Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. rujan 05.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour d'appel d'Amiens.#Predmet C-42/11.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 18. srpnja 2007.#Op- en Overslagbedrijf Van der Vaart BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-402/06.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. travanj 24.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europska komisija.#Predmet T-554/08.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 14. rujna 2016.#María Elena Pérez López protiv Servicio Madrileño de Salud (Comunidad de Madrid).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado Contencioso-Administrativo de Madrid.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članci 3. do 5. – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme u sektoru javnog zdravstva – Mjere za sprječavanje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme – Sankcije – Promjena kvalifikacije radnog odnosa – Pravo na otpremninu.#Predmet C-16/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      14. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 1999/70/EZ — Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP — Članci 3. do 5. — Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme u sektoru javnog zdravstva — Mjere za sprječavanje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme — Sankcije — Promjena kvalifikacije radnog odnosa — Pravo na otpremninu“
      U predmetu C‑16/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Madrid (Upravni sud br. 4 u Madridu, Španjolska), odlukom od 16. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 19. siječnja 2015., u postupku

         Maríe Elene Pérez López

      protiv

         Servicio Madrileño de Salud (Comunidad de Madrid),

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. E. Pérez López, L. García Botella, i E. Pérez López, abogados,

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i J. Guillem Carrau, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. do 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Maríe Elene Pérez López i Servicia Madrileño de Salud, Comunidad de Madrid (Zdravstvena ustanova u Madridu, Španjolska) u vezi s pravnom kvalifikacijom njezina radnog odnosa koji se temelji na uzastopnim imenovanjima u svojstvu člana privremenog statutarnog osoblja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, njezina je svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum [...], zaključen [...] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP)”.

               4

               Točke 6., 7. i 8. Općih razmatranja Okvirnog sporazuma glase:

                        „6.

                        Budući da su ugovori o radu na neodređeno vrijeme opći oblik radnog odnosa te da doprinose kakvoći života radnika te poboljšavaju učinak.

                        7.

                        Budući da je korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme, utemeljeno na objektivnim razlozima, način sprečavanja zlouporaba.

                        8.

                        Budući da su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima koji mogu odgovarati poslodavcima i radnicima.”.

               5

               Sukladno sadržaju članka 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               6

               Članak 2. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 1. predviđa:
               „Ovaj Sporazum se primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.”

               7

               Članak 3. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Definicije”, određuje

                        „1.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                        2.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚usporedivi radnik, zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine [...]”

               8

               Članak 4. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Načelo nediskriminacije”, predviđa u svojoj točki 1.:
               „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.”

               9

               Članak 5. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, predviđa u svojoj točki 1.:
               „Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                        (a)

                        objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                        (b)

                        najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                        (c)

                        broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.”

         Španjolsko pravo

               10

               Članak 9. Leya estatal 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud (Zakon 55/2003 o okvirnom propisu o statutarnom osoblju u zdravstvenim službama) od 16. prosinca 2003. (BOE br. 301, od 17. prosinca 2003., str. 44742.), u svojem stavku 4. propisuje:
               „1.   Kada je to potrebno, zbog razloga hitnosti ili zbog izvršavanja privremenog, povremenog ili izvanrednog programa, zdravstvene službe mogu imenovati privremeno statutarno osoblje.
               Imenovanja privremenog statutarnog osoblja mogu biti radi privremenog popunjavanja radnog mjesta, obavljanja povremenog posla ili zamjene.
               2.   Imenovanja radi privremenog popunjavanja radnog mjesta koristi se kako bi se privremeno popunilo upražnjeno mjesto u zdravstvenim centrima ili službama, kada je potrebno obaviti odgovarajuće zadatke.
               Prestanak funkcija statutarnog osoblja radi privremenog popunjavanja radnog mjesta nastupa kada se, nakon provedenog postupka uređenog zakonom ili podzakonskim propisom, vrati član stalnog statutarnog osoblja na radno mjesto ili ako se to radno mjesto ukine.
               3.   Imenovanje za obavljanje povremenog posla koristi se u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        kada se to imenovanje odnosi na pružanje određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi,

                        (b)

                        kada je ono potrebno radi osiguranja stalnog i kontinuiranog funkcioniranja zdravstvenih centara,

                        (c)

                        za pružanje dodatnih usluga kako bi se nadomjestilo smanjenje punog radnog vremena.

                  Prestanak funkcija privremenog statutarnog osoblja nastupa nakon ostvarenja razloga ili proteka roka koji je izričito utvrđen prilikom imenovanja kao i kada su zadaci koji su u to vrijeme opravdavali imenovanje ukinuti.
               Ako dođe do imenovanja za pružanje istih usluga više od dvaput u kumulativnom razdoblju od 12 mjeseci ili više u razdoblju od dvije godine, potrebno je ispitati razloge tih imenovanja kako bi se utvrdilo, ako je to slučaj, treba li stvoriti strukturno radno mjesto u timovima centra.
               [...]”.

               11

               Sukladno odredbi članka 15. stavka 3. Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1995 o potvrđivanju izmijenjenog i dopunjenog teksta Zakona o radu) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), „ako su ugovori na određeno vrijeme sklopljeni protivno odredbama zakona smatra se da su sklopljeni na neodređeno vrijeme”.

               12

               Sukladno članku 3. Real Decreto 2720/1998 por el que se desarrolla el artículo 15 del Estatuto de los Trabajadores en materia de contratos de duración determinada (Kraljevski dekret 2720/1998 o provedbi članka 15. Zakona o radu u području ugovora na određeno vrijeme) od 18. prosinca 1998. (BOE br. 7 od 8. siječnja 1999., str. 568.), ugovor o radu za privremeno obavljanje poslova, koji se ubraja među ugovore na određeno vrijeme, sklapa se kako bi se odgovorilo na povremene potrebe.

               13

               Člankom 49. stavkom 1. točkom (c) Zakona o radu predviđeno je da, u slučaju prestanka ugovora o radu, osim kad se radi o interinidad ugovorima ili ugovorima o osposobljavanju pripravnika, radnik ima pravo na naknadu u iznosu koji odgovara razmjernom dijelu iznosa plaće za dvanaest dana za svaku navršenu godinu rada.

         Činjenično stanje u glavnom postupku i prethodna pitanja

               14

               M. E. Pérez López bila je zaposlena u svojstvu privremenog statutarnog osoblja kao medicinska sestra u Sveučilišnoj bolnici u Madridu u razdoblju od 5. veljače do 31. srpnja 2009. godine. Sukladno odredbama članka 9. stavka 3. Okvirnog propisa, u aktu o imenovanju navodio se kao opravdani razlog „pružanje određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi” te je posao bio opisan kao „obavljanje aktivnosti u ovoj bolnici kako bi se osigurala zdravstvena skrb”.

               15

               Nakon isteka tog prvog ugovora o radu, imenovanje M. E. Pérez López obnovljeno je sedam puta na temelju ugovorâ na određeno vrijeme od tri, šest ili devet mjeseci, i ti su ugovori svaki put sadržavali istovjetni sadržaj, tako da je radni odnos M. E. Pérez López bio neprekinut u razdoblju od 5. veljače 2009. do 31. ožujka 2013.

               16

               Prilikom zadnjeg navedenog ugovora o radu, koji se odnosi na razdoblje od 1. siječnja 2013. do 31. ožujka 2013., Consejería de Economia y Hacienda de la Comunidad de Madrid (Regionalno ministarstvo financija u Madridu, Španjolska) donijela je odluku od 28. siječnja 2013. kojom je, u cilju smanjenja javnih troškova, utvrđen prestanak radnog odnosa privremenog osoblja s danom završetka razdoblja imenovanja te naložena isplata svih zaostalih naknada koje se odnose na razdoblje rada, uključujući i kada je novo imenovanje već bilo predviđeno u korist istog radnika.

               17

               U okviru izvršavanja navedene odluke, M. E. Peréz López je 8. ožujka 2013. obaviještena o prestanku radnog odnosa u zdravstvenoj službi u Madridu, s učinkom od 31. ožujka 2013. Međutim, 21. ožujka 2013. upravno tijelo dostavilo joj je odluku o njezinu ponovnom imenovanju, koja je istovjetna ranijim odlukama i bez prekida u odnosu na njih, za razdoblje od 1. travnja do 30. lipnja 2013.

               18

               M. E. Peréz López je 30. travnja 2013. podnijela upravnu hijerarhijsku žalbu protiv odluke o prestanku radnog odnosa kao i protiv novog imenovanja u svojstvu privremenog statutarnog osoblja. Nakon isteka zakonskog roka, kada se smatra da je hijerarhijska žalba obijena zbog šutnje nadležnog upravnog tijela, podnijela je 13. rujna 2013. upravnu tužbu Juzgadu de la Contencioso‑Administrativo no 4 de Madrid (Upravni sud br. 4 u Madridu, Španjolska) u potporu koje je u bitnom istaknula da cilj njezinih uzastopnih imenovanja nije bio da se odgovori na povremene potrebe zdravstvene službe, već je njezin angažman u stvari odgovarao potrebama za stalnom aktivnosti. Stoga, uzastopni ugovori na određeno vrijeme koji su s njom sklopljeni predstavljaju povredu zakona i moraju dovesti do promjene kvalifikacije radnog odnosa.

               19

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku, posebno članak 9. Okvirnog statuta, ne sadržava mjere za učinkovito smanjenje korištenja uzastopnih ugovorâ na određeno vrijeme. Naime, iako je poštovano najduže trajanje radnog odnosa privremenog osoblja, na upravnom tijelu je da slobodno ocijeni razloge koji opravdavaju korištenje ugovorâ na određeno vrijeme kao i svrhovitost stvaranja stalnog radnog mjesta koje bi odgovaralo potrebama zdravstvenih službi. Međutim, i u slučaju otvaranja takvog radnog mjesta položaj radnika bi i dalje ostao nesiguran, s obzirom na to da bi upravno tijelo moglo popuniti ta radna mjesta zapošljavanjem privremenog osoblja radi privremenog popunjavanja radnog mjesta, a da pritom trajanje ili broj produženja ugovorâ o radu na određeno vrijeme tih radnika ne bude ograničen.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev također ističe svoje dvojbe u odnosu na usklađenost predmetnih nacionalnih odredbi s načelom nediskriminacije, kako je uređeno u članku 4. Okvirnog sporazuma. Ističe da odnosi privremenog statutarnog osoblja zdravstvene službe na koje se primjenjuje Okvirni propis i odnosi zaposlenika koji su vezani ugovorom o povremenom radu, na koji se primjenjuje Zakon o radu, predstavljaju usporedive radne odnose na određeno vrijeme. Međutim, za razliku od odredbi koje se primjenjuju na privremeno statutarno osoblje, Zakonom o radu je radnicima zaposlenim na određeno vrijeme priznato ne samo pravo na naknadu u visini od dvanaest radnih dana plaće za svaku godinu radnog staža ili na kraće vremensko razdoblje, već također uključuje jamstvenu klauzulu u korist stabilnosti zapošljavanja koja se sastoji u tome da se smatraju ugovorima na neodređeno vrijeme oni koji su sklopljeni protivno odredbama zakona.

               21

               U tim je okolnostima Juzgado de la Contencioso‑Administrativo no 4 de Madrid (Upravni sud br. 4 u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Je li članak 9. stavak 3. Okvirnog propisa, u dijelu kojim se njime potiču zlouporabe koje proizlaze iz uzastopnih imenovanja privremenog statutarnog osoblja, protivan Okvirnom sporazumu o radu i time neprimjenjiv, zbog toga što:

                                 a)

                                 se njime ne određuje ukupno maksimalno trajanje uzastopnih imenovanja privremenog statutarnog osoblja kao ni maksimalni broj obnavljanja istih;

                                 b)

                                 upravno tijelo može donijeti slobodnu odluku o otvaranju strukturalnih radnih mjesta, kada se ostvare više od dva imenovanja za pružanje istih usluga za ukupno razdoblje od 12 ili više mjeseci u razdoblju od dvije godine;

                                 c)

                                 dopušta imenovanja privremenog statutarnog osoblja a da ne zahtijeva da se u istima izričito navede konkretan objektivan razlog privremene, povremene ili izvanredne naravi koji ih opravdava.

                        2)

                        Protivi li se Okvirnom sporazumu te je li time neprimjenjiv, članak 11. stavak 7. Odluke Regionalnog ministarstva gospodarstva i financija u Madridu od 28. siječnja 2013., zato što utvrđuje da , na datum završetka razdoblja imenovanja, potrebno je prekinuti službu te izvršiti isplatu svih zaostalih naknada koje odgovaraju razdobljima obavljene službe, u svim slučajevima, uključujući i u onima u kojima će dotična osoba ponovno biti imenovana’ i stoga neovisno o ostvarenju konkretnog objektivnog razloga kojim se opravdalo imenovanje, kako je predviđeno u članku 3. stavku 1. Okvirnog sporazuma?

                        3)

                        Je li tumačenje članka 9. stavka 3. trećeg podstavka Okvirnog propisa – prema kojemu u slučaju kada dođe do više od dvaju imenovanja za pružanje istih usluga za ukupno razdoblje od dvanaest ili više mjeseci u razdoblju od dvije godine treba stvoriti u okviru timova centra strukturalno radno mjesto, pri čemu privremeno imenovanje zaposlenog radnika predstavlja imenovanje radi privremenog popunjavanja radnog mjesta – sukladno cilju Okvirnog sporazuma?

                        4)

                        Je li primjena iste naknade na privremeno statutarno osoblje koje se povremeno zapošljava, kako je predviđena za radnike zaposlene na temelju ugovora o povremenom radu, sukladna načelu nediskriminacije priznatom Okvirnim sporazumom, imajući na umu suštinsku istovjetnost obiju situacija, jer ne bi imalo smisla da se s jednako kvalificiranim radnicima, za pružanje usluga u istoj ustanovi (Zdravstvena služba u Madridu), vršeći istu funkciju, i radi pokrivanja istovjetne povremene potrebe postupa drugačije u trenutku prestanka njihova radnog odnosa, u nedostatku očitog razloga zbog kojeg se ne može usporediti ugovore na određeno vrijeme kako bi se izbjegle diskriminatorne situacije?”

               22

               Sud koji je uputio zahtjev je također od Suda zatražio, na temelju članka 105. stavka 1. Poslovnika Suda, da se o predmetu odluči u ubrzanom postupku. Rješenjem predsjednika Suda od 24. travnja 2015. taj je zahtjev odbijen.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i treće pitanje

               23

               Svojim prvim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi to da tijela države članice na koje se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, tako da se obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u sektoru javnog zdravstva smatra opravdanim „objektivnim razlozima” u smislu navedenog članka, zato što se ti ugovori temelje na zakonskim odredbama koje dopuštaju obnovu radi osiguranja pružanja određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi te tako da upravna tijela imaju diskrecijsku ovlast stvaranja strukturalnih radnih mjesta čime dovode do prestanka zapošljavanja statutarnog osoblja?

         Područje primjene Okvirnog sporazuma

               24

               Uvodno valja podsjetiti da iz teksta članka 2. stavka 1. Okvirnog sporazuma proizlazi da je njegovo područje primjene široko određeno, s obzirom na to da se odnosi općenito na „radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici”. Nadalje, definicija pojma „radnici zaposleni na određeno vrijeme” u smislu Okvirnog sporazuma, navedena u njegovu članku 3. stavku 1., obuhvaća sve radnike, neovisno o tome radi li se o poslodavcu iz javnog ili privatnog sektora za kojeg su vezani i kako je njihov ugovor klasificiran prema nacionalnom pravu (presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 56., od 13. ožujka 2014., Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 38., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 28. i 29. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 67.).

               25

               Budući da Okvirnim sporazumom nije isključen niti jedan poseban sektor, radnik, poput tužiteljice u glavnom postupku, koja je kao medicinska sestra dio privremenog statutarnog osoblja službe javnog zdravstva, potpada pod područje primjene Okvirnog sporazuma.

         Tumačenje članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma

               26

               U odnosu na tumačenje članka 5. Okvirnog sporazuma, treba napomenuti da je smisao tog članka provedba jednog od njegovih ciljeva, i to ograničenja uzastopne primjene ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, koji se smatraju potencijalnim izvorom zlouporaba na štetu radnika, pružajući minimalni broj zaštitnih odredaba namijenjenih sprečavanju nestabilnosti za zaposlenike (presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 63., od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 73., od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 25., od 13. ožujka 2014., Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 41., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 54. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 72.).

               27

               Naime, kao što to proizlazi iz drugog podstavka preambule Okvirnog sporazuma kao i iz točaka 6. i 8. njegovih Općih razmatranja, stabilnost zaposlenja smatra se glavnim elementom zaštite radnika, dok samo u određenim okolnostima ugovori o radu na određeno vrijeme mogu zadovoljiti potrebe i poslodavaca i radnika (presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 62., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 55. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 73.).

               28

               Prema tome, člankom 5. stavkom 1. Okvirnog sporazuma zahtijeva se od država članica, u cilju sprečavanja zlouporaba uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, učinkovito i obvezujuće usvajanje barem jedne od mjera koje navodi jer njihovo domaće pravo ne sadržava jednake zakonske mjere. Tri mjere navedene u stavku 1. točkama (a) do (c) navedenog članka odnose se na objektivne razloge koji opravdavaju obnovu takvih ugovora o radu ili takvih radnih odnosa, maksimalno ukupno trajanje tih uzastopnih ugovora ili radnih odnosa te broj njihovih obnavljanja (vidjeti, osobito, presude od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 74., od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 26., od 13. ožujka 2014., Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 42., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 56. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 74.).

               29

               U tom smislu države članice raspolažu marginom prosudbe zato što mogu izabrati koristiti se jednom ili s više mjera navedenih u stavku 1. točkama (a) do (c) tog članka ili postojećim jednakovrijednim zakonskim mjerama, a uzimajući u obzir potrebe pojedinih sektora i/ili kategorija radnika (presude od 3. srpnja 2014, Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 59. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 75.).

               30

               Pritom, članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma zadaje državama članicama opći cilj koji se sastoji u prevenciji takve zlouporabe, ostavljajući im na izbor sredstva za njegovo postizanje, pod uvjetom da ne dovedu u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 60. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 76.).

               31

               Osim toga, kada, kao što je u slučaju u glavnom postupku, pravo Unije ne predviđa određene sankcije za slučajeve u kojima bi se ipak utvrdile zlouporabe, zadaća je nacionalnih tijela da usvoje mjere koje moraju biti ne samo razmjerne nego i dovoljno učinkovite i odvraćajuće, kako bi se osigurala puna djelotvornost standarda utvrđenih na temelju Okvirnog sporazuma (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 62. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 77.).

               32

               Iako, u nedostatku propisa Unije o tom pitanju, načini provedbe tih odredaba pripadaju u unutarnji pravni poredak država članica prema načelu njihove procesne autonomije, oni ne smiju biti manje povoljni od onih koji uređuju slične domaće situacije (načelo jednakovrijednosti) ni praktično onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo učinkovitosti) (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 63. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 78.).

               33

               Iz toga slijedi da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, mjera koja daje učinkovita i istovjetna jamstva za zaštitu radnika mora moći primijeniti za pravilno kažnjavanje zlouporaba i poništavanje posljedica povrede prava Unije (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 64. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 79.).

               34

               Nadalje, treba podsjetiti da nije zadaća Suda donijeti odluku o tumačenju odredaba domaćeg prava, nego isključivo suda koji je uputio zahtjev ili, u određenom slučaju, nadležnih nacionalnih sudova, koji moraju utvrditi jesu li s uvjetima iz članka 5. Okvirnog sporazuma u skladu odredbe važećih nacionalnih propisa (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 66. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 81.).

               35

               Stoga je načelno na sudu koji je uputio zahtjev da procijeni u kojoj mjeri uvjeti za primjenu i učinkovitu provedbu odgovarajućih odredaba domaćeg prava predstavljaju odgovarajuće mjere za sprečavanje i, u slučaju potrebe, sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 67. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 82.).

               36

               Sud, međutim, prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku može, u slučaju potrebe, dati pojašnjenja koja će služiti kao vodilja nacionalnom sudu prilikom donošenja odluke (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 68. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 83.).

               37

               U tom kontekstu valja provjeriti mogu li odredbe nacionalnog propisa, o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje dopuštanju obnavljanje ugovora o radu na određeno vrijeme u području zdravstvenih službi, predstavljati mjere iz članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma te posebno objektivne razloge koji opravdavaju obnavljanje ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               38

               U odnosu na postojanje „objektivnog razloga”, iz sudske prakse proizlazi da taj pojam treba razumjeti tako da se odnosi na točne i konkretne okolnosti koje karakteriziraju određenu djelatnost i da je u takvom posebnom kontekstu opravdavana primjena uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Te okolnosti mogu proizlaziti ponajprije iz osobite naravi zadaća za izvršenje kojih su takvi ugovori sklopljeni i iz značajki svojstvenih takvim zadaćama ili, ovisno o slučaju, iz provođenja nekog legitimnog cilja socijalne politike jedne države članice (presude od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 96. i navedena sudska praksa, od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 27. te od 13. ožujka 2014., Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 45.).

               39

               S druge strane, nacionalna odredba kojom se zakonom ili drugim propisom na općenit i apstraktan način samo dopušta uporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme nije u skladu sa zahtjevima navedenima u prethodnoj točki ove presude (presude od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 97. i navedena sudska praksa, od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 28. te od 13. ožujka 2014., Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 46.).

               40

               Naime, takva odredba, koja je čisto formalne prirode, ne omogućuje utvrđivanje objektivnih i transparentnih kriterija radi provjere odgovara li obnavljanje takvih ugovora stvarnoj potrebi, je li primjereno za postizanje traženog cilja i potrebno u tu svrhu. Takva odredba sadržava dakle stvarnu opasnost od mogućih zlouporaba te vrste ugovora i stoga nije u skladu s ciljem i korisnim učinkom Okvirnog sporazuma (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 98. i 100. i navedenu sudsku praksu, od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 29. te od 13. ožujka 2014., Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 47.).

               41

               U odnosu na glavni postupak, valja navesti da su relevantnim nacionalnim propisom precizno propisani uvjeti pod kojima se mogu sklopiti uzastopni ugovori o radu ili zasnovati radni odnosi na određeno vrijeme. Naime, sklapanje takvih ugovora je dopušteno sukladno članku 9. stavku 3. Okvirnog propisa, ovisno o slučaju, kada se odnosi na pružanje određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi, kada je neophodno radi osiguranja stalnog i kontinuiranog funkcioniranja zdravstvenih centara ili kada se radi o pružanju dodatnih usluga kako bi se nadomjestilo smanjenje punog radnog vremena.

               42

               Tom je odredbom još precizirano i to da će, ako dođe do imenovanja za pružanje istih usluga više od dvaput u ukupnom razdoblju od 12 mjeseci ili više u razdoblju od dvije godine, upravno tijelo ispitati uzroke tih imenovanja i odlučiti o svrhovitosti stvaranja dodatnog strukturalnog radnog mjesta.

               43

               Iz toga proizlazi da nacionalnim propisom, o kojemu je riječ u glavnom postupku, nije propisano općenito i apstraktno odobrenje za posezanjem za uzastopnim ugovorima o radu na određeno vrijeme, već je sklapanje takvih ugovora, u bitnom, ograničeno ciljem zadovoljenja privremenih potreba poslodavca.

               44

               U tom pogledu, valja podsjetiti da privremena zamjena radnika radi zadovoljenja privremenih potreba poslodavca za osobljem može u načelu predstavljati „objektivni razlog” u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) tog Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presude od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 101. i 102., od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 30. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 91.).

               45

               Naime, valja naglasiti da u upravnom tijelu koje ima mnogo zaposlenika, kao što je to sektor javnog zdravstva, neizbježno je često pojavljivanje potrebe za privremenim zamjenama, osobito zbog odsutnosti članova osoblja koji su na bolovanju, rodiljnom, roditeljskom ili drugom dopustu. U tim okolnostima privremena zamjena radnika može biti objektivni razlog u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Okvirnog sporazuma koji kao što opravdava da su ugovori o radu s osobljem koje nekoga mijenja sklopljeni na određeno vrijeme tako i da se ti ugovori obnavljaju ako se za tim pojavi potreba, uz pridržaj poštovanja novih zahtjeva koji su u tom smislu određeni u Okvirnom sporazumu (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 31. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 92.).

               46

               Nadalje, valja navesti da su javna tijela obvezna organizirati zdravstvene službe tako da bude osigurana stalna ravnoteža između broja članova osoblja koje pruža njegu i broja pacijenata te da ta obveza ovisi o brojnim čimbenicima koji mogu odražavati posebnu potrebu za fleksibilnošću koja je, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 40. ove presude, takve naravi da u tom posebnom sektoru objektivno opravda, u odnosu na članak 5. stavak 1. točku (a) Okvirnog sporazuma, uporabu uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme.

               47

               S druge strane, ne može se prihvatiti to da se ugovori o radu na određeno vrijeme mogu obnavljati radi stalnog i trajnog obavljanja zadaća koje su inače sastavni dio uobičajenih aktivnosti redovnog bolničkog osoblja (vidjeti, analogijom, presudu od 13. ožujka 2014., Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, t. 58.).

               48

               Naime, obnavljanje ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme radi zadovoljenja potreba koje zapravo nisu privremene nego, naprotiv, stalne i trajne, nije opravdano u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Okvirnog sporazuma, s obzirom na to je da takvo sklapanje ugovora o radu ili zasnivanje radnih odnosa na određeno vrijeme u izravnoj suprotnosti s pretpostavkom na kojoj se temelji taj Okvirni sporazum, a ta je da ugovori o radu na neodređeno vrijeme čine osnovni oblik radnog odnosa, iako su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni zapošljavanju u određenim sektorima, zanimanjima i djelatnostima (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 36. i 37. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 100.).

               49

               Poštovanje članka 5. stavka 1. točke (a) Okvirnog sporazuma stoga zahtijeva konkretnu provjeru je li obnavljanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme namijenjeno zadovoljavanju privremenih potreba i ne upotrebljava li se nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zapravo za zadovoljavanje stalnih i trajnih potreba poslodavca glede osoblja (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 39. i navedenu sudsku praksu te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 101.).

               50

               U tom pogledu, iz situacije tužiteljice u glavnom postupku, kako je opisana u odluci kojom se upućuje zahtjev, imajući u vidu osiguranje bolničkih zdravstvenih usluga, ne proizlazi da su uzastopna imenovanja M. E. Pérez López obuhvaćena običnim privremenim potrebama poslodavca.

               51

               Taj je zaključak potkrijepljen ocjenom suda koji je uputio zahtjev koji kvalificira popunjavanje radnih mjesta u sektoru zdravstvenih službi posredstvom imenovanja privremenog statutarnog osoblja kao „endemsku bolest” i koji procjenjuje da je oko 25 % od 50000 radnih mjesta medicinskog i zdravstvenog osoblja madridske regije popunjeno osobljem koje je zaposleno na temelju imenovanja povremene naravi u prosječnom trajanju od pet do šest godina, među kojima neki prelaze razdoblje od petnaest godina neprekinutog pružanja usluga.

               52

               U tim uvjetima valja navesti da članak 5. stavak 1. točku (a) Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se protivi da tijela države članice na koju se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, tako da se obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u sektoru javnog zdravstva smatra opravdanim „objektivnim razlozima” u smislu navedenog članka, zato što se ti ugovori temelje na zakonskim odredbama koje dopuštaju obnovu radi osiguranja pružanja određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi, iako su u stvarnosti navedene potrebe trajne i stalne.

               53

               Nadalje, u odnosu na diskrecijsku ocjenu koju ima upravno tijelo kada se radi o stvaranju strukturnih radnih mjesta, valja podsjetiti da postojanje takve mogućnosti koja omogućuje stvaranje stalnog radnog mjesta kao i one koja se sastoji od pretvaranja ugovora na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme, može predstavljati djelotvorno sredstvo protiv zlouporabe ugovora na određeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 170.).

               54

               Međutim, iako nacionalni propis koji omogućuje obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme radi zamjene osoblja u očekivanju popunjavanja stvorenih strukturnih radnih mjesta, može u načelu biti opravdan objektivnim razlogom, konkretna primjena tog razloga, uzimajući u obzir osobitosti predmetne djelatnosti i uvjete njezina obavljanja, treba međutim biti u skladu sa zahtjevima iz Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 34. i navedenu sudsku praksu te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 99.).

               55

               U ovom slučaju valja navesti da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne sadržava nijednu obvezu za nadležno upravno tijelo da stvori dodatna strukturna radna mjesta kako bi došlo do prestanka zapošljavanja privremenog statutarnog osoblja. S druge strane, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se strukturna radna mjesta popunjavaju imenovanjem zamjenskog „privremenog” osoblja, a da pritom u odnosu na njih ne postoji ograničenje trajanja ugovora o zamjeni ni ograničenje broja njihove obnove, tako da je takva situacija neizvjesnosti radnika, u stvarnosti, trajna. Takvo zakonodavstvo može, kršeći pritom članak 5. stavak 1. točku (a) Okvirnog sporazuma, omogućiti obnavljanje ugovora o radu na određeno vrijeme za zadovoljenje potreba koje su stalne i trajne, iako iz navoda iz točke 52. ove presude proizlazi da postoji strukturni manjak radnih mjesta za stalno zaposleno osoblje u predmetnoj državi članici.

               56

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i treće postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 5. stavak 1. točku (a) Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se protivi to da tijela države članice na koju se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojemu:

                        —

                        se obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u sektoru javnog zdravstva smatra opravdanim „objektivnim razlozima” u smislu navedenog članka, zato što se ti ugovori temelje na zakonskim odredbama koje dopuštaju obnovu radi osiguranja pružanja određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi, iako su u stvarnosti navedene potrebe trajne i stalne te

                        —

                        ne postoji nikakva obveza za nadležno upravno tijelo da stvori strukturna radna mjesta čime će prestati zapošljavanje statutarnog osoblja te mu je dopušteno popunjavanje stvorenih strukturnih radnih mjesta zapošljavanjem „privremenog” osoblja, tako da i dalje postoji situacija neizvjesnosti radnika, iako u predmetnoj državi postoji strukturni manjak radnih mjesta za stalno zaposleno osoblje u tom sektoru.

         Drugo pitanje

               57

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se određuje prestanak ugovornog odnosa na dan koji je određen u ugovoru na određeno vrijeme te nalaže plaćanje svih zaostalih naknada, bez obzira na eventualno novo imenovanje.

               58

               U tom pogledu valja podsjetiti da Okvirni sporazum ne propisuje uvjete pod kojima je moguće primjenjivati ugovore o radu na neodređeno vrijeme te nema za cilj usklađivanje svih nacionalnih propisa koji se odnose na ugovor o radu na određeno vrijeme. Naime, cilj tog okvirnog sporazuma je samo, utvrđujući opća načela i minimalne zahtjeve, uspostavljanje općeg okvira za jednak tretman radnika na određeno vrijeme koji ih štiti od diskriminacije i sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih radnih odnosa ili ugovora o radu na određeno vrijeme (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 63. i navedena sudska praksa te rješenje od 7. ožujka 2013., Bertazzi i dr., C‑393/11, EU:C:2013:143, t. 48.).

               59

               Ipak, ovlasti koje se priznaju državama članicama za utvrđenje sadržaja svojih nacionalnih pravila u odnosu na ugovore o radu ne idu toliko daleko da im omogućuju da dovedu u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 64. i navedena sudska praksa te rješenje od 7. ožujka 2013., Bertazzi i dr., C‑393/11, EU:C:2013:143, t. 49.).

               60

               Cilj koji se želi postići člankom 5. Okvirnog sporazuma, kojime se uređuje korištenje uzastopnih ugovora o radu i radnih odnosa na određeno vrijeme, ne bi imao nikakav sadržaj kada bi sama nova narav radnog odnosa na temelju nacionalnog prava mogla predstavljati „objektivni razlog” u smislu tog članka i time dopustiti obnovu ugovora o radu na određeno vrijeme.

               61

               Valja stoga odgovoriti na drugo pitanje tako da članak 5. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se načelno ne protivi nacionalni propis kojim se određuje prestanak ugovornog odnosa na dan koji je određen u ugovoru na određeno vrijeme te nalaže plaćanje svih zaostalih naknada, bez obzira na eventualno novo imenovanje, pod uvjetom da takvo zakonodavstvo ne bude takve naravi da može dovesti u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Četvrto pitanje

               62

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se ne priznaje nikakva naknada u slučaju prestanka ugovora o radu privremenom statutarnom osoblju, iako se takva naknada dodjeljuje usporedivim radnicima koji su zaposleni u okviru ugovora o radu za privremeno obavljanje poslova.

               63

               U tom pogledu valja podsjetiti da je člankom 4. Okvirnog sporazuma, u njegovu stavku 1., propisana zabrana postupanja, kad je riječ o uvjetima zapošljavanja, na nepovoljniji način prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme nego prema usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme samo zato što rade na određeno vrijeme, osim ako drugačije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.

               64

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo nediskriminacije zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 65. i navedena sudska praksa).

               65

               U tom pogledu, valja precizirati da je načelo nediskriminacije uređeno i konkretizirano u Okvirnom sporazumu samo u odnosu na različito postupanje između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji (rješenje od 11. studenoga 2010., Vino, C‑20/10, EU:C:2010:677, t. 56., od 22. srpnja 2011., Vino, C‑161/11, EU:C:2011:420, t. 28. i od 7. ožujka 2013., Rivas Montes, C‑178/12, EU:C:2013:150, t. 43.).

               66

               S druge strane, eventualno različito postupanje između određenih kategorija osoblja zaposlenih na određeno vrijeme, poput onog na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, koje se ne temelji na tome je li radni odnos na određeno ili neodređeno vrijeme, već na tome je li radni odnos uređen zakonom ili ugovorom, ne potpada pod načelo nediskriminacije uređeno tim okvirnim sporazumom (vidjeti u tom smislu rješenja od 11. studenoga 2010., Vino, C‑20/10, EU:C:2010:677, t. 57. i od 7. ožujka 2013., Rivas Montes, C‑178/12, EU:C:2013:150, t. 44. i 45.).

               67

               Samo ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da radnici koji su zaposleni na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme i koji obavljaju usporedivi posao primaju naknadu u slučaju prestanka ugovora o radu, dok se takva naknada ne priznaje privremenom statutarnom osoblju, takvo različito postupanje može potpadati pod načelo nediskriminacije iz članka 4. Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od istog dana, De Diego Porras, t. 37. i 38.).

               68

               Međutim, s obzirom na to da niti jedan element iz spisa koji je dostavljen Sudu ne ukazuje da u glavnom postupku postoji različito postupanje između privremenog statutarnog osoblja i osoblja zaposlenog na neodređeno vrijeme, različito postupanje koje je predmet četvrtog pitanja ne potpada pod pravo Unije (rješenja od 11. studenoga 2010., Vino, C‑20/10, EU:C:2010:677, t. 64., od 22. lipnja 2011., Vino, C‑161/11, EU:C:2011:420, t. 30. i od 7. ožujka 2013., Rivas Montes, C‑178/12, EU:C:2013:150, t. 52.). Stoga, to različito postupanje potpada isključivo pod nacionalno pravo, čije je tumačenje samo na sudu koji je uputio zahtjev (rješenja od 22. lipnja 2011., Vino, C‑161/11, EU:C:2011:420, t. 35. i od 7. ožujka 2013., Rivas Montes, C‑178/12, EU:C:2013:150, t. 53.).

               69

               U tim okolnostima valja navesti da je Sud očito nenadležan za odgovaranje na postavljeno četvrto pitanje.

         Troškovi

               70

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 5. stavak 1. točku (a) Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu se protivi to da tijela države članice na koju se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojemu:

                                 —

                                    se obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u sektoru javnog zdravstva smatra opravdanim „objektivnim razlozima” u smislu navedenog članka, zato što se ti ugovori temelje na zakonskim odredbama koje dopuštaju obnovu radi osiguranja pružanja određenih usluga privremene, konjunkturne ili izvanredne naravi, iako su u stvarnosti navedene potrebe trajne i stalne;

                                 —

                                    ne postoji nikakva obveza za nadležno upravno tijelo da stvori strukturna radna mjesta čime će prestati zapošljavanje statutarnog osoblja te mu je dopušteno popunjavanje stvorenih strukturnih radnih mjesta zapošljavanjem „privremenog” osoblja, tako da i dalje postoji situacija neizvjesnosti radnika, iako u predmetnoj državi postoji strukturni manjak radnih mjesta za stalno zaposleno osoblje u tom sektoru.

                           2.

                           Članak 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme priloženog Direktivi 1999/70 treba tumačiti na način da mu se načelno ne protivi nacionalni propis kojim se određuje prestanak ugovornog odnosa na dan koji je određen u ugovoru na određeno vrijeme te nalaže plaćanje svih zaostalih naknada, a da to nema utjecaja na eventualno novo imenovanje, pod uvjetom da takvo zakonodavstvo ne bude takve naravi da može dovesti u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                           3.

                           Sud Europske unije očito je nenadležan za odgovaranje na četvrto pitanje koje je postavio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Madrid (Upravni sud br. 4 u Madridu, Španjolska).

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2011. veljača 15.#Florence Barbin protiv Europski parlament.#Predmet F-68/09.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. srpnja 2016.#Emmanuel Lebek protiv Janusza Domina.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Najwyższy.#Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 34. točka 2. – Tuženik koji se nije upustio u postupak – Priznanje i izvršenje sudskih odluka – Razlozi za odbijanje – Nepravovremena dostava pismena kojim se pokreće postupak tuženiku koji se nije odazvao na poziv suda – Pojam ‚postupak’ – Zahtjev za povrat u prijašnje stanje – Uredba (EZ) br. 1393/2007 – Članak 19. stavak 4. – Dostava sudskih i izvansudskih pismena – Rok u kojem je zahtjev za povrat u prijašnje stanje dopušten.#Predmet C-70/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      7. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 34. točka 2. — Tuženik koji se nije upustio u postupak — Priznanje i izvršenje sudskih odluka — Razlozi za odbijanje — Nepravovremena dostava pismena kojim se pokreće postupak tuženiku koji se nije odazvao na poziv suda — Pojam ‚postupak’ — Zahtjev za povrat u prijašnje stanje — Uredba (EZ) br. 1393/2007 — Članak 19. stavak 4. — Dostava sudskih i izvansudskih pismena — Rok u kojem je zahtjev za povrat u prijašnje stanje dopušten“
      U predmetu C‑70/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska), odlukom od 27. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 17. veljače 2015., u postupku

         Emmanuel Lebek

      protiv

         Janusza Domina,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica), A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Chambel Margarido, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 34. točke 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I), s jedne strane, i članka 19. stavka 4. Uredbe (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena”) i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 (SL L 324, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 171.), s druge strane.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Emmanuela Lebeka i Janusza Domina u vezi s priznanjem izvršivosti presude, koju je donio francuski sud, u Poljskoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba Bruxelles I

               3

               U uvodnim izjavama 2., 6. i 16. do 18. Uredbe Bruxelles I navodi se:

                        „(2)

                        Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

                  […].

                        (6)

                        Kako bi se postigao cilj slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potrebno je i prikladno da pravila kojima je uređena nadležnost i priznavanje sudskih odluka te njihovo izvršenje budu uređena pravno obvezujućim i izravno primjenjivim pravnim instrumentom Zajednice.

                  […].

                        (16)

                        Uzajamno povjerenje u zadovoljavanje pravde unutar Zajednice opravdava da sudske odluke donesene u nekoj državi članici automatski budu priznate bez potrebe bilo kakvog postupka osim u slučajevima njihova osporavanja.

                        (17)

                        Na temelju istog načela uzajamnog povjerenja, postupak kojim se postiže izvršivost sudske odluke iz jedne države članice u drugoj državi članici mora biti učinkovit i brz. S tim ciljem, izjava da je sudska odluka izvršiva zapravo mora biti izdana automatski, nakon [posve] formalnih provjera podnesene dokumentacije, pri čemu ne smije postojati bilo kakva mogućnost da se sud po službenoj dužnosti pozove na bilo koji od razloga za neizvršenje u skladu s ovom Uredbom.

                        (18)

                        Unatoč tome, poštovanje prava obrane znači da tuženik mora imati mogućnost podnošenja žalbe u kontradiktornom postupku na odluku o izvršivosti, ako smatra da postoji jedan od razloga za neizvršavanje sudske odluke. Mogućnost služenja pravnim lijekom trebala bi postojati i za tužitelja ako je odbijen njegov zahtjev za donošenje odluke o izvršivosti sudske odluke.”

               4

               Članak 26. u stavcima 1. i 2. Uredbe br. 44/2001 određuje:
               „1.   Ako je protiv tuženika koji ima domicil u jednoj državi članici pokrenut postupak pred sudom druge države članice, a on se ne pojavi [ne upusti u postupak] pred sudom, sud po službenoj dužnosti izjavljuje da nije nadležan [sud se po službenoj dužnosti oglašava nenadležnim], osim ako nadležnost proizlazi iz odredaba ove Uredbe.
               2.   Sud zastaje s postupkom toliko vremena koliko je potrebno da se utvrdi da je tuženik bio u mogućnosti primiti pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, dovoljno rano da bi mogao pripremiti svoju obranu, ili da su poduzeti svi potrebni koraci s tim ciljem.”

               5

               Na temelju članka 26. stavka 3. te uredbe, članak 19. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 od 29. svibnja 2000. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima (SL 2000., L 160, str. 37.), primjenjuje se umjesto članka 26. stavka 2. Uredbe Bruxelles I ako pismeno o pokretanju postupka ili jednako vrijedno pismeno mora biti poslano iz jedne države članice u drugu u skladu s Uredbom br. 1348/2000.

               6

               Prema članku 33. stavku 1. Uredbe Bruxelles I „[s]udska odluka donesena u nekoj državi članici priznaje se u drugoj državi članici bez potrebe za bilo kakvim posebnim postupkom”.

               7

               Članak 34. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 određuje da se sudska odluka ne priznaje „ako je donesena u odnosu na tuženika koji se nije odazvao na poziv suda, a nije mu bilo pravovremeno uručeno pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno na način koji bi mu omogućio da pripremi svoju obranu, osim ako tuženik nije započeo postupak za pobijanje sudske odluke, iako je to mogao učiniti”.

               8

               Članak 35. te uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Nadalje, sudska se odluka ne priznaje ako nisu poštovane odredbe odjeljaka 3., 4. ili 6. poglavlja II., ili u slučaju iz članka 72.
               2.   Pri provjeri osnova za nadležnost iz prethodnog stavka, sud ili tijelo kojemu se podnosi zahtjev za priznavanje vezan je utvrđenim činjeničnim stanjem na osnovi kojega je sud države članice u kojoj je sudska odluka donesena utemeljio svoju nadležnost.
               3.   [Ne dovodeći u pitanje] odredbe stavka 1., ne može se provjeravati nadležnost suda države članice u kojoj je donesena sudska odluka. Ispitivanje javnog poretka iz članka 34. točke 1. ne smije se primijeniti na pravila o nadležnosti.”

               9

               Članak 38. stavak 1. Uredbe Bruxelles I predviđa:
               „Sudska odluka donesena u državi članici koja je i izvršiva u toj državi izvršava se u drugoj državi članici ako je, po zahtjevu bilo koje zainteresirane stranke, u njoj proglašena izvršivom.”

               10

               Članak 45. te uredbe određuje:
               „1.   Sud pred kojim je uložen pravni lijek u skladu s odredbama članka 43. ili članka 44. odbija proglašenje izvršivosti ili ga povlači samo na temelju jednog od razloga iz članaka 34. i 35. Svoju odluku donosi bez odlaganja.
               2.   Ni pod kakvim se uvjetima strane sudske odluke ne mogu preispitivati s obzirom na svoj meritum.”

         Uredba br. 1393/2007

               11

               Na temelju uvodnih izjava 6., 7. i 12. Uredbe br. 1393/2007:

                        „(6)

                        Učinkovitost i brzina sudskih postupaka u građanskim stvarima pretpostavlja da se slanje sudskih i izvansudskih pismena obavlja izravno, na najbrži način, između lokalnih tijela koja određuju države članice. Unatoč tome, države članice mogu izraziti svoju namjeru da za razdoblje od pet godina odrede samo jedno tijelo za slanje ili zaprimanje ili jedno tijelo za obavljanje obiju dužnosti. To se određivanje, unatoč tome, može obnavljati svakih pet godina.

                        (7)

                        Brzina slanja opravdava korištenje svih prikladnih sredstava, pod uvjetom da su ispunjeni određeni uvjeti, koji se odnose na čitljivost i pouzdanost primljenog pismena. Sigurnost pri slanju zahtjeva da pismenu koje se šalje bude priložen prethodno tiskani obrazac, ispunjen na jeziku mjesta u kojem se dostava pismena treba obaviti ili na drugome jeziku koji prihvaća država članica o kojoj je riječ.

                  […]

                        (12)

                        Tijelo za zaprimanje pismena bi trebalo izvijestiti adresata u pisanom obliku korištenjem standardnog obrasca da ovaj može odbiti primiti pismeno koje mu se treba dostaviti, u vrijeme dostave ili vraćanjem pismena tijelu za zaprimanje pismena u roku od tjedan dana ako pismeno nije sastavljeno na jeziku koji razumije ili na službenom jeziku ili na jednom od službenih jezika mjesta dostave. Ovo bi se pravilo također trebalo primijeniti na naredne dostave od trenutka kad je adresat iskoristio svoje pravo na odbijanje primitka. Ova pravila o odbijanju također bi se trebala primijeniti na dostavu diplomatskim ili konzularnim tijelima, dostavu poštom i izravnu dostavu. Potrebno je utvrditi da se dostava odbijenog pismena može ispraviti ponovnim dostavljanjem adresatu prijevoda pismena.”

               12

               Članak 1. te uredbe glasi:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima kada sudsko ili izvansudsko pismeno mora biti poslano iz jedne države članice u drugu radi njegove dostave. Uredba ne obuhvaća porezne, carinske i upravne stvari ili odgovornost država za postupke i propuste u izvršavanju državnih ovlasti (acta iure imperii).
               2.   Ova se Uredba ne primjenjuje ako nije poznata adresa osobe kojoj pismeno mora biti dostavljeno.
               […]”

               13

               Članak 19. stavak 4. spomenute uredbe predviđa:
               „Ako je pismeno kojim se pokreće postupak ili ekvivalentno pismeno trebalo biti poslano u drugu državu članicu radi dostave u skladu s odredbama ove Uredbe, a presuda je izrečena protiv tuženika koji se nije upustio u postupak, sudac može osloboditi tuženika pravnih posljedica isteka roka za ulaganje žalbe ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        tuženik, bez svoje krivnje, nije saznao za postojanje pismena pravovremeno da bi mogao pripremiti svoju obranu pred sudom ili pravovremeno da bi mogao uložiti žalbu; i

                        (b)

                        tuženik je predočio dostatan dokaz obrane u pogledu glavnog tužbenog zahtjeva.

                  Zahtjev za povrat u prijašnje stanje može biti podnesen samo u razumnom roku nakon što je tuženik saznao sadržaj presude.
               Svaka država članica može izjaviti, u skladu s odredbama članka 23. stavka 1., da takav zahtjev neće biti razmatran ako je podnesen po isteku roka koji ta država navodi u izjavi, ali taj rok ni u kojem slučaju nije kraći od jedne godine od datuma izricanja presude.”

               14

               U skladu s člankom 23. stavkom 1. Uredbe br. 1393/2007 [d]ržave članice Komisiji dostavljaju podatke iz članaka 2., 3., 4., 10., 11., 13., 15. i 19. […].”

               15

               Francuska Republika je u skladu s navedenim člankom 23. stavkom 1. u svojoj izjavi navela da je kao rok za eventualni zahtjev za povrat u prijašnje stanje određena jedna godina od dana izricanja presude.

         Francusko pravo

               16

               Članak 540. Zakonika o građanskom postupku, u inačici koja proizlazi iz Uredbe br. 2011‑1043 od 1. rujna 2011. o zaštitnim mjerama donesenima nakon pokretanja postupka o nasljeđivanju i postupka za donošenje privremenih mjera (JORF od 2. rujna 2011., str. 14884., u daljnjem tekstu: CPC), propisuje:
               „Ako je presuda donesena zbog ogluhe ili je se smatra proturječnom, sud može osloboditi tuženika pravnih posljedica isteka roka ako tuženik, bez svoje krivnje, nije saznao za postojanje presude pravovremeno da bi mogao uložiti pravno sredstvo ili ga nije mogao uložiti.
               Zahtjev za povrat u prijašnje stanje podnosi se predsjedniku suda nadležnom za rješavanje prigovora ili žalbe. Predsjednik postupa kao u postupku privremene pravne zaštite.
               Zahtjev se može podnijeti do isteka roka od dva mjeseca od kad je prvo pismeno dostavljeno osobi ili, ako to nije primjenjivo, od dana prve mjere izvršenja zbog koje se njegovom imovinom u cijelosti ili djelomično ne može raspolagati.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               U okviru prvog postupka pred nadležnim poljskim sudovima E. Lebek je zahtijevao priznanje i izvršenje presude okružnog suda u Parizu (Francuska) od 8. travnja 2010. kojom je J. Dominu naloženo da mu plaća naknadu za uzdržavanje u iznosu od 300 eura mjesečno.

               18

               Prema odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, pismeno kojim se pokreće postupak podneseno okružnom sudu u Parizu nije bilo dostavljeno tuženiku, J. Dominu, jer njegova adresa u Parizu koju je tužitelj, E. Lebek, naveo nije bila točna i jer tuženik od 1996. ima domicil u Poljskoj. Budući da nije znao za postupak u tijeku, J. Domino se, prema tome, nije mogao braniti.

               19

               J. Domino je za presudu koju je donio taj francuski sud saznao tek u srpnju 2011., odnosno više od godinu dana nakon njezina donošenja, kada mu je Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze (Okružni sud u Jelenijoj Góri, Poljska), u okviru postupka koji je pokrenut pred tim sudom, dostavio ovjerene preslike presude okružnog suda u Parizu kao i zahtjev E. Lebeka u cilju priznanja njezine izvršivosti.

               20

               Rješenjem koje je 23. studenoga 2011. donio Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze (Okružni sud u Jelenijoj Góri) i rješenjem koje je 31. siječnja 2012. donio Sąd Apelacyjny we Wrocławiu (žalbeni sud u Wroclawu, Poljska), ti su sudovi odbili zahtjev E. Lebeka zbog nepoštovanja prava obrane J. Domina s obzirom na to da je potonji za presudu okružnog suda u Parizu saznao na dan kada više nije bilo moguće podnijeti redovno pravno sredstvo.

               21

               Kasnije je E. Lebek podnio drugu tužbu Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze (Okružni sud u Jelenijoj Góri), koja je imala istovjetan predmet kao tužba koja je prethodno bila odbijena, ističući nove činjenice, to jest da je presuda okružnog suda u Parizu tuženiku dostavljena 17. i 31. svibnja 2012. u skladu s odredbama Uredbe br. 1393/2007. Te su se dostave odnosile na tu presudu kao i na uputu tuženiku, navodeći, među ostalim, odredbe članka 540. CPC‑a. Prema toj uputi tuženik je mogao podnijeti zahtjev za povrat u prijašnje stanje zbog isteka roka unutar dva mjeseca od dostave predmetne presude.

               22

               Presudom od 14. prosinca 2012., navodeći da tuženik nije podnio takav zahtjev u tako određenom roku, Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze (Okružni sud u Jelenijoj Góri) prihvatio je drugi zahtjev E. Lebeka, smatrajući da su prava obrane bila zajamčena, te je presudu okružnog suda u Parizu proglasio izvršivom u Poljskoj.

               23

               Odlukom od 27. svibnja 2013., prihvativši žalbu koju je podnio J. Domino, Sąd Apelacyjny we Wrocławiu (Žalbeni sud u Wroclawu) preinačio je pobijanu presudu i odbio zahtjev za priznanje uz obrazloženje da članak 34. točku 2. Uredbe Bruxelles I treba tumačiti na način da sama mogućnost podnošenja zahtjeva za povrat u prijašnje stanje ne znači da postoje stvarne mogućnosti započinjanja postupka protiv presude okružnog suda u Parizu, jer ta žalba u biti ovisi o prethodnoj potvrdnoj odluci francuskog suda o navedenom zahtjevu za povrat u prijašnje stanje.

               24

               E. Lebek je Sąd Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska) podnio kasacijsku žalbu protiv odluke Sąd Apelacyjny we Wrocławiu (Žalbeni sud u Wroclawu).

               25

               Prema Sąd Najwyższy (Vrhovni sud), u situaciji u kojoj je tuženik u državi podrijetla predmetne odluke mogao podnijeti zahtjev za povrat u prijašnje stanje u vezi s tom odlukom, tuženik ne može isticati razloge za odbijanje proglašenja njezine izvršivosti, navedene u članku 34. točki 2. Uredbe Bruxelles I.

               26

               Taj sud smatra da se pojam „postupak” iz članka 34. stavka 2. Uredbe Bruxelles I mora široko tumačiti s obzirom na to da se ratio legis te odredbe sastoji u zaštiti tuženika kada se protiv njega donosi presuda, iako mu pismeno kojim se pokreće postupak nije bilo dostavljeno. Takva zaštita je osigurana kada je moguće podnijeti zahtjev za povrat u prijašnje stanje u vezi s rokom za podnošenje pravnog sredstva.

               27

               On također podsjeća da je u Francuskoj, na temelju članka 19. stavka 4. i članka 23. stavka 1. te Uredbe br. 1393/2007 rok u kojem se može podnijeti zahtjev za povrat u prijašnje stanje jedna godina od dana izricanja dotične presude.

               28

               Iz toga slijedi da bi, ako članak 19. stavak 4. te uredbe treba tumačiti na način da isključuje primjenu nacionalnih odredaba koje uređuju pitanje produljenja roka za podnošenje pravnog sredstva, poput članka 540. CPC‑a, to značilo da tuženik više nema pravo podnijeti zahtjev za povrat u prijašnje stanje jer je istekao rok od jedne godine i prema tome tuženik više ne može započeti postupak u smislu članka 34. točke 2. zadnjeg dijela rečenice Uredbe Bruxelles I.

               29

               Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) međutim smatra da članak 19. stavak 4. Uredbe br. 1393/2007 nije tako isključive naravi i ne protivi mu se primjena nacionalnih odredaba koje uređuju povrat u prijašnje stanje. Ta odredba prema tome definira samo minimalna pravila zaštite tuženika koji se nije odazvao na poziv suda i kojem zahtjev nije dostavljen, a državama članicama ostavlja mogućnost primjene povoljnijih mjera.

               30

               U tim je okolnostima Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 34. točku 2. Uredbe Bruxelles I tumačiti na način da tamo navedena mogućnost započinjanja postupka za pobijanje sudske odluke obuhvaća kako slučaj kad odgovarajuće pravno sredstvo može biti podneseno unutar roka koji je određen nacionalnim pravom tako i slučaj kad je taj rok već istekao, ali je podnesen zahtjev za povrat u prijašnje stanje i potom – nakon što je udovoljeno tom zahtjevu – može biti uloženo odgovarajuće pravno sredstvo?

                        2.

                        Treba li članak 19. stavak 4. Uredbe br. 1393/2007 tumačiti na način da on isključuje primjenu odredbi nacionalnog prava o povratu u prijašnje stanje u vezi s rokom za podnošenje pravnog sredstva ili na način da tuženik ima izbor podnijeti zahtjev prema toj odredbi ili koristiti odgovarajući pravni institut nacionalnog prava?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               31

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „postupak” iz članka 34. stavka 2. Uredbe Bruxelles I tumačiti na način da uključuje i zahtjev za povrat u prijašnje stanje ako je rok za podnošenje redovnog pravnog sredstva istekao.

               32

               U tom pogledu, valja napomenuti da, radi osiguravanja što veće jednakosti i ujednačenosti prava i obveza koje proizlaze iz Uredbe Bruxelles I za države članice i zainteresirane osobe, pojam „postupak” iz članka 34. točke 2. Uredbe Bruxelles I treba tumačiti kao jednostavno upućivanje na domaće pravo jedne ili druge dotične države članice. Navedeni pojam treba promatrati kao samostalan pojam koji treba tumačiti pozivajući se, među ostalim, na ciljeve te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Kad je riječ o ciljevima te uredbe, iz njezinih uvodnih izjava 2., 6., 16. i 17. proizlazi da je njezina namjena osiguranje slobodnog protoka sudskih odluka iz država članica u građanskim i trgovačkim stvarima, pojednostavljivanjem formalnosti s ciljem njihova brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja (presuda od 14. prosinca 2006., ASML, C‑283/05, EU:C:2006:787, t. 23.).

               34

               Međutim, taj se cilj ne može postići oslabljivanjem prava obrane na bilo koji način, kao što Sud presudio u vezi s člankom 27. točkom 2. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32., u daljnjem tekstu: Briselska konvencija) (presuda od 14. prosinca 2006., ASML, C‑283/05, EU:C:2006:787, t. 24. i navedena sudska praksa).

               35

               Osim toga, iz uvodne izjave 18. Uredbe Bruxelles I proizlazi da poštovanje prava obrane znači da tuženik mora imati mogućnost podnošenja žalbe u kontradiktornom postupku na odluku o izvršivosti ako smatra da postoji jedan od razloga za neizvršavanje sudske odluke.

               36

               U tom pogledu, iz uvodnih izjava 16. do 18. Uredbe Bruxelles I proizlazi da sustav pravnih sredstava koja predviđa protiv priznanja ili izvršenja neke odluke ima za cilj uspostaviti pravednu ravnotežu između, s jedne strane, uzajamnog povjerenja u zadovoljavanje pravde unutar Unije, koje opravdava da sudske odluke donesene u nekoj državi članici u načelu automatski budu priznate i proglašene izvršivima u drugoj državi članici, i, s druge strane, poštovanje prava obrane, što znači da tuženik, ovisno o slučaju, mora imati mogućnost podnošenja pravnog sredstva u kontradiktornom postupku na odluku o izvršivosti ako smatra da postoji jedan od razloga za neizvršavanje sudske odluke (presuda od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 73.).

               37

               Sud je također presudio da temeljna prava, poput poštovanja prava obrane, koja proizlaze iz prava na pošteno suđenje, nisu apsolutni prerogativi, nego mogu sadržavati ograničenja. Međutim, ona moraju stvarno odgovarati ciljevima općeg interesa kojima služi predmetni propis i u odnosu na zadani cilj ne predstavljaju nerazmjerno zadiranje u ta prava (vidjeti u tom smislu presudu od 17. studenoga 2011., Hypoteční banka, C‑327/10, EU:C:2011:745, t. 50.).

               38

               Kad je riječ o članku 34. točki 2. Uredbe Bruxelles I, valja podsjetiti da za razliku od članka 27. točke 2. Briselske konvencije on nužno ne zahtijeva urednu dostavu pismena kojim se pokreće postupak, nego poštovanje prava obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2006., ASML, C‑283/05, EU:C:2006:787, t. 20.).

               39

               Cilj članka 34. točke 2. Uredbe Bruxelles I na koji upućuje njezin članak 45. stavak 1. je osigurati poštovanje prava tuženika koji se nije odazvao na poziv suda tijekom postupka koji je pokrenut u državi članici podrijetla, putem sustava dvostrukog nadzora. U skladu s tim sustavom, sud države članice primateljice mora odbiti ili, u slučaju pravnog sredstva, povući proglašenje izvršivosti strane odluke donesene zbog ogluhe ako pismeno kojim se pokreće postupak ili ekvivalentno pismeno tuženiku koji se nije odazvao na poziv suda nije bilo uručeno pravovremeno i na način da se može braniti, osim ako tuženik nije započeo postupak pred sudovima države članice podrijetla, a mogao je to učiniti (presuda od 6. rujna 2012., Trade Agency, C‑619/10, EU:C:2012:531, t. 32. i navedena sudska praksa).

               40

               Međutim, članak 34. točka 2. Uredbe Bruxelles I ne znači da tuženik mora poduzeti daljnje korake koji prekoračuju uobičajenu pažnju u obrani njegovih prava, poput onih koji se sastoje u tome da se upozna sa sadržajem odluke donesene u drugoj državi članici (presuda od 14. prosinca 2006., ASML, C‑283/05, EU:C:2006:787, t. 39.).

               41

               Stoga, kako bi se smatralo da je tuženik koji se nije odazvao na poziv suda mogao, u smislu članka 34. stavka 2. Uredbe Bruxelles I, započeti postupak protiv odluke donesene protiv njega zbog ogluhe, on mora saznati za sadržaj te odluke, što podrazumijeva da mu je ona bila dostavljena (presuda od 14. prosinca 2006., ASML, C‑283/05, EU:C:2006:787, t. 40.).

               42

               Kada je, točnije, riječ o zahtjevu za povrat u prijašnje stanje, valja pojasniti da je cilj tog zahtjeva da se tuženiku koji se nije odazvao na poziv suda ponovno omogući da podnese pravno sredstvo nakon isteka roka predviđenog zakonom za ostvarenje tog prava.

               43

               Dakle, isto kao i mogućnost podnošenja redovnog pravnog sredstva, on ima za cilj osigurati stvarno poštovanje prava obrane tuženika koji se nije odazvao na poziv suda.

               44

               Međutim, u skladu s člankom 19. stavkom 4. Uredbe br. 1393/2007, podnošenje zahtjeva za povrat u prijašnje stanje pretpostavlja da tuženik, bez svoje krivnje, nije saznao za postojanje pismena pravovremeno da bi mogao uložiti žalbu i da je predočio dostatan dokaz obrane u pogledu glavnog tužbenog zahtjeva. Taj se zahtjev, među ostalim, mora podnijeti u razumnom roku.

               45

               Ako su tako navedeni uvjeti u članku 19. stavku 4. Uredbe br. 1393/2007 ispunjeni, s obzirom na to da tuženik još uvijek može zahtijevati povrat u prijašnje stanje u vezi s podnošenjem pravnog sredstva, ne može se smatrati da više ne može djelotvorno izvršavati prava obrane. U tim okolnostima, podnošenje zahtjeva za povrat u prijašnje stanje ne može se smatrati daljnjim korakom koji prekoračuje uobičajenu pažnju kod prava obrane tuženika koji se nije odazvao na poziv suda.

               46

               Ako taj tuženik nije iskoristio svoje pravo zahtijevati povrat u prijašnje stanje, iako je to mogao učiniti, a uvjeti navedeni u točki 44. ove presude su ispunjeni, priznanje presude izrečene zbog ogluhe ne može se odbiti na temelju članka 34. točke 2. Uredbe Bruxelles I.

               47

               Nasuprot tomu, presuda izrečena zbog ogluhe ne može se priznati ako je tuženik, koji se bez svoje krivnje nije odazvao pozivu suda, podnio zahtjev za povrat u prijašnje stanje, koji je nakon toga odbijen, iako su uvjeti navedeni u članku 19. stavku 4. Uredbe br. 1393/2007 bili ispunjeni.

               48

               To rješenje može zajamčiti poštovanje prava na pošteno suđenje i osigurati pravednu ravnotežu između, s jedne strane, potrebe osiguranja da sudske odluke donesene u nekoj državi članici u načelu automatski budu priznate i proglašene izvršivima u drugoj državi članici i, s druge strane, poštovanje prava obrane.

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da pojam „postupak” iz članka 34. stavka 2. Uredbe Bruxelles I treba tumačiti na način da također uključuje zahtjev za povrat u prijašnje stanje ako je rok za podnošenje redovnog pravnog sredstva istekao.

         Drugo pitanje

               50

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavak 4. zadnji podstavak Uredbe br. 1393/2007 tumačiti na način da isključuje primjenu odredaba nacionalnog prava o sustavu zahtjeva za povrat u prijašnje stanje ako je rok za dopuštenost podnošenja takvih zahtjeva, kako je naveden u izjavi države članice na koju se ta odredba odnosi, istekao.

               51

               Najprije, valja podsjetiti da je, sukladno članku 288. drugom stavku UFEU‑a, uredba pravni akt Unije koji ima opću primjenu, obvezujuća je u cijelosti i neposredno se primjenjuje u svim državama članicama. One stoga, zbog sâme svoje naravi i funkcije koju zauzimaju u sustavu izvora prava Unije, proizvode izravne učinke i pojedincima daju prava koja su nacionalni sudovi dužni štititi (presude od 14. srpnja 2011., Bureau national interprofessionnel du Cognac, C‑4/10i C‑27/10, EU:C:2011:484, t. 40., i od 10. prosinca 2013.Abdullahi, C‑394/12, EU:C:2013:813, t. 48.).

               52

               U tom pogledu, izbor oblika uredbe ukazuje na važnost koju zakonodavac Unije pridaje izravnoj primjenjivosti odredaba Uredbe br. 1393/2007 i njihovoj ujednačenoj primjeni (vidjeti, analogijom, presude od 8. studenoga 2005., Leffler, C‑443/03, EU:C:2005:665, t. 46., i od 25. lipnja 2009., Roda Golf & Beach Resort, C‑14/08, EU:C:2009:395, t. 49.).

               53

               Prema odredbama članka 19. stavka 4. zadnjeg podstavka Uredbe br. 1393/2007, svaka država članica može izjaviti u skladu s odredbama članka 23. stavka 1. te uredbe da takav zahtjev neće biti razmatran ako je podnesen po isteku roka koji ta država navodi u izjavi, ali taj rok ni u kojem slučaju nije kraći od jedne godine od datuma izricanja presude.

               54

               U ovom je slučaju Francuska Republika iskoristila mogućnost koju pruža članak 19. stavak 4. i u svojoj izjavi navela da zahtjev za povrat u prijašnje stanje nije dopušteno podnijeti nakon roka od godine dana od izricanja te presude.

               55

               Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi rokovi zastare općenito ispunjavaju funkciju osiguranja pravne sigurnosti (presude od 28. listopada 2010., SGS Belgium i dr., C‑367/09, EU:C:2010:648, t. 68., i od 8. rujna 2011., Q‑Beef i Bosschaert, C‑89/10 i C‑96/10, EU:C:2011:555, t. 42.).

               56

               U glavnom postupku nije sporno da je J. Domino za presudu okružnog suda u Parizu saznao tek u srpnju 2011., kad je rok od jedne godine od izricanja presude već istekao.

               57

               Stoga bi bilo protivno načelu pravne sigurnosti i obvezatnosti uredaba Unije tumačiti članak 19. stavak 4. Uredbe br. 1393/2007 na način da se zahtjev za povrat u prijašnje stanje može podnijeti još i u roku propisanom nacionalnim pravom, iako to ne bi bilo moguće na temelju obvezne i izravno primjenjive odredbe te uredbe.

               58

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 19. stavak 4. zadnji podstavak Uredbe br. 1393/2007 treba tumačiti na način da isključuje primjenu odredaba nacionalnog prava koje se odnose na sustav zahtjeva za povrat u prijašnje stanje ako je rok za dopuštenost podnošenja tih zahtjeva, kako je naveden u izjavi države članice na koju se ta odredba odnosi, istekao.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne naknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Pojam „postupak” iz članka 34. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da također uključuje zahtjev za povrat u prijašnje stanje ako je rok za podnošenje redovnog pravnog sredstva istekao.

                        2.

                           Članak 19. stavak 4. zadnji podstavak Uredbe (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena”) i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 treba tumačiti na način da isključuje primjenu odredaba nacionalnog prava koje se odnose na sustav zahtjeva za povrat u prijašnje stanje, ako je rok za dopuštenost podnošenja takvih zahtjeva, kako je naveden u izjavi države članice na koju se ta odredba odnosi, istekao.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. rujna 2015.#Samuli Miettinen protiv Vijeća Europske unije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Mišljenje Pravne službe Vijeća o prijedlozima direktive i uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o kaznenopravnim sankcijama za trgovanje na temelju povlaštenih informacija i manipuliranje tržištem – Djelomično uskraćivanje pristupa – Iznimka koja se odnosi na zaštitu pravnih mišljenja – Iznimka koja se odnosi na zaštitu postupka donošenja odluka.#Predmet T-395/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. svibnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 89/48/EEZ. # Predmet C-39/07.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. rujna 2016.#Lotte Co. Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije KOALA LAND – Raniji nacionalni verbalni žig KOALA – Djelomično odbijanje prijave za registraciju – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Stvarna uporaba – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-479/15.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 25. rujna 2015.#August Storck KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice 2good – Žig koji se sastoji od reklamnog slogana – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-366/14.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 28. travnja 2015.#Saferoad RRS GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice MEGARAIL – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-137/13.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2012. listopad 25.#Europska komisija protiv Francuska Republika.#Predmet C-164/11.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. veljače 2015.#Francuska Republika protiv Europske komisije.#Državne potpore – Mirovine – Potpora koja se odnosi na reformu načina financiranja mirovina državnih službenika koji rade za France Télécom – Smanjenje doprinosa koji France Télécom isplaćuje državi – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem pod određenim uvjetima – Prednost.#Predmet T‑135/12.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 29.#Maria Teresa Visser-Fornt Raya protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-35/09.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. rujan 06.#Pioneer Hi Bred Italia Srl protiv Ministero delle Politiche Agricole, Alimentari e Forestali.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Consiglio di Stato.#Predmet C-36/11.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 16. svibnja 2013. # Alakor Gabonatermelő és Forgalmazó Kft. protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága. # Zahtjev za prethodnu odluku: Kúria - Mađarska. # Predmet C-191/12.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 17. prosinca 2010.#Amen Corner, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora.#Predmet T-192/09.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 1. prosinca 2016.#Europska komisija protiv Velikog Vojvodstva Luksemburga.#Povreda obveze države članice – Uredba (EZ) br. 1071/2009 – Zajednička pravila koja se tiču uvjeta za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika – Članak 16. stavci 1. i 5. – Nacionalni elektronički registar poduzeća cestovnog prijevoza – Nepovezanost s nacionalnim elektroničkim registrima drugih država članica.#Predmet C-152/16.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. srpnja 2011.#Generics (UK) Ltd protiv Synaptech Inc.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-427/09.


PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA EUROPSKE UNIJE (prvo vijeće) od 17. listopada 2013.#BF protiv Revizorskog suda Europske unije.#Javna služba – Postupak za popunjavanje radnog mjesta direktora – Izvještaj odbora za predizbor – Obrazloženje – Nepostojanje – Nezakonitost odluke o imenovanju – Pretpostavke.#Predmet F‑69/11.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 28. rujna 2010.#C-Content BV protiv Europske komisije.#Predmet T-247/08.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 19. lipnja 2013. # BY protiv Europske agencije za sigurnost zračnog prometa (AESA). # Predmet F-8/12.