title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. listopada 2017.#Europamur Alimentación SA protiv Dirección General de Comercio y Protección del Consumidor de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado Contencioso-Administrativo n° 4 de Murcia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2005/29/EZ – Nepoštena poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču – Područje primjene te direktive – Prodaja trgovaca na veliko trgovcima na malo – Nadležnost Suda – Nacionalno zakonodavstvo kojim se propisuje opća zabrana prodaje uz gubitak – Iznimke koje se temelje na kriterijima koji nisu predviđeni navedenom direktivom.#Predmet C-295/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2005/29/EZ – Nepoštena poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču – Područje primjene te direktive – Prodaja trgovaca na veliko trgovcima na malo – Nadležnost Suda – Nacionalno zakonodavstvo kojim se propisuje opća zabrana prodaje uz gubitak – Iznimke koje se temelje na kriterijima koji nisu predviđeni navedenom direktivom”
      U predmetu C–295/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Murcia (Provincijski upravni sud br. 4 u Murciji, Španjolska), odlukom od 27. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. svibnja 2016., u postupku

         Europamur Alimentación SA

      protiv

         Dirección General de Comercio y Protección del Consumidor de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. travnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Europamur Alimentación SA, F. Bueno Sánchez, Procurador, i A. García Medina, abogado,

               –

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, S. Pardo Quintillán i G. Goddin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.; ispravak SL 2016., L 332, str. 25.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Europamur Alimentación SA (u daljnjem tekstu: Europamur) i Dirección General de Comercio y Protección del Consumidor de la Communidad Autónoma de la Región de Murcia (Glavna uprava za trgovinu i zaštitu potrošača Autonomne zajednice regije Murcije, Murcije, Španjolska), prijašnjeg naziva Dirección General de Consumo, Comercio y Artesanía de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia (Glavna uprava za potrošnju, trgovinu i obrt autonomne zajednice regije Murcije, u daljnjem tekstu: Regionalna uprava) o zakonitosti upravne sankcije izrečene Europamuru zbog povrede zabrane prodaje uz gubitak koja je predviđena španjolskim zakonodavstvom o trgovini na malo.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 6., 8. i 17. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi glase kako slijedi:

                        „(6)

                        Ovom se Direktivom […] usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. […] Direktiva ne obuhvaća niti utječe na nacionalne zakone u području nepoštene poslovne prakse koja nanosi štetu jedino [gospodarskim] interesima konkurenata na tržištu ili se odnosi na poslove između trgovaca; vodeći u potpunosti računa o načelu supsidijarnosti, države članice će, ako tako odluče, i nadalje moći uređivati takvu praksu u skladu s pravom Zajednice. […]

                  […]

                        (8)

                        Ova Direktiva izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču. […]

                  […]

                        (17)

                        Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadrži cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. Popis se može izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”

               4

               Člankom 1. te direktive određuje se:
               „Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.”

               5

               Člankom 2. navedene direktive propisuje se:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe koje sežu izvan njezine trgovačke odnosno poslovne djelatnosti, obrta ili slobodnog zanimanja;

                        (b)

                        ‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca;

                  […]

                        (d)

                        ‚poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču’ […]: znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                  […]”

               6

               Članak 3. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon trgovačkog posla u vezi s proizvodom.”

               7

               U skladu s člankom 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi:
               „Države članice ne ograničavaju slobodu pružanja usluga ni slobodno kretanje robe zbog razloga u okviru područja koje se usklađuje ovom Direktivom.”

               8

               Članak 5. te direktive naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse” glasi:
               „1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
               2.   Poslovna praksa je nepoštena:

                        (a)

                        ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
                        i

                        (b)

                        ako bitno narušava ili je vjerojatno da će bitno narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.

                  […]
               4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:

                        (a)

                        zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;
                        ili

                        (b)

                        agresivna poslovna praksa kako je određena u člancima 8. i 9.

                  5.   Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”

            Španjolsko pravo

         Zakonodavstvo o trgovini na malo

               9

               U skladu s obrazloženjem Leya 7/1996 de Ordenación del Comercio Minorista (Zakon 7/1996 o trgovini na malo) od 15. siječnja 1996. (BOE br. 15, od 17. siječnja 1996., str. 1243.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: LOCM):
               „[Cilj] ovog zakona je, [među ostalim], ispraviti neravnotežu među trgovačkim poduzetnicima na veliko i malo i, osobito, osigurati pošteno i slobodno tržišno natjecanje. Suvišno je ponavljati da se najneposredniji i najkonkretniji učinci poštenog i slobodnog tržišnog natjecanja iskazuju stalnim poboljšanjem cijena i kvalitete i drugih obilježja ponude i usluge pružene javnosti, što u konačnici predstavlja najučinkovitije djelovanje u korist potrošača.”

               10

               Člankom 14. LOCM‑a naslovljenim „Zabrana prodaje uz gubitak”, stavcima 1. i 2. predviđa se:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje odredbe prethodnog članka, [u kojem se utvrđuje načelo slobode određivanja cijena,] zabranjuje se ponuda prodaje ili prodaja uz gubitak, osim u posebnim slučajevima iz glave II. poglavlja IV. [o rasprodaji] i V. [o likvidacijskoj prodaji] ovog zakona, osim ako prodavač želi uskladiti svoje cijene s cijenama jednog ili više konkurenata koje mogu nanijeti znatnu štetu obujmu njegove prodaje ili je riječ o pokvarljivoj robi blizu isteka roka uporabe.
               U svakom slučaju, primjenjuju se odredbe zakona o nepoštenom tržišnom natjecanju.
               2.   U svrhu prethodnog stavka, prodajom uz gubitak smatra se prodaja u kojoj je prodajna cijena proizvoda niža od njegove kupovne cijene navedene na računu, nakon razmjernog oduzimanja sniženja navedenih na računu, ili od zamjenske cijene, ako je ona niža od prve cijene, ili od stvarnih troškova proizvodnje, ako je sam trgovac proizveo artikl, uvećanih za iznos neizravnog poreza na transakciju.”

               11

               Na temelju šeste dodatne odredbe LOCM‑a koja je u taj zakon unesena tijekom 1999., ta se zabrana prodaje uz gubitak primjenjuje i „na subjekte, bez obzira na njihovu pravnu prirodu, koji se bave trgovinom na veliko”.

               12

               Autonomna zajednica regije Murcije provela je LOCM Leyom 11/2006 sobre Régimen del Comercio Minorista de la Región de Murcia (Zakon 11/2006 o uređenju trgovine na malo u regiji Murciji), od 22. prosinca 2006. (BORM br. 2, od 3. siječnja 2007., str. 141., u daljnjem tekstu: Regionalni zakon 11/2006.). Člankom 54. tog zakona predviđa se kažnjavanje teških povreda novčanom kaznom u iznosu od 3001 eura do 15000 eura. Kako bi se utvrdilo postojanje „teške povrede”, u navedenom se zakonu upućuje na LOCM, u čijem se članku 65. stavku 1. točki (c) kvalificira prodaja uz gubitak. Čimbenici koje treba uzeti u obzir za izračun iznosa sankcije navedeni su u članku 55. Regionalnog zakona 11/2006., u kojem se osobito spominje težina štete „nanesene interesima potrošača”.

         Zakonodavstvo o nepoštenom tržišnom natjecanju

               13

               U skladu s preambulom Leya 3/1991 de Competencia Desleal (Zakon 3/1991 o nepoštenom tržišnom natjecanju) od 10. siječnja 1991. (BOE br. 10, od 11. siječnja 1991., str. 959., u daljnjem tekstu: LCD):
               „[Ovim] se zakonom odgovara na potrebu za prilagođavanjem sustava tržišnog natjecanja vrijednostima na kojima se temelji naš gospodarski ustroj. U skladu sa španjolskim Ustavom iz 1978., naš se gospodarski sustav temelji na načelu slobode poduzetništva i, slijedom toga, na institucionalnoj razini, na načelu slobode tržišnog natjecanja. Iz toga proizlazi obveza redovnog zakonodavca da uspostavi mehanizme potrebne za sprječavanje mogućnosti narušavanja tog načela nepoštenim praksama koje mogu, po potrebi, poremetiti konkurentno funkcioniranje tržišta.
               Taj je ustavni zahtjev nadopunjen i potvrđen zahtjevom koji proizlazi iz načela zaštite potrošača, kao najslabijih karika u tipičnim tržišnim odnosima, načela navedenog u članku 51. Ustava.
               Taj novi vid problema, koji općenito dosad nije bio poznat u španjolskoj pravnoj tradiciji u području nepoštenog tržišnog natjecanja, stvorio je dodatni, iznimno važan poticaj donošenju novih zakona.”

               14

               U članku 17. LCD‑a naslovljenom „Prodaja uz gubitak” navodi se:
               „1.   Ako zakonskim odredbama ili propisima nije utvrđeno drugačije, određivanje cijena je slobodno.
               2.   Međutim, prodaja uz gubitak ili prodaja po cijeni nižoj od kupovne smatra se nepoštenom u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        Kada potrošača može dovesti u zabludu u pogledu cijena drugih proizvoda ili usluga iste poslovne jedinice.

                        (b)

                        Kada narušava ugled drugog proizvoda ili poslovne jedinice.

                        (c)

                        Kada je dio strategije čiji je cilj uklanjanje jednog ili više konkurenata s tržišta.”

         Zakon 29/2009

               15

               Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi prenesena je u španjolsko pravo Leyom 29/2009 por la que se modifica el Régimen Legal de la Competencia Desleal y de la Publicidad para la Mejora de la Protección de los Consumidores y Usuarios (Zakon 29/2009 o izmjeni pravnog sustava nepoštenog tržišnog natjecanja i oglašavanja radi jačanja zaštite potrošača i korisnika) od 30. prosinca 2009. (BOE br. 315, od 31. prosinca 2009., str. 112 039., u daljnjem tekstu: Zakon 29/2009).

               16

               Zakonom 29/2009 izmijenjeni su, među ostalim instrumentima, LOCM i LCD, ali pritom nisu izmijenjene njihove odredbe koje su navedene u točkama 9. do 12. i 13. i 14. ove presude.

               17

               Zakonom 29/2009 članku 18. LOCM‑a dodan je stavak 3., u skladu s kojim se promicanje prodaje „smatra nepoštenim kada su ispunjeni uvjeti iz članka 5. [LCD‑a]”.

               18

               Zakonom 29/2009 izmijenjen je, s jedne strane, članak 4. LCD‑a na takav način da se u LCD‑u navode kriteriji prema kojima se poslovna praksa može kvalificirati kao „nepoštena”, kako su definirani u članku 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, i, s druge strane, izmijenjeni su članci 5. i 7. LCD‑a, čiji tekst sada odgovara onomu članaka 6. i 7. navedene direktive.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Europamur prodaje, u svojstvu trgovca na veliko, proizvode za domaćinstvo i prehrambene proizvode supermarketima i lokalnim trgovinama koji su izloženi izravnoj konkurenciji velikih lanaca supermarketa. Budući da je dio središnjeg tijela za nabavu, Europamur može svojim klijentima, malim trgovcima, ponuditi proizvode s konkurentnim cijenama koje im omogućuju natjecati se s navedenim lancima.

               20

               Odlukom od 23. veljače 2015. Regionalna uprava izrekla je Europamuru novčanu kaznu u iznosu od 3001 eura jer je povrijedio zabranu iz članka 14. LOCM‑a time što je određene proizvode prodavao uz gubitak.

               21

               Regionalna uprava obrazložila je svoju odluku različitim razmatranjima, osobito onima o zaštiti potrošača. Tako je ona, prije svega, smatrala da sniženja „ne smiju ugroziti pravilno danu suglasnost na štetu potrošača i klijenata u pogledu stvarne razine cijene određenog poduzetnika ili poslovne jedinice”. Potom je uzela u obzir „društvenu važnost povrede koja utječe na sve trgovce i potrošače regije Murcije […], s obzirom na to da su gospodarski ciljevi počinitelja prekršaja višestruki i uključuju, među ostalim, ciljeve da se stvore ponude proizvoda, poput onih u ovom slučaju, koje djeluju poput mamca kako bi naveli potrošače da kupe proizvode ili usluge iste poslovne jedinice, s prikrivenom namjerom odvraćanja ili uklanjanja konkurenata.” Osim toga, prilikom određivanja iznosa sankcije uzela je u obzir kriterij „teške štete nanesene interesima potrošača”, naveden u članku 55. Regionalnog zakona 11/2006. Nasuprot tomu, nije pojasnila u kojoj je mjeri ponašanje in concreto naštetilo interesima potrošača, s obzirom na to da, prema prevladavajućem tumačenju članka 14. LOCM‑a, prodaja uz gubitak sama po sebi može nanijeti štetu potrošačima i klijentima.

               22

               Europamur je podnio tužbu protiv navedene odluke navodeći, među ostalim razlozima, da je nužno omogućiti malim trgovcima da svoje cijene usklade s cijenama njihovih konkurenata, da je pravila dokazivanja koja proizlaze iz članka 17. LCD‑a trebalo poštovati u njegovu korist i da sankcionirano ponašanje nije nanijelo nikakvu štetu potrošačima. Također je tvrdio da je izrečena sankcija protivna pravu Unije zbog nepotpunog prenošenja Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u nacionalni pravni poredak Zakonom 29/2009 jer njime nije izmijenjen tekst članka 14. LOCM‑a.

               23

               Regionalna uprava istaknula je, među ostalim, s jedne strane, da je sustav sankcija LOCM‑a, koji je posebno predviđen za zaštitu interesa potrošača, neovisan o LCD‑u, koji je više usmjeren na odnose među gospodarskim subjektima, tako da okolnosti predviđene člankom 17. LCD‑a ne moraju biti ispunjene da bi se mogla primijeniti zabrana iz članka 14. LOCM‑a i, s druge strane, da se nacionalno zakonodavstvo ne protivi zakonodavstvu Unije.

               24

               U tim okolnostima, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Murcia (Provincijski upravni sud br. 4 u Murciji, Španjolska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da joj se protivi nacionalna odredba kao što je članak 14. [LOCM‑a], koji je, s obzirom na to da se njime automatski zabranjuje prodaja uz gubitak, uključujući i trgovce na veliko, stroži od [navedene] direktive jer se ta praksa smatra upravnim prekršajem koji se slijedom toga sankcionira, uzimajući pritom u obzir da se španjolskim zakonom, uz uređenje tržišta, želi zaštititi interese potrošača?

                        2.

                        Treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da joj se protivi navedeni članak 14. LOCM‑a, iako se prema toj nacionalnoj odredbi iz opće zabrane prodaje uz gubitak mogu isključiti slučajevi u kojima (i.) počinitelj prekršaja dokaže da je prodajom uz gubitak želio uskladiti svoje cijene s cijenama jednog ili više konkurenata koje mogu nanijeti znatnu štetu obujmu njegove prodaje ili (ii.) je riječ o pokvarljivoj robi blizu isteka roka uporabe?”

