title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. ožujka 2019.#Suez II Water Technologies & Solutions Portugal Unipessoal Lda protiv Fazenda Pública.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Članak 37. – Carinski zakonik Zajednice – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 313. – Carinski status robe – Pretpostavka o statusu robe Zajednice.#Predmet C-643/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      7. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Članak 37. – Carinski zakonik Zajednice – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 313. – Carinski status robe – Pretpostavka o statusu robe Zajednice”
      U predmetu C‑643/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo (Visoki upravni sud, Portugal), odlukom od 11. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 17. studenoga 2017., u postupku

         Suez II Water Technologies & Solutions Portugal
         Unipessoal Lda, prije GE Power Controls Portugal, Material Eléctrico Lda, zatim GE Power Controls Portugal Unipessoal Lda,
      protiv

         Fazenda Pública,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednica vijeća, A. Rosas (izvjestitelj) i L. Bay Larsen, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Hogan,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Suez II Water Technologies & Solutions Portugal Unipessoal Lda, R. Garção Soares, advogado,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i N. Vitorino, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Helenske Republike, M. Tassopoulou i A. Dimitrakopoulou, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García i V. Ester Casas, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i F. Clotuche‑Duvieusart, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 37. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. (SL 1997., L 17, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), kao i članka 313. stavaka 1. i 2. točke (a) Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 75/98 od 12. siječnja 1998. (SL 1998., L 7, str. 3. i ispravak SL 1999., L 111, str. 88.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 13., str. 198.) (u daljnjem tekstu: provedbena uredba).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Suez II Water Technologies & Solutions Portugal Unipessoal Lda, prije GE Power Controls Portugal, Material Eléctrico Lda, zatim GE Power Controls Portugal Unipessoal Lda (u daljnjem tekstu: Suez II) i Fazenda Pública (Državna riznica, Portugal) u vezi s carinskim statusom određene robe koju je steklo društvo Suez II.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Carinski zakonik

               3

               Članak 4. Carinskog zakonika u verziji koja je bila na snazi tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku, i to od 16. lipnja 2000. do 24. kolovoza 2000., propisivao je:
               „Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (6)

                        ‚Carinski status’ znači status robe kao robe Zajednice i robe koja nije roba Zajednice.

                        (7)

                        ‚Roba Zajednice’ znači roba koja je roba:

                                 –

                                 u potpunosti dobivena u carinskom području Zajednice pod uvjetima iz članka 23. i koja ne sadrži robu uvezenu iz zemalja ili područja koja ne čine dio carinskog područja Zajednice. […]

                                 –

                                 uvezena iz zemalja ili područja koji ne čine dio carinskog područja Zajednice, a koja je bila puštena u slobodni promet,

                                 –

                                 dobivena ili proizvedena u carinskom području Zajednice iz robe koja se spominje samo u drugoj alineji ili iz robe koja se spominje u prvoj i drugoj alineji;

                        (8)

                        ‚Roba koja nije roba Zajednice’ znači roba, osim one iz točke 7.

                  […]

                        (13)

                        ‚Nadzor od strane carinskih tijela’ znači mjera koju općenito poduzimaju ta tijela s ciljem osiguranja provedbe carinskih propisa i, gdje je to primjereno, drugih pravila koja se primjenjuju na robu koja je predmet carinskog nadzora.

                        (14)

                        ‚Provjera od strane carinskih tijela’ znači izvršavanje određenih radnji kao što su pregled robe, provjera postojanja i vjerodostojnosti isprava, pregled poslovnih knjiga trgovačkih društava i drugih evidencija, […] s ciljem osiguranja poštivanja carinskih propisa i, gdje je to primjereno, ostalih pravila koja se primjenjuju na robu koja je pod carinskim nadzorom.

                  […]

                        (19)

                        ‚Podnošenje robe carini’ znači obavještavanje carinskih tijela, koje se obavlja na propisan način, o prispijeću robe u carinarnicu ili na bilo koje drugo mjesto koje je određeno ili odobreno od strane carinskih tijela.

                  […]”

               4

               Članak 13. Carinskog zakonika glasio je:
               „Carinska tijela mogu u skladu s uvjetima predviđenim u važećim odredbama provesti sve provjere koje smatraju potrebnima za osiguranje ispravne primjene carinskog zakonodavstva”.

               5

               Članak 14. tog zakonika propisivao je:
               „Za potrebu primjene carinskog zakonodavstva, svaka osoba koja izravno ili neizravno sudjeluje u određenim radnjama za potrebe trgovine robom mora carinskim tijelima staviti na raspolaganje sve potrebne isprave i podatke, neovisno o načinu njihove pohrane, te pružiti na njihov zahtjev svaku drugu pomoć, u propisanom roku”.

               6

               Sukladno članku 16. Carinskog zakonika u svrhu provedbe provjere od strane carinskih tijela, osobe koje raspolažu ispravama iz članka 14. obvezne su čuvati ih u roku utvrđenom važećim odredbama, ali ne kraće od tri kalendarske godine, neovisno o načinu njihove pohrane.

               7

               U glavi III. Carinskog zakonika, naslovljenoj „Odredbe koje se primjenjuju na robu koja je ušla u carinsko područje Zajednice pa sve do određivanja carinski dopuštenoga postupanja ili uporabe”, nalazi se poglavlje 1. naslovljeno „Ulazak robe u carinsko područje Zajednice” u okviru kojeg je članak 37. propisivao:
               „1.   Roba unesena u carinsko područje Zajednice podliježe carinskom nadzoru od trenutka njezina unosa. Roba može podlijegati provjeri od strane carinskog tijela u skladu s važećim odredbama.
               2.   Roba ostaje pod takvim nadzorom sve dok je to potrebno radi utvrđivanja njezinog statusa, ako je to primjereno, i u slučaju robe koja nije roba Zajednice i ne dovodeći u pitanje članak 82. stavak 1., roba ostaje pod nadzorom dok se njezin carinski status ne promijeni, odnosno dok se ne smjesti u slobodnu zonu ili slobodno skladište, dok se ponovno ne izveze ili uništi u skladu s člankom 182.”

               8

               Članak 38. stavci 1. i 5. Carinskog zakonika glasili su:
               „1.   Osoba koja je unijela robu u carinsko područje Zajednice obvezna je robu bez odgode prevesti putem i na način koji odrede carinska tijela i u skladu s njihovim uputama:

                        (a)

                        do naznačene carinarnice, od strane carinskih tijela, ili kojega drugog mjesta koje odrede ili odobre ta tijela; ili

                        (b)

                        u slobodnu zonu, ako se roba u slobodnu zonu unosi izravno:

                                 –

                                 pomorskim ili zračnim putem, ili

                                 –

                                 kopnenim putem, bez prolaska kroz druge dijelove carinskog područja Zajednice ako je slobodna zona smještena na kopnenoj granici između države članice i treće zemlje.

                  […]
               5.   Odredbe stavaka 1. – 4. i članaka od 39. do 53. ne primjenjuju se na robu koja je privremeno napustila carinsko područje Zajednice krećući se morem ili zrakom između dvije točke tog područja, pod uvjetom da se prijevoz obavlja neposredno u redovnome linijskom zračnom ili brodskom prometu bez zaustavljanja izvan carinskog područja Zajednice.
               Ova odredba ne primjenjuje se na robu utovarenu u lukama, zračnim pristaništima i slobodnim lukama trećih zemalja.”

               9

               Članak 40. Carinskog zakonika koji se odnosi na podnošenje robe carini propisivao je:
               „Robu koja je sukladno članku 38. stavku 1. točki (a) stigla do carinarnice ili drugog mjesta koje su odredila ili odobrila carinska tijela, podnosi osoba koja je robu unijela u carinsko područje Zajednice ili, ako je to primjereno, osoba koja je preuzela odgovornost za prijevoz robe nakon njezinog unošenja”.

               10

               Članak 43. Carinskog zakonika predviđao je:
               „Pridržavajući se članka 45., za robu podnesenu carini […] podnosi se skraćena deklaracija.
               Skraćena deklaracija podnosi se prilikom podnošenja robe carini […].”

               11

               U skladu s člankom 44. Carinskog zakonika:
               „1.   Skraćena deklaracija podnosi se na obrascu koji odgovara modelu propisanom od strane carinskih tijela. Međutim, carinska tijela mogu dozvoliti da se kao skraćena deklaracija upotrijebi trgovačka ili službena isprava koja sadrži sve podatke potrebne za utvrđivanje istovjetnosti robe.
               2.   Skraćenu deklaraciju podnosi:

                        (a)

                        osoba koja je unijela robu u carinsko područje Zajednice ili bilo koja osoba koja preuzme odgovornost za njezin prijevoz nakon tog unosa; ili

                        (b)

                        osoba u čije su ime djelovale osobe iz točke (a).”

               12

               Poglavlje 4. glave III. Carinskog zakonika, naslovljeno „Obveza da se robi podnesenoj carini odredi carinski dopušteno postupanje ili uporaba”, sadržavalo je članke 48. i 49.

               13

               Članak 48. Carinskog zakonika propisivao je:
               „Za robu koja nije roba Zajednice i koja je podnesena carini određuje se carinski dopušteno postupanje ili uporaba.”

               14

               Članak 49. stavak 1. Carinskog zakonika glasio je:
               „Ako je za robu podnesena skraćena deklaracija, formalnosti potrebne za određivanje carinski dopuštenog postupanja ili uporabe robe moraju biti obavljene u roku:

                        (a)

                        45 dana od dana podnošenja skraćene deklaracije za robu koja se prevozi morskim putem;

                        (b)

                        20 dana od dana podnošenja skraćene deklaracije za robu koja se prevozi na drugi način.”

               15

               U glavi IV. Carinskog zakonika, naslovljenoj „Carinski dopušteno postupanje ili uporaba robe” članak 59. propisivao je u svojem stavku 1.:
               „Za svu robu koja se stavlja u carinski postupak podnosi se deklaracija za taj carinski postupak.”

               16

               Članak 79. tog zakonika predviđao je:
               „Puštanjem u slobodni promet roba koja nije roba Zajednice stječe status robe Zajednice.
               To ima za nužnu posljedicu primjenu mjera trgovinske politike, ispunjavanje drugih propisanih formalnosti u vezi s uvozom robe i plaćanjem zakonom propisanih carina.”

               17

               U skladu s člankom 180. Carinskog zakonika:
               „1.   Ako se roba unese ili vrati u drugi dio carinskog područja Zajednice ili se stavi u carinski postupak, potvrda iz članka 170. stavka 4. može se upotrijebiti kao dokaz statusa takve robe kao robe iz Zajednice ili robe koja ne potječe iz Zajednice.
               2.   Ako se ne može dokazati potvrdom ili nekim drugim sredstvom da roba ima status robe Zajednice ili robe koja nije roba Zajednice, smatra se da je roba:

                        –

                        roba Zajednice u svrhu primjene izvoznih carina i izvoznih dozvola ili izvoznih mjera propisanih prema trgovinskoj politici;

                        –

                        roba koja nije roba Zajednice u svim ostalim slučajevima.”

               18

               U glavi VII. tog zakonika, naslovljenoj „Carinski dug”, članak 202. određivao je:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        nezakonitim unosom u carinsko područje Zajednice robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina

                  […]
               2.   Carinski dug nastaje u trenutku nezakonita unosa robe.
               […]”

         Provedbena uredba

               19

               Članak 313. provedbene uredbe, u verziji koja je bila na snazi tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom predmetu, propisivao je:
               „1.   Podložno članku 180. Zakonika i iznimkama navedenim u stavku 2. ovog članka, sva roba na carinskom području Zajednice smatra se robom iz Zajednice, osim ako se ne utvrdi da nema status robe iz Zajednice.
               2.   Sljedeća roba ne smatra se robom iz Zajednice osim ako se u skladu s člancima 314. do 323. ne utvrdi da nema status robe iz Zajednice:

                        (a)

                        roba unesena u carinsko područje Zajednice u skladu s člankom 37. Zakonika;

                        (b)

                        roba u privremenom skladištu ili u slobodnoj zoni, ili slobodnom skladištu;

                        (c)

                        roba stavljena u postupak s odgodom.

                  Odstupajući od prvog podstavka točke (a) i u skladu s člankom 38. stavkom 5. Zakonika, roba unesena u carinsko područje Zajednice smatra se robom Zajednice, osim ako se ne ustanovi da nema status robe iz Zajednice:

                        –

                        ako je, ako se prevozi zračnim putem, roba bila utovarena ili pretovarena u zračnoj luci Zajednice radi otpreme u drugu zračnu luku na carinskom području Zajednice, te ako se prevozi pod pokrićem jedinstvene prijevozne isprave sastavljene u državi članici,

                        –

                        ili ako je, ako se prevozi morskim putem, roba bila otpremljena između luka na carinskom području Zajednice redovitom brodskom linijom odobrenom u skladu s člancima 313.a i 313.b.”

               20

               Članci 314. do 323. provedbene uredbe odnosili su se na dokazivanje statusa robe Zajednice i na oblike u kojima je taj dokaz moguće podnijeti.

               21

               Članak 314. provedbene uredbe glasio je:
               „1.   Ako se roba ne smatra robom Zajednice u smislu članka 313., njezin status robe iz Zajednice ne može se utvrditi na temelju stavka 2., osim ako:

                        (a)

                        je dovezena iz druge države članice, a da putem nije prešla preko područja treće zemlje; ili

                        (b)

                        ako je dovezena iz druge države članice kroz područje treće zemlje, a prevozila se pod pokrićem jedinstvene prijevozne isprave izdane u državi članici […]

                  […]
               2.   Dokaz da roba ima status robe Zajednice može se utvrditi isključivo:

                        (a)

                        pomoću jedne od isprava predviđene člancima 315. do 318.
                        ili

                        (b)

                        u skladu s pravilima utvrđenim u člancima 319. do 323.

                  […]”

               22

               Članak 317. provedbene uredbe propisivao je:
               „1.   Dokaz o statusu robe iz Zajednice pruža se u skladu s niže navedenim uvjetima, predočenjem računa ili prijevozne isprave koja se odnosi na robu.
               […]
               5.   Ovaj članak primjenjuje se samo ako se račun ili prijevozna isprava odnosi isključivo na robu Zajednice.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               23

               Društvo Suez II posluje u Portugalu, a bavi se industrijom i trgovinom električnom opremom. To je društvo u svoje prostore primilo robu namijenjenu uporabi u okviru svoje industrijske djelatnosti. Tu su robu od 2000. do 2002. isporučila i za nju izdala račune poduzeća sa sjedištem u Mađarskoj i Poljskoj, koje su na dan nastanka činjenica bile treće zemlje, te poduzeća sa sjedištem u Švicarskoj.

               24

               Portugalska carinska tijela izvršila su provjeru u prostorima društva Suez II. Ta provjera započela je 18. studenoga 2002.

               25

               Nakon što su pregledani svi računi koji se odnose na isporuku navedene robe, carinska su tijela od društva Suez II zatražila da podnese dokumente koji dokazuju da je ta ista roba ušla na područje Europske unije, da je bila podnesena carinskim tijelima i da je za nju bila podnesena skraćena deklaracija kako je to propisano člancima 38. i 43. Carinskog zakonika.

               26

               Društvo Suez II podnijelo je uvozne deklaracije carinskim uredima nekoliko država članica za većinu robe na koju se ti računi odnose, ali ne i za svu robu.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev naime navodi da kada je riječ o robi koja potječe od društva GE Hungary sa sjedištem u Mađarskoj, kao i od društva GE Polska i Elester sa sjedištem u Poljskoj, društvo Suez II nije podnijelo dokumente kojima dokazuje puštanje robe u slobodni promet, uz dodjelu statusa robe Zajednice koji iz toga proizlazi, ili skraćenu deklaraciju carinskim tijelima, nego je samo podnijelo račune koje su tijekom 2000. izdali dobavljači sa sjedištem u tim trećim zemljama, odnosno izvan carinskog područja Unije.

               28

               Carinska su tijela smatrala da robu za koju nije dokazano da je bila podvrgnuta postupcima za puštanje u slobodni promet kod carinskih tijela država članica treba smatrati robom koja nije roba Zajednice. Ta je roba unesena u carinsko područje Unije sukladno članku 37. Carinskog zakonika i na nju se na temelju članka 313. stavka 2. točke (a) provedbene uredbe ne primjenjuje načelo propisano u stavku 1. potonjeg članka prema kojem se za robu koja se nalazi na carinskom području Unije smatra da ima status robe iz Zajednice.

               29

               Carinska su tijela zaključila da je navedena roba nezakonito unesena u carinsko područje Unije, pri čemu ta nezakonitost dovodi do nastanka uvoznog carinskog duga u skladu s člankom 202. stavkom 1. točkom (a) Carinskog zakonika i, istodobno, duga poreza na dodanu vrijednost (PDV) na uvoz.

               30

               Odlukom regionalnog direktora za sporove u vezi s carinama i carinski nadzor u Portu (Portugal) od 21. kolovoza 2003., od društva Suez II je na temelju carinskog duga zatraženo plaćanje iznosa od 353903,04 eura. Nalog za plaćanje odnosi se na dugove nastale u razdoblju između 16. lipnja 2000. i 24. kolovoza 2000.

               31

               Društvo Suez II platilo je navedeni iznos 8. rujna 2003. Smatrajući međutim da je predmetna roba, unatoč tomu što ono nije bilo u mogućnosti to dokazati, već bila puštena u slobodni promet na carinskom području Unije od strane različitih subjekata pred carinarnicama različitih država članica te da je, u tom slučaju, teret dokazivanja činjenice da ta roba nema status robe Zajednice na carinskim tijelima, društvo Suez II podnijelo je Tribunal Tributário do Porto (Porezni sud u Portu) tužbu za poništenje odluke regionalnog direktora za sporove u vezi s carinama i carinski nadzor u Portu od 21. kolovoza 2003.

               32

               Budući da je Tribunal Tributário do Porto (Porezni sud u Portu) odbio tu tužbu presudom od 28. veljače 2013., društvo Suez II podnijelo je žalbu protiv te presude pred Supremo Tribunal Administrativo (Visoki upravni sud, Portugal).

               33

               U tim je okolnostima Supremo Tribunal Administrativo (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Sukladno članku 313. stavku 1. provedbene uredbe, treba li robu o kojoj je riječ u ovom predmetu smatrati robom Zajednice u slučaju kada ne postoji dokaz o protivnom ili je treba smatrati robom unesenom u područje Unije u smislu članka [37.] Carinskog zakonika koja je obuhvaćena iznimkom predviđenom u prvom dijelu članka 313. stavka 2. točke (a) provedbene uredbe na način da status robe Zajednice može imati samo roba za koju se dokaže da je podvrgnuta postupcima za puštanje robe u slobodni promet na carinskome području Unije?”

         O prethodnom pitanju

               34

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 313. provedbene uredbe tumačiti na način da za robu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koju su trgovačka društva sa sjedištem u trećim zemljama isporučila i za nju račune izdala trgovačkom društvu sa sjedištem na carinskom području Unije kako bi se tamo upotrebljavala, treba u skladu sa stavkom 1. tog članka smatrati da ima status robe Zajednice, ako se ne dokaže da nema taj status, ili je treba smatrati robom koja je unesena na carinsko područje Unije u smislu članka 37. Carinskog zakonika koja je obuhvaćena iznimkom iz članka 313. stavka 2. točke (a) provedbene uredbe, s obzirom na to da se status robe Zajednice priznaje samo robi za koju je podnesen dokaz da je bila podvrgnuta postupcima za puštanje u slobodni promet na carinskom području Unije.

               35

               Suez II tvrdi da bi se na robu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se na carinskom području Unije nalazi na datum na koji se postavlja pitanje određivanja njezina carinskog statusa, trebala primijeniti opća pretpostavka iz članka 313. stavka 1. provedbene uredbe i da je treba smatrati robom Zajednice, osim u slučaju da carinska uprava dokaže suprotno. Činjenica da uz tu robu nisu priloženi dokumenti koji dokazuju njezino puštanje u slobodni promet ne može značiti da je nezakonito unesena na carinsko područje Unije.

               36

               Vlade koje su podnijele očitovanja i Europska komisija s druge strane tvrde da je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena iznimkom predviđenom u članku 313. stavku 2. točki (a) provedbene uredbe, jer ona – s obzirom na to da se za nju smatra da je unesena u carinsko područje Unije u smislu članka 37. carinskog zakonika – od trenutka unošenja u to područje podliježe carinskom nadzoru i to onoliko dugo koliko je potrebno da se utvrdi njezin carinski status. S obzirom na to da nije bila prijavljena i stavljena u carinski postupak prilikom svojeg unošenja na carinsko područje Unije, treba smatrati da je nezakonito unesena na to područje pa je na dan tog nezakonitog unosa nastao carinski dug u skladu s člankom 202. Carinskog zakonika.

               37

               U tom pogledu, najprije valja podsjetiti da, s obzirom na tekst članka 313. stavka 1. provedbene uredbe, sva roba na carinskom području Unije smatra se robom iz Zajednice, s jedne strane, ako nije drukčije propisano odredbama članka 180. Carinskog zakonika i iznimkama iz stavka 2. članka 313. provedbene uredbe, i, s druge strane, osim u situacijama u kojima se utvrdi da ta roba nema status robe iz Zajednice. U skladu s člankom 313. stavkom 2. provedbene uredbe, roba unesena u carinsko područje Unije u smislu članka 37. Carinskog zakonika ne smatra se robom iz Zajednice, ako se u skladu s člancima 314. do 323. provedbene uredbe ne utvrdi da nema status robe iz Zajednice.

               38

               Važno je najprije istaknuti da iznimka iz članka 180. Carinskog zakonika, koja se odnosi na iznošenje robe iz slobodnih zona ili slobodnih skladišta, u ovom slučaju nije relevantna s obzirom na činjenice glavnog postupka.

               39

               Kako bi se dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, valja u širem sustavnom smislu utvrditi doseg pretpostavke iz članka 313. stavka 1. provedbene uredbe i iznimaka navedenih u stavku 2. tog članka, dovodeći te odredbe u vezu s relevantnim odredbama Carinskog zakonika, posebno s onima koje se primjenjuju na robu unesenu u carinsko područje Unije, na status robe Zajednice i na postupak za puštanje u slobodni promet na carinskom području Unije robe uvezene iz trećih zemalja.

               40

               U tom pogledu, kao prvo, s obzirom na to da članak 313. stavak 2. provedbene uredbe upućuje na pojam „roba unesena na carinsko područje Unije” u smislu članka 37. Carinskog zakonika, treba ga osobito tumačiti s obzirom na članak 4., točke 13. i 19., kao i na članke 37., 38., 40., 43. i 45. Carinskog zakonika, koji se nalaze u okviru glave III. potonjega, u kojoj su među ostalim utvrđene obveze koje se odnose na ulazak robe u carinsko područje Unije, njezino podvrgavanje carinskom nadzoru dok se ne utvrdi njezin carinski status, kao i na pravila koja se odnose na podnošenje i na carinsku deklaraciju.

               41

               Nadzor koji provode carinska tijela definiran je u članku 4. točki 13. Carinskog zakonika kao mjera koju općenito poduzimaju ta tijela s ciljem osiguranja provedbe carinskih propisa.

               42

               U skladu s člankom 37. istog zakonika, roba unesena u carinsko područje Unije podliježe carinskom nadzoru od trenutka njezina unosa. U okviru tog nadzora, može podlijegati provjeri od strane navedenog tijela u skladu s važećim odredbama, te je i dalje pod nadzorom koliko god je potrebno za utvrđivanje njezina carinskog statusa i ostaje pod nadzorom sve dok je to potrebno radi utvrđivanja njezina statusa, i u slučaju robe koja nije roba Zajednice ona ostaje pod nadzorom dok se njezin carinski status ne promijeni, odnosno dok se ne smjesti u slobodnu zonu ili slobodno skladište, dok se ponovno ne izveze ili uništi (presuda od 3. ožujka 2005., Papismedov i dr., C‑195/03, EU:C:2005:131, t. 21.).

               43

               U točki 22. presude od 3. ožujka 2005., Papismedov i dr. (C‑195/03, EU:C:2005:131), Sud je istaknuo da roba koja dolazi na područje Unije podliježe carinskom nadzoru od njezina unosa u to područje, bio on zakonit ili protivan člancima 38. do 41. i članku 177. prvom stavku, drugoj alineji Carinskog zakonika, što nadzorna tijela trebaju utvrditi svojim provjerama. Iz toga slijedi da podvrgavanje robe takvom nadzoru nije povezano sa zakonitošću unosa potonje u navedeno područje.

               44

               Pojam „nezakoniti unos” moguće je definirati na temelju nekoliko odredbi Carinskog zakonika. Članak 202. Carinskog zakonika tako nezakonit unos definira kao svaki unos, uz nepoštovanje odredaba članaka od 38. do 41. i članka 177. prvog stavka, druge alineje tog zakonika, robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina, bilo u carinsko područje Unije bilo u drugi dio tog područja, dok je smještena u slobodnoj zoni ili slobodnom skladištu (presuda od 3. ožujka 2005., Papismedov i dr., C‑195/03, EU:C:2005:131, t. 25.).

               45

               Konkretno, Sud je presudio da je nezakoniti unos uvoz robe koji nije u skladu sa sljedećim etapama predviđenima Carinskim zakonikom. Kao prvo, prema članku 38. stavku 1. tog zakonika, roba koja je unesena u carinsko područje Unije mora biti prevezena bez odgode bilo do naznačene carinarnice ili u slobodnu zonu. Kao drugo, sukladno članku 40. navedenog zakonika, roba koja je stigla do carinarnice, mora tamo biti podnesena. Podnošenje robe carini definirano je u članku 4. točki 19. istog zakonika kao obavještavanje carinskih tijela, koje se obavlja na propisan način, o prispijeću robe u carinarnicu ili na bilo koje drugo određeno ili odobreno mjesto (presude od 3. ožujka 2005., Papismedov i dr., C‑195/03, EU:C:2005:131, t. 26., i od 2. travnja 2009., Elshani, C‑459/07, EU:C:2009:224, t. 21.).

               46

               Iz izričaja svih navedenih odredbi proizlazi da se za robu može smatrati da je zakonito unesena na carinsko područje Unije samo ako je odmah po svojem prispijeću prevezena do carinarnice ili u slobodnu zonu i podnesena carini. Potonja obveza, koju je dužna izvršiti osoba odgovorna za unošenje robe ili osoba koja je preuzela odgovornost za prijevoz, ima za cilj osigurati obavještavanje carinskih tijela ne samo o činjenici da je roba stigla nego i o svim relevantnim podacima o vrsti artikala ili proizvoda o kojima je riječ, kao i o količini te robe. Naime, upravo će te informacije omogućiti njezinu ispravnu identifikaciju u svrhu njezina razvrstavanja u Carinsku tarifu i, prema potrebi, izračuna uvoznih carina (presuda od 2. travnja 2009., Elshani, C‑459/07, EU:C:2009:224, t. 22. i navedena sudska praksa).

               47

               U tom pogledu, Sud je smatrao da iz izričaja i strukture članka 4. točke 19., članka 38. stavka 1. i članka 40. Carinskog zakonika jasno proizlazi da svu robu unesenu u carinsko područje Unije treba podnijeti carini (presude od 4. ožujka 2004., Viluckas i Jonusas, C‑238/02 i C‑246/02, EU:C:2004:126, t. 22., i od 2. travnja 2009., Elshani, C‑459/07, EU:C:2009:224, t. 23.). Riječ je o nezakonitom unosu robe čin ona prođe kroz prvu carinarnicu koja se nalazi unutar carinskog područja Unije, a da joj nije podnesena (presuda od 2. travnja 2009., Elshani, C‑459/07, EU:C:2009:224, t. 25.).

               48

               Slijedom toga, valja smatrati da je na to područje nezakonito, u smislu članka 202. Carinskog zakonika, unesena roba koja se nakon što je prešla vanjsku kopnenu granicu Unije, nalazi na navedenom području izvan prve carinarnice, a da joj nije bila dopremljena niti je podnesena carini, što ima za posljedicu to da carinska tijela nisu primila obavijest o unošenju te robe od strane osoba odgovornih za izvršenje te obveze (presuda od 2. travnja 2009., Elshani, C‑459/07, EU:C:2009:224, t. 26.).

               49

               Osim toga, podnošenje robe carini, predviđeno člankom 40. Carinskog zakonika, podrazumijeva s obzirom na članke 43. i 45. tog zakonika povezanu obvezu podnošenja u kratkom roku skraćene deklaracije ili u istom roku obvezu ispunjavanja formalnosti kako bi se predmetnoj robi odredio carinski dopušten postupak ili uporaba, odnosno, ako je podnesen zahtjev da se stavi u carinski postupak, obvezu podnošenja carinske deklaracije. Sud je utvrdio da se dvije radnje prema općem pravilu izvršavaju istovremeno (presuda od 3. ožujka 2005., Papismedov i dr., C‑195/03, EU:C:2005:131, t. 30.).

               50

               Iz toga proizlazi da svako društvo koje kao Suez II, u svojim prostorima koji se nalaze na carinskom području Unije posjeduje robu kupljenu od trgovačkih društava sa sjedištem u trećoj zemlji, mora moći, kao osoba koja sudjeluje u određenim radnjama za potrebe trgovine robom u smislu članka 14. Carinskog zakonika, dokazati da je ta roba bila podnesena carinarnici Unije i da je toj carinarnici podnesena skraćena deklaracija ili da su obavljene formalnosti kojima je cilj određivanje carinski dopuštenog postupanja ili uporabe predmetne robe. Ako te obveze nisu ispunjene, treba smatrati da je došlo do „nezakonitog unosa u carinsko područje Zajednice robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina” u smislu članka 202. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika.

               51

               Kao drugo, članak 313. provedbene uredbe treba tumačiti u vezi s odredbama Carinskog zakonika o statusu robe Zajednice i o postupku za puštanje u slobodni promet na carinskom području Unije robe uvezene iz trećih zemalja.

               52

               U tom kontekstu najprije valja podsjetiti da sud koji je uputio zahtjev navodi da nije osporavano primanje robe u prostorima društva Suez II i primanje odgovarajućih računa, evidentiranih u poslovnim knjigama poduzeća, a koje je izdao dobavljač sa sjedištem u trećoj zemlji. Nije osporavano ni to da u odnosu na navedenu robu nije dokazano da su izvršeni postupci za puštanje u slobodni promet u carinarnici Unije.

               53

               Društvo Suez II međutim tvrdi da se članak 313. provedbene uredbe temelji na načelu utvrđenom u njegovu prvom stavku prema kojem se sva roba na carinskom području Unije smatra robom Unije, slijedom čega je u slučaju da ne postoji dokaz o protivnom trebalo priznati da je ta roba proizvedena na tom području, u skladu s uvjetima iz članka 4. stavka 7. prve i treće alineje Carinskog zakonika, ili da je bila puštena u slobodni promet sukladno drugoj alineji te odredbe i članku 79. Carinskog zakonika. Tvrdi da se ta pretpostavka o tome da roba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ima status robe Zajednice primjenjuje osim ako carinska tijela utvrde da ima status robe koja nije roba Zajednice.

               54

               Kao što to ističe Komisija, takav argument nije moguće prihvatiti.

               55

               S jedne strane, za robu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, za koju su društvu koje posluje na carinskom području Unije račune izdali dobavljači sa sjedištem u trećim zemljama, nije moguće smatrati da ima status robe Zajednice ako nije podnesen dokaz da je bila podvrgnuta postupcima za puštanje u slobodni promet na carinskom području Unije.

               56

               Naime, u skladu s člankom 4. točkom 15. podtočkom (a) i točkom 16. podtočkom (a) Carinskog zakonika, jedno od carinski dopuštenih postupanja ili uporaba robe je stavljanje robe u carinski postupak, a jedan od carinskih postupaka u koji je robu moguće staviti je puštanje u slobodni promet. Usto, definicija robe Unije iz članka 4. točke 7. Carinskog zakonika priznaje taj status, među ostalim, robi uvezenoj iz zemalja koje ne čine dio carinskog područja Unije i koja je puštena u slobodni promet.

               57

               Članak 24. Ugovora o EZ‑u, koji se primjenjivao u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, propisivao je da se smatra da su proizvodi iz treće zemlje u slobodnom prometu u nekoj državi članici ako je udovoljeno svim uvoznim formalnostima i ako su u toj državi članici naplaćene sve propisane carine ili davanja s istovrsnim učinkom.

               58

               Članak 79. Carinskog zakonika propisuje da roba koja nije roba Zajednice puštanjem u slobodni promet stječe status robe Zajednice. Ono ima za nužnu posljedicu primjenu mjera trgovinske politike, ispunjavanje drugih propisanih formalnosti u vezi s uvozom robe i plaćanjem zakonom propisanih carina.

               59

               S druge strane, što se tiče tereta dokazivanja carinskog statusa robe u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, valja smatrati da je pretpostavka iz članka 313. stavka 1. provedbene uredbe oborena ako carinsko tijelo, prilikom izvršavanja svoje ovlasti provjere, utvrdi da su ispunjeni uvjeti za određene iznimke ili izuzeća predviđena tom odredbom, među ostalim, u glavnom predmetu uvjet iz članka 313. stavka 2. točke (a) provedbene uredbe. U takvoj situaciji, kao što to proizlazi iz točke 50. ove presude, društvo uvoznik mora dokazati da predmetna roba ima status robe Zajednice. Ako to ne uspije dokazati, na nju se primjenjuje članak 202. stavak 1. točka (a) Carinskog zakonika.

               60

               Kao što to proizlazi iz točke 50. ove presude, a u vezi s člancima 13. i 16. Carinskog zakonika, društvo uvoznik kao što je društvo Suez II treba smatrati zainteresiranom osobom jer je u svojim prostorima držalo predmetnu robu kojoj su bili priloženi odgovarajući računi koje su izdali njegovi dobavljači sa sjedištem u trećim zemljama i ono mora carinskim tijelima pružiti svu potrebnu pomoć i staviti na raspolaganje sve isprave i podatke, neovisno o načinu njihove pohrane.

               61

               Kao što je to navedeno u točkama 41. do 43. ove presude, sukladno članku 4. točki 13. i članku 37. Carinskog zakonika, uz opću ovlast provođenje provjera koja im je dodijeljena člankom 13. tog zakonika, carinska tijela također imaju ovlast provjeravati robu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku na temelju članka 37. Carinskog zakonika, kako bi utvrdila je li unos te robe u carinsko područje Unije provedeno na zakonit način ili protivno člancima 38. do 41. i članku 177. stavku 1. drugoj alineji tog zakonika.

               62

               Iz toga proizlazi da je, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, društvo uvoznik kao što je Suez II dužno podnijeti dokaz o carinskom statusu predmetne robe, koja je prema njegovu mišljenju roba Zajednice. Ako ne podnese bilo kakav dokaz kojim potvrđuje da ta roba ima status Zajednice, carinska tijela mogu na temelju toga zaključiti da navedena roba ima status robe koja nije roba Zajednice.

               63

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 313. provedbene uredbe treba tumačiti na način da robu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je isporučena i za koju su račune izdala trgovačka društva sa sjedištem u trećim zemljama trgovačkom društvu sa sjedištem na carinskom području Unije kako bi se tamo upotrebljavala, treba smatrati unesenom u to područje, u smislu članka 37. Carinskog zakonika, i da je, u skladu s time obuhvaćena iznimkom predviđenom člankom 313. stavkom 2. točkom (a) provedbene uredbe, s obzirom na to da se status robe Zajednice priznaje samo robi za koju je podnesen dokaz da je bila podvrgnuta postupcima za puštanje u slobodni promet na carinskom području Unije.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 313. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993.
                     o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 75/98 od 12. siječnja 1998., treba tumačiti na način da robu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je isporučena i za koju su račune izdala trgovačka društva sa sjedištem u trećim zemljama trgovačkom društvu sa sjedištem na carinskom području Europske unije kako bi se tamo upotrebljavala, treba smatrati unesenom u to područje, u smislu članka 37. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996., i da je, u skladu s time obuhvaćena iznimkom predviđenom člankom 313. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 75/98, s obzirom na to da se status robe Zajednice priznaje samo robi za koju je podnesen dokaz da je bila podvrgnuta postupcima za puštanje u slobodni promet na carinskom području Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. ožujka 2019.#Balázs-Árpád Izsák i Attila Dabis protiv Europske komisije.#Žalba – Institucionalno pravo – Građanska inicijativa – Uredba (EU) br. 211/2011 – Registracija predložene građanske inicijative – Članak 4. stavak 2. točka (b) – Uvjet da je razvidno da prijedlog ne izlazi iz okvira ovlasti Europske komisije da podnese prijedlog za pravni akt za provedbu Ugovorâ – Teret dokazivanja – Gospodarska, socijalna i teritorijalna kohezija – Članak 174. UFEU‑a – Građanska inicijativa ‚Kohezijska politika za jednakost regija i očuvanje regionalnih kultura’ – Zahtjev za registraciju – Komisijino odbijanje.#Predmet C-420/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      7. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Žalba – Institucionalno pravo – Građanska inicijativa – Uredba (EU) br. 211/2011 – Registracija predložene građanske inicijative – Članak 4. stavak 2. točka (b) – Uvjet da je razvidno da prijedlog ne izlazi iz okvira ovlasti Europske komisije da podnese prijedlog za pravni akt za provedbu Ugovorâ – Teret dokazivanja – Gospodarska, socijalna i teritorijalna kohezija – Članak 174. UFEU‑a – Građanska inicijativa ‚Kohezijska politika za jednakost regija i očuvanje regionalnih kultura’ – Zahtjev za registraciju – Komisijino odbijanje”
      U predmetu C‑420/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 28. srpnja 2016.,

         Balázs-Árpád Izsák, sa stalnom adresom u Târgu Mureşu (Rumunjska),

         Attila Dabis, sa stalnom adresom u Budimpešti (Mađarska),
      koje zastupa D. Sobor, ügyvéd,
      žalitelji,
      a druge stranke postupka su:

         Europska komisija, koju zastupaju K. Banks, K. Talabér‑Ritz, H. Krämer i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,

         Mađarska, koju zastupa M. Z. Fehér, u svojstvu agenta,

         Helenska Republika,

         Rumunjska, koju zastupaju R. H. Radu, C. R. Canţăr, C.-M. Florescu, L. Liţu i E. Gane, u svojstvu agenata,

         Slovačka Republika, koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica Suda, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, E. Regan i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: R. Şereş, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. svibnja 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. listopada 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Balázs-Árpád Izsák i Attila Dabis zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 10. svibnja 2016., Izsák i Dabis/Komisija (T‑529/13, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:282), kojom je Opći sud Europske unije odbio njihovu tužbu za poništenje Odluke Komisije C (2013) 4975 final od 25. srpnja 2013. o zahtjevu za registraciju europske građanske inicijative „Kohezijska politika za jednakost regija i očuvanje regionalnih kultura” koji je Europskoj komisiji podnesen 18. lipnja 2013. (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               U uvodnim izjavama 1., 2., 4. i 10. Uredbe (EU) br. 211/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o građanskoj inicijativi (SL 2011., L 65, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 31.) navodi se:

                        „(1)

                        Ugovor o Europskoj uniji (UEU) jača status građanina Unije i poboljšava daljnje demokratsko funkcioniranje Unije osiguravanjem da, među ostalim, svaki građanin treba imati pravo na sudjelovanje u demokratskom životu Unije putem europske građanske inicijative. Tim se postupkom građanima pruža mogućnost izravnog pristupa Komisiji pozivajući je da podnese prijedlog za pravni akt Unije sa svrhom provedbe Ugovorâ, što je slično pravu dodijeljenom Europskom parlamentu, na temelju članka 225. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) i Vijeću, na temelju članka 241. UFEU‑a.

                        (2)

                        Postupci i uvjeti potrebni za građansku inicijativu trebali bi biti jasni, jednostavni, prilagođeni korisnicima i proporcionalni prirodi građanske inicijative kako bi se njima potaknulo sudjelovanje građana, a Unija učinila dostupnijom. Trebali bi postići razumnu ravnotežu između prava i obveza.

                  […]

                        (4)

                        Komisija bi na zahtjev trebala građanima pružiti informacije i neformalne savjete o građanskim inicijativama, posebno u vezi s kriterijima za registraciju.

                  […]

                        (10)

                        Kako bi se osigurala koherentnost i transparentnost u vezi s predloženim građanskim inicijativama i izbjegla situacija prikupljanja potpisa za predloženu građansku inicijativu koja ne udovoljava uvjetima utvrđenima ovom Uredbom, takve bi se inicijative trebale obvezno registrirati na internetskoj stranici koju je Komisija dala na raspolaganje prije prikupljanja potrebnih izjava građana o potpori. Sve predložene građanske inicijative koje udovoljavaju uvjetima utvrđenima ovom Uredbom, Komisija bi trebala registrirati. Komisija bi trebala obavljati registraciju u skladu s općim načelima dobrog upravljanja.”

               3

               Člankom 1. Uredbe br. 211/2011 određuje se:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju postupci i uvjeti potrebni za građansku inicijativu, kako je predviđeno člankom 11. UEU‑a i člankom 24. UFEU‑a.”

               4

               U skladu s člankom 2. te uredbe:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚građanska inicijativa’ znači inicijativa podnesena Komisiji, u skladu s ovom Uredbom, koja poziva Komisiju da u okviru svojih ovlasti iznese svaki primjereni prijedlog o pitanjima za koja građani smatraju da je za provedbu Ugovorâ potreban pravni akt Unije, te koja je dobila potporu najmanje jednog milijuna prihvatljivih potpisnika iz najmanje jedne četvrtine svih država članica;

                  […]

                        3.

                        ‚organizatori’ znači fizičke osobe koje čine građanski odbor odgovoran za pripremu građanske inicijative i njezino podnošenje Komisiji.”

               5

               Članak 4. stavci 1. do 3. te Uredbe glasi:
               „1.   Prije početka prikupljanja izjava potpisnika o potpori predložene građanske inicijative, od organizatora se zahtijeva da građansku inicijativu registriraju kod Komisije, te dostave informacije utvrđene u Prilogu II., osobito o predmetu i ciljevima predložene građanske inicijative.
               Navedene informacije se na jednom od službenih jezika Unije unose u internetski registar koji Komisija s tom svrhom daje na raspolaganje (‚registar’).
               Organizatori za registar i prema potrebi na svojoj internetskoj stranici redovito osiguravaju ažurirane informacije o izvorima potpore i financiranja predložene građanske inicijative.
               Nakon što je registracija potvrđena u skladu sa stavkom 2., organizatori mogu osigurati predloženu građansku inicijativu na ostalim službenim jezicima Unije radi uključivanja u registar. Prijevod predložene građanske inicijative na ostale službene jezike Unije je odgovornost organizatora.
               Komisija određuje kontaktnu točku za pružanje pomoći i informacija.
               2.   U roku od dva mjeseca od primitka informacija utvrđenih u Prilogu II., Komisija registrira predloženu građansku inicijativu pod jedinstvenim registarskim brojem i organizatorima šalje potvrdu, pod uvjetom da su ispunjeni sljedeći uvjeti:
               […]

                        (b)

                        razvidno je da predložena građanska inicijativa ne izlazi iz okvira ovlasti Komisije da podnese prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ;

                  […]
               3.   Komisija odbija registraciju ako nisu ispunjeni uvjeti utvrđeni u stavku 2.
               Ako odbije registrirati predloženu građansku inicijativu, Komisija obavješćuje organizatore o razlozima odbijanja i o svim sudskim i izvansudskim pravnim sredstvima koji su im na raspolaganju.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               6

               Okolnosti spora, kako proizlaze iz pobijane presude, mogu se sažeti kako slijedi.

               7

               Žalitelji su 18. lipnja 2013., zajedno s pet drugih osoba, Komisiji podnijeli prijedlog europske građanske inicijative (u daljnjem tekstu: EGI) naslovljen „Kohezijska politika za jednakost regija i očuvanje regionalnih kultura” (u daljnjem tekstu: predmetni prijedlog EGI‑ja).

               8

               U registru koji Komisija u tu svrhu daje na raspolaganje žalitelji su podnijeli, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 211/2011, minimalne informacije opisane u Prilogu II. toj uredbi (u daljnjem tekstu: potrebne informacije), osobito sažeti prikaz predmeta i ciljeva predmetnog prijedloga EGI‑ja.

               9

               Iz informacija koje su žalitelji pružili u okviru potrebnih informacija razvidno je da je svrha predmetnog prijedloga EGI‑ja to da Unija, u okviru kohezijske politike, posebnu pozornost posveti regijama čije su etničke, kulturne, vjerske ili jezične značajke različite od značajki okolnih regija.

               10

               U prilogu informacijama pruženima u okviru potrebnih informacija žalitelji su u skladu s Prilogom II. Uredbi br. 211/2011 podnijeli detaljnije informacije o predmetu, ciljevima i pozadini predmetnog prijedloga EGI‑ja (u daljnjem tekstu: dodatne informacije).

               11

               Žalitelji smatraju da bi kohezijska politika uređena člancima 174. do 178. UFEU‑a morala, kako bi bila u skladu s temeljnim vrijednostima definiranima u člancima 2. i 3. UEU‑a, doprinijeti očuvanju etničkih, kulturnih, vjerskih ili jezičnih značajki regija s nacionalnim manjinama, koje su ugrožene europskim ekonomskim integracijama, i uklanjanju poteškoća i diskriminacije koje utječu na gospodarski razvoj tih regija. Posljedično tomu, na temelju predloženog akta regije s nacionalnim manjinama imale bi jednaku mogućnost pristupa fondovima, sredstvima i programima kohezijske politike Unije kao trenutačno prihvatljive regije, poput onih iz Priloga I. Uredbi Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 1059/2003 od 26. svibnja 2003. o uspostavi zajedničke klasifikacije prostornih jedinica za statistiku (NUTS) (SL 2003., L 154, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 3. i ispravak SL 2014., L 363, str. 186.). Ta jamstva mogla bi, smatraju žalitelji, uključivati osnivanje autonomnih regionalnih institucija s ovlastima dostatnima za potporu regijama s nacionalnim manjinama u očuvanju njihovih nacionalnih, jezičnih i kulturnih značajki, kao i njihova identiteta.

               12

               Spornom odlukom Komisija je odbila registrirati predmetni prijedlog EGI‑ja jer je iz temeljite analize odredbi Ugovorâ navedenih u tom prijedlogu i svih drugih predviđenih pravnih osnova proizlazilo da je razvidno da je navedeni prijedlog izvan okvira Komisijinih ovlasti da podnese prijedlog za donošenje pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               13

               Tužbom koju su dostavili tajništvu Općeg suda 27. rujna 2013. žalitelji su pokrenuli postupak radi poništenja sporne odluke.

               14

               U prilog svojoj tužbi naveli su samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je Komisija počinila pogreške koje se tiču prava kada je na temelju članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011 odbila registrirati predmetni prijedlog EGI‑ja.

               15

               Pobijanom presudom Opći sud je u bitnome presudio da Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava kada je smatrala da je predmetni prijedlog EGI‑ja razvidno bio izvan okvira njezinih ovlasti da podnese prijedlog pravnog akta u tom pogledu.

               16

               Stoga je odbio tužbu kao neosnovanu.

         Zahtjevi stranaka

               17

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku;

                        –

                        podredno, ukine pobijanu presudu i vrati predmet na odlučivanje Općem sudu, i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               18

               Mađarska od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu i odluči o meritumu predmeta ili predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje.

               19

               Komisija, Rumunjska i Slovačka Republika od Suda zahtijevaju da odbije žalbu i žaliteljima naloži snošenje troškova.

         O zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               20

               Sukladno članku 82. stavku 2. Poslovnika, usmeni dio postupka zatvoren je nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija 4. listopada 2018.

               21

               Dopisom od 1. studenoga 2018. Rumunjska je zatražila ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

               22

               Ta država članica, dovodeći u pitanje obrazloženje nezavisnog odvjetnika u točkama 51. do 55. njegova mišljenja, u biti ističe da je on iznio dva argumenta koji nisu bili raspravljeni među strankama. Kao prvo, nezavisni odvjetnik uključio je regije s nacionalnim manjinama u kategoriju pograničnih regija iz članka 174. trećeg podstavka UFEU‑a. Kao drugo, potvrdio je da upućivanje na prekogranične regije iz članka 174. UFEU‑a može dovesti u pitanje zaključak prema kojem taj članak treba tumačiti u skladu s političkom, upravnom i institucionalnom situacijom država članica i stoga sukladno članku 4. stavku 2. UEU‑a.

               23

               U tom pogledu iz članka 252. drugog podstavka UFEU‑a proizlazi da je dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložena mišljenja u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do tog mišljenja (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 57., i od 6. listopada 2015., Komisija/Andersen, C‑303/13 P, EU:C:2015:647, t. 33.).

               24

               Posljedično, neslaganje jedne stranke s navedenim mišljenjem, bez obzira na to kakva se pitanja u njemu razmatraju, ne može biti samo po sebi dovoljan razlog koji bi opravdavao ponovno otvaranje usmenog postupka (presude od 22. studenoga 2012., E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, t. 62. i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 26.).

               25

               S obzirom na to, članak 83. Poslovnika omogućuje Sudu da, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama (presuda od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 62.).

               26

               Međutim, to ovdje nije tako.

               27

               U tom pogledu treba istaknuti da je Rumunjska djelomično pogrešno tumačila mišljenje. Obrazloženje nezavisnog odvjetnika izneseno u točkama 51. do 55. njegova mišljenja odnosi se na pitanje mogu li se regije s nacionalnim manjinama kvalificirati regijama u smislu članka 174. trećeg podstavka UFEU‑a, osobito regijama koje su izložene ozbiljnim i trajnim prirodnim ili demografskim poteškoćama i, u vezi s tim, je li popis poteškoća koji se nalazi u toj odredbi indikativan ili taksativan. Međutim, to pitanje, koje se osobito odnosi na prirodu tog popisa, a što su žalitelji istaknuli u svojoj žalbi, stranke su opširno raspravile.

               28

               S obzirom na prethodno navedeno, Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O žalbi

               29

               U potporu svojoj žalbi žalitelji ističu pet žalbenih razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na povredi članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 92. stavka 1. Poslovnika Općeg suda. Drugi žalbeni razlog temelji se na povredi članka 11. stavka 4. UEU‑a i članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011. Treći žalbeni razlog odnosi se na povredu članka 4. stavka 2. i članka 174. UFEU‑a. Četvrti žalbeni razlog temelji se na povredi članaka 7. i 167. UFEU‑a, članka 3. stavka 3. UEU‑a i članka 22. Povelje kao i odredbi koje se odnose na zabranu diskriminacije. Peti žalbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju pojma „zlouporabe prava” prilikom odlučivanja o troškovima.

               30

               Osim toga, u svojem zahtjevu na raspravi žalitelji su na temelju članka 127. Poslovnika Suda zahtijevali podnošenje triju novih žalbenih razloga, koji se temelje na povredi načela dobre uprave, djelomičnoj neregistraciji predmetnog prijedloga EGI‑ja i na povredi načela jednakog postupanja.

               31

               Prije svega treba zajedno ispitati prvi, drugi i treći žalbeni razlog jer žalitelji njima Općem sudu u biti prigovaraju da je, osobito u točkama 72. do 74., 81. i 85. do 87. pobijane presude, počinio pogreške smatrajući da članci 174. do 178. UFEU‑a ne mogu biti pravna osnova za donošenje predloženog akta.

            Argumentacija stranaka

               32

               Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji smatraju da je Opći sud povrijedio njihova postupovna prava, kako proizlaze iz članka 47. Povelje i članka 92. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, time što je u točkama 81. i 85. pobijane presude utvrdio da nisu dokazali ni da provedba kohezijske politike Unije, kako od strane Unije tako i od strane država članica, ugrožava posebne značajke regija s nacionalnim manjinama ni da bi se etičke, kulturne, vjerske ni jezične značajke regija s nacionalnim manjinama mogle smatrati ozbiljnim i trajnim demografskim poteškoćama u smislu članka 174. trećeg stavka UFEU‑a. Naime, žalitelji ističu da ih je Opći sud prije takvoga utvrđenja morao obavijestiti o tome da je na njima da dokažu takve činjenice.

               33

               Slijedom toga, Opći sud odlučio je na temelju neosnovanih pretpostavki, kao što usto proizlazi iz formulacije točke 87. pobijane presude.

               34

               Prema mišljenju Komisije i Slovačke Republike, taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               35

               Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji, koje podupire Mađarska, Općem sudu u biti prigovaraju da je povrijedio članak 11. stavak 4. UEU‑a i nije poštovao uvjet naveden u članku 4. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 211/2011 time što je u točkama 72. do 74. pobijane presude smatrao da članci 174., 176., 177. i 178. UFEU‑a ne mogu biti pravna osnova za donošenje predloženog akta i da prijedlog EGI‑ja stoga ne ispunjava taj uvjet.

               36

               U tom pogledu oni prije svega tvrde da relevantne odredbe UEU‑a i UFEU‑a ne ograničavaju pravo predlaganja EGI‑ja u područjima u kojima Unija raspolaže isključivom nadležnosti. Smatraju da se to pravo može izvršavati i u područjima podijeljene nadležnosti, u što, slijedom toga, ulazi područje kohezijske politike. Predmetni prijedlog EGI‑ja, podnesen na temelju članaka 174. do 178. UFEU‑a, podrazumijeva zakonodavni postupak koji se primjenjuje na podijeljene nadležnosti.

               37

               Međutim, prema mišljenju žalitelja, Opći sud je u točkama 73. i 74. pobijane presude pogrešno sažeo dodatne informacije i time predmetnom prijedlogu EGI‑ja pripisao sadržaj koji se ne može izvesti iz dokumenata koje su organizatori podnijeli. Naime, potonji su od predloženog akta jasno očekivali, kao prvo, definiciju pojma „regija s nacionalnim manjinama” i stvaranje pravnog i institucionalnog okvira takve regije i, kao drugo, u prilogu, poimenično određivanje postojećih regija s nacionalnim manjinama. Nasuprot tomu, organizatori nisu planirali to da predloženi akt obvezuje države članice da definiraju navedeni pojam ili da utvrde popis regija. Činjenica da organizatori nisu pojasnili postupak kojeg se treba pridržavati za donošenje predloženog akta ne može utjecati na registraciju predmetnog prijedloga EGI‑ja jer članci 174. do 178. UFEU‑a Komisiji omogućavaju da podnese prijedlog takvog akta.

               38

               Potom, žalitelji i Mađarska tvrde da je Opći sud u svakom slučaju povrijedio članak 4. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 211/2011, smatrajući da uvjet koji je tamo naveden u ovom slučaju nije bio ispunjen. Naime, iz jezičnog tumačenja te odredbe proizlazi da Komisija može odbiti registraciju prijedloga EGI‑ja samo ako je on razvidno izvan okvira ovlasti Komisije da podnese prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ. Međutim, osim što je Komisija prekoračila svoju diskrecijsku ovlast prilikom registracije prijedloga EGI‑ja, predmetni prijedlog EGI‑ja jasno ulazi u okvir kohezijske politike i za cilj ima poboljšati postojeći regulatorni okvir kako bi se zaštitili zadani ciljevi i vrijednosti koje Unija priznaje. Također smatraju da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, potvrđujući takav Komisijin pogrešan zaključak.

               39

               Naposljetku, žalitelji Općem sudu prigovaraju da u pobijanoj presudi nije odlučio o pitanju tumačenja članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011 u dijelu koji se odnosi na očito nepostojanje Komisijinih ovlasti. Smatraju da je Opći sud time povrijedio svoju obvezu obrazlaganja, a to nepostojanje obrazloženja opravdalo bi samo po sebi ukidanje pobijane presude.

               40

               Prema Komisijinu mišljenju, čije stajalište podržavaju Rumunjska i Slovačka Republika, drugi žalbeni razlog treba odbiti kao nedopušten jer žalitelji njime dovode u pitanje utvrđenja Općeg suda o cilju predmetnog prijedloga EGI‑ja koja sadržavaju činjeničnu ocjenu koja je dio samo njegovih ovlasti. Smatra da je taj žalbeni razlog u svakom slučaju bespredmetan ili neosnovan. Stoga je Opći sud u točkama 66. do 90. pobijane presude u pogledu predmetnog prijedloga EGI‑ja i u okviru prvog ispitivanja elemenata kojima Komisija raspolaže opravdano smatrao da je razvidno da ona ne može predložiti donošenje akta Unije koji odgovara predloženom aktu na temelju članaka 174., 176., 177. i 178. UFEU‑a.

               41

               Rumunjska osobito naglašava činjenicu da Unija na temelju Ugovora ne raspolaže izričitom zakonodavnom ovlasti u području zaštite osoba koje su pripadnici nacionalnih manjina. Osim toga, Unija ne može djelovati u tom području zaobilazeći svrhu ovlasti kojima raspolaže u drugim područjima poput kulture, obrazovanja ili regionalne politike. Naposljetku, Unija EGI‑jem očito ne može steći nove nadležnosti u području zaštite osoba koje pripadaju nacionalnim manjinama.

               42

               Slovačka Republika osobito dodaje, protivno onome što ističu žalitelji, da se članak 4. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 211/2011 – samo zbog postojanja priloga „razvidno” u toj odredbi – ne smije tumačiti na način da se Komisija prilikom faze registracije prijedloga EGI‑ja mora ograničiti na ispitivanje prima facie. U ovom slučaju nije bilo potrebno da Opći sud u pobijanoj presudi zauzme stajalište o značenju tog izraza.

               43

               Ta država članica ističe, osim toga, da kritika koju žalitelji izražavaju o utvrđenju koje je Opći sud izvršio u točki 73. pobijane presude, a prema kojem se predloženim aktom države članice moraju obvezati da definiraju pojam „regije s nacionalnim manjinama” i utvrde popis tih regija, potječe od pogreške koja se nalazi u mađarskoj verziji te točke.

               44

               Žalitelji u vezi s tim odgovaraju da u svakom slučaju treba dati prednost mađarskoj verziji pobijane presude jer je mađarski jezik jezik postupka u ovom slučaju.

               45

               Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji, koje podupire Mađarska, Općem sudu u biti prigovaraju pogrešno tumačenje članka 174. UFEU‑a u vezi s člankom 4. stavkom 2. UFEU‑a jer se čini da je njime popis „poteškoća” koji se nalazi u članku 174. trećem podstavku UFEU‑a postao taksativan.

               46

               Smatraju da u tom pogledu iz mađarske i engleske verzije te odredbe, među ostalim, jasno proizlazi da je navedeni popis indikativan. Međutim, čak i da nije izričito odlučio o toj točki, iz utvrđenja koje je Opći sud izvršio u točki 86. pobijane presude moglo bi se zaključiti da je smatrao da je taj popis taksativan. U svakom slučaju, ako bi se ipak trebalo smatrati da je Opći sud u točki 87. pobijane presude prešutno priznao mogućnost da se navedeni popis može proširiti, iz toga treba zaključiti da je tim dvosmislenim obrazloženjem Opći sud povrijedio svoju obvezu obrazlaganja.

               47

               Osim toga, time što je u toj točki 87. pobijane presude zaključio da nije utvrđeno da etničke, kulturne, vjerske ili jezične karakteristike regija s nacionalnim manjinama sustavno znače poteškoće za gospodarski razvoj navedenih regija u odnosu na okolne regije, Opći sud povrijedio je i članak 174. treći podstavak UFEU‑a jer brojni argumenti i statistički podaci podneseni u postupku pred Općim sudom dokazuju da su regije s nacionalnim manjinama izložene ozbiljnim i trajnim demografskim poteškoćama.

               48

               Žalitelji također ističu da već i članak 3. stavak 5. Uredbe br. 1059/2003 omogućava uzimanje u obzir određenih značajki regija s nacionalnim manjinama u okviru kohezijske politike.

               49

               Slažući se u bitnome s tim obrazloženjem, Mađarska podsjeća osobito na to da u pravu Unije već postoje pravni akti kojima se u okviru kohezijske politike uzimaju u obzir značajke koje su navedene u predmetnom prijedlogu EGI‑ja.

               50

               Slažući se s obrazloženjem Općeg suda obuhvaćenim trećim žalbenim razlogom, Komisija, Rumunjska i Slovačka Republika smatraju da taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

            Ocjena Suda

               51

               Najprije valja utvrditi da je, kada je, kao prvo, riječ o postupku registracije prijedloga za EGI, na temelju članka 4. Uredbe br. 211/2011, na Komisiji da ispita ispunjava li takav prijedlog uvjete registracije navedene, među ostalim, u stavku 2. točki (b) tog članka. Tako, u skladu sa stavcima 1. i 2. tog članka, treba uzeti u obzir podatke koji se odnose na predmet i ciljeve prijedloga za EGI koje su njegovi organizatori, u skladu s Prilogom II. navedenoj uredbi bili obvezni ili sami htjeli dostaviti (presuda od 12. rujna 2017., Anagnostakis/Komisija, C‑589/15 P, EU:C:2017:663, t. 45.).

               52

               Kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 10. te uredbe, odluka o registraciji prijedloga EGI‑ja u smislu članka 4. navedene uredbe mora biti donesena u skladu s načelom dobrog upravljanja, uz koje se osobito veže obveza nadležne institucije da nepristrano i s dužnom pažnjom ispita akt, vodeći računa o svim relevantnim elementima tog slučaja (presuda od 12. rujna 2017., Anagnostakis/Komisija, C‑589/15 P, EU:C:2017:663, t. 47.).

               53

               Usto, u skladu s ciljevima EGI‑ja kao što su navedeni u uvodnim izjavama 1. i 2. Uredbe br. 211/2011 – koji se, među ostalim, sastoje od poticanja građana na sudjelovanje i kojima se Unija želi učiniti dostupnijom – Komisija, kada joj se podnese prijedlog za EGI, uvjet registracije propisan u članku 4. stavku 2. točki (b) te uredbe treba tumačiti i primjenjivati na način da osigura da je EGI lako dostupan (presuda od 12. rujna 2017., Anagnostakis/Komisija, C‑589/15 P, EU:C:2017:663, t. 49.).

               54

               Komisija je dakle ovlaštena odbiti registrirati taj prijedlog za EGI na temelju članka 4. stavka 2. točke (b) navedene uredbe samo ako on, s obzirom na svoj predmet i ciljeve – kako proizlaze iz obveznih i eventualno dodatnih podataka koje organizatori dostave na temelju Priloga II. Uredbi br. 211/2011 – očito izlazi iz okvira ovlasti na temelju kojih Komisija može podnijeti prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ (presuda od 12. rujna 2017., Anagnostakis/Komisija, C‑589/15 P, EU:C:2017:663, t. 50.).

               55

               Stoga s obzirom na ta načela treba ispitati je li Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je na temelju ocjena izvršenih u točkama 72. do 89. pobijane presude smatrao da je Komisija osnovano mogla zastupati stajalište da ni članci 174. do 178. UFEU‑a ni druge odredbe tog Ugovora ne omogućavaju donošenje predloženog akta i da je ta institucija stoga bila ovlaštena odbiti registraciju tog prijedloga.

               56

               U tom pogledu treba istaknuti, kao što proizlazi iz predmetnog prijedloga EGI‑ja, kako je detaljnije opisano, među ostalim, u točkama 3. i 5. do 8. pobijane presude, da je cilj te odredbe bio da donošenjem predloženog akta Unija u okviru svoje kohezijske politike posveti posebnu pozornost „regijama s nacionalnim manjinama” odnosno regijama čije su etničke, kulturne ili jezične značajke drukčije od onih okolnih regija. Stoga se od Unije osobito zahtijevalo da na temelju, među ostalim, članaka 174. do 178. UFEU‑a poduzme mjere potpore, očuvanja ili razvoja u korist tih regija ili da, barem, bolje vodi računa o tim regijama jer su one prema mišljenju organizatora često u nepovoljnijem položaju u odnosu na okolne regije.

               57

               Što se tiče ispitivanja koje je Opći sud u ovom slučaju proveo kako bi provjerio mogu li članci 174. do 178. UFEU‑a biti pravne osnove u tu svrhu, kao prvo treba utvrditi da se to pitanje, osobito u točkama 81., 85. i 87. pobijane presude, a na koje se odnosi prvi žalbeni razlog, obradilo tako da je bilo dio ocjene činjenica i dokaza, čime je teret dokazivanja prebačen na žalitelje.

               58

               Tako je, nakon što je u točki 80. pobijane presude potvrdio da argumentacija žalitelja u vezi s tim počiva na tvrdnjama koje nisu ni u čemu bile potkrijepljene ni a fortiori dokazane, Opći sud, s jedne strane, u točki 81. pobijane presude utvrdio da se njima nije dokazalo da provedba kohezijske politike Unije, ni od strane Unije ni od strane država članica, ugrožava posebne značajke regija s nacionalnim manjinama.

               59

               S druge strane, Opći sud smatrao je u točki 85. pobijane presude da žalitelji nisu dokazali ni da bi se moguće etničke, kulturne, vjerske ili jezične značajke regija s nacionalnim manjinama mogle smatrati ozbiljnim i trajnim demografskim poteškoćama u smislu članka 174. trećeg podstavka UFEU‑a.

               60

               Međutim, odlučivši na taj način, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava.

               61

               Prije svega treba utvrditi da pitanje ulazi li mjera predložena u vezi s EGI‑jem u okvir Komisijinih ovlasti da podnese prijedlog za pravni akt za provedbu Ugovorâ u smislu članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011 na prvi pogled nije činjenično pitanje ili ocjena dokaza koji kao takvi podliježu pravilima tereta dokazivanja, nego je u biti pitanje tumačenja i primjene odredbi Ugovorâ o kojima je riječ.

               62

               Stoga, kada je Komisiji podnesen zahtjev za registraciju prijedloga EGI‑ja, nije na njoj u tom stadiju da ispita jesu li dokazani svi istaknuti činjenični elementi ni je li dostatno obrazloženje na kojem se temelje prijedlog i predložene mjere. Ona, u svrhu ocjene poštovanja uvjeta za registraciju, propisanih u članku 4. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 211/2011, mora samo ispitati mogu li se s objektivne točke gledišta poduzeti takve apstraktno planirane mjere na temelju Ugovorâ.

               63

               Iz toga slijedi da je, time što je smatrao da su žalitelji bili dužni dokazati da su u ovom slučaju bili ispunjeni uvjeti za donošenje predloženog akta na temelju članaka 174., 176., 177. i 178. UFEU‑a, Opći sud, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 35. do 38. i 57. do 61. svojega mišljenja, pogrešno razumio uvjete za registraciju propisane u članku 4. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 211/2011 i podjelu zadaća između organizatora EGI‑ja i Komisije u okviru postupka registracije koji iz toga proizlazi.

               64

               Naime, takva premisa ne može biti sukladna načelima na koje se podsjeća u točkama 53. i 54. ove presude, a prema kojima je Komisija, kojoj je podnesen prijedlog EGI‑ja, dužna tumačiti i primjenjivati navedeni uvjet registracije na način da osigura da je EGI lako dostupan i da je ona ovlaštena odbiti registraciju tog prijedloga samo ako očito izlazi izvan okvira njezinih ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2017., Anagnostakis/Komisija, C‑589/15 P, EU:C:2017:663, t. 49. i 50.).

               65

               Kao drugo, u dijelu u kojem žalitelji Općem sudu osobito prigovaraju da je time što je, među ostalim, u točki 86. pobijane presude pogrešno tumačio članak 174. UFEU‑a u vezi s člankom 4. stavkom 2. točkom (c) UFEU‑a, treba istaknuti da je Opći sud u točkama 85. do 89. pobijane presude u biti ispitao mogu li se regije poput onih obuhvaćenih predmetnim prijedlogom EGI‑ja, to jest regije s nacionalnim manjinama, s obzirom na svoje značajke smatrati regijama u smislu članka 174. UFEU‑a i tako biti predmetom mjera u okviru kohezijske politike Unije koje se poduzimaju na temelju te odredbe.

               66

               U vezi s tim, nakon što je osobito ispitao ulaze li te značajke – etničke, kulturne, vjerske ili jezične – u pojam „ozbiljne i trajne demografske poteškoće” u smislu članka 174. trećeg podstavka UFEU‑a, Opći sud je u točki 89. pobijane presude negativno odgovorio na to pitanje.

               67

               Opći sud je, među ostalim, u točki 86. pobijane presude smatrao da se ni iz teksta članka 174. trećeg podstavka UFEU‑a ni iz sekundarnog zakonodavstva ne može zaključiti da navedeni pojam „može uključivati posebne etničke, kulturne, vjerske ili jezične značajke regija s nacionalnim manjinama”.

               68

               U tom pogledu točno je da se člankom 174. UFEU‑a opisuju ciljevi kohezijske politike Unije u općenitim pojmovima i Uniji dodjeljuje širok manevarski prostor u vezi s aktivnostima koje može poduzeti u području gospodarske, socijalne i teritorijalne kohezije vodeći računa o širokom shvaćanju regija koje mogu biti obuhvaćene tim aktivnostima.

               69

               Osobito, popis iz članka 174. trećeg podstavka UFEU‑a, regija „koje su izložene ozbiljnim i trajnim prirodnim ili demografskim poteškoćama”, kao što to dokazuje uporaba izraza „među dotičnim regijama” i „kao što su” u toj odredbi, indikativan je, a ne taksativan.

               70

               Ipak, i kao što je to Opći sud istaknuo u točkama 87. i 89. svoje presude, etničke, kulturne, vjerske ili jezične značajke regija s nacionalnim manjinama ne mogu se smatrati sustavnim poteškoćama za gospodarski razvoj u odnosu na okolne regije.

               71

               Iz toga slijedi da je, time što je u točkama 85. do 89. pobijane presude isključio to da regija s nacionalnim manjinama, u pogledu svojih etničkih, kulturnih, vjerskih ili jezičnih značajki, može sustavno biti dio „regija koje su izložene ozbiljnim i trajnim prirodnim ili demografskim poteškoćama” u smislu članka 174. trećeg podstavka UFEU‑a, Opći sud pravilno tumačio pojam „dotična regija” koji se nalazi u toj odredbi i stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava u vezi s tim pitanjem.

               72

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je, time što je smatrao da su žalitelji bili dužni dokazati da je bio ispunjen uvjet za registraciju propisan u članku 4. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 211/2011 za registraciju predmetnog prijedloga EGI‑ja, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava.

               73

               Stoga treba prihvatiti žalbu i slijedom toga ukinuti pobijanu presudu a da nije potrebno povrh toga ispitivati druge žalbene razloge koji su istaknuti u potporu prvom, drugom i trećem žalbenom razlogu ni druge žalbene razloge iz ove žalbe. Također nije potrebno odlučivati o dopuštenosti ili osnovanosti novih žalbenih razloga čije su podnošenje zahtijevali žalitelji.

         O prvostupanjskom postupku

               74

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, kada Sud ukine odluku Općeg suda, on može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               75

               U ovom slučaju stanje postupka dopušta odlučivanje o sporu.

               76

               Iz utvrđenja iz točke 72. ove presude osobito proizlazi da je osnovan žalbeni razlog žalitelja, koji se temelji na tome da je Komisija povrijedila članak 4. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 211/2011 time što je odbila registrirati predmetni prijedlog EGI‑ja.

               77

               Slijedom toga treba poništiti spornu odluku.

         Troškovi

               78

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, potonji će odlučiti i o troškovima.

               79

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               80

               Budući da su žalitelji podnijeli zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji valja naložiti snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

               81

               U skladu s člankom 184. stavkom 4. Poslovnika, države članice koje su intervenirale snose vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 10. svibnja 2016., Izsák i Dabis/Komisija (T‑529/13, EU:T:2016:282).

                           2.

                           Poništava se Odluka C (2013) 4975 final Komisije od 25. srpnja 2013. o zahtjevu za registraciju europske građanske inicijative „Kohezijska politika za jednakost regija i očuvanje regionalnih kultura”.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

                           4.

                           Mađarska, Rumunjska i Slovačka Republika snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski