title: Presuda Suda (peto vijeće) od 22. listopada 2015.#PPUH Stehcemp sp. j Florian Stefanek, Janina Stefanek, Jaroslaw Stefanek protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Šesta direktiva – Pravo na odbitak – Odbijanje – Prodaja koju je izvršio trgovac koji je smatran nepostojećim.#Predmet C-277/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez — Porez na dodanu vrijednost — Šesta direktiva — Pravo na odbitak — Odbijanje — Prodaja koju je izvršio trgovac koji je smatran nepostojećim“
      U predmetu C‑277/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 6. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 5. lipnja 2014., u postupku

         PPUH Stehcemp sp. j. Florian Stefanek, Janina Stefanek, Jarosław Stefanek

      protiv

         Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi, P. Szczerbiak i T. Szymański, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2002/38/EZ od 7. svibnja 2002. (SL L 128, str. 41., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između PPUH Stehcempa sp. j. Florian Stefanek, Janine Stefanek, Jarosław Stefanek (u daljnjem tekstu: PPUH Stehcemp), s jedne strane, i Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (direktor porezne uprave u Łódźu), s druge strane, povodom njegova odbijanja da prizna pravo na odbitak ulaznog poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji je PPUH Stehcemp platio na transakcije koje su smatrane sumnjivima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Na temelju članka 2. stavka 1. Šeste direktive, „isporuka robe ili usluga unutar teritorija države koju uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav“ podliježu PDV‑u.

               4

               Članak 4. stavak 1. i stavak 2. te direktive propisuje:
               „1.   Poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno i na bilo kojem mjestu obavlja bilo koju gospodarsku djelatnost navedenu u stavku 2., bez obzira na svrhu ili rezultat te djelatnosti.
               2.   Gospodarske djelatnosti iz stavka 1. su sve djelatnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja isporučuje usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne i djelatnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja. Gospodarskom djelatnošću posebno se smatra korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi trajnog ostvarivanja prihoda.“

               5

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. navedene direktive, „isporuka robe“ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               6

               Članak 10. stavak 1. i stavak 2. Šeste direktive propisuje:
               „1.   Primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        oporezivi događaj: događaj kojim se ispunjavaju zakonski uvjeti potrebni za postojanje obveze obračuna PDV‑a;

                        (b)

                        obveza obračuna PDV‑a nastaje kad porezna vlast ima pravo po zakonu, u danom trenutku, tražiti plaćanje poreza od osobe koja je odgovorna za njezino plaćanje, čak i u slučaju kad je vrijeme plaćanja odgođeno.

                  2.   Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga. [...]“

               7

               U skladu s člankom 17. stavkom 1. Šeste direktive, „[p]ravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti“.

               8

               Članak 17. stavak 2. točka (a) te direktive, u verziji koja proizlazi iz njezina članka 28.f točke 1., propisuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik“.

               9

               Članak 18. stavak 1. točka (a) Šeste direktive, u verziji koja proizlazi iz članka 28.f točke 2. te direktive, propisuje da, kako bi ostvario pravo na odbitak u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkom (a) te direktive, porezni obveznik mora imati račun izdan sukladno njezinu članku 22. stavku 3.

               10

               Taj članak 22., koji se nalazi u Glavi XIII. navedene direktive, naslovljenoj „Obveze poreznih obveznika“, u stavku 1. točki (a), stavku 3. točki (b), stavku 4. točki (a) i stavku 5., u verziji koja proizlazi iz članka 28.h Šeste direktive, propisuje:

                        (a)

                        Svaki porezni obveznik obvezan je prijaviti početak, promjenu ili prestanak svoje djelatnosti kao poreznog obveznika. Države članice dopuštaju i mogu zahtijevati da porezni obveznik prijavu podnese elektroničkim putem sukladno uvjetima koje propišu.

                  […]
               3.   […]

                        (b)

                        Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove Direktive, u svrhu poreza na dodanu vrijednost na računima koji se izdaju u skladu s odredbama točke (a) prvog, drugog i trećega podstavka potrebni su samo sljedeći podaci:

                                 —

                                 datum izdavanja računa,

                                 —

                                 redni broj koji na temelju jedne ili više serija jedinstveno identificira račun,

                                 —

                                 identifikacijski broj za porez na dodanu vrijednost iz stavka 1. točke (c) pod kojim porezni obveznik isporučuje robu ili usluge

                                 —

                                 identifikacijski broj za porez na dodanu vrijednost kupca sukladno stavku 1. točki (c) pod kojim kupac prima robu ili usluge za koje je dužan plaćati PDV ili prima robu sukladno članku 28.c dijelu A,

                                 —

                                 puno ime i adresa poreznog obveznika i kupca,

                                 —

                                 količina i narav isporučene robe ili opseg i vrsta pruženih usluga,

                                 —

                                 datum na koji je obavljena isporuka robe ili dovršena usluga ili datum na koji je obavljena isplata iz točke (a) drugog podstavka, ako se taj datum može odrediti te ako se razlikuje od datuma izdavanja računa,

                                 —

                                 porezna stopa za svaki stupanj ili izuzeće, cijena jedinice bez PDV‑a i bilo kakvi popusti ili sniženja ako nisu uključeni u cijenu jedinice,

                                 —

                                 primijenjena stopa PDV‑a,

                                 —

                                 iznos PDV‑a koji se plaća, osim ondje gdje se primjenjuje poseban dogovor prema kojem je sukladno ovoj Direktivi taj podatak isključen,

                  […]

                        (a)

                        Svaki porezni obveznik podnosi prijavu PDV‑a do roka koji određuju države članice. Taj rok ne smije biti dulji od dva mjeseca nakon završetka svakog poreznog razdoblja. Porezno razdoblje određuje svaka država članica kao jedan mjesec, dva mjeseca ili tri mjeseca. Međutim, države članice mogu odrediti različita porezna razdoblja, pod uvjetom da ta razdoblja ne premašuju godinu dana. Države članice dopuštaju i mogu zahtijevati da porezni obveznik prijavu poreza podnese elektroničkim putem sukladno uvjetima koje propišu.

                  […]
               5.   Svaki porezni obveznik koji je dužan plaćati PDV mora plaćati neto iznos PDV‑a pri podnošenju periodične prijave. Države članice mogu odrediti drugi datum za plaćanje tog iznosa ili zahtijevati međuplaćanje.“

         Poljsko pravo

               11

               Članak 5. stavak 1. točka 1. Zakona o porezu na robu i usluge (Ustawa r. o podatku od towarów i usług) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54, poz. 535., u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) propisuje da se na isporuku robe ili usluga obavljenu na nacionalnom teritoriju uz naknadu primjenjuje porez na robu i usluge.

               12

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. tog zakona, pod „isporukom robe“, u smislu tog članka 5. stavka 1. točke 1., podrazumijeva se prijenos prava raspolaganja nad robom kao vlasnik.

               13

               Članak 15. stavak 1. i stavak 2. navedenog zakona propisuje:
               „1.   Poreznim obveznicima smatraju se pravne osobe, organizacijska tijela koja nemaju pravnu osobnost i fizičke osobe koje samostalno obavljaju bilo koju gospodarsku djelatnost iz stavka 2. bez obzira na svrhu ili rezultat te djelatnosti.
               2.   Gospodarskim djelatnostima smatraju se sve djelatnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja isporučuje usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne i djelatnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja, čak i ako je djelatnost obavljena samo jednom, ali u okolnostima iz kojih proizlazi da se namjeravala obavljati u više navrata. Gospodarskom djelatnošću također se smatra korištenje materijalnom ili nematerijalnom imovinom radi trajnog ostvarivanja prihoda.“

               14

               U skladu s člankom 19. stavkom 1. Zakona o PDV‑u, porezna obveza nastaje u trenutku isporuke robe ili usluga.

               15

               Sukladno članku 86. stavku 1. tog zakona, ako se roba ili usluge koriste u svrhe oporezovanih transakcija, porezni obveznik iz članka 15. navedenog zakona ima pravo od iznosa ulaznog poreza odbiti iznos poreza za koji je odgovoran. Stavak 2. toga članka 86. određuje da je iznos ulaznog poreza jednak ukupnom iznosu PDV‑a navedenog na računima koje je porezni obveznik primio za stjecanje robe i usluga.

               16

               Članak 14. stavak 2. točka 1. podtočka (a) Uredbe ministra financija od 27. travnja 2004. o provedbi određenih odredbi Zakona o porezu na robu i usluge (Dz. U. br. 97, poz. 970.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: uredba od 27. travnja 2004.), propisuje da, kad je prodaja robe ili usluga dokumentirana računima ili ispravcima računa koje je izdao trgovac koji ne postoji ili koji nije ovlašten izdavati račune ili ispravke računa (u daljnjem tekstu: nepostojeći trgovac), ti računi i carinski dokumenti ne daju pravo ni na umanjenje poreza koji se mora platiti, ni na povrat poreznog kredita, ni na povrat plaćenog pretporeza.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Tijekom 2004. PPUH Stehcemp više je puta kupio dizelsko gorivo kojim se koristio u okviru svoje gospodarske djelatnosti. Finnet sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: Finnet) izdao je račune koji se odnose na te kupnje goriva. PPUH Stehcemp odbio je plaćeni PDV s naslova tih kupnji goriva.

               18

               Nakon poreznog nadzora, porezna uprava odlukom od 5. travnja 2012. odbila mu je pravo na odbitak tog PDV‑a s obrazloženjem da je račune navedenih kupnji goriva izdao nepostojeći trgovac.

               19

               Direktor porezne uprave u Łódźu odlukom od 29. svibnja 2012. potvrdio je tu odluku s obrazloženjem da je Finnet, s obzirom na kriterije predviđene uredbom od 27. travnja 2004., trebalo smatrati nepostojećim trgovcem koji nije mogao izvršavati isporuke robe. Zaključak o tome da je Finnet nepostojeći trgovac temeljio se na ukupnosti činjeničnih elemenata, među ostalim, i na činjenici da to društvo nije bilo registrirano za potrebe PDV‑a, nije podnijelo poreznu prijavu i nije plaćalo poreze. Usto, navedeno društvo nije objavilo godišnja financijska izvješća i nije imalo odobrenje za stavljanje zapaljivih tekućina na tržište. Zgrada koja je u sudskom registru bila navedena kao sjedište društva bila je u oronulom stanju, što je onemogućavalo svaku gospodarsku djelatnost. Naposljetku, svi pokušaji stupanja u kontakt s Finnetom ili osobom koja je u sudskom registru navedena kao direktor pokazali su se neuspješnima.

               20

               PPUH Stehcemp podnio je tužbu pred Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (upravni sud vojvodstva Łódź) protiv odluke direktora porezne uprave u Łódźu od 29. svibnja 2012. Ta je tužba bila odbijena s obrazloženjem da je Finnet na dan transakcija u predmetu u glavnom postupku bio nepostojeći trgovac i da PPUH Stehcemp nije postupao s dužnom pažnjom time što je propustio provjeriti jesu li te transakcije bile dio porezne utaje.

               21

               PPUH Stehcemp podnio je žalbu u kasacijskom postupku pred Naczelny Sąd Administracyjny (visoki upravni sud) navodeći povredu članka 86. stavka 1. i stavka 2. točke 1. podtočke (a) Zakona o PDV‑u, zajedno s člankom 17. stavkom 2. Šeste direktive.

               22

               U prilog osnovanosti svoje žalbe u kasacijskom postupku PPUH Stehcemp naveo je da se oduzimanje prava na odbitak poreznom obvezniku kada nastupa u dobroj vjeri protivi načelu neutralnosti PDV‑a. PPUH Stehcemp zaprimio je dokumente o registraciji Finneta kojima se dokazuje da je to društvo trgovac koji zakonito posluje, to jest izvadak iz sudskog registra, dodjelu identifikacijskog broja u svrhu poreza i potvrdu o dodjeli identifikacijskog broja u statističke svrhe.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pita se o važnosti koju sudska praksa Suda pridaje dobroj vjeri poreznog obveznika u okviru prava na odbitak PDV‑a (vidjeti, među ostalim, presude Optigen i dr., C‑354/03, C‑355/03 i C‑484/03, EU:C:2006:16; Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446; Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373 i Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549 kao i rješenja Forvards V, C‑563/11, EU:C:2013:125 i Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184). On smatra da PDV nije moguće odbiti na temelju dobre vjere poreznog obveznika ako nisu ispunjeni materijalni uvjeti za nastanak tog prava. On se osobito pita može li se stjecanje robe kvalificirati kao isporuka robe ako je na računima koji se odnose na tu transakciju naveden nepostojeći trgovac i nije moguće utvrditi identitet stvarnog dobavljača predmetne robe. Naime, nepostojeći trgovac nije mogao ni prenijeti pravo raspolaganja robom kao vlasnik ni primiti plaćanje. U tim okolnostima, porezna tijela više ne bi raspolagala dospjelom poreznom tražbinom, tako da ne bi postojao dugovani porez.

               24

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 2. stavak 1., članak 4. stavke 1. i 2., članak 5. stavak 1. te članak 10. stavke 1. i 2. Šeste direktive […] tumačiti na način da se prilikom transakcije koja je izvršena u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u predmetu koji je u tijeku pred nacionalnim sudom, u kojem ni porezni obveznik ni porezna tijela ne mogu odrediti identitet stvarnog dobavljača, radi o isporuci robe?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: treba li članak 17. stavak 2. točku (a), članak 18. stavak 1. točku (a) te članak 22. stavak 3. Šeste direktive tumačiti na način da se protive nacionalnim propisima prema kojima – u okolnostima kao što su one u postupku koji je u tijeku pred nacionalnom sudom – porezni obveznik ne može odbiti pretporez jer je račun izdala osoba koja nije stvarni dobavljač te nije moguće odrediti identitet stvarnog dobavljača robe i obvezati ga da plati porez ili imenuje osobu koja je to dužna napraviti na temelju članka 21. stavka 1. točke (c) Šeste direktive zbog izdavanja računa?“

         O prethodnim pitanjima

               25

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Šeste direktive tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji poreznom obvezniku ne omogućava pravo na odbitak PDV‑a koji se mora platiti ili koji je plaćen za robu koja mu je isporučena na temelju toga što je račun izdao trgovac kojega, s obzirom na kriterije određene tim propisom, treba smatrati nepostojećim i na temelju toga što nije moguće utvrditi identitet stvarnog dobavljača robe.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo na odbitak propisano člankom 17. i pratećim člancima Šeste direktive temeljno je načelo zajedničkog sustava PDV‑a koje se u načelu ne može ograničiti i može se odmah primjenjivati na sve poreze koji se primjenjuju na ulazne transakcije (vidjeti u tom smislu presude Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 37. i 38. i navedenu sudsku praksu; Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 25. i 26. kao i Petroma Transports i dr., C‑271/12, EU:C:2013:297, t. 22.).

               27

               Svrha je režima odbitaka u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Tako zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih ekonomskih aktivnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da su same te aktivnosti podvrgnute PDV‑u (vidjeti presude Dankowski, C‑438/09, EU:C:2010:818, t. 24. i Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 25. kao i rješenja Forvards V, C‑563/11, EU:C:2013:125, t. 27. i Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184, t. 25.).

               28

               Kad je riječ o materijalnim uvjetima za nastanak prava na odbitak, iz teksta članka 17. stavka 2. točke (a) Šeste direktive proizlazi da je za ostvarivanje prava na odbitak, s jedne strane, potrebno da zainteresirana osoba bude porezni obveznik u smislu te direktive te, s druge strane, da robu i usluge na kojima temelji to pravo porezni obveznik koristi u svrhe svojih vlastitih izlaznih oporezovanih transakcija i da ulaznu isporuku tih roba ili usluga izvrši drugi porezni obveznik (vidjeti u tom smislu presude Centralan Property, C‑63/04, EU:C:2005:773, t. 52.; Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 26. i Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 29. kao i rješenje Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184, t. 27.).

               29

               Što se tiče formalnih uvjeta za pravo na odbitak, članak 18. stavak 1. točka (a) Šeste direktive određuje da porezni obveznik mora imati račun izdan sukladno članku 22. stavku 3. te direktive. U skladu s tim člankom 22. stavkom 3. točkom (b), na računu moraju biti, među ostalim, navedeni identifikacijski broj za PDV pod kojim je porezni obveznik izvršio isporuku, puno ime i adresa poreznog obveznika te količina i narav isporučene robe.

               30

               Kad je riječ o predmetu u glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je PPUH Stehcemp, koji želi iskoristiti pravo na odbitak, porezni obveznik u smislu Šeste direktive, da je stvarno primio i platio dotičnu robu, to jest gorivo, koja je navedena na računima koje je izdao Finnet i da je tu robu koristio za potrebe svojih vlastitih izlaznih oporezivih transakcija.

               31

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku polazi od pretpostavke da na temelju transakcije navedene na računu u predmetu u glavnom postupku nije moguće odbiti ulazni PDV, s obzirom na to da, čak i da je Finnet bio registriran u sudskom registru, to društvo, s obzirom na kriterije predviđene predmetnim propisom u glavnom postupku, treba smatrati nepostojećim trgovcem na dan tih isporuka goriva. Prema mišljenju navedenog suda, činjenica da je Finnet nepostojeći trgovac proizlazi iz toga što nije bio registriran u svrhe PDV‑a, nije podnio poreznu prijavu, nije plaćao porez i nije imao odobrenje za stavljanje zapaljivih tekućina na tržište. Usto, oronulo stanje zgrade koja je bila navedena kao mjesto njegova sjedišta onemogućavalo je svaku gospodarsku djelatnost.

               32

               Smatrajući da takav nepostojeći trgovac nije ni mogao izvršiti isporuku robe ni izdati račun koji se odnosi na takvu isporuku u skladu s relevantnim odredbama Šeste direktive, sud koji je uputio zahtjev zaključio je da nisu postojale isporuke robe u smislu te direktive, s obzirom na to da ni stvarni dobavljač te robe nije mogao biti identificiran.

               33

               U tom pogledu, valja istaknuti da se, kao prvo, kriterij prema kojem dobavljač robe mora postojati ili mora biti ovlašten izdavati račune, kao što to proizlazi iz propisa u predmetu u glavnom postupku, kako ga tumači nacionalni sud, ne nalazi među uvjetima za pravo na odbitak navedenima u točkama 28. i 29. ove presude. Nasuprot tomu, članak 17. stavak 2. točka (a) Šeste direktive određuje da dobavljač mora biti porezni obveznik u smislu članka 4. stavaka 1. i 2. te direktive. Prema tome, kriteriji propisani nacionalnim propisom u predmetu u glavnom postupku, kako ga tumači nacionalni sud, koji određuju postoji li dobavljač ili je li on ovlašten izdavati račune ne smiju se protiviti zahtjevima kao što su oni koji proizlaze iz svojstva poreznog obveznika u smislu tih odredbi.

               34

               U skladu s člankom 4. stavcima 1. i 2. Šeste direktive, poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno provodi gospodarske djelatnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja pruža usluge, bez obzira na svrhu ili rezultat tih djelatnosti. Iz toga proizlazi da je pojam „porezni obveznik“ široko određen na temelju činjeničnih okolnosti (vidjeti presudu Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 30.).

               35

               Kad je riječ o Finnetu, takva se gospodarska djelatnost ne može isključiti uzimajući u obzir okolnosti koje okružuju isporuke goriva u predmetu u glavnom postupku. Taj zaključak nije doveden u pitanje okolnošću da je oronulo stanje zgrade u kojoj se nalazi sjedište društva Finnet onemogućavalo bilo kakvu gospodarsku djelatnost, koju je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da takav zaključak ne isključuje činjenicu da se ta djelatnost mogla obavljati na drugim mjestima, osim sjedišta društva. Kad se predmetna gospodarska djelatnost sastoji od isporuka robe koje su ostvarene u okviru više uzastopnih prodaja, prvi stjecatelj i preprodavatelj te robe jednostavno može naložiti prvom prodavatelju da preveze predmetnu robu izravno drugom stjecatelju (vidjeti rješenja Forvards V, C‑563/11, EU:C:2013:125, t. 34. i Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184, t. 32.) a da pritom nije potrebno da on sam raspolaže skladištem i prijevozom koji su nužni za ostvarenje isporuke predmetne robe.

               36

               Isto tako, eventualna nemogućnost stupanja u kontakt s Finnetom ili osobom koja je u sudskom registru navedena kao njegov direktor u upravnom postupku ne omogućava samim time zaključak o nepostojanju gospodarske djelatnosti na dan tih isporuka, s obzirom na to da su se ti pokušaji stupanja u kontakt dogodili prije ili nakon isporuka robe u predmetu u glavnom postupku.

               37

               Usto, iz članka 4. stavaka 1. i 2. Šeste direktive ne proizlazi da svojstvo poreznog obveznika ovisi o bilo kojem odobrenju ili licenciji koju daju upravna tijela u svrhu izvršavanja gospodarske djelatnosti (vidjeti u tom smislu presudu Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 30.).

               38

               Članak 22. stavak 1. točka (a) te direktive određuje da je svaki porezni obveznik obvezan prijaviti početak, promjenu ili prestanak svoje djelatnosti kao poreznog obveznika. Međutim, unatoč važnosti takve prijave za svrhe pravilnog funkcioniranja sustava PDV‑a, ona ne može predstavljati dodatni uvjet potreban za priznanje svojstva poreznog obveznika u smislu članka 4. iste direktive, s obzirom na to da se taj članak 22. nalazi u Glavi XIII. te direktive, naslovljenoj „Obveze poreznih obveznika“ (vidjeti u tom smislu presudu Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 31.).

               39

               Iz toga slijedi da to svojstvo ne može ovisiti ni o tome poštuje li porezni obveznik obveze podnošenja porezne prijave i plaćanja PDV‑a, koje proizlaze iz stavaka 4. i 5. navedenog članka 22. Priznanje svojstva poreznog obveznika a fortiori ne može biti podvrgnuto obvezi objavljivanja godišnjih financijskih izvješća ili posjedovanja odobrenja za stavljanje goriva na tržište, s obzirom na to da te obveze nisu propisane Šestom direktivom.

               40

               U tom kontekstu, Sud je također presudio da eventualno neispunjenje obveze isporučitelja robe da prijavi početak svoje oporezive djelatnosti ne može dovesti u pitanje pravo na odbitak primatelja isporučene robe kad je riječ o PDV‑u koji je za tu robu plaćen. Prema tome, navedeni primatelj ima pravo na odbitak čak i ako je dobavljač robe porezni obveznik koji nije registriran u svrhe PDV‑a, kada računi za isporučenu robu sadržavaju sve podatke koje zahtijeva članak 22. stavak 3. točka (b) Šeste direktive, osobito one koji su potrebni za identifikaciju osobe koja je izdala navedene račune i narav navedene robe (vidjeti u tom smislu presude Dankowski, C‑438/09, EU:C:2010:818, t. 33., 36. i 38. kao i Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 32.).

               41

               Sud je iz toga zaključio da porezna tijela nisu mogla odbiti pravo na odbitak zbog toga što izdavatelj računa više nema iskaznicu pojedinačnog poduzetnika i, prema tome, više nema pravo koristiti se svojim poreznim identifikacijskim brojem, kad taj račun sadržava sve podatke navedene u članku 22. stavku 3. točki (b) (vidjeti u tom smislu presudu Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 33.).

               42

               U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da su na računima u vezi s transakcijama u predmetu u glavnom postupku, sukladno spomenutoj odredbi, navedeni, među ostalim, narav isporučene robe i iznos PDV‑a za koji postoji obveza plaćanja kao i Finnetovo ime, porezni identifikacijski broj i adresa sjedišta. Prema tome, okolnosti koje je naveo sud koji je uputio zahtjev i koje su sažete u točki 31. ove presude ne dopuštaju zaključiti da Finnet nema svojstvo poreznog obveznika ni, prema tome, odbiti PPUH Stehcempu pravo na odbitak.

               43

               Kao drugo, valja dodati da su, kad je riječ o isporukama goriva u predmetu u glavnom postupku, ostali materijalni uvjeti prava na odbitak koji su navedeni u točki 28. ove presude također bili ispunjeni, unatoč tome što je moguće da je Finnet bio nepostojeći trgovac s obzirom na uredbu od 27. travnja 2004.

               44

               Naime, s obzirom na to da se pojam „isporuka robe“ iz članka 5. stavka 1. Šeste direktive ne odnosi na prijenos vlasništva u oblicima predviđenima mjerodavnim nacionalnim pravom, nego da uključuje sve transakcije prijenosa materijalne imovine od jedne strane koja ovlašćuje drugu stranu da njome faktično raspolaže kao da je ona vlasnik tog dobra (vidjeti, među ostalim, presude Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, EU:C:1990:61, t. 7. kao i Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, t. 20. i navedenu sudsku praksu), činjenica da je moguće da Finnet nema ovlasti zakonito raspolagati robom u predmetu u glavnom postupku ne može isključiti isporuku te robe u smislu te odredbe zbog toga što je navedena roba stvarno dostavljena PPUH Stehcempu, koji ju je koristio za potrebe svojih oporezovanih transakcija.

               45

               Nadalje, PDV koji je PPUH Stehcemp stvarno platio s naslova isporuka goriva u predmetu u glavnom postupku, prema navodima koji se nalaze u spisu koji je podnesen Sudu, također se „morao platiti ili je bio plaćen“ u smislu članka 17. stavka 2. točke (a) Šeste direktive. Naime, ustaljena je sudska praksa da se PDV primjenjuje na svaku transakciju proizvodnje ili distribucije uz odbitak poreza koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente (vidjeti, među ostalim, presude Optigen i dr., C‑354/03, C‑355/03 i C‑484/03, EU:C:2006:16, t. 54.; Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446, t. 49. kao i Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 28.). Prema tome, pitanje je li dobavljač robe u predmetu u glavnom postupku platio PDV koji se mora platiti na te transakcije prodaje poreznoj vlasti ili nije ne utječe na pravo poreznog obveznika da odbije ulazni PDV (vidjeti u tom smislu presude Optigen i dr., C‑354/03, C‑355/03 i C‑484/03, EU:C:2006:16, t. 54. kao i Véleclair, C‑414/10, EU:C:2012:183, t. 25.).

               46

               Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, s obzirom na okolnosti predmeta u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev smatra da transakcije u predmetu u glavnom postupku nije izvršio Finnet, nego drugi trgovac kojega nije bilo moguće identificirati, pa porezna tijela nisu mogla naplatiti porez na te transakcije.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti da je borba protiv eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe cilj koji Šesta direktiva prepoznaje i potiče. Stoga je na nacionalnim vlastima i sudovima da uskrate korištenje prava na odbitak kada na temelju objektivnih elemenata ustanove da se to pravo koristi radi utaje ili zlouporabe (vidjeti presude Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 35. i 37. i navedenu sudsku praksu kao i Maks Pen, C‑18/13, EU:C:2014:69, t. 26.).

               48

               Iako je o tome riječ kad porez utaji sam porezni obveznik, jednak je slučaj kad je porezni obveznik znao ili je trebao znati da je svojim stjecanjem sudjelovao u transakciji koja čini dio utaje PDV‑a. Stoga ga se za potrebe Šeste direktive mora smatrati sudionikom u toj utaji, neovisno o tome izvlači li ili ne izvlači korist iz ponovne prodaje robe ili iz korištenja usluga u okviru svojih oporezovanih izlaznih transakcija (vidjeti presude Bonik,C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 38. i 39. i navedenu sudsku praksu kao i Maks Pen, C‑18/13, EU:C:2014:69, t. 27.).

               49

               S druge strane, ako su ispunjeni materijalni i formalni uvjeti predviđeni Šestom direktivom za nastanak i izvršavanje prava na odbitak, sankcioniranje uskratom tog prava poreznom obvezniku koji nije znao niti je mogao znati da je predmetna transakcija bila dio utaje koju je počinio dobavljač ili da je za drugu transakciju koja je dio lanca isporuke, koja prethodi onoj koju je obavio navedeni porezni obveznik ili je kasnija u odnosu na nju, utajen PDV, nije u skladu sa sustavom prava na odbitak koji je predviđen Šestom direktivom (vidjeti u tom smislu presude Optigen i dr., C‑354/03, C‑355/03 i C‑484/03, EU:C:2006:16; t. 51., 52. i 55; Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446, t. 44. do 46. i 60. kao i Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 44., 45. i 47.).

               50

               Na poreznoj je upravi, kada ustanovi poreznu utaju ili nepravilnosti koje je počinio izdavatelj računa, da na temelju objektivnih elemenata a da pritom ne zahtijeva provjere od primatelja računa koje nisu na njemu, utvrdi je li taj primatelj znao ili morao znati da je transakcija na kojoj se temelji pravo na odbitak dio utaje PDV‑a, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri (vidjeti u tom smislu presude Bonik,C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 45. i LVK – 56, C‑643/11, EU:C:2013:55, t. 64.).

               51

               Određivanje mjera koje se u konkretnom slučaju razumno mogu zahtijevati od poreznog obveznika koji želi izvršiti pravo na odbitak PDV‑a kako bi se uvjerio da njegove transakcije nisu dio utaje koju je počinio trgovac koji je bio prije njega u transakciji u bitnome ovisi o okolnostima tog slučaja (vidjeti presudu Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 59. kao i rješenje Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184, t. 37.).

