title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. srpnja 2016.#Apple and Pear Australia Ltd i Star Fruits Diffusion protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije English pink – Prigovor nositelja verbalnog žiga PINK LADY i figurativni žigovi koji sadržavaju verbalne elemente ‚Pink Lady’ – Odbijanje prigovora – Odluka suda za žigove Europske unije – Izmjena – Pravomoćnost.#Predmet C-226/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Europske unije — Prijava verbalnog žiga Europske unije English pink — Prigovor nositelja verbalnog žiga PINK LADY i figurativni žigovi koji sadržavaju verbalne elemente ‚Pink Lady‘ — Odbijanje prigovora — Odluka suda za žigove Europske unije — Izmjena — Pravomoćnost“
      U predmetu C‑226/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 18. svibnja 2015.,

         Apple and Pear Australia Ltd, sa sjedištem u Victoriji (Australija),

         Star Fruits Diffusion, sa sjedištem u Caderousseu (Francuska),
      koje zastupa T. de Haan, odvjetnik, i P. Péters, advocaat,
      žalitelji,
      a druge stranke u postupku su:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa J. Crespo Carrillo, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,

         Carolus C. BVBA, sa sjedištem u Nieuwerkerkenu (Belgija),
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj), E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. veljače 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Apple and Pear Australia Ltd i Star Fruits Diffusion zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. ožujka 2015., Apple and Pear Australia i Star Fruits Diffusion/OHIM – Carolus C. (English pink) (T‑378/13, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:186), u dijelu u kojem je taj sud njome odbio njihovu tužbu za izmjenu odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 29. svibnja 2013. o postupku povodom prigovora između tih društava i društva Carolus C. BVBA (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uvodne izjave 16. i 17. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) glase:

                        „(16)

                        Odluke u vezi s valjanošću i povredom žigova Europske unije moraju imati učinak na i pokrivati cijelo područje Unije, s obzirom da je to jedini način sprečavanja donošenja nedosljednih odluka od strane sudova i Ureda, te osiguranja da se neće narušiti jedinstveni karakter žigova Europske unije. Pravila sadržana u Uredbi Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima [SL 2001., L 12, str. 1.] [SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.] trebala bi se primjenjivati na sve postupke prema zakonu o žigovima Europske unije, osim kada ova Uredba odstupa od tih pravila.

                        (17)

                        Trebalo bi izbjegavati proturječne presude u postupcima u koje su uključene iste stranke, o istim činjenicama na temelju žiga Europske unije i usporednih nacionalnih žigova. [...]”

               3

               U skladu s člankom 6. Uredbe br. 207/2009 žig Europske unije stječe se registracijom.

               4

               Članak 8. stavak 1. točka (b) i stavak 5. te uredbe određuje:
               „1.   Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
               [...]

                        (b)

                        ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig.

                  [...]
               5.   Nadalje, na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga u smislu stavka 2., žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga Europske unije, žig ima ugled u Europskoj uniji i kad, u slučaju ranijeg nacionalnog žiga, žig ima ugled u dotičnoj državi članici i kada bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila.”

               5

               Članak 9. stavak 1. točke (b) i (c) navedene uredbe predviđa:
               „Žig Europske unije nositelju daje isključiva prava u pogledu tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe:
               [...]

                        (b)

                        svaki znak kad, zbog istovjetnosti sa žigom Europske unije ili sličnosti žigu Europske unije i istovjetnosti ili sličnosti proizvodima ili uslugama obuhvaćenima žigom Europske unije i tim znakom, postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu tog znaka i žiga;

                        (c)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom Europske unije ili sličan žigu Europske unije u odnosu na proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je žig Europske unije registriran, kad taj potonji ima ugled u Uniji i kad uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga Europske unije ili im šteti.”

               6

               U skladu s člankom 41. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, obavijest o prigovoru na registraciju žiga koji se temelji na razlozima iz članka 8. zbog kojih se žig ne može registrirati može se podnijeti u roku od tri mjeseca od objave prijave žiga Europske unije.

               7

               Članak 42. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 predviđa:
               „Ako se ispitivanjem prigovora utvrdi da žig ne može biti registriran u odnosu na neke ili u odnosu na sve proizvode ili usluge za koje je podnesena prijava žiga Europske unije, prijava se odbija u odnosu na te proizvode ili usluge. U suprotnom, prigovor se odbacuje.”

               8

               Na temelju članka 56. stavka 3. te uredbe „[z]ahtjev za opoziv ili zahtjev za proglašavanje ništavosti nije dopušten ako je o zahtjevu koji se odnosi na isti predmet i iste razloge za podnošenje tužbe, te koji je uključivao iste stranke, već pravomoćno odlučio neki sud u državi članici”.

               9

               Na temelju članka 65. stavka 3. navedene uredbe „[S]ud je nadležan za poništavanje ili izmjenu osporavane odluke”.

               10

               Članak 95. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Države članice na svojim područjima imenuju što je moguće manji broj nacionalnih sudova prvog i drugog stupnja (sudovi za žig Europske unije) koji obavljaju funkcije koje su im dodijeljene ovom Uredbom.”

               11

               U članku 96. Uredbe br. 207/2009 predviđeno je:
               „Sudovi za žig Europske unije imaju isključivu nadležnost:

                        (a)

                        za postupke povodom tužbe zbog povrede i – ako su dopuštene nacionalnim zakonodavstvom – tužbe u odnosu na prijetnju povrede žigova Europske unije;

                  [...]

                        (c)

                        za postupke povodom tužbe podnesene zbog radnji iz članka 9. stavka 3., druge rečenice;

                        (d)

                        za postupke povodom protutužbe za opoziv ili za proglašavanje žiga Europske unije ništavim sukladno s člankom 100.”

               12

               Članak 100. stavci 1., 2., 6. i 7. te uredbe određuje:
               „1.   Protutužba za opoziv ili za proglašavanje ništavim može se temeljiti samo na razlozima za opoziv ili razlozima za ništavost iz ove Uredbe.
               2.   Sud za žig Europske unije odbacuje protutužbu za opoziv ili za proglašavanje ništavosti ako je odluka koju je donio Ured, a koja se odnosi na isti predmet, iste razloge za podnošenje tužbe i iste stranke već postala pravomoćna.
               [...]
               6.   Kad je sud za žig EU‑a donio presudu na temelju protutužbe za opoziv ili za proglašavanje ništavosti žiga EU‑a koja je postala pravomoćna, jedan primjerak te presude šalje se Uredu. Svaka stranka može zatražiti informaciju o tom prosljeđivanju. Ured upisuje podatak o presudi u registar žigova Europske unije u skladu s odredbama Provedbene uredbe.
               7.   Sud za žig Europske unije koji vodi postupak povodom protutužbe za opoziv ili za proglašavanje ništavosti može zastati s postupkom na zahtjev nositelja žiga Europske unije i nakon saslušanja drugih stranaka i može zatražiti od tuženika da Uredu podnese zahtjev za opoziv ili za proglašavanje ništavosti u roku koji taj sud odredi. Ako u tom roku takav zahtjev nije podnesen, postupak se nastavlja; protutužba se smatra povučenom. Primjenjuje se članak 104. stavak 3.”

               13

               Člankom 109. stavcima 2. i 3. spomenute uredbe predviđeno je:
               „2.   Sud koji vodi postupak povodom tužbe zbog povrede na temelju žiga Europske unije odbacuje tužbu ako je konačna presuda o meritumu donesena u postupku koji se vodio zbog istih razloga za podnošenje tužbe i između istih stranaka na temelju istovjetnog nacionalnog žiga koji se odnosi na istovjetne proizvode ili usluge.
               3.   Sud koji vodi postupak povodom tužbe zbog povrede na temelju nacionalnog žiga odbacuje tužbu ako je konačna presuda o meritumu donesena u postupku koji se vodio zbog istih razloga za podnošenje tužbe i između istih stranaka na temelju istovjetnog žiga Europske unije koji se odnosi na istovjetne proizvode ili usluge.”

         Okolnosti spora

               14

               Dana 13. listopada 2009. Carolus C. podnio je EUIPO‑u prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe br. 207/2009. Žig za koji je podnesena prijava za registraciju verbalni je znak „English pink”.

               15

               Proizvodi za koje je podnesena prijava za registraciju obuhvaćeni su razredom 31. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen (u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum), i odnose se, među ostalim, na svježe voće i povrće.

               16

               Dana 20. travnja 2010. žalitelji su podnijeli prigovor, na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009, na registraciju predmetnog žiga za iste proizvode.

               17

               Prigovor se temeljio na sljedećim ranijim žigovima:

                        —

                        verbalnom žigu Europske unije PINK LADY, registriranom 27. veljače 2003. pod brojem 2042679, koji obuhvaća proizvode iz razreda 31. u smislu Nicanskog sporazuma, koji odgovaraju sljedećem opisu: „poljoprivredni, povrtni proizvodi uključujući voće, sjemenke, biljke i drveće, posebice jabuke i stabla jabuke”:

                        —

                        figurativnom žigu Europske unije br. 4186169, registriranom 15. prosinca 2005., predstavljenom u nastavku, koji osobito obuhvaća proizvode iz razreda 31. u smislu Nicanskog sporazuma i koji odgovara sljedećem opisu: „svježe voće; jabuke; voćke; stabla jabuke”:

               —

               figurativnom žigu Europske unije br. 6335591, registriranom 30. srpnja 2008., predstavljenom u nastavku, koji obuhvaća proizvode iz razreda 31. u smislu Nicanskog sporazuma i koji odgovara sljedećem opisu: „poljoprivredni, povrtni proizvodi uključujući voće, sjemenke, biljke i drveće, posebice jabuke i stabla jabuke”:

               18

               U obrazloženju prigovora pozivalo se na razloge iz članka 8. stavka 1. točke (b) i stavka 5. Uredbe br. 2007/2009.

               19

               Odjel za prigovore EUIPO‑a odlukom od 27. svibnja 2011. odbio je prigovor.

               20

               Dana 7. lipnja 2011. žalitelji su podnijeli žalbu EUIPO‑u protiv navedene odluke na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               21

               Tribunal de commerce de Bruxelles (Belgija) je kao sud za žig Europske unije presudom od 28. lipnja 2012., donesenom povodom postupka zbog povrede koji su žalitelji pokrenuli na temelju ranijeg verbalnog i ranijih figurativnih žigova Europske unije i žiga Beneluksa br. 559177, proglasio žig Beneluksa ENGLISH PINK ništavim i zabranio društvu Carolus C. korištenje tog znaka u Uniji. Žalitelji su dopisom od 4. srpnja 2012. navedenu presudu priopćili EUIPO‑u. Dopisom od 29. kolovoza 2012. izvijestili su ga da je društvo Carolus C. prihvatilo presudu i da je ona, prema tome, postala konačna.

               22

               Spornom odlukom četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu žalitelja protiv odluke Odjela za prigovore tog ureda. To žalbeno vijeće je među ostalim navelo da ne postoji vizualna, konceptualna ni fonetska sličnost između tih žigova te je zaključilo da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.

               23

               To vijeće napomenulo je da je Odjel za prigovore EUIPO‑a ispravno sažeo sadržaj iscrpnih dokaza koje su podnijeli žalitelji te da je valjano obrazložio svoj zaključak da su svi ti dokazi nedovoljni i neuvjerljivi.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               24

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. srpnja 2013. Apple and Pear Australia i Star fruits Diffusion podnijeli su tužbu kojom se zahtijeva izmjena sporne odluke i podredno, poništenje te odluke.

               25

               U prilog tužbi istaknuli su sedam tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog odnosio se na povredu članka 75. Uredbe br. 207/2009 i temeljio se na tome da sporna odluka nije bila obrazložena u pogledu posljedica koje proizlaze iz presude tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. Drugi tužbeni razlog bio je vezan za povredu načela pravomoćnosti. U okviru trećeg tužbenog razloga pozvali su se na povredu općih načela pravne sigurnosti, dobrog sudovanja i zaštite legitimnih očekivanja. Četvrti tužbeni razlog odnosio se na povredu članka 76. Uredbe br. 207/2009. Peti i šesti tužbeni razlog odnosili su se na povredu članka 8. stavka 1. točke (b) odnosno članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009. Sedmi tužbeni razlog odnosio se na povredu članka 75. te uredbe jer je žalbeno vijeće EUIPO‑a spornu odluku utemeljilo na razlozima o kojima se stranke nisu izjasnile.

               26

               Pobijanom presudom Opći sud je poništio spornu odluku jer njome nije uzeta u obzir presuda tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. te nije ocijenjen eventualni utjecaj te presude na ishod postupka povodom prigovora. Opći sud je u preostalom dijelu odbio tužbu društava Apple and Pear Australia i Star Fruits Diffusion. Kad je riječ o tužbenom zahtjevu za izmjenu sporne odluke, Opći sud je u točkama 68., 70. i 71. pobijane presude utvrdio da u biti žalitelji nisu imali pravo pozvati se na pravomoćnost presude tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. i da, s obzirom na to da je četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a propustilo uzeti u obzir navedenu presudu i ocijeniti njezin eventualni utjecaj na rješenje spora, Opći sud nije mogao utvrditi odluku koju je to žalbeno vijeće bilo dužno donijeti te stoga nije mogao izvršiti svoju ovlast izmjene.

         Zahtjevi stranaka

               27

               Apple and Pear Australia i Star Fruits Diffusion svojom žalbom od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu, u dijelu u kojem je njome odbijena njihova tužba kojom se zahtijeva izmjena sporne odluke;

                        —

                        izmijeni spornu odluku, u smislu da je žalba koju su četvrtom žalbenom vijeću EUIPO‑a podnijeli žalitelji osnovana i da, posljedično, prihvati njihov prigovor na registraciju žiga Europske unije English pink i

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje svih troškova koje su žalitelji imali u žalbenom postupku i u prvostupanjskom postupku.

               28

               EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži društvima Apple and Pear Australia i Star Fruits Diffusion snošenje troškova.

         O žalbi

               29

               U prilog žalbi Apple and Pear Australia i Star Fruits Diffusion ističu tri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na povredi načela pravomoćnosti. Drugi žalbeni razlog temelji se na povredi općih načela pravne sigurnosti, dobrog sudovanja i zaštite legitimnih očekivanja. Treći žalbeni razlog temelji se na povredi članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009.

         Dopuštenost

               30

               EUIPO ocjenjuje da je žalba nedopuštena osim ako je, kao što to navode žalitelji, presuda od 28. lipnja 2012. tribunala de commerce de Bruxelles, koji je djelovao kao sud za žigove Europske unije, postala pravomoćna te su stoga njome vezani i četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a i Opći sud.

               31

               Valja u tom pogledu utvrditi da prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo EUIPO spada u meritornu ocjenu žalbenih razloga. Pitanje je li presuda tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. stvarno postala pravomoćna te time obvezna za četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a predmet je meritorne ocjene žalbe.

               32

               Stoga valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo EUIPO.

         Meritum

      Prvi i drugi žalbeni razlog
      – Argumentacija stranaka

               33

               Prvim i drugim žalbenim razlogom, koje valja razmotriti zajedno s obzirom na njihovu povezanost, žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio da konačna presuda tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. nije dostatna za utvrđivanje odluke koju je četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a bilo dužno donijeti.

               34

               Oni ocjenjuju, svojim prvim žalbenim razlogom, da se time što je u točki 64. pobijane presude presudio da pravomoćnost ne obvezuje ni žalbeno vijeće EUIPO‑a ni sud Unije u okviru njegove kontrole zakonitosti i njegove ovlasti izmjene na temelju članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, Opći sud oslobodio a da nije pružio valjano opravdanje dužnosti poštovanja općeg načela pravomoćnosti. U okviru drugog žalbenog razloga žalitelji dodaju da je svojom presudom Opći sud povrijedio opća načela pravne sigurnosti, dobrog sudovanja i zaštite legitimnih očekivanja.

               35

               Svojim prvim argumentom vezanim za prvi žalbeni razlog žalitelji smatraju da je pogrešno i nepotpuno utvrditi, kao što je Opći sud to ocijenio u točkama 59. i 63. pobijane presude, da se zakonitost odluka žalbenih vijeća EUIPO‑a mora ocjenjivati samo na temelju Uredbe br. 207/2009 kako ju je protumačio sud Unije. EUIPO nije oslobođen dužnosti poštovanja općih načela prava Unije, kojih je dio načelo pravomoćnosti.

               36

               Svojim drugim argumentom vezanim za prvi žalbeni razlog žalitelji smatraju da je, za razliku od upravne odluke donesene u okviru postupka prigovora, sudska odluka, poput one tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012., postala pravomoćna. U tom pogledu, samo je konačna odluka EUIPO‑a u području ništavosti ili opoziva žiga koji je već registriran pravomoćna i obvezuje sudove za žigove Europske unije.

               37

               Svojim trećim argumentom vezanim uz prvi žalbeni razlog žalitelji navode da je tribunal de commerce de Bruxelles odlučivao, na temelju Uredbe br. 207/2009, u okviru autonomnog sustava žigova Europske unije kojeg je dio. Taj sud, djelujući na temelju članka 95. Uredbe br. 207/2009, utvrdio je postojanje opasnosti od dovođenja u zabludu i povredu uglednih žigova žalitelja primjenom samo te uredbe. Zabrana korištenja verbalnog znaka „English pink” bila je proglašena za cijelo područje Unije kako bi se zaštitila prava žalitelja koja proizlaze iz prava Unije.

               38

               Žalitelji navode da su, za razliku od situacije koja je dovela do presude Emram/OHMI – Guccio Gucci (G) (T‑187/10, EU:T:2011:202), stranke u postupku pred tribunalom de commerce de Bruxelles i EUIPO‑om iste, djeluju u istom svojstvu te se pozivaju na ista prava samo na temelju Uredbe br. 207/2009, u pogledu istog spornog verbalnog znaka.

               39

               Svojim četvrtim argumentom vezanim uz prvi žalbeni razlog žalitelji navode da je u uvodnoj izjavi 17. kao i u članku 109. stavcima 2. i 3. te uredbe potvrđeno da samostalnost autonomnog sustava žigova Europske unije mora popustiti pred općim načelom pravomoćnosti.

               40

               Svojim petim argumentom vezanim uz navedeni žalbeni razlog žalitelji smatraju da, protivno onomu što je Opći sud presudio u točkama 60. i 63. pobijane presude, nepostojanje posebnih odredbi u Uredbi br. 207/2009 koje upućuju na to je EUIPO vezan, u okviru postupka povodom prigovora, odlukom suda za žigove Europske unije, ne može opravdati odbijanje primjene načela pravomoćnosti.

               41

               U tom pogledu, žalitelji smatraju da je odbijanje Općeg suda da izmijeni spornu odluku još i manje opravdano jer čitava opća struktura, ciljevi i svrha Uredbe br. 207/2009 zahtijevaju da konačne odluke sudova za žigove Europske unije ne budu dovedene u pitanje od strane EUIPO‑a, i obratno, osobito one koje su donesene „između istih stranaka”.

               42

               Svojim šestim argumentom vezanim uz prvi žalbeni razlog žalitelji ističu da se sudska zabrana koju je izrekao tribunal de commerce de Bruxelles odnosi na uporabu verbalnog znaka „English pink” u cijeloj Uniji. Opći sud je u tom pogledu počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio, osobito u točkama 63. i 65. pobijane presude, da se sudski postupak zbog povrede odnosio samo na nacionalni žig ili je imao za predmet samo proglašenje ništavosti žiga Beneluksa ENGLISH PINK i zabranu uporabe tog žiga.

               43

               Žalitelji ističu, sedmim argumentom tog žalbenog razloga, da su, protivno onomu što je Opći sud potvrdio u točkama 65. do 68. pobijane presude, pravna osnova i predmet postupka zbog povrede koji je vodio tribunal de commerce de Bruxelles i postupka zbog povrede koji je imao formu postupka povodom prigovora pred EUIPO‑om istovjetni. Opći sud je pogrešno odbio primijeniti načelo pravomoćnosti, kako se odražava u Uredbi br. 207/2009 i Uredbi br. 44/2001.

               44

               Kad je riječ o pravnoj osnovi tih dvaju postupaka, u kojima je pravno pravilo na koje se pozivaju stranke osnova zahtjeva, žalitelji smatraju da se ona ne razlikuje s obzirom na numeraciju članaka ili stavaka na koje se poziva. U tom pogledu, računa se samo pravna osnova, odnosno primjenjivi pravni pojam. U predmetnom slučaju „opasnost od dovođenja u zabludu” i „povreda uglednog žiga Europske unije”, u smislu Uredbe br. 207/2009, navedeni su kako pred tribunalom de commerce de Bruxelles tako i pred EUIPO‑om. Radi se o dva jedinstvena pojma koja se nalaze u čitavoj toj uredbi, neovisno o numeraciji njezinih različitih članaka.

               45

               Kad je riječ o predmetu, odnosno cilju zahtjeva, žalitelji smatraju da on ne može biti ograničen na formalni karakter zahtjeva. Zahtjev pred EUIPO‑om i onaj pred tribunalom de commerce de Bruxelles odnosili su se na to da na temelju Uredbe br. 207/2009 budu priznate povrede koje verbalni znak „English pink” nanosi isključivim pravima žalitelja na njihove ranije žigove Europske unije. Predmet dvaju zahtjeva je isti, odnosno utvrđenje odgovornosti društva Carolus C. za povredu prava žalitelja. U tom pogledu, činjenica da tijela različito sankcioniraju taj isti predmet, odnosno, s jedne strane, zabranom uporabe verbalnog znaka „English pink” kao žiga Beneluksa i, s druge strane, odbijanjem registracije verbalnog znaka „English pink” kao žiga Europske unije, ni u čemu ne mijenja sam predmet.

               46

               EUIPO smatra da prvi i drugi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovane.

         – Ocjena Suda

               47

               Svojim prvim i drugim žalbenim razlogom žalitelji ističu, u biti, da je presuda tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. pravomoćna i da, posljedično tomu, obvezuje četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a koje je ispitalo njihov prigovor na registraciju verbalnog znaka „English pink” kao žiga Europske unije.

               48

               Kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 51. svojeg mišljenja, nijednom odredbom Uredbe br. 207/2009 nije predviđena postupovna situacija u ovom predmetu, odnosno međudjelovanje, s jedne strane, postupka zbog povrede pred sudom za žigove Europske unije koji se tiče ranijeg žiga Europske unije i nacionalnog žiga i, s druge strane, postupka povodom prigovora pred EUIPO‑om u kojem se poziva na isti raniji žig Europske unije i isti znak, koji je nacionalni žig, za koji se traži registracija na razini Unije. Konkretnije, kao što je Opći sud naveo u točki 60. pobijane presude, Uredba br. 207/2009 ne sadržava nijednu odredbu na temelju koje bi EUIPO bio vezan odlukom suda za žigove Europske unije donesenom u okviru postupka zbog povrede, čak i ako je postala konačna, prilikom izvršavanja svoje nadležnosti u području registracije žigova Europske unije i prilikom, u tom kontekstu, ispitivanja prigovora na registraciju žiga.

