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 340. sporne uredbe, „[z]ainteresirane stranke napomenule su da prilagodljivost cijena potražnje može biti vrlo visoka […] Iako je točno da […] znatno povećanje cijena može dovesti do velikog pada potražnje, […] malo [je] vjerojatno da će mjere uzrokovati znatno povećanje cijena i to zbog sljedećih razloga. […] [G]ospodarski je učinak preuzimanja obveze koje je Komisija prihvatila takav da će proizvođači izvoznici iz Kine isporučivati dotični proizvod po najmanjoj uvoznoj cijeni od 60 c/W, što je puno niže od cijene koja je uočena tijekom RIP‑a, u obujmu koji otprilike odgovara njihovu trenutačnom tržišnom udjelu. Malo je vjerojatno da će se potražnja znatno smanjiti uz tu razinu cijena jer se tom razinom cijena jamči dostatna potražnja uz sadašnju razinu potpore u okviru programa potpore i sadašnje razine pariteta mreže. Nadalje, očekuje se povećanje cijena električne energije za krajnje korisnike i pad cijena dotičnog proizvoda. Formulom za indeksiranje u okviru preuzimanja obveza jamči se da je daljnje smanjenje cijena dotičnog proizvoda uzeto u obzir pri utvrđivanju najmanje uvozne cijene.”

               4

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. sporne uredbe, uvodi se konačna antidampinška pristojba na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula ili ploča i ćelija vrste koja se rabi u kristalnim silicijskim fotonaponskim modulima ili pločama, podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine, obuhvaćenih određenim oznakama Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verziji koja se primjenjivala u trenutku donošenja sporne uredbe (u daljnjem tekstu: KN). Stavak 2. tog članka utvrđuje stopu konačne antidampinške pristojbe koja se primjenjuje na neto cijenu franko granica Unije, neocarinjeno, za proizvode opisane u stavku 1. tog članka koje proizvode društva nabrojena u tom stavku 2.

               5

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. sporne uredbe, koji se primjenjuje na određene proizvode koji su obuhvaćeni određenom oznakom KN‑a i za koje su račune izdala društva od kojih je Komisija prihvatila preuzimanje obveza i čiji su nazivi navedeni u Prilogu Provedbenoj odluci Komisije 2013/707/EU оd 4. prosinca 2013. o potvrdi prihvaćanja preuzete obveze u vezi s antidampinškim i antisubvencijskim mjerama koje se odnose na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine za vrijeme primjene konačnih mjera (SL 2013., L 325, str. 214.), uvoz prijavljen radi puštanja u slobodan promet izuzet je od antidampinške pristojbe uvedene člankom 1. navedene uredbe ako su ispunjeni određeni uvjeti.

               6

               Člankom 3. stavkom 2. sporne uredbe određeno je da carinski dug nastaje u trenutku prihvaćanja prijave za puštanje u slobodan promet kada se utvrdi da jedan ili više uvjeta navedenih u stavku 1. tog članka nije ispunjeno ili kada Komisija povuče prihvaćanje preuzete obveze.

         Okolnosti spora

               7

               SolarWorld je europski proizvođač kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i njihovih ključnih elemenata.

               8

               Nakon pritužbe koju je podnio EU ProSun, udruženje europskih proizvođača kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i njihovih ključnih elemenata, Komisija je 6. rujna 2012. objavila Obavijest o pokretanju antidampinškog postupka koji se odnosi na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija i poluvodičkih pločica – wafera) poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2012., C 269, str. 5.).

               9

               Dana 4. lipnja 2013. Komisija je donijela Uredbu (EU) br. 513/2013 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (npr. ćelija i pločica) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine i izmjeni Uredbe (EU) br. 182/2013 o uvjetovanju evidentiranjem tog uvoza podrijetlom ili poslanog iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 152, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125., str. 119.).

               10

               Dana 27. srpnja 2013. China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME) (Kineska trgovačka komora za uvoz i izvoz strojeva i elektroničkih proizvoda (CCCME), Kina) dostavio je Komisiji, u okviru antidampinškog ispitnog postupka, zajedničku ponudu za preuzimanje obveze nekoliko kineskih proizvođača izvoznika. U bitnom CCCME je u njihovo i svoje ime predlagao primjenu minimalnih uvoznih cijena za fotonaponske module i svaki njihov ključan sastavni dio (tj. ćelije i poluvodičke pločice – wafere) do određene godišnje razine uvoza (u nastavku: minimalne uvozne cijene).

               11

               Dana 2. kolovoza 2013. Komisija je donijela Odluku 2013/423/EU o prihvaćanju ponude za preuzimanje obveze u vezi s antidampinškim postupkom u pogledu uvoza kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i njihovih ključnih sastavnih dijelova (tj. ćelija i pločica) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 209, str. 26.), koju je ponudila skupina kineskih proizvođača izvoznika, navedenih u Prilogu navedenoj odluci, zajedno s CCCME‑om.

               12

               Kako bi se uzela u obzir Odluka 2013/423, donesena je Uredba Komisije (EU) br. 748/2013 od 2. kolovoza 2013. o izmjeni Uredbe br. 513/2013 (SL 2013., L 209, str. 1.). Pored ostalih izmjena njome je u Uredbu br. 513/2013 uveden članak 6. koji, uz ispunjenje određenih uvjeta, predviđa da je uvoz proizvoda prijavljenih za puštanje u slobodan promet i za koje su račune izdala trgovačka društva od kojih je Komisija prihvatila preuzimanje obveza i čiji su nazivi navedeni u Prilogu Odluci 2013/423 izuzeti od privremene antidampinške pristojbe uvedene člankom 1. Uredbe br. 513/2013.

               13

               Komisija je 4. prosinca 2013. donijela Provedbenu odluku 2013/707.

               14

               Vijeće je 2. prosinca 2013. donijelo spornu uredbu.

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               15

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. veljače 2014. tužitelji u prvom stupnju pokrenuli su postupak za poništenje članka 3. sporne uredbe.

               16

               U prilog svojoj tužbi istaknuli su tri tužbena razloga. Prvi i drugi tužbeni razlog temeljili su se na tome da je članak 3. sporne uredbe posljedica očite pogreške u ocjeni i da povređuje članak 8. Osnovne uredbe jer taj članak 3. iz antidampinških mjera izuzima kineske proizvođače za koje je Komisija prihvatila nezakonito zajedničko preuzimanje obveza uz povredu prava obrane tužiteljâ, njihova prava na pravičan postupak i načela dobre uprave te članka 8. stavka 4. i članka 19. stavka 2. Osnovne uredbe. Treći tužbeni razlog temeljio se na tome da navedeni članak 3. povređuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a jer određenim kineskim proizvođačima odobrava izuzeće od antidampinških mjera na temelju ponude za preuzimanje obveza, koje je prihvatila i potvrdila sporna uredba, a koje predstavlja horizontalni zabranjeni sporazum o cijenama.

               17

               Pobijanim rješenjem Opći je sud odbacio kao nedopuštenu tužbu uz obrazloženje da se članak 3. sporne uredbe, što je jedina osporena odredba, ne može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe.

         Zahtjevi stranaka

               18

               Svojom žalbom SolarWorld od Suda zahtijeva da:

                        –

                        žalbu proglasi dopuštenom i osnovanom;

                        –

                        ukine pobijano rješenje;

                        –

                        odluči o meritumu i poništi članak 3. sporne uredbe ili vrati predmet Općem sudu radi donošenja meritorne odluke o tužbi za poništenje, i

                        –

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               19

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

               20

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu kao pravno neosnovanu;

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               21

               U prilog svojoj žalbi SolarWorld ističe dva žalbena razloga. Prvi se temelji na pogrešci koju je navodno počinio Opći sud kad je utvrdio da se članak 3. sporne uredbe ne može odvojiti od ostatka te uredbe. Drugi žalbeni razlog temelji se na povredi članaka 20. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na odvojivosti članka 3. sporne uredbe
      Dopuštenost

               22

               Vijeće ističe nedopuštenost prvog žalbenog razloga jer, s jedne strane, SolarWorld samo ponavlja prigovor o odvojivosti članka 3. sporne uredbe koji je iznio pred Općim sudom i, s druge strane, ispitivanje odvojivosti te odredbe ulazi u činjeničnu ocjenu.