         O prethodnim pitanjima

               25

               Svojim dvama pitanjima, koja treba obraditi zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita, u bitnome, treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da joj se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje sadržava općenitu zabranu ponude na prodaju ili prodaju uz gubitak i kojim se propisuju razlozi odstupanja od te zabrane, utemeljeni na kriterijima koji se ne nalaze u toj direktivi.

            O nadležnosti

               26

               Španjolska vlada i Europska komisija dovode u sumnju dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku jer, prema njihovu mišljenju, činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Naime, ta direktiva primjenjuje se, kao što to proizlazi iz njezinih članaka 2. i 3., samo na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču i stoga se ne može primjenjivati na nepoštenu poslovnu praksu između trgovaca. U ovom slučaju nesporno je da se prodaja uz gubitak odvijala između trgovaca.

               27

               Tom argumentacijom španjolska vlada i Komisija u bitnome osporavaju nadležnost Suda da odgovori na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               28

               U tom pogledu, iako je točno, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 42. svojega mišljenja, da se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi primjenjuje samo na praksu koja izravno šteti gospodarskim interesima potrošača i stoga se ne primjenjuje na poslove između trgovaca, ipak se iz toga ne može zaključiti da Sud nije nadležan da odgovori na prethodna pitanja koja mu je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               29

               Naime, Sud se u više navrata proglasio nadležnim za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na odredbe prava Unije u situacijama u kojima se glavne činjenice nalaze izvan područja primjene prava Unije, ali u kojima se te odredbe primjenjuju na temelju nacionalnog zakonodavstva, koje je – radi rješavanja potpuno unutarnjih situacija – usvojilo njegova rješenja (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 45., i od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 53.). U takvoj situaciji, postoji određeni interes Europske unije da se, radi izbjegavanja različitih tumačenja u budućnosti, odredbe preuzete iz prava Unije tumače ujednačeno (presuda od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 46. i navedena sudska praksa).

               30

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su odredbe o nepoštenoj poslovnoj praksi u skladu s nacionalnim pravom postale primjenjive na situacije poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje nisu obuhvaćene područjem primjene te direktive.

               31

               Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 46. do 51. svojega mišljenja, članak 14. LOCM‑a kojim se zabranjuje prodaja uz gubitak u trgovini na malo, treba smatrati prenošenjem Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Osim toga, s obzirom na to da šesta dodatna odredba LOCM‑a proširuje tu zabranu na trgovce na veliko i da se primjena zabrane predviđene u članku 14. LOCM‑a na isti način primjenjuje na prodaju između trgovaca na veliko i trgovaca na malo i na onu između trgovaca na malo i potrošača, posljedice tumačenja Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev jednake su u objema vrstama prodaje. Usto, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se sankcija izrečena Europamuru temelji na članku 14. LOCM‑a, a što upravo jest predmet prethodnih pitanja.

               32

               Slijedom toga, postoji određeni interes Unije da se, radi izbjegavanja različitih tumačenja u budućnosti, odredbe preuzete iz prava Unije tumače ujednačeno.

               33

               S obzirom na sve naprijed navedeno, Sud je nadležan odgovoriti na upućena pitanja.

            Meritum

               34

               Kako bi se odgovorilo na pitanje, kako je preoblikovano u točki 25. ove presude, prije svega treba podsjetiti da je Sud presudio da Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba kojom se propisuje općenita zabrana ponude na prodaju ili prodaje uz gubitak, bez potrebe određivanja, u pogledu činjeničnog konteksta svakog slučaja, je li trgovačka transakcija o kojoj je riječ „nepoštena” s obzirom na kriterije iz članka 5. do 9. te direktive i bez priznavanja nadležnim sudovima margine prosudbe u tom pogledu, pod uvjetom da se tom odredbom postiže svrha zaštite potrošača (vidjeti u tom smislu rješenje od 7. ožujka 2013., Euronics Belgium, C‑343/12, EU:C:2013:154, t. 30. i 31. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Kao prvo, što se tiče svrhe koja se želi postići nacionalnom odredbom o kojoj je riječ u glavnom postupku, iz obrazloženja LOCM‑a proizlazi da se njime žele zaštititi potrošači. Usto, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, svrha koja se želi postići nameće se čak i u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se odnosi na prodaju između trgovaca na veliko i malih trgovaca, jer ta prodaja ima posljedice na potrošača. Preciznije, potrošaču koji kupuje u maloprodaji pogoduje zajednička nabava robe preko trgovca na veliko bez koje bi trgovac na malo bio nemoćan u odnosu na trgovačke lance i supermarkete koji imaju veću kupovnu moć.

               36

               To utvrđenje potkrijepljeno je odlukom o sankciji koju je donijela Regionalna uprava. Naime, kao što to proizlazi iz točke 21. ove presude, Regionalna uprava obrazložila je navedenu odluku kao i iznos novčane kazne razmatranjima koja se temelje na zaštiti potrošača.

               37

               Usto, sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje Suda o Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi upravo u pogledu te utvrđene svrhe članka 14. LOCM‑a.

               38

               Kao drugo, što se tiče pitanja je li zabrana prodaje uz gubitak o kojoj je riječ u glavnom postupku općenita u smislu sudske prakse ili odstupanja od te zabrane omogućavaju nacionalnim sudovima da u pogledu činjeničnog konteksta svakog slučaja utvrde „nepoštenu” narav sporne prodaje uz gubitak s obzirom na kriterije navedene u člancima 5. do 9. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, treba napomenuti da se u članku 5. navedene direktive navode kriteriji prema kojima se mogu odrediti okolnosti u kojima se poslovna praksa treba smatrati nepoštenom i, posljedično, zabranjenom (rješenje od 7. ožujka 2013., Euronics Belgium, C‑343/12, EU:C:2013:154, t. 25.).

               39

               U tom pogledu, Sud je presudio da Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi uvodi potpuno usklađivanje pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnih subjekata prema potrošačima, i da države članice stoga ne mogu usvojiti, kao što se izričito predviđa člankom 4. te direktive, strože mjere od onih koje su predviđene navedenom direktivom, čak ni u svrhu osiguranja više razine zaštite potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2010., Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, EU:C:2010:12, t. 41., i rješenje od 30. lipnja 2011., Wamo, C‑288/10, EU:C:2011:443, t. 33.).

               40

               U ovom je slučaju nesporno, s jedne strane, da se na temelju nacionalne odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku, prodaja uz gubitak sama po sebi smatra nepoštenom poslovnom praksom i da nije na nacionalnim sudovima da utvrde nepoštenu narav navedene prodaje u pogledu činjeničnog konteksta svakog slučaja, s obzirom na kriterije navedene u člancima 5. do 9. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. S druge strane, nije osporeno ni da se dva odstupanja od zabrane prodaje uz gubitak iz članka 14. LOCM‑a zasnivaju na kriterijima koji nisu propisani tom direktivom.

               41

               Međutim, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 39. ove presude, države članice ne mogu, određujući kriterije različite od onih navedenih u članku 5. navedene direktive, usvojiti strože mjere od onih koje su predviđene tom istom direktivom.

               42

               Osim toga, među strožim mjerama koje su zabranjene nalazi se, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 62. do 64. svojega mišljenja, i prebacivanje tereta dokazivanja propisano u članku 14. LOCM‑a. Naime, s obzirom na to da prodaja uz gubitak ne ulazi u prakse obuhvaćene Prilogom I. Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi, izricanju sankcije za povredu zabrane takve prodaje uz gubitak treba prethoditi analiza, izvršena u pogledu činjeničnog konteksta svakog slučaja, o „nepoštenoj” naravi navedene prodaje s obzirom na kriterije navedene u člancima 5. do 9. te direktive, i ne može se zasnivati na pretpostavci koju trgovac treba oboriti (vidjeti analogijom presudu od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, EU:C:2009:244, t. 65., o zabrani zajedničkih ponuda potrošačima).

               43

               U tim okolnostima, na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev treba odgovoriti da Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja sadržava općenitu zabranu ponude na prodaju ili prodaju uz gubitak i kojom se propisuju razlozi odstupanja od te zabrane utemeljeni na kriterijima koji se ne nalaze u toj direktivi.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”), treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja sadržava općenitu zabranu ponude na prodaju ili prodaju uz gubitak i kojom se propisuju razlozi odstupanja od te zabrane utemeljeni na kriterijima koji se ne nalaze u toj direktivi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. listopada 2017.#Merck KGaA protiv Merck & Co. Inc. i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Žig Europske unije – Članak 109. stavak 1. – Građanske parnice na temelju žiga Europske unije i nacionalnog žiga – Litispendencija – Pojam ‚na istom razlogu’ – Uporaba imena ‚Merck’ u imenima domena i na platformama društvenih medija na internetu – Tužba na temelju nacionalnog žiga, nakon koje slijedi tužba na temelju žiga Europske unije – Odricanje nadležnosti – Opseg.#Predmet C-231/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Žig Europske unije – Članak 109. stavak 1. – Građanske parnice na temelju žiga Europske unije i nacionalnog žiga – Litispendencija – Pojam ‚na istom razlogu’ – Uporaba imena ‚Merck’ u imenima domena i na platformama društvenih medija na internetu – Tužba na temelju nacionalnog žiga, nakon koje slijedi tužba na temelju žiga Europske unije – Odricanje nadležnosti – Opseg”
      U predmetu C‑231/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka), odlukom od 14. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. travnja 2016., u postupku

         Merck KGaA

      protiv

         Merck & Co. Inc.,

         Merck Sharp & Dohme Corp.,

         MSD Sharp & Dohme GmbH,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Merck KGaA, S. Völker i M. Pemsel, Rechtsanwälte,

               –

               za Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme Corp. i MSD Sharp & Dohme GmbH, A. Bothe, Y. Draheim i P. Fromlowitz, Rechtsanwälte,

               –

               za Europsku komisiju, T. Scharf i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 109. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Merck KGaA, s jedne strane, te Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme Corp i MSD Sharp & Dohme GmbH, s druge strane, u vezi sa zahtjevima prvonavedenog za mjere zabrane potonjim društvima uporabe pojma „MERCK” u imenima domena i na platformama društvenih medija na internetu te u trgovačkim nazivima kako u Njemačkoj tako i na ostalom području Europske unije.

         Pravni okvir

            Uredba (EZ) br. 44/2001

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) zamijenila je u odnosima među državama članicama Konvenciju o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisanu 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.).

               4

               Uvodna izjava 15. Uredbe br. 44/2001 glasi:
               „U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. Mora postojati jasan i učinkovit mehanizam za rješavanje slučajeva litispendencije i povezanih postupaka […]”

               5

               Članak 27. te uredbe, koji pripada u odjeljak 9. njezina poglavlja II., naslovljen „Litispendencija – povezani postupci”, određuje:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je prvo započet postupak zastaju sa postupcima, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak.
               2.   Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u korist tog suda.”

            Uredba br. 207/2009

               6

               Uvodne izjave 3. i 15. do 17. Uredbe br. 207/2009 glase:

                        „(3)

                        Radi ostvarivanja […] ciljeva [Unije] bilo bi potrebno predvidjeti mehanizme [Unije] s obzirom na žigove [Europske unije] prema kojima bi poduzeća putem jedinstvenog postupka mogla stjecati žigove [Europske unije] kojima je dana jedinstvena zaštita i koji proizvode učinke na području cijele [Unije]. Trebalo bi primjenjivati tako navedeno načelo jedinstvenog karaktera žiga [Europske unije], osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom.

                  […]

                        (15)

                        Kako bi pojačale zaštitu žigova [Europske unije], države članice trebale bi odrediti, uzimajući u obzir svoj nacionalni sustav, što je moguće manji broj nacionalnih sudova prvog i drugog stupnja koji bi imali nadležnost u pitanjima povrede i valjanosti žigova [Europske unije].

                        (16)

                        Odluke u vezi s valjanošću i povredom žigova [Europske unije] moraju imati učinak na i pokrivati cijelo područje [Europske unije], s obzirom da je to jedini način sprečavanja donošenja nedosljednih odluka od strane sudova i [Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)], te osiguranja da se neće narušiti jedinstveni karakter žigova [Europske unije]. Pravila sadržana u Uredbi [br. 44/2001] trebala bi se primjenjivati na sve postupke prema zakonu o žigovima [Europske unije], osim kada ova Uredba odstupa od tih pravila.

                        (17)

                        Trebalo bi izbjegavati proturječne presude u postupcima u koje su uključene iste stranke, o istim činjenicama na temelju žiga [Europske unije] i usporednih nacionalnih žigova. U ovu svrhu ako se postupci vode u istoj državi članici, način na koji se to postiže jest pitanje nacionalnih postupovnih pravila koja se ne dovode u pitanje ovom Uredbom, dok se u slučaju kada se postupci vode u različitim državama članicama, odredbe donesene po uzoru na pravila o lis pendens i povezanim postupcima iz gore spomenute Uredbe [br. 44/2001] čine primjerenima.”

               7

               Člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 određeno je:
               „Žig [Europske unije] ima jedinstveni karakter. Ima jednak učinak u cijeloj [Uniji]: ne smije se registrirati, ne smije se prenositi ili ne smije ga se odreći, ne smije biti predmetom odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim i njegova se uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu [Uniju]. To se načelo primjenjuje, osim ako je drukčije određeno ovom Uredbom.”

               8

               Članak 109. te uredbe, naslovljen „Istodobne i uzastopne građanske parnice koje se vode na temelju žigova [Europske unije] i nacionalnih žigova”, koji se nalazi u odjeljku 1. glave XI. navedene uredbe, naslovljenom „Građanske parnice koje se vode na temelju više od jednog žiga”, u stavku 1. točki (a) predviđa:
               „Kad se postupci povodom tužbe zbog povrede prava koji se temelje na istom razlogu i vode između istih stranaka pokreću na sudovima različitih država članica, jedan na temelju žiga [Europske unije], a drugi na temelju nacionalnog žiga:

                        (a)

                        sud koji nije prvi pokrenuo postupak po službenoj se dužnosti odriče nadležnosti u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak kad su odnosni žigovi istovjetni i kad se odnose na istovjetne proizvode ili usluge. Sud koji bi bio obvezan odreći se nadležnosti može zastati sa svojim postupkom ako se nadležnost drugog suda osporava.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Tužitelj u glavnom postupku, društvo Merck, kemijsko je i farmaceutsko poduzeće koje, u skladu s odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje, zapošljava oko 40000 osoba i obavlja svoju djelatnost u 67 država diljem svijeta.

               10

               Prvotuženik u glavnom postupku, društvo Merck & Co., jest društvo majka, uvršteno na burzu, drugotuženika u glavnom postupku, društva Merck Sharp & Dohme, koje stavlja na tržište ponajprije lijekove i cjepiva te kozmetičke proizvode i proizvode za osobnu njegu. U skladu s odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje, društvo Merck Sharp & Dohme zaduženo je za operativne djelatnosti grupe, a osobito za vidljivost na internetu, među ostalim, objavljivanjem informacija od interesa za dioničare. Trećetuženik u glavnom postupku, društvo MSD Sharp & Dohme, njemačko je društvo kći društva Merck & Co.

               11

               Tužitelj i tuženici u glavnom postupku bili su u početku dio iste grupe društava. Od 1919. oni su, međutim, potpuno odvojeni.

               12

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Merck nositelj nacionalnog žiga MERCK, registriranog u Ujedinjenoj Kraljevini. To je društvo također nositelj verbalnog žiga Europske unije MERCK za proizvode iz razreda 5., 9. i 16. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i za proizvode i usluge iz razreda 42. tog sporazuma.

               13

               Niz sporazuma sklopljen je uzastopno između, s jedne strane, društva čiji je pravni sljednik društvo Merck i, s druge strane, društva čiji je pravni sljednik društvo Merck Sharp & Dohme. Ti sporazumi, od kojih je najnoviji još na snazi, predvidjeli su pravila za uporabu društva Merck Sharp & Dohme žigova društva Merck u Njemačkoj i drugim državama.

               14

               S internetske stranice www.merck.com tuženikâ u glavnom postupku svi korisnici u Njemačkoj ili drugoj državi članici usmjeravaju se, među ostalim, putem poveznica, na podređene stranice koje također imaju sadržaj koji odražava prisutnost na internetu tuženikâ u glavnom postupku, kao što su www.merckengage.com, www.merckvaccines.com ili www.merck‑animal‑health.com. Na tim internetskim stranicama prijenos informacija nije zemljopisno ciljan, tako da je sadržaj dostupan u istom obliku u cijelom svijetu.

               15

               Osim svojih imena domena na internetu, društva Merck & Co. i Merck Sharp & Dohme uspostavila su i druge oblike prisutnosti na internetu, na nekoliko platformi društvenih medija.

               16

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je 8. ožujka 2013. High Courtu of Justice (England and Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina) tužbu na temelju svojeg nacionalnog žiga protiv društava Merck & Co. i Merck Sharp & Dohme zbog navodne povrede zbog uporabe pojma „Merck” u Ujedinjenoj Kraljevini.

               17

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je 11. ožujka 2013. pred Landgerichtom Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) tužbu na temelju žiga Europske unije čiji je nositelj protiv istih tuženika, ali i protiv društva MSD Sharp & Dohme.

               18

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, tužitelj u glavnom postupku smatra da činjenica da su internetske stranice tuženikâ u glavnom postupku, čije je snimke zaslona dostavio, dostupne u Uniji, pa tako i u Njemačkoj, bez geografskog ciljanja prijenosa predstavlja povredu njegovih prava koja proizlaze iz žiga.

               19

               Podnescima od 11. studenoga 2014. kao i od 12. ožujka, 10. rujna i 22. prosinca 2015. tužitelj u glavnom postupku izmijenio je svoje glavne zahtjeve pred sudom koji je uputio zahtjev i izjavio da povlači svoju tužbu u dijelu u kojem se zahtjevi odnose na državno područje Ujedinjene Kraljevine. To povlačenje tužbe osporavali su tuženici u glavnom postupku.

               20

               Tuženici u glavnom postupku smatraju da je tužba koja je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev nedopuštena s obzirom na članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009, barem s obzirom na to da se odnosi na tužbeni razlog koji se temelji na povredi žiga Europske unije koju je počinio tužitelj u glavnom postupku u cijeloj Uniji. Činjenica da je potonji djelomično povukao tužbu ne utječe na to.

               21

               Landgericht Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu) navodi da se čini kako članak 109. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 isključuje svako ograničenje teritorijalnog dosega eventualnog oglašavanja nenadležnim suda koji nije prvi pokrenuo postupak u okolnostima kao u glavnom postupku. Međutim, ima sumnje u tom pogledu.

               22

               U tom kontekstu Landgericht Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li pojam ‚na istom razlogu’ iz članka 109. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] tumačiti na način da održavanje i korištenje internetske prisutnosti dostupne na isti način na istoj domeni u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, zbog koje su između istih stranaka pokrenuti postupci povodom tužbi zbog povrede pred sudovima različitih država članica, od kojih se jedan odnosi na povredu žiga Europske unije, a drugi na povredu nacionalnog žiga, ispunjava taj činjenični opis?

                        2.

                        Treba li pojam ‚na istom razlogu’ iz članka 109. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] tumačiti na način da održavanje i korištenje internetske prisutnosti dostupne na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, na internetu na domenama ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, pod istim korisničkim imenima za svaku od domena ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, zbog kojih su između istih stranaka pokrenuti postupci povodom tužbi zbog povrede pred sudovima različitih država članica, od kojih se jedan odnosi na povredu žiga Europske unije, a drugi na povredu nacionalnog žiga, ispunjava taj činjenični opis?

                        3.

                        Treba li članak 109. stavak 1. točku (a) [Uredbe br. 207/2009] tumačiti na način da se ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’ pred kojim je u jednoj državi članici pokrenut ‚postupak povodom tužbe zbog povrede’ zbog povrede žiga Europske unije održavanjem internetske prisutnosti na istoj domeni, dostupnoj na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, pred kojim se na temelju članka 97. stavka 2. i članka 98. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] ističu počinjene povrede ili prijetnje povrede na državnom području bilo koje države članice, treba odreći nadležnosti samo za državno područje druge države članice u kojoj je sud ‚prvi’ pokrenuo postupak povodom tužbe zbog povrede nacionalnog žiga, koji je istovjetan žigu Europske unije, a koji se ističe pred ‚sudom koji nije prvi pokrenuo postupak’ i zaštićen je za istovjetne proizvode, zbog održavanja i korištenja internetske prisutnosti na istoj domeni, dostupnoj na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, u opsegu te dvostruke istovjetnosti, ili je ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’ dužan, s obzirom na tu dvostruku istovjetnost, odreći se nadležnosti za sve zahtjeve koji se na temelju članka 97. stavka 2. i članka 98. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] pred njime rješavaju i temelje se na počinjenim povredama ili prijetnjama povreda na državnom području bilo koje države članice, te stoga u Uniji?

                        4.

                        Treba li članak 109. stavak 1. točku (a) [Uredbe br. 207/2009] tumačiti na način da se ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’, pred kojim je u jednoj državi članici pokrenut ‚postupak povodom tužbe zbog povrede’ zbog povrede žiga Europske unije održavanjem i korištenjem sadržaja dostupnog na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, na internetu na domenama ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, pod istim korisničkim imenima za svaku od domena ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, pred kojim se na temelju članka 97. stavka 2. i članka 98. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] ističu počinjene povrede ili prijetnje povrede na državnom području bilo koje države članice, treba odreći nadležnosti samo za državno područje druge države članice u kojoj je sud ‚prvi’ pokrenuo postupak zbog povrede nacionalnog žiga, koji je istovjetan žigu Europske unije, a koji se ističe pred ‚sudom koji nije prvi pokrenuo postupak’ i zaštićen je za istovjetne proizvode, zbog održavanja i korištenja sadržaja dostupnog na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, na internetu na domenama ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, s istim korisničkim imenima za svaku od domena ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, u opsegu te dvostruke istovjetnosti, ili je ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’ dužan, s obzirom na tu dvostruku istovjetnost, odreći se nadležnosti za sve zahtjeve koji se na temelju članka 97. stavka 2. i članka 98. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] pred njime rješavaju i koji se temelje na počinjenim povredama ili prijetnjama povreda na državnom području bilo koje države članice, te stoga u Uniji?

                        5.

                        Treba li članak 109. stavak 1. točku (a) [Uredbe br. 207/2009] tumačiti na način da se ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’ na temelju članka 109. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] u opsegu dvostruke istovjetnosti zbog povlačenja tužbe zbog povrede žiga Europske unije održavanjem i korištenjem internetske prisutnosti na istoj domeni, dostupnoj na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, ako su mu prvotno podneseni zahtjevi na temelju članka 97. stavka 2. i članka 98. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] koji se temelje na počinjenim povredama ili prijetnjama povreda na državnom području bilo koje države članice, ne smije odreći nadležnosti za državno područje druge države članice u kojoj je sud ‚prvi’ pokrenuo postupak povodom tužbe zbog povrede nacionalnog žiga, koji je istovjetan žigu Europske unije, a koji se ističe pred ‚sudom koji nije prvi pokrenuo postupak’ i zaštićen je za istovjetne proizvode, održavanjem i korištenjem internetske prisutnosti na istoj domeni, dostupnoj na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji?

                        6.

                        Treba li članak 109. stavak 1. točku (a) [Uredbe br. 207/2009] tumačiti na način da se ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’ na temelju članka 109. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] u opsegu dvostruke istovjetnosti zbog povlačenja tužbe zbog povrede žiga Europske unije održavanjem i korištenjem sadržaja dostupnog na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, na internetu na domenama ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, pod istim korisničkim imenima za svaku od domena ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, ako su mu prvotno podneseni zahtjevi na temelju članka 97. stavka 2. i članka 98. stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009] koji se temelje na počinjenim povredama ili prijetnjama povreda na državnom području bilo koje države članice, ne smije odreći nadležnosti za državno područje druge države članice u kojoj je sud ‚prvi’ pokrenuo postupak povodom tužbe zbog povrede nacionalnog žiga, koji je istovjetan žigu Europske unije, a koji se ističe pred ‚sudom koji nije prvi pokrenuo postupak’ i zaštićen je za istovjetne proizvode, održavanjem i korištenjem internetskog sadržaja dostupnog na isti način u cijelom svijetu, a stoga i u Uniji, na internetu na domenama ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’, pod istim korisničkim imenima za svaku od domena ‚facebook.com’ i/ili ‚youtube.com’ i/ili ‚twitter.com’?

                        7.

                        Treba li članak 109. stavak 1. točku (a) [Uredbe br. 207/2009] tumačiti na način da je ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’ u skladu s formulacijom ‚kad su odnosni žigovi istovjetni i kad se odnose na istovjetne proizvode ili usluge’, u slučaju kada su žigovi istovjetni, nadležan samo ako su predmetni žig Europske unije i nacionalni žig registrirani za iste proizvode i/ili usluge, ili je ‚sud koji nije prvi pokrenuo postupak’ potpuno nenadležan, čak i kada se žigom Europske unije koji je istaknut pred tim sudom također štite drugi proizvodi i/ili usluge koji nisu zaštićeni nacionalnim žigom i za koje je moguća istovjetnost ili sličnost spornih akata?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje

               23

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da je u njemu naveden uvjet, koji se odnosi na postojanje „istog razloga”, ispunjen kad se postupci povodom tužbe zbog povrede prava koji se temelje na istom razlogu i vode između istih stranaka pokreću pred sudovima različitih država članica, prvi na temelju nacionalnog žiga, u pogledu navodne povrede na državnom području jedne države članice, a drugi na temelju žiga Europske unije i u pogledu navodne povrede koja se odnosi na cijelo područje Unije.

               24

               U skladu s člankom 109. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009, kad se postupci povodom tužbe zbog povrede prava koji se temelje na istom razlogu i vode između istih stranaka pokreću pred sudovima različitih država članica, jedan na temelju žiga Unije, a drugi na temelju nacionalnog žiga, sud koji nije prvi pokrenuo postupak po službenoj se dužnosti odriče nadležnosti u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak kad su odnosni žigovi istovjetni i kad se odnose na istovjetne proizvode ili usluge.

               25

               Tekst članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 ne navodi kako treba shvatiti pojam „isti razlog” iz te odredbe.

               26

               Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se pojmovi odredbe prava Unije koja, kao u ovom slučaju, ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njezina smisla i dosega moraju autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, ne uzimajući u obzir samo njezin tekst nego i kontekst odredbe i cilj propisa kojeg je dio (vidjeti, među ostalim, presude od 26. svibnja 2016., Envirotec Denmark, C‑550/14, EU:C:2016:354, t. 27. i od 18. svibnja 2017., Hummel Holding, C‑617/15, EU:C:2017:390, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Najprije valja istaknuti da se doseg članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 ne smije ocjenjivati isključivo na temelju tekstualnog tumačenja te odredbe, zbog postojanja razlika između njezinih jezičnih verzija (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2017., Al Chodor, C‑528/15, EU:C:2017:213, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Naime, iako se pojedine jezične verzije, poput onih na španjolskom, francuskom i slovenskom, pozivaju na tužbe zbog povrede prava koje se temelje „na istom razlogu”, druge jezične verzije, poput onih na engleskom i litavskom, upućuju na tužbe koje se temelje „na istoj osnovi” ili, poput verzije na danskom, na tužbe koje imaju isti „predmet” i istu „osnovu”.

               29

               Glede konteksta predmetne odredbe, valja navesti, s jedne strane, da je, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 17. Uredbe br. 207/2009, članak 109. navedene uredbe donesen po uzoru na pravila o litispendenciji iz Uredbe br. 44/2001, čiji članak 27. u stavku 1. predviđa da, ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je prvo započet postupak zastaju sa postupcima, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak, a u stavku 2. da se, nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju nenadležnima u korist tog suda.

               30

               S druge strane, valja istaknuti da postupovna pravila predviđena Uredbom br. 207/2009 imaju karakter lex specialis u odnosu na postupovna pravila iz Uredbe br. 44/2001. Stoga, prema odredbi članka 94. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, odredbe Uredbe br. 44/2001, osim ako Uredbom br. 207/2009 nije drukčije određeno, primjenjuju se na postupke koji se odnose na žigove Europske unije i na postupke koji se odnose na istodobne ili uzastopne tužbe podnesene na temelju žigova Europske unije i nacionalnih žigova, što govori u prilog koherentnom tumačenju pojmova uključenih u te akte.

               31

               Glede svrhe članka 109. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, treba navesti da je, prema njezinoj uvodnoj izjavi 17., svrha te uredbe izbjegavanje donošenja proturječnih presuda u postupcima u koje su uključene iste stranke i koji se temelje na istim činjenicama, a pokrenuti su na temelju žiga Europske unije i usporednih nacionalnih žigova.

               32

               Ta svrha odgovara jednom od ciljeva Uredbe br. 44/2001, a to je posebice, sukladno njezinoj uvodnoj izjavi 15., što je više moguće smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u različitim državama članicama ne budu donesene nepomirljive presude.

               33

               Stoga treba smatrati da uvjet koji se odnosi na postojanje „istog razloga” u smislu članka 109. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 valja tumačiti na način sličan onomu kako je Sud tumačio uvjet koji se odnosi na postojanje postupaka „o istom predmetu” u smislu članka 27. stavka 1. Uredbe br. 44/2001.

               34

               S tim u vezi usto valja primijetiti da verzije tih odredaba na engleskom jeziku upotrebljavaju istovjetne pojmove glede uvjeta koji se odnosi na istovjetnost predmeta zahtjeva.

               35

               Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da, u svrhu određivanja je li u okviru primjene članka 109. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 ispunjen uvjet koji se odnosi na postojanje „istog razloga”, valja, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 49. i 50. svojeg mišljenja, utvrditi imaju li postupci povodom tužbe zbog povrede iz članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 istu osnovu i isti predmet.

               36

               U skladu sa sudskom praksom u vezi s člankom 21. Konvencije o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 27. rujna 1968., čije se tumačenje od strane Suda također odnosi na članak 27. Uredbe br. 44/2001, „osnova” obuhvaća činjenice i pravno pravilo koji su navedeni kao temelj zahtjeva (vidjeti po analogiji presude od 6. prosinca 1994., Tatry, C‑406/92, EU:C:1994:400, t. 39. i od 22. listopada 2015., Aannemingsbedrijf Aertssen i Aertssen Terrassements, C‑523/14, EU:C:2015:722, t. 43.).

               37

               U ovom slučaju, s jedne strane, valja smatrati, kao što to nezavisni odvjetnik ističe u točki 51. svojeg mišljenja, da uzastopne građanske parnice koje se vode na temelju žigova Europske unije i nacionalnih žigova, u svrhu primjene članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, imaju istu osnovu jer se temelje na isključivim pravima koja proizlaze iz istovjetnih žigova. Iako se tužba podnesena pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak temelji na nacionalnom žigu, a tužba podnesena pred sudom koji nije prvi pokrenuo postupak na žigu Europske unije, takva je okolnost svojstvena pravilu o litispendenciji iz članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009.

               38

               S druge strane, glede činjenica, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se tužbe podnesene pred High Courtom of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery) odnosno pred Landgerichtom Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu) odnose na uporabu pojma „Merck” u imenima domena i na platformama društvenih medija na internetu koji su dostupni iz cijelog svijeta. Stoga se čini da su, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, uvjet koji se odnosi na istovjetnost činjenica kao i onaj koji se odnosi na istovjetnost osnove u ovom slučaju ispunjeni.

               39

               Glede „predmeta”, Sud je naveo da on znači cilj tog zahtjeva (vidjeti po analogiji presude od 6. prosinca 1994., Tatry, C‑406/92, EU:C:1994:400, t. 41. i od 8. svibnja 2003., Gantner Electronic, C‑111/01, EU:C:2003:257, t. 25.), s obzirom na to da se pojam „predmet” ne može ograničiti na formalnu istovjetnost dvaju zahtjeva (vidjeti po analogiji presudu od 8. prosinca 1987., Gubisch Maschinenfabrik, 144/86, EU:C:1987:528, t. 17.).

               40

               S tim u vezi valja uzeti u obzir navode podnositelja zahtjeva u svakom od sporova (vidjeti po analogiji presudu od 14. listopada 2004., Mærsk Olie & Gas, C‑39/02, EU:C:2004:615, t. 36.).

               41

               U ovom slučaju valja utvrditi da se tužbe pred High Courtom of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery) odnosno pred Landgerichtom Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu) odnose na navode koji se tek djelomično podudaraju. Naime, iako se tužbe odnose na uporabu pojma „Merck” u imenima domena i na platformama društvenih medija na internetu čiji je sadržaj dostupan u istom obliku u cijelom svijetu, valja navesti da je tužba pred High Courtom of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery), koja se temelji na pravima koja proizlaze iz žiga registriranog u Ujedinjenoj Kraljevini, usmjerena na zabranu uporabe pojma „Merck” na državnom području Ujedinjene Kraljevine, dok je tužba pred Landgerichtom Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu), koja se temelji na pravima koja proizlaze iz žiga Europske unije, usmjerena na zabranu uporabe navedenog pojma na području Unije.

               42

               S obzirom na cilj članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, koji je naveden u točki 31. ove presude, valja zaključiti da se može smatrati da tužbe pokrenute pred sudovima navedenima u prethodnoj točki imaju isti predmet samo u onom opsegu u kojem se navodne povrede odnose na isto područje.

               43

               Svako drugo tumačenje imalo bi za posljedicu to da bi mogućnosti za nositelja žiga Europske unije – koji je prethodno podnio tužbu zbog povrede na temelju istovjetnog nacionalnog žiga protiv navodnog počinitelja povrede pred sudom države članice nadležnim za odlučivanje o povredi ograničenoj na državno područje odnosne države članice – da ostvaruje svoja prava na temelju žiga Europske unije na državnom području drugih država članica bile neopravdano ograničene. Takvo tumačenje zanemaruje cilj jačanja zaštite žigova Europske unije, naveden u uvodnoj izjavi 15. Uredbe br. 207/2009.

               44

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da je u njemu naveden uvjet, koji se odnosi na postojanje „istog razloga”, ispunjen kad se postupci povodom tužbe zbog povrede koji se temelje na nacionalnom žigu odnosno žigu Europske unije vode između istih stranaka pred sudovima različitih država članica samo u opsegu u kojem se ti postupci odnose na navodnu povredu nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na državnom području istih država članica.

            Treće i četvrto pitanje

               45

               Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da se, u situaciji kada su postupke povodom tužbi zbog povrede – prvi na temelju nacionalnog žiga u pogledu navodne povrede na državnom području jedne države članice, a drugi na temelju žiga Europske unije u pogledu navodne povrede koja se odnosi na cijelo područje Unije – pokrenule iste stranke pred različitim sudovima država članica, sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora oglasiti u cijelosti nenadležnim za odlučivanje u postupku povodom tužbe zbog povrede koji je pred njim pokrenut ili se mora oglasiti nenadležnim u pogledu dijela zahtjeva koji se odnosi na državno područje države članice na koje se odnosi postupak povodom tužbe zbog povrede pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak.

               46

               Treba naglasiti da tekst članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 ne pojašnjava – u slučaju kad se postupci povodom tužbe zbog povrede prava koji se temelje na istom razlogu i vode između istih stranaka pokreću pred sudovima različitih država članica, jedan na temelju žiga Europske unije, a drugi na temelju nacionalnog žiga – opseg oglašavanja nenadležnim suda koji nije prvi pokrenuo postupak u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak.

               47

               Međutim, iz svrhe članka 109. Uredbe br. 207/2009, navedene u točki 31. ove presude, i odgovora na prvo i drugo pitanje proizlazi da do oglašavanja nenadležnim iz stavka 1. točke (a) tog članka treba doći samo ako su postupci pred tim sudovima pokrenuti na temelju istih razloga (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 1994., Tatry, C‑406/92, EU:C:1994:400, t. 33. i 34.).

               48

               Uvjet koji se odnosi na postojanje „istog razloga” u smislu članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 ispunjen je kad se postupci povodom tužbe zbog povrede koji se temelje na nacionalnom žigu odnosno žigu Europske unije vode između istih stranaka pred sudovima različitih država članica samo u opsegu u kojem se ti postupci odnose na navodnu povredu nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na državnom području istih država članica.

               49

               Doduše, kao što su to naveli tuženici u glavnom postupku, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, žig Europske unije ima jedinstven karakter. Budući da proizvodi iste učinke u cijeloj Uniji, ne smije se, u skladu s tom odredbom, osim ako je drukčije određeno tom uredbom, registrirati, prenositi ili odreći, ne smije biti predmet odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim te se njegova uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu Uniju. Nadalje, iz uvodne izjave 3. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je njezin cilj uspostaviti mehanizam s obzirom na žigove Europske unije koji uživaju jedinstvenu zaštitu i proizvode učinke na području cijele Unije. Naposljetku, u skladu s uvodnom izjavom 16. te uredbe, odluke u vezi s valjanošću i povredom žigova Europske unije moraju imati učinak na i pokrivati cijelo područje Unije, radi sprečavanja donošenja nedosljednih odluka sudova i EUIPO‑a te osiguranja da se neće narušiti jedinstven karakter žigova Europske unije.

               50

               Stoga, kako bi se na cijelom području Unije zajamčila jedinstvena zaštita prava koje proizlazi iz žiga Europske unije od moguće povrede, zabrana daljnjeg obavljanja radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio žig, a koju je izdao sud za žig Europske unije, mora načelno obuhvaćati cijelo područje Unije (presude od 12. travnja 2011., DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, t. 44. i od 22. rujna 2016., combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, t. 30.).

               51

               Međutim, prostorni doseg zabrane može se u određenim slučajevima ograničiti (presude od 12. travnja 2011., DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, t. 46. i od 22. rujna 2016., combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, t. 31.).

               52

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 82. svojeg mišljenja, to također mora biti slučaj kada se sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora djelomično odreći nadležnosti na temelju članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009.

               53

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da, u situaciji kada su postupke povodom tužbi zbog povrede – prvi na temelju nacionalnog žiga u pogledu navodne povrede na državnom području jedne države članice, a drugi na temelju žiga Europske unije u pogledu navodne povrede koja se odnosi na cijelo područje Unije – pokrenule iste stranke pred različitim sudovima država članica, sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora se oglasiti nenadležnim u pogledu dijela zahtjeva koji se odnosi na državno područje države članice na koje se odnosi postupak povodom tužbe zbog povrede pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak.

            Peto i šesto pitanje

               54

               Svojim petim i šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da je u njemu naveden uvjet, koji se odnosi na postojanje „istog razloga”, ispunjen kad se – nakon tužiteljeva djelomičnog povlačenja, pod uvjetom da se to valjano učini, tužbe zbog povrede na temelju žiga Europske unije koja je najprije bila podnesena s ciljem zabrane uporabe tog žiga na području Unije, pri čemu se takvo povlačenje tužbe odnosi na državno područje države članice na koje se odnosi tužba zbog povrede podnesena pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak na temelju nacionalnog žiga s ciljem zabrane uporabe tog žiga na nacionalnom području – predmetne tužbe više ne odnose na navodnu povredu nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na području istih država članica.

               55

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se peto i šesto pitanje temelje na pretpostavci da članak 109. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 ne dopušta sudu koji nije prvi pokrenuo postupak da se djelomično odrekne nadležnosti za odlučivanje o tužbi koja je pred njim podnesena.

               56

               Kao što to proizlazi iz odgovora na prva četiri pitanja, u slučaju kada su tužbe zbog povrede temeljene na nacionalnom žigu odnosno na žigu Europske unije pokrenule iste stranke pred različitim sudovima država članica u vezi s navodnom povredom nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na području istih država članica i na cijelom području Unije, sud koji nije prvi pokrenuo postupak može se odreći nadležnosti samo u dijelu spora koji se odnosi na područje države članice na koju se odnosi tužba zbog povrede podnesena pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak.

               57

               Iz toga slijedi da, ako se – nakon tužiteljeva djelomičnog povlačenja tužbe zbog povrede na temelju žiga Europske unije koja je najprije bila podnesena s ciljem zabrane uporabe tog žiga na području Unije, pri čemu se takvo povlačenje tužbe odnosi na državno područje države članice na koje se odnosi tužba zbog povrede podnesena pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak na temelju nacionalnog žiga s ciljem zabrane uporabe tog žiga na nacionalnom području – tužbe povodom povrede više ne odnose na navodnu povredu nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na području istih država članica, sud koji nije prvi pokrenuo postupak ne smije se odreći nadležnosti u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak.

               58

               S obzirom na prethodna razmatranja, na peto i šesto pitanje valja odgovoriti da članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da u njemu naveden uvjet, koji se odnosi na postojanje „istog razloga”, više nije ispunjen kad se – nakon tužiteljeva djelomičnog povlačenja, pod uvjetom da se to valjano učini, tužbe zbog povrede na temelju žiga Europske unije koja je najprije bila podnesena s ciljem zabrane uporabe tog žiga na području Unije, pri čemu se takvo povlačenje tužbe odnosi na državno područje države članice na koje se odnosi tužba zbog povrede podnesena pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak na temelju nacionalnog žiga s ciljem zabrane uporabe tog žiga na nacionalnom području – predmetne tužbe više ne odnose na navodnu povredu nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na području istih država članica.

            Sedmo pitanje

               59

               Svojim sedmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da se sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora, u slučaju kada su žigovi Europske unije i nacionalni žig istovjetni, odreći nadležnosti u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak samo u opsegu u kojem se navedeni žigovi odnose na istovjetne proizvode ili usluge, ili pak sud koji nije prvi pokrenuo postupak nije nadležan ni u slučaju kada je žig Europske unije na koji se poziva pred sudom koji nije prvi pokrenuo postupak registriran i za dodatne proizvode i usluge koji nisu obuhvaćeni istovjetnim nacionalnim žigom na koji se poziva pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak.

               60

               S tim u vezi, iz članka 109. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 proizlazi da se ta odredba primjenjuje „kad su odnosni žigovi istovjetni i kad odnose se na istovjetne proizvode ili usluge”.

               61

               Iz toga slijedi da se sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora, u slučaju istovjetnosti žiga Europske unije i nacionalnog žiga, po službenoj dužnosti odreći nadležnosti u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak samo u opsegu u kojem se navedeni žigovi odnose na istovjetne proizvode ili usluge.

               62

               S obzirom na prethodna razmatranja, na sedmo pitanje valja odgovoriti da članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da se, u slučaju istovjetnosti žigova, sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora odreći nadležnosti u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak samo u opsegu u kojem se navedeni žigovi odnose na istovjetne proizvode ili usluge.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije treba tumačiti na način da je u njemu naveden uvjet, koji se odnosi na postojanje „istog razloga”, ispunjen kad se postupci povodom tužbe zbog povrede koji se temelje na nacionalnom žigu odnosno žigu Europske unije vode između istih stranaka pred sudovima različitih država članica samo u opsegu u kojem se ti postupci odnose na navodnu povredu nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na državnom području istih država članica.

                           2.

                           Članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da, u situaciji kada su postupke povodom tužbi zbog povrede – prvi na temelju nacionalnog žiga u pogledu navodne povrede na državnom području jedne države članice, a drugi na temelju žiga Europske unije u pogledu navodne povrede koja se odnosi na cijelo područje Europske unije – pokrenule iste stranke pred različitim sudovima država članica, sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora se oglasiti nenadležnim u pogledu dijela zahtjeva koji se odnosi na državno područje države članice na koje se odnosi postupak povodom tužbe zbog povrede pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak.

                           3.

                           Članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da u njemu naveden uvjet, koji se odnosi na postojanje „istog razloga”, više nije ispunjen kad se – nakon tužiteljeva djelomičnog povlačenja, pod uvjetom da se to valjano učini, tužbe zbog povrede na temelju žiga Europske unije koja je najprije bila podnesena s ciljem zabrane uporabe tog žiga na području Unije, pri čemu se takvo povlačenje tužbe odnosi na državno područje države članice na koje se odnosi tužba zbog povrede podnesena pred sudom koji je prvi pokrenuo postupak na temelju nacionalnog žiga s ciljem zabrane uporabe tog žiga na nacionalnom području – predmetne tužbe više ne odnose na navodnu povredu nacionalnog žiga i žiga Europske unije koji su istovjetni na području istih država članica.

                           4.

                           Članak 109. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da se, u slučaju istovjetnosti žigova, sud koji nije prvi pokrenuo postupak mora odreći nadležnosti u korist suda koji je prvi pokrenuo postupak samo u opsegu u kojem se navedeni žigovi odnose na istovjetne proizvode ili usluge.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 11. prosinca 2012. # Sina Bank protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje. # Predmet T-15/11.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2012. # IG Communications Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-301/09.