               52

               Iako takav porezni obveznik može biti dužan, ako postoje indicije koje upućuju na postojanje nepravilnosti ili utaje, raspitati se o trgovcu od kojeg želi kupiti robu ili usluge kako bi se uvjerio u njegovu vjerodostojnost, porezna uprava ne može općenito zahtijevati od tog poreznog obveznika da, s jedne strane, provjeri je li izdavatelj računa za robu i usluge u odnosu na kojega je zatraženo izvršavanje prava na odbitak raspolagao predmetnom robom i je li je mogao isporučiti te je li ispunio svoje obveze prijavljivanja i plaćanja PDV‑a kako bi se uvjerio da ne postoje nepravilnosti ili utaja na razini trgovaca koji su se nalazili ranije u transakciji i, s druge strane, raspolaže dokumentima u tom pogledu (vidjeti u tom pogledu presude Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 60. i 61. i Stroy trans, C‑642/11, EU:C:2013:54, t. 49. kao i rješenje Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184, t. 38. i 39.).

               53

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da odredbe Šeste direktive treba tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji ne omogućava poreznom obvezniku pravo na odbitak PDV‑a koji se mora platiti ili koji je plaćen za robu koja mu je isporučena na temelju toga što je račun izdao trgovac kojega, s obzirom na kriterije određene tim propisom, treba smatrati nepostojećim i na temelju toga što nije moguće utvrditi identitet stvarnog dobavljača robe, osim kada se na temelju objektivnih elemenata utvrdi a da se pritom od poreznog obveznika ne zahtijevaju provjere koje nisu na njemu da je taj porezni obveznik znao ili morao znati da je navedena isporuka bila dio utaje PDV‑a, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Odredbe Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2001/38/EZ od 7. svibnja 2001., treba tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji ne omogućava poreznom obvezniku pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost koji se mora platiti ili koji je plaćen za robu koja mu je isporučena na temelju toga što je račun izdao trgovac kojega, s obzirom na kriterije određene tim propisom, treba smatrati nepostojećim i na temelju toga što nije moguće utvrditi identitet stvarnog dobavljača robe, osim kada se na temelju objektivnih elemenata utvrdi a da se pritom od poreznog obveznika ne zahtijevaju provjere koje nisu na njemu da je taj porezni obveznik znao ili morao znati da je navedena isporuka bila dio utaje poreza na dodanu vrijednost, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. lipnja 2016.#Universal Music International Holding BV protiv Michael Tétreault Schilling i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Posebne nadležnosti – Članak 5. točka 3. – Stvari koje se odnose na delikte ili kvazidelikte – Štetni događaj – Nepažnja odvjetnika pri sastavljanju ugovora – Mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj.#Predmet C-12/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Posebne nadležnosti — Članak 5. točka 3. — Stvari koje se odnose na delikte ili kvazidelikte — Štetni događaj — Nepažnja odvjetnika pri sastavljanju ugovora — Mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj“
      U predmetu C‑12/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 9. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 14. siječnja 2015., u postupku

         Universal Music International Holding BV

      protiv

         Michaela Tétreaulta Schillinga,

         Irwina Schwartza,

         Josefa Broža

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica), A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Universal Music International Holding BV, C. Kroes i S. Janssen, advocaten,

               —

               za Michaela Tétreaulta Schillinga, A. Knigge, P. A. Fruytier i L. Parret, advocaten,

               —

               za Josefa Broža, F. Vermeulen i B. Schim, advocaten,

               —

               za grčku vladu, A. Dimitrakopoulou, S. Lekkou i S. Papaïoannou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točke 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Universal Music International Holding BV (u daljnjem tekstu: Universal Music), sa sjedištem u Nizozemskoj, i Michaela Schillinga, Irwina Schwartza i Josefa Broža, sva trojica odvjetnici, s prebivalištem u Rumunjskoj, Kanadi odnosno Češkoj Republici, u vezi s nepažnjom J. Broža pri sastavljanju ugovora o kupnji dionica u Češkoj Republici.

         Pravni okvir

         Briselska konvencija

               3

               Članak 5. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., sv. 6, str. 185.) kako je izmijenjena konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija), glasi kako slijedi:
               „Osoba s domicilom u državi koju obvezuje ova Konvencija može, u drugoj državi koju obvezuje ova Konvencija, biti suđena:
               [...]

                        3.

                        u stvarima u vezi s deliktima ili kvazideliktima pred sudovima u mjestu gdje je nastao […] štetan događaj.

                  [...]”

         Uredba br. 44/2001

               4

               Uvodne izjave 11., 12., 15. i 19. Uredbe br. 44/2001 glase:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                  [...]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude.

                  [...]

                        (19)

                        Trebao bi biti osiguran kontinuitet između Konvencije iz Bruxellesa i ove Uredbe, pa bi s tim ciljem trebale biti donesene prijelazne odredbe. Isti kontinuitet treba biti osiguran s obzirom na tumačenje Konvencije iz Bruxellesa na Sudu [Europske unije], a Protokol [od 3. lipnja 1971. o tumačenju Konvencije iz Bruxellesa od strane Suda] trebao bi i dalje biti primjenjiv i na slučajeve koji nisu riješeni u trenutku stupanja na snagu ove uredbe.”

               5

               Članak 2. stavak 1. te uredbe, koji propisuje opću nadležnost suda države članice u kojoj tuženik ima domicil, glasi kako slijedi:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               6

               Članak 5. iste uredbe predviđa:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               [...]

                        3.

                        u stvarima koj[e] se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.

                  [...]”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Universal Music izdavačka je kuća koja je dio Universal Music Groupa. Universal Music International Ltd je društvo sestra društva Universal Music i također je dio te grupe.

               8

               Tijekom 1998. godine Universal Music International Ltd dogovorio se s češkim partnerima, osobito izdavačkom kućom B&M spol. s r. o. i njezinim dioničarima, da će jedno ili više društava iz grupe Universal Music Group kupiti 70 % dionica B&M‑a. Ugovorne strane također su se dogovorile da će tijekom 2003. godine kupac steći preostale dionice, s time da se cijena mora utvrditi prilikom te posljednje kupnje. Na kupoprodajnu cijenu već je bio plaćen predujam. Sporazum i glavne točke tog nacrta transakcije sastavljeni su u pismu namjere u kojem je kao cilj određena prodajna cijena koja odgovara peterostrukoj prosječnoj godišnjoj dobiti društva B&M.

               9

               Ugovorne strane zatim su pregovarale o prodaji i prijenosu 70 % dionica društva B&M i ugovoru o opciji kupnje za preostalih 30 % (u daljnjem tekstu: ugovor o opciji kupnje).

               10

               Na zahtjev pravne službe Universal Music Groupa, ugovor o opciji kupnje preostalih dionica sastavio je češki odvjetnički ured Burns Schwartz International. Taj odvjetnički ured, pravna služba Universal Music Groupa i dioničari društva B&M razmijenili su više nacrta ugovora.

               11

               Universal Music određen je kao kupac prema odredbama ugovora o opciji kupnje dionica u tijeku tih pregovora. Universal Music, B&M i njegovi dioničari potpisali su taj ugovor 5. studenoga 1998.

               12

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz tog ugovora proizlazi da J. Brož, suradnik u odvjetničkom uredu Burns Schwartz International, nije u cijelosti unio izmjenu koju je predložila pravna služba Universal Music Groupa, što je dovelo do toga da se prodajna cijena povećala pet puta u odnosu na onu koja je planirana, s time da je iznos te prodajne cijene nakon toga trebalo pomnožiti s brojem dioničara.

               13

               U kolovozu 2003. Universal Music, kako bi ispunio svoju ugovornu obvezu kupnje preostalih dionica, izračunao je planiranu prodajnu cijenu prema predviđenoj formuli i došao do iznosa od 10 180 281 češke krune (CZK) (otprilike 313 770 eura). Dioničari društva B&M zatražili su, koristeći se formulom iz ugovora, plaćanje iznosa od 1 003 605 620 CZK (otprilike 30 932 520 eura).

               14

               Spor je iznesen pred arbitražnu komisiju u Češkoj Republici, pred kojom je 31. siječnja 2005. postignuta nagodba. Universal Music izvršavajući tu nagodbu platio je iznos od 2654280,03 eura (u daljnjem tekstu: iznos iz nagodbe) za preostalih 30 % dionica virmanom s bankovnog računa koji ima u Nizozemskoj. Prijenos je izvršen u korist računa koji su dioničari društva B&M imali u Češkoj Republici.

               15

               Universal Music podnio je tužbu rechtbanku Utrecht (Sud u Utrechtu, Nizozemska), na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, kojom je tražio da se M. T. Schillingu i I. Schwartzu, kao bivšim partnerima u odvjetničkom uredu Burns Schwartz International, kao i J. Brožu solidarno naloži plaćanje 2767861,25 eura, uvećano za kamate i troškove, kao štete za koju to društvo tvrdi da ju je pretrpjelo zbog nepažnje zadnjenavedenoga pri sastavljanju teksta ugovora o opciji kupnje dionica. Traženi iznos štete sastoji se u razlici koja je zbog te nepažnje nastala između planirane prodajne cijene i iznosa iz nagodbe i troškova Universal Musica koji su za njega proizišli iz arbitraže.

               16

               U prilog svojoj tužbi društvo Universal Music ističe da je štetu pretrpjelo u Baarnu (Nizozemska), gdje je imalo sjedište.

               17

               Presudom od 27. svibnja 2009. rechtbank Utrecht (sud u Utrechtu) proglasio se nenadležnim za odlučivanje o zahtjevu Universal Musica, s obrazloženjem da se mjesto štete koju ističe Universal Music, a koju je ocijenio kao „isključivo izravnu imovinsku štetu” nastalu u Baarnu, ne može smatrati mjestom „štetnog događaja” u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 jer ne postoji dovoljno poveznica koje bi omogućile uspostavu nadležnosti nizozemskog suda.

               18

               Postupajući povodom žalbe Universal Musica, Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska) presudom od 15. siječnja 2013. potvrdio je prvostupanjsku presudu. Taj sud procijenio je da nije postojala posebno bliska veza između tužbe i suda pred koji je iznesen spor, koja predstavlja kriterij za primjenu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001. Stoga sama činjenica da je iznos iz nagodbe trebalo snositi društvo sa sjedištem u Nizozemskoj nije dovoljna za uspostavu međunarodne nadležnosti nizozemskog suda.

               19

               Universal Music podnio je protiv presude Gerechtshof Arnhem‑Leeuwardena (žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu) kasacijsku žalbu sudu koji je uputio zahtjev. M. T. Schilling i J. Brož podnijeli su kasacijsku protužalbu.

               20

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 5. [točku] 3. Uredbe br. 44/2001 [...] tumačiti na način da ‚mjestom u kojemu se dogodio štetni događaj’ treba smatrati mjesto u državi članici u kojem je šteta nastala ako se ta šteta sastoji isključivo od imovinske štete koja je izravna posljedica delikta koji se dogodio u drugoj državi članici?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                                 (a)

                                 Na temelju kojeg kriterija ili kojih aspekata nacionalni sudovi trebaju prilikom ispitivanja svoje nadležnosti u skladu s člankom 5. [točkom] 3. Uredbe br. 44/2001 odrediti postoji li u tom slučaju imovinska šteta koja je izravna posljedica delikta (‚inicijalna imovinska šteta’ ili ‚neposredna imovinska šteta’), ili imovinska šteta koja je posljedica inicijalne štete koja je nastala na drugom mjestu, odnosno šteta koja je proizišla iz druge štete koja je nastala na drugom mjestu (‚posljedična šteta’ ili ‚izvedena imovinska šteta’)?

                                 (b)

                                 na temelju kojeg kriterija ili kojih aspekata nacionalni sudovi trebaju prilikom ispitivanja svoje nadležnosti u skladu s člankom 5. [točkom] 3. Uredbe br. 44/2001 odrediti gdje je imovinska šteta – bilo pri tome riječ o izravnoj ili o izvedenoj imovinskoj šteti – u tom slučaju nastala ili se smatra da je nastala?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: treba li Uredbu br. 44/2001 tumačiti na način da su nacionalni sudovi koji trebaju prosuditi jesu li nadležni u ovom slučaju prema toj uredbi prilikom svoje ocjene dužni polaziti od navoda tužitelja odnosno podnositelja zahtjeva koji su relevantni u tom kontekstu ili tako da su ti sudovi dužni cijeniti i ono što je naveo tuženik kako bi pobio ta isticanja?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da „mjestom u kojemu se dogodio štetni događaj” treba smatrati mjesto u državi članici u kojem je šteta nastala ako se ta šteta sastoji isključivo od financijskog gubitka koji je izravna posljedica delikta koji se dogodio u drugoj državi članici.

               22

               Da bi se odgovorilo na to pitanje, treba podsjetiti da, s obzirom na to da Uredba br. 44/2001 zamjenjuje Briselsku konvenciju, tumačenje koje Sud daje u vezi s odredbama te konvencije vrijedi također za odredbe te uredbe, kada se odredbe tih instrumenata Zajednice mogu smatrati istovjetnima (presude od 16. srpnja 2009., Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 18. kao i od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 38.).

               23

               Treba podsjetiti da su odredbe Uredbe br. 44/2001 koje su relevantne za ovaj predmet gotovo istovjetne onima Briselske konvencije. S obzirom na tu istovjetnost, treba se pobrinuti da se, u skladu s uvodnom izjavom 19. Uredbe br. 44/2001, osigura kontinuitet u tumačenju tih dvaju instrumenata (presuda od 16. srpnja 2009., Zuid‑Chemie, C189/08, EU:C:2009:475, t. 19.).

               24

               U skladu sa sudskom praksom Suda, pojam „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 obuhvaća sve zahtjeve koji se temelje na odgovornosti tuženika i koji ne pripadaju u „stvari koje se odnose na ugovore” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) te uredbe (presuda od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 44.). U tom pogledu, s obzirom na to da u zahtjevu za prethodnu odluku nema elemenata koji bi upućivali na to da postoji ugovorna veza između stranaka u glavnom postupku, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, Sud treba ograničiti svoju analizu na članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001, na koju se odnose pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               25

               Kako je to naveo i nezavisni odvjetnik u točki 27. svojeg mišljenja, upravo odstupajući od općeg pravila određenog u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 o dodjeljivanju nadležnosti sudu države članice u kojoj tuženik ima domicil, poglavlje II. odjeljak 2. navedene uredbe propisuje određen broj slučajeva dodjeljivanja posebne nadležnosti, među kojima je i onaj iz članka 5. stavka 3. navedene uredbe. Budući da je nadležnost sudova mjesta u kojem se dogodio štetni događaj pravilo posebne nadležnosti, treba ga samostalno i usko tumačiti te nije dopušteno tumačenje kojim se prekoračuju slučajevi koji su izrijekom utvrđeni u toj uredbi (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2014., Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 43. do 45. kao i od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C47/14, EU:C:2015:574, t. 72. i navedena sudska praksa).

               26

               Na temelju ustaljene sudske prakse, pravilo posebne nadležnosti predviđeno u članku 5. točki 3. Uredbe temelji se na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojem se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi pravilnog suđenja i procesne ekonomije (presude od 5. lipnja 2014., Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 47. kao i od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 73. i navedena sudska praksa).

               27

               U stvarima koje se odnose na delikte ili kvazidelikte sud mjesta u kojem se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi obično je najpozvaniji rješavati slučaj, osobito zbog blizine spora i jednostavnijeg upravljanja dokazima (presude od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 40. kao i od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 74.).

               28

               Kada je riječ o pojmu „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, kao što je to Sud već presudio, taj se izraz odnosi kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema tužiteljevu izboru, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (u materiji onečišćenja vidjeti presudu od 30. studenoga 1976., Bier, 21/76, EU:C:1976:166, t. 24. i 25., u materiji krivotvorenja presudu od 5. lipnja 2014., Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 46. kao i, u materiji ugovora za direktora društva, presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 72.).

               29

               Iako za stranke u glavnom postupku nije sporno da je Češka Republika mjesto uzročnog događaja, ne slažu se u vezi s pitanjem na kojem je mjestu nastala šteta.

               30

               Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se o ugovoru od 5. studenoga 1998. između društva B&M i njegovih dioničara, s jedne strane, i Universal Musica, s druge strane, pregovaralo u Češkoj Republici, gdje je i sklopljen. Prava i obveze stranaka definirani su u toj državi članici, uključujući obvezu da Universal Music za preostalih 30 % dionica plati iznos koji je viši od onoga inicijalno predviđenog. Ta ugovorna obveza, koju ugovorne strane nisu imale namjeru stvoriti, nastala je u Češkoj Republici.

               31

               Šteta za društvo Universal Music koja se sastoji u razlici između planirane prodajne cijene i cijene navedene u tom ugovoru postala je sigurna tijekom nagodbe o kojoj su se stranke suglasile pred arbitražnom komisijom u Češkoj Republici 31. siječnja 2005., dana kada je utvrđena stvarna prodajna cijena. Stoga je obveza plaćanja nepovratno utjecala na imovinu Universal Musica.

               32

               S obzirom na to da je do gubitka dijelova imovine došlo u Češkoj Republici, šteta je ondje nastala. Sama okolnost da je izvršavajući tu nagodbu koju je sklopio pred arbitražnom komisijom u Češkoj Republici Universal Music platio iznos iz nagodbe virmanom s bankovnog računa koji ima u Nizozemskoj ne može opovrgnuti taj zaključak.

               33

               Rješenje koje na taj način proizlazi iz utvrđenja iz točaka 30. do 32. te presude ispunjava uvjete predvidljivosti i sigurnosti predviđene Uredbom br. 44/2001 jer se dodjela nadležnosti češkim sudovima opravdava ispravnim suđenjem i procesnom ekonomijom.

               34

               U tom kontekstu, treba podsjetiti na to da se izraz „mjesto u kojem se dogodio štetni događaj” ne smije tumačiti na ekstenzivan način do te mjere da uključuje svako mjesto na kojem se mogu osjetiti štetne posljedice događaja koji je već u stvarnosti prouzročio štetu koja je nastupila na drugome mjestu (presuda od 19. rujna 1995., Marinari, C‑364/93, EU:C:1995:289, t. 14.).

               35

               Imajući u vidu tu sudsku praksu, valja podsjetiti da je Sud također istaknuo da taj izraz ne upućuje na tužiteljev domicil u kojem se nalazi pretežiti dio njegove imovine isključivo na temelju činjenice da je ondje pretrpio financijsku štetu zbog gubitka dijelova imovine do kojeg je došlo i koji je pretrpio u drugoj državi članici (presuda od 10. lipnja 2004., Kronhofer, C168/02, EU:C:2004:364, t. 21.).

               36

               Točno je da je u predmetu u kojem je donesena presuda od 28. siječnja 2015., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37) Sud u točki 55. svojeg obrazloženja utvrdio da postoji nadležnost sudova prema domicilu tužitelja na temelju mjesta gdje je nastala šteta, kada je ista nastala na tužiteljevu bankovnom računu kod banke sa sjedištem na području nadležnosti tih sudova.

               37

               Međutim, kao što je to i nezavisni odvjetnik u bitnome istaknuo u točkama 44. i 45. svojeg mišljenja u ovom predmetu, taj zaključak donesen je u posebnom kontekstu predmeta u kojem je donesena ta presuda, za koji je bilo karakteristično postojanje konkurirajućih okolnosti za utvrđivanje nadležnosti tih sudova.

               38

               Stoga štetu koja je isključivo financijska, a koja je nastala izravno na tužiteljevu bankovnom računu, ne treba samu po sebi smatrati „mjerodavnom poveznicom”, na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001. U tom pogledu treba također napomenuti da nije isključeno da je društvo poput Universal Musica moglo birati između više bankovnih računa s kojih je moglo platiti iznos iz nagodbe, tako da mjesto u kojem se nalazi taj račun nije nužno kriterij za stvaranje poveznice.

               39

               Samo u slučaju da druge posebne okolnosti predmeta govore u prilog tomu da se nadležnost utvrdi u korist suda mjesta nastanka štete koja je isključivo financijska, takva šteta može opravdano tužitelju omogućiti podnošenje tužbe pred tim sudom.

               40

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti u smislu da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se, u situaciji poput one u glavnom postupku, „mjestom u kojemu se dogodio štetni događaj”, kada ne postoje druge poveznice, ne treba smatrati mjesto u državi članici u kojem je šteta nastala ako se ta šteta sastoji isključivo od financijskog gubitka koji je nastao izravno na tužiteljevu bankovnom računu i koji je izravna posljedica delikta koji se dogodio u drugoj državi članici.

               41

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo postavljeno pitanje.

         Treće pitanje

               42

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li u okviru provjere nadležnosti na temelju Uredbe br. 44/2001 sud pred kojim se vodi postupak ocijeniti sve elemente kojima raspolaže, uključujući, prema potrebi, tuženikova osporavanja.

               43

               Kako je to nezavisni odvjetnik napomenuo u točki 52. svojeg mišljenja, bez obzira na to što se sud koji je uputio zahtjev to pita samo u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, na ovo pitanje treba odgovoriti, s obzirom na to da se radi o pitanju u vezi s općom ocjenom nadležnosti, a ne samo o tome je li postojanje imovinske štete dovoljno za uspostavljanje nadležnosti.

               44

               Kada je posebno riječ o članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001, Sud je istaknuo da u stadiju provjere međunarodne nadležnosti sud koji vodi postupak ne ocjenjuje ni dopuštenost ni osnovanost tužbenog zahtjeva prema pravilima nacionalnog prava, nego isključivo utvrđuje poveznice s državom suda koje opravdavaju njegovu nadležnost na temelju te odredbe. Zato taj sud može smatrati da su tužiteljevi relevantni navodi u pogledu pretpostavki odgovornosti za delikte ili kvazidelikte utvrđeni samo radi provjere svoje nadležnosti na temelju te odredbe (vidjeti u tom smislu presude od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec, C‑133/11, EU:C:2012:664, t. 50. kao i od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 62. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Iako sud koji vodi postupak u slučaju tuženikova osporavanja tužiteljevih tvrdnji nije dužan u stadiju utvrđivanja nadležnosti provesti dokazni postupak, Sud je presudio da – kako pravilno suđenje koje je u pozadini Uredbe br. 44/2001 tako i poštovanje sudačke autonomije u obavljanju svojih funkcija – zahtijevaju da sud koji vodi postupak može ispitati je li međunarodno nadležan na temelju svih informacija kojima raspolaže, uključujući i eventualna tuženikova osporavanja (presuda od 28. siječnja 2015, Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 64.).

               46

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na treće pitanje potrebno je odgovoriti da u okviru provjere nadležnosti na temelju Uredbe br. 44/2001 sud pred kojim se vodi postupak treba ocijeniti sve elemente kojima raspolaže, uključujući, kada je to potrebno, i tuženikova osporavanja.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 5. točku 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se, u situaciji poput one u glavnom postupku, „mjestom u kojemu se dogodio štetni događaj”, kada ne postoje druge poveznice, ne treba smatrati mjesto u državi članici u kojem je šteta nastala ako se ta šteta sastoji isključivo od financijskog gubitka koji je nastao izravno na tužiteljevu bankovnom računu i koji je izravna posljedica delikta koji se dogodio u drugoj državi članici.

                           2.

                           U okviru provjere nadležnosti na temelju odredaba Uredbe br. 44/2001, sud pred koji je iznesen spor mora ocijeniti sve elemente kojima raspolaže, uključujući, prema potrebi, i tuženikova osporavanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. travnja 2017.#Tractel Greifzug GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Trodimenzionalni žig Europske unije – Oblik kolotura na motorni pogon – Apsolutni razlog za odbijanje – Znak koji se sastoji isključivo od oblika proizvoda potrebnog za dobivanje tehničkog rezultata – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-621/15.


Presuda Službeničkog suda od 18. srpnja 2016.#SD protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Javna služba – Dužnosnici – Ocjenjivanje – Razdoblje ocjenjivanja 2013. – Izvješće o ocjeni – Očita pogreška u ocjeni – Plan povrata – Akt koji negativno utječe – Dopuštenost.#Predmet F-48/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. prosinca 2010.#Vlaamse federatie van verenigingen van Brood- en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers (VEBIC) VZW.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep te Brussel - Belgija.#Predmet C-439/08.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. studenoga 2016.#Betriebsrat der Ruhrlandklinik gGmbH protiv Ruhrlandklinik gGmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2008/104/EZ – Rad preko poduzeća za privremeno zapošljavanje – Područje primjene – Pojam ‚radnik’ – Pojam ‚gospodarska djelatnost’ – Njegovateljsko osoblje koje nema ugovor o radu, koje je neprofitna udruga ustupila ustanovi zdravstvene zaštite.#Predmet C-216/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2008/104/EZ — Rad preko poduzeća za privremeno zapošljavanje — Područje primjene — Pojam ‚radnik’ — Pojam ‚gospodarska djelatnost‘ — Njegovateljsko osoblje koje nema ugovor o radu, koje je neprofitna udruga ustupila ustanovi zdravstvene zaštite“
      U predmetu C-216/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odlukom od 17. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2015., u postupku

         Betriebsrat der Ruhrlandklinik gGmbH

      protiv

         Ruhrlandklinik gGmbH,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, M. Berger, A. Borg Barthet i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Betriebsrat der Ruhrlandklinik gGmbH, G. Herget, Rechtsanwalt,

               —

               za Ruhrlandklinik gGmbH, C.-M. Althaus i S. Schröder, Rechtsanwälte,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek, G. Braun i E. Schmidt, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2008/104/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o radu preko poduzeća za privremeno zapošljavanje (SL 2008., L 327, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 280.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Betriebsrata der Ruhrlandklinik gGmbH (radničko vijeće Ruhrlandklinika, u daljnjem tekstu: radničko vijeće) i Ruhrlandklinika gGmbH u vezi s ustupanjem osobe K., članice DRK-Schwesternschaft Essen eV (udruga medicinskih sestara Njemačkog Crvenog križa u Essenu, Njemačka, u daljnjem tekstu: udruga), Ruhrlandkliniku.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10. i 12. Direktive 2008/104 glase:

                        „(10)

                        Unutar Europske unije postoje znatne razlike u pogledu primjene rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje i u pogledu pravnog položaja, statusa i radnih uvjeta radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.

                  […]

                        (12)

                        Ovom se Direktivom uspostavlja nediskriminirajući, transparentan i razmjeran zaštitni okvir za radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, kojim se istodobno poštuje raznolikost tržištâ rada i industrijskih odnosa.“

               4

               Članak 1. stavci 1. i 2. te direktive propisuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na radnike s ugovorom o zapošljavanju ili radnom odnosu s poduzećem za privremeno zapošljavanje koji su ustupljeni poduzećima korisnicima za rad na određeno vrijeme pod njihovim nadzorom i rukovodstvom.
               2.   Ova se Direktiva primjenjuje na javna i privatna poduzeća koja su poduzeća za privremeno zapošljavanje ili poduzeća korisnici koji obavljaju gospodarske djelatnosti, bez obzira na to posluju li s ciljem ostvarenja dobiti ili ne.“

               5

               U članku 2. navedene direktive propisano je:
               „Svrha ove Direktive je osigurati zaštitu radnika zaposlenih kod poduzeća za privremeno zapošljavanje i poboljšati kvalitetu zapošljavanja preko poduzeća za privremeno zapošljavanje osiguravanjem primjene načela jednakog postupanja, kako je utvrđeno u članku 5., na radnike zaposlene kod poduzeća za privremeno zapošljavanje i prepoznavanjem poduzeća za privremeno zapošljavanje kao poslodavaca, uz istodobno uvažavanje potrebe uspostavljanja odgovarajućeg okvira za primjenu zapošljavanja preko poduzeća za privremeno zapošljavanje s ciljem učinkovitog pridonošenja stvaranju radnih mjesta i razvoju fleksibilnih oblika rada.“

               6

               U skladu s člankom 3. te direktive:
               „1.   Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚radnik’ znači svaka osoba koja je u dotičnoj državi članici zaštićena kao radnik na temelju nacionalnog prava o zapošljavanju;

                  […]

                        (c)

                        ‚radnik zaposlen kod poduzeća za privremeno zapošljavanje’ znači radnik koji ima ugovor o zapošljavanju ili radnom odnosu s poduzećem za privremeno zapošljavanje s ciljem da bude ustupljen poduzeću korisniku za rad na određeno vrijeme pod njegovim nadzorom i rukovodstvom;

                  […]
               2.   Ovom se Direktivom ne dovodi u pitanje nacionalno pravo u pogledu određivanja plaće, ugovora o zapošljavanju, radnog odnosa ili radnika.
               […]“

               7

               Članak 5. Direktive 2008/104, naslovljen „Načelo jednakog postupanja“, u stavku 1. prvom podstavku predviđa:
               „Osnovni uvjeti rada i zapošljavanja za radnike zaposlene kod poduzeća za privremeno zapošljavanje su za vrijeme trajanja njihova ustupanja poduzeću korisniku najmanje jednaki uvjetima koji bi na te radnike bili primjenljivi da ih je na isto radno mjesto izravno zaposlilo poduzeće korisnik.“

         Njemačko pravo

               8

               Članak 99. Betriebsverfassungsgesetza (Zakon o organizaciji poduzeća), zadnje izmijenjen Zakonom od 20. travnja 2013. (BGBl. 2013. I., str. 868.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, određuje:
               „1.   U poduzećima koja u pravilu imaju više od dvadeset radnika s biračkim pravom poslodavac mora obavijestiti radničko vijeće prije svakog zapošljavanja […], dostaviti mu potrebne prijave i informacije o prijavljenim kandidatima; uz predočenje potrebnih isprava on mora obavijestiti radničko vijeće o učincima planirane mjere i ishoditi suglasnost radničkog vijeća za planiranu mjeru. […]
               2.   Radničko vijeće može uskratiti suglasnost ako:

                        (1)

                        bi se mjerom u vezi s osobljem […] prekršio zakon […]

                  […]“

               9

               Članak 1. stavak 1. Arbeitnehmerüberlassungsgesetza (Zakon o ustupanju radnika), kako je izmijenjen Zakonom od 28. travnja 2011. (BGBl. 2011. I., str. 642.), koji je stupio na snagu 1. prosinca 2011., predviđa:
               „Poslodavci koji kao poduzeća za privremeno zapošljavanje žele u okviru svoje gospodarske djelatnosti trećim osobama (poduzećima korisnicima) ustupati radnike (radnici zaposleni kod poduzeća za privremeno zapošljavanje) radi obavljanja rada moraju imati dozvolu. Ustupanje radnika poduzećima korisnicima odvija se na određeno vrijeme […].“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Ruhrlandklinik upravlja bolnicom u Essenu (Njemačka). Godine 2010. sklopio je s udrugom ugovor o ustupanju radnika na temelju kojeg se ta udruga obvezuje toj klinici uputiti njegovateljsko osoblje uz financijsku naknadu koja obuhvaća bruto troškove osoblja uvećanu za paušal od 3% na ime upravnih troškova. To se njegovateljsko osoblje sastoji od članova udruge ovlaštenih za obavljanje profesionalne djelatnosti na području zdravstvene zaštite.

               11

               Udruga medicinskih sestara registrirana je neprofitna udruga te je član Verbanda der Schwesternschaften vom Deutschen Roten Kreuz eV (savez udruga medicinskih sestara Njemačkog Crvenog križa). Njezini članovi obavljaju svoju djelatnost kao osnovnu profesionalnu djelatnost, bilo u svojoj udruzi bilo u ustanovama zdravstvene zaštite u okviru ugovora o upućivanju. U potonjem slučaju navedeni članovi podliježu stručnim i organizacijskim uputama odnosne ustanove.

               12

               Prema statutu udruge, potonja svojim članovima plaća mjesečnu naknadu koja se izračunava prema kriterijima uobičajenima za odnosnu djelatnost, a koja među ostalim uključuje naknadu određenih troškova putovanja i preseljenja, pravo na dodatnu starosnu mirovinu i pravo na plaćeni odmor, u skladu s odredbama na snazi u tom području djelatnosti. Navedeni članovi imaju i pravo na naknadu u slučaju nesposobnosti za rad uslijed bolesti ili nezgode.

               13

               Odnos između udruge i njezinih članova nije, međutim, uređen ugovorom o radu. Stoga pravni temelj obveze članova da obavljaju posao jest u njihovu pristupanju udruzi i iz toga proizlazeće obveze davanja doprinosa toj udruzi obavljanjem posla u okviru odnosa osobne podređenosti.

               14

               Osoba K. je medicinska sestra i članica udruge. Ona je na temelju ugovora o upućivanju osoblja između te udruge i Ruhrlandklinika trebala biti upućena u njegovu njegovateljsku službu od 1. siječnja 2012.

               15

               Dopisom od 2. prosinca 2011. radničko vijeće Ruhrlandklinika odbilo se suglasiti s tim upućivanjem jer je ona bila upućena na neodređeno vrijeme, čime je prekršen članak 1. stavak 1. Zakona o ustupanju radnika koji zabranjuje ustupanje radnika poduzeću korisniku na neodređeno vrijeme.

               16

               Ocijenivši to odbijanje neosnovanim, jer navedeni članak 1. nije u tom slučaju primjenjiv, Ruhrlandklinik je privremeno zaposlio osobu K. te zatražio od suda da se sudskom odlukom nadomjesti suglasnost za njezino trajno upućivanje. Budući da su nižestupanjski sudovi prihvatili taj zahtjev, radničko je vijeće podnijelo žalbu sudu koji je uputio zahtjev, Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud, Njemačka).

               17

               Prema mišljenju tog suda, zabrana ustupanja radnika na neodređeno vrijeme predviđena u članku 1. stavku 1. Zakona o ustupanju radnika primjenjuje se samo na radnike poduzeća za privremeno zapošljavanje.

               18

               Članovi udruge, uključujući osobu K., nemaju svojstvo radnika prema njemačkom pravu jer nisu vezani za tu udrugu ugovorom o radu, iako obavljaju, uz naknadu, posao u korist druge osobe i prema njezinim uputama. Naime, prema sudskoj praksi Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud), radnik u smislu njemačkog prava jest onaj tko je na temelju privatnopravnog ugovora obvezan za drugu osobu obavljati posao u skladu s uputama druge osobe i u odnosu osobne podređenosti.

               19

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se bi li bilo moguće osobu K., iako nema svojstvo radnika prema njemačkom pravu, smatrati radnikom na temelju prava Unije i konkretno u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2008/104.

               20

               U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev pita se također predstavlja li upućivanje osobe K. od strane udruge Ruhrlandkliniku gospodarsku djelatnost u smislu članka 1. stavka 2. te direktive, koji u tom smislu ograničava njezino područje primjene.

               21

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Primjenjuje li se članak 1. stavci 1. i 2. Direktive 2008/104 na ustupanje člana udruge drugom poduzeću radi obavljanja posla prema stručnim i organizacijskim napucima tog poduzeća ako se član udruge prilikom svojeg pristupanja udruzi obvezao da će svoj puni radni kapacitet staviti na raspolaganje i trećim osobama, za što od udruge dobiva mjesečnu naknadu koja se izračunava prema kriterijima uobičajenima za odnosnu aktivnost, a udruga za to ustupanje dobiva naknadu troškova osoblja u odnosu na člana udruge te paušalnu naknadu upravnih troškova?“

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita u biti treba li članak 1. stavke 1. i 2. Direktive 2008/104 tumačiti na način da u područje primjene te direktive ulazi slučaj kada neprofitna udruga uz financijsku naknadu ustupi jednog od svojih članova poduzeću korisniku za obavljanje, kao osnovne profesionalne djelatnosti i pod rukovodstvom potonjeg, posla uz naknadu iako taj član nema svojstvo radnika prema nacionalnom pravu jer nije sklopio ugovor o radu s navedenom udrugom.

               23

               U skladu s navedenim člankom 1., primjena Direktive 2008/104 pretpostavlja posebice da je odnosna osoba „radnik“ u smislu stavka 1. tog članka i da poduzeće za privremeno zapošljavanje koje tu osobu ustupa poduzeću korisniku obavlja „gospodarsku djelatnost“ u smislu stavka 2. navedenog članka.

               24

               Stoga, kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, treba utvrditi jesu li ta dva uvjeta ispunjena u okolnostima poput onih iz točke 22. ove presude.

         Pojam
         „radnik
         “

               25

               U svrhu tumačenja pojma „radnik“, u smislu Direktive 2008/104., valja istaknuti da, u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) te direktive, taj obuhvaća „svak[u] osob[u] koja je u dotičnoj državi članici zaštićena kao radnik na temelju nacionalnog prava o zapošljavanju“.

               26

               Iz teksta te odredbe stoga proizlazi da je pojmom „radnik“, u smislu navedene direktive, obuhvaćena svaka osoba koja obavlja posao i koja je s tog naslova zaštićena u odnosnoj državi članici.

               27

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, temeljna značajka radnog odnosa je okolnost da neka osoba tijekom određenog razdoblja u korist druge osobe i prema njezinim uputama obavlja poslove za koje u zamjenu dobiva naknadu, pri čemu pravna kvalifikacija u nacionalnom pravu i oblik tog odnosa te narav pravnog odnosa između tih dviju osoba nisu odlučujući u tom pogledu (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2010., Danosa,C-232/09, EU:C:2010:674, t. 39. i 40. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Osim toga, iz članka 1. stavka 1. Direktive 2008/104 i njezina članka 3. stavka 1. točke (c), koji definira pojam „radnik zaposlen kod poduzeća za privremeno zapošljavanje“, proizlazi da se ta direktiva ne primjenjuje samo na radnike koji su sklopili ugovor o radu s poduzećem za privremeno zapošljavanje, nego i na one koji su u „radnom odnosu“ s takvim poduzećem.

               29

               Iz toga slijedi da ni pravna kvalifikacija, u nacionalnom pravu, odnosa između dotične osobe i poduzeća za privremeno zapošljavanje ni narav njihovih pravnih odnosa ni oblik tog odnosa nisu odlučujući za određivanje te osobe kao „radnika“ u smislu Direktive 2008/104. Stoga se, osobito, suprotno tvrdnjama Ruhrlandklinika u njegovim očitovanjima, osoba poput osobe K. ne može isključiti iz pojma „radnik“ u smislu te direktive, a tako ni iz područja njezine primjene, samo zato što s poduzećem za privremeno zapošljavanje nije vezana ugovorom o radu pa prema tome nema svojstvo radnika na temelju njemačkog prava.

               30

               To se utvrđenje ne može dovesti u pitanje okolnošću da, na temelju članka 3. stavka 2. Direktive 2008/104, ono ne utječe negativno na nacionalno pravo glede definicije radnika.

               31

               Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 29. svojeg mišljenja, ta odredba znači samo to da je zakonodavac Unije želio sačuvati ovlast država članica da utvrde osobe koje su obuhvaćene pojmom „radnik“ u smislu njihova nacionalnog prava i koje se moraju zaštititi u okviru njihovih nacionalnih propisa – aspekt čije usklađivanje nije cilj te direktive.

               32

               Naprotiv, navedena odredba ne može se tumačiti kao odricanje zakonodavca Unije od toga da sam odredi doseg tog pojma u smislu Direktive 2008/104, a time i područja njezine primjene ratione personae. Naime, kao što proizlazi iz točaka 25. i 26. ove presude, zakonodavac nije državama članicama prepustio da jednostrano odrede navedeni pojam, nego je sam odredio okvire u članku 3. stavku 1. točki (a) te direktive, kao što je, osim toga, također učinio glede definicije „radnika zaposlenog kod poduzeća za privremeno zapošljavanje“ u članku 3. stavku 1. točki (c) navedene direktive.

               33

               Stoga se, u svrhu njegova tumačenja, taj pojam odnosi na svaku osobu koja ima radni odnos u smislu navedenom u točki 27. ove presude, a koja je u odnosnoj državi članici zaštićena na temelju rada koji obavlja.

               34

               Takvo tumačenje potvrđuju ciljevi koji se žele postići Direktivom 2008/104.

               35

               Naime, iz uvodnih izjava 10. i 12. te direktive proizlazi da je, s obzirom na to da unutar Europske unije postoje znatne razlike u pogledu pravnog položaja, statusa i radnih uvjeta radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, cilj navedene direktive uspostaviti nediskriminirajući, transparentan i razmjeran zaštitni okvir za te radnike kojim se istodobno poštuje raznolikost tržištâ rada i industrijskih odnosa. Stoga je, u skladu s njezinim člankom 2., svrha te direktive osigurati zaštitu radnika zaposlenih kod poduzeća za privremeno zapošljavanje i poboljšati kvalitetu zapošljavanja preko poduzeća za privremeno zapošljavanje osiguravanjem primjene načela jednakog postupanja na te radnike i prepoznavanjem poduzeća za privremeno zapošljavanje kao poslodavaca, uz istodobno uvažavanje potrebe uspostavljanja odgovarajućeg okvira za primjenu zapošljavanja preko poduzeća za privremeno zapošljavanje s ciljem učinkovitog pridonošenja stvaranju radnih mjesta i razvoju fleksibilnih oblika rada.

               36

               Međutim, ograničavanje pojma „radnik“ u smislu Direktive 2008/104 na osobe obuhvaćene tim pojmom prema nacionalnom pravu, posebice na one vezane ugovorom o radu s poduzećem za privremeno zapošljavanje, može ugroziti ostvarivanje tih ciljeva, a time i dovesti u pitanje koristan učinak te direktive prekomjernim i neopravdanim ograničavanjem područja njezine primjene.

               37

               Naime, takvo ograničavanje omogućilo bi državama članicama ili poduzećima za privremeno zapošljavanje da po vlastitoj volji određenim kategorijama osoba oduzmu zaštitu koja se nastoji postići direktivom, posebice primjenu načela jednakog postupanja između radnika zaposlenih kod poduzeća za privremeno zapošljavanje i osoblja koje je izravno zaposlilo poduzeće korisnik, predviđenog u članku 5. te direktive, iako radni odnos koji povezuje te osobe s poduzećem za privremeno zapošljavanje nije bitno različit od onoga koji veže zaposlenike koji imaju status radnika na temelju nacionalnog prava s njihovim poslodavcem.

               38

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev ističe da udruga želi osobu K. ustupiti Ruhrlandkliniku za obavljanje, kao osnovne profesionalne djelatnosti i pod rukovodstvom potonjeg, poslova medicinske sestre uz mjesečnu naknadu izračunatu prema kriterijima koji se koriste na području zdravstvene zaštite. Stoga, s obzirom na razmatranja izložena u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, odnos koji veže osobu K. s udrugom ne čini se bitno različitim od onog koji veže zaposlenike poduzeća za privremeno zapošljavanje s njim.

               39

               Nadalje, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da članovi udruge, uključujući osobu K., imaju određena prava koja su djelomično jednaka ili jednakovrijedna onima koje imaju osobe sa statusom radnika na temelju njemačkog prava.

               40

               Stoga je sud koji je uputio zahtjev sam istaknuo da su ti članovi zaštićeni kogentnim zaštitnim pravilima radnog prava. Usto, kao što su pojasnili Ruhrlandklinik i njemačka vlada u odgovoru na pitanje koje je Sud postavio u skladu s člankom 61. stavkom 1. Poslovnika Suda, navedeni članovi podliježu Sozialgesetzbuchu (Zakonik o socijalnoj sigurnosti) na isti način kao i osobe koje imaju status radnika na temelju njemačkog prava.

               41

               Osim toga, prema mišljenju Ruhrlandklinika, ti članovi zaštićeni su zakonodavnim pravilima koja se primjenjuju na radnike glede plaćenih godišnjih odmora, bolovanja, rodiljnih i roditeljskih dopusta te zadržavanja naknade u slučaju nesposobnosti za rad uslijed bolesti ili nezgode. K tome, uživaju istu zaštitu kao i vlastiti zaposlenici Ruhrlandklinika u području sudjelovanja u odlučivanju u tom poduzeću, dobivaju istu naknadu i podliježu istim uvjetima rada kao i potonji. Naposljetku, može ih se isključiti iz udruge samo zbog ozbiljnog razloga.

               42

               S obzirom na te elemente, čini se dakle da su članovi udruge u Njemačkoj zaštićeni s osnove rada koji obavljaju, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, pojam „radnik“ u smislu Direktive 2008/104 valja tumačiti na način da obuhvaća svaku osobu koja obavlja rad, odnosno tijekom određenog razdoblja obavlja posao u korist druge osobe i prema njezinim uputama, za koji u zamjenu dobiva naknadu, i koja je po toj osnovi zaštićena u odnosnoj državi članici neovisno o pravnoj kvalifikaciji njezina radnog odnosa u nacionalnom pravu, naravi pravnog odnosa između tih dviju osoba i obliku te veze. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri jesu li u ovom slučaju ti uvjeti ispunjeni i treba li stoga osobu K. smatrati kao „radnika“ u smislu te direktive.

         Pojam
         „gospodarska djelatnost
         “

               44

               Glede tumačenja pojma „gospodarska djelatnost“, u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/104, valja istaknuti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, gospodarska svaka djelatnost koja se sastoji u ponudi robe ili usluga na nekom tržištu (vidjeti, među ostalim, presude od 18. lipnja 1998., Komisija/Italija,C-35/96, EU:C:1998:303, t. 36., od 6. rujna 2011., Scattolon,C-108/10, EU:C:2011:542, t. 43., i od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska,C-179/14, EU:C:2016:108, t. 149.).

               45

               U ovom slučaju, udruga nudi usluge na tržištu upućivanja njegovateljskog osoblja ustanovama zdravstvene zaštite u Njemačkoj, uz naknadu koja obuhvaća troškove osoblja i upravne troškove.

               46

               Suprotno tvrdnjama Ruhrlandklinika, okolnost da je riječ o neprofitnoj udruzi nije, u skladu sa samim tekstom članka 1. stavka 2. Direktive 2008/104 i s ustaljenom sudskom praksom Suda (vidjeti, među ostalim, presudu od 3. prosinca 2015., Pfotenhilfe-Ungarn,C-301/14, EU:C:2015:793, t. 30. i navedenu sudsku praksu), s tim u svezi relevantna. Isto tako, nije relevantan ni pravni oblik te udruge jer ne prejudicira da je obavljena djelatnost gospodarske naravi.

               47

               Slijedom toga, valja smatrati da udruga, poput udruge medicinskih sestara, koja upućuje njegovateljsko osoblje ustanovama zdravstvene zaštite uz naknadu koja obuhvaća troškove osoblja i upravne troškove, obavlja gospodarsku djelatnost u smislu članka 1. stavka 2. navedene direktive.

               48

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljano pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavke 1. i 2. Direktive 2008/104 treba tumačiti na način da u područje primjene te direktive ulazi slučaj kada neprofitna udruga uz financijsku naknadu ustupi jednog od svojih članova poduzeću korisniku za obavljanje, kao osnovne profesionalne djelatnosti i pod rukovodstvom potonjeg, poslova uz naknadu ako je taj član s tog naslova zaštićen u odnosnoj državi članici, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, iako taj član nema svojstvo radnika prema nacionalnom pravu jer nije sklopio ugovor o radu s navedenom udrugom.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavke 1. i 2. Direktive 2008/104/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o radu preko poduzeća za privremeno zapošljavanje treba tumačiti na način da u područje primjene te direktive ulazi slučaj kada neprofitna udruga uz financijsku naknadu ustupi jednog od svojih članova poduzeću korisniku za obavljanje, kao osnovne profesionalne djelatnosti i pod rukovodstvom potonjeg, poslova uz naknadu ako je taj član s tog naslova zaštićen u odnosnoj državi članici, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, iako taj član nema svojstvo radnika prema nacionalnom pravu jer nije sklopio ugovor o radu s navedenom udrugom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. ožujka 2007.#Thomson Multimedia Sales Europe (C-447/05) i Vestel France (C-448/05) protiv Administration des douanes et droits indirects.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Paris - Francuska.#Spojeni predmeti C-447/05 i C-448/05.


Presuda Suda (treće vijeće) od 23. travnja 2009.#Sandra Puffer protiv Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Šesta direktiva o PDV-u - Jednako postupanje.#Predmet C-460/07.


Presuda Suda od 25. veljače 1988. # Les Fils de Jules Bianco SA i J. Girard Fils SA protiv Directeur général des douanes et droits indirects. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Spojeni predmeti 331/85, 376/85 i 378/85.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. srpnja 2008.#Athinaïki Techniki AE protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Državne potpore.#Predmet C-521/06 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 27. travnja 2012.#Carlo De Nicola protiv Europska investicijska banka.#Predmet T-37/10 P.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. srpnja 2007.#Oy AA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Predmet C-231/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. srpnja 2005.#Egon Schempp protiv Finanzamt München V.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Članci 12. i 18. UEZ-a.#Predmet C-403/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. rujna 2006.#Centro di Musicologia Walter Stauffer protiv Finanzamt München für Körperschaften.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-386/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 3. listopada 2006.#FKP Scorpio Konzertproduktionen GmbH protiv Finanzamt Hamburg-Eimsbüttel.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-290/04.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 4. lipnja 2015. # Europska komisija protiv Republike Poljske. # Predmet C-678/13.