               23

               Kao prvo, valja istaknuti da kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud, pravna pitanja ispitana u prvom stupnju mogu ponovno biti raspravljana tijekom žalbenog postupka. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 31. i navedena sudska praksa).

               24

               Međutim, u ovom slučaju SolarWorld svojim prvim žalbenim razlogom ne nastoji postići puko preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, nego upravo želi osporiti pravno razmišljanje koje je Opći sud navelo na zaključak da se članak 3. sporne uredbe ne može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe i posljedicu koju je Opći sud izveo iz tog zaključka, tj. da SolarWorldova tužba nije dopuštena. SolarWorld je u tom smislu u dovoljnoj mjeri naznačio dijelove pobijanog rješenja za koje smatra da sadržavaju pogrešku koja se tiče prava i pravne argumente koje ističe u potporu svojem zahtjevu, čime se Sudu omogućava provedba njegova nadzora.

               25

               Kao drugo, valja naglasiti da je eventualna pogreška Općeg suda u ocjeni odvojivosti odredbe pravnog akta Unije pogreška koja se tiče prava koja je podvrgnuta nadzoru Suda (o tom nadzoru vidjeti osobito presudu od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 110. do 122.).

               26

               Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog dopušten.

         Meritum
      – Argumentacija stranaka

               27

               SolarWorld smatra da se članak 3. sporne uredbe može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe i osobito od njezina članka 1. stavka 2. i da posljedično njegovo eventualno poništenje neće uzrokovati izmjenu dosega te uredbe. U tom smislu razmišljanje Općeg suda u točkama 55. i 59. pobijanog rješenja temelji se na pogrešnom shvaćanju pojmova „antidampinške mjere” i „antidampinške pristojbe”.

               28

               SolarWorld ističe da antidampinške mjere mogu imati različite oblike (pristojbe ad valorem, iznosi određeni u eurima ili minimalne uvozne cijene). Što se konkretno tiče minimalnih uvoznih cijena, članak 8. Osnovne uredbe dopušta Vijeću i Komisiji da od pojedinačnih proizvođača izvoznika prihvate obveze o minimalnim uvoznim cijenama ako predložene cijene uklanjaju štetne učinke dampinga. Ti su proizvođači usto izuzeti od pristojbe ad valorem jer su podvrgnuti drugom obliku mjera, tj. minimalnim uvoznim cijenama u okviru svoje preuzete obveze. Stoga, cilj antidampinških mjera, bez obzira na njihov oblik, jest mogućnost uklanjanja štete uzrokovane Unijinim proizvođačima istog proizvoda i u tom smislu ima ulogu ispravljanja.

               29

               Posljedično, prema mišljenju SolarWorlda, izmjena oblika antidampinških mjera ne mijenja doseg uredbe koja ih nameće jer te mjere obuhvaćaju sav uvoz od proizvođača izvoznika kod kojih je utvrđeno da imaju koristi od štetnog dampinga.

               30

               Nadalje, SolarWorld tvrdi da u skladu s člankom 8. stavkom 9. Osnovne uredbe, prema kojem se u slučaju kršenja ili povlačenja iz preuzetih obveza o minimalnim uvoznim cijenama primjenjuju pristojbe ad valorem, Komisija ima fleksibilnost kako bi izmijenila oblik antidampinških mjera, bez izmjene njihova dosega. U ovom slučaju članak 3. stavak 2. točka (b) sporne uredbe upućuje upravo na taj članak 8. stavak 9. i od donošenja sporne uredbe Komisija je povukla prihvaćanje preuzete obveze o minimalnim uvoznim cijenama za nekoliko kineskih proizvođača izvoznika, namećući im pristojbe ad valorem. Stoga od stupanja na snagu sporne uredbe nije bilo trenutka u kojem ti proizvođači izvoznici nisu bili podvrgnuti antidampinškim mjerama.

