title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. srpnja 2016.#Association France Nature Environnement protiv Premier ministre i Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de lʼÉnergie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/42/EZ – Procjena učinaka određenih planova i programa na okoliš – Nacionalni akt koji nije u skladu s pravom Unije – Pravne posljedice – Ovlast nacionalnog suda da određene učinke tog akta privremeno održi na snazi – Članak 267. stavak 3. UFEU‑a – Obveza upućivanja Sudu zahtjeva za prethodnu odluku.#Predmet C-379/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/42/EZ — Procjena učinaka određenih planova i programa na okoliš — Nacionalni akt koji nije u skladu s pravom Unije — Pravne posljedice — Ovlast nacionalnog suda da određene učinke tog akta privremeno održi na snazi — Članak 267. stavak 3. UFEU‑a — Obveza upućivanja Sudu zahtjeva za prethodnu odluku“
      U predmetu C‑379/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d'État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 26. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 16. srpnja 2015., u postupku

         Association France Nature Environnement

      protiv

         Premier ministre,

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Association France Nature Environnement, E. Wormser, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Le Berrea, avocat,

               —

               za francusku vladu, S. Ghiandoni, F.-X. Bréchot, D. Colas i G. de Bergues, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, O. Beynet i C. Hermes, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 28. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 267. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Association France Nature Environnement i Premier ministre (Predsjednik Vlade) i Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie (Ministar ekologije, održivog razvoja i energetike) vezano uz zahtjev da se zbog prekoračenja ovlasti poništi Uredba br. 2012‑616 od 2. svibnja 2012. o procjeni određenih planova i programa koji imaju utjecaj na okoliš (JORF, 4. svibnja 2012., str. 7884.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš (SL 2001., L 197, str. 30.), glasi kako slijedi:
               „Cilj ove Direktive je osigurati visok stupanj zaštite okoliša i doprinijeti uključivanju pitanja okoliša u izradu i usvajanje planova i programa s ciljem poticanja održivog razvoja, osiguravajući, u skladu s ovom Direktivom, da se za određene planove i programe koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš provede procjena okoliša.”

               4

               U članku 2. te direktive predviđa se:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ,planovi i programi' znači planovi i programi, uključujući i one koje sufinancira Europska [unija], kao i sve njihove promjene:

                                 —

                                 koji podliježu izradi i/ili usvajanju od strane tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini ili koje je tijelo izradilo za usvajanje u zakonodavnom postupku Parlamenta ili Vlade, i

                                 —

                                 koji su propisani zakonodavnim, regulatornim ili administrativnim odredbama;

                        (b)

                        ,procjena okoliša' znači izrada izvješća o okolišu, obavljanje savjetovanja, uzimanje u obzir izvješća o okolišu i rezultata savjetovanja u donošenju odluka, te prikupljanje informacija o odluci […];

                  [...]”

               5

               U članku 3. navedene direktive određuje se:
               „1.   Procjena okoliša […] provodi se za planove i programe iz stavaka 2. do 4. koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš.
               2.   Podložno stavku 3., procjena okoliša provodi se za sve planove i programe:
               [...]
               3.   Za planove i programe iz stavka 2. kojima se određuje uporaba malih površina na lokalnoj razini i manje promjene planova i programa iz stavka 2. potrebna je procjena okoliša samo ako država članica utvrdi da bi mogli imati značajne učinke na okoliš.
               4.   Države članice utvrđuju da li bi planovi i programi, osim onih iz stavka 2., kojima se određuje okvir za buduće odobravanje provedbe projekata, mogli imati značajne učinke na okoliš.
               5.   Države članice utvrđuju da li bi planovi ili programi iz stavaka 3. i 4. mogli imati značajne učinke na okoliš, i to ili preispitivanjem pojedinačnih slučajeva ili određivanjem vrsta planova i programa ili kombinacijom oba pristupa. U tu svrhu države članice u svim slučajevima uzimaju u obzir odgovarajuće kriterije utvrđene u Prilogu II. kako bi osigurale da su planovi i programi s mogućim značajnim učincima na okoliš obuhvaćeni ovom Direktivom.
               6.   Prilikom pojedinačnog preispitivanja slučajeva te prilikom određivanja vrsta planova i programa u skladu sa stavkom 5. traži se mišljenje tijelâ iz članka 6. stavka 3.
               7.   Države članice osiguravaju da su njihovi zaključci prema stavku 5., uključujući i razloge zbog kojih nije potrebno provesti procjenu okoliša […], dostupni javnosti.
               [...]”

               6

               U članku 4. iste direktive predviđa se:
               „1.   Procjena okoliša iz članka 3. obavlja se tijekom izrade plana ili programa, te prije njegovog usvajanja ili upućivanja u zakonodavni postupak.
               2.   Zahtjevi ove Direktive se ili uključuju u postojeće postupke država članica za usvajanje planova i programa ili se ugrađuju u postupke uspostavljene za usklađivanje s ovom Direktivom.
               3.   Kada planovi i programi čine dio hijerarhije, s ciljem izbjegavanja udvostručivanja procjene države članice uzimaju u obzir činjenicu da se, u skladu s ovom Direktivom, procjena provodi na različitim razinama hijerarhije. [...]”

               7

               Sukladno članku 6. Direktive 2001/42:
               „1.   Nacrt plana ili programa i izvješće o okolišu sastavljeno u skladu s člankom 5. dostupni su tijelima iz stavka 3. ovog članka i javnosti.
               2.   Tijelima iz stavka 3. i javnosti iz stavka 4. osigurava se pravovremena i učinkovita prilika u odgovarajućim vremenskim okvirima da prije usvajanja plana ili programa ili njegovog upućivanja u zakonodavni postupak izraze svoje mišljenje o nacrtu plana ili programa i priloženom izvješću o okolišu.
               3.   Države članice određuju tijela s kojima se treba savjetovati, a koja bi, zbog svojih specifičnih odgovornosti za okoliš, mogla biti nadležna za učinke provođenja planova i programa na okoliš.
               4.   Države članice utvrđuju tko se smatra javnošću za potrebe stavka 2., uključujući i javnost na koju utječe ili bi moglo utjecati ili koja ima interes u donošenju odluka podložno ovoj Direktivi, uključujući relevantne nevladine organizacije, kao što su one koje promiču zaštitu okoliša i druge zainteresirane organizacije.
               5.   Države članice utvrđuju detaljne aranžmane za informiranje tijelâ i javnosti i savjetovanje s njima.”

               8

               Članak 13. Direktive 2001/42 glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s odredbama ove Direktive prije 21. srpnja 2004. [...]
               [...]
               3.   Obveza iz članka 4. stavka 1. primjenjuje se na planove i programe čiji je prvi formalni pripremni akt kasniji od datuma navedenog u stavku 1. Planovi i programi čiji je prvi formalni pripremni akt raniji od tog datuma, a koji su usvojeni ili upućeni u zakonodavni postupak više od 24 mjeseca nakon toga, podliježu obvezi iz članka 4. stavka 1, osim ako države članice odluče u svakom pojedinačnom slučaju da to nije izvedivo, te informiraju javnost o svojoj odluci.
               [...]”

         Francusko pravo

               9

               Direktiva 2001/42 prenesena u francusko pravo kroz određeni broj pravnih instrumenata, među kojima su Rješenje br. 2004‑489 od 2. lipnja 2004. o prenošenju Direktive 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš (JORF, 5. lipnja 2004., str. 9979.), dvije uredbe donesene 27. svibnja 2005. – prvom je izmijenjen Zakonik o okolišu (Uredba br. 2005‑613), a drugom Zakonik o urbanizmu (Uredba br. 2005‑608) – i Zakon br. 2010‑788 od 12. srpnja 2010. o obvezama koje država preuzima u pogledu zaštite okoliša (JORF, 13. srpnja 2010., str. 12905.). Člancima 232. i 233. potonjeg zakona izmijenjeni su članci L. 122‑4 do L. 122‑11 Zakonika o okolišu.

               10

               Članak L. 122‑4 Zakonika o okolišu, kako je izmijenjen Zakonom br. 2010‑788, određuje:

                        „I. ‐

                        Procjeni utjecaja na okoliš u pogledu kriterija navedenih u Prilogu II. Direktivi [2001/42] podvrgnuti su planovi, strategije, programi i drugi planski dokumenti koji mogu utjecati na okoliš i koji se, unatoč tome što se njima samima ne daje dozvola za obavljanje radova niti se utvrđuju projekti uređenja, primjenjuju na te radove ili projekte:

                                 1°

                                 Planovi, strategije, programi i drugi planski dokumenti koje donose država, lokalne i regionalne jedinice ili njihove grupacije i javne ustanove pod njihovom ingerencijom, u području poljoprivrede, šumarstva, ribarstva, energetike ili industrije, prometa, gospodarenja otpadom ili upravljanja vodama, telekomunikacija, turizma ili prostornog uređenja, čiji je cilj uspostava okvira za izvođenje radova i projekata uređenja koji ulaze u područje primjene studije utjecaja na okoliš u skladu s člankom L. 122‑1;

                                 2°

                                 Planovi, strategije, programi i drugi planski dokumenti koje donose država, lokalne i regionalne jedinice ili njihove grupacije i javne ustanove pod njihovom ingerencijom, osim onih koji se spominju u točki 1° ovog članka, čiji je cilj uspostava okvira za izvođenje radova i projekata uređenja ako oni mogu imati značajan utjecaj na okoliš.

                                 3°

                                 Planovi, strategije, programi i drugi planski dokumenti za koje se, imajući u vidu utjecaj koji mogu imati na lokacije, traži procjena utjecaja na okoliš u skladu s člankom L. 414‑4.

                        II. ‐

                        Procjena utjecaja na okoliš planova, strategija, programa i drugih planskih dokumenata spomenutih u članku L. 121‑10 Zakonika o urbanizmu i člancima L. 4424‑9 i L. 4433‑7 Općeg zakonika o lokalnim i regionalnim jedinicama, uređena je odredbama članaka L. 121‑10 do L. 121‑15 Zakonika o urbanizmu.

                        III. ‐

                        Nacrti planova, strategija, programa i drugih planskih dokumenata kojima se uređuje korištenje područja manje površine ne podliježu obvezi provođenja procjene propisane ovim odjeljkom ako njihova primjena ne može značajno utjecati na okoliš, posebno s obzirom na osjetljivost sredine, cilj plana ili sadržaj projekta.

                        IV. ‐

                        Uredbom koja se donosi uz prethodno mišljenje Državnog vijeća (décret en Conseil d’État) definiraju se planovi, strategije, programi i dokumenti iz točaka I. i III. koji podliježu obvezi provođenja procjene utjecaja na okoliš nakon ispitivanja svakog pojedinačnog slučaja koje provodi državno tijelo nadležno za poslove zaštite okoliša.

                        V. ‐

                        Planovi i dokumenti koji se donose isključivo u svrhu državne obrane i civilne zaštite ne podliježu obvezi provođenja procjene utjecaja na okoliš.”

               11

               Sukladno članku L. 122‑5 Zakonika o okolišu, kako je izmijenjen Zakonom br. 2010‑788:
               „Izmjene koje se unose u planove i dokumente na koje se primjenjuju odredbe članka L. 122‑4 točke I., osim ako se ne radi samo o manjim izmjenama, imaju za posljedicu provođenje nove procjene utjecaja na okoliš ili ažuriranje procjene koja je obavljena prilikom njihove izrade.
               Je li riječ o manjim promjenama ocjenjuje se uzimajući u obzir kriterije spomenute u Prilogu II. Direktivi [2001/42]. Uredbom koja se donosi uz prethodno mišljenje Državnog vijeća (décret en Conseil d’État) utvrđuju se slučajevi kad izmjene mogu podlijegati obvezi provođenja procjene utjecaja na okoliš nakon ispitivanja svakog pojedinačnog slučaja koje provodi državno tijelo nadležno za poslove zaštite okoliša.”

               12

               U članku L. 122‑7 Zakonika o okolišu, kako je izmijenjen Zakonom br. 2010‑788, propisuje se:
               „Javno tijelo u čijoj je nadležnosti izrada plana ili dokumenta dostavit će državnom upravnom tijelu nadležnom za poslove zaštite okoliša plan ili dokument izrađen sukladno članku L. 122‑4 zajedno s izvješćem o okolišu radi pribavljanja mišljenja.
               Ako mišljenje nije izdano u roku od tri mjeseca, smatrat će se da je pozitivno.
               Po potrebi će se provesti savjetovanje s državnim tijelom nadležnim za poslove zaštite okoliša o stupnju preciznosti informacija koje treba sadržavati izvješće o okolišu.”

               13

               U članku L. 122‑11 Zakonika o okolišu određuje se:
               „Uvjeti primjene ovog odjeljka za svaku kategoriju planova ili dokumenata po potrebi će se detaljnije urediti Uredbom koja se donosi uz prethodno mišljenje Državnog vijeća (décret en Conseil d’État).”

               14

               Radi primjene članaka 232. i 233. Zakona br. 2010‑788 i u svrhu prenošenja Direktive 2001/42, Predsjednik Vlade je među ostalim donio Uredbu br. 2012‑616. Tom se uredbom utvrđuje popis nacrta planova, strategija, programa i planskih dokumenata koji obvezno podliježu obvezi provođenja procjene utjecaja na okoliš, bilo sustavno ili nakon ispitivanja svakog pojedinačnog slučaja koje provodi upravno tijelo određeno u tu svrhu. Njome se također određuje tijelo nadležno za poslove zaštite okoliša s kojim se treba savjetovati u okviru navedenog postupka procjene utjecaja na okoliš. Osim toga, navedenom se uredbom u detaljnoj tablici utvrđuju planovi, strategije, programi i drugi planski dokumenti koji podliježu obvezi provođenja procjene utjecaja na okoliš.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Association France Nature Environnement pokrenuo je 13. lipnja 2012. postupak pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku radi poništenja Uredbe br. 2012‑616, tvrdeći među ostalim da su prekršene odredbe Direktive 2001/42, poglavito činjenica da nekoliko tijela nadležnih za okoliš nema upravnu samostalnost propisanu tom direktivom.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev je u odluci od 26. lipnja 2015. prihvatio zahtjev za poništenje Uredbe br. 2012‑616 u pogledu članaka 1. i 7. te uredbe.

               17

               Taj je sud kao prvo zaključio da se člankom 1. te uredbe krše obveze koje proizlaze iz članka 6. stavak 3. Direktive 2001/42. On naime smatra da se tom odredbom nacionalnog prava istom tijelu povjerava, s jedne strane, nadležnost za izradu i odobravanje određenog broja planova i programa i, s druge strane, savjetodavna nadležnost u području zaštite okoliša za te planove i programe a da se pritom ne predviđa odredba koja bi mogla jamčiti da će drugu nadležnost u okviru tog tijela obavljati ured koji je stvarno neovisan.

               18

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev smatrao je da se člankom 7. te uredbe krše obveze glede usklađivanja nacionalnog prava s pravom Unije jer je bez opravdanja koje bi se temeljilo na posebno važnim razlozima pravne sigurnosti ili javnog poretka isključena primjena regulatornih mjera prenošenja Direktive 2001/42 o poveljama regionalnih parkova prirode čija je izrada ili izmjena bila određena prije 1. siječnja 2013. iako je rok za prenošenje te direktive bio istekao.

               19

               Nakon što je utvrdio nezakonitost članaka 1. i 7. Uredbe br. 2012‑616, sud koji je uputio zahtjev postavio je pitanje posljedica takvog utvrđenja.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev s tim u vezi smatra da retroaktivno djelovanje djelomičnog poništenja navedene uredbe predstavlja opasnost da budu dovedeni u pitanje ne samo planovi i programi doneseni na temelju te uredbe, nego i zakonitost svih akata donesenih na temelju tih planova i programa, s obzirom na mogućnost pozivanja na nezakonitost tih regulatornih akata pri čemu to nije uvjetovano rokovima, što je svojstveno francuskom upravnom pravu. Takav je slučaj štetan kako s gledišta poštovanja načela pravne sigurnosti tako i ostvarivanja ciljeva Unije u pogledu zaštite okoliša. Također, smatra da je nastala pravna praznina koja priječi provedbu odredbi nacionalnog prava kojima se prenosi Direktiva 2001/42, pa bi nacionalni sud morao moći prilagoditi vremenski učinak poništenja te uredbe.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev dalje navodi da, kada je riječ o uvjetima pod kojima francuski upravni sudovi mogu iskoristiti svoju ovlast prilagođavanja učinaka odluke o poništenju, ti argumenti mogu dovesti do održavanja na snazi članaka 1. i 7. Uredbe br. 2012‑616 za vrijeme koje je nužno potrebno da bi se mogla donijeti pravila kojima će se ustrojiti odgovarajući sustav upravnih tijela zaduženih za procjenu utjecaja na okoliš koji će biti u skladu s odredbama Direktive 2001/42. Taj se sud stoga pita je li moguće predvidjeti da djelomično poništenje te uredbe stupi na snagu tek od 1. siječnja 2016. te da se, uz iznimku postupaka pokrenutih protiv akata donesenih na temelju te uredbe s danom donošenja odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, učinci koje su odredbe pobijane odluke proizvodile prije njezina poništenja mogu smatrati konačnima.

               22

               U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li nacionalni sud, kada postupa na temelju opće ovlasti iz prava Unije, uvijek pokrenuti prethodni postupak pred Sudom da bi navedeni odlučio o tome treba li privremeno održati na snazi odredbe za koje nacionalni sud smatra da su suprotne pravu Unije?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, bi li odluka koju bi mogao donijeti Conseil d’État o održavanju na snazi do 1. siječnja 2016. odredbi članka 1. Uredbe [br. 2012‑616] koje smatra nezakonitima bila konkretno opravdana posebno važnim argumentima vezanima uz zaštitu okoliša?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               23

               Drugim pitanjem, koje valja najprije ispitati, sud koji je uputio zahtjev u osnovi želi znati pod kojim uvjetima nacionalni sud pred kojim je pokrenut postupak može vremenski ograničiti određene učinke utvrđenja nezakonitosti odredbe nacionalnog prava koja je donesena protivno obvezama predviđenima Direktivom 2001/42, a posebno obvezama koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive.

               24

               Treba reći da je zahtjev za prethodnu odluku upućen u kontekstu postupka nadzora zakonitosti glede usklađenosti određenog broja odredbi nacionalnog prava s Direktivom 2001/42. U okviru tog postupka sud koji je uputio zahtjev među ostalim je zaključio da su obveze određene u članku 6. stavku 3. te direktive bile prekršene odredbama nacionalnog prava o prenošenju tog članka direktive.

               25

               Pozivajući se na presudu od 20. listopada 2011., Seaport (NI) i dr. (C‑474/10, EU:C:2011:681), sud koji je uputio zahtjev među ostalim navodi da su odredbe Uredbe br. 2012‑616 nezakonite jer ne osiguravaju funkcionalnu neovisnost tijela nadležnog za okoliš, zato što se tim odredbama ne jamči izvršavanje savjetodavne nadležnosti u pitanjima okoliša u okviru tog tijela, od strane ureda koji je stvarno samostalan.

               26

               Naime, Sud je u točki 39. te presude naveo da bi odredbe Direktive 2001/42 ostale bez praktičnog učinka, u slučaju kad se od tijela određenog na temelju članka 6. stavka 3. te direktive također traži i da ono samo izradi ili usvoji plan ili program, ako u upravnom ustrojstvu dotične države članice ne bi postojalo tijelo ovlašteno obavljati tu savjetodavnu funkciju.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da članci 1. i 7. Uredbe br. 2012‑616 ne ispunjavaju taj zahtjev samostalnosti, pa te odredbe stoga treba poništiti. On se međutim pita koje pravne posljedice proizlaze iz tog poništenja.

               28

               Konkretno, sud koji je uputio zahtjev izražava bojazan da to poništenje uključuje opasnost dovođenja u pitanje zakonitosti velikog broja planova i programa kao i akata donesenih na temelju tih planova i programa, što je situacija koja može dovesti do pravne praznine na štetu zaštite okoliša. Naime, zbog retroaktivnog djelovanja poništenja tih odredbi u nacionalnom pravu smatrat će se da su konzultacije koje su poduzete na temelju tih odredbi bile poduzete nezakonito.

               29

               Upravno u tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev spominje presudu od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103).

               30

               Sud je u točki 42. te presude zaključio da je, s obzirom na to da u Direktivi 2001/42 ne postoje odredbe o posljedicama koje treba imati povreda njome predviđenih procesnih odredbi, na državama članicama da u okviru svojih nadležnosti poduzmu sve potrebne mjere, bilo opće ili pojedinačne, da bi ti planovi ili programi, koji mogu imati značajne učinke na okoliš u smislu te direktive, prije njihova usvajanja prošli kroz procjenu utjecaja na okoliš, u skladu s procesnim pravilima i kriterijima predviđenima tom direktivom.

               31

               U točki 43. te presude Sud je naveo da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, države članice moraju ukloniti nezakonite posljedice povrede prava Unije te da je ta obveza na svakom tijelu dotične države članice u okviru svojih nadležnosti.

               32

               Nadalje, iz točki 44. do 46. iste presude proizlazi da obvezu ispravljanja propusta procjene utjecaja na okoliš predviđene Direktivom 2001/42, uključujući eventualnu suspenziju ili poništenje akta koji sadržava tu povredu, također imaju i nacionalni sudovi pred kojima je pokrenut postupak protiv akta iz nacionalnog prava donesenog kršenjem te direktive. Ti sudovi stoga moraju poduzeti mjere na temelju svojeg nacionalnog prava radi suspenzije ili poništenja plana ili programa usvojenog kršenjem obveze provođenja procjene utjecaja na okoliš propisane tom direktivom.

               33

               Što se tiče zabrinutosti koju sud koji je uputio zahtjev izražava u pogledu eventualnih štetnih posljedica za okoliš koje bi moglo imati poništenje odredaba nacionalnog prava za koje je utvrđeno da nisu u skladu s pravom Unije, iz točaka 66. i 67. presude od 8. rujna 2010., Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503), proizlazi da samo Sud može, u iznimnim slučajevima i iz posebno važnih razloga pravne sigurnosti, odobriti privremenu suspenziju poništavajućeg učinka koji pravilo prava Unije ima u odnosu na nacionalno pravo koje mu se protivi. Naime, kad bi nacionalni sudovi imali ovlast dati prednost nacionalnim odredbama u odnosu na pravo Unije kojemu se te odredbe protive, makar i samo privremeno, time bi se ugrozila ujednačena primjena prava Unije.

               34

               U tom pogledu i s obzirom na razmatrano područje, Sud je u točki 58. presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), zaključio da se nacionalnom sudu može, u kontekstu postojanja posebno važnog razloga vezanog uz zaštitu okoliša i ako je poštovan određeni broj uvjeta koji se navode u toj presudi, iznimno dopustiti da iskoristi svoj nacionalni propis koji mu omogućuje da održi na snazi određene učinke poništenog nacionalnog akta. Dakle, iz te presude proizlazi da je Sud želio nacionalnom sudu priznati, u pojedinačnim slučajevima i u iznimnim prilikama, ovlast uređivanja učinaka poništenja nacionalne odredbe za koju je zaključeno da nije u skladu s pravom Unije.

               35

               Naime, kao što proizlazi iz članka 3. stavka 3. UEU‑a i članka 191. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, Unija je pozvana osigurati visoku razinu zaštite i poboljšanje zaštite okoliša.

               36

               U tom kontekstu, Sud je u presudi od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), želio pomiriti, s jedne strane, načelo jednakosti i načelo nadređenosti prava Unije i, s druge strane, obvezu zaštite okoliša koja proizlazi iz odredbi primarnog prava Unije.

               37

               Stoga, kao što proizlazi iz točke 34. ove presude, Sud je u točki 58. te presude mogućnost da se iznimno održe na snazi određeni učinci nacionalnog akta koji nije u skladu s pravom Unije uvjetovao zadovoljavanjem određenog broja uvjeta.

               38

               Ti su uvjeti navedeni u izreci presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103). Kao prvo, pobijani nacionalni akt mora predstavljati mjeru kojom se pravilno prenosi Direktiva Vijeća 91/676/EEZ od 12. prosinca 1991. o zaštiti voda od onečišćenja uzrokovanog nitratima iz poljoprivrednih izvora (SL 1991., L 375, str. 1.). Kao drugo, potrebno je da donošenje i stupanje na snagu novog nacionalnog akta ne omogućuju izbjegavanje štetnih posljedica za okoliš koje proizlaze iz poništenja pobijanog akta. Kao treće, poništenje tog akta mora imati za posljedicu stvaranje pravne praznine u pogledu prenošenja Direktive 91/676 koja bi bila štetna za okoliš. Konačno, kao četvrto, iznimno održavanje na snazi učinaka tog nacionalnog akta može trajati samo onoliko dugo koliko je nužno potrebno da bi se donijele mjere koje omogućuju ispravljanje utvrđene nezakonitosti.

               39

               Kada je riječ o prvom uvjetu, iako je točno da je Sud u točki 59. presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), naveo, uzimajući u obzir posebne okolnosti predmeta koji je doveo do te presude, da akt o kojem je ondje riječ treba smatrati mjerom kojom se pravilno prenosi Direktiva 91/676, valja reći da, s obzirom na postojanje posebno važnog razloga vezanog uz zaštitu okoliša koji je Sud utvrdio u točki 58. te presude, navedeni uvjet treba shvaćati tako da obuhvaća svaku mjeru kojom se, unatoč tome što je usvojena kršenjem obveze predviđene Direktivom 2001/42, provodi pravilno prenošenje prava Unije u području zaštite okoliša.

               40

               U svakom slučaju, iznimna ovlast koja se time daje nacionalnom sudu mora se izvršavati samo na pojedinačnoj osnovi, a ne apstraktno i općenito. Naime, kao što je Sud već zaključio, ta se ovlast može izvršavati samo uzimajući u obzir specifične okolnosti predmeta koji se pred njim vodi (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne, C‑41/11, EU:C:2012:103, t. 63.).

               41

               Nacionalni sud stoga je pozvan utvrditi da su svi uvjeti, kako proizlaze iz presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), ispunjeni te provjeriti bi li poništenje akta iz nacionalnog prava o kojem je riječ u predmetu dovelo do negativnih posljedica za okoliš, dovodeći u pitanje ciljeve koje pravo Unije predviđa u tom području.

               42

               U tom kontekstu, nacionalni sud treba izvršiti ocjenu koja će osobito uzeti u obzir cilj i sadržaj akta o kojem je riječ u tom predmetu te njegove učinke na druge odredbe o zaštiti okoliša.

               43

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje treba odgovoriti da nacionalni sud može, kada nacionalno pravo to dopušta, iznimno i od slučaja do slučaja, vremenski ograničiti određene učinke utvrđenja nezakonitosti odredbe nacionalnog prava koja je donesena kršenjem obveza predviđenih Direktivom 2001/42, a osobito obveza koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive, pod uvjetom da se takvo ograničenje nameće zbog posebno važnog razloga vezanog uz zaštitu okoliša i uzimajući u obzir specifične okolnosti predmeta koji se pred njim vodi. Međutim, ta se iznimna ovlast može izvršavati samo ako su ispunjeni svi uvjeti koji proizlaze iz presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), to jest:

                        —

                        ako pobijana odredba nacionalnog prava predstavlja mjeru kojom se pravilno prenosi pravo Unije u području zaštite okoliša;

                        —

                        ako donošenje i stupanje na snagu nove odredbe nacionalnog prava ne omogućavaju izbjegavanje štetnih posljedica za okoliš koje proizlaze iz poništenja pobijane odredbe nacionalnog prava;

                        —

                        ako bi poništenje te odredbe imalo za posljedicu stvaranje pravne praznine u pogledu prenošenja prava Unije u području zaštite okoliša koja bi za njega bila više štetna, u smislu da bi to poništenje rezultiralo manjom zaštitom te bi stoga bilo protivno samom osnovnom cilju prava Unije; i

                        —

                        ako iznimno održavanje na snazi učinaka pobijane odredbe nacionalnog prava traje samo onoliko dugo koliko je nužno potrebno da bi se donijele mjere koje omogućuju ispravljanje utvrđene nezakonitosti.

         Prvo pitanje

               44

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li nacionalni sud, prije nego što iskoristi iznimnu ovlast koja mu omogućava da odluči održati na snazi, pod uvjetima koji proizlaze iz presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), određene učinke nacionalnog akta koji nije u skladu s pravom Unije, uvijek pokrenuti prethodni postupak pred Sudom.

               45

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 267. UFEU‑a daje mogućnost pokretanja prethodnog postupka nacionalnim sudovima protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka.

               46

               Samo nacionalni sudovi pred kojima se vodi postupak u sporu i koji trebaju preuzeti odgovornost za kasniju sudsku odluku mogu ocijeniti, s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja, kako nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude tako i važnost pitanja koja postavljaju Sudu (presuda od 9. rujna 2015., X i van Dijk, C‑72/14 i C‑197/14, EU:C:2015:564, t. 57.).

               47

               Naprotiv, ako nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka utvrdi da je tumačenje prava Unije potrebno kako bi se došlo do rješenja spora koji se pred njim vodi, članak 267. stavak 3. UFEU‑a tom sudu nalaže da pred Sudom pokrene postupak upućivanjem zahtjeva za prethodnu odluku.

               48

               S tim u vezi, Sud je u točki 16. presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335), zaključio da se pravilna primjena prava Unije može nametnuti toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji o načinu rješavanja postavljenog pitanja. Prije zaključka o postojanju takve situacije nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju mora biti uvjeren da se to jednako očito nameće sudovima drugih država članica, kao i Sudu. Samo ukoliko su ispunjeni ti uvjeti, nacionalni sud može se suzdržati od postavljanja tog pitanja Sudu i riješiti ga pod svojom vlastitom odgovornošću.

               49

               Osim toga, na tom nacionalnom sudu je da ispita u kojoj mjeri on nije dužan pokrenuti postupak pred Sudom upućivanjem zahtjeva za prethodnu odluku, s obzirom na karakteristike prava Unije i posebne teškoće koje predstavlja njegovo tumačenje. Stoga, svaka odredba prava Unije, uključujući sudsku praksu Suda u razmatranom području, treba biti stavljena u svoj kontekst i tumačena u svjetlu sveukupnih odredaba tog prava, svojih ciljeva te stanja razvoja u trenutku kad je potrebno primijeniti predmetnu odredbu (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 1982., Clifit i dr., 283/81, EU:C:1982:335, t. 17. i 20.).

               50

               Sud je tako u točki 21. presude od 6. listopada 1982., Clifit i dr. (283/81, EU:C:1982:335), zaključio da je sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu dužan, kad se pred njim postavi pitanje prava Unije, ispuniti svoju obvezu obraćanja, osim ako utvrdi da se pravilna primjena prava Zajednice toliko očito nameće da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, te da postojanje takve mogućnosti treba biti procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Unije, posebne poteškoće koje predstavlja njegovo tumačenje i rizik razilaženja sudske prakse unutar Unije.

               51

               Stoga, kada je u pitanju predmet kao što je to onaj iz glavnog postupka, s obzirom na to da se, s jedne strane, pitanje mogućnosti da nacionalni sud vremenski ograniči određene učinke utvrđenja nezakonitosti odredbe nacionalnog prava koja je donesena kršenjem obveza predviđenih Direktivom 2001/42, a posebno obveza koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive, nije pojavilo u nekoj drugoj odluci Suda nakon presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), i da je, s druge strane, takva mogućnost iznimne naravi, kao što proizlazi iz odgovora danog na drugo pitanje, nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka mora pred Sudom pokrenuti prethodni postupak ako postoji i najmanja sumnja glede tumačenja ili pravilne primjene prava Unije.

               52

               Konkretno gledano, budući da izvršavanje te iznimne ovlasti može štetiti poštovanju načela nadređenosti prava Unije, taj se nacionalni sud može izuzeti od obveze pokretanja prethodnog postupka pred Sudom samo ako je uvjeren da izvršavanje te iznimne ovlasti ne otvara nikakvu razumnu sumnju. Osim toga, nepostojanje takve sumnje treba detaljno dokazati.

               53

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje treba odgovoriti da je, prema trenutnom stanju prava Unije, nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka načelno dužan pokrenuti prethodni postupak pred Sudom kako bi on mogao ocijeniti mogu li, iznimno, odredbe nacionalnog prava za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije biti privremeno održane na snazi zbog posebno važnog razloga vezanog uz zaštitu okoliša i uzimajući u obzir specifične okolnosti predmeta koji se vodi pred tim nacionalnim sudom. Taj je nacionalni sud od te obveze izuzet samo ako je uvjeren, što treba detaljno dokazati, da ne postoji nikakva razumna sumnja u pogledu tumačenja i primjene uvjeta koji proizlaze iz presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103).

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Nacionalni sud može, kada nacionalno pravo to dopušta, iznimno i u pojedinačnim slučajevima, vremenski ograničiti određene učinke utvrđenja nezakonitosti odredbe nacionalnog prava koja je donesena kršenjem obveza predviđenih Direktivom 2001/42, a osobito obveza koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive, pod uvjetom da se takvo ograničenje nameće zbog posebno važnog razloga vezanog uz zaštitu okoliša i uzimajući u obzir specifične okolnosti predmeta koji se pred njim vodi. Međutim, ta se iznimna ovlast može izvršavati samo ako su ispunjeni svi uvjeti koji proizlaze iz presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), to jest:

                                 —

                                    ako pobijana odredba nacionalnog prava predstavlja mjeru kojom se pravilno prenosi pravo Unije u području zaštite okoliša;

                                 —

                                    ako donošenje i stupanje na snagu nove odredbe nacionalnog prava ne omogućavaju izbjegavanje štetnih posljedica za okoliš koje proizlaze iz poništenja pobijane odredbe nacionalnog prava;

                                 —

                                    ako bi poništenje te odredbe imalo za posljedicu stvaranje pravne praznine u pogledu prenošenja prava Unije u području zaštite okoliša koja bi za njega bila više štetna, u smislu da bi to poništenje rezultiralo manjom zaštitom te bi stoga bilo protivno samom osnovnom cilju prava Unije; i

                                 —

                                    ako iznimno održavanje na snazi učinaka pobijane odredbe nacionalnog prava traje samo onoliko dugo koliko je nužno potrebno da bi se donijele mjere koje omogućuju ispravljanje utvrđene nezakonitosti.

                           2.

                           Prema trenutnom stanju prava Unije, nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka načelno je dužan pokrenuti prethodni postupak pred Sudom kako bi on mogao ocijeniti mogu li, iznimno, odredbe nacionalnog prava za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije biti privremeno održane na snazi zbog posebno važnog razloga vezanog uz zaštitu okoliša i uzimajući u obzir specifične okolnosti predmeta koji se vodi pred tim nacionalnim sudom. Taj je nacionalni sud od te obveze izuzet samo ako je uvjeren, što treba detaljno dokazati, da ne postoji nikakva razumna sumnja u pogledu tumačenja i primjene uvjeta koji proizlaze iz presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103).

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: presuda od 29. listopada 1980., Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:249)

text:
PRESUDA SUDA29. listopada 1980.„Izoglukoza – Proizvodne kvote“U predmetu C‑138/79,SA Roquette Freres, sa
 sjedištem u Lestremu (departman Pas-de-Calais), koje zastupa njegov
pomoćnik glavnog direktora Gerard Rousseaux uz asistenciju Marcela
Veroonea, suradnika u društvu
Veroone-Freyria-Letartre-Pailluseau-Hoste-Dutat, odvjetničkom društvu
pri komori u Lilleu, s adresom za dostavu u uredu odvjetnika Loscha, 2,
rue Goethe,tužitelj, koje podupireEuropski parlament,
 koji zastupa njegov glavni direktor Francesco Pasetti
Bombardella uz asistenciju Rolanda Biebera, glavnog administratora u
 njegovoj Pravnoj službi, i profesora Pierrea Henrija Teitgena, s
adresom za dostavu u Luxembourgu, u glavnom tajništvu Europskog
parlamenta,intervenijent,protivVijeća Europskih zajednica,
 koje zastupa Daniel Vignes, direktor Pravne službe, uz
asistenciju Arthura Brautigama i Hans-Joachima Glaesnera u
 svojstvu suagenata, Hans-Juergena Rabea, odvjetnika pri komori u
Hamburgu, profesora Jeana Boulouisa, počasnog doajena Sveučilišta
prava, ekonomije i društvenih znanosti u Parizu, s adresom za dostavu u
Luxembourgu, kod Douglasa Fonteina, direktora Uprave za pravna pitanja
Europske investicijske banke, 100, bd Konrad Adenauer, Kirchberg,tuženika,koje podupireKomisija Europskih zajednica,
 koju zastupa njezin pravni savjetnik Peter Gilsdorf, u svojstvu
agenta, uz asistenciju Jacquesa Delmolyja, člana Pravne službe, s
adresom za dostavu u Luxembourgu, kod pravnog savjetnika g. Marija
Cervina, u Bâtiment Jean Monnet, Kirchberg,intervenijent,povodom
 zahtjeva za poništenje Uredbe Vijeća 1293/79 od 25. lipnja 1979. (SL L
162, str. 10.) u dijelu u kojem ta Uredba o izmjeni Uredbe Vijeća
1111/77 kojom se utvrđuju zajedničke odredbe za izoglukozu utvrđuje
osnovnu kvotu za tužitelja,SUD,u
 sastavu: H. Kutscher, predsjednik, P. Pescatore i T. Koopmans,
predsjednici vijeća, J. Mertens de Wilmars, Mackenzie Stuart, A.
O’Keefe, G. Bosco, A. Touffait i O. Due, sucinezavisni odvjetnik: G. Reischl,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresudu1        Tužbom
 podnesenom tajništvu Suda 31. kolovoza 1979. tužitelj, francusko
društvo koje, među ostalim, proizvodi izoglukozu, zatražio je od Suda da
 poništi utvrđivanje proizvodnih kvota koje za njega proizlaze iz
Priloga II. Uredbi Vijeća br. 1293/79 od 25. lipnja 1979. o izmjeni
Uredbe br. 1111/77 kojom se utvrđuju zajedničke odredbe za izoglukozu
(SL L 162, str. 10.; ispravak u SL L 176, str. 37.). Iz ispitivanja
tužbe proizlazi da se ona zapravo odnosi na zahtjev za poništenje Uredbe
 1293/79 kojom se tužitelju utvrđuje proizvodna kvota izoglukoze.2        U
 prilog tužbi, tužitelj se, uz druge različite tužbene razloge glede
temelja, poziva i na povrede postupka te predlaže poništenje proizvodne
kvote koju propisuje prethodno spomenuta uredba. Tužitelj tvrdi da je
Vijeće usvojilo uredbu bez prethodno pribavljenog mišljenja Europskog
parlamenta, kako predviđa članak 43. stavak 2. Ugovora o EEZ-u, te time
počinilo bitnu povredu postupka u smislu članka 173. tog ugovora.3        Rješenjem
 od 16. siječnja 1980. Sud je dopustio Parlamentu da intervenira u
postupak podupirući tužbene zahtjeve tužitelja utemeljene na bitnim
povredama postupka. Također je rješenjem od 13. veljače 1980. dopustio
Komisiji da intervenira u postupak podupirući zahtjeve Vijeća. 4        Vijeće
 se pozivalo na nedopuštenost tužbe i intervencije u postupak na strani
tužitelja. Podredno je tražilo da se tužba odbije kao neosnovana.5        Prije
 ispitivanja dopuštenosti na koju se pozvalo Vijeće i tužbenih razloga
koje je istaknuo tužitelj, potrebno je ukratko podsjetiti na povijesni
tijek donošenja sporne uredbe i njezin sadržaj.6        Presudom
 od 25. listopada 1978., donesenom u spojenim predmetima 103 i 145/77
(Royal Scholten Honig (Holdings) Ltd/Intervention Board for Agricultural
 Produce; Tunnel Refineries Ltd/Intervention Board for Agricultural
Produce, Recueil 1978., str. 2037.), Sud je odlučio da je Uredba
Vijeća 1111/77 od 17. svibnja 1977. kojom se utvrđuju zajedničke odredbe
 o izoglukozi (SL L 134, str. 4.) nevaljana u onom dijelu u kojem
njezini članci 8. i 9. propisuju namet na proizvodnju izoglukoze od 5
obračunskih jedinica na 100 kilograma suhe tvari za razdoblje koje
odgovara trgovinskoj godini za šećer 1977./1978. Sud je utvrdio da
uređenje koje je uvedeno navedenim člancima predstavlja povredu općeg
načela jednakosti (u predmetnom slučaju proizvođača šećera i proizvođača
 izoglukoze), čiji je konkretan izraz načelo zabrane diskriminacije
propisano člankom 40. stavkom 3. Ugovora. Sud je, međutim, dodao da
njegova presuda Vijeću ostavlja mogućnost da poduzme potrebne mjere,
spojive s pravom Zajednice, u cilju osiguravanja normalnog
funkcioniranja tržišta zaslađivača. 7        Nakon
 donošenja te presude, Komisija je 7. ožujka 1979. Vijeću uputila
prijedlog izmjene Uredbe 1111/77. Vijeće je pismom od 19. ožujka 1979.,
koje je Parlament zaprimio 22. ožujka 1979., zatražilo mišljenje te
institucije u skladu s člankom 43. stavkom 2. podstavkom 3. Ugovora. U
tom pismu Vijeće napominje da:„Ovaj
prijedlog uzima u obzir situaciju koja proizlazi iz presude Suda od 25.
listopada 1978., u očekivanju novog uređenja za tržište zaslađivača koje
 bi trebalo stupiti na snagu od 1. srpnja 1980. … Budući da bi se Uredba
 trebala primjenjivati od srpnja 1979., Vijeće bi cijenilo ako bi
Parlament mogao donijeti svoje mišljenje tijekom travanjskog
zasjedanja.“8        Hitnost
 savjetovanja koje je Vijeće zatražilo u svojem pismu proizlazi iz
činjenice da je predmet prijedloga uredbe u biti bio, u cilju
izbjegavanja nejednakog postupanja među proizvođačima šećera i
izoglukoze, podvrgnuti proizvodnju izoglukoze pravilima jednakima onima
koja su postojala za proizvodnju šećera do 30. lipnja 1980. u okviru
organizacije zajedničkog tržišta uspostavljenog Uredbom Vijeća br.
3330/74 od 19. prosinca 1974. (SL L 369, str. 1.). Osobito je do tog
datuma trebalo uspostaviti prijelazno uređenje proizvodnih kvota za
izoglukozu koje se trebalo primjenjivati od 1. srpnja 1979., datuma
početka nove trgovinske godine za šećer.9        Predsjednik
 Europskog parlamenta savjetovanje što se tiče meritornih pitanja odmah
je povjerio Odboru za poljoprivredu te je zatražio mišljenje od Odbora
za proračun. Odbor za proračun uputio je svoje mišljenje Odboru za
poljoprivredu 10. travnja 1979. Odbor za poljoprivredu usvojio je 9.
svibnja 1979. prijedlog rezolucije svojeg izvjestitelja. Izvješće i
prijedlog rezolucije koje je usvojio Odbor za poljoprivredu razmatrani
su na sjednici Parlamenta 10. svibnja 1979. Na sjednici 11. svibnja
Parlament je odbio usvojiti prijedlog rezolucije te ju je vratio na
ponovno razmatranje Odboru za poljoprivredu.10      Zasjedanje
 Parlamenta od 7. do 11. svibnja 1979. trebalo je biti posljednje prije
konstitutivne sjednice Parlamenta izabranog na temelju općih izravnih
izbora predviđenih Aktom o izboru predstavnika u Skupštini neposrednim
općim izborima od 17. srpnja 1979. Ured Parlamenta tijekom sastanka 1.
ožujka 1979. odlučio je da neće predvidjeti dodatne sjednice u razdoblju
 između svibnja i srpnja. Tom je prilikom ipak precizirao da:„Ured u proširenom sastavu…–        procjenjuje
 da, u slučaju ako Vijeće i Komisija smatraju potrebnim predvidjeti
dodatno razdoblje zasjedanja, oni mogu prema odredbama članka 1. stavka
4. Uredbe tražiti sazivanje Parlamenta. Podrazumijeva se da bi takva
sjednica bila posvećena isključivo ispitivanju izvješća nastalih povodom
 hitnog savjetovanja;“ Tijekom sastanka 10. svibnja 1979. Ured je trebao potvrditi svoje stajalište o sljedećem:–        „potvrđuje
 stajalište zauzeto na prije spomenutom sastanku tijekom kojeg je
odlučeno ne predvidjeti dodatno razdoblje zasjedanja između posljednje
sjednice aktualnog saziva Parlamenta i konstitutivne sjednice Parlamenta
 izabranog na temelju općih izravnih izbora, uzimajući u obzir činjenicu
 da, u slučaju da većina članova Parlamenta, Vijeće i Komisija žele
održati sjednicu u razdoblju dodatnog zasjedanja, oni mogu, prema
odredbama članka 1. stavka 4. Uredbe, tražiti sazivanje Parlamenta.–        odlučuje,
 osim toga, imajući u vidu odredbe članka 139. Ugovora o EEZ-u, da se, u
 slučaju da se predsjedniku podnese takav zahtjev, sazove Ured u
proširenom sastavu koji treba odlučiti kako će se po njemu postupati.“11      Dana
 25. lipnja 1979. Vijeće je bez prethodno pribavljenog traženog
mišljenja usvojilo prijedlog uredbe koji je načinila Komisija te je isti
 postao Uredbom br. 1293/79 o izmjeni Uredbe br. 1111/77. Treća uvodna
izjava Uredbe br. 1293/79 spominje savjetovanje sa Skupštinom. Vijeće je
 ipak uzelo u obzir izostanak mišljenja Parlamenta navodeći u trećoj
uvodnoj izjavi Uredbe da „Skupština, koja je o prijedlogu Komisije
konzultirana 16. ožujka 1979., nije donijela mišljenje na svojem
zasjedanju u svibnju, već je pitanje podnijela na odlučivanje novoj
Skupštini.“ 12      Od Suda se traži poništenje te Uredbe 1293/79 u dijelu u kojem mijenja Uredbu 1111/77. O dopuštenosti tužbe      13      Prema
 Vijeću, tužba je nedopuštena jer se odnosi na uredbu, a nisu ispunjeni
uvjeti predviđeni člankom 173. stavkom 2. Ugovora. Pobijani akt ne
smatra se odlukom donesenom u obliku uredbe i ne odnosi se ni izravno
niti osobno na tužitelja. Tužitelj, naprotiv, tvrdi da pobijana uredba
predstavlja skup pojedinačnih odluka od kojih se jedna odnosi na
tužitelja i tiče ga se izravno i osobno.14      Prema
 odredbama članka 9. stavaka 1. 2. i 3. Uredbe br. 1111/77, kako su
izmijenjeni člankom 3. Uredbe 1293/79:„1.
Osnovna kvota dodjeljuje se svakom poduzeću proizvođaču izoglukoze s
poslovnim nastanom u Zajednici za razdoblje predviđeno člankom 8.
stavkom 1.Ne dovodeći u pitanje primjenu
stavka 3., osnovna kvota svakog određenog poduzeća jednaka je dvostrukom
 iznosu njegove utvrđene proizvodnje na temelju trenutno važeće uredbe
tijekom razdoblja od 1. studenoga 1978. do 30. travnja 1979.2.
 Svakom poduzeću koje ima osnovnu kvotu dodijeljena je također najviša
kvota koja je jednaka osnovnoj kvoti uvećanoj pomoću koeficijenta. Taj
se koeficijent određuje prema članku 25. stavku 2. drugom podstavku
Uredbe (EEZ) br. 3330/74 za razdoblje od 1. srpnja 1979. do 30. lipnja
1980.3. Osnovna kvota predviđena stavkom 1. ispravlja se ako je potrebno tako da najviša kvota utvrđena u skladu sa stavkom 2.:–        ne bude viša od 85 %–        ne bude niža od 65 %tehničkog godišnjeg proizvodnog kapaciteta dotičnog poduzeća.“ [neslužbeni prijevod]15      Prema
 odredbama članka 9. stavka 4., osnovne kvote određene primjenom stavaka
 1. i 3. pojedinačno se dodjeljuju svakom poduzeću, kako stoji u Prilogu
 II. Taj prilog, koji čini sastavni dio članka 9., određuje da je
osnovna kvota za tužitelja određena u iznosu od 15.887 tona.16      Iz
 toga proizlazi da članak 9. stavak 4. Uredbe 1111/77 (kako je
izmijenjen člankom 3. Uredbe br. 1293/79), u vezi s Prilogom II.,
primjenjuje mjerila utvrđena u članku 9. stavcima 1. do 3. na svako od
poduzeća koja su njegovi adresati i na koja se prema tome te odredbe
izravno i osobno odnose. Uredba 1293/79 predstavlja akt protiv kojeg
zainteresirana poduzeća proizvođači izoglukoze mogu pokrenuti postupak
za poništenje prema članku 173. podstavku 2. Ugovora. O dopuštenosti intervencije Parlamenta      17      Vijeće
 dovodi u pitanje mogućnost Parlamenta da dobrovoljno intervenira u
postupku u tijeku pred Sudom. Prema Vijeću, ovlast na intervenciju ove
vrste treba izjednačiti s pravom na podnošenje tužbe pred Sudom, koje
Parlamentu nije priznato prema Ugovoru. U tom pogledu, treba istaknuti
da članak 173. Ugovora među institucijama koje mogu tražiti poništenje
akta ne navodi Parlament i da ga članak 20. Statuta Suda ne spominje
među institucijama pozvanima na podnošenje očitovanja u okviru
odlučivanja o prethodnim pitanjima iz članka 177.18      Članak 37. Statuta Suda utvrđuje:„Države članice i institucije Zajednice mogu se uključiti u postupak pred Sudom.Isto
 pravo ima svaka druga osoba koja dokaže svoj pravni interes za ishod
postupka pred Sudom. Fizičke ili pravne osobe ne mogu se uključiti u
postupke među državama članicama, među institucijama Unije ili između
država članica i institucija Unije.Prijedlog za uključenje u postupak ograničen je na potporu tužbenog zahtjeva jedne od stranaka.“ 19      Stavak
 1. tog članka predviđa isto pravo intervencije u postupak za sve
institucije Zajednice. To pravo nije moguće ograničiti na neke od njih, a
 da se istodobno negativno ne utječe na njihov institucionalni položaj
zajamčen Ugovorom i osobito člankom 4. stavkom 1.20      Podredno,
 Vijeće tvrdi da, čak i ako se Parlamentu prizna pravo intervencije, to
pravo ovisi o postojanju pravnog interesa. Takav se interes nesumnjivo
može presumirati, ali to ne sprečava Sud da, ako je potrebno, provjeri
njegovo postojanje. U konkretnom slučaju takva bi provjera, prema
Vijeću, trebala dovesti Sud do zaključka da Parlament nema interesa za
ishod postupka.21      Takav
 se razlog mora odbiti kao nespojiv s člankom 37. Statuta Suda. Iako
članak 37. stavak 2. Statuta Suda predviđa da se druge osobe osim država
 i institucija ne mogu uključiti u postupak pokrenut pred Sudom osim ako
 ne dokažu interes za ishod postupka, pravo uključenja u postupak
priznato institucijama, pa prema tome i Parlamentu, člankom 37. prvim
podstavkom ne podliježe tom uvjetu.  O povredi načela jednakog postupanja22      Kao
 što je prije spomenuto, Sud je u svojim prethodnim presudama donesenima
 u predmetima 103 i 145/77 odlučio da Uredba 1111/77 predstavlja povredu
 općeg načela jednakosti. Sud je u biti ustanovio da, unatoč tome što se
 proizvođači šećera i izoglukoze nalaze u usporedivim situacijama,
proizvođačima glukoze određen je očito nejednak namet. Prema presudi
Suda, Vijeće je Uredbom 1293/79 izmijenilo Uredbu 1111/77 i uvelo sustav
 kvota za izoglukozu koji je izravno nadahnut postojećim sustavom u
području šećera.23      Tužitelj
 smatra da i ta nova uredba predstavlja povredu načela jednakosti. Prema
 njemu, Uredbom se primjenjuju slična pravila na različite situacije i
time se stvaraju razlike između dvaju uređenja koje dovode do primjene
različitog postupanja na jednake situacije.24      Sama
 činjenica da tužitelj smatra kako može istodobno istaknuti oba
argumenta pokazuje složenost situacije u kojoj su tržišta izoglukoze i
šećera usporediva, a da nisu stvarno i jednaka.25      Kada
 provedba poljoprivredne politike Zajednice od strane Vijeća implicira
nužnost procjene složene gospodarske situacije, diskrecijska ovlast koju
 ono ima ne odnosi se isključivo na prirodu i opseg mjera koje treba
poduzeti već u određenoj mjeri i na utvrđenje osnovnih podataka u tom
smislu, što Vijeću omogućava da se, ako je potrebno, osloni na opće
tvrdnje. Prilikom nadzora izvršavanja takve ovlasti, sudac se treba
ograničiti na ispitivanje je li pritom došlo do očite pogreške ili se
radi o zloporabi ovlasti ili je dotično tijelo očito prešlo granice
svoje diskrecijske ovlasti.26      Uzimajući
 u obzir da je proizvodnja izoglukoze pridonijela povećanju viškova
šećera te da je Vijeću bilo dopušteno utjecati na tu proizvodnju
restriktivnim mjerama, Vijeće je bilo ovlašteno da u okviru
poljoprivredne politike poduzme mjere koje smatra korisnima uzimajući u
obzir sličnost i međuovisnost dvaju tržišta kao i osobitost tržišta
izoglukoze.27      Ovdje
 je osobito istina da je Vijeće, suočeno sa složenim problemom koji
predstavljaju posljedice proizvodnje izoglukoze na politiku Zajednice u
području šećera, u kratkom roku trebalo donijeti prijelaznu regulativu
novog tržišta koje se snažno razvija. U tim okolnostima, nije dokazano
da je donošenjem Uredbe br. 1293/79 Vijeće prešlo granice svoje
diskrecijske ovlasti. O povredi načela proporcionalnosti28      Prema
 tužitelju, kvota koja mu se dodjeljuje Prilogom II. Uredbi br. 1111/77
očito nije dovoljna. Utvrđenje kvote na temelju proizvodnje ostvarene
između 1. studenoga 1978. i 30. travnja 1979. ne uzima u obzir ni
sezonske varijacije niti činjenicu da je u tom razdoblju proizvodnja
bila ograničena zbog nesigurnosti koja je za proizvođača nastala uslijed
 uređenja koje bi Zajednica trebala primijeniti nakon presude Suda u
prije spomenutim predmetima kao i stajališta francuskih tijela koja do
odluke od 9. kolovoza 1979. nisu dopuštala uporabu izoglukoze. Moguća
korekcija kvota na temelju godišnjih tehničkih kapaciteta bila je
nepovoljna za poduzeća koja su, kao i tužitelj, zastala sa svim novim
investicijama u očekivanju razjašnjenja situacije. Te kvote čine tržišno
 natjecanje nemogućim.29      Povodom
 toga, treba napomenuti da je uspostava kvota utemeljenih na referentnom
 razdoblju uobičajen postupak prema pravu Zajednice koji je prikladan
kada se radi o kontroli proizvodnje u određenom sektoru. S druge strane,
 tužitelj nije dokazao svoju tvrdnju da je ograničio proizvodnju.
Također valja primijetiti da, nakon donošenja spomenute presude, prvotno
 predviđeni namet više nije bilo moguće primijeniti.30      U
 svakom slučaju, ne može se očekivati od Vijeća da uzme u obzir razloge,
 tržišne mogućnosti i unutarnju politiku svakog individualnog poduzeća
pri donošenju mjera od općeg interesa, a u cilju izbjegavanja situacije u
 kojoj nekontrolirana proizvodnja izoglukoze ugrožava politiku Zajednice
 u području šećera.31      Zaključno,
 tužitelj koji nije u potpunosti iskoristio kvotu dodijeljenu za
razdoblje koje se poklapa s tržišnom godinom za šećer ne može se
pozivati na ograničenje konkurentne sposobnosti dodijeljenom kvotom.  O bitnoj povredi postupka32      Tužitelj
 i Parlament u svojoj intervenciji drže da je Vijeće donijelo Uredbu
1111/77 u njezinoj izmijenjenoj inačici, a da pritom nije poštovan
savjetodavni postupak predviđen člankom 43. stavkom 2. Ugovora, te je
treba smatrati nevaljanom zbog bitne povrede postupka.33      Savjetovanje
 predviđeno člankom 43. stavkom 2. podstavkom 3. kao i drugim paralelnim
 odredbama Ugovora jest sredstvo koje Parlamentu omogućava efektivno
sudjelovanje u zakonodavnom postupku Zajednice. Ta je nadležnost ključan
 element institucionalne ravnoteže koju ustanovljava Ugovor. Iako je
ograničeno, ono na razini Zajednice odražava osnovno demokratsko načelo
prema kojem građani sudjeluju u obnašanju vlasti posredstvom zastupničke
 skupštine. Redovito savjetovanje s Parlamentom u slučajevima
predviđenima Ugovorom bitan je uvjet čije nepoštovanje ima za posljedicu
 nevaljanost dotičnog akta.34      U
 tom pogledu potrebno je istaknuti da poštovanje ovog uvjeta
podrazumijeva izražavanje mišljenja Parlamenta te ne treba smatrati da
je samo dovoljno da Vijeće zatraži mišljenje. Prema tome, Vijeće nije
imalo pravo u uvodne izjave u preambuli Uredbe br. 1293/79 uključiti
savjetovanje s Parlamentom. 35      Vijeće
 nije osporilo da je savjetovanje s Parlamentom bitna postupovna
pretpostavka. Ono ističe da je u okolnostima u predmetnom slučaju sam
Parlament svojim ponašanjem prouzročio nemogućnost izvršenja tog uvjeta i
 prema tome ne može se pozivati na tu nepravilnost.36      Ne
 dovodeći u pitanje načelna pitanja na koja se Vijeće poziva u toj
argumentaciji, dovoljno je ustanoviti da 25. lipnja 1979., na dan kad je
 bez mišljenja Skupštine donijelo Uredbu 1293/79 o izmjeni Uredbe
1111/77, ono nije iscrpilo sve mogućnosti za pribavljanje mišljenja
Parlamenta. Kao prvo, Vijeće nije tražilo primjenu hitnog postupka
predviđenog unutarnjim propisima Parlamenta, iako se u drugim područjima
 i povodom drugih prijedloga uredbi u istom trenutku koristilo tom
mogućnošću. S druge strane, Vijeće se moglo koristiti mogućnošću koju
pruža članak 139. Ugovora i tražiti izvanrednu sjednicu Skupštine, na
koju mu je mogućnost, štoviše, Ured Parlamenta skrenuo pozornost 1.
ožujka i 10. svibnja 1979.37      Iz
 toga slijedi da, zbog nedostatka mišljenja Parlamenta propisanog
člankom 43. Ugovora, Uredbu Vijeća br. 1293/79 o izmjeni Uredbe br.
1111/77 treba poništiti, ne dovodeći u pitanje ovlast Vijeća da nakon
ove presude poduzme bilo koju mjeru u skladu s člankom 176. stavkom 1.
Ugovora. Troškovi      38      Prema
 odredbama članka 69. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.39      Ni
 tužitelj niti intervenijenti nisu zahtijevali da se Vijeću naloži
snošenje troškova. Proizlazi da se snošenje troškova mora odrediti
svakoj od stranaka, iako Vijeće nije uspjelo u postupku.Slijedom navedenog,SUDobjavljuje i presuđuje :1.      Uredba
 br. 1293/79 (SL L 162, str. 10.; s ispravkom u SL L 176, str. 37.) o
izmjeni Uredbe br. 1111/77 (SL L 134, str. 4.) poništava se.2.      Svaka stranka snosi vlastite troškove.KutscherPescatoreKoopmansMertens de WilmarsMackenzie StuartO’KeeffeBoscoTouffaitDueObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 29. listopada 1980.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       H. Kutscher