title: Presuda Suda (treće vijeće) od 28. lipnja 2017.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Razvoj željeznica Zajednice – Direktiva 91/440/EEZ – Članak 6. stavak 1. – Koncern Deutsche Bahn – Sporazumi o prijenosu dobiti – Zabrana prijenosa javnih potpora dodijeljenih za upravljanje željezničkom infrastrukturom na usluge prijevoza – Obveze vođenja računa – Direktiva 91/440/EEZ – Članak 9. stavak 4. – Uredba (EZ) br. 1370/2007 – Članak 6. stavak 1. – Točka 5. Priloga – Obveze vođenja računa – Prikaz ugovor po ugovor javnih potpora isplaćenih za djelatnosti vezane uz pružanje usluga putničkog prijevoza kao javne usluge.#Predmet C-482/14.

text:
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
28. lipnja 2017.(*)
„Povreda obveze države članice – Razvoj željeznica Zajednice – Direktiva 91/440/EEZ – Članak 6. stavak 1. – Koncern Deutsche Bahn – Sporazumi o prijenosu dobiti – Zabrana prijenosa javnih potpora dodijeljenih za upravljanje željezničkom infrastrukturom na usluge prijevoza – Obveze vođenja računa – Direktiva 91/440/EEZ – Članak 9. stavak 4. – Uredba (EZ) br. 1370/2007 – Članak 6. stavak 1. – Točka 5. Priloga – Obveze vođenja računa – Prikaz ugovor po ugovor javnih potpora isplaćenih za djelatnosti vezane uz pružanje usluga putničkog prijevoza kao javne usluge”
U predmetu C‑482/14,
povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 30. listopada 2014. na temelju članka 258. UFEU‑a,

Europska komisija, koju zastupaju W. Mölls i T. Maxian Rusche kao i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,
tužitelj,
protiv

Savezne Republike Njemačke, koju zastupaju T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Van der Hout, advocaat,
tuženika,
koju podupiru:

Talijanska Republika, koju zastupa G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

Republika Latvija, koju zastupaju I. Kucina kao i J. Treijs‑Gigulis i I. Kalniņš, u svojstvu agenata,
intervenijenti,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: K. Malacek, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. ožujka 2016.,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. svibnja 2016.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je:
–        time što je dopustila da se javna sredstva koja su bila isplaćena za upravljanje željezničkom infrastrukturom mogu prenijeti na usluge prijevoza, Savezna Republika Njemačka povrijedila obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2012/34/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o uspostavi jedinstvenog Europskog željezničkog prostora (SL 2012., L 343, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 25., str. 136. i ispravak SL 2016., L 210, str. 150.) (bivši članak 6. stavak 1. Direktive 91/440/EEZ od 29. srpnja 1991. o razvoju željeznica Zajednice (SL 1991., L 237, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2001/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. (SL 2001., L 75, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 35.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 91/440));
–        time što nije poduzela sve potrebne mjere za vođenje poslovnih knjiga na način koji omogućuje praćenje zabrane prijenosa javnih sredstava dodijeljenih za upravljanje željezničkom infrastrukturom na usluge prijevoza, Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 4. Direktive 2012/34 (bivši članak 6. stavak 1. Direktive 91/440);
–        time što nije poduzela sve potrebne mjere za to da se pristojbe za infrastrukturu koriste samo za financiranje djelatnosti upravitelja infrastrukturom, Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 31. stavka 1. Direktive 2012/34 (bivši članak 7. stavak 1. Direktive 2001/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. o dodjeli željezničkog infrastrukturnog kapaciteta i ubiranju pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture i dodjeli rješenja o sigurnosti (SL 2001., L 75, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 27.));
–        time što nije poduzela sve potrebne mjere za to da se javna sredstva koja se uplaćuju za djelatnosti vezane za pružanje usluga prijevoza putnika kao javne usluge prikazuju odvojeno na mjerodavnim računima, Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 3. Direktive 2012/34 (bivši članak 9. stavak 4. Direktive 91/440) i odredbi članka 6. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70 (SL 2007., L 315, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 96.) u vezi s točkom 5. Priloga Uredbi br. 1370/2007.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

 Direktiva 91/440

2        Četvrta uvodna izjava Direktive 91/440 određuje:
„budući da se budući razvitak i učinkovitost željezničkog sustava mogu olakšati razdvajanjem obavljanja usluga prijevoza i infrastrukture; budući da je u takvoj situaciji nužno da se tim dvjema aktivnostima zasebno upravlja te da imaju zasebne poslovne knjige”.

3        Članak 2. stavak 2. te direktive predviđa:
„Željeznički prijevoznici čije je djelovanje ograničeno na obavljanje isključivo gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga izuzeti su iz područja primjene ove Direktive.”

4        Članak 3. navedene direktive definira „regionalne usluge” kao „usluge prijevoza kako bi se udovoljilo prijevoznim potrebama regije”.

5        U odjeljku II. naslovljenom „Neovisnost upravljanja”, članak 4. iste direktive glasi ovako:
„1.      Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da, što se tiče upravljanja, rukovodstva i unutarnjeg nadzora nad upravnim, gospodarskim i računovodstvenim pitanjima, željeznički prijevoznici imaju neovisan status u skladu s kojim će posebno njihova imovina, proračun i poslovne knjige biti odvojeni od državnih.
2.      Poštujući okvir i određena pravila ubiranja pristojbi i raspodjele koja su utvrdile države članice, upravitelj infrastrukture odgovara za svoje vlastito upravljanje, rukovodstvo i unutarnji nadzor.”

6        U navedenom odjeljku, članak 5. Direktive 91/440 glasi ovako:
„1.      Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi omogućile željezničkim prijevoznicima da prilagode tržištu svoju djelatnost i upravljaju tim djelatnostima pod odgovornošću njihovih rukovodećih tijela, u interesu obavljanja učinkovitih i odgovarajućih usluga po najnižoj mogućoj cijeni za kvalitetu zatražene usluge.
Željezničkim se prijevoznicima upravlja u skladu s načelima koja se primjenjuju na komercijalna trgovačka društva; ovo se također primjenjuje na njihove obveze obavljanja javnih usluga koje nameće država te na ugovore o obavljanju javnih usluga koje sklapaju s nadležnim tijelima države članice.
2.      Željeznički prijevoznici određuju svoje poslovne planove, uključujući planove financiranja i ulaganja. Ti se planovi izrađuju kako bi se postigla financijska ravnoteža i ostvarenje drugih ciljeva tehničkog, komercijalnog i financijskog poslovanja; oni prikazuju sredstva kojima bi se omogućilo postizanje tih ciljeva.
[...]”

7        Članak 6. stavak 1. Direktive 91/440 u izvornom je tekstu određivao:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se poslovne knjige koje se odnose na obavljanje prijevoznih usluga i one koje se odnose na upravljanje željezničkom infrastrukturom vode zasebno. Potpora koja se dodijeli jednom od ova dva područja djelovanja ne smije se prebaciti na drugo.
Poslovne knjige za ova dva područja djelovanja vode se na način koji odražava ovu zabranu.”

8        Članak 6. stavak 1. Direktive 91/440 glasi:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se zasebne poslovne knjige dobiti i gubitka i bilance vode i objavljuju, s jedne strane za poslovanje koje se odnosi na obavljanje prijevoznih usluga od strane željezničkih prijevoznika, a s druge strane za poslovanje koje se odnosi na upravljanje željezničkom infrastrukturom. Državne potpore koje se dodijele jednom od ova dva područja djelovanja ne smiju se prebaciti na drugo.
Poslovne knjige za ova dva područja djelovanja vode se na način koji odražava ovu zabranu.”

9        Članak 9. stavak 4. te direktive, koji joj je dodan Direktivom 2001/12, glasi kako slijedi:
„Što se tiče željezničkih prijevoznika, poslovne knjige dobiti i gubitka te bilance ili godišnje izvješće sredstava i obveza vode se i objavljuju za poslovanje koje se odnosi na obavljanje usluga željezničkog prijevoza robe. Potpore koje se uplaćuju za javne djelatnosti koje se odnose na obavljanje usluga putničkog prijevoza moraju biti zasebno prikazane u odgovarajućim poslovnim knjigama i ne smiju se prenositi na djelatnosti koje se odnose na obavljanje drugih prijevoznih usluga ili bilo koje druge djelatnosti.”

10      Rok za prenošenje Direktive 91/440 prema njezinu članku 15. bio je 1. siječnja 1993.

11      Primjenom članka 65. Direktive 2012/34, Direktiva 91/440 stavljena je izvan snage s učinkom od 15. prosinca 2012. Ispravkom objavljenim 12. ožujka 2015. (SL 2015., L 67, str. 32.) (u daljnjem tekstu: ispravak od 12. ožujka 2015.), 17. lipnja 2015. određen je kao datum na koji stupa na snagu stavljanje te direktive izvan snage.
 Direktiva 2001/12

12      Uvodna izjava 9. Direktive 2001/12 određuje :
„U svrhu promicanja učinkovitog putničkog prijevoza i prijevoza robe te kako bi se osigurala transparentnost njihovih financija, uključujući sve financijske naknade ili državne potpore, nužno je odvojiti poslovne knjige usluga putničkog prijevoza od poslovnih knjiga usluga prijevoza robe.”
 Direktiva 2001/14

13      Članak 6. stavak 1. Direktive 2001/14 propisuje:
„Države članice utvrđuju uvjete, uključujući prema potrebi predujme, kako bi osigurale da u normalnim poslovnim uvjetima i u razumnom vremenskom razdoblju poslovne knjige upravitelja infrastrukture barem uravnoteže dobit od infrastrukturnih pristojbi, viškove od drugih komercijalnih poslova i državnog financiranja s jedne strane, te izdatke infrastrukture s druge.
Bez obzira na mogući dugoročni cilj da korisnici pokrivaju troškove infrastrukture za sve načine prijevoza, na temelju poštenog, nediskriminirajućeg tržišnog natjecanja između različitih načina prijevoza, gdje je željeznički promet u mogućnosti natjecati se s drugim načinima prijevoza, država članica može, unutar okvirnih pravila za ubiranje pristojbi članaka 7. i 8., zatražiti od upravitelja infrastrukture da uravnoteži svoje poslovne knjige bez državnog financiranja.”

14      U članku 7. stavcima 1. i 3. te direktive propisano je:
„1.      Upravitelj infrastrukture ubire pristojbe za korištenje željezničke infrastrukture i koristi ih za financiranje svog poslovanja.
[...]
3.      Ne dovodeći u pitanje stavak 4. ili 5. ili članak 8., pristojbe za minimalni pristupni paket i pristup prugom do uslužnih objekata jednake su iznosu troška koji je izravno nastao iz pružanja usluge željezničkog prijevoza.”

15      Članak 8. stavak 1. Direktive 2001/14 glasi kako slijedi:
„Kako bi se u potpunosti nadoknadio trošak upravitelja infrastrukture, država članica može, u slučaju da tržište to može podnijeti, odrediti povišenje naknada, na temelju učinkovitih, transparentnih i nediskriminirajućih načela, pritom jamčeći optimalnu konkurentnost posebno međunarodnog teretnog željezničkog prijevoza. Sustav ubiranja pristojbi dužan je poštovati povećanja produktivnosti koja postignu željeznički prijevoznici.
Međutim, razina pristojbi ne smije isključiti korištenje infrastrukture segmentima tržišta koji mogu barem podmiriti trošak koji je izravno nastao iz pružanja usluga željezničkog prijevoza plus stopu povrata koju tržište može podnijeti.”

16      Rok za prenošenje Direktive 2001/14 prema njezinu članku 38. bio je 15. ožujka 2003.

17      Primjenom članka 65. Direktive 2012/34, Direktiva 2001/14 stavljena je izvan snage s učinkom od 15. prosinca 2012. Ispravkom od 12. ožujka 2015., 17. lipnja 2015. određen je kao datum na koji stupa na snagu stavljanje te direktive izvan snage.
 Uredba br. 1370/2007

18      Članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1370/2007 glasi kako slijedi:
„Sve naknade vezane uz opća pravila ili uz Ugovor o javnim uslugama trebaju biti u skladu s odredbama iz članka 4., bez obzira na to kako je ugovor dodijeljen. Sve naknade, bilo koje prirode, vezane uz ugovore o javnim uslugama koji su sklopljeni izravno u skladu s člankom 5. stavcima 2., 4., 5. ili 6., odnosno vezane uz opća pravila, također trebaju biti u skladu s odredbama utvrđenim u Prilogu.”