               31

               U tim okolnostima, da je Opći sud prihvatio tužbu i poništio članak 3. sporne uredbe uz obrazloženje da minimalna uvozna cijena ne uklanja štetu prouzročenu industriji Unije, ništa ne bi sprečavalo Vijeće i Komisiju da utvrde novu minimalnu uvoznu cijenu na razini prikladnoj za uklanjanje te štete, u skladu s člankom 8. stavkom 1. Osnovne uredbe. U tom smislu SolarWorld navodi da takvo proglašavanje ništavosti ne bi nužno uzrokovalo izmjenu dosega mjera, što je u samoj srži razmišljanja Općeg suda u točki 55. pobijanog rješenja. Jedina pravna posljedica takvog proglašenja bila bi da bi Vijeće i Komisija morali ili prihvatiti nove preuzete obveze koje sadržavaju nove minimalne uvozne cijene koje uklanjaju štetne učinke dampinga ili odlučiti primijeniti pristojbe ad valorem na sve kineske proizvođače izvoznike.

               32

               Nadalje, SolarWorld ističe da sudska praksa koju Opći sud spominje u točki 57. pobijanog rješenja ne može potkrijepiti zaključak da se članak 3. sporne uredbe ne može odvojiti.

               33

               Naposljetku, što se tiče zadnjeg dijela točke 55. pobijanog rješenja, prema kojem „uvoz proizvoda koje su poslali kineski izvoznici koji nisu pristupili preuzimanju obveze koju je Komisija prihvatila […] iznosi 30 % cjelokupnog uvoza dotičnih proizvoda”, SolarWorld podsjeća na to da članak 8. stavak 1. Osnovne uredbe zahtijeva da se minimalne uvozne cijene odrede na razini koja je prikladna za uklanjanje štete, bez obzira na udio uvoza podvrgnutog antidampinškim mjerama u obliku minimalnih uvoznih cijena. Također, SolarWorld smatra da veliki broj kineskih proizvođača izvoznika podvrgnutih minimalnim uvoznim cijenama ne mijenja činjenicu da sporna uredba nameće antidampinške mjere i da je oblik tih mjera pitanje koje se ne odnosi ni na njihov doseg ni na njihov predmet.

               34

               Vijeće, koje podupire Komisija, ističe da prvi žalbeni razlog SolarWorlda treba odbiti kao neosnovan. Te institucije smatraju da je djelomično poništenje sporne uredbe isključeno jer bi imalo za učinak zamjenu te uredbe novim aktom koji bi imao različit sadržaj, koji ne bi odgovarao namjerama autora te uredbe i koji bi stoga utjecao na njezinu bit.

         – Ocjena Suda

               35

               Svojim prvim žalbenim razlogom SolarWorld u biti osporava ocjenu Općeg suda sadržanu u točkama 55. i 59. pobijanog rješenja, kojom je on smatrao da bi poništenje članka 3. sporne uredbe utjecalo na bit te uredbe i da zbog toga ta odredba nije odvojiva od ostalih odredaba te uredbe.

               36

               Na temelju ustaljene sudske prakse Suda, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta. U tom smislu Sud je više puta presudio da taj zahtjev nije zadovoljen ako bi djelomično poništenje akta imalo za učinak izmjenu njegove biti (presuda od 12. studenoga 2015., Ujedinjena Kraljevina/Parlament i Vijeće, C‑121/14, EU:C:2015:749, t. 20. i navedena sudska praksa).

               37

               Stoga provjera odvojivosti elemenata jednog akta Unije pretpostavlja ispitivanje njegova opsega kako bi se ocijenilo bi li poništenje tih elemenata promijenilo duh i bit tog akta (presude od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 112., i od 12. studenoga 2015., Ujedinjena Kraljevina/Parlament i Vijeće, C‑121/14, EU:C:2015:749, t. 21.).

               38

               U ovom slučaju, prema članku 1. sporne uredbe, uvedena je konačna antidampinška pristojba na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula ili ploča te ćelija vrste koja se koristi u kristalnim silicijskim fotonaponskim modulima ili pločama koji su uvršteni pod određene oznake KN‑a, podrijetlom ili poslanih iz Kine, s različitom stopom te antidampinške pristojbe za različita društva koja proizvode te proizvode.

               39

               U skladu s člankom 3. sporne uredbe, koja se primjenjuje na određene proizvode za koje su navedene oznake KN‑a i za koje račune izdaju društva od kojih je Komisija prihvatila preuzimanje obveza, uvoz prijavljen za puštanje u slobodan promet izuzet je od antidampinške pristojbe uvedene člankom 1. te uredbe ako su ispunjeni određeni uvjeti, pri čemu to izuzeće prestaje ako se utvrdi da jedan ili više takvih uvjeta nije ispunjeno ili ako Komisija povuče svoje prihvaćanje preuzetih obveza. Kao što je navedeno u točki 10. ove presude, minimalna uvozna cijena za kristalne silicijske fotonaponske module ili ploče te za svaki njihov ključni element (ćelije i pločice) primjenjuje se samo do određene godišnje razine uvoza.

               40

               Iz odredaba sadržanih u člancima 1. i 3. sporne uredbe stoga proizlazi da potonji članak utvrđuje, putem preuzimanja obveza u vezi s minimalnom uvoznom cijenom, izuzeće od plaćanja antidampinških pristojbi uvedenih na temelju tog članka 1., u granicama određenog godišnjeg obujma uvoza.

               41

               U takvom normativnom kontekstu Opći sud je u točki 55. pobijanog rješenja presudio da članak 3. sporne uredbe „priznaje poimence navedenim gospodarskim subjektima, do određene količinske granice, izuzeće od plaćanja antidampinških pristojbi ako su ispunjeni uvjeti koji su predviđeni potonjom odredbom. Poništenje [te odredbe] i posljedično uklanjanje izuzeća od plaćanja pristojbi koje je bilo priznato do određene količinske granice proširilo bi opseg antidampinških pristojbi izvan onoga koji proizlazi iz primjene [sporne] uredbe kako ju je donijelo Vijeće s obzirom na to da bi se u tom slučaju navedene pristojbe primjenjivale na cjelokupan uvoz dotičnih proizvoda poslanih iz Kine, dok se, primjenom cjelovite uredbe, te pristojbe primjenjuju samo na uvoz proizvoda koje su poslali kineski izvoznici koji nisu pristupili preuzimanju obveze koju je Komisija prihvatila Provedbenom odlukom 2013/707, tj. za uvoz koji po navodima stranaka iznosi 30 % cjelokupnog uvoza dotičnih proizvoda. Takav bi rezultat predstavljao izmjenu biti akta u kojem je sadržana odredba čije se poništenje traži, u ovom slučaju [sporne] uredbe.”

               42

               U točki 59. pobijanog rješenja Opći sud je zaključio da, imajući u vidu izmjenu biti sporne uredbe do koje bi dovelo poništenje članka 3. te uredbe koje bi ukinulo izuzeće od plaćanja antidampinških pristojbi priznato za uvoz proizvoda kineskih proizvođača izvoznika koji su pristupili preuzimanju obveze koju je prihvatila Komisija, takvu odredbu nije moguće odvojiti od ostatka te uredbe.

               43

               Suprotno tvrdnji SolarWorlda u okviru prvog žalbenog razloga, taj zaključak Općeg suda nije zahvaćen pogreškom koja se tiče prava.

               44

               Kao prvo, iz odredaba članaka 1. i 3. sporne uredbe proizlazi da je, kao što su to potvrdile sve stranke u ovom postupku, zakonodavac Unije prilikom donošenja te uredbe uspostavio mjere trgovinske zaštite koje čine skup ili „paket”. Naime, ta uredba nameće dvije odvojene i komplementarne mjere koje imaju za cilj postići zajednički rezultat, tj. uklanjanje štetnog učinka za industriju Unije kineskog dampinga u vezi s dotičnim proizvodima, štiteći pritom interes te industrije.

               45

               U tom smislu valja uputiti na uvodnu izjavu 340. sporne uredbe, koja se u okviru analize utjecaja nametanja mjera trgovinske zaštite na interes industrije Unije odnosi na učinke koje će, prema mišljenju Vijeća, imati preuzimanje obveze u vezi s minimalnim uvoznim cijenama na potražnju i ponudu dotičnih proizvoda. Iz razmatranja te uvodne izjave proizlaze dva zaključka. S jedne strane, takvo preuzimanje obveza imat će pozitivan ekonomski utjecaj na europsko tržište tih proizvoda u smislu da će minimalna uvozna cijena, predviđajući nižu cijenu od one u razdoblju ispitnog postupka, omogućiti zadržavanje u Uniji dovoljne potražnje za dotičnim proizvodima. Stoga je vidljivo da takva mjera zasigurno ima znatan učinak koji se razlikuje od onog u slučaju nametanja pristojbe ad valorem.

               46

               S druge strane, preuzimanje obveza u vezi s minimalnom uvoznom cijenom mjera je koju je Vijeće uzelo u obzir u okviru ispitivanja utjecaja svih mjera trgovinske zaštite na cilj sporne uredbe, tj. uklanjanje štetnog učinka za industriju Unije kineskog dampinga u vezi s dotičnim proizvodima, štiteći pritom interes te industrije.

               47

               Iz toga slijedi da je zakonodavac Unije smatrao preuzimanje obveze u vezi s minimalnom uvoznom cijenom, kao i nametanje pristojbe ad valorem, bitnim elementom postizanja cilja te uredbe.

               48

               U tim okolnostima ne može se prihvatiti tvrdnja SolarWorlda da poništenje članka 3. sporne uredbe, iako bi za društva koja su preuzela obveze u vezi s minimalnom uvoznom cijenom uzrokovalo uklanjanje te preuzete obveze i nametanje pristojbe ad valorem, ne bi utjecalo na bit sporne uredbe jer nametanje pristojbe ad valorem samo po sebi omogućuje postizanje istog cilja kojem teži to preuzimanje obveza.

               49

               Kao drugo, valja istaknuti da mjere trgovinske zaštite, predviđene spornom uredbom, sadržavaju objektivne razlike s obzirom na svoju narav. Kao što je to pravilno istaknula Komisija u svojem intervencijskom podnesku, prilikom nametanja pristojbe ad valorem, u smislu članka 1. stavka 1. sporne uredbe, kineski proizvođači izvoznici slobodni su odrediti svoje prodajne cijene za Uniju, pri čemu se nakon toga pristojba nameće na tu cijenu jednom kad se dotični proizvod uveze u Uniju. Prihodi od te pristojbe uplaćuju se u proračun Unije. Nasuprot tomu, kad se primjenjuje minimalna uvozna cijena, ti proizvođači izvoznici više ne mogu slobodno odrediti svoju cijenu jer se ona mora uvećati do razine minimalne uvozne cijene za uvoz prijavljen za stavljanje dotičnog proizvoda u slobodan promet. Dodatni prihodi od tog povećanja cijena pripadaju dotičnim proizvođačima izvoznicima.

               50

               Prema tome, sporna uredba temelji se na mogućnosti alternativne primjene tih dviju različitih mjera, što kineskim proizvođačima izvoznicima omogućuje da iskoriste pravo na preuzimanje obveza u vezi s minimalnim uvoznim cijenama koje prihvaća Komisija, u smislu članka 3. sporne uredbe, i tako izbjegnu da se antidampinška pristojba ad valorem predviđena člankom 1. te uredbe nametne na njihove proizvode. Međutim, poništenje tog članka 3. uklonilo bi takvu mogućnost i alternativu koju je zakonodavac Unije želio ponuditi kineskim proizvođačima izvoznicima prilikom donošenja sporne uredbe. Uzimajući u obzir razlike u ekonomskim posljedicama zbog tih dviju vrsta mjera trgovinske zaštite, takvo poništenje utjecalo bi na samu bit sporne uredbe.

               51

               Iz toga slijedi da tvrdnja SolarWorlda, da bi u slučaju eventualnog poništenja članka 3. te uredbe kineski proizvođači izvoznici u svakom trenutku bili podvrgnuti nekoj antidampinškoj mjeri, ni u čemu ne mijenja zaključak da se kineskim proizvođačima izvoznicima uskraćuje izbor koji im je zakonodavac Unije dao prilikom donošenja te uredbe.