               49

               Ipak, osobito iz uvodnih izjava 16. i 17. navedene uredbe proizlazi da je zakonodavac Unije primijenio mehanizme čiji je cilj jamčiti ujednačenu zaštitu žiga Europske unije na cijelom području Unije, potvrđujući tako jedinstveni karakter žiga Europske unije. Kao što je to naveo Opći sud u točki 58. pobijane presude, zakonodavac Unije je u tom kontekstu uspostavio sudove za žigove Europske unije kojima je dana nadležnost za izricanje zabrana povreda ili opasnosti od povreda žiga Europske unije koje se protežu na cijelo područje Unije.

               50

               S druge strane, iz Uredbe br. 207/2009 i osobito njezine glave IV. koja se odnosi na postupak registracije žiga Europske unije proizlazi da EUIPO ima isključivu nadležnost u području registracije i prigovora na tu registraciju takvog žiga Unije. Opći sud je valjano istaknuo u točki 63. pobijane presude da je EUIPO jedino tijelo koje je zakonodavac Unije ovlastio za ispitivanje prijava za registraciju i, prema tome, za odobravanje ili odbijanje registracije žiga Europske unije. Stoga je nepostojanje odredbi koje određuju da su tijela EUIPO‑a prilikom izvršavanja svoje nadležnosti za registraciju žiga Europske unije ili prigovor na tu registraciju vezana odlukom suda za žigove Europske unije koja je postala konačna, posljedica isključive naravi nadležnosti EUIPO‑a u tom području.

               51

               Nadalje, valja podsjetiti na važnost načela pravomoćnosti kako u pravnom sustavu Unije tako i u nacionalnim pravnim sustavima. Naime, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje, važno je da sudske odluke koje su postale konačne nakon što su iscrpljena sva pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za njihovo podnošenje više ne mogu biti dovedene u pitanje (presude od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 58. i od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 28.).

               52

               U tom pogledu, valja navesti da, iako Uredba br. 207/2009 izričito ne definira pojam „pravomoćnost”, osobito iz članka 56. stavka 3. i članka 100. stavka 2. te uredbe proizlazi da se njome zahtijeva, kako bi odluke suda države članice ili EUIPO‑a koje su konačne postale pravomoćne i mogle stoga vezivati takav sud ili EUIPO, da se usporedni postupci pred njima odnose na iste stranke, isti predmet i istu pravnu osnovu.

               53

               Budući da je nesporno da postupci pred tribunalom de commerce de Bruxelles i pred četvrtim žalbenim vijećem EUIPO‑a podrazumijevaju iste stranke, valja provjeriti imaju li ti postupci isti predmet.

               54

               U ovom slučaju predmeti, odnosno zahtjevi u predmetnima koje su ispitali tribunal de commerce de Bruxelles i EUIPO nisu istovjetni. Naime, predmet postupka zbog povrede pred tim sudom jest proglašenje ništavosti žiga Beneluksa ENGLISH PINK i zabrana uporabe tog znaka na području Unije, dok je predmet postupka pred EUIPO‑om prigovor na registraciju žiga Europske unije ENGLISH PINK.

               55

               Žalitelji u tom pogledu ističu da predmetni postupci mogu imati isti predmet čak i ako se radi o formalno različitim zahtjevima. Zahtjev pred EUIPO‑om i onaj pred tribunalom de commerce de Bruxelles odnose se na to da se na temelju Uredbe br. 207/2009 utvrde povrede koje verbalni znak „English pink” društva Carolus C. nanosi isključivim pravima žalitelja na njihove ranije žigove Europske unije. Predmet tih dvaju zahtjeva je isti, odnosno utvrđivanje odgovornosti društva Carolus C. za povredu prava žalitelja.

               56

               Takav navod ne može se prihvatiti. Kad je riječ, s jedne strane, o registraciji žiga kao žiga Europske unije, ona se odnosi, kao što to proizlazi iz članka 6. Uredbe br. 207/2009, na stjecanje takvog žiga Europske unije. Cilj prigovora takvoj registraciji jest spriječiti da podnositelj prijave navedene registracije može steći žig o kojem je riječ. U tom pogledu, u skladu s člankom 42. stavkom 5. te uredbe, nastavno na ispitivanje prigovora na registraciju, u odnosu na neke ili u odnosu na sve proizvode ili usluge za koje je podnesena prijava navedenog žiga, odbija se ili prijava za registraciju ili prigovor.

               57

               U tim okolnostima, žalitelji ne mogu tvrditi da je cilj postupka povodom prigovora na registraciju bio utvrditi odgovornost društva Carolus C. za povredu njihovih isključivih prava na njihove ranije žigove Europske unije.

               58

               Što se tiče, s druge strane, postupka zbog povrede pred nacionalnim sudom koji djeluje kao sud za žigove Europske unije, nositelj ranijeg žiga Europske unije zahtijeva, u okviru takvog postupka, da taj sud zabrani uporabu znaka na temelju kojeg nastaje opasnost od dovođenja u zabludu u odnosu na znak ranijeg žiga Europske unije. Nositelj žiga Europske unije nastoji uspostaviti odgovornost počinitelja povrede za povredu njegovih isključivih prava.

               59

               U predmetnom slučaju, presudom tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. žalitelji su ostvarili proglašenje ništavosti žiga Beneluksa ENGLISH PINK kao i zabranu uporabe tog znaka u Europskoj uniji.

               60

               Iako je točno da je, osobito u točkama 10. i 65. pobijane presude Opći sud pogrešno opisao tu zabranu kao zabranu uporabe žiga Beneluksa ENGLISH PINK na području Unije, ta netočnost ne dovodi u pitanje zaključak iz točke 54. ove presude prema kojemu predmeti slučajeva koje su ispitali tribunal de commerce de Bruxelles i EUIPO nisu isti i, stoga, navedena netočnost ne može dovesti do poništenja pobijane presude.

               61

               Valja nadalje navesti da je Sud već razlikovao, doduše u činjenično različitom kontekstu, predmet postupaka zbog povrede, ništavosti i onih u području registracije, koji proizlaze iz Uredbe br. 207/2009, na način da mogućnost da nositelj ranijeg žiga Europske unije pokrene postupak zbog povrede protiv nositelja kasnijeg žiga Europske unije ne može lišiti svrhe ni podnošenje zahtjeva EUIPO‑u za proglašenje ništavosti ni mehanizme prethodne kontrole koji su dostupni u okviru postupka registracije žigova Europske unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. veljače 2013., Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, t. 48.).

               62

               U odnosu na isključivu nadležnost tijela EUIPO‑a za odobravanje ili odbijanje registracije žiga Europske unije, navedenu u točki 50. ove presude, svaki postupak pred EUIPO‑om koji se odnosi na registraciju žiga Europske unije ili prigovor na tu registraciju nužno ima predmet koji je različit od svakog postupka pred nacionalnim sudom, čak i kad navedeni sud djeluje kao sud za žigove Europske unije.

               63

               Valja stoga utvrditi da su postupci pred tribunalom de commerce de Bruxelles i EUIPO‑om imali različite predmete i da stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je došao do takvog zaključka. Budući da su uvjeti koji se odnose na stranke, predmet i pravnu osnovu kumulativni, takvo utvrđenje dostatno je za zaključak o nepostojanju pravomoćnosti presude tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. u odnosu na spornu odluku.

               64

               Stoga je Opći sud mogao presuditi a da ne počini pogrešku koja se tiče prava da načelo pravomoćnosti nije dovelo do toga da četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a bude vezano presudom tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012.

               65

               Posljedično, treba utvrditi da prvi i drugi žalbeni razlog nisu osnovani.

         Treći žalbeni razlog

               66

               Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji navode da je Opći sud povrijedio članak 65. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 time što je odbio izmijeniti spornu odluku. Žalitelji smatraju da su i četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a i Opći sud bili dužni odlučiti na isti način kao presuda tribunala de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. na temelju općeg načela pravomoćnosti i općih načela pravne sigurnosti, dobrog sudovanja i zaštite legitimnih očekivanja.

               67

               Kao što je Opći sud istaknuo u točki 56. pobijane presude, učinak ovlasti izmjene koju ima Opći sud nije taj da mu se dodijeli ovlast zamjene vlastite ocjene ocjenom žalbenog vijeća EUIPO‑a niti izvršavanja ocjene o kojoj se to vijeće još nije izjasnilo (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 72.).

               68

               Uspjeh trećeg žalbenog razloga stoga ovisi, kao što to prepoznaju žalitelji u žalbi, o osnovanosti stajališta koje su istaknuli prema kojemu je četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a bilo dužno odlučiti na isti način kao i tribunal de commerce de Bruxelles. Ipak, iz odbijanja prvog i drugog razloga proizlazi da to nije bio slučaj.

               69

               Prema tome, treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               70

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, s obzirom na to da nijedan žalbeni razlog nije prihvaćen, žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               71

               Na temelju članka 184. stavka 2. njegova Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. istoga Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               72

               S obzirom na to da je EUIPO zahtijevao da se žaliteljima naloži snošenje troškova te da potonji nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvima Apple and Pear Australia Ltd i Star Fruits Diffusion nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 15. prosinca 2016.#Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zloporaba vladajućeg položaja – Grčko tržište opskrbe lignitom i tržište trgovine na veliko električnom energijom – Odluka kojom se određuju posebne mjere radi popravljanja protutržišnih učinaka povrede članka 86. stavka 1. UEZ‑a u vezi s člankom 82. UEZ‑a – Članak 86. stavak 3. UEZ‑a – Obveza obrazlaganja – Proporcionalnost – Sloboda ugovaranja.#Predmet T-421/09 RENV.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. ožujka 2016.#Canadian Oil Company Sweden AB i Anders Rantén protiv Riksåklagaren.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta domstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Registracija, evaluacija i autorizacija kemikalija – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) – Opseg usklađenog područja – Registracija tvari pri Europskoj agenciji za kemikalije prije stavljanja na tržište – Članak 5. – Nacionalni registar kemikalija – Obveza obavješćivanja radi registracije – Spojivost s Uredbom REACH – Članci 34. i 36. UFEU‑a – Količinsko ograničenje uvoza.#Predmet C-472/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      17. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Registracija, evaluacija i autorizacija kemikalija — Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) — Opseg usklađenog područja — Registracija tvari pri Europskoj agenciji za kemikalije prije stavljanja na tržište — Članak 5. — Nacionalni registar kemikalija — Obveza obavješćivanja radi registracije — Spojivost s Uredbom REACH — Članci 34. i 36. UFEU‑a — Količinsko ograničenje uvoza“
      U predmetu C‑472/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta domstolen (Vrhovni sud, Švedska), odlukom od 8. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 20. listopada 2014., u postupku

         Canadian Oil Company Sweden AB,

         Anders Rantén

      protiv

         Riksåklagaren,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica prvog vijeća, u svojstvu predsjednice drugog vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Lycourgos i J.-C. Bonichot (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Canadian Oil Company Sweden AB, B. Hansson i M. Lönnqvist, advokater,

               —

               za A. Ranténa, M. Wärnsby i M. Edqvist, advokater,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i N. Otte Widgren kao i E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning i N. Lyshøj, u svojstvu agenata,

               —

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               —

               za norvešku vladu, I. Thue i I. S. Jansen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Kukovec i E. Manhaeve, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Johanssona, advokat,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL L 396, str. 1. i ispravak SL 2007., L 136, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.), u verziji koja proizlazi na temelju Uredbe Komisije (EU) br. 552/2009 od 22. lipnja 2009. (SL L 164, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 263.; u daljnjem tekstu: Uredba REACH), kao i na tumačenje članaka 34. i 36. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između A. Ranténa i društva Canadian Oil Company Sweden AB (u daljnjem tekstu: Canadian Oil), s jedne strane, i Riksåklagarena (Kraljevski državni odvjetnik), s druge strane, u vezi sa sankcijama koje su izrečene A. Ranténu i društvu Canadian Oil zato što su u Švedsku unijeli 320 tona kemikalija a da to nisu prijavili Agenciji za kemikalije (Kemikalieinspektionen) radi upisa u nacionalni registar kemikalija.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 19. Uredbe REACH određuje:
               „[…] u odredbama o registraciji trebalo [bi] predvidjeti da proizvođači i uvoznici pribave podatke o tvarima koje proizvode odnosno uvoze, da te podatke koriste kod procjene rizika vezanih uz te tvari te da utvrde i preporučuju odgovarajuće mjere upravljanja rizikom. Da bi se osiguralo ispunjavanje tih obveza, ali i u interesu transparentnosti, trebalo bi predvidjeti da se pri registraciji [Europskoj agenciji za kemikalije (ECHA)] dostavi dosje koji sadrž[ava] sve te informacije. Trebalo bi dopustiti slobodan promet registriranih tvari na unutarnjem tržištu.“

               4

               Članak 1. stavak 1. Uredbe REACH propisuje:
               „Svrha je ove Uredbe osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša, uključujući promicanje alternativnih metoda za procjenu opasnosti tvari, kao i stavljanje u slobodan promet tvari na unutarnjem tržištu te istovremeno povećati konkurentnost i inovativnost.“

               5

               Glava II. te uredbe uređuje registraciju tvari. Poglavlje 1. u toj glavi nosi naslov „Opća obveza registracije i zahtjevi obavješćivanja“.

               6

               U poglavlju 1. članak 5. iste uredbe, pod naslovom „Bez podataka nema tržišta“, sadržava sljedeće odredbe:
               „Podložno člancima 6., 7., 21. i 23., tvari pojedinačno, u smjesama i proizvodima ne smiju se proizvoditi u [Europskoj uniji] niti stavljati na tržište ako nisu registrirane u skladu s odgovarajućim odredbama ove glave, ako se to zahtijeva.“

               7

               Također u poglavlju 1. članak 6. Uredbe REACH, pod naslovom „Opća obveza registracije tvari pojedinačno ili u smjesama“, u stavku 1. propisuje:
               „Ako u ovoj Uredbi nije predviđeno drukčije, svaki proizvođač odnosno uvoznik tvari pojedinačno ili u jednoj ili više smjesa u količinama od 1 tone godišnje i više dužan je Agenciji podnijeti registraciju.“

               8

               Prema članku 125. navedene uredbe, države članice održavaju sustav službenih kontrola i drugih aktivnosti koje se smatraju potrebnima u danim okolnostima.

               9

               Članak 128. iste uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Podložno stavku 2., države članice neće zabraniti, ograničiti niti ometati proizvodnju, uvoz, stavljanje na tržište ili uporabu tvari pojedinačno, u smjesi ili proizvodu koja potpada pod područje primjene ove Uredbe ako ta tvar ispunjava zahtjeve ove Uredbe i, tamo gdje je to primjereno, akata Zajednice donesenih u vezi s provedbom ove Uredbe.
               2.   Ova Uredba ne sprečava države članice da nastave s provedbom nacionalnih propisa ili utvrde nacionalne propise radi zaštite radnika, zdravlja ljudi i okoliša koji će se primjenjivati u slučajevima kad ova Uredba nije u skladu sa zahtjevima [u kojima ovom Uredbom nisu usklađeni zahtjevi] proizvodnje, stavljanja na tržište odnosno uporabe.“

         Švedsko pravo

      Zakonik o zaštiti okoliša

               10

               U poglavlju 29. Zakonika o zaštiti okoliša (miljöbalken) člankom 5. točkom 5. predviđeno je da nadzor nad zaštitom okoliša ometa svatko tko namjerno ili iz nehaja u svojstvu poslovnog subjekta proizvede ili unese kemikalije na državno područje, protivno propisu o obvezi podnošenja prijave u registar kemikalija koji vlada donosi na temelju poglavlja 14. članka 12. istog zakonika.

               11

               U poglavlju 14. Zakonika o zaštiti okoliša člankom 12. određeno je:
               „Svaka kemikalija koja se proizvodi u Švedskoj ili unosi u Švedsku u sklopu obavljanja gospodarske djelatnosti mora se upisati u registar kemikalija u skladu s pravilima koje propisuje Vlada ili tijelo koje ovlasti u tu svrhu. Navedeni registar vodi tijelo koje Vlada ovlasti u tu svrhu.“

         Uredba (2008:245) o kemikalijama i biotehničkim organizmima

               12

               Člankom 3. Uredbe (2008:245) o kemikalijama i biotehničkim organizmima (förordningen (2008:245) om kemiska produkter och biotekniska organismer) određeno je da se svaka kemikalija ili biotehnički organizam koji se proizvodi u Švedskoj ili unosi u tu zemlju u sklopu obavljanja gospodarske djelatnosti mora prijaviti Agenciji za kemikalije radi upisa u registar kemikalija koji ta agencija vodi ako je riječ o proizvodu ili organizmu s popisa iz priloga toj uredbi.

               13

               Prema članku 4. navedene uredbe, onaj koji u sklopu obavljanja gospodarske djelatnosti proizvodi ili u Švedsku unosi kemikaliju ili biotehnički organizam dužan je to prijaviti.

               14

               Člankom 5. iste uredbe predviđeno je opće odstupanje od obveze obavješćivanja ako se unosi manje od 100 kilograma kemikalije godišnje.

         Naputak (KIFS 2008:2) o kemikalijama i biotehničkim organizmima

               15

               U poglavlju 3. Naputka (KIFS 2008:2) Agencije za kemikalije o kemikalijama i biotehničkim organizmima (Kemikalieinspektionens föreskrifter (KIFS 2008:2) om kemiska produkter och biotekniska organismer) propisan je postupak podnošenja prijave u registar kemikalija. Potrebno je što prije, a najkasnije u trenutku poduzimanja radnje, priopćiti podatke koji se moraju navesti u prijavi, i to ime ili tvrtku podnositelja prijave, njegovu adresu i broj telefona kao i nacionalni identifikacijski broj ili matični broj iz sudskog registra. Ostale tražene obavijesti moraju se priopćiti najkasnije 28. veljače sljedeće kalendarske godine nakon što su se dogodile činjenice na temelju kojih nastaje obveza obavješćivanja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Tijekom 2009. Canadian Oil unio je 392 tona kemikalija u Švedsku.

               17

               Taj uvoz, protivno švedskom pravu, nije prijavljen Agenciji za kemikalije prije isteka roka 28. veljače 2010.

               18

               Protiv Canadian Oila, s jedne strane, i A. Ranténa, u svojstvu direktora tog društva, s druge strane, pokrenut je prekršajni postupak.

               19

               Presudom od 24. travnja 2013. Hovrätten över Skåne och Blekinge (Žalbeni sud za Skåne i Blekinge sa sjedištem u Malmöu, Švedska) osudio je A. Ranténa na 60 dnevnih iznosa od 100 švedskih kruna (SEK) (otprilike 11 eura), a društvu Canadian Oil izrekao je novčanu kaznu od 200000 SEK (otprilike 22113 eura).

               20

               U žalbi pred Högsta domstolenom (Vrhovni sud) te stranke u biti su istaknule da obveza obavješćivanja Agencije za kemikalije radi upisa u registar kemikalija ograničava slobodno kretanje tvari koje su predmet Uredbe REACH. Tvrde da taj registar u biti ima istu svrhu kao što je ona te uredbe pa je nespojiv s odredbama njezina članka 128. i njezinim pravilima u dotičnim područjima, a osobito u području prijavljivanja i registracije kemikalija, koja treba smatrati potpuno usklađenima. U svakom slučaju, ta je obveza obavješćivanja količinsko ograničenje uvoza zabranjeno člankom 34. UFEU‑a i nijedno od izuzeća iz članka 36. UFEU‑a nije primjenjivo u glavnom postupku.

               21

               Sudu koji je uputio zahtjev iz navedene uredbe nije jasno uključuje li njezino usklađeno područje primjene i registraciju kemijskih proizvoda ili tvari radi poznavanja primjene tih proizvoda ili tvari, nadzora i inspekcije tijela vlasti nad poduzetnicima koji rukuju njima ili radi izrade statističkih podataka, a što je slučaj kada je riječ o švedskom nacionalnom registru. Isti se sud, nadalje, pita je li obveza obavješćivanja mjera s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje uvoza u smislu članka 34 UFEU‑a i, ako je to slučaj, je li primjenjivo i proporcionalno neko od izuzeća iz članka 36. UFEU‑a.

               22

               U tim je okolnostima Högsta domstolen (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u suprotnosti s REACH‑om da osoba koja u obavljanju djelatnosti u Švedsku uveze kemijski proizvod u vezi s kojim postoji obveza prijave na temelju REACH‑a mora taj proizvod prijaviti Agenciji za kemikalije (Kemikalieinspektionen) u skladu sa švedskim propisima radi registracije u švedskom registru kemikalija?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, je li švedska obveza prijave u suprotnosti s člankom 34. UFEU‑a s obzirom na izuzeća iz članka 36. UFEU‑a?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               23

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu REACH tumačiti na način da se protivi tomu da nacionalni propis uvoznika kemikalija obvezuje da ih registrira pri nadležnom nacionalnom tijelu iako se na tog uvoznika na temelju te uredbe već primjenjuje obveza registracije istih kemikalija pri ECHA‑i.

               24

               U tom pogledu valja naglasiti da je, prema članku 1. stavku 1. navedene uredbe, njezina svrha osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša, uključujući promicanje alternativnih metoda za evaluaciju opasnosti tvari kao i stavljanje u slobodan promet tvari na unutarnjem tržištu, istodobno povećavajući konkurentnost i inovativnost.

               25

               U tu se svrhu tom uredbom uvodi integrirani sustav kontrole kemijskih tvari koji uključuje njihovu registraciju, procjenu kao i autorizaciju te eventualna ograničenja njihove uporabe. Osnovna načela koja uređuju te elemente Europska komisija izložila je u uvodu svojeg prijedloga Uredbe COM(2003) 644 final od 29. listopada 2003. U njemu se „sustav REACH“ opisuje na način da se prije svega sastoji od registracije – na temelju koje se od „industrije zahtijeva da pribavi relevantne informacije o tvarima koje proizvodi i da se tim informacijama koristi kako bi osigurala sigurno upravljanje navedenim tvarima“ – zatim „evaluacije, koja omogućuje provjeru poštuje li industrija svoje obveze“, i autorizacije, za posebno zabrinjavajuće tvari za koje se „opasnosti u vezi s uporabom […] primjereno kontroliraju ili [čije] društveno‑ekonomske prednosti pretežu nad opasnostima [ako] ne postoje druge prikladne zamjenske tvari ili tehnologije“ [neslužbeni prijevod]. Naposljetku, „postupak ograničenja pruža sigurnost koja omogućuje upravljanje rizicima koji nisu na odgovarajući način obuhvaćeni drugim odredbama sustava REACH“ (presuda FCD i FMB, C‑106/14, EU:C:2015:576, t. 32.).

               26

               Što se tiče slobodnog kretanja na unutarnjem tržištu, ono se jamči obvezom država članica prema članku 128. stavku 1. Uredbe REACH da neće zabraniti, ograničiti niti ometati proizvodnju, uvoz, stavljanje na tržište ili uporabu tvari pojedinačno, u smjesi ili proizvodu koja ulazi u područje primjene te uredbe ako ta tvar ispunjava zahtjeve te uredbe i, ovisno o slučaju, akata Zajednice donesenih u vezi s njezinom provedbom. Međutim, prema stavku 2. članka 128., nijedna odredba Uredbe REACH ne sprečava države članice da nastave s provedbom nacionalnih propisa ili utvrde nacionalne propise radi zaštite radnika, zdravlja ljudi i okoliša koji će se primjenjivati u slučajevima u kojima tom uredbom nisu usklađeni zahtjevi proizvodnje, stavljanja na tržište odnosno uporabe (presuda Lapin luonnonsuojelupiiri, C‑358/11, EU:C:2013:142, t. 32.).

               27

               Iz tih odredbi, dakle, proizlazi da je zakonodavac Unije htio provesti usklađivanje tih zahtjeva samo u određenim slučajevima (vidjeti u tom smislu presudu Lapin luonnonsuojelupiiri, C‑358/11, EU:C:2013:142, t. 33.).

               28

               Slijedom toga, kako bi se dao odgovor na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev, bitno je utvrditi usklađuju li odredbe Uredbe REACH o obvezi obavješćivanja i registraciji kemikalija takve zahtjeve na način da se protive nacionalnom propisu koji uvoznika kemikalija obvezuje da ih registrira pri nadležnom nacionalnom tijelu.

               29

               U tom pogledu valja podsjetiti da je zakonodavac Unije, kako to proizlazi iz uvodne izjave 19. navedene uredbe, želio obvezati proizvođače i uvoznike da ECHA‑i pribave podatke o tvarima koje proizvode odnosno uvoze, da te podatke upotrebljavaju prilikom procjene rizika vezanih uz te tvari te da utvrde i preporučuju odgovarajuće mjere upravljanja rizikom.

               30

               U skladu s tim ciljevima, Uredba REACH teret analize kemijskih tvari stavlja na industriju. Njome se u tu svrhu uvode različiti mehanizmi obavješćivanja čija je svrha doprinijeti, uzduž lanca opskrbe, utvrđivanju njihovih opasnih svojstava i upravljanju rizikom radi izbjegavanja štetnih učinaka na zdravlje ljudi i okoliš (presuda FCD i FMB, C‑106/14, EU:C:2015:576, t. 33).

               31

               Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 42. svojeg mišljenja, registracija kemikalija pri ECHA‑i ne daje pregled proizvodnje i stavljanja na tržište kemikalija u svakoj pojedinoj državi članici. Konkretno, registar Unije ne daje uvijek točne informacije o tome gdje se kemikalije na području država članica nalaze.

               32

               Stoga, iako je registracija kemikalija pri ECHA‑i preduvjet za njihovo slobodno kretanje na unutarnjem tržištu – pod uvjetom da su one, osobito u pogledu svojih svojstava, u skladu s Uredbom REACH – usklađivanje koje se provodi tom uredbom u pogledu registracije kemikalija ne proteže se i na ostale oblike registracije pri nacionalnim tijelima, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji nije takav preduvjet, nego se odnosi na informacije različite od onih koje se zahtijevaju tom uredbom i odgovara istim ciljevima poput onih navedene uredbe ili ciljevima koji nadopunjavaju one postavljene tom uredbom, a to su, među ostalim, osiguravanje visoke razine zaštite zdravlja ljudi i okoliša kao i slobodnog kretanja takvih tvari na unutarnjem tržištu.

               33

               S tim u vezi, kao prvo valja istaknuti da registracija koja se traži prema nacionalnom propisu o kojem je riječ u glavnom postupku nije preduvjet za uvoz kemikalija na području dotične države članice jer se nacionalnim tijelima odgovarajuće informacije mogu priopćiti i nakon uvoza, u pogledu određenih informacija najkasnije prilikom poduzimanja radnje, a u pogledu ostalih do 28. veljače sljedeće kalendarske godine nakon što je obavljen uvoz.

               34

               Kao drugo, iz očitovanja koja su podnesena Sudu proizlazi da je cilj registracije koja se zahtijeva prema nacionalnom propisu o kojem je riječ u glavnom postupku u biti omogućiti nacionalnim tijelima da imaju na raspolaganju bazu podataka koja je nužna radi provedbe nadzora nad kemikalijama na području dotične države članice, koja je u skladu s člankom 125. Uredbe REACH dužna osigurati takav sustav kontrola, ponajprije olakšavanjem uvjeta za provedbu inspekcije u prostorima imatelja tih proizvoda. Iako ta baza podataka omogućava i posjedovanje računovodstvenih ili statističkih podataka koji su nužni za određivanje naknada uvedenih za financiranje tog sustava kontrola, ona služi i za utvrđivanje političkih smjernica u području zaštite okoliša, uključujući i za predlaganje svih korisnih poboljšanja na razini Unije.

               35

               Međutim, informacije kojima nacionalna tijela mogu pristupiti kod ECHA‑e i koje proizlaze iz registracije tih proizvoda na temelju Uredbe REACH ne sadržavaju sve podatke koji omogućuju postizanje ciljeva navedenih u prethodnoj točki ove presude.

               36

               Naime, ta registracija odnosi se samo na proizvođače ili uvoznike kemikalija kao takvih ili u smjesama ili proizvodima i ako je riječ o količinama većima od 1 tone godišnje. Što se tiče smjesa, ta registracija ne daje konkretnu informaciju o postotku svake kemijske tvari koja se u njima nalazi. Što se tiče kemijskih tvari kao takvih, proizvedenih ili stavljenih na tržište u Uniji, iz njihove registracije pri ECHA‑i ne može se saznati na tržištu koje su države članice te tvari isporučene.

               37

               Nasuprot tomu, informacije koje se traže za registraciju uvoza kemikalija pri nadležnom tijelu na temelju nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku odnose se uglavnom na količine tvari i smjesa prisutnih na području dotične države članice, njihovu lokaciju na tom području, konkretna područja upotrebe i uključene subjekte.

               38

               U tim okolnostima, usklađivanje koje se provodi odredbama Uredbe REACH o obvezi obavješćivanja i registraciji kemijskih tvari, u opsegu u kojem se odnosi na uspostavljanje integriranog sustava kontrole tih tvari na području Unije kojim se jamči sigurno upravljanje tim tvarima, nije takvo da isključuje drugu registraciju sa značajkama spomenutima u točki [34.] ove presude koja, među ostalim, doprinosi i provedbi sustava kontrola nad tim upravljanjem u dotičnoj državi članici i procjeni navedenog upravljanja, osobito radi predlaganja svih korisnih poboljšanja na razini Unije.

               39

               Stoga ne proizlazi da se usklađivanje navedeno u prethodnoj točki protivi nacionalnom propisu koji uvoznika kemikalija obvezuje da ih registrira pri nadležnom nacionalnom tijelu isključivo pod uvjetom da tražene informacije doprinose ostvarenju tih svrha. Iako se čini da je to slučaj s onima navedenima u točki [37.] ove presude, sud koji je uputio zahtjev to još mora provjeriti.

               40

               S tim u vezi, to što se neke osnovne informacije – koje se konkretno odnose na identitet uvoznika i proizvoda i koje uopće nije teško dostaviti – već zahtijevaju prilikom registracije pri ECHA‑i nije samo po sebi dovoljno da se cjelokupnim informacijama koje nadležno nacionalno tijelo traži oduzme njihov dopunski značaj.

               41

               U tim okolnostima, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da Uredbu REACH treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom propisu koji uvoznika kemikalija obvezuje da ih registrira pri nadležnom nacionalnom tijelu, iako se na tog uvoznika na temelju te uredbe već primjenjuje obveza registracije istih kemikalija pri ECHA‑i, pod uvjetom da ta registracija pri nadležnom nacionalnom tijelu nije preduvjet za stavljanje navedenih proizvoda na tržište, da se odnosi na informacije različite od onih koje se zahtijevaju tom uredbom i da doprinosi ostvarenju njome postavljenih ciljeva – konkretno, osiguranju visoke razine zaštite zdravlja ljudi i okoliša kao i slobodnom kretanju takvih tvari na unutarnjem tržištu – ponajprije provedbom sustava kontrole nad sigurnim upravljanjem tim proizvodima u dotičnoj državi članici i procjenom tog upravljanja, što je nacionalni sud dužan provjeriti.

         Drugo pitanje

               42

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, valja ispitati drugo pitanje, kojim sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članaka 34. i 36. UFEU‑a tumačiti na način da se protive obvezi obavješćivanja i registracije kemikalija, kao što je ona predviđena nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku.

               43

               U tom pogledu valja naglasiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, svaku mjeru države članice koja može izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno ometati trgovinu unutar Unije treba smatrati mjerom koja ima istovrstan učinak kao količinska ograničenja u smislu članka 34. UFEU‑a (vidjeti osobito presude Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, t. 5. i Scotch Whisky Association i dr., C‑333/14, EU:C:2015:845, t. 31.).

               44

               Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 53. svojeg mišljenja, obveznost registracije uvoza kemikalija pri nadležnom nacionalnom tijelu jest mjera s istovrsnim učinkom kao i količinsko ograničenje u smislu članka 34. UFEU‑a jer nametanje uvoznih formalnosti može ometati trgovinu unutar Unije i otežavati pristup razmatranom tržištu robe koja je zakonito proizvedena i stavljena na tržište u drugim državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu Ahokainen i Leppik, C‑434/04, EU:C:2006:609, t. 21.), što ne osporava ni sud koji je uputio zahtjev ni itko od zainteresiranih osoba iz članka 23. Statuta Suda Europske unije koje su u ovom predmetu podnijele očitovanja.

               45

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, mjera koja ima učinak istovrstan količinskim ograničenjima uvoza može se opravdati, među ostalim, razlozima zaštite zdravlja i života ljudi u smislu članka 36. UFEU‑a samo ako je prikladna za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i ako ne prekoračuje ono što je nužno da bi ga se postiglo (presuda Scotch Whisky Association i dr., C‑333/14, EU:C:2015:845, t. 33.). Nadalje, nacionalne mjere koje mogu ograničiti trgovinu unutar Zajednice mogu se opravdati važnim razlozima zaštite okoliša (vidjeti osobito presudu Ålands Vindkraft, C‑573/12, EU:C:2014:2037, t. 77.).

               46

               U ovom slučaju valja naglasiti da je cilj registracije koja se zahtijeva prema nacionalnom propisu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku pribaviti podatke koji, s jedne strane, u biti nadopunjavaju one obuhvaćene područjem primjene Uredbe REACH i koji, s druge strane, u dotičnoj državi članici doprinose, među ostalim, provedbi sustava kontrola nad sigurnim upravljanjem kemikalijama na koje se ta uredba odnosi kao i procjeni navedenog upravljanja, osobito radi predlaganja svih korisnih poboljšanja na razini Unije. Takav cilj, koji je u vezi s onim Uredbe, a kojim se želi postići visoka razina zaštite zdravlja ljudi i okoliša, može poslužiti kao opravdanje mogućih ograničenja slobodnom kretanju robe.

               47

               Usto, nije razvidno da su informacije poput onih navedenih u točki [37.] ove presude – koje se predmetnim nacionalnim propisom, povrh onih propisanih istom uredbom, traže od uvoznika kako bi se uskladili s obvezom registracije uvezenih kemikalija – neprikladne cilju koji se želi ostvariti i da prelaze ono što je strogo nužno kako bi se on postigao. Naime, registracija koja se tim nacionalnim propisom zahtijeva radi pribavljanja točnih informacija na temelju kojih nadležna nacionalna tijela mogu imati cjelokupan uvid u to koje se kemikalije nalaze na području dotične države članice, a što na temelju registracije pri ECHA‑i nije moguće, doprinosi ostvarenju cilja koji je istaknut u prethodnoj točki ove presude, s time da ima samo ograničen utjecaj na slobodno kretanje tih proizvoda na unutarnjem tržištu, s obzirom na to da registracija o kojoj je riječ u glavnom postupku nije uvjet za stavljanje takvih proizvoda iz drugih država članica na švedsko tržište.

               48

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da odredbe članaka 34. i 36. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protive obvezi obavješćivanja i registracije kemikalija kao što je ona predviđena nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Uredbu (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ, u verziji koja proizlazi na temelju Uredbe Komisije (EU) br. 552/2009 od 22. lipnja 2009., treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom propisu koji uvoznika kemikalija obvezuje da ih registrira pri nadležnom nacionalnom tijelu, iako se na tog uvoznika na temelju te uredbe već primjenjuje obveza registracije istih kemikalija pri Europskoj agenciji za kemikalije, pod uvjetom da ta registracija pri nadležnom nacionalnom tijelu nije preduvjet za stavljanje navedenih proizvoda na tržište, da se odnosi na informacije različite od onih koje se zahtijevaju tom uredbom i da doprinosi ostvarenju njome postavljenih ciljeva – konkretno, osiguranju visoke razine zaštite zdravlja ljudi i okoliša kao i slobodnom kretanju takvih tvari na unutarnjem tržištu – ponajprije provedbom sustava kontrole nad sigurnim upravljanjem tim proizvodima u dotičnoj državi članici i procjenom tog upravljanja, što je nacionalni sud dužan provjeriti.

                           2.

                           Odredbe članaka 34. i 36. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protive obvezi obavješćivanja i registracije kemikalija kao što je ona predviđena nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Suda (deveto vijeće) od 28. siječnja 2016.#Éditions Odile Jacob SAS protiv Europske komisije.#Žalba – Koncentracija poduzetnika na tržištu izdavanja knjiga – Odluka usvojena nakon što je odluka o odobrenju kupnje određenih dionica poništena zbog nepostojanja neovisnosti punomoćnika – Članak 266. UFEU‑a – Izvršenje odluke o poništenju – Predmet spora – Pravna osnova sporne odluke – Retroaktivni učinak te odluke – Neovisnost kupca prenesenih dionica u odnosu na cesionara.#Predmet C-514/14 P.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 9. rujna 2016.#Tri Ocean Energy protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-719/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. prosinca 1998. # Uwe Clees protiv Hauptzollamt Wuppertal. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-259/97.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 30. lipnja 2016.#Groupement des cartes bancaires (CB) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Odluka udruženja poduzetnika – Tržište izdavanja platnih kartica u Francuskoj – Odluka kojom se utvrđuje postojanje povrede članka 81. UEZ‑a – Tarife primjenjive na ,nove sudionike na tržištu’ – Članarina i tzv. mehanizmi: ,reguliranje funkcije prihvaćanja’ i ,buđenje uspavanih članova’ – Unutarnje tržište – Ograničenje tržišnog natjecanja prema učinku – Članak 81. stavak 3. UEZ‑a – Očite pogreške u ocjeni – Načelo dobre uprave ‐ Proporcionalnost ‐ Pravna sigurnost.#Predmet T-491/07 RENV.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. veljače 2009. # Schenker SIA protiv Valsts ieņēmumu dienests. # Zahtjev za prethodnu odluku: Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departaments - Latvija. # Zahtjev za prethodnu odluku. # Predmet C-93/08.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 29. studenoga 2016.#T & L Sugars Ltd i Sidul Açúcares, Unipessoal Lda protiv Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Poljoprivreda – Šećer – Izvanredne mjere – Opskrba tržišta Unije – Tržišna godina 2011./2012. – Pravno pravilo koje ima za cilj dodjelu prava pojedincima – Dovoljno ozbiljna povreda – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Načelo nediskriminacije – Proporcionalnost – Pravna sigurnost – Legitimno očekivanje – Dužna pažnja i načelo dobre uprave.#Predmet T-103/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. rujna 2011.#Lucite International Ltd i Lucite International UK Ltd protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-216/06.