19      Točke 2. i 5. Priloga toj uredbi, naslovljenog „Pravila primjenjiva na naknade u slučajevima iz članka 6. stavka 1.”, predviđaju:
„2.      Naknada ne smije prelaziti iznos koji odgovara neto financijskom učinku jednakom zbroju učinaka, pozitivnih ili negativnih, poštovanja obveza obavljanja javnih usluga na troškove i prihode operatera javnih usluga. Učinci se ocjenjuju uspoređivanjem situacije u kojoj se poštuje obveza obavljanja javne usluge sa situacijom koja bi postojala kad se obveza ne bi poštovala. Da bi se izračunao neto financijski učinak, nadležno tijelo treba se voditi sljedećom shemom:
troškovi nastali u vezi s obvezom obavljanja javne usluge ili skupom obveza obavljanja javnih usluga koje je nametnulo nadležno tijelo ili tijela, a sadržane su u ugovoru o javnim uslugama i/ili u općem pravilu,
minus svi pozitivni financijski učinci ostvareni u mreži kojom se upravlja u okviru predmetne obveze (obveza) obavljanja javnih usluga,
minus primici od tarifa odnosno svi ostali prihodi ostvareni prilikom ispunjavanja predmetne obveze (obveza) obavljanja javnih usluga,
plus razumna dobit,
jednako je neto financijski učinak.
[...]
5.      Da bi se povećala transparentnost i izbjeglo prekomjerno financiranje, ako operater javne usluge ne obavlja samo usluge za koje prima naknadu i koje su dio obveze obavljanja javnih usluga, nego se bavi i drugim djelatnostima, računi tih javnih usluga moraju biti odvojeni tako da barem sljedeći uvjeti budu zadovoljeni:
–        operativni računi svake od ovih djelatnosti moraju biti odvojeni i raspodjela odgovarajuće imovine i fiksnih troškova mora biti utvrđena u skladu s važećim računovodstvenim i poreznim pravilima,
–        predmetna javna usluga ne smije se ni u kakvim okolnostima teretiti za ikakve varijabilne troškove, odgovarajući dio fiksnih troškova i razumnu dobit vezanu uz ostale djelatnosti operatera javne usluge,
–        troškovi javne usluge moraju biti u ravnoteži s prihodima od poslovanja i plaćanjima od strane tijela javne vlasti, bez mogućnosti prijenosa prihoda drugom sektoru djelatnosti operatera javne usluge.”
 Direktiva 2012/34

20      Uvodna izjava 1. Direktive 2012/34 određuje :
„Direktiva [91/440], Direktiva Vijeća 95/18/EZ od 19. lipnja 1995. o izdavanju dozvola željezničkim prijevoznicima [(SL 1995., L 143, str. 70.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 34.)] bitno su izmijenjene. S obzirom da su potrebne daljnje izmjene, Direktive je potrebno preinačiti i spojiti u jedan akt radi jasnoće.”

21      Članak 6. stavci 1. i 4. Direktive 2012/34 zamijenio je članak 6. stavak 1. Direktive 91/440, dok je članak 6. stavak 3. prve direktive zamijenio članak 9. stavak 4. druge direktive.

22      Članak 64. stavak 1. prvi podstavak navedene direktive predviđa da „[d]ržave članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom uključujući u odnosu na usklađenost prijevoznika, operatora, podnositelja zahtjeva, tijela i drugih pravnih osoba [s navedenim člancima i prilozima] do 16. lipnja 2015. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.”

23      U skladu s člankom 65. iste direktive, „[d]irektive [91/440] [...] i [2001/14], kako su izmijenjene direktivama iz Priloga IX. dijela A, stavljaju se izvan snage s učinkom od 15. prosinca 2012. ne dovodeći u pitanje odredbe država članica vezane uz vremenske rokove za prenošenje u nacionalno pravo Direktiva iz dijela B Priloga IX.”. Ispravkom od 12. ožujka 2015., 17. lipnja 2015. određen je kao datum na koji stupa na snagu stavljanje tih direktiva izvan snage.
 Njemačko pravo

24      Članak 9. Allgemeines Eisenbahngesetz (Opći zakon o željeznicama), od 27. prosinca 1993. (BGBl. 1993. I., str. 2378, 2396.; 1994. I., str. 2439.) (u daljnjem tekstu: AEG), predviđa:
„(1)      Javna željeznička društva
1.      koja su i poduzeća za željeznički prijevoz i poduzeća za željezničku infrastrukturu,
2.      a) koja su samo poduzeća za željeznički prijevoz i povezana su putem društva majke s poduzećem za željezničku infrastrukturu koje je javno željezničko društvo, ili
b) koja su samo poduzeća za željezničku infrastrukturu i povezana su putem društva majke s poduzećem za željeznički prijevoz koje je javno željezničko društvo, ili
3.      koja su, kao poduzeće za željeznički prijevoz ili za željezničku infrastrukturu, društvo majka ili društvo kćer drugog poduzeća za željeznički prijevoz ili za željezničku infrastrukturu koje je javno željezničko društvo
dužna su, čak i ako ne posluju u obliku kapitalnih društava, izrađivati, dati na reviziju i objavljivati godišnje financijske izvještaje i izvještaj o upravljanju koji su u skladu s odredbama primjenjivima na velika kapitalna društva navedena u drugom odjeljku treće knjige trgovačkog zakonika. [...]
(1a)      Javna željeznička društva u smislu stavka 1. rečenice 1. točke 1. moraju odvojiti dva sektora u vođenju poslovnih knjiga; to podrazumijeva odvojeno vođenje poslovnih knjiga za sektor ‚pružanje usluga prijevoza’ i za sektor ‚upravljanje željezničkom infrastrukturom’. Za svaki sektor u smislu rečenice 1. kao i za sektor izvan navedenih, ta društva moraju u prilogu svojim godišnjim financijskim izvještajima navesti bilancu i račun dodatnih prihoda i rashoda, koji se vode u skladu s načelima trgovačkog prava. [...]
(1b)      Javna sredstva koja se uplate jednom od dva sektora djelatnosti navedena u stavku 1a rečenici 1. ne mogu se prebaciti na drugi. Poslovne knjige za ova dva sektora djelatnosti vode se na način koji odražava tu zabranu. To se također primjenjuje na poduzeća u smislu stavka 1. rečenice 1. točaka 2. i 3.
[...]
(1d)      Na javna poduzeća za željeznički prijevoz koja pružaju željezničke usluge i u području putničkog prijevoza i u području teretnog prijevoza, stavak 1a primjenjuje se mutatis mutandis, pri čemu se podrazumijeva da je potrebno voditi odvojene poslovne knjige i u prilogu godišnjim financijskim izvještajima odvojeno navoditi bilancu te račun prihoda i rashoda za sektor željezničkog teretnog prijevoza i da se ta bilanca može zamijeniti prikazom stanja imovine. Potpore koje se uplaćuju za javne djelatnosti koje se odnose na obavljanje usluga putničkog prijevoza moraju biti zasebno prikazane u odgovarajućim računima i ne smiju se prenositi na djelatnosti koje se odnose na obavljanje drugih prijevoznih usluga ili bilo koje druge djelatnosti.
[...]”

25      Članak 14. stavak 4. AEG‑a glasi kako slijedi:
„Željeznički upravitelji moraju odrediti svoje tarife u skladu s rješenjem donesenim na temelju članka 26. stavka 1. točaka 6. i 7. na način da kompenziraju troškove koji su im nastali zbog pružanja svih minimalnih usluga u smislu stavka 1. prve rečenice, plus stopu povrata koju tržište može podnijeti. Pritom mogu ubirati povećanu naknadu za trošak koji je nastao izravno iz pružanja usluge željezničkog prijevoza, pri čemu mogu razlikovati i usluge putničkog prijevoza na velike udaljenosti, putničkog prijevoza na kratke udaljenosti i teretnog željezničkog prijevoza, kao i tržišne segmente unutar tih usluga prijevoza, istodobno jamčeći kompetitivnost, osobito u pogledu međunarodnog željezničkog prijevoza robe. Međutim, razina pristojbi ne smije prijeći, što se tiče drugog dijela rečenice, za određeni segment tržišta, trošak koji je izravno nastao iz pružanja usluga željezničkog prijevoza plus stopu povrata koju tržište može podnijeti.”

26      Subvencije za potrebe zamjenskih investicija u postojeću mrežu uređene su Leistungs- und Finanzierungsvereinbarung (sporazum o uslugama i financiranju) od 9. siječnja 2009., koji je izmijenjen 4. studenoga 2010. i 6. rujna 2013., a zaključili su ga Savezna Republika Njemačka, poduzeća za željezničku infrastrukturu Deutsche Bahna AG i sam Deutsche Bahn AG. S učinkom od 1. siječnja 2015., taj sporazum zamijenjen je Leistungs- und Finanzierungsvereinbarung II (sporazum o uslugama i financiranju II, u daljnjem tekstu: LuFV II), kojim je među ostalim uveden zatvoreni krug financiranja u pogledu dobiti od infrastrukture koje se u cijelosti plaćaju saveznoj državi prije nego što se kao takve reinvestiraju u infrastrukturu.
 Činjenični okvir

27      Koncern Deutsche Bahn (u daljnjem tekstu: koncern DB), kojim upravlja holdinško društvo Deutsche Bahn AG (u daljnjem tekstu: DB AG) obavlja svoje djelatnosti u sektoru domaćeg i međunarodnog prijevoza robe i putnika, logistike i pružanja dodatnih usluga u željezničkom prijevozu.

28      U skladu s člankom 9.a AEG‑a, elementima željezničke infrastrukture navedenima u članku 3. točki 3. Direktive 2012/34 kao i u njezinu Prilogu I. upravlja DB Netz AG. DB Station & Service AG i DB Energy GmbH upravljaju drugim elementima infrastrukture u smislu te direktive.

29      Upravljanje djelatnostima prijevoza sa svoje strane provode posebna društva kćeri društva DB Mobility Logistics AG, koje je sâmo društvo kćer u 100 %-tnom vlasništvu DB AG‑a, koji uključuje DB Regio AG.

30      DB AG sa svojim je društvima kćerima zaključio sporazume o nadzoru i prijenosu dobiti (u daljnjem tekstu: sporazumi o prijenosu dobiti). Ti sporazumi predviđaju prijenos cjelokupne dobiti svih predmetnih društava kćeri društvu DB AG, bez ograničenja u pogledu toga kako će DB AG koristiti tu dobit. Istodobno sporazumi obvezuju DB AG na pokrivanje troškova svojih društava kćeri.
 Predsudski postupak

31      Pismom opomene od 22. studenoga 2012., Komisija je Saveznoj Republici Njemačkoj skrenula pozornost na moguću povredu direktiva 91/440 i 2001/14 kao i Uredbe br. 1370/2007 jer DB AG‑ovo vođenje poslovnih knjiga nije poštovalo zabrane prijenosa u druga područja – a osobito željeznički putnički prijevoz – prije svega javnih sredstava namijenjenih željezničkim infrastrukturama, zatim naknada za regionalne usluge putničkog prijevoza koje se pružaju kao javne usluge i konačno pristojbi za korištenje željezničke mreže.

32      Dopisom od 20. ožujka 2013. ta država članica odgovorila je na Komisijino pismo opomene i osporavala Komisijine navode.

33      Komisija je potom 21. lipnja 2013. donijela obrazloženo mišljenje u kojem je ponovno navela stajalište izneseno u svojem pismu opomene, upućujući ne samo na Uredbu br. 1370/2007 nego i na Direktivu 2012/34, koja je stupila na snagu 15. prosinca 2012. i zamijenila direktive 91/440 i 2001/14 u pogledu relevantnih točaka. U obrazloženome mišljenju pozvala je Saveznu Republiku Njemačku da se s njim uskladi u roku od dva mjeseca od njegove dostave.

34      Dopisom od 21. kolovoza 2013. Savezna Republika Njemačka odgovorila je na navedeno mišljenje ponavljajući i razvijajući argumente koje je prije istaknula.

35      Ocijenivši da situacija nije bila zadovoljavajuća, Komisija je podnijela predmetnu tužbu.
 O tužbi

 Dopuštenost

 Nedostatak jasnoće tužbe u cijelosti i svakog od prigovora

36      Savezna Republika Njemačka ističe da četiri prigovora koje je istaknula Komisija, promatrani i zajedno i pojedinačno, nisu dovoljno precizni što je povezano s nepreciznom i neujednačenom terminologijom i onemogućuje tu državu članicu da razumije prakse i propuste koji joj se stavljaju na teret, kao i doseg tih prigovora. Prema toj državi članici, Komisija nije pojasnila sastoje li se povrede zbog kojih joj se prigovara od neprikladnog prenošenja prava Unije, nedostatne provedbe zakona ili nezakonitog postupanja te države članice kao vlasnika DB AG‑a.

37      Za svaki od ta četiri prigovora smatra da Komisija nije pojasnila koje konkretno ponašanje povređuje predmetne odredbe i da, ograničavajući se na ugovore sklopljene u okviru koncerna DB, nije identificirala nacionalno pravilo čiji su sadržaj ili primjena protivni tekstu ili cilju tih odredaba.

38      Komisija osporava te navode.

39      U tom pogledu, valja podsjetiti da na temelju članka 120. točke (c) Poslovnika Suda i sudske prakse koja se odnosi na tu odredbu, u svakoj izravnoj tužbi kojom se pokreće postupak treba naznačiti predmet spora i dati sažeti prikaz razloga navedenih u prilog toj tužbi kao i da ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna da bi tuženik mogao pripremiti obranu, a Sud provesti nadzor. Iz toga slijedi da temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva tužba trebaju na dosljedan i razumljiv način proizlaziti iz samog teksta tužbe (presuda od 2. lipnja 2016., Komisija/Nizozemska, C‑233/14, EU:C:2016:396, t. 32. i navedena sudska praksa).

40      Sud je također presudio da u okviru tužbe podnesene na temelju članka 258. UFEU‑a prigovore treba iznijeti na dosljedan i precizan način kako bi se državi članici i Sudu omogućilo da pravilno razumije doseg povrede prava Unije koja se stavlja na teret, što je nužno da bi država članica mogla na koristan način istaknuti navode u svoju obranu i Sud provjeriti postojanje povrede obveze koja se stavlja na teret (presuda od 2. lipnja 2016., Komisija/Nizozemska, C‑233/14, EU:C:2016:396, t. 33. i navedena sudska praksa).

41      U ovom slučaju i kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja, Komisija je u svojoj tužbi kojom se pokreće postupak precizno navela i odredbe prava Unije koje je Savezna Republika Njemačka navodno povrijedila i činjenice koje joj se stavljaju na teret, to jest, što se tiče prva tri prigovora, postojanje sporazuma o prijenosu dobiti zaključenih između DB AG‑a i njegovih različitih društava kćeri koji omogućuju DB AG‑u da raspolaže prenesenom dobiti u koju god svrhu, bez ograničenja i neovisno o njihovu podrijetlu i, što se tiče četvrtog prigovora, nepostojanje zasebnog navoda u poslovnim knjigama društva DB Regio javnih sredstava plaćenih za njegove djelatnosti vezane uz pružanje usluga prijevoza kao javne usluge.

42      Također je razvidno da ni formulacija Komisijine tužbe u cijelosti ni svakog od prigovora koje je istaknula ne ostavlja mjesta sumnjama koje navodi Savezna Republika Njemačka o tome je li u pitanju njezino neprikladno prenošenje prava Unije ili nedostatna provedba zakona ili nezakonito postupanje kao vlasnika DB AG‑a.

43      Osim što je Komisija u svojem obrazloženome mišljenju izričito navela da izgleda da je Savezna Republika Njemačka formalno prenijela sporne odredbe, iz detaljnog opisa sporazuma o prijenosu dobiti zaključenih između DB AG‑a i njegovih različitih društava kćeri, kao i iz prikaza sastava i prijenosa dobiti društava DB Netz, DB Station & Service i DB Energie, jasno proizlazi da su u pitanju jedino interni financijski odnosi koncerna DB koji proizlaze iz tih sporazuma, a ne nekakvo nepravilno prenošenje predmetnih odredaba prava Unije.

44      S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da je Savezna Republika Njemačka bila u mogućnosti upoznati se s dosegom povreda prava Unije koje joj se stavljaju na teret.
 Pravna osnova tužbe

–       Argumentacija stranaka

45      Savezna Republika Njemačka smatra da je predmetna tužba nedopuštena jer se njezin tužbeni zahtjev odnosi na Direktivu 2012/34 čiji rok za prenošenje istječe 16. lipnja 2015., odnosno nakon datuma koji treba uzeti u obzir pri ocjeni postojanja navodne povrede te države članice. Prema njezinu mišljenju, bile su relevantne jedino odredbe direktiva 91/440 i 2001/14.

46      U svojoj replici, podnesenoj nakon što je Vijeće objavilo ispravak od 12. ožujka 2015. na temelju kojeg datum stavljanja izvan snage direktiva 91/440 i 2001/14 više nije bio 15. prosinca 2012., već 17. lipnja 2015., Komisija od Suda zahtijeva da utvrđenja koja traži na temelju Direktive 2012/34 u točkama 1. do 4. tužbenog zahtjeva predmetne tužbe po potrebi temelji na direktivama 91/440 i 2001/14, koje je podredno navela u svojim pismenima.
–       Ocjena Suda

47      Na dan izdavanja obrazloženog mišljenja kao i na dan podnošenja predmetne tužbe, Direktiva 91/440 i Direktiva 2001/14 bile su nestale iz pravnog poretka Unije slijedom njihova stavljanja izvan snage člankom 65. Direktive 2012/34, s učinkom od 15. prosinca 2012.

48      Prema tome, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 42. svojeg mišljenja, Komisija se mogla pozvati samo na Direktivu 2012/34 i na njoj temeljiti svoju tužbu za utvrđenje povrede obveze.

49      Osim toga, i kao što to proizlazi iz točke 1. ove presude, valja navesti da je Komisija, osobito u tužbenom zahtjevu predmetne tužbe, pazila na to da za svaki istaknuti prigovor napomene ne samo članak Direktive 2012/34 o kojem je riječ nego i odgovarajuću odredbu u direktivama 91/440 i 2001/14, isključujući tako svaku nesigurnost po pitanju određivanja prava Unije u odnosu na koje valja ocijeniti osnovanost ove tužbe ili što se tiče opsega povrede koja se stavlja na teret (vidjeti po analogiji presudu od 22. listopada 2014., Komisija/Nizozemska, C‑252/13, EU:C:2014:2312, t. 35. do 37.).

50      Pored toga, stalna je sudska praksa da Komisija može tražiti utvrđenje povrede obveza proizašlih iz izvorne verzije akta Unije, koji je zatim izmijenjen ili stavljen izvan snage, a koje su zadržane u odredbama novog akta Unije (presuda od 19. prosinca 2013., Komisija/Poljska, C‑281/11, EU:C:2013:855, t. 37. i navedena sudska praksa). Kao što je to navela Komisija u svojoj replici, njezina tužba odnosi se isključivo na odredbe Direktive 2012/34 koje su već postojale u direktivama 91/440 i 2001/14.

51      Posljedično, predmetnu tužbu valja proglasiti dopuštenom u cijelosti.
 Meritum

52      Uvodno i uzimajući u obzir objavu ispravka od 12. ožujka 2015. na temelju kojeg je datum stavljanja direktiva 91/440 i 2001/14 izvan snage tada određen na 17. lipnja 2015., valja navesti da su na datum koji treba uzeti u obzir prilikom ocjene osnovanosti predmetne tužbe (presuda od 8. travnja 2014., Komisija/Mađarska, C‑288/12, EU:C:2014:237, t. 29.), odnosno 21. kolovoza 2013. kad je istekao rok određen u obrazloženom mišljenju, direktive 91/440 i 2001/14 bile primjenjive ratione temporis.

53      Prema tome, valja ocijeniti osnovanost predmetne tužbe na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 91/440 što se tiče prvog i drugog prigovora, na temelju članka 7. stavka 1. Direktive 2001/14 što se tiče trećeg prigovora, a u pogledu četvrtog prigovora na temelju članka 9. stavka 4. Direktive 91/440 u vezi s odredbama članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007 i točke 5. Priloga toj uredbi.

54      Osim toga, u točki 43. ove presude navedeno je da Komisija ne prigovara Saveznoj Republici Njemačkoj da je nepravilno prenijela sporne direktive. Stoga nije potrebno odgovoriti na argumente koje je u tom pogledu razvila ta država članica u okviru svojeg osporavanja prvog do trećeg prigovora.
 Drugi prigovor, koji se temelji na povredi članka 6. stavka 1. Direktive 91/440 zbog toga što vođenje poslovnih knjiga društava kćeri društva DB AG koja su zadužena za upravljanje željezničkom infrastrukturom nije omogućavalo praćenje zabrane prijenosa javnih sredstava dodijeljenih za željezničku infrastrukturu na usluge željezničkog prijevoza

–       Argumentacija stranaka

55      Svojim drugim prigovorom, kojem najprije treba ocijeniti osnovanost, Komisija Saveznoj Republici Njemačkoj stavlja na teret načine vođenja poslovnih knjiga društava kćeri koncerna DB koja upravljaju željezničkom infrastrukturom, a koji povređujući članak 6. stavak 1. Direktive 91/440 ne omogućuju praćenje zabrane prijenosa javnih sredstava dodijeljenih za korištenje željezničke infrastrukture na usluge željezničkog prijevoza.

56      Naime, s obzirom na to da javna sredstva korištena za stjecanje dijelova imovine upravitelja infrastrukturom nisu bila navedena ni u njihovim računima dobiti i gubitka ni u njihovoj bilanci, to, prema mišljenju Komisije, ne omogućava saznati koji dijelovi dobiti tih upravitelja, prenosivi DB AG‑u primjenom spornih sporazuma o prijenosu dobiti, potječu iz javnih sredstava niti je moguće podijeliti dobit između djelatnosti upravljanja željezničkom infrastrukturom i ostalih djelatnosti navedenih upravitelja. Na taj je način DB AG, na kojeg se nediferencirana dobit njegovih društava kćeri koja upravljaju željezničkom infrastrukturom mogu prenijeti, može koristiti po svojoj volji.

57      U tom pogledu, Savezna Republika Njemačka u biti ističe da Komisija pogrešno tumači spornu odredbu jer pogrešno izjednačava „bilancu” i „vođenje računa” i da za u njoj sadržan zahtjev transparentnosti nije nužno da se javna sredstva navode u vanjskim računima poduzeća, tj. u bilanci, izvješću o prihodima ili izvješću o djelatnosti. Ona jedino zahtijeva računovodstvenu odvojenost poduzeća za prijevoz i za infrastrukturu, što je zahtjev koji je ispunjen u ovom slučaju jer su DB Netz, DB Station & Service i DB Energie pravno neovisni i ne pružaju usluge prijevoza. Naime, cilj te odredbe nije nadzor nad korištenjem sredstava u skladu s njihovom namjenom, nego samo jamčenje pravednog i nediskriminirajućeg pristupa infrastrukturi.

58      Prema mišljenju Savezne Republike Njemačke, navedena odredba ne sadržava širi i konkretniji zahtjev od vođenja poslovnih knjiga i računa koji omogućuju nadzor nad poštovanjem zabrane prijenosa. Ta ograničena obveza potvrđena je Komisijinom namjerom, u okviru četvrtog željezničkog paketa koji je predstavila, da poveća odvojenost krugova financiranja upravitelja infrastrukturom i poduzeća za prijevoz.

59      Pored toga dodaje da svake godine društva koncerna DB vode i objavljuju odvojene račune dobiti i gubitka i bilance, s jedne strane za poslovanje koje se odnosi na obavljanje prijevoznih usluga od strane željezničkih prijevoznika, a s druge strane za poslovanje koje se odnosi na upravljanje željezničkom infrastrukturom.

60      Konačno, Savezna Republika Njemačka dodaje da činjenica da javna sredstva nisu navedena u aktivi bilance ne znači da nisu zavedena u internom računovodstvu.
–       Ocjena Suda

61      Kad je riječ o članku 6. stavku 1. Direktive 91/440 u vezi s osobito četvrtom uvodnom izjavom te direktive, valja navesti da je njegov cilj, kao što na to upućuje naslov odjeljka kojeg je dio, zajamčiti odvajanje djelatnosti upravljanja infrastrukturom od obavljanja usluga prijevoza, tako da se tim uslugama može upravljati odvojeno, ali i da se javne potpore isplaćene jednoj od te dvije djelatnosti ne mogu, unakrsnim subvencioniranjem, prebacivati s jedne na drugu.

62      U tu svrhu, članak 6. stavak 1. Direktive 91/440 nalaže da se vode zasebne poslovne knjige dobiti i gubitka i bilance, s jedne strane za poslovanje koje se odnosi na obavljanje prijevoznih usluga od strane željezničkih prijevoznika, a s druge strane za poslovanje koje se odnosi na upravljanje željezničkom infrastrukturom. Kad je riječ konkretnije o računovodstvenom postupanju s javnim potporama, taj članak precizira da ono mora omogućiti odražavanje zabrane njihova prijenosa.

63      Taj članak također nalaže objavu poslovnih knjiga koje se odnose na ta dva područja djelatnosti upravljanja željezničkom strukturom i uslugama željezničkog prijevoza.

64      Slijedi da, kad je riječ posebno o javnim potporama, zakonodavac Unije želio je poduzećima koja pružaju usluge željezničkog prijevoza i koja upravljaju željezničkom strukturom nametnuti obvezu ne samo upisivanja tih potpora u poslovne knjige, kako bi se omogućilo njihovo računovodstveno praćenje, nego i objave tih poslovnih knjiga osobito kako bi se zajamčilo da su informacije o tim potporama javno dostupne, što bi trebalo omogućiti objektivnu provjeru nepostojanja unakrsnog subvencioniranja između djelatnosti upravljanja željezničkom infrastrukturom i željezničkog prijevoza.

65      Naime, članak 6. stavak 1. Direktive 91/440 slijedi ne samo cilj preciznog računovodstvenog postupanja koje konkretno omogućuje identificirati javne potpore koje su primila željeznička poduzeća nego i cilj vanjske transparentnosti korištenja tih potpora.

66      Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 65., 68. i 71. svojeg mišljenja, zakonodavac Unije namjeravao je, uporabom izraza „odražava” u toj odredbi, omogućiti praćenje zabrane prijenosa javnih potpora s jedne djelatnosti na drugu, praćenje koje bi bilo teško ostvarivo bez računovodstvene transparentnosti željezničkih poduzeća, koje omogućuje otkrivanje unakrsnog subvencioniranja što je stalni cilj uzastopnih uredaba Unije o željezničkom prijevozu, bilo to u okviru Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2830/77 od 12. prosinca 1977. o potrebnim mjerama za postizanje usporedivosti među računovodstvenim sustavima i godišnje poslovne evidencije željezničkih prijevoznika (SL 1977., L 334, str. 13.), bilo u Direktivi 91/440 ili u Direktivi 2001/12.

67      U tom pogledu, valja navesti da članak 9. stavak 4. Direktive 91/440, kad je riječ o željezničkim poduzećima koja pružaju usluge putničkog i teretnog prijevoza, predviđa obveze vođenja računa i objave istovrsne onima u članku 6. stavku 1. Direktive 91/440, izričito upućujući, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 9. Direktive 2001/12, na zahtjev transparentnosti njihovih financija, uključujući sve financijske naknade ili državne potpore.

68      Slijedom toga, suprotno onome što tvrdi Savezna Republika Njemačka, članak 6. stavak 1. Direktive 91/440 ne može se tumačiti na način da ograničava obveze željezničkih poduzeća samo na to da u svoje poslovne knjige upisuju javne potpore koje primaju, čak i kad bi takav upis mogao u unutarnjem računovodstvenom sustavu tih društava omogućiti praćenje zabrane prijenosa tih potpora.

69      U ovom pak slučaju i kako je to priznala predmetna država članica, javne potpore koje su primila DB AG‑ova društva kćeri, za koje Komisija ne tvrdi da u stvari nisu bile upisane u njihove poslovne knjige, nisu navedene u poslovnim knjigama DB AG‑ovih društava kćeri. Taj propust, kao što to ističe Komisija, onemogućuje utvrditi u kojoj mjeri dobit koju su upravitelji infrastrukturom prenijeli na DB AG sadržava takve potpore, kao ni udovoljiti zahtjevu računovodstvene transparentnosti na koju upućuje točka 66. ove presude.

70      Posljedično, time što nije poduzela sve potrebne mjere za vođenje poslovnih knjiga na način koji omogućuje praćenje zabrane prijenosa javnih sredstava dodijeljenih za upravljanje željezničkom infrastrukturom na usluge prijevoza, Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 91/440.

71      Drugi prigovor stoga valja prihvatiti.
 Prvi prigovor, koji se temelji na povredi članka 6. stavka 1. Direktive 91/440 iz razloga što sporazumi o prijenosu dobiti omogućuju financiranje željezničkih usluga sredstvima namijenjenima željezničkoj strukturi

–       Argumentacija stranaka

72      Svojim prvim prigovorom, Komisija Saveznoj Republici Njemačkoj stavlja na teret to što je prihvatila sustav sporazuma o prijenosu dobiti koji, povređujući članak 6. stavak 1. Direktive 91/440, omogućuje prijenos javnih sredstava dodijeljenih korištenju željezničke infrastrukture na usluge željezničkog prijevoza.

73      Prema mišljenju Komisije, dobit koju su ostvarila DB AG‑ova društva kćeri aktivna na tržištima infrastrukture i koja je prenesena na DB AG na temelju sporazuma o prijenosu dobiti korištena je za djelatnosti vezane uz pružanje usluga prijevoza, i to neovisno o podrijetlu te dobiti, dakle čak i ako su potjecala od javnih sredstava isplaćenih radi upravljanja infrastrukturom.

74      U tom pogledu, navodi da su se tako pokrivali gubici društava koncerna DB koja nude usluge prijevoza, kao što je to DB Schenker Rail tijekom 2009. i 2010. godine. Također navodi da su se tako financirala stjecanja drugih prijevoznih poduzeća od strane koncerna DB, kao i povećanje sposobnosti plaćanja tog koncerna u cijelosti. U tom pogledu, Komisija precizira da su DB Netz, DB Station & Service i DB Energie tijekom razdoblja od 2007. do 2011. bili korisnici zahvaljujući samo prihodima koji su ostvareni od željezničke infrastrukture i/ili od javnih sredstava i da zbog toga prenesena dobit sadržava elemente potpore u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 91/440.

75      Savezna Republika Njemačka ističe, s jedne strane, da ovaj prigovor proizlazi iz pogrešnog tumačenja članak 6. stavka 1 Direktive 91/440 i da je, s druge strane, točno prenijela tu odredbu člankom 9. stavkom 1.b AEG‑a.

76      Smatra da se članku 6. stavku 1. Direktive 91/440 ne protivi ni to da društva kćeri ostvaruju dobit ni da je zatim prenose na svoje društvo majku, s obzirom na to da samo zabranjuje prijenos javnih sredstava dodijeljenih za željezničku infrastrukturu, a ne i prihoda koje poduzeća zadužena za upravljanje željezničkom infrastrukturom ostvaruju od njezina komercijalnog korištenja.

77      Komisija u svojoj replici osporava tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive 91/440 koje je dala Savezna Republika Njemačka. Prema njezinu mišljenju, iz prijedloga Direktive 2001/12 proizlazi da se tom odredbom željelo osigurati jednako postupanje i nediskriminacija prema svim željezničkim prijevoznicima, što je cilj koji se mogao postići samo uzimajući u obzir potpuno financiranje infrastrukture, s ukupnim troškovima, s jedne strane, i sve prihode, odnosno javna sredstva i pristojbe za korištenje mreže, s druge strane.

78      Komisija također osporava argument da se izraz „javne potpore” iz članka 6. stavka 1. Direktive 91/440 odnosi samo na javna sredstva dodijeljena iz javnog proračuna i to na temelju konkretne pravne osnove. Cilj te odredbe spriječiti je unakrsne subvencije te njezin tekst kao i pripremni akti potvrđuju da je riječ o javnim sredstvima u smislu sustava državnih potpora, u kojem se upotrebljava ista terminologija.

79      U svojem odgovoru na repliku, Savezna Republika Njemačka prigovara Komisiji zbog nedostatka dokaza u njezinim navodima i ističe ex ante i ex post kontrole javnih sredstava koje su proveli Bundesnetzagentur (Savezna mrežna agencija, Njemačka) i Bundesrechnungshof (Savezni revizorski sud, Njemačka).

80      Talijanska vlada sa svoje strane tvrdi da je članak 6. stavak 1. Direktive 91/440 ograničen na utvrđivanje računovodstvenih pravila za sprečavanje opasnosti od unakrsnog subvencioniranja. Nadalje, smatra da upravitelja mreže ništa ne sprečava da upravlja dobiti na neovisan način. U tom pogledu ističe da je Sud priznao valjanost struktura poduzeća u obliku holdinga, i da Komisija svojim pristupom smanjuje upravljačku neovisnost željezničkih koncerna, što je protivno člancima 4. i 5. Direktive 91/440.
–       Ocjena Suda

81      Primjenom članka 6. stavka 1. Direktive 91/440, zabranjeni su prijenosi javnih potpora isplaćenih za djelatnost upravljanja željezničkom infrastrukturom na djelatnosti pružanja usluga željezničkog prijevoza i obrnuto.

82      Povreda te zabrane dakle pretpostavlja, s jedne strane, da je u pitanju prijenos „javnih potpora” i, s druge strane, da je taj prijenos išao u korist djelatnosti različite od one za koju je potpora dodijeljena.

83      Međutim, u okviru ovog prigovora, Komisija u svakom slučaju nije u dovoljnoj mjeri dokazala da su sporazumi o prijenosu dobiti, čak i pod pretpostavkom da mogu dovesti do prijenosa javnih potpora, što Savezna Republika Njemačka osporava, doveli do navedenih prijenosa iznosa, radi njihova korištenja za potrebe odredivih djelatnosti željezničkog prijevoza.

84      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, na Komisiji je da dokaže postojanje navodne povrede, pružajući Sudu elemente koji su mu nužni za provjeru njezina postojanja, pri čemu se ne može osloniti ni na kakvu presumpciju (vidjeti u tom smislu presude od 22. studenoga 2012., Komisija/Njemačka, C‑600/10, neobjavljenu, EU:C:2012:737, t. 13. i od 10. studenoga 2016., Komisija/Grčka, C‑504/14, EU:C:2016:847, t. 111. kao i navedenu sudsku praksu).

85      U ovom slučaju, razvidno je da su dokazi koje je pružila Komisija u pogledu spornih činjenica, odnosno što se tiče korištenja dobiti prenesene u okviru sporazuma o prijenosu dobiti kako bi se usluge željezničkog prijevoza financirale sredstvima namijenjenima željezničkoj infrastrukturi, slabo dokumentirani ili čak nisu dokumentirani i da su u bitnome rezultat stjecaja okolnosti.

86      Kad je riječ, najprije, o dokazima u prilog navodu o prijenosu dobiti radi pokrivanja gubitaka prijevoznog operatera DB Schenker Rail za 2009. i 2010., Komisija samo navodi, upućujući na svoje obrazloženo mišljenje, da su društva za upravljanje infrastrukturom koncerna DB ostvarila prihode i da je DB AG istodobno pokrio gubitke koje su pretrpjela društva koncerna DB koja obavljaju djelatnost željezničkog prijevoza, a da pritom nije dokazala da su iznosi korišteni u tim transakcijama potjecali od iznosa primljenih od jednog ili više društava koncerna DB zaduženih za upravljanje infrastrukturom.

87      Nadalje, kad je riječ o dokazima podnesenima u prilog navodu o prijenosima dobiti koji su omogućili DB AG‑u da financira stjecanje poduzeća u području prijevoza, Komisija u svojim pismenima ne identificira poduzeća u pitanju, nego u tu svrhu samo upućuje na svoje obrazloženo mišljenje, u kojem nije naveden nijedan drugi dokaz osim tvrtki tih poduzeća, a u svakom slučaju nisu navedeni dokazi o iznosima stjecanja ili kako su bila financirana.

88      Što se k tome tiče dokaza u prilog navodu o prijenosima dobiti koji su omogućili povećanje rentabilnosti i sposobnosti za plaćanje koncerna DB, Komisija samo upućuje na sažeta spominjanja u izvješćima agencijama za rejting koja su po tom pitanju slabe dokazne snage.

89      Konačno, kad je riječ o navodu o prijenosu dobiti iz DB Netz, de DB Station & Service ili pak DB Energie, Komisija samo tvrdi da je dobit tih društava – za koju smatra, bez konkretnih dokaza s tim u vezi, da je ostvarena isključivo zahvaljujući prihodima od korištenja infrastrukture i javnih sredstava – prenesena na DB AG na temelju sporazuma o prijenosu dobiti, ali ne podnosi nijedan dokaz koji bi omogućio utvrditi da je ta dobit potom bila namijenjena financiranju djelatnosti željezničkog prometa.

90      Prema tome i bez potrebe za ocjenom treba li prijenose dobiti koje navodi Komisija kvalificirati kao prijenos „potpora” u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 91/440, valja utvrditi da Sud ne raspolaže dovoljnim dokazima da bi zaključio da su sporni sporazumi o prijenosu dobiti omogućili financiranje usluga željezničkog prijevoza sredstvima namijenjenima željezničkoj infrastrukturi pa ni da je Savezna Republika Njemačka povrijedila obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 91/440.

91      Slijedom toga, Komisijin prvi prigovor treba odbiti.
 Treći prigovor, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. Direktive 2001/14 jer su zbog sporazuma o prijenosu dobiti unutar koncerna DB pristojbe za korištenje infrastrukture korištene u svrhe različite od financiranja djelatnosti upravitelja infrastrukture

–       Argumentacija stranaka

92      Svojim trećim prigovorom, Komisija Saveznoj Republici Njemačkoj stavlja na teret to što su zbog sporazuma o prijenosu dobiti unutar koncerna DB pristojbe za korištenje infrastrukture korištene u svrhe različite od financiranja djelatnosti upravitelja infrastrukture, protivno članku 7. stavku 1. Direktive 2001/14.

93      U tom pogledu, Komisija ističe da prijenosi dobiti upravitelja infrastrukturom na DB AG, predviđeni sporazumima o prijenosu dobiti, znače da pristojbe plaćene za korištenje infrastrukture ne koristi upravitelj infrastrukturom za svoje tako definirane djelatnosti. To je slučaj u najmanju ruku kada nikakva dobit ne bi bila ostvarena bez pristojbi, kao što je to bio slučaj s DB Netz, de DB Station & Service i DB Energie. Komisijino je mišljenje da je u takvom slučaju jasno da su pristojbe uskraćene upravitelju infrastrukturom i da se mogu koristiti u svrhe različite od njegove djelatnosti.

94      Savezna Republika Njemačka, koju podupire Talijanska Republika, smatra da se, sa sustavnog stajališta, člankom 6. stavkom 1., člankom 7. stavkom 1. prvim podstavkom i člankom 8. stavkom 1. Direktive 2001/14 upraviteljima infrastrukture dopušta primitak određenog povrata ulaganja koje je sastavni dio naplativih pristojbi. Osim toga, u toj direktivi nema pravila kojim se uređuje namjena dobiti koju potonji ostvare, koji imaju potpuno diskrecijsko pravo prenijeti je matičnom društvu.

95      Zbog toga se Direktivi 2001/14 ne protivi prijenos dobiti kada je ona ostvarena zahvaljujući pristojbama za korištenje željezničke infrastrukture koje se izračunavaju na temelju odgovarajućeg povrata ulaganja vlastitih sredstava poduzeća. Člankom 14. stavkom 4. prvom rečenicom AEG‑a određeno je osim toga da se pristojbe utvrđuju tako da se njima pokriju troškovi upravitelja željezničke infrastrukture i može im se dodati povrat ulaganja ako to tržište dopušta. Povratom ostvarenim na taj način ne uzrokuje se, suprotno tezi Komisije, nikakav manjak u financiranju te infrastrukture.

96      Na kraju, takvo tumačenje potvrđeno je nedavnim prijedlogom izmjene koji je Komisija sastavila u okviru četvrtog željezničkog paketa u čijem se tekstu ne zahtijeva da se prihodi od korištenja željezničke infrastrukture moraju nužno upotrijebiti za rad ili održavanje željezničkih pruga.

97      U svojoj replici Komisija navodi da se članak 6. Direktive 2001/14 objašnjava načinom izračuna pristojbi, koji se obično primjenjuje s obzirom na izravne troškove i stalni deficit s kojim se suočavaju poduzeća za upravljanje ako javne vlasti barem djelomično na sebe ne preuzmu troškove željezničke infrastrukture. U tim okolnostima, člankom 6. Direktive 2001/14 države članice obvezuju se preuzeti financijsku odgovornost prema upraviteljima takve infrastrukture, uravnotežujući njihov proračun.

98      Komisija osim toga upućuje na mišljenje Bundesrata (Savezno vijeće, Njemačka) koje podupire njezinu tezu i dokazuje negativan utjecaj ugovora o prijenosu dobiti, kao i na stupanje LuFV‑a II na snagu, 1. siječnja 2015., čija je svrha bila odgovoriti na tu brigu Bundesrata (Savezno vijeće) propisivanjem da se dobiti upravitelja željezničkom infrastrukturom izravno prenose saveznoj državi da bi ih ona uložila u tu infrastrukturu.

99      U svojem odgovoru na repliku njemačka vlada priznaje da sredstva koja društvo DB Netz prenosi društvu DB AG u potpunosti ili djelomično potječu od ostvarenih prihoda za korištenje željezničkih putova, ali navodi da gube svojstvo pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture najkasnije na datum kada ih DB Netz AG pravilno primi kao naknadu za odobrenje korištenja tih željezničkih putova i kada se odredi njihova namjena za financiranje predmetnih djelatnosti.
–       Ocjena Suda

100    Prema članku 7. stavku 1. Direktive 2001/14, upravitelj željezničkom infrastrukturom ubire pristojbe za njezino korištenje i koristi ih za financiranje svojeg poslovanja.

101    Svojim trećim prigovorom, Komisija u biti smatra da je toj odredbi protivno to da upravitelji željezničkom infrastrukturom koncerna DB sustavno ostvaruju dobit koja se, nakon toga i primjenom spornih sporazuma o prijenosu dobiti, može prenijeti na DB AG, što dovodi do toga da iznose koji potječu od pristojbi za infrastrukturu DB AG može koristiti za namjere različite od financiranja djelatnosti navedenih upravitelja željezničkom infrastrukturom.

102    U tim okolnostima, povreda obveze Savezne Republike Njemačke koju ima na temelju članka 7. stavka 1. Direktive 2001/14 pretpostavlja da Komisija dokaže, s jedne strane, da je ta dobit, barem djelomično, rezultat pristojbi za infrastrukturu u smislu te odredbe kako bi mogla biti izjednačena s tom pristojbom, a i, s druge strane, da je dobit stvarno bila namijenjena za svrhe različite od financiranja djelatnosti predmetnih upravitelja infrastrukturom.

103    U svakom slučaju valja utvrditi da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala da je dobit svih ili nekih upravitelja željezničkom infrastrukturom koncerna DB od pristojbi za infrastrukturu stvarno bila namijenjena za svrhe različite od financiranja njihovih djelatnosti.

104    U tom pogledu, već je navedeno u točki 84. ove presude da je na Komisiji da dokaže postojanje navodne povrede obveze.

105    Međutim, osim što Komisija tek implicitnim upućivanjem identificira upravitelje infrastrukturom čija bi dobit na temelju sporazuma o prijenosu dobiti bila preusmjerena u druge namjene, iz njezinih pismena, navedenih u točki 93. ove presude, proizlazi da se Komisija u svojoj argumentaciji u biti oslanja na činjenicu da prijenos dobiti upravitelja infrastrukturom koncerna DB na društvo DB AG nužno podrazumijeva namjenu u svrhe različite od onih propisanih člankom 6. stavkom 1. Direktive 2001/14. Međutim, Komisija sama navodi da je automatizam na koji se poziva dokazan samo u nekim situacijama, odnosno kad nikakva dobit nije bila ostvarena bez pristojbi.

106    U tom pogledu, valja osim toga navesti da prijenos dobiti upravitelja željezničkom infrastrukturom na treći subjekt nužno ne podrazumijeva da se predmetna sredstva koriste za svrhe različite od financiranja djelatnosti tog upravitelja vezane uz infrastrukturu, kao što to može ilustrirati mehanizam koji proizlazi iz LuFV‑a II, a koji stvara zatvoreni krug financiranja kad je riječ o dobiti koja potječe od upravljanja infrastrukturom koja se u cijelosti prenosi saveznoj državi prije nego što se kao takva ponovno uloži u navedenu infrastrukturu.

107    Prema tome, na Komisiji je da s više preciznosti utvrdi činjenične elemente koji idu u prilog trećem prigovoru.

108    Pored toga, i kad je konkretnije riječ o dobiti ostvarenoj u 2009. koju je DB Netz prenio na DB AG, valja navesti da je Savezna Republika Njemačka u meritumu osporavala činjenicu da je dobit prenesena na DB AG potjecala od pristojbi za infrastrukturu, ističući kako je prema izvješću o djelatnosti DB Netza ta dobit u biti proizlazila iz oslobađanja rezervi za prodaju nekretnina. Komisija pak nije ni na koji način dovela u pitanje to pojašnjenje, tvrdeći samo da Savezna Republika Njemačka ne osporava druge navedene situacije.

109    Prema tome i bez potrebe za ocjenom treba li dobit koju su ostvarili upravitelji željezničkom infrastrukturom i koja je prenesena na treće subjekte izjednačiti s pristojbama za infrastrukturu za potrebe primjene članka 7. stavka 1. Direktive 2001/14, što Savezna Republika Njemačka osporava, valja utvrditi da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala da navedena dobit svih ili nekih upravitelja infrastrukturom koncerna DB potječe od pristojbi za infrastrukturu ili da je bila namijenjena za svrhe različite od financiranja željezničke infrastrukture za koju su zaduženi ti upravitelji.

110    Stoga treći prigovor treba odbiti.
 Četvrti prigovor, koji se temelji na povredi članka 9. stavka 4. Direktive 91/440 i članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007, u vezi s točkom 5. Priloga Uredbi (EZ) br. 1370/2007 zbog toga što javna sredstva isplaćena za djelatnosti vezane uz pružanje usluga putničkog prijevoza kao javne usluge nisu bila odvojeno iskazana u računima društva DB Regio

–       Argumentacija stranaka

111    Svojim četvrtim prigovorom, Komisija Saveznoj Republici Njemačkoj stavlja na teret činjenicu da javna sredstva isplaćena društvu DB Regio za djelatnosti vezane uz pružanje usluga putničkog prijevoza kao javne usluge nisu odvojeno iskazana, ugovor po ugovor, u računima tog društva, suprotno onome što je propisano člankom 9. stavkom 4. Direktive 91/440 i člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 1370/2007 u vezi s točkom 5. posljednjom alinejom Priloga toj uredbi.

112    Prema mišljenju Komisije, naknade za pružanje javne usluge i prihodi od prodaja karata jedino su navedeni u obliku ukupnog ili zbrojenog iznosa za sve pružene usluge pa je dakle nemoguće provjeriti jesu li u svakom pojedinom slučaju dodijeljene naknade prekomjerne kako bi se otkrile moguće unakrsne subvencije.

113    Što se tiče članka 9. stavka 4. Direktive 91/440, Savezna Republika Njemačka smatra da, u svojstvu pružatelja usluga regionalnog prijevoza, DB Regio nije obuhvaćen područjem primjene te odredbe, u skladu s člankom 2. stavkom 2. te direktive. Taj zaključak proizlazi iz članka 3. navedene direktive koji definira „regionalne usluge” kao „usluge prijevoza kako bi se udovoljilo prijevoznim potrebama regije”.

114    Što se tiče povrede članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007, Savezna Republika Njemačka tumači točku 5. Priloga na način da zahtijeva odvojeno prikazivanje ugovora u računima isključivo kada operater ne obavlja samo usluge za koje prima naknadu i koje su dio obveze obavljanja javnih usluga, nego se bavi i drugim djelatnostima. To ne bi bio slučaj društva DB Regio koje pruža samo usluge prijevoza kao javne usluge.

115    U tom pogledu, Komisija priznaje da točka 5. navedenog priloga izričito ne spominje podjelu po pojedinačnim ugovorima u računima. Svejedno smatra da ta obveza proizlazi iz cjelokupne uredbe u pitanju kao i cilja koji slijedi i, konkretnije, odredaba točaka 2. i 5. priloga Uredbi br. 1370/2007.

116    U svojem odgovoru na repliku, Savezna Republika Njemačka u vezi s navodnom povredom članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007, smatra da svrha točke 5. Priloga nije spriječiti unakrsno subvencioniranje među raznim vrstama ugovora o javnim uslugama, već između ugovora na temelju kojih se isplaćuje naknada i ugovora na temelju kojih se ona ne isplaćuje.

117    U potporu Saveznoj Republici Njemačkoj, talijanska vlada smatra da se nijednim predmetnim pravilom ne traži odvojeno objavljivanje svakog ugovora o pružanju usluga prijevoza kao javnih usluga.
–       Ocjena Suda

118    Prema članku 9. stavku 4. Direktive 91/440, potpore koje se uplaćuju za javne djelatnosti koje se odnose na obavljanje usluga putničkog prijevoza moraju biti zasebno prikazane u računima koji odgovaraju računima dobiti i gubitka te se ne smiju prenositi na djelatnosti koje se odnose na obavljanje drugih prijevoznih usluga ili bilo koje druge djelatnosti.

119    Da bi se povećala transparentnost i izbjegle unakrsne subvencije, ako pružatelj javne usluge ne obavlja samo usluge za koje prima naknadu i koje su dio obveze obavljanja usluga javnog prijevoza, nego se bavi i drugim djelatnostima, članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1370/2007 u vezi s točkom 5. prvom i zadnjom alinejom priloga toj uredbi nameće takvom pružatelju određene minimalne računovodstvene zahtjeve. Pružatelj mora osobito paziti na to da su računi o poslovanju koji odgovaraju svakoj od njegovih djelatnosti odvojeni i da su troškovi javne usluge u ravnoteži s prihodima od poslovanja i plaćanjima od strane tijela javne vlasti, bez mogućnosti prijenosa prihoda drugom sektoru djelatnosti pružatelja javne usluge.

120    Na temelju tih dviju odredaba, Komisija prigovara Saveznoj Republici Njemačkoj da je povrijedila obveze koje ima jer su u računima društva DB Regio naknade isplaćene za javne djelatnosti koje se odnose na obavljanje usluga putničkog prijevoza iskazane jedino ukupno, a ne, kao što to zahtijevaju navedene odredbe, ugovor po ugovor, čime se onemogućuje otkrivanje mogućeg unakrsnog subvencioniranja.

121    Savezna Republika Njemačka osporava osnovanost četvrtog prigovora iz razloga što, s jedne strane, Direktiva 91/440 nije primjenjiva na DB Regio i, s druge strane, jer se u tom prigovoru predmetne odredbe pogrešno tumače.

122    Potrebno je dakle na prvome mjestu ocijeniti je li Direktiva 91/440 zaista primjenjiva na DB Regio, uzimajući u obzir njezin članak 2. stavak 2. koji iz njezina područja primjene isključuje željezničke prijevoznike čije je djelovanje ograničeno na obavljanje isključivo gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga.

123    U tom pogledu i kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 138. svojeg mišljenja, Komisija u svojim pismenima upućuje na godišnje izvješće iz 2013. koje je objavio DB Regio, a iz kojeg jasno proizlazi da to društvo obuhvaća ne samo sve djelatnosti vezane uz regionalni promet koncerna DB nego i one vezane uz promet između Njemačke i susjednih zemalja.

124    Iz tog dokumenta, koji je objavio sam DB Regio, a osobito iz spominjanja međunarodnog elementa njegove djelatnosti, jasno proizlazi da to društvo ne ograničava svoju djelatnost samo na gradski, prigradski ili regionalni promet, naveden u članku 2. stavku 2. Direktive 91/440.

125    Prema tome, Savezna Republika Njemačka ne može se pozivati na tu odredbu kako bi isključila primjenjivost Direktive 91/440 na računovodstveno stanje društva DB Regio.

126    Na drugome mjestu, valja ocijeniti može li Komisija toj državi članici valjano stavljati na teret, bilo na temelju članka 9. stavka 4. Direktive 91/440 ili članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007 u vezi s točkom 5. Priloga toj uredbi, činjenicu da DB Regio u svojim računima ne iskazuje pojedinačno, ugovor po ugovor, javna sredstva isplaćena za djelatnosti vezane uz pružanje usluga putničkog prijevoza kao javne usluge.

127    U tom pogledu, valja utvrditi da iz teksta nijedne od tih dviju odredbi ne proizlazi da pružatelji usluga željezničkog putničkog prijevoza koji ne obavljaju samo usluge za koje prima naknadu i koje su dio obveze obavljanja javnih usluga nego se bave i drugim djelatnostima moraju u svojim godišnjim financijskim izvještajima pojedinačno iskazati, ugovor po ugovor, javna sredstva primljena s naslova pružanja javne usluge.

128    Upravo suprotno, te dvije odredbe takvim pružateljima nameću samo obvezu računovodstvenog odvajanja različitih područja svoje djelatnosti.

129    Tako članak 9. stavak 4. Direktive 91/440 zahtijeva da se, kad je riječ o računovodstvenom bilježenju potpora koje se uplaćuju za javne djelatnosti koje se odnose na obavljanje usluga putničkog prijevoza kao javne usluge, zasebno prikažu, s jedne strane, njihove djelatnosti putničkog prijevoza koje se obavljaju kao javna usluga i, s druge strane, njihove druge djelatnosti uključujući druge usluge prijevoza. Članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1370/2007 u vezi s točkom 5. Priloga toj uredbi zahtijeva pak da se u vođenju računa razdvoje djelatnosti javnog prijevoza za koje se prima naknada za obavljanje javne usluge i one za koje se ne prima.

130    Taj isti zahtjev odvajanja područja djelatnosti u vođenju računa uređuje članak 6. Direktive 91/440, što se tiče vođenja računa za djelatnosti pružanja usluga željezničkog prijevoza i upravljanja željezničkom infrastrukturom.

131    Slijedom toga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 146. do 153. svojeg mišljenja, Komisijino tumačenje – prema kojem poduzeća imaju obvezu u svojim godišnjim financijskim izvještajima pojedinačno odrediti, ugovor po ugovor, javna sredstva primljena s naslova pružanja javne usluge – ne može se izvesti ni iz članka 9. stavka 4. Direktive 91/440 ni iz članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007 u vezi s točkom 5. Priloga toj uredbi.

132    U tom pogledu, činjenica da točka 5. posljednja alineja Priloga Uredbi br. 1370/2007 propisuje da vođenje računa operatera javnih usluga ne smije dopustiti prijenos prihoda od javne usluge drugom sektoru djelatnosti tih operatera, kao i činjenica da bi obveza kako je zamišlja Komisija mogla zajamčiti veću transparentnost djelatnosti poduzeća čime bi se mogla otkriti eventualna unakrsna subvencioniranja, ne mogu utjecati na taj zaključak.

133    Naime, ni pozivanje na korisni učinak članka 9. stavka 4. Direktive 91/440 ni opseg točke 5. posljednje alineje Priloga Uredbi br. 1370/2007 koji je vrlo općenit i ne sadržava praktična pravila provedbe ne mogu sami po sebi stvoriti konkretnu obvezu za države članice na koju upućuje Komisija.

134    Prema tome, Saveznoj Republici Njemačkoj ne može se prigovoriti to što je dopustila da su u računima društva DB Regio naknade isplaćene za djelatnosti koje se odnose na obavljanje usluga putničkog prijevoza kao javne usluge iskazane jedino ukupno.

135    Posljedično, valja odbiti kao neosnovan četvrti prigovor, koji se temelji na povredi članka 9. stavka 4. Direktive 91/440 i članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007, u vezi s točkom 5. Priloga Uredbi (EZ) br. 1370/2007.

136    Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, valja utvrditi da time što nije poduzela sve potrebne mjere za vođenje računa na način koji omogućuje praćenje zabrane prijenosa javnih sredstava dodijeljenih za upravljanje željezničkom infrastrukturom na usluge prijevoza, Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 91/440.
 Troškovi

137    Sukladno članku 138. stavku 3. Poslovnika, Sud može podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima. Uzimajući u obzir da je tužba Komisije tek djelomično usvojena, valja odlučiti da će svaka stranka snositi vlastite troškove.

138    Na temelju članka 140. stavka 1. navedenog poslovnika, države članice koje su intervenirale u spor snosit će vlastite troškove. U skladu s tim odredbama, Talijanska Republika i Republika Latvija snosit će vlastite troškove.
Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:
1.      Time što nije poduzela sve potrebne mjere za vođenje računa na način koji omogućuje praćenje zabrane prijenosa javnih sredstava dodijeljenih za upravljanje željezničkom infrastrukturom na usluge prijevoza, Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 91/440/EEZ od 29. srpnja 1991. o razvoju željeznica Zajednice, kako je izmijenjena Direktivom 2001/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001.

2.      U preostalom dijelu tužba se odbija.

3.      Europska komisija, Savezna Republika Njemačka, Talijanska Republika i Republika Latvija snosit će vlastite troškove.

Potpisi

*      Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. srpnja 2006.#Uroplasty BV protiv Inspecteur van de Belastingdienst - Douanedistrict Rotterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska.#Predmet C-514/04.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. svibnja 2015.#Češka Republika protiv Europske komisije.#Sustav zajamčeno tradicionalnih specijaliteta – Uredba (EU) br. 1151/2012 – Neodobravanje zahtjeva za registraciju naziva ,pomazánkové másloʼ (mazivi maslac) kao zajamčeno tradicionalnog specijaliteta – Usklađenost s odredbama Uredbe (EZ) br. 1234/2007 u kojoj se određuju uvjeti uporabe prodajne oznake ,maslacʼ.#Predmet T-51/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑51/14,
            Češka Republika,  koju zastupaju M. Smolek, J. Vláčil i J. Vitáková, u svojstvu agenata,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju J. Guillem Carrau, Z. Malůšková i K. Walkerová, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            povodom zahtjeva za poništenje Provedbene odluke Komisije 2013/658/EU od 13. studenoga 2013. o neodobravanju zahtjeva za upis u registar garantirano tradicionalnih specijaliteta kako je predviđeno Uredbom (EU) br. 1151/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (Pomazánkové máslo (GTS)) (SL L 305, str. 22.),
            OPĆI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednica, S. Gervasoni (izvjestitelj) i L. Madise, suci,
            tajnik: K. Andová, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Pravni okvir
            Uredbe br. 1234/2007 i br. 445/2007
            1. Uredba Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (SL L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.) provela je spajanje sve 21 zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta za svaki proizvod ili skupinu proizvoda na koje su se prije toga primjenjivale mnoge različite osnovne uredbe kao i uredbe Vijeća koje su ih nadopunjavale. Kad je riječ o mlijeku, mliječnim proizvodima i mastima, usvojeno je više pravnih instrumenata radi uređenja njihovog stavljanja na tržište i njihovog označivanja kao što je Uredba Vijeća (EZ) br. 2991/94 od 5. prosinca 1994. o utvrđivanju standarda za mazive masti (SL L 316, str. 2.).
            2. Uredba br. 1234/2007, koja je stavila izvan snage i zamijenila, među ostalim, Uredbu br. 2991/94, preuzevši pritom sve njezine odredbe, ima za cilj, kako osobito proizlazi iz njezine uvodne izjave 51., ujednačiti uporabu trgovačkih oznaka s ciljem očuvanja tržišnog natjecanja i zaštite potrošača (presuda od 18. listopada 2012., Komisija/Češka Republika, C‑37/11, Zb., u daljnjem tekstu: presuda C‑37/11, EU:C:2012:640, t. 2. i 61.).
            3. Članak 115. Uredbe br. 1234/2007 tako, upućujući na svoj Prilog XV., određuje tržišne standarde za masti primjenjive na proizvode s masenim udjelom masti od najmanje 10 %, ali ne više od 90 %, koji su namijenjeni za prehranu ljudi.
            4. Dodatak Prilogu XV. Uredbi br. 1234/2007, na koji upućuje članak 115. te uredbe, propisuje da je prodajna oznaka „maslac“ namijenjena za „proizvod[u] čiji udio mliječne masti iznosi najmanje 80 %, a najviše 90 %, udio vode najviše 16 % te udio bezmasne suhe tvari mlijeka najviše 2 %“. Odstupanja od te uredbe utvrđena su u točki I. stavku 2. podstavku 3. tog priloga i odnose se na:
            a) oznaku proizvoda čija su svojstva jasno razvidna na temelju tradicionalne uporabe i/ili kada se oznake jasno upotrebljavaju za opis značajke svojstvene proizvodu;
            b) koncentrirane proizvode (maslac, margarin, mješavine) čiji je sadržaj masti 90 % ili više.
            5. Proizvodi čiji udio mliječne masti iznosi najviše 80 % i udio vode najmanje 16 % moraju imati jedan od naziva navedenih u dijelu A Dodatka Prilogu XV. Uredbi br. 1234/2007. Točka 4. dijela A tog Dodatka predviđa dakle da proizvodi čiji udio mliječne masti iznosi najviše 39 % odnosno najmanje 41 %, ali manje od 60 % odnosno najmanje 62 %, ali najviše 80 %, trebaju sadržavati izraz „mliječni namaz X %“.
            6. Članak 121. točka (c) podtočka i. Uredbe br. 1234/2007 ovlašćuje Europsku komisiju da odredi podrobna pravila za odstupanje od pravila propisanih tom uredbom i, osobito, da uspostavi popis proizvoda na koje se, temeljem popisa koje Komisiji pošalju države članice, primjenjuju ta odstupanja.
            7. Uredba Komisije (EZ) br. 445/2007 od 23. travnja 2007. o utvrđivanju određenih detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 2991/94 i Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1898/87 o zaštiti oznaka koje se upotrebljavaju pri stavljanju mlijeka i mliječnih proizvoda na tržište (SL L 106, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 39., str. 186.), kojom je zamijenjena Uredba Komisije (EZ) br. 577/97 od 1. travnja 1997. o utvrđivanju određenih detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 2991/94 i Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1898/87 o zaštiti oznaka koje se upotrebljavaju pri stavljanju mlijeka i mliječnih proizvoda na tržište (SL L 87, str. 3.), obuhvaća, u Prilogu I., popis proizvoda na koje se primjenjuju odstupanja predviđena u točki I. stavku 2. podstavku 3. pod (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007. Sukladno uvodnoj izjavi 4. Uredbe br. 445/2007 taj popis je sveobuhvatan, na što je Sud podsjetio u presudi C‑37/11, točka 2. supra  (EU:C:2012:640, t. 59.).
            Uredbe br. 509/2006 i br. 1151/2012
            8. Uredba Vijeća (EZ) br. 509/2006 od 20. ožujka 2006. o poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima kao garantirano tradicionalnim specijalitetima (SL L 93, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 3., str. 185.) uspostavila je registar garantirano tradicionalnih specijaliteta koji omogućuje registraciju poljoprivrednih ili prehrambenih proizvoda proizvedenih uporabom tradicionalnih sirovina ili koji su proizvedeni ili prerađeni na način koji odgovara tradicionalnoj vrsti proizvodnje ili prerade.
            9. Uredba br. 509/2006 je 3. siječnja 2013. stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 1151/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o sustavima kvalitete za poljoprivredne i prehrambene proizvode (SL L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 25., str. 31.). Cilj te nove uredbe bio je, s jedne strane, ujediniti različite tekstove koji su se odnosili na kvalitetu poljoprivrednih proizvoda (uvodne izjave 10. do 13.) i, s druge strane, poboljšati, pojasniti i pooštriti odredbe Uredbe br. 509/2006 da bi sustav zajamčeno tradicionalnih specijaliteta (u daljnjem tekstu: ZTS) postao privlačniji potencijalnim podnositeljima zahtjeva, s obzirom na to da je bilo registrirano samo nekoliko naziva (uvodna izjava 34.).
            10. Uredba br. 1151/2012 uspostavlja, u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 2., sustave kvalitete koji služe kao temelj za označivanje te, prema potrebi, zaštitu naziva i izraza koji, točnije, navode ili opisuju poljoprivredne proizvode s obilježjima proizvoda s dodanom vrijednošću ili svojstvima s dodanom vrijednošću koja je posljedica poljoprivrednih metoda ili metoda prerade koje se koriste prilikom njihove proizvodnje ili mjesta njihove proizvodnje ili stavljanja na tržište. Ta uredba objedinjuje tri različita sustava kvalitete: zaštićene oznake izvornosti, zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla, ZTS i neobavezne izraze o kvaliteti.
            11. Članak 2. stavak 3. Uredbe br. 1151/2012 propisuje da se „ova Uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje određene odredbe Unije vezane uz stavljanje proizvoda na tržište te, posebno uz jedinstvenu zajedničku organizaciju tržišta, te označivanje hrane“.
            12. U skladu s člankom 18. stavkom 1. Uredbe br. 1151/2012, naziv je prihvatljiv da ga se registrira kao ZTS kada opisuje specifičan proizvod ili hranu koja je posljedica načina proizvodnje, prerade ili sastava koji odgovara tradicionalnom postupku za taj proizvod ili hranu ili koji se proizvodi od sirovina ili sastojaka koji se tradicionalno koriste. Članak 18. stavak 2. spomenute uredbe nadalje propisuje da, kako bi se naziv registriralo kao zajamčeno tradicionalni specijalitet, on mora biti tradicionalno korišten za označivanje specifičnog proizvoda ili mora opisivati tradicionalna ili specifična svojstva proizvoda. Registracija naziva proizvoda ili prehrambenog proizvoda kao ZTS‑a treba, u tu svrhu, ispuniti uvjete koje je postavila ta uredba i, osobito, biti u skladu sa specifikacijom proizvoda definiranom u članku 19. iste uredbe. Registracija pruža navedenim nazivima zaštitu definiranu u člancima 23. i 24. predmetne uredbe.
            13. Članci 49. do 52. Uredbe br. 1151/2012 uspostavljaju postupak registracije koji omogućuje skupinama koje rade s predmetnim proizvodima odnosno fizičkim ili pravnim osobama koje ispunjavaju određene uvjete podnošenje zahtjeva za registraciju ZTS‑a državi članici u kojoj skupina ima sjedište. Država članica provjerava opravdanost zahtjeva i, prema potrebi, podnosi Komisiji spis zahtjeva. Kada Komisija smatra da nisu ispunjeni uvjeti za registraciju ZTS‑a, ona donosi provedbene akte kojima se odbija zahtjev.
            Okolnosti spora
            14. Dana 22. prosinca 2010. Češka Republika podnijela je Komisiji zahtjev za upis oznake „pomazánkové máslo“ (mazivi maslac) u Registar ZTS‑a na temelju odredaba Uredbe br. 509/2006.
            15. Dana 1. travnja 2011. Komisija je obavijestila Češku Republiku da je dovršila ispitivanje predviđeno člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 509/2006 i da je zaključila da zahtjev nije ispunjavao uvjete određene tom uredbom, a osobito uvjete navedene u članku 4. stavku 3. točki (b) te uredbe prema kojima se ne može registrirati naziv koji izražava posebna svojstva poljoprivrednog ili prehrambenog proizvoda „ako je zbunjujući, čiji je poseban primjer upućivanje na svojstvo takvo da ne odgovara specifikaciji pa stoga može navesti potrošača na pogrešno mišljenje o karakteristikama proizvoda“.
            16. Komisija je stoga smatrala da je naziv „pomazánkové máslo“, koji je sadržavao pojam „máslo“ (maslac), zbunjujući za potrošača s obzirom na to da je sugerirao da proizvod ima karakteristike koje on nije imao. Naime, udio masti proizvoda nije bio, prema mišljenju Komisije, u skladu sa zahtjevima definiranim Uredbom br. 1234/2007.
            17. Dana 30. svibnja 2011. Češka Republika je odgovorila Komisiji da provodi pravnu analizu Komisijinog stajališta s obzirom na postupak pred Sudom u predmetu u kojem je donesena presuda C‑37/11 iz točke 2. supra  (EU:C:2012:640).
            18. Naime, Češka Republika je od Komisije dvaput zatražila, 18. lipnja 2004. i 14. ožujka 2007., da na proizvod „pomazánkové máslo“ primijeni izuzeće predviđeno u članku 2. stavku 2. podstavku 3. prvoj alineji Uredbe br. 2991/94 (izuzeće u točki I. stavku 2. podstavku 3. točki (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007), ali Komisija je, dopisima od 23. rujna 2005. i 27. kolovoza 2007., odbila odobriti te zahtjeve. Budući da Češka Republika nije izmijenila svoje zakonodavstvo, Komisija joj je 6. lipnja 2008. uputila pismo opomene. Dana 3. studenoga 2009. Komisija joj je uputila obrazloženo mišljenje, a zatim je 25. siječnja 2011. Komisija pred Sudom Europske unije pokrenula postupak zbog povrede obveze.
            19. Presudom C‑37/11 iz točke 2. supra  (EU:C:2012:640) Sud je smatrao da je odobrenjem prodaje „pomazánkové máslo“ pod nazivom „máslo“, premda je udio mliječne masti tog proizvoda iznosio najviše 80 %, a udjeli vode i bezmasne suhe tvari mlijeka najmanje 16 % odnosno 2 %, Češka Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članka 115. Uredbe br. 1234/2007, u vezi s točkom I. stavkom 2. podstavcima 1. i 2. Priloga XV. toj uredbi kao i s dijelom A točkama 1. i 4. Dodatka tom prilogu.
            20. Dopisom od 23. listopada 2012. Češka Republika je izjavila Komisiji da smatra da ništa ne sprečava nastavak postupka upisa naziva „pomazánkové máslo“ u Registar ZTS‑a i da je nacionalno istraživanje utvrdilo da češki proizvođači tu oznaku nisu smatrali zbunjujućom.
            21. Uredbom br. 1151/2012, koja je stupila na snagu 3. siječnja 2013., stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredba br. 509/2006.
            22. Dana 14. svibnja 2013. Češka Republika obavijestila je Komisiju da je, nakon presude C‑37/11 iz točke 2. supra  (EU:C:2012:640), započela zakonodavni postupak koji bi trebao dovesti do zamjene prodajne oznake „pomazánkové máslo“ oznakom „tradiční pomazánkové“ (tradicionalni namaz) koja sadržava izraz „mléčná pomazánka 34 %“ (mliječni namaz 34 %).
            23. Dana 2. srpnja 2013. Komisija je obavijestila Češku Republiku da, na temelju ispitivanja provedenog u skladu s člankom 50. stavkom 1. Uredbe br. 1151/2012, zahtjev za registraciju nije ispunjavao uvjete definirane tom uredbom jer nije poštovao odredbe Uredbe br. 1234/2007, što je u suprotnosti s člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 1151/2012.
            24. Komisija je zatražila odbijanje zahtjeva za registraciju naziva „pomazánkové máslo“ kao ZTS‑a na raspravi Odbora za politiku kvalitete poljoprivrednih proizvoda 17. listopada 2013. Na prijedlog Komisije taj odbor je većinom glasova donio pozitivno mišljenje.
            25. Odlukom od 13. studenoga 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je donijela Provedbenu odluku 2013/658/EU o neodobravanju zahtjeva za upis u registar ZTS‑a kako je predviđeno Uredbom br. 1151/2012 (Pomazánkové máslo (GTS)) (SL L 305 str. 22.).
            Postupak i zahtjevi stranaka
            26. Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 22. siječnja 2014. Češka Republika je podnijela ovu tužbu.
            27. Češka Republika od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            28. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži Češkoj Republici snošenje troškova.
            Pravo
            29. U prilog osnovanosti tužbe Češka Republika ističe jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi članaka 50. i 52. u vezi s člankom 18. Uredbe br. 1151/2012 navodeći da Komisija nije ispitivala jesu li bili ispunjeni uvjeti za upis naziva „pomazánkové máslo“ kao zajamčeno tradicionalnog specijaliteta i da nije odbila predmetni zahtjev zbog toga što on nije ispunjavao uvjete za upis, nego iz nekog drugog razloga.
            30. Češka Republika stoga tvrdi da je Komisija svoje neodobravanje zahtjeva za registraciju naziva „pomazánkové máslo“ temeljila na nepoštovanju specifikacije predviđene Uredbom br. 1234/2007 koja osobito utvrđuje pravila koja se odnose na upotrebu prodajne oznake maslaca i drugih mazivih masti iako nijedna odredba Uredbe br. 1151/2012 ne predviđa takav uvjet. Češka Republika smatra da te odredbe utvrđuju alternativni način registracije naziva poljoprivrednih proizvoda kako bi se pomoću oba načina osiguralo informiranje potrošača o svojstvima proizvoda zahvaljujući nazivu. Češka Republika smatra da je članak 2. stavak 3. Uredbe br. 1151/2012, na temelju ko jeg se ta uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje druge posebne odredbe Europske unije povezane sa stavljanjem proizvodâ na tržište, a osobito s jedinstvenom zajedničkom organizacijom tržišta i označivanjem hrane, samo izjava kojom se navodi da ovaj tekst ne uređuje u cijelosti pitanje stavljanja na tržište i opisivanje hrane.
            31. U skladu s člankom 50. stavkom 1. Uredbe br. 1151/2012, „Komisija na odgovarajući način razmatra svaki zahtjev zaprimljen skladno članku 49., kako bi provjerila opravdanost i ispunjavanje uvjeta odgovarajućeg sustava“. Članak 52. stavak 1. te uredbe određuje da „kada na temelju informacija dostupnih Komisiji iz postupka provedenog sukladno prvom podstavku članka 50. stavka 1., Komisija smatra da nisu ispunjeni uvjeti za registraciju, ona donosi provedbene akte kojima se odbija zahtjev“ i da „se ti provedbeni akti donose u skladu s ispitnim postupkom iz članka 57. stavka 2.“.
            32. U skladu s člankom 18. stavkom 1. Uredbe br. 1151/2012 „[n]aziv je prihvatljiv za registraciju kao zajamčeno tradicionalni specijalitet kada opisuje specifičan proizvod ili prehrambeni proizvod koji […] je rezultat s obzirom na način proizvodnje, prerade ili sastava odgovarajućeg tradicionalnog postupka za taj proizvod ili prehrambeni proizvod […] ili […] se proizvodi od sirovina ili sastojaka koji se tradicionalno koriste“. Članak 18. stavak 2. te uredbe nadalje navodi da „za registraciju naziva kao zajamčeno tradicionalni specijalitet, on mora […] biti tradicionalno korišten za označivanje specifičnog proizvoda […] ili […] opisivati tradicionalna svojstva ili specifična svojstva proizvoda“.
            33. Iako Češka Republika tvrdi da je Komisija trebala ispitivanje zahtjeva za registraciju ograničiti na provjeru toga ispunjava li predmetni naziv uvjete predviđene člankom 18. Uredbe br. 1151/2012, Komisija smatra da je također trebala provjeriti ispunjava li predmetni naziv uvjete predviđene Uredbom br. 1234/2007 na temelju članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012. Prema tom posljednjem stavku, koji je dio općih odredbi primjenjivih na Uredbu i koji određuje područje njezine primjene „[o]va se Uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje određene odredbe Unije vezane uz stavljanje proizvoda na tržište te, posebno uz jedinstvenu zajedničku organizaciju tržišta, te označivanje hrane“.
            34. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pri tumačenju odredbe prava Unije, u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst, nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti presudu od 7. lipnja 2005., VEMW i dr., C‑17/03, Zb., EU:C:2005:362, t. 41. i navedenu sudsku praksu; presudu od 26. listopada 2010., Njemačka/Komisija, T‑236/07, Zb., EU:T:2010:451, t. 44.). Važno je dakle uzeti u obzir svrhu pravila Unije kako bi se tumačila na način koji osigurava njihovu učinkovitost (presuda od 13. srpnja 2004., Komisija/Vijeće, C‑27/04, Zb., EU:C:2004:436, t. 74.).
            35. S obzirom na ta načela, treba razmotriti je li odredbe članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012, prema kojima se ta uredba „primjenjuje ne dovodeći u pitanje određene odredbe Unije vezane uz stavljanje proizvoda na tržište te, posebno uz jedinstvenu zajedničku organizaciju tržišta, te označivanje hrane“, potrebno tumačiti tako da naziv može biti upisan u Registar ZTS‑a samo ako ispunjava uvjete za stavljanje proizvoda na tržište definirane u Uredbi br. 1234/2007.
            36. Kao prvo, čini se da se odgovor na to pitanje može dobiti doslovnim tumačenjem članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012 s obzirom na jasno značenje izraza „ne dovodeći u pitanje određene odredbe Unije vezane uz stavljanje proizvoda na tržište te, posebno uz jedinstvenu zajedničku organizaciju tržišta, te označivanje hrane“. Naime, taj izraz znači da spomenuta uredba neće sprečavati primjenu Uredbe br. 1234/2007 koja utvrđuje pravila te zajedničke organizacije.
            37. Kao drugo, čini se da je tumačenje izneseno gore u točki 36. u skladu s općom strukturom Uredbe br. 1234/2007. U tom pogledu, važno je podsjetiti na temeljnu ulogu te uredbe u okviru europske poljoprivredne politike. U skladu s člankom 288. stavkom 2. UFEU‑a, ta uredba je, kao sve uredbe, u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama. Ona sadrži niz pravila o upravljanju poljoprivrednim tržištem, stavljanju na tržište i proizvodnji poljoprivrednih proizvoda kao i o njihovom uvozu i izvozu.
            38. Što se tiče mlijeka, mliječnih proizvoda i masti uvedeno je više pravnih instrumenata za reguliranje stavljanja na tržište i označivanja tih proizvoda kojima je cilj „poboljšati položaj mlijeka i mliječnih proizvoda na tržištu s jedne strane i osigurati pošteno tržišno natjecanje za mazive masti mliječnog i nemliječnog podrijetla s druge strane, a sve u korist proizvođača i potrošača“ (uvodna izjava 51. Uredbe 1234/2007). Uredba br. 2991/94, koja je sadržavala klasifikaciju zajedno s pravilima koja se odnose na naziv, definirala je tako tržišne standarde za mlijeko i nemliječne proizvode (uvodna izjava 51. Uredbe br. 1234/2007). Uredba br. 1234/2007, koja je stavila izvan snage i zamijenila Uredbu br. 2991/94, preuzima sve njezine odredbe (presuda C‑37/11, t. 2. supra , EU:C:2012:640, t. 56.). Stoga je cilj te uredbe ujednačiti uporabu prodajnih oznaka s ciljem očuvanja tržišnog natjecanja i zaštite potrošača (uvodna izjava 51. Uredbe br. 1234/2007 i presuda C‑37/11, t. 2. supra , EU:C:2012:640, t. 61.).
            39. Dodatak Prilogu XV. Uredbi br. 1234/2007, na koji upućuje članak 115. te uredbe, propisuje da je prodajna oznaka maslac namijenjena „proizvod[u] čiji udio mliječne masti iznosi najmanje 80 %, a najviše 90 %, udio vode najviše 16 % te udio bezmasne suhe tvari mlijeka najviše 2 %“. Jedina odstupanja od tog pravila utvrđena su u točki I. stavku 2. podstavku 3. ovog priloga i odnose se na:
            a) oznaku proizvoda čija su svojstva jasno razvidna na temelju tradicionalne uporabe ili kada se oznake jasno upotrebljavaju za opis značajke svojstvene proizvodu;
            b) koncentrirane proizvode (maslac, margarin, mješavine) čiji je sadržaj masti 90 % ili više.
            40. Uredba br. 445/2007 obuhvaća u svojem Prilogu I. popis proizvoda za koje je odobreno odstupanje predviđeno u članku 2. stavku 2. podstavku 3. Uredbe (EZ) br. 2991/94. Kao što su stranke priznale tijekom rasprave, stavljanje Uredbe br. 2991/94 izvan snage Uredbom br. 1234/2007 nije imalo učinak stavljanja izvan snage Uredbe br. 445/2007 jer su odredbe članka 2. stavka 2. podstavka 3. Uredbe br. 2991/94 jednako preuzete u točki I. stavku 2. podstavku 3. pod (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007. Taj popis je dakle ostao na snazi i propisuje doseg točke I. stavka 2. podstavka 3. pod (a) tog priloga. Kao što je Sud naglasio u presudi C‑37/11, iz točke 2. supra (EU:C:2012:640, t. 57.), odstupanja predviđena u točki I. stavku 2. podstavku 3. pod a) tog priloga nužno su izuzetak zbog toga što u skladu sa sedmom uvodnom izjavom Uredbe br. 2991/94 potonji imaju za cilj uspostaviti ujednačenu klasifikaciju za mazive masti. Kao što to navodi uvodna izjava 4. Uredbe br. 445/2007 i kao što proizlazi iz presude C‑37/11 navedene u točki 2. supra  (EU:C:2012:640, t. 59.), taj popis je sveobuhvatan.
            41. U tim okolnostima, zbog važnosti koju europski zakonodavac pripisuje ujednačavanju uporabe prodajnih oznaka s ciljem očuvanja tržišnog natjecanja i zaštite potrošača, pravila koja se odnose na prodajnu oznaku „maslac“ treba tumačiti na način koji osigurava njihovu učinkovitost. Posljedica tumačenja članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012 koje predlaže Češka Republika bilo bi dopuštanje državi članici da upotrijebi sustav ZTS‑a kako bi izbjegla pravila koja se odnose na tržišne standarde određene Uredbom br. 1234/2007 i, pod pretpostavkom da predmetni proizvod može biti stavljen na tržište, da potonjem dodjeli nepravednu konkurentnu prednost i da zavara potrošača. Nasuprot tomu, tumačenje te odredbe za koje se u pobijanoj odluci zalaže Komisija i koje je navedeno gore u točki 36. omogućuje poštovanje pravila koja se odnose na prodajnu oznaku „maslac“.
            42. Kao treće, čini se da je tumačenje članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012 utvrđeno gore u točki 36. usklađeno s ciljevima tog teksta.
            43. Naime, u skladu s uvodnom izjavom 34. Uredbe br. 1151/2012, pružanje pomoći proizvođačima tradicionalnih proizvoda pri obavješćivanju potrošača o obilježjima dodane vrijednosti njihovih proizvoda poseban je cilj sustava zajamčeno tradicionalnih specijaliteta. Članak 17. te uredbe isto tako navodi da je sustav ZTS‑a „uspostavljen kako bi sačuvao tradicionalne metode proizvodnje i recepte pružajući pomoć proizvođačima tradicionalnog proizvoda prilikom stavljanja na tržište i obavješćivanja potrošača o svojstvima koja dodaju vrijednost njihovim tradicionalnim receptima i proizvodima“. Naprotiv, nije nikako riječ o uvođenju sustava tržišnih standarda za poljoprivredne proizvode koji bi bio usporedan i alternativan onome koji je uveden Uredbom br. 1234/2007, a još manje o odstupanju od pravila definiranih potonjom uredbom.
            44. Nadalje, kada bi se prihvatila teza Češke Republike, to bi imalo za učinak da se proizvodima koji ne ispunjavaju tržišne standarde predviđene Uredbom br. 1234/2007 i koji stoga, u načelu, ne mogu biti stavljeni na tržište, čak ni u skladu s člankom 23. stavkom 1. Uredbe br. 1151/2012, koji propisuje da naziv registriran kao zajamčeno tradicionalni specijalitet može upotrebljavati svaki gospodarski subjekt koji na tržište stavlja proizvod koji je u skladu s odgovarajućom specifikacijom, omogući da ih se registrira kao ZTS.
            45. Kao četvrto i posljednje, ostali argumenti koje je podnijela Češka Republika ne mogu dovesti u pitanje tumačenje članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012 koje je u pobijanoj odluci usvojila Komisija i koje je navedeno gore u točki 36.
            46. Češka Republika tvrdi da je tumačenje članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012 koje je ona predložila dosljedno zbog toga što su uvjeti određeni člankom 18. Uredbe br. 1151/2012 usklađeni s uvjetima predviđenima u odredbama točke I. stavka 2. podstavka 3. pod (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007.
            47. Međutim, treba u svakom slučaju najprije podsjetiti da čak i pod pretpostavkom da se podudaraju uvjeti predviđeni člankom 18. Uredbe br. 1151/2012 i odredbe točke I. stavka 2. podstavka 3. pod (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007., Komisija ostaje vezana člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 1151/2012 koji joj nameće poštovanje odredaba Uredbe br. 1234/2007. Nadalje, doseg odredaba točke I. stavka 2. podstavka 3. pod (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007 ograničen je sveobuhvatnim popisom uspostavljenim u Prilogu I. Uredbi br. 445/2007 (vidjeti gore navedenu točku 40.).
            48. Podredno, treba utvrditi da su, kao što smatra Komisija, uvjeti predviđeni odredbama točke I. stavka 2. podstavka 3. pod (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007 i uvjeti određeni člankom 18. Uredbe 1152/2012 različiti. Uredbu br. 1234/2007 koja predviđa primjenu odstupanja od pravila označivanja mazivih masti, osobito što se tiče „oznake proizvoda čija su svojstva jasno razvidna na temelju tradicionalne uporabe“, treba, naime, tumačiti tako da nameće ne samo da se predmetna oznaka tradicionalno upotrebljava, već jednako tako da se stvarna svojstva predmetnog proizvoda razlikuju od stvarnih svojstava proizvoda čija je oznaka zaštićena. Nasuprot tomu, Uredba br. 1151/2012 isključivo propisuje da je predmetni proizvod rezultat načina proizvodnje, prerade ili sastava odgovarajućeg tradicionalnog postupka i da je riječ o nazivu koji je tradicionalno korišten ili naznačuje tradicionalna svojstva proizvoda.
            49. Takvo tumačenje točke I. stavka 2. podstavka 3. pod (a) Priloga XV. Uredbi br. 1234/2007 je, naime, u skladu s ciljevima zaštite potrošača i očuvanja tržišnog natjecanja, koje odobrava odstupanja samo za proizvode čija stvarna svojstva ne mogu biti zamijenjena svojstvima proizvoda čiji je naziv zaštićen.
            50. Isto tako, argument Češke Republike prema kojem obrazloženje Komisije ima za posljedicu smanjenje korisnog učinka Uredbe br. 1151/2012 propisujući dodatni postupak i ograničavajući privlačnost kvalifikacije ZTS neće se koristiti. Naime, dvije uredbe ostvaruju djelomično različite ciljeve (vidjeti gore navedene točke 38. i 43.) i predviđaju drukčije uvjete (vidjeti gore navedenu točku 48.). Primjereno je da se općim uvjetima stavljanja na tržište poljoprivrednih proizvoda, predviđenima Uredbom br. 1234/2007, pridoda poseban odvojen postupak predviđen Uredbom br. 1151/2012, čija je namjena jamčiti potrošačima da određeni poljoprivredni proizvodi pravilno izražavaju karakteristike proizvoda s dodanom vrijednošću.
            51. Naposljetku, iako je točno, kao što smatra Češka Republika, da sud nije donio odluku o pitanju ispunjava li „pomazánkové máslo“ uvjete predviđene odredbama Uredbe br. 1151/2012 u presudi C‑37/11 iz točke 2. supra  (EU:C:2012:640), ta okolnost ne utječe na zakonitost pobijane odluke. Komisija se naime u točki 2. ove posljednje odluke poziva na zaključak Suda prema kojemu sporni naziv nije bio u skladu s Uredbom br. 1234/2007, zaključak koji je na temelju članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012 opravdao odbijanje predmetnog zahtjeva za registraciju.
            52. Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1151/2012 time što je smatrala da naziv nije mogao biti upisan u registar ZTS‑a jer nije poštovao uvjete stavljanja na tržište definirane Uredbom br. 1234/2007.
            53. Jedini tužbeni razlog, koji se temelji na povredi odredaba članaka 50. i 52. Uredbe br. 1151/2012 u vezi s člankom 18. iste uredbe, treba stoga odbiti kao neosnovan i prema tome tužba se mora odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            54. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev.
            55. Budući da je Češka Republika izgubila spor, valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Komisije.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Češkoj Republici nalaže se snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. rujna 2016.#Paglieri Sell System SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga APOTEKE – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-563/15.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. svibnja 2015.#Harper Hygienics S.A. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-363/13.