               52

               Kao treće, kao što to proizlazi iz točke 55. pobijanog rješenja, 70 % uvoza dotičnih proizvoda podrijetlom iz Kine predmet su primjene članka 3. sporne uredbe.

               53

               Stoga je razvidno da je zakonodavac Unije uspostavio niz mjera u okviru kojih je, doduše, nametanje pristojbi ad valorem formalno gledano pravilo, a primjena preuzimanja obveze u vezi s minimalnim uvoznim cijenama iznimka od tog pravila, no u stvarnosti primjena iznimke odnosila se na veliku većinu slučajeva od samog donošenja sporne uredbe. Stoga je vidljivo da je to preuzimanje obveza glavna primjena u okviru uvoza podrijetlom iz Kine na koji se odnosi sporna uredba. U tim okolnostima poništenje tih preuzetih obveza nužno bi utjecalo na bit te uredbe.

               54

               Naposljetku, što se tiče tvrdnje SolarWorlda da poništenje Općeg suda članka 3. sporne uredbe ne bi spriječilo zakonodavca Unije da odredi novu minimalnu uvoznu cijenu na razini prikladnoj za uklanjanje štete uzrokovane industriji Unije, u skladu s člankom 8. stavkom 1. Osnovne uredbe, valja utvrditi da analiza utjecaja na bit pravnog akta Unije ovisi jedino o posljedicama koje automatski proizlaze iz eventualnog poništenja dotične odredbe tog akta. Stoga različite mjere koje autor tog akta može poduzeti nakon takvog poništenja ne mogu utjecati na tu analizu.

               55

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da se članak 3. sporne uredbe ne može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe.

               56

               Posljedično, prvi žalbeni razlog SolarWorlda valja odbiti.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članaka 20. i 47. Povelje
      Argumentacija stranaka

               57

               SolarWorld prigovara Općem sudu da je povrijedio njegovo pravo na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje i njegovo pravo na jednakost pred zakonom iz njezina članka 20.

               58

               Naime, kad se pobijano rješenje ne bi smatralo nevaljanim zbog razloga objašnjenih u okviru prvog žalbenog razloga, to bi imalo neprihvatljivu posljedicu da bi žalitelju, kao tužitelju iz Unije u predmetu o trgovinskoj zaštiti, bio de iure uskraćen djelotvoran pravni lijek i da bi on bio u nepovoljnijem položaju u odnosu na kineske proizvođače izvoznike koji zahtijevaju poništenje cijele sporne uredbe pred sudovima Unije.

               59

               Budući da je sam cilj Osnovne uredbe zaštititi industriju Unije protiv štete zbog dampinga, SolarWorld smatra da se, kada institucije Unije utvrde postojanje štetnog dampinga, ali ne nametnu antidampinške mjere ni u kojem obliku na razini prikladnoj za uklanjanje štete koju su pretrpjeli proizvođači iz Unije, povređuju prava industrije Unije. Međutim, SolarWorld smatra da kad se pobijano rješenje ne bi smatralo nevaljanim, fotonaponska industrija u ovom predmetu ne bi imala nikakav pravni lijek kad Vijeće i Komisija nezakonito nametnu antidampinške mjere u visini iznosa koji nije prikladan za uklanjanje štete koju su pretrpjeli proizvođači Unije.

               60

               Nadalje, činjenica da kineski proizvođači izvoznici koji su uzrokovali štetu industriji Unije imaju mogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv uredbe kojom se uvode mjere trgovinske zaštite, dok europski proizvođač nema takvu mogućnost, predstavlja povredu načela jednakosti pred zakonom iz članka 20. Povelje. Naime, europski proizvođač, poput žalitelja u ovom predmetu, načelno ima interes postići poništenje ne cijele uredbe kojom se nameću mjere trgovinske zaštite, nego jedino njezinih nezakonitih dijelova.

               61

               Vijeće smatra da drugi žalbeni razlog, s obzirom na to da prvi put u žalbenom postupku ističe povredu članka 20. Povelje, treba smatrati nedopuštenim. Vijeće smatra da je taj drugi žalbeni razlog u svakom slučaju, kao što to smatra i Komisija, neosnovan u cijelosti.

         Ocjena Suda

               62

               Najprije valja podsjetiti na to da je nadležnost Suda u okviru žalbe načelno ograničena na ocjenu pravnog rješenja koje je dano na temelju razloga raspravljenih pred prvostupanjskim sudom (presuda od 17. rujna 2015., Total/Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 22. i navedena sudska praksa).

               63

               Međutim, u ovom slučaju povreda članka 20. Povelje ističe se prvi put pred Sudom, iako je SolarWorld imao prilike istaknuti povredu tog članka u okviru dvaju razloga nedopuštenosti tužbe koja je Vijeće iznijelo pred Općim sudom. Drugi žalbeni razlog SolarWorlda stoga je nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na povredu članka 20. Povelje.

               64

               Što se tiče argumenta koji se temelji na povredi članka 47. Povelje, SolarWorld tvrdi da ako ne bi mogao djelomično pobijati spornu uredbu, on ne bi imao nikakav pravni lijek na raspolaganju ako institucije Unije nametnu antidampinške mjere u visini iznosa koji nije prikladan za uklanjanje štete koju su pretrpjeli proizvođači Unije.

               65

               U tom smislu valja navesti, kao prvo, da predmet tog članka nije izmjena sustava sudskog nadzora predviđenog Ugovorima, a osobito ne pravila o dopuštenosti tužbi izravno podnesenih sudu Unije (presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 97., i od 24. studenoga 2016., Ackermann Saatzucht i dr./Parlament i Vijeće, C‑408/15 P i C‑409/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:893, t. 49.).

               66

               Kao drugo, zaštita koju pruža članak 47. Povelje ne zahtijeva da je pojedinac bezuvjetno ovlašten podnijeti tužbu za poništenje izravno pred sudom Unije protiv zakonodavnih akata Unije (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 105.).

               67

               Kao treće, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije, kao što to proizlazi iz članka 19. stavka 1. UEU‑a, osiguravaju Sud i sudovi država članica. U tu je svrhu UFEU u svojim člancima 263. i 277., s jedne strane, i u članku 267., s druge strane, ustanovio cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata Unije povjeravajući ga sudu Unije (presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 90. i 92., i od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 57.).

               68

               U tim okolnostima činjenica da SolarWorld ne može podnijeti pravni lijek isključivo protiv jednog neodvojivog dijela sporne uredbe ne povređuje njegova prava iz članka 47. Povelje jer je to društvo moglo pobijati spornu uredbu u cijelosti. Naime, on je mogao, uz poštovanje zahtjeva o aktivnoj procesnoj legitimaciji iz članka 263. stavka 4. UFEU‑a, pobijati spornu uredbu izravno pred Općim sudom zahtijevajući suspenziju učinaka tog poništenja dok institucije Unije ne donesu mjere potrebne za provedbu poništavajuće presude ili osporavati valjanost sporne uredbe pred nacionalnim sudovima i navesti ih da Sudu upute prethodna pitanja.

               69

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da pobijano rješenje, u dijelu u kojem je Opći sud presudio da je s obzirom na neodvojivost članka 3. od ostatka te uredbe tužba SolarWorlda nedopuštena, ne povređuje članak 47. Povelje.

               70

               Prema tome, drugi žalbeni razlog SolarWorlda valja odbiti kao djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.

               71

               Iz toga slijedi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               72

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               73

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               74

               Budući da je Vijeće zahtijevalo da se žalitelju naloži snošenje troškova i da potonji nije uspio u postupku, žalitelju valja naložiti snošenje troškova te institucije.

               75

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. također primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               76

               U ovom slučaju Komisija, koja je bila intervenijent u prvom stupnju, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se društvu SolarWorld AG snošenje troškova Vijeća Europske unije.

                           3.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 8. studenoga 2017.#Oakley, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju figurativnog žiga Europske unije koji predstavlja obris u obliku prekinute elipse – Raniji figurativni žig Europske unije koji predstavlja elipsu – Relativni razlozi za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-754/16.