title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. listopada 2015.#Český telekomunikační úřad protiv T-Mobile Czech Republic a.s. i Vodafone Czech Republic a.s.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší správní soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2002/22/EZ (Direktiva o univerzalnoj usluzi) – Izračun troškova obveza pružanja univerzalne usluge – Uzimanje u obzir stope prinosa na vlasnički kapital – Izravan učinak – Primjena ratione temporis.#Predmet C-508/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2002/22/EZ (Direktiva o univerzalnoj usluzi) — Izračun troškova obveza pružanja univerzalne usluge — Uzimanje u obzir stope prinosa na vlasnički kapital — Izravan učinak — Primjena ratione temporis“
      U predmetu C‑508/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Visoki upravni sud (Nejvyšší správní soud, Češka Republika), odlukom od 23. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 13. studenoga 2014., u postupku

         Český telekomunikační úřad

      protiv

         T‑Mobile Czech Republic a.s.,

         Vodafone Czech Republic a.s.,

      uz sudjelovanje:

         O2 Czech Republic a.s., ranije Telefónica Czech Republic a.s.,

         UPC Česká republika s.r.o.,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
      – za Český telekomunikační úřad, J. Novák, advokát,
      – za T‑Mobile Czech Republic a.s., P. Hromek i D. Schmied, advokáti,
      – za O2 Czech Republic a.s., ranije Telefónica Czech Republic a.s., M. Krejčík,
      – za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i T. Müller, u svojstvu agenata,
      – za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i R. Dzikovič, u svojstvu agenata,
      – za Europsku komisiju, P. Němečková i L. Nicolae, u svojstvu agenata,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 12. i 13. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Český telekomunikační úřad (češko regulatorno tijelo za telekomunikacije), s jedne strane, i T‑Mobilea Czech Republic a.s. (u daljnjem tekstu: T‑Mobile Czech Republic) i Vodafonea Czech Republic a.s., u vezi s odlukom češkog regulatornog tijela za telekomunikacije od 23. veljače 2011. kojom je ono odredilo iznos gubitka vezanog za pružanje univerzalne usluge za 2004. godinu koji je pretrpio Telefónica Czech Republic a.s. (u daljnjem tekstu: Telefónica Czech Republic), koji je postao O2 Czech Republic a.s. (u daljnjem tekstu: O2 Czech Republic).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. Akta o uvjetima pristupanja Europskoj uniji Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbe Ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2003., L 236, str. 33., u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju) predviđa da od pristupanja odredbe izvornih ugovora i akata koje su prije pristupanja donijele institucije i Europska središnja banka obvezuju nove države članice i primjenjuju se u tim državama u skladu s uvjetima utvrđenima tim ugovorima i Aktom o pristupanju.

               4

               U uvodnoj izjavi 4. Direktive 2002/22 navedeno je da „[o]siguravanje univerzalne usluge (drugim riječima, pružanje definiranog najmanjeg skupa usluga svim krajnjim korisnicima po pristupačnoj cijeni) može uključivati pružanje određenih usluga nekim krajnjim korisnicima po cijenama koje odstupaju od onih koje su posljedica uobičajenih uvjeta na tržištu. Međutim, nadoknade troškova poduzećima koja su određena za pružanje tih usluga u takvim okolnostima ne mora imati za posljedicu bilo kakvo narušavanje tržišnog natjecanja, pod uvjetom da se odabranim poduzećima nadoknadi specifičan neto trošak te pod uvjetom da se opterećenje neto troška nadoknadi na način koji je neutralan u smislu tržišnog natjecanja“.

               5

               Sukladno uvodnoj izjavi 18. navedene direktive:
               „Države članice trebaju, kada je to potrebno, uspostaviti mehanizme za financiranje neto troškova obveza pružanja univerzalne usluge u slučajevima kada proizlazi kako se te obveze mogu pružiti samo uz gubitak odnosno uz neto troškove koji izlaze izvan uobičajenih tržišnih uvjeta. Važno je osigurati da su neto troškovi obveza pružanja univerzalne usluge ispravno izračunani, da se bilo kakav oblik financiranja provodi uz minimalno narušavanje tržišta, odnosno poduzeća, i da je u skladu s odredbama članka 87. i 88. Ugovora.“

               6

               Članak 3. stavak 2. Direktive 2002/22 predviđa:
               „Države članice određuju najučinkovitiji i najprikladniji pristup osiguravanju provedbe univerzalne usluge, poštujući istodobno načela objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije i razmjernosti. One nastoje svesti na minimum narušavanje tržišnog natjecanja, posebno kada je riječ o pružanju usluga po cijenama ili prema drugim uvjetima koji odstupaju od uobičajenih tržišnih uvjeta, štiteći istodobno javni interes.“

               7

               Članak 12. te direktive, naslovljen „Troškovi obveza pružanja univerzalne usluge“, u stavku 1. određuje:
               „Tamo gdje državna regulatorna tijela smatraju da pružanje univerzalne usluge kako je određeno u člancima od 3. do 10. može predstavljati nepošteno opterećenje poduzećima određenim za pružanje univerzalne usluge, rad[e] izračun neto troškova njezina pružanja.
               U tu svrhu, državna regulatorna tijela:

                        a)

                        izračunavaju neto trošak obveze pružanja univerzalne usluge, uzimajući u obzir svaku tržišnu korist koju ostvaruje poduzeće određeno za pružanje univerzalne usluge, u skladu s Prilogom IV. dijelom A; odnosno

                        b)

                        koriste neto troškove pružanja univerzalne usluge utvrđene mehanizmom za određivanje u skladu s člankom 8. stavkom 2.“

               8

               Članak 13. Direktive 2002/22, naslovljen „Financiranje obveza pružanja univerzalne usluge“, u stavku 1. propisuje:
               „U slučaju kada, na temelju izračuna neto troška iz članka 12., državna regulatorna tijela utvrde kako je neko poduzeće izloženo nepoštenom opterećenju, države članice na temelju zahtjeva odabranoga poduzeća odlučuju o:

                        a)

                        uvođenju mehanizma kojim će se dotičnom poduzeću nadoknaditi utvrđeni neto troškovi iz javnih fondova, pod transparentnim uvjetima; i/ili

                        b)

                        podjeli neto troška obveza pružanja univerzalne usluge između davatelja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.“

               9

               Prilog IV. dio A, drugi stavak navedene direktive opisuje način na koji treba izračunavati neto trošak obveza pružanja univerzalne usluge:
               „Državna regulatorna tijela trebaju razmotriti sve načine kojima se osiguravaju odgovarajući poticaji za poduzeća (bilo određena ili ne) u smislu obveza pružanja univerzalne usluge na ekonomičan način. Provodeći izračun, neto trošak obveza pružanja univerzalne usluge izračunava se kao razlika između neto troška za određeno poduzeće koje ima obveze pružanja univerzalne usluge te onoga koje radi bez obveza pružanja univerzalne usluge. Ovo se primjenjuje neovisno o tome je li mreža u pojedinoj državi članici razvijena u potpunosti ili je još u procesu razvoja i širenja. Dužnu pozornost treba usmjeriti na ispravnu procjenu troškova koje bi svako odabrano poduzeće htjelo izbjeći ako ne bi postojala obveza pružanja univerzalne usluge. Izračun neto troška treba procijeniti koristi za operatera univerzalne usluge, uključujući nematerijalnu korist.“

               10

               Članak 5. stavak 5. Odluke Komisije 2012/21/EU od 20. prosinca 2011. o primjeni članka 106. stavka 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije na državne potpore u obliku naknade za pružanje javnih usluga koje se dodjeljuju određenim poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa (SL L 7, 11. 1. 2012., str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 289.) predviđa:
               „U smislu ove Odluke ‚razumna dobit’ znači stopu prinosa na kapital koju bi za čitavog razdoblja trajanja akta o ovlaštenju zahtijevao tipičan poduzetnik koji razmišlja o tome bi li obavljao uslugu od općeg gospodarskog interesa, uzimajući u obzir pripadajući rizik. Stopa prinosa na kapital ovdje znači internu stopu rentabilnosti poduzetnika (IRR) za čitavog razdoblja trajanja ovlaštenja odnosno internu stopu prinosa na uloženi kapital. Stupanj rizika ovisi o predmetnom sektoru, vrsti usluge i obilježjima naknade.“

               11

               Točka 61. Komunikacije Komisije o primjeni pravila o državnim potporama Europske unije na naknadu koja se dodjeljuje za obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa (SL 2012., C 8, str. 4.), među ostalim, predviđa:
               „,Razumna dobit' znači stopu prinosa na kapital [...] koju zahtijeva prosječan poduzetnik koji razmišlja od tome bi li obavljao uslugu od općeg gospodarskog interesa za čitavog razdoblja trajanja ovlaštenja, uzimajući u obzir razinu rizika. Potonji ovisi o odnosnom sektoru, vrsti usluge i obilježjima kompenzacijskog mehanizma. Stopu treba odrediti, ako je to moguće, uzimajući kao referentnu stopu prinosa na kapital u sličnim ugovorima o javnim uslugama koje se pružaju u uvjetima tržišnog natjecanja (npr. ugovori dodijeljeni na temelju javnog natječaja). U sektorima u kojima ne postoji poduzetnik usporediv s onim kojemu je povjereno pružanje usluge od općeg gospodarskog interesa moguće je pozivati se na usporedive poduzetnike osnovane u drugim državama članicama ili, ako je potrebno, na poduzetnike koji pripadaju drugim sektorima, pod uvjetom da se uzimaju u obzir značajke svojstvene svakom sektoru.“ [neslužbeni prijevod]

               12

               U skladu s bilješkom na dnu stranice koja se odnosi na točku 61., „[s]topa prinosa na kapital ovdje znači internu stopu rentabilnosti poduzetnika (IRR) za čitavog razdoblja trajanja projekta, to jest odnos IRR‑a i novčanih tokova u vezi s ugovorom“.

         Češko pravo

               13

               Tijekom 2004. godine pružanje univerzalne usluge i njezino pokrivanje regulirani su Zakonom br. 151/2000 Sb. o telekomunikacijama i izmjenama drugih zakona, u verziji koja je 2004. bila na snazi (u daljnjem tekstu: Zakon telekomunikacijama). Njegov članak 31., naslovljen „Opravdani gubitak“, glasi:
               „1.   Davatelj univerzalne usluge ima pravo na naknadu opravdanog gubitka.
               2.   Opravdani gubitak znači razliku između ekonomski opravdanih troškova, uključujući razumnu dobit, koji nositelju telekomunikacijske dozvole nastanu zbog ispunjavanja obveze pružanja univerzalne usluge, a koji ne bi nastali kada ta obveza ne bi postojala, te koristi i prihoda koje nositelj dozvole za telekomunikacijske usluge ostvari sukladno svojoj obvezi pružanja univerzalne usluge.
               3.   Ako nositelj dozvole za telekomunikacijske usluge, uz osnovnu uslugu, pruža i druge telekomunikacijske usluge ili obavlja druge djelatnosti, dužan je voditi odvojenu računovodstvenu evidenciju za troškove i prihode vezane za usluge pružene u okviru univerzalne usluge.
               4.   Izračun opravdanog gubitka, dokumenti potrebni za izračun opravdanog gubitka i utvrđivanje razumne dobiti utvrđeni su provedbenim propisom.“

               14

               Zakonu o telekomunikacijama slijedila je uredba Ministarstva prometa i komunikacija br. 235/2001 Sb. o utvrđivanju detaljnih pravila za izračun i povrat opravdanog gubitka koji nastane nositelju dozvole za telekomunikacijske usluge zbog pružanja univerzalne usluge. Članak 2. te uredbe, naslovljen „Metoda izračuna opravdanog gubitka“, propisuje:
               „1.   Davatelj univerzalne usluge izračunava opravdani gubitak kao razliku između zbroja koristi i prihoda vezanih za pružanje usluga kojima se ostvaruje gubitak te zbroja ekonomski opravdanih troškova za pružanje tih usluga i razumne dobiti. Davatelj univerzalne usluge dostavlja izračun opravdanog gubitka na obrascu koji izdaje češko regulatorno tijelo za telekomunikacije.
               2.   U svrhu ocjene ekonomske opravdanosti troškova, davatelj univerzalne usluge dužan je češkom regulatornom tijelu za telekomunikacije dostaviti odvojenu računovodstvenu evidenciju troškova i prihoda vezanih za usluge pružene u okviru univerzalne usluge, u skladu s člankom 34. stavkom 2. točkom (a) [Zakona o telekomunikacijama], i to prije 31. svibnja svake kalendarske godine.“

               15

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Dokumenti za utvrđivanje izračuna opravdanog gubitka“, propisuje:
               „1.   Univerzalni davatelj usluga češkom regulatornom tijelu za telekomunikacije zajedno s izračunom opravdanog gubitka za odgovarajuću godinu dostavlja:

                        a)

                        bilancu stanja pripremljenu u skladu s posebnim propisima;

                        b)

                        analitičku računovodstvenu evidenciju troškova i prihoda;

                        c)

                        rezultate odvojene računovodstvene evidencije troškova i prihoda u skladu s člankom 34. stavkom 2. točkom (a) Zakona [o telekomunikacijama] i metodama određivanja ekonomski opravdanih troškova. Podaci o uslugama kojima se stvara gubitak podijeljeni su prema različitim troškovnim i prihodovnim stavkama te prema strukturi naznačenoj u Prilogu br. 1.;

                        d)

                        prikaz raspodjele materijalnih i nematerijalnih sredstava u profilima amortizacije, primjenom koeficijenta za ubrzanu amortizaciju i naznakom metode razvrstavanja vlasničkog kapitala namijenjenog za kupnju tih dobara;

                        e)

                        prikaz odobrenih popusta, u skladu s njihovim vrstama.

                  2.   Davatelj univerzalne usluge omogućuje češkom regulatornom tijelu za telekomunikacije, na zahtjev, da provjeri podatke u vezi s izračunom opravdanog gubitka, uključujući i razumnu dobit, posebice na temelju tehničke dokumentacije, statistike i izvornih računovodstvenih evidencija.
               3.   Obračun opravdanog gubitka, dokumente koje predloži davatelj univerzalne usluge i dokumente korištene za provjeru izračuna opravdanog gubitka čuva češko regulatorno tijelo za telekomunikacije tijekom razdoblja od pet godina nakon isteka predmetne godine.“

               16

               Članak 4. te uredbe, naslovljen „Utvrđivanje razumne dobiti“, glasi:
               „Za potrebe obračuna opravdanog gubitka, razumna dobit određuje se s obzirom na knjigovodstvenu vrijednost vlasničkog kapitala koji je davatelj univerzalne usluge namijenio za stjecanje materijalnih i nematerijalnih sredstava za pružanje usluga kojima se stvara gubitak. Davatelja univerzalne usluge izračunava razumnu dobit pomoću metode navedene u Prilogu br. 3.“

               17

               Prilog br. 3 uredbi Ministarstva prometa i komunikacija br. 235/2001 Sb., naslovljen „Izračun razumne dobiti“, propisuje:

                        „1.

                        Davatelj univerzalne usluge razumnu dobit obračunava prema formuli:
                        RD = 0,145 x VKUG,
                        pri čemu je:
                        BR = razumna dobit
                        VKUG = knjigovodstvena vrijednost vlasničkog kapitala namijenjenog za stjecanje materijalnih i nematerijalnih sredstava za pružanje usluga kojima se stvara gubitak.

                        2.

                        Knjigovodstvena vrijednost kapitala određuje se u skladu s računovodstvenim propisima.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Češko regulatorno tijelo za telekomunikacije 27. rujna 2010. donijelo je odluku kojom se potvrđuje iznos gubitka koji je proglasila Telefónica Czech Republic zbog pružanja univerzalne usluge za 2004. godinu. Za izračun gubitka razumna dobit dobavljača uključena je u vrijednost neto troškova univerzalne usluge, u skladu s nacionalnim pravom koje je bilo na snazi do 30. travnja 2005. U okviru upravnog žalbenog postupka, češko regulatorno tijelo za telekomunikacije odlukom od 23. veljače 2011. potvrdilo je tu odluku.

               19

               T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic a.s. podnijeli su protiv te odluke upravnu tužbu pred Općinskim sudom u Pragu (Mestský Soud v Praze), koji je poništio tu odluku, utvrdivši da je nezakonita jer se njome krši Direktiva 2002/22.

               20

               Prema mišljenju Općinskog suda u Pragu, člankom 31. Zakona o telekomunikacijama kršili su se članci 12. i 13. te direktive jer je češko pravo predviđalo određivanje iznosa gubitka i metodu za izračun i određivanje opravdanog gubitka različito od navedene direktive. Stoga je češko regulatorno tijelo za telekomunikacije, primjenjujući nacionalno pravo, pogriješilo uzevši u obzir sve vrste gubitaka, iako, u skladu s Direktivom 2002/22, treba uzeti u obzir samo gubitak koji predstavlja „nepošteno opterećenje“, kao što je to Sud istaknuo u presudi Komisija/Belgija (C‑222/08, EU:C:2010:583, t. 35., 37., 42. i 43.). Osim toga, nacionalno pravo ne dopušta da se pri utvrđivanju iznosa gubitka uzima u obzir nematerijalna korist od pružanja univerzalne usluge.

               21

               Općinski sud u Pragu utvrdio je da su ispunjeni uvjeti za izravnu primjenjivost Direktive 2002/22 jer je njome propisano pravilo jasno i bezuvjetno, iako upravno ili sudsko tijelo mora razjasniti sadržaj nejasnog pravnog pojma „nepošteno opterećenje“. Češko pravo ne može se tumačiti u skladu s Direktivom 2002/22 jer češki pravni poredak zabranjuje češkom regulatornom tijelu za telekomunikacije da u svojoj odluci ne uzme u obzir uključivanje razumne dobiti u iznos neto troška univerzalne usluge.

               22

               Općinski sud u Pragu priznao je da izravni učinak direktive ne može biti na štetu pojedinca, ali je društvo Telefonica Czech Republic, u kojem je češka država imala 51,1% dionica, kvalificirao kao „državni subjekt“ pod nadzorom države, koji podliježe izravnom učinku navedene direktive, presudivši da se, iz vremenske perspektive, Direktiva 2002/22 primjenjuje na univerzalnu uslugu pruženu tijekom kalendarske godine 2004., a time i na razdoblje prije pristupanja Češke Europskoj uniji 1. svibnja 2004.

               23

               Češko regulatorno tijelo za telekomunikacije protiv presude Općinskog suda u Pragu podnijelo je reviziju pred Visokim upravnim sudom.

               24

               Glede pitanja je li u smislu Direktive 2002/22 moguće u neto trošak obveze pružanja univerzalne usluge uključiti i razumnu dobit predviđenu nacionalnim pravom, Visoki upravni sud na temelju doslovnog tumačenja smatra da se dobit, neovisno o tome je li razumna, ne može smatrati troškovnom stavkom koja je obuhvaćena pojmom „neto troška“ obveze pružanja univerzalne usluge, kako je navedeno i predviđeno u toj direktivi. Međutim, ne bi trebalo zanemariti mogućnost da je u neto trošku u smislu navedene direktive također uzet u obzir dio troškova „vlasničkog kapitala“ koje je u vezi s pružanjem univerzalne usluge imao njezin davatelj, a koji su nacionalnim propisima – ne potpuno primjereno – bili uvršteni pod pojam „razumna dobit“. Visoki upravni sud stoga smatra da treba upitati Sud treba li članke 12. i 13. Direktive 2002/22 tumačiti u smislu da se mehanizam „neto troškova“ pružanja univerzalne usluge protivi tomu da iznos neto troškova, kao što je izračunat, uključuje i „razumnu dobit“ davatelja te usluge, čak i ako je izražen u obliku troškova kapitalnih ulaganja u visini od 14,5% knjigovodstvene vrijednosti vlasničkog kapitala.

               25

               Slijedom toga, Visoki upravni sud odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 12. i 13. Direktive 2002/22 tumačiti u smislu da se u njima uspostavljen pojam ‚neto troška’ pružanja te usluge protivi tomu da cijena izračunatih neto troškova tih usluga također obuhvaća ‚opravdanu korist’ njihova davatelja?

                        2.

                        Imaju li u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje te odredbe Direktive (članci 12. i 13.) izravan učinak?

                        3.

                        Ako članci 12. i 13. Direktive 2002/22 imaju izravan učinak, može li se na njega pozivati protiv trgovačkog društva u kojem država članica drži (kontrolira) 51% dionica, u ovom slučaju društva O2 Czech Republic a.s. (radi li se o ‚državnom subjektu’)?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na 1. do 3. pitanja, može li se ta direktiva također primjenjivati na odnose nastale prije pristupanja Češke Republike Europskoj uniji (između 1. siječnja i 30. travnja 2004.)?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 12. i 13. Direktive 2002/22 tumačiti na način da se protive tomu da neto trošak obveze pružanja univerzalne usluge obuhvaća „opravdanu korist“ davatelja te usluge.

               27

               Budući da smatraju da se pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev ne odnose na bitan dio glavnog postupka, T‑Mobile Czech Republic i O2 Czech Republic predlažu Sudu nekoliko novih pitanja koja se odnose osobito na određivanje stavki koje se mogu uključiti u neto trošak obveze pružanja univerzalne usluge i na određivanje „nepoštenog opterećenja“ poduzetnicima određenima za pružanje univerzalne usluge.

               28

               U skladu s člankom 267. UFEU‑a, Sudu se mogu obratiti jedino nacionalni sudovi, a ne stranke glavnog postupka. Pravo određivanja pitanja koja će se postaviti Sudu dano je isključivo nacionalnom sudu i stranke ne mogu mijenjati njihov sadržaj (vidjeti, među ostalim, presudu Singer, 44/65, EU:C:1965:122, str. 1198. i u tom smislu presudu Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, t. 46.).

               29

               Osim toga, davanje odgovora na zahtjeve za izmjenu sadržaja pitanja koje su postavile stranke u glavnom postupku ne bi bilo u skladu s obvezom Suda iz članka 267. UFEU‑a da vladama država članica i zainteresiranim strankama omogući podnošenje očitovanja u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije, vodeći računa o tome da se na temelju te odredbe zainteresiranim osobama priopćava samo o odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje (vidjeti, među ostalim, presudu Phytheron International, C‑352/95, EU:C:1997:170, t. 14. i u tom smislu presudu Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, t. 47.).

               30

               U ovom slučaju iz samog teksta odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, dostavljene svim zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda, proizlazi da Visoki upravni sud postavlja Sudu pitanje vezano za načelo uzimanja u obzir prinosa na vlasnički kapital koji je uložilo društvo određeno za pružanje univerzalne usluge kako bi se utvrdio iznos neto troška obveze pružanja univerzalne usluge jer želi raspolagati elementima koji mu omogućuju utvrđenje može li se taj prinos na vlasnički kapital uzeti u obzir kada je određen u visini od 14,5% knjigovodstvene vrijednosti vlasničkog kapitala koji je taj poduzetnik uložio.

               31

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije naveo da je potrebno dati odgovor na druga pitanja koja se odnose na utvrđivanje stavki koje mogu biti uključene u neto troškove obveze pružanja univerzalne usluge ili na „nepošteno opterećenje“ poduzetnicima određenima za pružanje univerzalne usluge.

               32

               Stoga treba odgovoriti na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev, a ne treba odgovoriti na nova pitanja koja su predložili T‑Mobile Czech Republic i O2 Czech Republic.

               33

               U skladu s člancima 12. i 13. Direktive 2002/22, za potrebe utvrđivanja iznosa eventualne naknade poduzetniku određenom za pružanje univerzalne usluge, potrebno je, kao prvi korak, izračunati neto troškove obveze pružanja univerzalne usluge koje imaju poduzetnici određeni za pružanje univerzalne usluge, a potom državna regulatorna tijela, kada utvrde da je neki poduzetnik izložen nepoštenom opterećenju, odlučuju o uvođenju mehanizma kojim će mu se nadoknaditi utvrđeni neto troškovi iz javnih fondova i/ili podjeli neto troška obveza pružanja univerzalne usluge između davatelja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.

               34

               U skladu s Prilogom IV. dijelom A drugim podstavkom Direktive 2002/22, neto trošak izračunava se kao razlika između neto troška za određenog poduzetnika koji ima obveze pružanja univerzalne usluge i za onoga koji radi bez tih obveza. Za taj izračun potrebno je, kao što su to priznale sve zainteresirane strane koje su podnijele očitovanja Sudu, uzeti u obzir trošak zajmova ili vlasničkog kapitala, kada se određeni poduzetnik morao osloniti na kapital kako bi realizirao ulaganja potrebna za pružanje univerzalne usluge.

               35

               S tim u vezi, nije važno da je ta stavka neto troškova u nacionalnom zakonodavstvu obuhvaćena izrazom „razumna dobit“ jer stvarno predstavlja trošak davatelja univerzalne usluge.

               36

               Iako Direktiva 2002/22 ne navodi izričito mogućnost uključivanja troškova vlasničkog kapitala ili „razumne dobiti“ u izračun neto troškova poduzetnika koji pruža univerzalnu uslugu, teleološko tumačenje te direktive svejedno omogućava donošenje takvog zaključka.

               37

               Članak 3. stavak 2. Direktive 2002/22 naglašava potrebu da se osigura provedba univerzalne usluge uz najučinkovitiji i najprikladniji pristup te svođenjem na minimum narušavanja tržišnog natjecanja. U skladu s njezinom uvodnom izjavom 4., osiguravanje univerzalne usluge može uključivati pružanje određenih usluga nekim krajnjim korisnicima po cijenama koje odstupaju od onih koje su posljedica uobičajenih uvjeta na tržištu. Zbog toga je zakonodavac Zajednice predvidio, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 18. te direktive, da države članice trebaju, kada je to potrebno, uspostaviti mehanizme za financiranje neto troškova obveza pružanja univerzalne usluge u slučajevima kada proizlazi da se te obveze mogu pružiti samo uz gubitak odnosno uz neto troškove koji izlaze izvan uobičajenih tržišnih uvjeta (vidjeti presudu Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 34.).

               38

               Trošak uloženog kapitala dio je ukupnosti troškova koje snosi poduzetnik koji posluje u uobičajenim tržišnim uvjetima. Stoga također mora biti uključen u izračun neto troškova obveze pružanja univerzalne usluge, kako bi se poduzetniku određenom za pružanje univerzalne usluge omogućio povrat nastalih specifičnih neto troškova, a da taj poduzetnik ne odstupi od uobičajenih tržišnih uvjeta ili pretrpi gubitak.

               39

               Nadalje, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 18. Direktive 2002/22, eventualno financiranje odobreno za naknadu neto troškova koji proizlaze iz obveze pružanja univerzalne usluge mora biti u skladu s člancima 107. i 108. UFEU‑a. Kao što to ističe Europska komisija, pri tumačenju pojma „neto troška“ u smislu te direktive treba uzeti u obzir pravila o procjeni naknade za usluge od općeg gospodarskog interesa na temelju članka 107. UFEU‑a.

               40

               S tim u vezi, Sud je već utvrdio da naknada za usluge koje su pružili poduzetnici korisnici u okviru izvršavanja obveza javne usluge ne smije premašiti iznos potreban za pokrivanje svih ili dijela troškova nastalih izvršavanjem tih obveza, uzimajući u obzir time ostvarene primitke i razumnu dobit iz ispunjenja tih obveza (vidjeti, po analogiji, presudu Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 92.).

               41

               Glede metode procjene prinosa na vlasnički kapital koju treba uzeti z obzir, iz uvodne izjave 18. proizlazi da neto troškovi koji proizlaze iz obveza pružanja univerzalne usluge trebaju biti ispravno izračunati i da se bilo kakav oblik financiranja provodi uz minimalno narušavanje tržišta, odnosno poduzetnika. Stoga bi prihod od kapitala trebao biti nužan i razuman, izravno povezan s ulaganjem realiziranim za potrebe pružanja univerzalne usluge, i ne bi smio dovesti do plaćanja prekomjerne naknade predmetnom davatelju usluge.

               42

               Kao što su to naveli češko regulatorno tijelo za telekomunikacije i Europska komisija, točka 61. Komunikacije Komisije o primjeni pravila o državnim potporama Europske unije na naknadu koja se dodjeljuje za obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa i članak 5. stavak 5. Odluke 2012/21 daju smjernice o načinu procjene „razumne dobiti“ koja odgovara stopi prinosa na kapital. Iako ne predstavlja obvezujuće pravno pravilo, ta komunikacija može poslužiti kao izvor inspiracije za tumačenje pojma „neto troškova“ u smislu Direktive 2002/22.

               43

               U skladu s točkom 61. te komunikacije i člankom 5. stavkom 5. Odluke 2012/21, „razumna dobit“ znači stopu prinosa na kapital koju zahtijeva prosječan poduzetnik koji razmišlja od tome bi li obavljao uslugu od općeg gospodarskog interesa za čitavog razdoblja trajanja ovlaštenja, uzimajući u obzir razinu rizika. Potonji ovisi o odnosnom sektoru, vrsti usluge i obilježjima kompenzacijskog mehanizma. Stopa prinosa na kapital ovdje znači internu stopu rentabilnosti poduzetnika za čitavog razdoblja trajanja ovlaštenja. Ta se stopa može utvrditi pozivanjem na usporedive poduzetnike.

               44

               S obzirom na te različite elemente, nacionalni sud mora provjeriti je li godišnja stopa prinosa na kapital iz nacionalnog zakonodavstva u skladu sa smjernicama iz točaka 40. do 43. ove presude, kada je određena paušalno u visini od 14,5% knjigovodstvene vrijednosti vlasničkog kapitala koji je uložio poduzetnik određen za pružanje univerzalne usluge.

               45

               Stoga na prvo pitanje treba odgovoriti da članke 12. i 13. Direktive 2002/22 treba tumačiti na način da se ne protive tomu da neto trošak obveze pružanja univerzalne usluge obuhvaća „opravdanu korist“ davatelja te usluge, koju čini stopa prinosa na kapital koju zahtijeva poduzetnik usporediv s davateljem univerzalne usluge koji razmišlja od tome bi li obavljao uslugu od općeg gospodarskog interesa za čitavog razdoblja trajanja ovlaštenja, uzimajući u obzir razinu rizika.

         Drugo i treće pitanje

               46

               Budući da sud koji je uputio zahtjev, nakon ispitivanja koje mora provesti u skladu s člankom 44. ove presude, može utvrditi da predmetno nacionalno zakonodavstvo nije u skladu sa smjernicama danima u okviru odgovora na prvo pitanje, potrebno je odgovoriti na drugo i treće pitanje, kojima sud koji je uputio zahtjev u biti pita mogu li se članci 12. i 13. Direktive 2002/22 tumačiti na način da imaju izravan učinak i, ako je odgovor potvrdan, može li se na njih pozivati protiv trgovačkog društva u kojem država članica drži 51% dionica.

               47

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedince, nego samo prava. Slijedom toga, pojedinac se ne može pozvati na direktivu protiv države članice ako je riječ o obvezi države izravno povezanoj s izvršenjem druge obveze koja je na temelju te direktive nametnuta trećoj osobi (vidjeti presude Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 56. i navedenu sudsku praksu i Arcor i dr., C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 35.).

               48

               S druge strane, same nepovoljne posljedice na prava trećih osoba, čak i ako su sigurne, ne opravdavaju sprečavanje pojedinca da se poziva na odredbe direktive protiv predmetne države članice (vidjeti presude Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 57. i navedenu sudsku praksu i Arcor i dr., C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 36.).

               49

               U glavnom postupku spor o kojem odlučuje sud koji je uputio zahtjev vodi se između privatnih osoba i predmetne države članice, koja djeluje putem nacionalnog regulatornog tijela koje je donijelo pobijano rješenje.

               50

               Slijedom toga, valja utvrditi da je O2 Czech Republic treća osoba u sporu o kojem odlučuje sud koji je uputio zahtjev i može trpjeti samo negativne posljedice koje se ne mogu smatrati obvezama nametnutima na temelju direktiva koje su predmet pozivanja pred sudom koji je uputio zahtjev. Iz toga slijedi da pitanje je li taj poduzetnik državni subjekt nije relevantno.

               51

               S obzirom na prethodno navedeno, potrebno je ispitati ispunjavaju li članci 12. i 13. Direktive 2002/22 uvjete za izravan učinak.

               52

               S tim u vezi, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se u svim slučajevima u kojima se odredbe neke direktive s obzirom na svoj sadržaj čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države članice u slučaju kada je ona tu direktivu pogrešno prenijela (vidjeti presude Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 103. i navedenu sudsku praksu i Arcor i dr., C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 40.).

               53

               Članci 12. i 13. Direktive 2002/22 zadovoljavaju te kriterije jer jasno navode da se eventualno financiranje obveze pružanja univerzalne usluge mora provesti na temelju izračuna neto troška koji treba tumačiti na način da uključuje i „razumnu dobit“ koja odgovara stopi prinosa na kapital i da ta obveza ne podliježe nikakvim uvjetima. Iako Direktiva 2002/22 dopušta nacionalnim regulatornim tijelima određeni diskrecijski prostor u provedbi tih odredaba, ta okolnost ipak ne utječe na preciznost i bezuvjetnost obveze (vidjeti, po analogiji, presudu GMAC UK, C‑589/12, EU:C:2014:2131, t. 29., 30. i 32.).

               54

               Iz navedenoga proizlazi da je odgovor na drugo i treće pitanje da članke 12. i 13. Direktive 2002/22 treba tumačiti na način da imaju izravan učinak te se pojedinci mogu na njih izravno pozivati pred nacionalnim sudom kako bi osporili odluku nacionalnog regulatornog tijela.

         Četvrto pitanje

               55

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se Direktiva 2002/22 tumačiti u smislu da se primjenjuje u svrhu određivanja iznosa neto troškova obveza pružanja univerzalne usluge koju je za to određen poduzetnik pružio u razdoblju prije pristupanja Češke Republike Europskoj uniji, odnosno između 1. siječnja i 30. travnja 2004.

               56

               Članak 2. Akta o pristupanju predviđa da od pristupanja odredbe izvornih ugovora i akata koje su prije pristupanja donijele institucije i Europska središnja banka obvezuju nove države članice i primjenjuju se u tim državama u skladu s uvjetima utvrđenima tim ugovorima i Aktom o pristupanju.

               57

               Kao što je to Komisija istaknula, navedeni akt ne sadržava posebne odredbe za primjenu članaka Direktive 2002/22 prije pristupanja odnosnih država članica.

               58

               U nedostatku takvih odredaba, Direktiva 2002/22 postala je primjenjiva na Češku Republiku od datuma pristupanja Uniji, u skladu s člancima 2., 53. i 54. Akta o pristupanju (vidjeti u tom smislu presudu Saldanha i MTS, C‑122/96, EU:C:1997:458, t. 14.; rješenje Pannon, C‑143/09, EU:C:2009:564, t. 17.; presudu Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, t. 32. i rješenje RANI Slovakia, C‑298/09, EU:C:2010:343, t. 38.).

               59

               Iz toga slijedi da Direktivu 2002/22 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje u svrhu određivanja iznosa neto troškova obveza pružanja univerzalne usluge koju je pružio poduzetnik određen u razdoblju prije pristupanja Češke Republike Europskoj uniji, odnosno, za 2004. godinu, u razdoblju između 1. siječnja i 30. travnja 2004.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                              1.

                              Članke 12. i 13. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) treba tumačiti na način da se ne protive tomu da neto trošak obveze pružanja univerzalne usluge obuhvaća „opravdanu korist“ davatelja te usluge, koju čini stopa prinosa na kapital koju zahtijeva poduzetnik usporediv s davateljem univerzalne usluge koji razmišlja od tome bi li obavljao uslugu od općeg gospodarskog interesa za čitavog razdoblja trajanja ovlaštenja, uzimajući u obzir razinu rizika.

                              2.

                              Članke 12. i 13. Direktive 2002/22 treba tumačiti na način da imaju izravan učinak te se pojedinci mogu na njih izravno pozivati pred nacionalnim sudom kako bi osporili odluku nacionalnog regulatornog tijela.

                              3.

                              Direktivu 2002/22 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje u svrhu određivanja iznosa neto troškova obveza pružanja univerzalne usluge koju je za to određen poduzetnik pružio u razdoblju prije pristupanja Češke Republike Europskoj uniji, odnosno, za 2004. godinu, u razdoblju između 1. siječnja i 30. travnja 2004.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: češki


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 7. veljače 2013. # AMC-Representações Têxteis Lda protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-50/12.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. prosinac 12.#Electrabel SA protiv Europska komisija.#Predmet T-332/09.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Republike Finske.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-284/05.


Presuda Suda od 4. veljače 1988. # Horst Ludwig Martin Hoffmann protiv Adelheid Krieg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Bruxelleska konvencija - Članci 26., 27., 31. i 36. # Predmet 145/86.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. veljače 2007.#BVBA Management, Training en Consultancy protiv Benelux-Merkenbureau.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep te Brussel - Belgija.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-239/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 29. studenog 2012. # Ursula Adamowski protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmeti T-537/10 i T-538/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. lipnja 2005.#Waterschap Zeeuws Vlaanderen protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska.#PDV.#Predmet C-378/02.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 12. rujna 2007. # González y Díez, SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet T-25/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 30. rujna 2009. # Lior GEIE protiv Komisije Europskih zajednica (T-192/01) i Komisija Europskih zajednica protiv Lior GEIE i Lior International NV (T-245/04). # Arbitražna klauzula. # Spojeni predmeti T-192/01 i T-245/04.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. studenoga 2013.#Ivan Jurašinović protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Pristup dokumentima institucija – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Iznimke od prava na pristup – Članak 4. stavak 1. točka (a) prva i treća alineja – Javna sigurnost – Međunarodni odnosi.#Predmet C-576/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      28. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Pristup dokumentima institucija — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Iznimke od prava na pristup — Članak 4. stavak 1. točka (a), prva i treća alineja — Javna sigurnost — Međunarodni odnosi“
      U predmetu C‑576/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 3. prosinca 2012.,

         Ivan Jurašinović, sa stalnom adresom u Angersu (Francuska), kojeg zastupa N. Amara‑Lebret, odvjetnica,
      žalitelj,
      druga stranka postupka je:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju K. Pellinghelli i B. Driessen, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               U svojoj žalbi I. Jurašinović zatražio je ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 3. listopada 2012., Jurašinović/Vijeće (T‑465/09, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke Vijeća Europske unije od 21. rujna 2009. (u daljnjem tekstu: sporna odluka), kojom je odobren djelomičan pristup pojedinim izvješćima promatrača Europske unije u Republici Hrvatskoj, na kninskom području, između 1. i 31. kolovoza 1995. (u daljnjem tekstu izvješća).

         Pravni okvir

               2

               Članak 2. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL L 145, str. 43.) glasi:
               „Dokumenti osjetljive prirode definirani u članku 9. stavku 1. podliježu posebnom postupku u skladu s tim člankom.” [neslužbeni prijevod]

               3

               Članak 4. stavak 1. točka (a) navedene uredbe glasi:
               „Institucije uskraćuju pristup dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu:

                        (a)

                        javnog interesa koji se odnosi na:

                                 —

                                 javnu sigurnost,

                           […],

                                 —

                                 međunarodne odnose,

                  […].” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 9. stavak 1. navedene uredbe, pod naslovom „Institucije uskraćuju pristup dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu:”, određuje:
               „Dokumenti osjetljive prirode dokumenti su koji potječu iz institucija ili agencija koje su one osnovale, iz država članica, trećih zemalja ili međunarodnih organizacija koji su označeni ‚TRÈS SECRET/TOP SECRET’, ‚SECRET’ ili ,CONFIDENTIEL’ u skladu s pravilima dotične institucije, koji štite temeljne interese Europske unije ili jedne ili više njezinih država članica na područjima obuhvaćenima člankom 4. stavkom 1. točkom (a), a posebno na području javne sigurnosti, obrane i vojnih pitanja.” [neslužbeni prijevod]

         Činjenična osnova spora

               5

               U pismu od 4. svibnja 2009. I. Jurašinović, pozivajući se na svoje francusko državljanstvo i na građanstvo Unije, na temelju Uredbe br. 1049/2001 zatražio je od Vijeća Europske unije pristup 205 izvješća označenih kao „ECMM RC Knin Log Reports”, sastavljenih u okviru promatračke misije Europske zajednice u Hrvatskoj (u daljnjem tekstu: ECMM) provedene tijekom sukoba u bivšoj Jugoslaviji.

               6

               Vijeće je spornom odlukom odobrilo samo djelomičan pristup osam izvješća.

               7

               Vijeće je svoje odbijanje otkrivanja dokumenata navedenih kao „ECMM RC Knin Log Reports” obrazložilo činjenicom da nije posjedovalo nijedan tako naveden dokument.

               8

               Glede drugih izvješća čija se dostava zahtijevala, Vijeće je kao osnovu za odbijanje zahtjeva za otkrivanjem navelo iznimke predviđene u članku 4. stavku 1. točki (a), prvoj i trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001.

               9

               Konkretno, Vijeće je smatralo, kao prvo, da bi objavljivanje svih izvješća moglo ugroziti interese Unije, dovođenjem u opasnost međunarodnih odnosa Unije i njezinih država članica s europskom regijom o kojoj je riječ kao i javne sigurnosti, posebice sigurnosti i tjelesnog integriteta promatrača, svjedoka i ostalih izvora informacija čiji bi identitet i gledišta bili otkriveni objavljivanjem dotičnih izvješća.

               10

               Nadalje, Vijeće je smatralo da su ta izvješća „zadržala visoku razinu osjetljivosti, unatoč proteku razdoblja od četrnaest godina od nastanka ovdje opisanih činjenica”.

               11

               Naposljetku, u odgovoru na argument I. Jurašinovića da su zatraženi dokumenti već bili otkriveni, Vijeće je priznalo da je Međunarodnom kaznenom sudu za bivšu Jugoslaviju, koji su osnovali Ujedinjeni narodi (u daljnjem tekstu: MKSJ), dostavilo izvješća o kojima je riječ u okviru predmeta Gotovina i dr. koji je bio u tijeku pred tim sudom. Međutim, ta dostava obavljena je u skladu s načelom međunarodne suradnje s međunarodnim sudovima, a ne na temelju Uredbe br. 1049/2001.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               12

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. studenoga 2009. I. Jurašinović postavio je zahtjev za poništenje sporne odluke. Opći sud odbio je tri tužbena razloga na kojima se temeljila tužba.

               13

               Kao prvo, Opći sud u točkama 42. i 43. pobijane presude odbio je prvi tužbeni razlog I. Jurašinovića, u okviru kojega on ističe da je pristup zatraženim dokumentima trebao biti dopušten zbog navodne neutralnosti izvješća koja proizlazi iz činjenice da ECMM nije bio sukobljena strana u sukobu u bivšoj Jugoslaviji. Konkretno, Opći sud istaknuo je da ta okolnost, ako je osnovana, nije imala nikakvog utjecaja na to je li objavljivanje izvješća moglo ugroziti zaštitu javnog interesa glede međunarodnih odnosa jer su izvješća sadržavala ocjene i analize političke, vojne i sigurnosne situacije na području Knina u kolovozu 1995. Dakle, da je sadržaj tih izvješća bio otkriven, mogao je, s jedne strane, štetiti politici Unije koja je težila pridonijeti miru, stabilnosti i trajnom regionalnom pomirenju u toj regiji Europe i, s druge strane, stvoriti situaciju koja bi oslabila povjerenje država zapadnog Balkana u proces integracije u Uniju.

               14

               Kao drugo, Opći sud u točkama 50. i 51. pobijane presude odbio je drugi tužbeni razlog I. Jurašinovića, u okviru kojega on ističe da su izvješća trebala biti otkrivena jer nisu prethodno označena kao „osjetljiva” u smislu članka 9. Uredbe br. 1049/2001. Opći sud je, u tom smislu, istaknuo da ni iz te odredbe niti iz članka 4. navedene uredbe ne proizlazi da bi zbog nepostojanja takve oznake za dokument instituciji o kojoj je riječ bilo zabranjeno odbiti pristup zbog opasnosti za zaštitu javnog interesa glede međunarodnih odnosa, u slučaju kada traženi dokument sadrži podatke osjetljive prirode.

               15

               Kao treće, Opći sud u točkama 55. do 63. pobijane presude odbio je treći tužbeni razlog I. Jurašinovića, u kojem on ističe da je Vijeće prethodno otkrilo izvješća MKSJ‑u u predmetu Gotovina i dr. na temelju Uredbe br. 1049/2001, a ne na temelju načela međunarodne suradnje, koje nije postojalo. Opći sud istaknuo je, u tom pogledu, da je cijela arhiva ECMM‑a poslana MKSJ‑u devedesetih godina kako bi se tužitelju MKSJ‑a omogućilo pokretanje kaznenog progona protiv osoba navodno odgovornih za teške povrede međunarodnog humanitarnog prava počinjene na području bivše Jugoslavije od 1991. Iz istog razloga Vijeće je u ovom predmetu, u skladu s člankom 70.B Pravilnika o postupku i dokazima MKSJ‑a, tužitelju dostavilo 48 izvješća obuhvaćenih zahtjevom I. Jurašinovića za pristup. U svakom slučaju, Opći sud utvrdio je da se zahtjev za poništenje koji je podnio I. Jurašinović nije odnosio na zakonitost odluke Vijeća kojom je odobrena dostava tih 48 izvješća. Osim toga, nema dokaza na temelju kojeg bi se moglo pretpostaviti da je Vijeće navedenih 48 izvješća dostavilo A. Gotovini slijedom zahtjeva za pristup podnesenog na temelju Uredbe br. 1049/2001.

         Tužbeni zahtjevi stranaka

               16

               I. Jurašinović zahtijeva od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu i predmet vrati Općem sudu ili, podredno, da poništi spornu odluku,

                        —

                        naloži Vijeću da odobri pristup svim zatraženim dokumentima i

                        —

                        naloži Vijeću da mu isplati iznos od 8000 eura kao naknadu troškova postupka, uvećan za kamatu prema stopi Europske središnje banke od dana zaprimanja tužbe.

               17

               Vijeće smatra da žalbu treba odbiti i naložiti I. Jurašinoviću snošenje troškova.

         O žalbi

               18

               I. Jurašinović u prilog svojoj žalbi ističe tri žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               19

               U okviru svog prvog žalbenog razloga, I. Jurašinović u bitnom tvrdi da Opći sud, s obzirom na to da je odlučio o tužbi za poništenje bez prethodnog uvida i pregleda dokumenata o kojima je riječ, nije poštovao pravo na „pošteno suđenje”.

               20

               Prema mišljenju Vijeća, ovaj je žalbeni razlog, prije svega, očito nedopušten jer je I. Jurašinović propustio navesti koje je pravno pravilo povrijeđeno.

               21

               Osim toga, Vijeće tvrdi da, u svakom slučaju, nijedno pravilo ne obvezuje Opći sud, bilo da zahtijeva dostavu dokumenata za koje je zatražen pristup prije nego što odluči o tužbi za poništenje odluke o odbijanju pristupa njima, bilo da ih pregleda. Naime, ni sudska praksa niti odredbe Poslovnika Općeg suda koje se odnose na mjere upravljanja postupkom i izvođenje dokaza ne nameću takvu obvezu te Opći sud u tom pogledu ima mogućnost zahtijevati dostavu navedenih dokumenata.

         Ocjena Suda

               22

               Najprije treba napomenuti da, suprotno tvrdnjama Vijeća, iz argumenata koje je I. Jurašinović naveo proizlazi da se on jasno pozvao na povredu prava na pošteno suđenje, koja osobito proistječe iz toga što Opći sud nije pregledao tražene dokumente. Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog dopušten.

               23

               Glede osnovanosti, potrebno je utvrditi je li, kao što tvrdi I. Jurašinović, Opći sud bio dužan naložiti dostavu zatraženih dokumenata, kako bi mogao odlučiti o tužbi za poništenje.

               24

               Međutim, treba napomenuti da u tom pogledu nijedno pravilo postupka Općeg suda ne nameće takvu obvezu.

               25

               Naime, kao što je Vijeće s pravom istaknulo, odredbe Poslovnika Općeg suda koje se odnose na mjere upravljanja postupkom i izvođenje dokaza, a osobito članak 64. stavak 3. točka (d), članak 65. točka (b) i članak 67. stavak 3. navedenog poslovnika, predviđaju da Opći sud može, prema potrebi, zahtijevati da se upozna s dokumentom pristup kojemu je uskraćen javnosti, tražeći od institucije dostavu tog dokumenta.

               26

               Nadalje, u tom pogledu treba dodati da se zakonitost odluke o odbijanju pristupa dokumentima, kao što je odluka o kojoj je riječ u ovom slučaju, u načelu mora ocjenjivati s obzirom na razloge na temelju kojih je donesena, a ne samo s obzirom na sadržaj traženih dokumenata.

               27

               Dakako, ako tužitelj ospori zakonitost odluke kojom mu se odbija pristup dokumentu na temelju jedne od iznimaka iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001, tvrdeći da iznimka na koju se pozvala dotična institucija nije primjenjiva na zatraženi dokument, Opći sud dužan je naložiti dostavu tog dokumenta i pregledati isti s ciljem pružanja sudske zaštite tužitelju. Naime, da nije sam pregledao dokument, Opći sud ne bi bio u stanju ocijeniti in concreto je li navedena institucija opravdano mogla odbiti pristup dokumentu na temelju spomenute iznimke i, posljedično, ocijeniti zakonitost odluke o odbijanju pristupa dokumentu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. lipnja 2012., IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisija, C‑135/11 P, točku 75.).

               28

               Međutim, kao što proizlazi iz točaka 18. i 29. pobijane presude, I. Jurašinović u prvostupanjskom postupku nije tvrdio da su iznimke iz članka 4. stavka 1. točke (a), prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001 primjenjive na dokumente o kojima je riječ, nego se ograničio na osporavanje osnovanosti argumenata koje je istaknulo Vijeće u spornoj odluci, a čiji je cilj bio utvrditi da bi objavljivanje dokumenata ugrozilo interese zaštićene tim iznimkama.

               29

               Ne može se reći da je, u svrhu ocjene razloga za odbijanje pristupa dokumentu koje je istaknula institucija na temelju iznimke čija primjena nije osporena, Opći sud dužan sustavno nalagati dostavu svih dokumenata kojima se traži pristup.

               30

               Naime, Opći sud može na temelju diskrecijske ovlasti koju uživa glede ocjene dokaza odlučiti je li u određenom slučaju potrebno da mu se dostavi taj dokument kako bi ispitao osnovanost razloga na temelju kojih je institucija odbila odobriti pristup navedenom dokumentu.

               31

               Stoga je prvi žalbeni razlog potrebno odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               32

               U okviru svog drugog žalbenog razloga I. Jurašinović najprije tvrdi da je Opći sud, zaključivši da je Vijeće imalo pravo odbiti pristup dokumentima s obrazloženjem da sadrže „podatke osjetljive prirode”, a nisu prethodno označeni kao „dokumenti osjetljive prirode” u smislu članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1049/2001, zanemario tu odredbu kao i članak 4. stavak 1. navedene uredbe. Naime, takvo bi tumačenje, s jedne strane, proširilo područje primjene članka 9. stavka 1. izvan onoga što predviđa njegov tekst, a s druge bi strane dalo institucijama diskrecijsko pravo odbiti pristup bilo kojem dokumentu tako da ga označe kao „osjetljiv”a posteriori, a ne od njegovog nastanka.

               33

               Nadalje, takvo široko tumačenje članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1049/2001 još je manje opravdano kada institucija o kojoj je riječ, kao u ovom slučaju, na temelju zaštite međunarodnih odnosa uskrati pristup dokumentima koji nisu razvrstani u smislu ove odredbe. Naime, ona bi se mogla odnositi samo na „javnu sigurnost, obranu i vojna pitanja” i ne bi se mogla pozivati na zaštitu međunarodnih odnosa.

               34

               Naposljetku, prema mišljenju I. Jurašinovića, okolnost da su traženi dokumenti u ovom slučaju bili sastavljeni prije stupanja na snagu Uredbe br. 1049/2001 nije bitna jer je Vijeće imalo mogućnost, koju u ovom slučaju nije iskoristilo, označiti dokumente kao „osjetljive prirode”, u smislu članka 9. stavka 1., nakon njihova nastanka.

               35

               U svezi s tim, Vijeće ponajprije odgovara tvrdnjom da je pretpostavka na kojoj počivaju argumenti I. Jurašinovića očito pogrešna jer se sporna odluka temelji isključivo na članku 4. stavku 1. točki (a), prvoj i trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001, a ne na članku 9. iste uredbe. Osim toga, dokumenti o kojima je riječ nastali su prije Uredbe br. 1049/2001 te, dakle, nisu mogli biti označeni kao oni „osjetljive prirode” u smislu navedenog članka 9. stavka 1.

               36

               Vijeće nadalje tvrdi da obrazloženje I. Jurašinovića počiva na pomutnji između pojma „dokument osjetljive prirode”, koji je definiran u članku 9. stavku 1. Uredbe br. 1049/2001, i pojma „osjetljivi podatak”, koji primjenjuje Opći sud. Naime, prvim pojmom određuju se dokumenti razvrstani kao „TRÈS SECRET/TOP SECRET”, „SECRET” ili „CONFIDENTIEL”, sukladno navedenoj odredbi, dok se drugi pojam odnosi na podatke čije bi objavljivanje ugrožavalo zaštitu javnog interesa glede međunarodnih odnosa.

               37

               Naposljetku, Vijeće napominje da način na koji I. Jurašinović tumači odredbe o kojima je riječ čini neučinkovitom iznimku koja se odnosi na zaštitu međunarodnih odnosa na temelju članka 4. Uredbe br. 1049/2001 jer podrazumijeva da se na navedenu iznimku može pozivati samo kad je članak 9. navedene uredbe primjenjiv, a ovaj se članak ne odnosi na zaštitu međunarodnih odnosa Unije.

         Ocjena Suda

               38

               Najprije treba napomenuti da iz točaka 7. i 43. pobijane presude proizlazi da je sporna odluka donesena isključivo na temelju članka 4. stavka 1. točke (a), prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001, osobito zbog osjetljive prirode podataka sadržanih u izvješćima, što je moglo ugroziti zaštitu javnog interesa glede javne sigurnosti i međunarodnih odnosa. Vijeće stoga nije podvrgnulo ta izvješća posebnim propisima koji se odnose na osjetljive dokumente iz članka 9. Uredbe br. 1049/2001.

               39

               Međutim, prema mišljenju I. Jurašinovića, Vijeće se nije moglo pozvati na iznimke iz navedenog članka 4. kako bi uskratilo pristup izvješćima a da ih nije prethodno razvrstalo kao „TRÈS SECRET/TOP SECRET”, „SECRET” ili „CONFIDENTIEL”, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 1049/2001.

               40

               Ovo tumačenje članaka 4. i 9. Uredbe br. 1049/2001 ne može se prihvatiti.

               41

               U tom smislu, najprije treba napomenuti da, kao što je Opći sud s pravom zaključio u točki 51. pobijane presude, ni iz članka 4. niti iz članka 9. Uredbe br. 1049/2001 ne proizlazi da bi zbog nepostojanja prethodnog razvrstavanja dokumenta sukladno članku 9. stavku 1. instituciji bilo zabranjeno odbiti pristup na temelju navedenog članka 4.

               42

               Nadalje, ove dvije odredbe imaju različite ciljeve.

               43

               Naime, s jedne strane, kao što proizlazi iz članka 2. stavka 5. Uredbe br. 1049/2001, članak 9. Uredbe ima za cilj samo osigurati poseban tretman, osobito glede osoba odgovornih za postupanje sa zahtjevima za pristup dokumentima institucija, za dokumente koji su označeni kao osjetljive prirode i razvrstani kao „TRÈS SECRET/TOP SECRET”, „SECRET” ili „CONFIDENTIEL”, u skladu s pravilima koja su na snazi u instituciji o kojoj je riječ, štiteći temeljne interese Europske unije ili jedne ili više njezinih država članica u područjima obuhvaćenima člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 1049/2001.

               44

               S druge strane, članak 4. Uredbe br. 1049/2001 uvođenjem sustava iznimaka od prava na pristup dokumentima institucija dodijeljenog javnosti člankom 1. te uredbe ovlašćuje institucije da uskrate pristup dokumentu kako bi se spriječilo da njegovo objavljivanje ugrozi bilo koji od interesa zaštićenih člankom 4. (vidjeti, u tom smislu, presudu od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće, C‑266/05 P, Zb., str. I‑1233., točku 62. i presudu od 17. listopada 2013., Vijeće/Access Info Europe, C‑280/11 P, točku 29. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Naposljetku, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kada institucija odluči uskratiti pristup dokumentu čija je dostava zatražena, dužna je, u načelu, dati objašnjenja na pitanje na koji bi način pristup tom dokumentu mogao konkretno i stvarno ugroziti interes zaštićen iznimkom predviđenom u članku 4. Uredbe br. 1049/2001. na koju se institucija poziva. Štoviše, opasnost od takvog ugrožavanja mora biti razumna, a ne samo hipotetska (presuda od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, Zb., str. I‑6237., točka 76. i navedena sudska praksa).

               46

               Međutim, u ovom kontekstu činjenica da institucija smatra da je dokument osjetljive prirode u smislu članka 9. Uredbe br. 1049/2001, a što znači da se zahtjevi za pristup tom dokumentu moraju podvrgnuti posebnom postupanju predviđenom ovom odredbom, ne može sama po sebi opravdati primjenu iznimke iz članka 4. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1049/2001 na taj dokument.

               47

               Isto tako i obratno, sama činjenica da dokument nije označen kao dokument „osjetljive prirode” u smislu članka 9. ne bi mogla isključiti primjenu iznimaka iz članka 4. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1049/2001 a da ne liši tu odredbu korisnog učinka.

               48

               Drugi žalbeni razlog stoga je neosnovan.

         Treći žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               49

               U okviru svog trećeg žalbenog razloga I. Jurašinović u biti prigovara Općem sudu da je počinio niz pogrešaka u primjeni prava jer nije prihvatio argument da je Vijeće pogriješilo kada je uskratilo I. Jurašinoviću pristup izvješćima, iako ih je na temelju Uredbe br. 1049/2001 već dostavilo trećim osobama, u ovom slučaju tužiteljstvu MKSJ‑a i obrani A. Gotovine.

               50

               Kao prvo, I. Jurašinović tvrdi da izvješća nisu bila dostavljena MKSJ‑u na temelju navodnog načela međunarodne suradnje s međunarodnim sudovima, za koje (načelo) tvrdi da ne postoji, nego na temelju Uredbe br. 1049/2001. U tim okolnostima, Vijeće ne može trećim osobama, kao što je I. Jurašinović, uskratiti pristup dokumentima koji su dostavljeni A. Gotovini. Naime, takva uskrata predstavlja diskriminaciju između I. Jurašinovića i A. Gotovine, dvojice građana Unije.

               51

               U odgovor na ove argumente Vijeće tvrdi da I. Jurašinović miješa javni pristup dokumentima institucija s povlaštenim pristupom tim dokumentima. Samo prva vrsta pristupa regulirana je Uredbom br. 1049/2001 i ima učinak erga omnes. Međutim, kada je pristup dokumentu utemeljen na nekom drugom pravnom temelju, a ne na Uredbi br. 1049/2001, taj pristup bio bi povlašten i odnosio bi se samo na njegovog korisnika. Vijeće navodi da dostava takvih dokumenata tužiteljstvu MKSJ‑a i obrani A. Gotovine pripada u drugu vrstu pristupa i čini dio ciljeva zajedničke vanjske i sigurnosne politike Unije, koji uključuju i promicanje međunarodne suradnje.

               52

               Kao drugo, I. Jurašinović, s jedne strane, osporava stav Općeg suda prema kojem je dostava dokumenata o kojima je riječ tužiteljstvu MKSJ‑a i obrani A. Gotovine obavljena na temelju članka 70.B Pravilnika o postupku i dokazima MKSJ‑a, u mjeri u kojoj se ovaj stav temelji samo na objašnjenjima koje je Vijeće iznijelo u odgovoru na tužbu i na raspravi, bez pružanja ikakvog dokaza. S druge strane, prigovara Sudu da je utvrdio da je cijela arhiva ECMM‑a dostavljena MKSJ‑u devedesetih godina kako bi se omogućilo tužiteljstvu MKSJ‑a pokretanje kaznenog progona protiv osoba odgovornih za navodne povrede međunarodnog humanitarnog prava počinjene na području bivše Jugoslavije od 1991., iako na raspravi predstavnica Vijeća nije mogla precizno naznačiti datum kada su dokumenti poslani MKSJ‑u.

               53

               Vijeće tvrdi da pitanje predstavlja li članak 70.B Pravilnika o postupku i dokazima MKSJ‑a pravni temelj za dostavu dokumenata o kojima je riječ nije relevantno prema pravu Unije. Naime, u ovom slučaju važno je utvrditi jesu li dokumenti o kojima je riječ bili dostavljeni tužiteljstvu MKSJ‑a i obrani A. Gotovine na temelju Uredbe br. 1049/2001 ili na temelju prije primjenjivog pravnog pravila Unije, odnosno Odluke Vijeća 93/731/EZ od 20. prosinca 1993. o javnom pristupu dokumentima Vijeća (SL L 340, str. 43.). Međutim, prema mišljenju Vijeća to nije bio slučaj jer su dokumenti o kojima je riječ bili dostavljeni u okviru vanjske politike i sigurnosti Unije.

               54

               Kao treće, I. Jurašinović tvrdi da je Opći sud pogrešno primijenio pravo ne poništivši, barem djelomično, spornu odluku zbog činjenice da je 48 izvješća stvarno dostavljeno obrani A. Gotovine.

               55

               Vijeće s tim u svezi tvrdi da tih 48 izvješća nije bilo u javnoj domeni.

               56

               Kao četvrto i posljednje, I. Jurašinović tvrdi da je Opći sud pogrešno primijenio pravo jer nije uzeo u obzir dopis od 30. svibnja 2007. kojim je A. Gotovina zatražio od Vijeća pristup izvješćima na temelju Uredbe br. 1049/2001, zbog činjenice da taj dopis nije podnesen u predmetu T‑465/09 u kojem je donesena pobijana presuda. S tim u svezi, I. Jurašinović tvrdi da se upoznao s tim dopisom tek nakon zaključenja dokaznog postupka u tom predmetu, što ga je spriječilo da podnese taj dokument, to više što je Opći sud odbacio njegovu replikukao nepravovremenu. Međutim, isti dopis podnesen je u predmetu T‑63/10 u kojem je donesena pobijana presuda Općeg suda od 3. listopada 2012., Jurašinović/Vijeće, a koji se vodio između istih stranaka i pred sudskim vijećem u istom sastavu. Dakle, Opći sud nije imao razloga sumnjati u postojanje tog dopisa.

               57

               S tim u svezi, Vijeće odgovara da zahtjev na koji se poziva I. Jurašinović nije bio podnesen na temelju Uredbe br. 1049/2001 nego se radilo o zahtjevu za povlašteni pristup. U svakom slučaju, Vijeće tvrdi, s jedne strane, da nije postupalo s tim zahtjevom kao da se temelji na Uredbi br. 1049/2001, a s druge strane da dokumenti nisu poslani izravno obrani A. Gotovine.

         Ocjena Suda

               58

               Da bi se odgovorilo na te argumente, dovoljno je napomenuti da, čak i pod pretpostavkom da je odobrenjem pristupa dokumentu podnositelju zahtjeva na temelju Uredbe br. 1049/2001 omogućeno, kao što tvrdi I. Jurašinović, bilo kojem drugom podnositelju zahtjeva za pristup da dobije primjerak istog dokumenta, iz pobijane presude jasno proizlazi da I. Jurašinović nije uspio dokazati da su obrana A. Gotovine i tužiteljstvo MKSJ‑a dobili pristup izvješćima na temelju Uredbe br. 1049/2001.

               59

               Naime, kao što proizlazi iz točke 63. pobijane presude, jedini dokaz koji je s tim u svezi I. Jurašinović podnio na raspravi jest dopis od 30. svibnja 2007. kojim su A. Gotovina ili njegovi pravni savjetnici tražili od Vijeća pristup izvješćima. Međutim, taj dopis nije priložen u ovom predmetu.

               60

               Sukladno tome, Opći sud nije pogrešno primijenio pravo time što nije razmotrio navedeni dopis.

               61

               Naime, s jedne strane, I. Jurašinović priznaje da nije priložio dopis od 30. svibnja 2007. u predmetu u kojem je donesena pobijana presuda. Glede toga, on se ograničava na objašnjavanje razloga zbog kojih je propustio priložiti taj dokaz, odnosno okolnosti da njegovu nepravovremeno podnesenu repliku Opći sud nije prihvatio i da je dokazni postupak bio zaključen.

               62

               S druge strane, u odnosu na tvrdnju I. Jurašinovića da Opći sud nije mogao ignorirati postojanje ovog dopisa jer je ionako priložen u spis predmeta T‑63/10, dovoljno je napomenuti da Opći sud, u skladu s pravilima postupka koja se primjenjuju, ne može ocjenjivati osnovanost žalbenog razloga na temelju dokaza koji ne prileže spisu predmeta o kojem je riječ.

               63

               Glede ostalih argumenata u prilog ovom tužbenom razlogu, dovoljno je napomenuti da se temelje na pretpostavci da su izvješća kojima su obrana A. Gotovine i tužiteljstvo MKSJ‑a imali pristup njima bila dostavljena na temelju Uredbe br. 1049/2001.

               64

               Međutim, iz razloga navedenih u točkama 58.‑62. ove presude, I. Jurašinović nije uspio dokazati osnovanost ove pretpostavke. Ove argumente stoga treba odbiti.

               65

               Važno je također napomenuti da, kao što to Opći sud s pravom ističe u točki 57. pobijane presude, nije vjerojatno da bi pravna osnova za dostavu izvješća A. Gotovini u sklopu njegovog postupka pred MKSJ‑om mogla dovesti u pitanje zakonitost sporne odluke u onoj mjeri u kojoj nije utvrđeno da je donesena na temelju Uredbe br. 1049/2001.

               66

               Iz gore navedenih razloga, treći žalbeni razlog također treba odbiti kao neosnovan i stoga odbiti žalbu u cijelosti.

         Troškovi

               67

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               68

               Budući da I. Jurašinović nije uspio u svojem zahtjevu, treba mu naložiti da snosi troškove, sukladno zahtjevu Vijeća.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1)

                           Žalba se odbija.

                        2)

                           Ivanu Jurašinoviću nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski