title: Presuda Suda od 5. listopada 2000.#Savezna Republika Njemačka protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Direktiva 98/43/EZ - Pravna osnova.#Predmet C-376/98.

text:
PRESUDA SUDA5. listopada 2000.*(1)„Direktiva
 98/43/EZ – Oglašavanje i sponzorstvo duhanskih proizvoda – Pravna
osnova – Članak 100.A Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao
članak 95. UEZ-a)“U predmetu C-376/98,Savezna
 Republika Njemačka, koju zastupa C.-D. Quassowski, Regierungsdirektor u
 saveznom ministarstvu financija, u svojstvu agenta, uz asistenciju J.
Sedemunda, Rechtsanwalt u Berlinu, savezno ministarstvo financija,
Referat EC2 Graurheindorfer Straβe 108, D-53117 Bonn, tužitelj,protivEuropskog
 parlamenta, koji zastupaju C. Pennera, voditelj odjela u pravnoj
službi, i N. Lorenz, član iste službe, u svojstvu agenata, s izabranom
adresom za dostavu u Luxembourgu, pri glavnom tajništvu Europskog
parlamenta, Kirchberg,iVijeća
 Europske unije, koje zastupaju R. Gosalbo Bono, direktor pravne službe,
 A. Feeney i S. Marquardt, članovi iste službe, u svojstvu agenata, s
izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, kod A. Morbillija, glavnog
direktora uprave za pravne poslove Europske investicijske banke, 100,
boulevard Konrad Adenauer,tuženici,koje podupiruFrancuska
 Republika, koju su zastupali J.-F. Dobelle, pomoćnik direktora u upravi
 za pravne poslove ministarstva vanjskih poslova, i R. Loosli-Surrans,
chargé de mission u istoj upravi, zatim K. Rispal-Bellanger, poddirektor
 u istoj upravi i R. Loosli-Surrans, u svojstvu agenata, s izabranom
adresom za dostavu u Luxembourgu, pri veleposlanstvu Francuske, 8 B,
boulevard Joseph II,Republika Finska, koju
zastupaju H. Rotkirch i T. Pynnä, valtionasiamiehet, u svojstvu agenata,
 s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, pri veleposlanstvu
Finske, 2, rue Heinrich Heine, Ujedinjena
Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa M. Ewing iz
Treasury Solicitor's Department, u svojstvu agenta, uz asistenciju N.
Painesa, QC, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, pri
veleposlanstvu Ujedinjene Kraljevine, 14, boulevard Roosevelt,iKomisija
 Europskih zajednica, koju zastupaju I. Martínez del Peral i U. Wölker,
članovi pravne službe, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za
dostavu u Luxembourgu, kod C. Gómez de la Cruz, članice iste službe,
Centre Wagner, Kirchberg, intervenijenti,povodom
 zahtjeva za poništenje Direktive 98/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća
 od 6. srpnja 1998. o usklađivanju zakona i drugih propisa država
članica o oglašavanju i sponzorstvu duhanskih proizvoda (SL L 213, str.
9.),SUDu sastavu:
G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, J. C. Moitinho de Almeida
(izvjestitelj), D. A. O. Edward, L. Sevón i R. Schintgen, predsjednici
vijeća, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, A. La Pergola, J.-P. Puissochet,
P. Jann, H. Ragnemalm, M. Wathelet i F. Macken, suci,nezavisni odvjetnik: N. Fennelly,tajnik: H. von Holstein, pomoćnik tajnika, i L. Hewlett, administratorica, uzimajući u obzir izvještaj za raspravu, saslušavši
 izlaganja stranaka na raspravi 12. travnja 2000., tijekom koje je
Saveznu Republiku Njemačku zastupao C.-D. Quassowski, uz asistenciju J.
Sedemund, Parlament C. Pennera i N. Lorenz, Vijeće R. Gosalbo Bono, A.
Feeney i S. Marquardt, Francusku Republiku R. Loosli-Surrans, Republiku
Finsku T. Pynnä, Ujedinjenu Kraljevinu Velike Britanije i Sjeverne Irske
 G. Amodeo iz Treasury Solicitor's Department, u svojstvu agenta, uz
asistenciju profesora R. Cranstona, QC, MP, Her Majesty's Solicitor
General for England & Wales, i N. Painesa, a Komisiju I. Martínez
del Peral i U. Wölker,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. lipnja 2000., donosi sljedećuPresudu1        Zahtjevom
 podnesenim tajništvu Suda 19. listopada 1998. Savezna Republika
Njemačka na temelju članka 173. Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene
postao članak 230. UEZ-a) zatražila je poništenje Direktive 98/43/EZ
Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 1998. o usklađivanju zakona i
 drugih propisa država članica o oglašavanju i sponzorstvu duhanskih
proizvoda (SL L 213, str. 9., u daljnjem tekstu: Direktiva).2        Rješenjima
 predsjednika Suda od 30. travnja 1999., odobrena je intervencija
Francuske Republike, Republike Finske, Ujedinjene Kraljevine Velike
Britanije i Sjeverne Irske te Komisije Europskih zajednica na strani
Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.3        Direktiva
 je donesena na temelju članaka 57. stavka 2. Ugovora o EZ-u (koji je
nakon izmjene postao članak 47. stavak 2. UEZ-a), 66. Ugovora o EZ-u
(koji je postao članak 55. UEZ-a) i 100.A Ugovora o EZ-u (koji je nakon
izmjene postao članak 95. UEZ-a).4        Direktiva u svojem članku 2. propisuje:„Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:1)
 ,duhanski proizvodi’ znači svi proizvodi izrađeni makar djelomično od
duhana koji su namijenjeni za pušenje, šmrkanje, udisanje ili žvakanje;2)
 ,oglašavanje’ znači svaki oblik komercijalnog obavješćivanja čiji je
cilj ili izravan ili neizravan učinak promidžba duhanskog proizvoda,
uključujući oglašavanje koje ne spominje izravno duhanski proizvod, ali
kojim se pokušava zaobići zabrana oglašavanja koristeći imena, žigove,
simbole i druge čimbenike za razlikovanje duhanskih proizvoda;3)
 ,sponzorstvo’ znači svaki oblik doprinosa pravne ili fizičke osobe
svakom događanju ili aktivnosti čiji je cilj ili izravan ili neizravan
učinak promidžba duhanskog proizvoda;4) ,prodajna mjesta za duhan’ znači svako mjesto na kojem se prodaju duhanski proizvodi.“ 5        Prema članku 3. Direktive:„1. Bez dovođenja u pitanje Direktive 89/552/EEZ, svaki oblik oglašavanja ili sponzorstva zabranjen je u Zajednici.2.
 Stavak 1. nije prepreka tomu da država članica dopusti da se ime koje
je u dobroj vjeri već korišteno istodobno za duhanske proizvode i druge
proizvode i usluge koje su isto poduzeće ili različita poduzeća stavili
na tržište ili ponudili prije 30. srpnja 1998. koristi za oglašavanje
drugih proizvoda ili usluga. Međutim, takvo
 se ime može koristiti samo na način koji se jasno razlikuje od upotrebe
 za duhanski proizvod, bez ikakvog dodatnog razlikovnog znaka koji se
već koristi za duhanski proizvod.3. a)
Države članice paze da nijedan duhanski proizvod ne nosi ime, žig,
simbol ili drugi razlikovni čimbenik ikakvog drugog proizvoda ili
usluge, osim ako taj duhanski proizvod već nije stavljen na tržište pod
tim imenom, žigom, simbolom ili drugim razlikovnim čimbenikom na dan iz
članka 4. stavka 1.b) Nijedan proizvod ni
usluga stavljeni ili ponuđeni na tržištu ne mogu zaobići zabranu iz
stavka 1. računajući od dana navedenog u članku 6. stavku 1. korištenjem
 imena, žigova, simbola ili drugih razlikovnih čimbenika koji se već
koriste za neki duhanski proizvod. S tim
ciljem, ime, žig, simbol ili svaki drugi razlikovni čimbenik proizvoda
ili usluge moraju biti predstavljeni na način da se jasno razlikuju od
onih koji se koriste za duhanski proizvod.4. Zabranjena je svaka besplatna distribucija čiji je cilj ili izravan ili neizravan učinak promidžba duhanskog proizvoda.5. Ova se direktiva ne primjenjuje na:–      obavješćivanje usmjereno isključivo na profesionalce koji su dijelom tržišta duhana,–
       predstavljanje duhanskih proizvoda
stavljenih u prodaju i prikazivanje njihovih cijena na prodajnim
mjestima za duhan,–      oglašavanje
 usmjereno na kupca u poslovnim nastanima specijaliziranima za prodaju
duhanskih proizvoda i njihovim izlozima ili, ako je riječ o poslovnim
nastanima u kojima se prodaju različiti artikli ili usluge, na mjestima
rezerviranima za prodaju duhanskih proizvoda kao i na prodajnim mjestima
 u Grčkoj koja su podređena posebnom sustavu dodjele licencija iz
socijalnih razloga (tzv. periptera),–      prodaju
 publikacija koje sadrže oglašavanje duhanskih proizvoda koje su izdane i
 tiskane u trećim zemljama, osim ako su te publikacije uglavnom
namijenjene tržištu Zajednice.“6        Prema članku 4. Direktive:„Države
 članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava
kojima se osigurava i nadzire primjena nacionalnih propisa donesenih u
okviru ove direktive. Ta sredstva mogu uključivati odredbe koje
omogućuju da osobe ili organizacije koje, u skladu s nacionalnim
zakonodavstvom, imaju legitiman interes za sprečavanje oglašavanja
nespojivih s ovom direktivom pokrenu sudske postupke protiv takvog
oglašavanja ili o takvom oglašavanju obavijeste upravno tijelo nadležno
za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje odgovarajućeg sudskog
postupka.“7        Članak 5. Direktive propisuje:„Ova
 direktiva ne utječe na mogućost država članica da propišu, u skladu s
Ugovorom, strože uvjete u području oglašavanja ili sponzorstva duhanskih
 proizvoda koje smatraju nužnima za osiguravanje zaštite zdravlja
pojedinaca.“8        Prema članku 6. Direktive:„1.
 Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s
 ovom direktivom najkasnije do 30. srpnja 2001. One o tome odmah
obavješćuju Komisiju.Kada države članice
donose te mjere, one prilikom službene objave sadržavaju uputu na ovu
direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja
određuju države članice.2. Države članice šalju Komisiji tekst bitnih odredaba internog prava koje donesu u području koje regulira ova direktiva.3. Države članice mogu odgoditi provedbu članka 3. stavka 1.:–      za jednu godinu kad je riječ o tisku,–      za dvije godine kad je riječ o sponzorstvu.U
 iznimnim slučajevima i iz uredno opravdanih razloga, države članice
mogu nastaviti dopuštati sponzorstvo koje postoji na događanjima ili
aktivnostima organiziranima na svjetskoj razini tijekom dodatnog
razdoblja u trajanju od tri godine koje završava najkasnije 1. listopada
 2006., pod uvjetom da se:–      iznosi namijenjeni sponzorstvu smanjuju tijekom prijelaznog razdoblja,–      poduzimaju
 mjere dobrovoljnog ograničavanja s ciljem smanjenja vidljivosti
oglašavanja na događanjima ili aktivnostima u pitanju.“9        U
 prilog osnovanosti svoje tužbe Savezna Republika Njemačka iznosi sedam
tužbenih razloga koji se temelje na činjenici da članak 100.A Ugovora ne
 predstavlja prikladnu pravnu osnovu Direktive, na povredi članaka 57.
stavka 2. i 66. Ugovora, na povredi načela proporcionalnosti, na povredi
 načela supsidijarnosti, na povredi temeljnih prava, na povredi članaka
30. i 36. Ugovora o EZ-u (koji su nakon izmjene postali članci 28. i 30.
 UEZ-a) i na povredi članka 190. Ugovora o EZ-u (koji je postao članak
253. UEZ-a).10      Tužitelj
 i tuženici smatraju da se njihova razmatranja o članku 100.A
primjenjuju na tumačenje članaka 57. stavka 2. i 66. Ugovora.11      Stoga
 je potrebno zajedno ocijeniti sve tužbene razloge koji se temelje na
pogrešnom izboru članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora kao pravne
osnove Direktive.  Tužbeni razlozi koji se temelje na pogrešnom izboru pravne osnove Argumenti stranaka12      Tužitelj
 smatra da članak 100.A Ugovora ne predstavlja prikladnu pravnu osnovu
za Direktivu, oslanjajući se istodobno na obilježja tržišta oglašavanja
duhanskih proizvoda i na analizu članka 100.A.13      Kao
 prvo, što se tiče obilježjâ tržišta, tužitelj ističe da oglašavanje
duhanskih proizvoda u bitnome predstavlja aktivnost čiji učinci ne
prelaze granice svake države članice.14      U
 tom pogledu tužitelj navodi da, iako je oglašavanje duhanskih proizvoda
 često osmišljeno na razini proizvođača, konkretno predstavljanje
sredstva oglašavanja potrošaču proizlazi iz strategije usredotočene na
posebnosti svakog tržišta. Na nacionalnoj se razini odlučuje o
konkretnom obliku oglašavanja, glazbenoj pozadini, izboru boja i drugim
obilježjima oglašivačkih proizvoda prilagođenima kulturnim posebnostima
svojstvenima svakoj državi članici.15      Što
 se tiče tzv. statičnih sredstava oglašavanja poput plakata,
kinooglašavanja i onih korištenih u sektoru zvanom „Horeca“ (hoteli,
restorani, kafići) poput suncobrana i pepeljara, riječ je o robi kojom
se gotovo uopće ne trguje između država članica i koja sve do sada nije
bila podložna nikakvim ograničenjima. Praksa oglašavanja koja se sastoji
 u besplatnoj distribuciji iz razloga oporezivanja također je ograničena
 na nacionalna tržišta.16      Što
 se tiče tzv. nestatičnih sredstava oglašavanja, jedino tisak ima
određenu važnost na gospodarskom planu. Časopisi i dnevne novine uistinu
 predstavljaju sredstva oglašavanja duhanskih proizvoda, ali trgovina
tim proizvodima unutar Zajednice vrlo je slaba. Časopisi se izvoze u
druge države članice samo u postotku znatno nižem od 5 %. Što se tiče
dnevnih novina, one mnogo rjeđe od časopisa sadrže takvu vrstu
oglašavanja. U Njemačkoj je u 1997. udio od oglašavanja duhanskih
proizvoda u ukupnom prihodu od oglašavanja iznosio 0,04 %. 17      Ograničenost
 prekogranične trgovine tiskom svjedoči tomu da joj države članice ne
postavljaju prepreke kojima svojem nacionalnom tisku zabranjuju
prihvaćanje oglašavanja duhanskih proizvoda. Belgijsko i irsko
zakonodavstvo izričito dopuštaju uvoz tiskovina koje sadrže takvo
oglašavanje; pred francuskim sudovima zahtjevi za zabranu takvog uvoza
nisu uspjeli.18      Što
 se tiče tzv. razlikovnih proizvoda koji su predmet članka 3. stavka 2.
Direktive, tužitelj ističe da nepreciznost te odredbe može dovesti do
različitih tumačenja koja uključuju nove prepreke trgovini. U svakom
slučaju, Direktiva ne predviđa klauzulu slobodne trgovine, onemogućujući
 time državama članicama koje ne koriste mogućnost što je nudi navedena
odredba da se usprotive stavljanju na tržište proizvoda koji potječu iz
država članica koje su tu mogućnost iskoristile.19      Što
 se tiče pružanja usluga agencija za oglašavanje, tužitelj ističe da
aktivnost koja se sastoji u razradi centraliziranih strategija
oglašavanja te intelektualni rad koji prethodi oglašavanju ne ulaze u
polje primjene Direktive. Naime, članak 2. točka 2. Direktive ne
definira oglašavanje kao stvarno korištenje sredstava oglašavanja
usmjereno na potrošača.20      Što
 se tiče sponzorstva, s jedne strane, odnosi između sponzora i
organizatora u velikom dijelu postoje na nacionalnoj razini jer su i
jedan i drugi obično nastanjeni u istoj državi članici. Štoviše, čak i
kad to nije slučaj, nacionalna zakonodavstva ne postavljaju nikakvu
prepreku sponzorstvu s obzirom na to da se oglašivački prostori za
oglašavanja lokalno stavljaju na raspolaganje na mjestu odvijanja
događanja. S druge strane, televizijski prijenos sponzoriranog događanja
 također ne nailazi na prepreke.21      Što
 se tiče narušavanja tržišnog natjecanja koje proizlazi iz razlika
između nacionalnih zakonodavstava, tužitelj ističe da, uzimajući u obzir
 njezinu prvu uvodnu izjavu, cilj Direktive nije ukloniti te razlike u
sektoru duhanske industrije.22      Što
 se tiče proizvođača oglašivačkih proizvoda, oni tek neznatno
prekogranično posluju te među njima ne postoji nikakav odnos tržišnog
natjecanja, prije svega zbog nacionalno orijentiranih strategija
oglašavanja u korist duhana. Što se tiče tiska, uvezene tiskovine ne
ulaze u tržišno natjecanje s lokalnim pisanim medijima te ni u kojem
slučaju u državi članici odredišta ne dosežu tržišni udio koji bi se
mogao smatrati značajnim. 23      Kao
 drugo, što se tiče analize članka 100.A Ugovora, tužitelj najprije
ističe da taj članak dodjeljuje zakonodavcu Zajednice ovlast
usklađivanja nacionalnih zakonodavstava u mjeri u kojoj je to nužno za
promicanje unutarnjeg tržišta. Samo pozivanje na članak 100.A u uvodnim
izjavama donesenog akta nije dovoljno jer bi inače svaki sudski nadzor
izbora članka 100.A kao pravne osnove bio nemoguć.24      Međutim,
 tužitelj smatra da ovdje to nije slučaj. Budući da jedino dopušteno
oglašavanje, tj. ono na prodajnom mjestu, predstavlja tek 2 % troškova
oglašavanja duhanske industrije, Direktiva zapravo podrazumijeva potpunu
 zabranu tog oglašavanja. Stoga, umjesto poticanja trgovine sredstvima
oglašavanja duhanskih proizvoda i slobodnog pružanja usluga u tom
području, Direktiva gotovo u potpunosti onemogućuje te slobode. Nadalje,
 prema tužiteljevu mišljenju, Direktiva stvara nove zapreke trgovini
koje prije nisu postojale. Stoga na tržištu duhanskih proizvoda zabrana
oglašavanja čini uvoz i stavljanje novih proizvoda na tržište gotovo
nemogućima te tako dovodi do stagnacije trgovine među državama.25      Što
 se tiče pitanja je li usklađivanje za kojim ide Direktiva bilo nužno za
 uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja, tužitelj prethodnim
razmatranjima o tržištu oglašavanja duhanskih proizvoda dodaje da
Direktiva usto dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja koje na
tržištima izvan duhanske industrije do tada nije postojalo. 26      To
 je također slučaj s razlikovnim proizvodima na koje se odnosi članak 3.
 stavak 2. Direktive. Ta odredba uključuje tako stroge uvjete da
poduzeća koja proizvode te proizvode moraju ili zatvoriti poslovanje ili
 trpjeti visoke dodatne troškove, što bi moglo dovesti do prijenosa
znatnih dijelova tržišta njihovim konkurentima.27      Kao
 što to proizlazi iz sudske prakse Suda, usklađivanje zakonodavstava
legitimno može težiti sprečavanju nastanka budućih prepreka trgovini
koje mogu nastati zbog heterogenog razvoja nacionalnih zakonodavstava.
Međutim, jedini je učinak Direktive trajno i buduće uvođenje novih
prepreka trgovini.28      Što
 se tiče drugih direktiva koje se temelje na članku 100.A Ugovora i koje
 zabranjuju određene aktivnosti, tužitelj smatra da se razlikuju od ove
direktive. Tako zabrana zavaravajućeg oglašavanja teži promicanju
prekogranične trgovine jamčeći pošteno oglašavanje diljem Zajednice;
slično tomu, zabrana korištenja sastojaka proizvoda, proizvodnih
postupaka ili oblika stavljanja na tržište koji su štetni za zdravlje
teži stvaranju unutarnjeg tržišta za relevantne proizvode dopuštajući im
 proizvodnju, trgovinu ili potrošnju bez rizika za zdravlje.29      Tužitelj
 također ističe da je članak 100.A moguće koristiti kao pravnu osnovu
samo u slučaju u kojem su prepreke temeljnim slobodama i narušavanje
tržišnog natjecanja znatni. U tom pogledu, tužitelj navodi da se sudska
praksa Suda o člancima 30. i 36. Ugovora prema kojoj te odredbe
zabranjuju i najmanje prepreke trgovini ne može prenijeti na područje u
kojem je potrebno utvrditi granicu između ovlasti Zajednice i država
članica. Ako bi zakonodavac Zajednice mogao provesti usklađivanje
nacionalnih zakonodavstava čak i kad nema znatnog učinka na unutarnje
tržište, mogao bi usvajati direktive u bilo kojem području te bi sudski
nadzor poštovanja članka 100.A postao suvišan.30      Takvo
 tumačenje članka 100.A Ugovora osim toga nalazi potvrdu u sudskoj
praksi Suda (presude od 18. ožujka 1980., Komisija/Italija, 91/79, Zb.
str. 1099., t. 8. i od 11. lipnja 1991., Komisija/Vijeće, tzv. Titanov
dioksid, C‑300/89, str. I‑2867, t. 23.).31      Tužitelj
 smatra da njegova razmatranja sažeta u točkama 13. do 22. ove presude
jasno pokazuju da ne postoje znatne prepreke u trgovini sredstvima
oglašavanja duhanskih proizvoda i slobodnom pružanja usluga agencija za
oglašavanje kao i da među njima ne postoji znatna narušenost tržišnog
natjecanja.32      Konačno,
 tužitelj ističe da primjena članka 100.A nije moguća ako „težište“
mjere nije usmjereno na promicanje unutarnjeg tržišta, već na zaštitu
javnog zdravlja.33      Prema
 stalnoj sudskoj praksi, Zajednica se ne može osloniti na članak 100.A
kada je usklađivanje uvjeta na tržištu unutar Zajednice samo sporedan
učinak mjere koja se usvaja (presude od 4. listopada 1991.,
Parlament/Vijeće, C‑70/88, Zb. str, I‑4529, t. 17., od 17. ožujka 1993.,
 Komisija/Vijeće, C‑155/91, Zb. str. I‑2857, t. 25. i od 12. studenoga
1996., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑84/94, Zb. str. I‑5755, t. 45.).34      I
 nastanak Direktive i analiza njezina sadržaja i cilja pokazuju da je
„težište“ te mjere zaštita javnog zdravlja.35      Što
 se tiče gore navedene presude Titanov dioksid, tužitelj navodi da se
osporavana direktiva razlikuje od one o kojoj je bila riječ u toj
presudi. Naime, prema tužiteljevu mišljenju, u predmetu Titanov dioksid
na jednakoj se razini težilo provedbi politike zaštite okoliša i
uspostavi unutarnjeg tržišta te je svaki od tih ciljeva imao vlastitu
pravnu osnovu, odnosno članak 130.R Ugovora o EZ-u (koji je nakon
izmjene postao članak 174. UEZ-a) i članak 100.A Ugovora, omogućujući
usklađivanje nacionalnih propisa. Međutim, u ovom predmetu to nije
slučaj, s obzirom na to da je politika javnog zdravlja „težište“
Direktive i s obzirom na to da su mjere usklađivanja u tom području
izričito zabranjene člankom 129. stavkom 4. prvom alinejom Ugovora o
EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak 152. stavak 4. prva alineja
UEZ-a).36      Parlament,
 Vijeće i intervenijenti na svojoj strani smatraju da je Direktiva
valjano usvojena na temelju članka 100.A Ugovora, oslanjajući se, s
jedne strane, na postojanje unutarnjeg tržišta u sektoru oglašavanja
duhanskih proizvoda i, s druge strane, na analizu članka 100.A.37      Parlament,
 Vijeće i Komisija ističu da u sektoru oglašavanja duhanskih proizvoda
postoji unutarnje tržište u kojem su oglašivačke kampanje često
centralizirane i osmišljavaju ih agencije sa sjedištem u Zajednici. Iako
 se izabrane strategije i teme oglašavanja provode na nacionalnoj
razini, izbor tema i odabir simbola, logotipa i drugih elemenata
razrađuju se i nude na prekograničnoj razini te dolaze do potrošača u
više država članica.38      Što
 se tiče Horeca sektora, Vijeće tvrdi da, čak i ako je učinak takvog
oglašavanja ograničen na lokalno stanovništvo, istovjetna sredstva
oglašavanja mogu se upotrebljavati u nekoliko država članica s obzirom
na to da se često koristi engleski jezik.39      Što
 se tiče besplatne distribucije, Parlament i Vijeće naglašavaju
prekogranične aspekte takvog oblika oglašavanja, koji predstavlja dio
jedinstveno definiranog koncepta oglašavanja koji se provodi za određenu
 robnu marku. Parlament dodaje da je zabrana besplatne distribucije
opravdana potrebom da se spriječi zaobilaženje propisa.40      Slobodno
 kretanje revija, osobito onih koje zrakoplovne kompanije stavljaju na
raspolaganje svojim putnicima na letovima unutar Zajednice, kao i novina
 objavljenih u jednoj državi članici i distribuiranih u drugoj državi
članici, u kojima su oglašavani duhanski proizvodi, također će biti
ometano s obzirom na postojeće zakonske razlike između država članica.41      Što
 se tiče razlikovnih proizvoda, Parlament i Vijeće, suprotno
tužiteljevoj tvrdnji, navode da je članak 3. stavak 2. Direktive
precizna odredba koju treba tumačiti tako da znači da države članice ne
smiju sprečavati da se na tržište stavi proizvod koji je zakonito
stavljen na tržište u drugoj državi članici koja je iskoristila
mogućnost predviđenu u toj odredbi.42      Parlament
 i Vijeće ističu da sponzorstvo također uključuje prekogranične
elemente. U tom pogledu primjećuju da sredstva oglašavanja koja se
koriste na sponzoriranim događanjima, poput automobila, odjeće vozača i
panoa na ogradi oko staze, ne utječu samo na lokalno stanovništvo. U
svakom slučaju, prema Vijeću, za utvrđivanje prekograničnog konteksta
dovoljno je da su sponzor i sponzorirano poduzeće nastanjeni u
različitim državama članicama.43      Parlament,
 Vijeće i Komisija na kraju naglašavaju da, uzimajući u obzir razlike u
nacionalnim zakonodavstvima, agencije za oglašavanje ne mogu osmisliti i
 ponuditi jedinstvene koncepte oglašavanja na razini Zajednice.44      Prema
 njihovu mišljenju, Direktiva, koja zahvaljujući usklađivanju
zakonodavnih odredaba stvara jedinstven okvir za oglašavanje duhanskih
proizvoda na unutarnjem tržištu, mogla se valjano donijeti na temelju
članka 100.A Ugovora.45      U
 tom pogledu Parlament, Vijeće i Komisija ističu da ovlast koju ta
odredba daje Vijeću ne teži nužno liberalizaciji trgovine, već
regulaciji tržišta. To je objašnjenje zašto su se na temelju članka
100.A mogle donijeti direktive koje sadrže određene zabrane.46      Tako
 je Direktiva 92/441/EEZ Vijeća od 15. svibnja 1992. o izmjeni Direktive
 89/622/EEZ o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o
označivanju duhanskih proizvoda (SL L 158, str. 30.) zabranila
stavljanje na tržište određenih vrsta duhana za oralnu upotrebu, a
Direktiva Vijeća 91/339/EEZ od 18. lipnja 1991. o 11. izmjeni Direktive
76/769/EEZ o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o
ograničenjima stavljanja na tržište i korištenja određenih opasnih tvari
 i pripravaka (SL L 186, str. 64.) uključivala je potpunu zabranu
korištenja tih tvari.47      U
 području oglašavanja direktive poput Direktive 97/55/EZ Europskog
parlamenta i Vijeća od 6. listopada 1997. o izmjeni Direktive 84/450/EEZ
 o zavaravajućem oglašavanju kako bi uključivala komparativno
oglašavanje (SL L 290, str. 18.) ili Direktive Vijeća 92/28/EEZ od 31.
ožujka 1992 o oglašavanju lijekova za ljudsku upotrebu (SL L 113, str.
13.) također nisu imale za cilj liberalizaciju trgovine. Potonja
direktiva posebice je uključivala široke zabrane oglašavanja, osobito
lijekova za koje nije izdana dozvola za stavljanje na tržište u skladu s
 pravom Zajednice (članak 2. stavak 1.) i lijekova koji se mogu izdati
samo na recept (članak 3. stavak 1. prva alineja).48      Parlament,
 Vijeće i Komisija spominju i druge direktive koje uključuju određene
djelomične zabrane, kao što je ona o televizijskom oglašavanju duhanskih
 proizvoda (Direktiva Vijeća 89/552/EEC od 3. listopada 1989. o
koordinaciji određenih zakona i drugih propisa država članica o
obavljanju djelatnosti televizijskog prijenosa (SL L 298, str. 23.)),
kao i mjere koje imaju neizravnu vezu s temeljnim slobodama, kao što su
one o ljetnom računanju vremena (Sedma direktiva 94/21/EZ Europskog
parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o odredbama o ljetnom računanju
 vremena (SL L 164, str. 1.)) ili o pristupu međunarodnoj telefonskoj
mreži unutar Zajednice (Odluka Vijeća 92/264/EEZ od 11. svibnja 1992. o
uvođenju standardnog međunarodnog telefonskog pristupnog koda u
Zajednici (SL L 137, str. 21.)).49      Primjena
 članka 100.A Ugovora nije ograničena na slučajeve u kojima zakonske
razlike stvarno stvaraju prepreke temeljnim slobodama ili narušavaju
tržišno natjecanje. Kao što je to Sud naveo u presudi od 13. srpnja
1995., Španjolska/Vijeće (C‑350/92, Zb. str. I‑1985, t. 33.), dovoljno
je da razlike između pravnih poredaka država članica mogu postaviti
prepreke temeljnim slobodama. Članak 100.A moguće je također primijeniti
 da bi se spriječilo da heterogeni razvoji nacionalnih zakonodavstava
dovedu do novih razlika (gore navedena presuda Španjolska/Vijeće, t.
35.).50      Što
 se tiče tužiteljeva argumenta da primjena članka 100.A kao pravne
osnove treba biti moguća samo u slučajevima u kojima razlike u
zakonodavstvima dovode do znatnih prepreka trgovini ili znatnog
narušavanja tržišnog natjecanja, Vijeće ističe da se to razgraničenje,
preuzeto iz prava tržišnog natjecanja, ne može primjenjivati u području
članka 100.A. Razgraničenje ovlasti treba se voditi objektivnim i
univerzalnim kriterijima.51      Komisija
 također tvrdi da u ovom slučaju postoji stvarno narušavanje tržišnog
natjecanja. U tom pogledu Komisija navodi da, uzimajući u obzir
postojeće zakonodavne razlike, agencije za oglašavanje nemaju jednake
šanse za ostvarivanje dobiti ovisno o mjestu svojeg poslovnog nastana
ili tržištu na kojem obavljaju svoju djelatnost. U slučaju u kojem se
novine i časopisi iz drugih država članica jednostavno prihvaćaju,
unatoč strogim zakonskim ograničenjima za tisak iz dotične države
članice, u toj državi dolazi do tržišnog natjecanja.52      Što
 se tiče sponzorstva, takve razlike imaju utjecaj na izbor mjesta za
organizaciju događanja koja sponzoriraju proizvođači duhana, što
uključuje znatne ekonomske posljedice kad je riječ o sportskim
natjecanjima poput utrka Formule 1.53      Konačno,
 proizvođači i prodavači duhanskih proizvoda ne uživaju jednake uvjete
tržišnog natjecanja koji utječu na njihov položaj na tržištu. Naime, u
državama članicama sa strogim zakonodavstvom gospodarski subjekti mogu
održavati ili poboljšati svoj položaj na tržištu samo natjecanjem u
tržišnim cijenama.54      Što
 se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem zaštita javnog zdravlja
predstavlja „težište“ Direktive, Parlament, Vijeće i Komisija drže da iz
 sudske prakse Suda proizlazi da je tekst mjere u pitanju ključan
čimbenik na koji se treba osloniti prilikom ocjene izbora pravne osnove
te mjere. Iz formulacije i položaja uvodnih izjava 3. i 4. Direktive
proizlazi da je zaštita ljudskog zdravlja jedan od njezinih ciljeva
kojem se teži u kontekstu odredaba članka 100.A stavaka 3. i 4. Ugovora,
 ali da to nije njezin glavni cilj.55      Također,
 priznajući državama članicama pravo da usvoje odredbe strože od onih
koje se nalaze u Direktivi kako bi osigurale zaštitu javnog zdravlja,
uvodna izjava 2. i članak 5. Direktive na jasan način upućuju na
sporedni i podredni karakter zahtjeva za zaštitu zdravlja pojedinaca.56      Komisija
 u tom pogledu navodi da se velika važnost zaštite javnog zdravlja u
Direktivi može objasniti činjenicom da ona predstavlja glavni, ako ne i
jedini cilj nacionalnih mjera koje su predmet usklađivanja, ali da u
okviru usklađivanja postaje sekundarni cilj. 57      Parlament,
 Vijeće i Komisija naposljetku ističu da činjenica da Direktiva
propisuje široku zabranu oglašavanja duhanskih proizvoda proizlazi iz
obveze koju nalaže članak 100.A stavak 3. Ugovora, prema kojoj treba
uzeti visoku razinu zaštite ljudskog zdravlja kao temelj, te iz nužnosti
 da se spriječi zaobilaženje zabrane.58      Prema
 vladi Ujedinjene Kraljevine, tužitelj pogrešno ističe da je Direktiva
netočno utemeljena na članku 100.A. Ugovora zbog toga što njezin
temeljni cilj nije uklanjanje prepreka trgovini sredstvima oglašavanja i
 pružanju odgovarajućih usluga, već zaštita ljudskog zdravlja.59      U
 tom pogledu navedena vlada primjećuje da se, prema sudskoj praksi Suda,
 izbor pravne osnove za mjeru mora temeljiti na objektivnim čimbenicima
koji mogu biti predmet sudskog nadzora, uključujući posebice cilj i
sadržaj mjere.60      Međutim,
 ta vlada smatra da Direktiva objektivno slijedi ciljeve koji su
neodvojivo povezani sa zaštitom ljudskog zdravlja i druge ciljeve koji
su povezani s uklanjanjem razlika u uvjetima tržišnog natjecanja i
liberalizacijom tržišta. Tužiteljev pristup koji teži utvrđivanju koji
je od tih ciljeva najvažniji ne samo da je protivan objektivnom
kriteriju koji je ustanovio Sud već je i nepraktičan.61      Vlada
 Ujedinjene Kraljevine ističe da članak 100.A Ugovora daje Vijeću i
Parlamentu ovlast donošenja mjera kojima je predmet uspostava i
funkcioniranje unutarnjeg tržišta te smatra da je to slučaj u ovom
predmetu.62      Prema
 toj vladi, kako bi mjera bila valjano utemeljena na članku 100.A, nije
nužno pokazati da ima učinak povećanja opsega prekogranične trgovine.
Dovoljno je da mjera ukloni nejednakosti uvjeta tržišnog natjecanja.63      Direktiva
 teži uklanjanju narušavanja tržišnog natjecanja ne samo na tržištu
oglašavanja već i na tržištu duhanskih proizvoda, usklađujući uvjete pod
 kojima proizvođači mogu promicati svoje proizvode. Ona također
usklađuje uvjete pod kojima duhanska industrija može sponzorirati
kulturna i sportska događanja.64      U
 tom pogledu vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da su profesionalni
sportski klubovi poduzeća koja se međusobno tržišno natječu te da bi
uvjeti tog natjecanja bili ugroženi ako klubovi iz različitih država
članica ne bi mogli primiti iste iznose potpora duhanske industrije,
koja je osobito pripravna sponzorirati sportska događanja kako bi se
suprotstavila činjenici da se ti proizvodi povezuju s lošim zdravljem.65      Ta
 vlada dodaje da se, sukladno sudskoj praksi Suda, mjera može usvojiti
kako bi preduhitrila donošenje različitih nacionalnih pravila koja
uključuju moguće prepreke trgovini. Trenutačno stanje, u kojem se
prihvaćaju tiskovine koje sadrže oglašavanja duhanskih proizvoda, može
se promijeniti uzimajući u obzir razvoj nacionalnih propisa koji postaju
 sve stroži. Stoga postoji rizik porasta prepreka trgovini koji
Direktiva teži ukloniti.66      Što
 se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem je primjena članka 100.A
Ugovora moguća samo ako postoje znatne prepreke temeljnim slobodama ili
znatno narušavanje tržišnog natjecanja, vlada Ujedinjene Kraljevine
navodi da ne postoji precizan kriterij koji bi omogućio takvo
razgraničenje.67      Ta
 vlada naglašava da sudska praksa Suda potvrđuje njezino tumačenje
članka 100.A prema kojem se može donijeti direktiva koja se ograničava
na zabranu određenih aktivnosti s ciljem uklanjanja narušavanja tržišnog
 natjecanja (gore navedena presuda Titanov dioksid).68      Francuska
 vlada smatra da je Direktiva valjano donesena na temelju članka 100.A
Ugovora. U tom pogledu navodi argumente koji se temelje na zakonodavnim
presedanima u području usklađivanja u sektoru javnog zdravlja, na
sudskoj praksi Suda o članku 129. Ugovora i naposljetku na pravnoj
osnovi koja je izabrana za nove mjere usklađivanja koje su u tijeku.69      Što
 se tiče zakonodavnih presedana, navedena vlada upućuje na direktive u
vezi s farmaceutskim proizvodima, od Direktive 65/65/EEZ Vijeća o
usklađivanju zakona i drugih propisa o zaštićenim lijekovima (SL 1965,
22, str. 369.) do Direktive 90/220/EEZ Vijeća od 23. travnja 1990. o
namjernom ispuštanju genetski modificiranih organizama u okoliš (SL L
117, str. 15.) kao i Direktive 76/768/EEZ Vijeća od 27. srpnja 1976. o
usklađivanju zakona država članica o kozmetičkim proizvodima (SL L 262,
str. 169.). U tim direktivama ciljevi zaštite javnog zdravlja postoje uz
 cilj slobodnog kretanja proizvoda i uklanjanja narušavanja tržišnog
natjecanja, a valjanost tih odredaba kojima se usklađuju nacionalna
zakonodavstva o javnom zdravlju nije osporavana.70      Što
 se tiče sudske prakse Suda o članku 129. Ugovora, francuska vlada
navodi presude od 5. svibnja 1998., Ujedinjena Kraljevina/Komisija
(C‑180/96, Zb. str. I‑2265.) i od 4. travnja 2000., Komisija/Vijeće
(C‑269/97, Zb. str. I‑2257.), u kojima je Sud pojasnio da su zahtjevi u
području zaštite zdravlja pojedinaca sastavni dio drugih politika
Zajednice, a osobito politike unutarnjeg tržišta. 71      Konačno,
 francuska vlada navodi da članak 100.A Ugovora predstavlja pravnu
osnovu prijedloga direktive o usklađivanju zakona i drugih propisa o
proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih proizvoda. Štoviše,
pregovori su započeli u okviru Svjetske zdravstvene organizacije s
ciljem da se, među ostalim, zaključi protokol o oglašavanju duhanskih
proizvoda. Pravna osnova mandata Komisije za sudjelovanje u pregovorima
jest članak 228. Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak
300. UEZ-a).72      Finska
 vlada ističe da je Direktiva valjano mogla biti donesena na temelju
članka 100.A Ugovora, uzimajući u obzir prepreke trgovini i narušavanje
tržišnog natjecanja uzrokovane razlikama u nacionalnim zakonodavstvima.73      U
 tom pogledu finska vlada upozorava na prekogranične karakteristike
tržišta oglašavanja i sponzorstva duhanskih proizvoda na koje se
pozivaju Parlament, Vijeće i Komisija te dodaje da je
internacionalizacija tog tržišta naglašena postojanjem elektroničke
komunikacije, osobito oglašavanja putem interneta. Zahvaljujući
sredstvima komunikacije poput televizije, oglašavanje duhanskih
proizvoda uspjelo je prodrijeti u države članice u kojima je takvo
oglašavanje zabranjeno. Tako u državi članici kao što je Finska, u kojoj
 je izravno oglašavanje duhanskih proizvoda zabranjeno od 1976. godine,
određene studije pokazuju da je, primjerice, 1996. godine emitiranje
sportskih programa na trima nacionalnim televizijskim kanalima u
razdoblju od jednog mjeseca uključivalo četiri sata oglašavanja takvih
proizvoda.74      Finska
 vlada također spominje narušavanje tržišnog natjecanja u sektoru
duhanskih proizvoda i sponzorstva. Takav oblik marketinga, koji nije
raspoloživ malim poduzećima, stvara stanje nejednakosti nespojivo sa
zajedničkim tržištem.75      Što
 se tiče važnosti zaštite zdravlja u Direktivi, argumentacija finske
vlade u biti je istovjetna onoj Parlamenta, Vijeća i Komisije te je
sažeta u točkama 54. do 57. ove presude. Analiza Suda  Izbor članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora kao pravne osnove i sudski nadzor tog izbora76      Direktiva
 se odnosi na usklađivanje zakona i drugih propisa u državama članica u
području oglašavanja i sponzorstva duhanskih proizvoda. Riječ je o
nacionalnim mjerama koje su u velikom dijelu nadahnute ciljevima
politike javnog zdravlja.77      Međutim,
 članak 129. stavak 4. prva alineja Ugovora isključuje svako
usklađivanje zakonskih i drugih propisa država članica koji teže zaštiti
 i poboljšanju ljudskog zdravlja. 78      Ta
 odredba ipak ne podrazumijeva da mjere usklađivanja donesene na temelju
 drugih odredaba Ugovora ne mogu imati utjecaj na zaštitu ljudskog
zdravlja. Članak 129. stavak 1. treća alineja usto predviđa da su
zahtjevi u području zaštite zdravlja sastavni dio drugih politika
Zajednice.79      Međutim,
 posezanje za drugim člancima Ugovora kao pravnom osnovom ne može
služiti za zaobilaženje izričitog isključenja svakog usklađivanja
navedenog u članku 129. stavku 4. prvoj alineji Ugovora.80      U
 ovom slučaju usklađivanje nacionalnih propisa u području oglašavanja i
sponzorstva duhanskih proizvoda koje predviđa Direktiva provedeno je na
temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora.81      Članak
 100.A stavak 1. Ugovora daje ovlast Vijeću da, kada odlučuje sukladno
postupku iz članka 189.B (koji je nakon izmjene postao članak 251.
UEZ-a) i nakon savjetovanja s Gospodarskim i socijalnim odborom, usvoji
mjere za usklađivanje zakona i drugih propisa država članica kojima je
predmet uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta. 82      Sukladno
 članku 3. točki (c) Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak
 3. stavak 1. točka (c)), unutarnje tržište karakterizira ukidanje
prepreka slobodnom kretanju roba, osoba, usluga i kapitala između država
 članica. Članak 7.A Ugovora o EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak
 14. UEZ-a), koji predviđa poduzimanje mjera u svrhu uspostave
unutarnjeg tržišta, u svojem stavku 2. pojašnjava da to tržište
uključuje prostor bez unutarnjih granica u kojem je osigurano slobodno
kretanje roba, osoba, usluga i kapitala prema odredbama Ugovora.83      Iz
 tih odredaba zajedno proizlazi da su mjere predviđene člankom 100.A
stavkom 1. Ugovora namijenjene poboljšanju uvjeta za uspostavu i
funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Tumačenje tog članka na način da
dodjeljuje zakonodavcu Zajednice opću ovlast uređivanja unutarnjeg
tržišta bilo bi ne samo suprotno samom tekstu gore navedenih odredaba
već također nespojivo s načelom sadržanim u članku 3.B Ugovora o EZ-u
(koji je nakon izmjene postao članak 5. UEZ-a), prema kojem Zajednica
ima samo one ovlasti koje su joj dodijeljene. 84      Nadalje,
 mjera donesena na temelju članka 100.A Ugovora za predmet stvarno mora
imati poboljšanje uvjeta za uspostavu i funkcioniranje unutarnjeg
tržišta. Da je samo postojanje razlika između nacionalnih propisa i
apstraktnog rizika stvaranja prepreka temeljnim slobodama ili
narušavanja tržišnog natjecanja do kojeg može doći dovoljno da opravda
izbor članka 100.A kao pravne osnove, sudski nadzor poštovanja pravne
osnove bio bi u potpunosti lišen učinkovitosti. Sud bi tada bio
spriječen u izvršavanju dužnosti koju mu nalaže članak 164. Ugovora o
EZ-u (koji je nakon izmjene postao članak 220. UEZ-a) da osigura
poštovanje prava u tumačenju i primjeni Ugovora.85      Tako
 pri nadzoru poštovanja članka 100.A kao pravne osnove Sud mora
provjeriti slijedi li mjera čija je valjanost u pitanju stvarno ciljeve
na koje se poziva zakonodavac Zajednice (osobito vidjeti gore navedenu
presudu Španjolska/Vijeće, t. 25. do 41. i presudu od 13. svibnja 1997.,
 Njemačka/Parlament i Vijeće, C‑233/94, Zb. str. I‑2405, t. 10. do 21.).86      Kao
 što je to Sud naveo u točki 35. gore navedene presude
Španjolska/Vijeće, istina je da je primjena članka 100.A kao pravne
osnove moguća s ciljem sprečavanja pojave budućih prepreka trgovini kao
posljedice različitih razvoja nacionalnih zakonodavstava. Međutim,
pojava takvih prepreka mora biti vjerojatna i mjera u pitanju mora za
svoj predmet imati njihovo sprečavanje.87      Prethodna
 razmatranja primjenjuju se na tumačenje članka 57. stavka 2. Ugovora
zajedno s člankom 66. Ugovora, koji se izričito odnosi na mjere
namijenjene olakšavanju pokretanja i obavljanja usluga. Naime, predmet
tih odredaba također je dodjela zakonodavcu Zajednice posebne ovlasti za
 donošenje mjera namijenjenih poboljšavanju funkcioniranja unutarnjeg
tržišta.88      Nadalje,
 ako su uvjeti za primjenu članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. kao
pravnih osnova ispunjeni, ne može se spriječiti zakonodavca Zajednice da
 se oslanja na tu pravnu osnovu iz razloga što je zaštita javnog
zdravlja odlučujući čimbenik u donošenju odluka. Suprotno tomu, članak
129. stavak 1. treća alineja predviđa da su zahtjevi u području zaštite
zdravlja sastavni dio drugih politika Zajednice i članak 100.A stavak 3.
 izričito zahtijeva da je nakon provedenog usklađivanja osiguran visok
stupanj zaštite zdravlja pojedinaca.89      Uzimajući
 u obzir prethodna razmatranja, potrebno je, dakle, provjeriti je li
Direktiva mogla biti donesena na temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i
66. Ugovora. Direktiva90      U
 uvodnoj izjavi 1. Direktive zakonodavac Zajednice utvrđuje postojanje
razlika među nacionalnim propisima u području oglašavanja i sponzorstva
duhanskih proizvoda te navodi da su, s obzirom na to da to oglašavanje i
 sponzorstvo prelaze granice država članica, razlike takve prirode da
mogu stvoriti prepreke kretanju proizvoda odnosno sredstava oglašavanja i
 slobodnom pružanju usluga u tom području kao i uključivati narušavanje
tržišnog natjecanja te tako stvarati prepreku funkcioniranju unutarnjeg
tržišta.91      Prema
 uvodnoj izjavi 2. Direktive, potrebno je ukloniti takve prepreke i u tu
 svrhu uskladiti pravila o oglašavanju i sponzorstvu duhanskih
proizvoda, ostavljajući državama članicama mogućnost da pod određenim
uvjetima propišu zahtjeve koje smatraju nužnima za osiguravanje zaštite
zdravlja pojedinaca.92      Direktiva
 u svojem članku 3. stavku 1. zabranjuje svaki oblik oglašavanja ili
sponzorstva duhanskih proizvoda, dok u članku 3. stavku 4. zabranjuje
svaku besplatnu distribuciju čiji je cilj ili učinak promidžba takvih
proizvoda. Međutim, njezino polje primjene ne obuhvaća obavješćivanje
usmjereno isključivo na profesionalce koji su dijelom tržišta duhana,
oglašavanje na prodajnim mjestima i oglašavanje u publikacijama koje su
uređene i tiskane u trećim zemljama i koje nisu uglavnom namijenjene
tržištu Zajednice (članak 3. stavak 5.).93      Direktiva
 također zabranjuje upotrebu istog imena istodobno za duhanske proizvode
 i druge proizvode i usluge počevši od 30. srpnja 1998., osim za
proizvode i usluge stavljene na tržište prije tog datuma, za koje je
korištenje tog imena dopušteno u određenim uvjetima (članak 3. stavak
2.). Počevši od 30. srpnja 2001., duhanski proizvodi ne mogu nositi ime,
 žig, simbol ili drugi razlikovni čimbenik ikojeg drugog proizvoda ili
usluge, osim ako taj duhanski proizvod već nije stavljen na tržište pod
tim imenom, žigom, simbolom ili drugim razlikovnim čimbenikom prije tog
datuma (članak 3. stavak 3. točka (a)).94      Sukladno
 svojem članku 5., Direktiva ne utječe na mogućost država članica da u
području oglašavanja ili sponzorstva duhanskih proizvoda u skladu s
Ugovorom propišu strože uvjete koje smatraju nužnima za osiguravanje
zaštite zdravlja pojedinaca.95      Stoga
 je važno provjeriti doprinosi li stvarno Direktiva uklanjanju prepreka
slobodnom kretanju roba i slobodnom pružanju usluga kao i uklanjanju
narušavanja tržišnog natjecanja.  Uklanjanje prepreka slobodnom kretanju roba i slobodnom pružanju usluga96      Treba
 priznati da, kao posljedica razlika među nacionalnim zakonodavstvima o
oglašavanju duhanskih proizvoda, postoje ili se vjerojatno mogu pojaviti
 prepreke slobodi kretanja roba ili slobodi pružanja usluga.97      U
 slučaju, primjerice, revija, časopisa i novina koji sadrže oglašavanje
duhanskih proizvoda, istina je, kao što je to pokazao tužitelj, da
trenutačno ne postoje prepreke uvozu takvih tiskovina u države članice
koje zabranjuju takvo oglašavanje. Međutim, uzimajući u obzir smjer
razvoja u nacionalnim zakonodavstvima prema sve strožim ograničenjima u
oglašavanju duhanskih proizvoda, koji odražava uvjerenje da takvo
oglašavanje doprinosi znatnom povećanju potrošnje duhana, prepreke
slobodnom kretanju tiskovina vjerojatno će se pojaviti u budućnosti.98      Prema
 članku 100.A Ugovora stoga se u načelu može donijeti direktiva koja
zabranjuje oglašavanje duhanskih proizvoda u revijama, časopisima i
novinama, s ciljem osiguravanja slobodnog kretanja takvih tiskovina,
poput Direktive 89/552 koja u svojem članku 13. zabranjuje televizijsko
oglašavanje duhanskih proizvoda kako bi promicala slobodno emitiranje
televizijskih programa. 99      Međutim,
 za velik dio oblika oglašavanja duhanskih proizvoda zabrana iz članka
3. stavka 1. Direktive ne može se opravdati nužnošću uklanjanja prepreka
 slobodnom kretanju sredstava oglašavanja ili slobodnom pružanju usluga u
  području oglašavanja. To je osobito slučaj sa zabranom oglašavanja na
plakatima, suncobranima, pepeljarama i drugim predmetima koji se koriste
 u hotelima, restoranima i barovima kao i sa zabranom promidžbenih
poruka u kinima, što su zabrane koje nikako ne doprinose poticanju
trgovine proizvodima u pitanju.100    Doduše,
 mjera usvojena na temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora
može uključivati odredbe koje ne doprinose uklanjanju prepreka temeljnim
 slobodama pod uvjetom da su one nužne kako bi se izbjeglo zaobilaženje
određenih zabrana koje imaju takvu svrhu. Međutim, posve je očito da to
nije slučaj sa zabranama navedenima u prethodnoj točki.101    Nadalje, Direktiva ne osigurava slobodno kretanje proizvodima koji su u skladu s njezinim odredbama.102    U
 tom pogledu, suprotno onomu što tvrde Parlament i Vijeće, članak 3.
stavak 2 Direktive koji se odnosi na razlikovne proizvode ne može se
tumačiti na način da se, ako su ispunjeni uvjeti iz Direktive, proizvodi
 trgovina kojima je dopuštena u jednoj državi članici mogu slobodno
kretati u drugim državama članicama, čak i u onima u kojima su ti
proizvodi zabranjeni. 103    Naime,
 sukladno članku 5. Direktive, države članice pridržavaju ovlast da u
području oglašavanja ili sponzorstva duhanskih proizvoda u skladu s
Ugovorom propišu strože uvjete koje smatraju nužnima za osiguravanje
zaštite zdravlja pojedinaca.104    Štoviše,
 Direktiva ne sadrži nikakvu klauzulu koja bi omogućila slobodno
kretanje proizvoda koji su sukladni njezinim odredbama, za razliku od
drugih direktiva koje su državama članicama ostavile mogućnost donošenja
 strožih mjera radi zaštite nekog općeg interesa (osobito vidjeti članak
 7. stavak 1. Direktive 90/239/EEZ Vijeća od 17. svibnja 1990. o
usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o najvećoj
dopuštenoj količini katrana u cigaretama (SL L 137, str. 36.) i članak
8. stavak 1. Direktive 89/622/EEZ Vijeća od 13. studenoga 1989. o
usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o označivanju
duhanskih proizvoda (SL L 359, str. 1.)). 105    U
 tim uvjetima valja zaključiti da se zakonodavac Zajednice ne može
osloniti na nužnost uklanjanja prepreka slobodnom kretanju sredstava
oglašavanja i slobodnom pružanju usluga za donošenje Direktive na osnovi
 članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora. Uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja 106    U
 sklopu nadzora zakonitosti direktive donesene na temelju članka 100.A
Ugovora, Sud provjerava je li narušavanje tržišnog natjecanja koje mjera
 namjerava ukloniti znatno (gore navedena presuda Titanov dioksid, t.
23.).107    U
 odsutnosti takvog zahtjeva, ovlast zakonodavca Zajednice praktično ne
bi imala granica. Naime, nacionalni propisi često se razlikuju u pogledu
 uvjeta obavljanja djelatnosti na koje se odnose, što izravno ili
neizravno utječe na uvjete tržišnog natjecanja među poduzećima u
pitanju. Slijedi da bi tumačenje članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66.
Ugovora prema kojem bi se zakonodavac Zajednice mogao osloniti na te
članke kako bi uklonio i najmanja narušavanja tržišnog natjecanja bilo
nespojivo s načelom, već navedenim u točki 83. ove presude, prema kojem
Zajednica ima samo one ovlasti koje su joj dodijeljene. 108    Stoga treba provjeriti doprinosi li Direktiva zaista uklanjanju znatnog narušavanja tržišnog natjecanja.109    Što
 se tiče, kao prvo, agencija za oglašavanje i proizvođača sredstava
oglašavanja, poduzeća nastanjena u državama članicama s blažim propisima
 o oglašavanju duhanskih proizvoda neupitno su u prednosti u pogledu
ekonomije opsega i povećanja profita. Međutim, učinci takvih prednosti
na tržišno natjecanje udaljeni su i neizravni te ne predstavljaju
narušavanje koje bi se moglo opisati kao znatno. Ti učinci nisu
usporedivi s narušavanjem tržišnog natjecanja izazvanog razlikama u
troškovima proizvodnje, poput onih koje su osobito potaknule zakonodavca
 Zajednice da donese Direktivu 89/428/EEZ Vijeća o načinima usklađivanja
 programa smanjenja, s ciljem uklanjanja zagađenja izazvanog otpadom
industrije titanova dioksida (SL L 201, str. 56.).110    Istina
 je da razlike među određenim propisima o oglašavanju duhana mogu
izazvati znatno narušavanje tržišnog natjecanja. Kao što su to istaknule
 Komisija, finska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine, zabrana
sponzorstva u određenim državama članicama i njegova dopuštenost u
drugima dovode do premještanja, osobito određenih sportskih događanja,
što ima znatne posljedice na uvjete tržišnog natjecanja među poduzećima
povezanima s takvim događanjima.111    Međutim,
 takva narušavanja, koja bi mogla biti osnova za primjenu članka 100.A
Ugovora za zabranu određenih oblika sponzorstva, ne omogućuju primjenu
te pravne osnove za opću zabranu oglašavanja kao što je ona koju je
odredila Direktiva.112    Što
 se tiče, kao drugo, narušavanja tržišnog natjecanja na tržištu
duhanskih proizvoda, neovisno o tužiteljevoj tvrdnji prema kojoj takva
narušavanja nisu obuhvaćena Direktivom, jasno je da u tom sektoru
Direktiva također nije takve prirode da ukloni znatna narušavanja
tržišnog natjecanja. 113    Uistinu,
 kao što je to istaknula Komisija, proizvođači i prodavači duhanskih
proizvoda moraju posegnuti za natjecanjem u cijenama kako bi utjecali na
 svoj položaj na tržištu u državama članicama sa strogim zakonodavstvom.
 Međutim, ta okolnost ne predstavlja narušavanje tržišnog natjecanja,
već ograničenje načina natjecanja koje se na isti način primjenjuje na
sve gospodarske subjekte u tim državama članicama. Širokom zabranom
oglašavanja duhanskih proizvoda Direktiva bi u budućnosti generalizirala
 ovakvo ograničenje oblika natjecanja tako što bi u svim državama
članicama ograničila sredstva dostupna gospodarskim subjektima za ulazak
 na tržište ili ostanak na njemu.114    U
 tim uvjetima valja zaključiti da se zakonodavac Zajednice ne može
osloniti na nužnost uklanjanja narušavanja tržišnog natjecanja, bilo u
sektoru oglašavanja, bilo u sektoru duhanskih proizvoda, za donošenje
Direktive na osnovi članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora.115    Uzimajući
 u obzir sva prethodna razmatranja, mjera poput predmetne direktive ne
može se donijeti na temelju članaka 100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora.116    U
 tim uvjetima tužbene razloge koji se temelje na činjenici da članci
100.A, 57. stavak 2. i 66. Ugovora nisu prikladne pravne osnove za
Direktivu treba smatrati osnovanima.117    Kao
 što je to navedeno u točkama 98. i 111. ove presude, moguće je na
temelju članka 100.A Ugovora donijeti direktivu koja zabranjuje određene
 oblike oglašavanja i sponzorstva duhanskih proizvoda. Međutim, s
obzirom na opći karakter zabrane oglašavanja i sponzorstva duhanskih
proizvoda koju određuje, djelomično poništenje Direktive podrazumijevalo
 bi to da Sud izmijeni njezine odredbe, a ta je izmjena dužnost
zakonodavca Zajednice. Stoga Sud ne može djelomično poništiti Direktivu.118    Budući
 da Sud tužbene razloge koji se temelje na pogrešnom izboru članaka
100.A, 57. stavka 2. i 66. Ugovora kao pravne osnove smatra osnovanima,
nije potrebno ispitati druge tužbene razloge koje je iznio tužitelj.
Direktiva se poništava u svojoj cijelosti.  Troškovi119    U
 skladu s člankom 69. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja ne
uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav
zahtjev. Budući da je Savezna Republika Njemačka podnijela zahtjev da se
 Parlamentu i Vijeću naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u
svojem tužbenom zahtjevu, treba im naložiti snošenje troškova. Francuska
 Republika, Republika Finska, Ujedinjena Kraljevina i Komisija snose
vlastite troškove na temelju članka 69. stavka 4. Poslovnika.Slijedom navedenoga, Sud proglašava i presuđuje:1.      Poništava
 se Direktiva 98/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 1998. o
 usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o oglašavanju i
sponzorstvu duhanskih proizvoda.2.      Europskom
 parlamentu i Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.
Francuska Republika, Republika Finska, Ujedinjena Kraljevina Velike
Britanije i Sjeverne Irske te Komisija Europskih zajednica snose
vlastite troškove.Rodríguez Iglesias Moitinho de AlmeidaEdwardSevónSchintgenKapteynGulmannLa Pergola          PuissochetJannRagnemalm WatheletMackenObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 5. listopada 2000.Tajnik                                                       PredsjednikR.

Grass                                        G.
 C. Rodríguez Iglesias1 Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. rujna 2015.#SV Capital OÜ protiv Europskog nadzornog tijela za bankarstvo (EBA).#Ekonomska i monetarna politika – Zahtjev za pokretanje istrage zbog navodne povrede prava Unije – Odluka EBA‑e – Odluka Odbora za žalbe europskih nadzornih tijela – Isticanje po službenoj dužnosti – Nenadležnost donositelja akta – Tužba za poništenje – Rok za tužbu – Nepravodobnost – Djelomična nedopuštenost.#Predmet T-660/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑660/14,
            SV Capital OÜ,  sa sjedištem u Tallinnu (Estonija), koji zastupa M. Greinoman, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Europskog nadzornog tijela za bankarstvo (EBA),  koje zastupaju J. Overett Somnier i Z. Giotaki, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. Tuytschaevera, avocat ,
            tuženika,
            koje podupire
            Europska komisija,  koju zastupaju W. Mölls i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            povodom zahtjeva za poništenje, s jedne strane, Odluke EBA‑e C 2013 002 od 21. veljače 2014. o odbijanju tužiteljeva zahtjeva za pokretanje istrage protiv nadzornih tijela estonskog i finskog financijskog sektora na temelju članka 17. stavka 2. Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o osnivanju europskog nadzornog tijela (Europskog nadzornog tijela za bankarstvo), kojom se izmjenjuje Odluka br. 716/2009/EZ i stavlja izvan snage Odluka Komisije 2009/78/EZ (SL L 331, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 80.), zbog navodne povrede prava Europske unije, i, s druge strane, Odluke Odbora za žalbe europskih nadzornih tijela 2014-C1-02 od 14. srpnja 2014. o odbijanju žalbe podnesene protiv te odluke,
            OPĆI SUD (treće vijeće),
            u sastavu: S. Papasavvas (izvjestitelj), predsjednik, N. J. Forwood i E. Bieliūnas, suci,
            tajnik: C. Heeren, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 29. lipnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Dopisom od 24. listopada 2012. tužitelj SV Capital OÜ podnio je Europskom nadzornom tijelu za bankarstvo (EBA) zahtjev za pokretanje istrage na temelju članka 17. Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o osnivanju europskog nadzornog tijela (Europskog nadzornog tijela za bankarstvo), kojom se izmjenjuje Odluka br. 716/2009/EZ i stavlja izvan snage Odluka Komisije 2009/78/EZ (SL L 331, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 80.) protiv nadzornih tijela estonskog i finskog financijskog sektora (u daljnjem tekstu: pritužba).
            2. U prilog pritužbi tužitelj je navodio povredu članaka 40. i 42. Direktive 2006/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (SL L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.) jer predmetna nadzorna tijela nisu razriješila dva direktora finske banke sa sjedištem u Estoniji koji nisu ispunjavali zahtjeve „dovoljno dobrog ugleda i dovoljnog iskustva“ da vode poslovanje predmetne kreditne institucije u smislu članka 11. stavka 1. te direktive. U tom pogledu tužitelj je isticao da su predmetni direktori davali lažne izjave u okviru parničnog postupka pokrenutog u Estoniji protiv te podružnice.
            3. Budući da nije primio odgovor na pritužbu, tužitelj je dopisom od 17. siječnja 2013. pozvao EBA‑u da djeluje te je istodobno podnio dopunske dokaze, čime je doveo u pitanje trećeg direktora u istoj instituciji, koji je prilikom unutarnje revizije potpisao navodno krivotvoren dokument.
            4. Iako je EBA dopisom od 25. siječnja 2013. odbacila pritužbu kao nedopuštenu zbog nenadležnosti, ona ju je proslijedila nadzornim tijelima estonskog i finskog financijskog sektora (u daljnjem tekstu: dopis od 25. siječnja 2013.).
            5. Tužitelj je 14. veljače 2013. Odboru za žalbe europskih nadzornih tijela (u daljnjem tekstu: Odbor za žalbe) podnio žalbu protiv dopisa od 23. siječnja 2013. na temelju članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010.
            6. Odlukom 2013‑008 od 24. lipnja 2013. Odbor za žalbe je, s jedne strane, proglasio žalbu dopuštenom na temelju članka 22. Direktive 2006/48 s obzirom na EBA‑ine Smjernice od 22. studenoga 2012. za procjenu prikladnosti članova upravnog tijela i nositelja ključnih funkcija te, s druge strane, proslijedio slučaj nadležnom tijelu EBA‑e kako bi ono odlučilo o meritumu u skladu s člankom 60. stavkom 5. Uredbe br. 1093/2010.
            7. Odlukom DC 2013 03 od 15. listopada 2013. EBA je primila na znanje dopuštenost pritužbe na temelju točaka 2.5. i 2.6. svojih unutarnjih pravila o istragama zbog povreda prava Europske unije (u daljnjem tekstu: unutarnja pravila), ne dovodeći u pitanje članak 17. stavak 2. Uredbe br. 1093/2010.
            8. Odlukom C 2013 002 od 21. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: odluka EBA‑e) EBA je odbila pritužbu kao nedovoljno osnovanu za pokretanje istrage na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010.
            9. Tužitelj je 31. ožujka 2014. Odboru za žalbe podnio žalbu protiv odluke EBA‑e.
            10. Odlukom 2014-C1-02 od 14. srpnja 2014. (u daljnjem tekstu: odluka Odbora za žalbe) Odbor za žalbe odbio je žalbu podnesenu protiv odluke EBA‑e. Navedenom odlukom Odbor za žalbe u bitnome je, prije svega, proglasio žalbu protiv odluke EBA‑e dopuštenom. Potom ju je u cijelosti odbio kao neosnovanu.
            11. U tom pogledu, što se najprije tiče ispitivanja dopuštenosti žalbe, Odbor za žalbe zaključio je da u posebnim okolnostima slučaja odluka EBA‑e predstavlja akt koji se može pobijati na temelju članka 60. Uredbe br. 1093/2010, koji omogućuje svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi da podnese žalbu protiv odluke EBA‑e koje je adresat.
            12. Što se potom tiče ispitivanja osnovanosti žalbe, Odbor za žalbe najprije je zaključio da EBA‑ina ocjena prema kojoj dva direktora koja je tužitelj pritužbom doveo u pitanje nisu bila na ključnim funkcijama unutar dotične financijske institucije nije pogrešna i da navodi u vezi s trećim direktorom nisu dokazani. Drugo, Odbor za žalbe istaknuo je da se, vodeći računa o činjenici da tužitelj nije jedan od subjekata koji mogu podnijeti zahtjev za pokretanje EBA‑ine istrage zbog povrede prava Unije, predmetni slučaj odnosi na odbijanje tog tijela da na vlastitu inicijativu pokrene istragu. On je, osim toga, utvrdio da, s obzirom na dokaze koje je podnio u potporu postojanju navodne povrede prava Unije i unutarnjih pravila, tužitelj nije dokazao da je EBA počinila pogrešku u okviru izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti. Treće, Odbor za žalbe istaknuo je da EBA‑in propust da sasluša tužitelja prije donošenja odluke na temelju članka 39. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010 ne predstavlja formalni nedostatak zbog kojeg bi se mogla poništiti navedena odluka. Četvrto, tužitelj nije dokazao da nije proveden postupak predviđen prije donošenja odluke EBA‑e. Naposljetku, peto, Odbor za žalbe utvrdio je da nije dokazana nijedna EBA‑ina povreda članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            13. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. rujna 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            14. Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 12. prosinca 2014. EBA je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. Tužitelj je 16. siječnja 2015. podnio svoja očitovanja o tom prigovoru.
            15. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 22. siječnja 2015. Europska komisija zatražila je intervenciju u ovom predmetu u potporu EBA‑inim zahtjevima. Dopisima od 17. veljače 2015. stranke su podnijele svoja očitovanja o tom zahtjevu. Predsjednik trećeg vijeća Općeg suda 20. veljače 2015. odlučio je odgoditi postupanje po zahtjevu za intervenciju dok se ne odluči o prigovoru nedopuštenosti.
            16. Odlukom od 17. ožujka 2015. odlučeno je da se predmetu dâ prednost pri odlučivanju u skladu s člankom 55. stavkom 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991., o čemu su stranke obaviještene.
            17. Rješenjem Općeg suda (treće vijeće) od 19. ožujka 2015. donesenim na temelju članka 114. stavka 4. Poslovnika od 2. svibnja 1991. odlučivanje o prigovoru nedopuštenosti odgođeno je do odluke o meritumu, dok se o troškovima trebalo odlučiti naknadno.
            18. Na temelju mjere upravljanja postupkom određene na temelju članka 64. stavka 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991., stranke su bile pozvane izjasniti se o razlogu koji je Opći sud namjeravao istaknuti po službenoj dužnosti, a koji se zasnivao na nenadležnosti Odbora za žalbe na temelju članka 60. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1093/2010 za odlučivanje o žalbi protiv odluke EBA‑e koja je tom odboru podnesena na temelju te odredbe.
            19. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. travnja 2015. tužitelj je na temelju članka 48. stavka 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991. podnio podnesak u kojem je iznio nova pravna i činjenična pitanja za koja se saznalo tijekom postupka.
            20. Dopisima podnesenima Općem sudu 15. i 20. travnja 2015. tužitelj i EBA postupili su u skladu sa zahtjevom navedenim u točki 18. ove presude.
            21. Rješenjem od 21. travnja 2015. predsjednik trećeg vijeća Općeg suda prihvatio je Komisijin zahtjev za intervenciju. U skladu s člankom 64. stavkom 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991., ta je institucija u okviru intervencijskog podneska pozvana da se također izjasni i o razlogu koji je Opći sud namjeravao istaknuti po službenoj dužnosti, a koji je naveden u točki 18. ove presude.
            22. Komisija je postupila u skladu s tim zahtjevom aktom podnesenim Općem sudu 20. svibnja 2015.
            23. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (treće vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i na temelju članka 64. stavka 3. točke (b) Poslovnika pozvati stranke da se u svojim izlaganjima posebno osvrnu na pitanje nadležnosti Odbora za žalbe za odlučivanje o žalbi protiv odluke EBA‑e.
            24. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. lipnja 2015. tužitelj je na temelju članka 64. stavka 4. Poslovnika od 2. svibnja 1991. ponovio zahtjev za određivanje mjera upravljanja postupkom koji je bio podnio u tužbi u prilog petom tužbenom razlogu i kojim traži da se EBA‑i naloži podnošenje svih dokumenata koje su dostavila nadzorna tijela estonskog i finskog financijskog sektora u okviru ispitivanja pritužbe. Nakon saslušanja stranka, Opći sud odbio je predmetni zahtjev, o čemu su stranke obaviještene dopisom od 25. lipnja 2015.
            25. Opći sud na raspravi 29. lipnja 2015. saslušao je izlaganja stranaka i njihove odgovore na njegova pitanja.
            26. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi odluku EBA‑e;
            – poništi odluku Odbora za žalbe;
            – uputi predmet nadležnom tijelu EBA‑e radi ispitivanja osnovanosti pritužbe;
            – naloži EBA‑i snošenje troškova, uključujući troškove izvršenja svake presude ili rješenja Općeg suda u skladu s člankom 87. stavcima 1. i 2. te člankom 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
            27. U svojem prigovoru nedopuštenosti EBA od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbaci tužbu kao nedopuštenu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            28. U svojem očitovanju o prigovoru nedopuštenosti tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – kao glavni zahtjev, odbaci prigovor kao očito nedopušten, a podredno kao neosnovan;
            – naknadno odluči o troškovima.
            29. U odgovoru na tužbu EBA, koju podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:
            – kao glavni zahtjev, odbaci tužbu kao nedopuštenu;
            – podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            30. Na raspravi je tužitelj povukao četvrti dio tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na primjenu članka 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991., što je zabilježeno u zapisniku s rasprave.
            Pravo
            Dopuštenost
            31. EBA, koju podupire Komisija, ističe da je tužba u cijelosti nedopuštena jer njezino odbijanje pokretanja istrage na vlastitu inicijativu na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010 nema pravnih učinaka u odnosu na tužitelja. U odgovoru na tužbu EBA ustraje u svojem stajalištu prema kojem je tužba u cijelosti nedopuštena, pri čemu ističe nedopuštenost četvrtog dijela tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na nalaganje EBA‑i snošenja troškova nastalih radi izvršenja svake presude ili rješenja Općeg suda na temelju članka 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
            32. Tužitelj tvrdi da je prigovor nedopuštenosti očito nedopušten ili, podredno, neosnovan. U tom pogledu tužitelj ističe, prvo, da navedeni prigovor nije u skladu s člankom 46. stavkom 1. točkom (b) Poslovnika od 2. svibnja 1991. jer nije jasan i nema usklađenu strukturu, drugo, da je protivan članku 60. stavku 5. i članku 61. stavku 1. Uredbe br. 1093/2010 jer dio odluke Odbora za žalbe koji se odnosi na dopuštenost i troškove i koji on ne osporava pred Općim sudom obvezuje EBA‑u, treće, da je on povređuje članak 257. UFEU‑a i članak 47. Povelje o temeljnim pravima jer se, kao i u slučaju žalbi pred Sudom Europske unije, nedopuštenost tužbe ne može prvi put isticati pred Općim sudom jer se gubi pravo na podnošenje pravnog lijeka te, četvrto, da je njegova tužba dopuštena na temelju članka 263. UFEU‑a, članka 60. stavka 1. i članka 61. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010.
            33. Stranke su na raspravi saslušane u pogledu dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem se odnosi na EBA‑ine odluke, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave. U tom pogledu tužitelj ističe, upućujući na svoju argumentaciju izloženu u podnesku od 15. travnja 2015. (vidjeti točku 19. ove presude), da je žalba protiv te odluke dopuštena. EBA i Komisija su tvrdile da, prema njihovu mišljenju, navedenu žalbu treba odbaciti kao nedopuštenu zbog nepravodobnosti.
            34. Dopuštenost tužbe valja ispitati, s jedne strane, u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e i, s druge strane, u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe.
            35. Osim toga, budući da je tužitelj djelomično povukao četvrti dio svojeg tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na članak 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991., nije potrebno odlučiti o njegovoj dopuštenosti, a stoga ni o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je EBA iznijela u tom pogledu.
            Dopuštenost tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e
            36. Kao prvo, Opći sud podsjeća da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, rok za tužbu obvezne naravi jer je uspostavljen radi osiguranja jasnoće i sigurnosti pravnih situacija i izbjegavanja diskriminacije ili proizvoljnog postupanja pri vođenju sudskih postupaka te je na sudu Europske unije da po službenoj dužnosti provjeri je li taj rok bio poštovan (vidjeti rješenje od 13. studenoga 2012., ClientEarth i dr./Komisija, T‑278/11, Zb., EU:T:2012:593, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            37. Prema također ustaljenoj sudskoj praksi, o rokovima za podnošenje tužbe ne mogu odlučivati ni sud ni stranke (vidjeti rješenje ClientEarth i dr./Komisija, t. 36. supra , EU:T:2012:593, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
            38. Kao drugo, valja podsjetiti da se, u skladu s odredbama članka 263. šestog stavka UFEU‑a, postupci za poništenje moraju pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njemu ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt.
            39. U ovom slučaju tužitelj je 21. veljače 2014. obaviješten o odluci EBA‑e.
            40. Na temelju članka 58. stavka 1. točke (b) Poslovnika Općeg suda, prema kojem rok izražen u mjesecima završava istekom dana koji u zadnjem mjesecu nosi jednak naziv ili jednak broj kao i dan kad je nastupio događaj ili je poduzeta radnja od koje se računa početak roka, te članka 60. navedenog poslovnika, prema kojem se postupovni rokovi produljuju zbog udaljenosti za deset dana, rok za podnošenje tužbe istekao je 1. svibnja 2014. u ponoć.
            41. Iz toga proizlazi da na dan podnošenja ove tužbe, to jest 12. rujna 2014., tužitelj više nije imao pravo osporavati odluku EBA‑e. Stoga je tužba u dijelu u kojem se odnosi na njezino poništenje nedopuštena.
            42. U tom pogledu valja istaknuti da je u svojem podnesku od 15. travnja 2015. (vidjeti točku 19. ove presude), iznoseći nove tužbene razloge koji se zasnivaju na novim činjeničnim ili pravnim pitanjima, tužitelj zapravo iznio svoje argumente o dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e i, osobito, o poštovanju roka za tužbu. Valja utvrditi da takve argumente treba odbaciti kao nedopuštene.
            43. Nadalje, okolnosti koje tužitelj navodi u okviru tog podneska od 15. travnja 2015. u prilog navodnom postojanju više sile na temelju članka 45. drugog stavka Statuta Suda Europske unije, koji se primjenjuje na postupak pred Općim sudom na temelju članka 53. navedenog Statuta, kao i ispričive zablude ne dopuštaju odstupanje od isteka roka za tužbu. U tom pogledu valja podsjetiti da se pojam više sile ne primjenjuje u situaciji u kojoj bi pažljiva i razborita osoba objektivno mogla izbjeći istek roka za tužbu (vidjeti rješenje od 18. siječnja 2005., Zuazaga Meabe/OHIM, C‑325/03 P, Zb., EU:C:2005:28, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
            44. Međutim, u ovom slučaju tužitelj ne može svoj argument temeljiti na činjenici da se Odbor za žalbe nije proglasio nenadležnim tijekom upravnog postupka i, osobito, kad je odlučio o žalbi podnesenoj protiv dopisa od 25. siječnja 2013. (vidjeti točke 4. do 6. ove presude). Naime, iako je odlukom od 24. lipnja 2013. Odbor za žalbe proglasio žalbu dopuštenom, on nije odlučio o njezinoj osnovanosti, nego je slučaj proslijedio nadležnom tijelu EBA‑e, u skladu s člankom 60. stavkom 5. Uredbe br. 1093/2010. U tom kontekstu tužitelju nije dano nikakvo konkretno jamstvo u pogledu nadležnosti Odbora za žalbe za odlučivanje o žalbi protiv odluke EBA‑e koja će biti donesena. Osim toga, tužitelj nije bio lišen mogućnosti da Općem sudu iz opreza podnese tužbu protiv odluke EBA‑e na temelju članka 61. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010, prema kojem se u skladu s člankom 263. UFEU‑a može pokrenuti postupak pred Sudom kojim se osporava odluka koju je donio Odbor za žalbe ili EBA u slučajevima kada ne postoji pravo žalbe Odboru za žalbe.
            45. Osim toga, radi potpunosti valja utvrditi da, čak i da je tužitelj pobijao odluku EBA‑e u rokovima propisanima člankom 263. UFEU‑a, Opći sud je žalbu protiv te odluke u svakom slučaju trebao odbaciti kao nedopuštenu zbog nepostojanja pobijanog akta, kao što to tvrdi EBA i kao što je to sud Unije morao istaknuti po službenoj dužnosti.
            46. U tom pogledu valja podsjetiti da se tužiteljeva pritužba temeljila na članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010, u skladu s kojim, na zahtjev jednog nadležnog tijela ili više njih, Europskog parlamenta, Vijeća, Komisije ili Interesne skupine za bankarstvo ili na vlastitu inicijativu, a nakon što je izvijestila dotično nadležno tijelo, EBA „može“ istražiti navodno kršenje ili neprimjenjivanje prava Unije.
            47. Iz te odredbe proizlazi da EBA raspolaže diskrecijskom ovlasti u vezi s pokretanjem istraga, kako kad joj je zahtjev podnio jedan od subjekata izričito navedenih u članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010 tako i kad djeluje na vlastitu inicijativu.
            48. Prema ustaljenoj sudskoj praksi razvijenoj u povodu tužbi za poništenje podnesenih protiv Komisijinih odluka o odbijanju pokretanja postupka zbog povrede obveze te primjenjivoj po analogiji na ovaj slučaj, kad institucija ili tijelo Unije nije dužno pokrenuti postupak, nego raspolaže diskrecijskom ovlasti koja isključuje pravo pojedinaca da od njega zahtijevaju zauzimanje određenog stajališta, osobe koje su podnijele pritužbu u načelu ne mogu pred sudom Unije pokrenuti postupak protiv moguće odluke o nepostupanju u povodu pritužbe. Naime, takva mogućnost postojala bi samo u slučaju u kojem bi te osobe imale postupovna prava usporediva s onima kojima mogu raspolagati u okviru postupka na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), a koja im omogućuju da od navedenih institucija i tijela zahtijevaju obavještavanje i saslušanje (vidjeti u tom smislu rješenja od 17. srpnja 1998., Sateba/Komisija, C‑422/97 P, Zb., EU:C:1998:395, t. 42. i od 14. siječnja 2004., Makedoniko Metro i Michaniki/Komisija, T‑202/02, Zb., EU:T:2004:5, t. 46.).
            49. Budući da tužitelj nije izričito obuhvaćen člankom 17. stavkom 2. Uredbe br. 1093/2010, ne može biti izjednačen s podnositeljima pritužbi na koje se primjenjuju postupovna jamstva čije se poštovanje može ishoditi pred sudom Unije, tako da se se ovom slučaju ne primjenjuje sudska praksa o odbijanju pritužbi ili obustavi postupanja po pritužbama koje su podnijele zainteresirane stranke na području državnih potpora u smislu Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFUE‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, Zb., EU:C:2008:422, t. 36. i 53. i navedenu sudsku praksu) ili podnositelji pritužbi u smislu Uredbe br. 1/2003 i Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101.] i [102. UFUE‑a] (SL L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.) (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 1992., Automec/Komisija, T‑24/90, Zb., EU:T:1992:97, t. 79. i rješenje od 5. lipnja 2014., Stanleybet Malta i Stanley International Betting/Komisija, T‑416/13, EU:T:2014:567, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
            50. S obzirom na prethodno navedeno, tužbu treba odbaciti kao nedopuštenu u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e i, slijedom toga, treba odbaciti prvi dio tužbenog zahtjeva. Osim toga, vodeći računa o obvezi suda da po službenoj dužnosti ispita dopuštenost tužbe, a koja je navedena u točki 45. ove presude, ne treba odlučiti o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je tužitelj naveo u pogledu prigovora nedopuštenosti (vidjeti točku 32. ove presude).
            Dopuštenost tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe
            51. Treba istaknuti da, unatoč tome što EBA osporava dopuštenost tužbe u cijelosti, ona ipak nije istaknula posebne argumente u pogledu dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe. U tom pogledu valja osobito naglasiti da iz teksta članka 61. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010, kako je naveden u točki 44. ove presude, proizlazi da ta odluka predstavlja akt koji se može pobijati pred Općim sudom. Stoga valja utvrditi da je ova tužba dopuštena u dijelu u kojem se odnosi na poništenje te odluke.
            52. U tim okolnostima nije potrebno odlučiti o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je tužitelj naveo s obzirom na prigovor nedopuštenosti (vidjeti točku 32. ove presude).
            Dopuštenost trećeg dijela tužbenog zahtjeva
            53. Cilj je trećeg dijela tužiteljeva tužbenog zahtjeva da Opći sud proslijedi predmet nadležnom tijelu EBA‑e radi odlučivanja o meritumu. Tim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelj u biti traži da Opći sud EBA‑i izda nalog. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru tužbe za poništenje nadležnost suda Unije ograničena je na nadzor zakonitosti pobijanog akta te Opći sud ne može u izvršavanju svojih ovlasti izdavati naloge instituciji Unije. Naime, na dotičnoj je instituciji da na temelju članka 266. UFEU‑a donese mjere koje obuhvaća izvršenje poništavajuće presude (vidjeti u tom smislu rješenje od 12. ožujka 2014., PAN Europe/Komisija, T‑192/12, EU:T:2014:152, t. 15. i navedenu sudsku praksu).
            54. Iz toga proizlazi da treći dio tužbenog zahtjeva treba odbaciti kao nedopušten.
            Meritum
            55. U prilog svojoj tužbi tužitelj u biti ističe pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogreškama koje se tiču činjenica i prava kao i na nepostojanju obrazloženja, a kojima je zahvaćena odluka EBA‑e, drugi na povredi obveze obrazlaganja i na povredi koja se tiče prava kojom su zahvaćene odluke EBA‑e i Odbora za žalbe, treći na povredi članka 39. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010 i članka 16. EBA‑ina Kodeksa dobrog administrativnog ponašanja, četvrti na povredi postupka i povredi prava obrane Odbora za žalbe zbog kršenja točke 3. stavaka 3., 4. i 5. unutarnjih pravila i peti na povredi načela nepristranosti i ravnopravnosti iz članka 41. Povelje o temeljnim pravima.
            56. EBA osporava argumentaciju istaknutu u prilog tim tužbenim razlozima.
            57. Uvodno valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, bitna povreda postupka u smislu članka 263. UFEU‑a predstavlja razlog „javnog poretka“ koji sud Unije treba istaknuti po službenoj dužnosti. Isto vrijedi i za nenadležnost u smislu tog članka (vidjeti presudu od 13. prosinca 2013., Mađarska/Komisija, T‑240/10, Zb., EU:T:2013:645, t. 70. i navedenu sudsku praksu).
            58. Osim toga, obveza suda Unije da po službenoj dužnosti istakne razlog javnog poretka treba se ispunjavati s obzirom na načelo kontradiktornosti (vidjeti presudu Mađarska/Komisija, t. 57. supra , EU:T:2013:645, t. 71. i navedenu sudsku praksu).
            59. U ovom slučaju valja po službenoj dužnosti istaknuti razlog koji se temelji na nenadležnosti Odbora za žalbe na temelju članka 60. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1093/2010 da odluči o žalbi koja mu je na temelju te odredbe podnesena protiv odluke EBA‑e, pri čemu su stranke prethodno saslušane o tom pitanju.
            60. U tom pogledu, s jedne strane, tužitelj ističe da je Odbor za žalbe bio nadležan odlučiti o žalbi koja mu je podnesena, s obzirom na to da je, neovisno o svojem obliku, odluka EBA‑e bila obuhvaćena područjem primjene članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010. S druge strane, on smatra da je takvo tumačenje u skladu s uvodnom izjavom 58. navedene uredbe kao i jamstvima zaštite prava dotičnih stranaka navedenima u toj uvodnoj izjavi.
            61. EBA, koju podupire Komisija, smatra da je Odbor za žalbe trebao nedopuštenom proglasiti žalbu koja mu je podnesena protiv odluke EBA‑e jer nisu bili ispunjeni zahtjevi iz članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010, koji odražavaju zahtjeve iz članka 263. UFEU‑a, i slijedom toga je tužba pred Općim sudom u smislu potonjeg članka također bila nedopuštena. Ona se, međutim, nije izričito izjasnila o nadležnosti Odbora za žalbe za odlučivanje o žalbi. Prilikom ispitivanja na raspravi Općeg suda o tome, EBA je istaknula da Odbor za žalbe nije bio nadležan za odlučivanje o žalbi koja mu je bila podnesena.
            62. Komisija dodaje da iz tumačenja članaka 58. do 60. Uredbe br. 1093/2010 proizlazi da Odbor za žalbe nije sudsko tijelo, nego unutarnje tijelo EBA‑e, i da je nadležan samo za potvrđivanje odluka nadležnog tijela EBA‑e ili prosljeđivanje predmeta tom tijelu kako bi ono donijelo odluku. Na raspravi je dodala da je Odbor za žalbe žalbu koja mu je bila podnesena trebao proglasiti nedopuštenom na temelju članka 60. stavka 4. Uredbe br. 1093/2010.
            63. U ovom slučaju najprije valja podsjetiti na to da je tužitelj EBA‑i podnio pritužbu na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010 zbog navodne povrede određenih odredbi Direktive 2006/48 nadzornih tijela estonskog i finskog financijskog sektora koja predstavljaju „nadležna tijela“ u smislu članka 4. stavka 4. te direktive, u vezi s člankom 4. stavkom 2. točkom i. te uredbe.
            64. U tom pogledu također valja podsjetiti da, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Uredbe br. 1093/2010, ako nadležno tijelo ne primjenjuje akte iz članka 1. stavka 2. navedene uredbe ili ih primjenjuje na način za koji se čini da predstavlja kršenje prava Unije, uključujući regulatorne tehničke standarde i provedbene tehničke standarde utvrđene u skladu s člancima 10. do 15. te uredbe, a posebno ako nije osiguralo da financijska institucija zadovoljava zahtjeve propisane tim aktima, EBA djeluje u skladu s ovlastima iz stavaka 2., 3. i 6. navedene uredbe.
            65. Potom valja istaknuti da se, u skladu s člankom 60. stavkom 1. Uredbe br. 1093/2010, svaka fizička ili pravna osoba, uključujući nadležna tijela, može žaliti protiv odluke EBA‑e iz članaka 17. do 19. te uredbe i protiv svake druge odluke koju je EBA donijela u skladu s aktima Unije iz članka 1. stavka 2. koja je naslovljena na tu osobu, ili protiv odluke koja je, iako je u obliku odluke naslovljene na drugu osobu, od izravnog i osobnog interesa za tu osobu.
            66. Iz toga proizlazi da odluka EBA‑e mora biti donesena u skladu s aktima Unije iz članka 1. stavka 2. Uredbe br. 1093/2010 ili biti jedna od odluka iz članaka 17. do 19. te iste uredbe, kako bi se protiv nje mogla podnijeti žalba Odboru za žalbe u smislu članka 60. Uredbe br. 1093/2010.
            67. Prvo i unatoč činjenici da je povreda određenih odredbi Direktive 2006/48 istaknuta u prilog pritužbi, odluka EBA‑e ne temelji se na članku 1. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010. Naime, EBA se u svojoj odluci uopće nije izjasnila o povredi ili nepostojanju povrede te direktive od nadležnih tijela ili predmetne financijske institucije.
            68. Drugo, dovoljno je istaknuti da odluka EBA‑e očito nije jedna od onih navedenih u člancima 18. i 19. Uredbe br. 1093/2010 kojima EBA može nacionalnim nadzornim tijelima naložiti poduzimanje posebnih mjera, odnosno mjera za rješavanje izvanrednih situacija ili sporova koji mogu nastati među tim tijelima u prekograničnim pitanjima, a što je, osim toga, nesporno među strankama. Nadalje, dostatno je utvrditi da nijedna povreda regulatornih tehničkih standarda i provedbenih tehničkih standarda utvrđenih u skladu s člancima 10. do 15. navedene uredbe, kako su navedeni u članku 17. stavku 1. te iste uredbe, nije istaknuta u potporu tužiteljevoj pritužbi, što je on, k tome, potvrdio na raspravi. Povrh toga i suprotno tužiteljevoj tvrdnji, ni iz dopisa od 2. srpnja 2013. koji je on uputio EBA‑i ni iz njegove replike na EBA‑in odgovor podnesene 20. svibnja 2014. u okviru upravnog postupka ne proizlazi da je on istaknuo povredu standardâ iz članaka 10. do 15. Uredbe br. 1093/2010 nakon podnošenja pritužbe.
            69. Treće i kao što je to istaknuto u točkama 46. i 49. ove presude, dovoljno je utvrditi da tužitelj nije jedan od subjekata koji su izričito navedeni u članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010 – a koji EBA‑i mogu podnijeti zahtjev za pokretanje istrage zbog povrede ili neprimjenjivanja prava Unije – jer ta odredba obuhvaća samo nadležna tijela, Parlament, Vijeće, Komisiju ili Interesnu skupinu za bankarstvo.
            70. Tužitelj ne tvrdi ni da pripada Interesnoj skupini za bankarstvo osnovanoj u skladu s člankom 37. Uredbe br. 1093/2010 radi lakšeg savjetovanja sa zainteresiranim stranama u područjima relevantnima za EBA‑ine zadaće. U tom pogledu valja istaknuti da iz stavka 2. te odredbe proizlazi da se ta skupina sastoji od 30 članova koji predstavljaju kreditne i investicijske institucije koje posluju u Uniji, predstavnike njihovih zaposlenika kao i potrošače, korisnike bankovnih usluga i predstavnike malih i srednjih poduzeća.
            71. Četvrto, valja utvrditi da se, osim u slučaju odbijanja pokretanja istrage na zahtjev jednog od subjekata taksativno navedenih u članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010, preporuke ili odluke koje EBA donosi na temelju članka 17. stavaka 2. do 6. navedene uredbe upućuju ili nadležnim tijelima ili dotičnim financijskim institucijama. Naime, iz članka 17. stavka 3. te uredbe proizlazi da „[EBA] može uputiti preporuku dotičnom nadležnom tijelu te navesti mjeru koja je potrebna za usklađivanje s pravom Unije“. Prema stavku 4. te odredbe, „[a]ko se nadležno tijelo nije uskladilo s pravom Unije, Komisija može, nakon što ju je [EBA] o t ome obavijestil[a] ili na vlastitu inicijativu, izdati formalno mišljenje u kojemu od nadležnog tijela zahtijeva da poduzme mjere potrebne za usklađivanje s pravom Unije“. Nadalje, člankom 17. stavkom 6. Uredbe br. 1093/2010 određeno je da, „ako se nadležno tijelo ne uskladi s formalnim mišljenjem […], [EBA] može […] donijeti pojedinačnu odluku upućenu financijskoj instituciji kojom zahtijeva da provede potrebne mjere kako bi ispuni[la] svoje obveze prema pravu Unije, uključujući prestanak bilo kakve prakse“.
            72. Iz ispitivanja relevantnih odredbi Uredbe br. 1093/2010 proizlazi da se ne može smatrati da se odluka EBA‑e koja je u ovom slučaju pobijana pred Odborom za žalbe, s obzirom na svoju prirodu, zasniva na jednoj od tih odredbi. Stoga Odbor za žalbe nije bio nadležan za odlučivanje o žalbi koja mu je bila podnesena na temelju članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010.
            73. S obzirom na sve prethodno navedeno i bez potrebe ispitivanja osnovanosti tužbenih razloga koje je tužitelj istaknuo, valja prihvatiti tužbu u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe zbog nenadležnosti.
            Troškovi
            74. U skladu s člankom 134. stavkom 3. prvim podstavkom Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, Opći sud može odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove. Budući da su u ovom slučaju i tužitelj i EBA djelomično uspjeli, svakoj stranci valja naložiti snošenje vlastitih troškova.
            75. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Slijedom toga, valja odlučiti da će Komisija snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (treće vijeće),
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se odluka Odbora za žalbe europskih nadzornih tijela 2014-C1-02 od 14. srpnja 2014.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Svaka stranka snosit će vlastite troškove.


Presuda Općeg suda (drugo prošireno vijeće) 10. svibnja 2006.#Galileo International Technology LLC i drugi protiv Europska komisija.#Predmet T-279/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. lipnja 1986. # Michele Bertini i Giuseppe Bisignani i drugi protiv Région du Latium i Unità sanitarie locali. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Pretura di Roma - Italija. # Spojeni predmeti 98, 162 i 258/85.