title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. prosinca 2013.#Carmela Carratù protiv Poste Italiane SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Napoli.#Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme – Načelo nediskriminacije – Pojam ‚uvjeti zapošljavanja’ – Nacionalni propis koji predviđa sustav naknade štete u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu, koji se razlikuje od onog koji se primjenjuje zbog nezakonitog otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme.#Predmet C-361/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Socijalna politika — Direktiva 1999/70/EZ — Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme — Načelo nediskriminacije — Pojam ‚uvjeti zapošljavanja’ — Nacionalni propis koji predviđa sustav naknade štete u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu, koji se razlikuje od onog koji se primjenjuje zbog nezakonitog otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme“
      U predmetu C‑361/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Napoli (Italija), odlukom od 13. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 31. srpnja 2012., u postupku

         Carmela Carratù

      protiv

         Poste Italiane SpA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C. Carratù, A. Cinquegrana i V. De Michele, avvocati,

               —

               za Poste Italiane SpA, R. Pessi, A. Maresca, L. Fiorillo i G. Proia, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Gerardis, avvocatessa dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum) u prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 1999/70), načela djelotvorne sudske zaštite kako je definirana člankom 6. UEU‑a u vezi s člancima 47. i 52. stavkom 3. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) kao i općih načela prava Unije poput načela pravne sigurnosti, načela ekvivalentnosti i načela zaštite legitimnih očekivanja.

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između C. Carratù i Poste Italiane SpA (u daljnjem tekstu: Poste Italiane) o utvrđivanju određenog trajanja ugovora o radu koji je ona sklopila s tim trgovačkim društvom.

         Pravni okvir

         Propisi Unije

               3

               Članci 1., 4., 5. i 8. Okvirnog sporazuma glase kako slijedi:
               „Svrha (članak 1.)
               Svrha ovog Okvirnog sporazuma jest:

                        a)

                        poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije;

                        b)

                        ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba, koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

                  [...]
               Načelo nediskriminacije (članak 4.)
               1.   U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.
               2.   U slučajevima kada je to prikladno, primjenjuje se načelo pro rata temporis.
               3.   Način primjene ovog član[k]a utvrđuju države članice nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima i/ili socijalni partneri, uzimajući u obzir pravo Zajednice, nacionalno pravo, kolektivne ugovore i praksu.
               4.   Vrijeme potrebno za stjecanje kvalifikacija, u vezi s posebnim uvjetima zapošljavanja, jednako je za radnike zaposlene na određeno vrijeme kao za radnike zaposlene na neodređeno vrijeme, osim u slučaju kada su različite kvalifikacije, stečene za obavljanje rada u određenom vremenu, opravdane iz objektivnih razloga.
               Mjere za sprečavanje zlouporaba (članak 5.)
               1.   Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                        a)

                        objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                        b)

                        najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                        c)

                        broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.

                  2.   Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme:

                        a)

                        smatrati „uzastopnim”;

                        b)

                        smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.

                  [...]
               Odredbe o provedbi (članak 8.)
               1.   Države članice i/ili socijalni partneri mogu održati ili donijeti povoljnije odredbe za radnike od odredaba sadržanih u ovom Sporazumu.
               [...]”

         Talijansko pravo

               4

               Članak 32. zakona br. 183 od 4. studenoga 2010. (uobičajeni dodatak GURI‑ju br. 262 od 9. studenoga 2010., u daljnjem tekstu: zakon br. 183/2010), naslovljen „Prekluzija i odredbe o ugovoru o radu na određeno vrijeme”, predviđa:
               „1.   Prvi i drugi stavak članka 6. zakona br. 604 od 15. srpnja 1966. [o pojedinačnim otkazima, GURI br. 195 od 6. kolovoza 1966., u daljnjem tekstu: zakon br. 604/1966] mijenjaju se i glase: otkaz treba pobijati u prekluzivnom roku od 60 dana od dana primitka pisane obavijesti o otkazu ili pisane obavijesti o njegovim razlozima, ako nisu istodobno dostavljene; pobijati se može bilo kakvim pisanim podneskom, i izvansudskim, iz kojeg je razvidna volja radnika, uključujući posredstvom sindikalne organizacije, kojim se pobija otkaz. Pobijanje nema učinka ako mu u daljnjem roku od 270 dana ne uslijedi podnošenje tužbe sudskoj pisarnici radnog suda ili obavijest protivnoj strani da je podnesen zahtjev za mirenje ili arbitražu, što ne utječe na mogućnost podnošenja novih dokumenata koji se pojave nakon podnošenja tužbe. Ako se zahtjev za mirenje ili arbitražu odbije ili stranke ne postignu sporazum o njihovoj provedbi, tužbu treba podnijeti u prekluzivnom roku od 60 dana od dana odbijanja ili nepostizanja sporazuma.
               2.   Odredbe članka 6. [zakona br. 604/1966], izmijenjene stavkom 1. ovoga članka, jednako se primjenjuju na sve slučajeve nevaljanog otkaza.
               3.   Odredbe članka 6. [zakona br. 604/1966], izmijenjene stavkom 1. ovoga članka, primjenjuju se, među ostalim: a) na otkaze koji pretpostavljaju rješavanje pitanja u vezi s kvalifikacijom radnog odnosa ili zakonitosti određenog trajanja ugovora o radu; […] d) na postupak poništenja odredbe o utvrđivanju određenog trajanja ugovora o radu u smislu članaka 1., 2. i 4. zakonske uredbe br. 368 [koja se odnosi na provedbu Direktive 1999/70 o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP] od 6. rujna 2001. [GURI br. 235 od 9. listopada 2001.] i daljnje izmjene [u daljnjem tekstu: zakonska uredba br. 368/2001], pri čemu rokovi počinju teći istekom vremena na koji je ugovor sklopljen.
               4.   Odredbe članka 6. zakona br. 604/1966, izmijenjene stavkom 1. ovoga članka, također se primjenjuju: a) na ugovore o radu na određeno vrijeme sklopljene u smislu članaka 1., 2. i 4. [zakonske uredbe br. 368/2001] koji se već izvršavaju na dan stupanja na snagu ovoga zakona, pri čemu rokovi počinju teći danom prestanka ugovora; b) na ugovore o radu na određeno vrijeme sklopljene primjenom zakonskih odredbi koje su prethodile [zakonskoj uredbi br. 368/2001] koji su već sklopljeni na dan stupanja na snagu ovoga zakona, pri čemu rokovi počinju teći danom njezinog stupanja na snagu; [...]
               5.   U slučaju konverzije ugovora o radu na određeno vrijeme, sudac nalaže poslodavcu da radniku isplati sveobuhvatnu naknadu štete u iznosu od najmanje 2,5 do najviše 12 mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće sukladno kriterijima utvrđenima člankom 8. [zakona br. 604/1966].
               […]
               7.   Odredbe stavaka 5. i 6. primjenjuju se na sve postupke, uključujući postupke u tijeku na dan stupanja na snagu ovoga zakona. U odnosu na ove potonje, sudac, u slučaju potrebe i samo u svrhu određivanja naknade štete predviđene stavcima 5. i 6., strankama dodjeljuje rok radi eventualne dopune zahtjeva i uz njega povezanih prigovora te izvršava svoju instruktivnu ovlast predviđenu člankom 421. zakonika o parničnom postupku.”

               5

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je Direktiva 1999/70 u Italiji provedena zakonskom uredbom br. 368/2001. Na temelju članka 1. navedene uredbe sklapanje ugovora o radu na određeno vrijeme dopušteno je isključivo zbog tehničkih razloga, potrebe proizvodnje, organizacijskih potreba ili zamjene radnika te je takav ugovor nevaljan ako ne proizlazi, izravno ili neizravno, iz pisanog akta u kojem su ti razlozi točno navedeni. Poslodavac mora radniku dostaviti presliku pisanog akta u roku od pet radnih dana od dana početka obavljanja rada.

               6

               Članak 18. zakona br. 300 od 20. svibnja 1970. o statusu radnika (GURI br. 131 od 27. svibnja 1970.) glasi:
               „[…] Odlukom kojom utvrđuje da otkaz nije dopušten u smislu članka 2. [zakona br. 604/1966], ili kojom otkaz koji nema razloga ili opravdanog razloga poništava odnosno proglašava ništetnim po samom zakonu, sudac nalaže poslodavcu, bilo da se radi o poduzetniku ili ne, koji u svakom sjedištu, ustanovi, podružnici, uredu ili samostalnom odjelu gdje je došlo do otkaza zapošljava više od 15 zaposlenika ili više od 5 ako se radi o poljoprivrednom poduzeću, da radnika vrati na posao. […]
               Sudac presudom […] obvezuje poslodavca da radniku naknadi štetu zbog otkaza za koji je utvrđeno da ne proizvodi pravne učinke ili da nije dopušten, određujući naknadu koja je razmjerna potpunoj stvarnoj plaći od dana otkaza do dana stvarnog vraćanja na posao, i da mu isplati doprinose za socijalno osiguranje od dana otkaza do dana stvarnog vraćanja na posao; iznos naknade štete ni u kojem slučaju neće prelaziti pet potpunih stvarnih mjesečnih plaća.
               Ne dovodeći u pitanje pravo na naknadu štete […], radnik ima mogućnost od poslodavca zahtijevati, u zamjenu za vraćanje na posao, naknadu štete u iznosu od 15 potpunih stvarnih mjesečnih plaća. Ako se radnik u roku od 30 dana od dana kada ga je poslodavac pozvao ne vrati na posao, niti u roku od 30 dana od dana obavijesti o donošenju presude zatraži isplatu naknade štete predviđene ovim stavkom, smatra se da je radni odnos prestao istekom navedenih rokova.
               Objavljena presuda […] privremeno je ovršna.”

               7

               Zakon br. 604/1966 sadrži odredbe u vezi s pojedinačnim otkazima ugovora o radu na neodređeno vrijeme. Sukladno članku 8. navedenog zakona:
               „Kada je utvrđeno da otkaz nema razloga ili opravdanog razloga, poslodavac je dužan ponovno u roku od 3 dana zaposliti radnika ili, ako tako ne postupi, naknaditi mu štetu isplatom iznosa od najmanje 2,5 do najviše 6 mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće, uzimajući u obzir broj zaposlenih radnika, veličinu poduzeća, trajanje radnog odnosa radnika, ponašanje stranaka i uvjete koji se na njih odnose. Najviši iznos navedene naknade štete može se povećati do 10 mjesečnih plaća u odnosu na radnika s navršenih 10 godina rada i do 14 mjesečnih plaća za radnika s navršenih 20 godina rada, ako su zaposleni kod poslodavca koji zapošljava više od 15 radnika.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               C. Carratù zaposlena je u Poste Italiane, u poštanskom logističkom centru Kampanije, na radnom mjestu „mlađeg službenika centra za poštansku mehanizaciju” na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme za razdoblje od 4. lipnja do 15. rujna 2004. Ugovor koji je 4. lipnja 2004. samo ona potpisala vraćen joj je dana 15. lipnja s potpisom Poste Italiane.

               9

               Sklapanje ugovora na određeno vrijeme, u skladu s člankom 1. zakonske uredbe br. 368/2001, bilo je opravdano zbog potrebe da se zamijeni osoblje odsutno tijekom ljetnih godišnjih odmora.

               10

               C. Carratù 21. rujna 2004. obavijestila je Poste Italiane preporučenom pošiljkom da je dostupna za posao. Smatrajući da je njezino zapošljavanje na određeno vrijeme nezakonito i bez učinka jer je poslodavac ugovor potpisao i vratio tek 15. lipnja 2004., C. Carratù je, nakon što je neuspješno pokrenula postupak mirenja, podnijela tužbu Tribunale di Napoli, kao radnom sudu. Ona osporava primjenu ugovora o radu na određeno vrijeme, s obzirom na to da nisu bili ispunjeni uvjeti predviđeni zakonskom uredbom br. 368/2001, a posebno jer je ugovor sklopljen bez navođenja identiteta radnika koje je trebalo zamijeniti, trajanja njihove odsutnosti i točno određenih razloga odsutnosti. Slijedom toga, ona zahtijeva da se njezin ugovor na određeno vrijeme izmijeni u ugovor na neodređeno vrijeme, da je se zbog takve izmjene ugovora o radu vrati na posao kao i isplatu plaća koje su u međuvremenu dospjele.

               11

               Poste Italiane tvrdi da su stvarni razlozi, koji se odnose na potrebu zamjene radnika, opravdavali primjenu ugovora o radu na određeno vrijeme radi zapošljavanja C. Carratù. U svakom slučaju, navedeno trgovačko društvo osporava postojanje prava tužiteljice u glavnom postupku na isplatu plaća za razdoblje prije podnošenja tužbe sudu koji je uputio zahtjev, smatrajući da ona ima pravo samo na običnu naknadu štete.

               12

               Djelomičnom presudom od 25. siječnja 2012. sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je između Poste Italiane i tužiteljice 4. lipnja 2004. sklopljen ugovor o radu na neodređeno vrijeme. Međutim, Tribunale di Napoli još mora odlučiti o posljedicama koje poništenje ugovora o radu na određeno vrijeme ima na isplatu plaće te odrediti iznos naknade štete radniku koji je bio nezakonito zaposlen na određeno vrijeme.

               13

               U vezi s tim, sud koji je uputio zahtjev utvrđuje određenu proturječnost između, s jedne strane, sustava naknade štete predviđenog zakonom br. 183/2010 i, s druge strane, općeg sustava naknade štete koji se primjenjuje na sva ostala područja građanskog prava. Naime, članak 32. stavak 5. navedenog zakona previđa da radnik koji je nezakonito zaposlen na određeno vrijeme ima pravo na naknadu štete u iznosu od 2,5 do 12 mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće sukladno kriterijima utvrđenima člankom 8. zakona br. 604/1966.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je takav sustav naknade štete na veliku štetu radnika zaposlenog na određeno vrijeme jer, bez obzira na trajanje postupka i trenutak vraćanja na posao, ne bi mogao dobiti naknadu štete veću od 12 mjesečnih plaća. U tom pogledu, radnik koji je nezakonito zaposlen na određeno vrijeme uživao bi slabiju zaštitu od one predviđene načelima građanskog prava kao i one predviđene za radnika koji je zaposlen na neodređeno vrijeme, a kojem je nezakonito otkazan ugovor o radu, koji u slučaju predviđenom člankom 18. zakona br. 300 od 20. svibnja 1970. ima pravo na isplatu naknade štete razmjerne razdoblju koje je proteklo od nezakonitog otkaza do stvarnog vraćanja na posao.

               15

               Pod tim se okolnostima sud koji je uputio zahtjev pita je li navedeno tumačenje članka 32. stavka 5. zakona br. 183/2010 u skladu s načelima djelotvornosti i ekvivalentnosti zaštite zajamčene radniku zaposlenom na određeno vrijeme, koja su dužne poštovati države članice prilikom primjene Direktive 1999/70, kao i s temeljnim pravom na djelotvornu sudsku zaštitu koje se temelji na članku 47. Povelje i članku 6. EKLJP‑a.

               16

               U tim je okolnostima Tribunale di Napoli odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nacionalni propis, donesen radi provedbe Direktive 1999/70/EZ, koji u slučaju nezakonitog prekida izvršenja ugovora o radu čija je odredba o određenom trajanju ništetna predviđa drukčije i znatno manje ekonomske posljedice nego u slučaju nezakonitog prekida izvršenja ugovora općeg građanskog prava čija je odredba o određenom trajanju ništetna, protivan načelu ekvivalentnosti?

                        2.

                        Je li u skladu s pravom Unije da prilikom njegove konkretne primjene sankcija u povoljniji položaj stavlja poslodavca koji postupa protupravno na štetu radnika na način da trajanje postupka, premda neophodno, izravno šteti radniku u korist poslodavca i da mjera usmjerena na uspostavu prijašnjeg stanja gubi djelotvornost što postupak dulje traje, sve dok u potpunosti ne nestane?

                        3.

                        Protive li se članak 47. Povelje i članak 6. EKLJP‑a, prilikom primjene prava Unije u smislu članka 51. Povelje, tomu da trajanje postupka, premda neophodno, izravno šteti radniku u korist poslodavca i da mjera usmjerena na uspostavu prijašnjeg stanja gubi djelotvornost što postupak dulje traje, sve dok u potpunosti ne nestane?

                        4.

                        Obuhvaća li pojam ‚uvjetâ zapošljavanja’ predviđen člankom 4. [Okvirnog sporazuma], uzimajući u obzir pojašnjenja o kojima je riječ u članku 3. stavku 1. točki (c) Direktive Vijeća 2000/78/EZ [od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.)], i članku 14. stavku 1. točki (c) Direktive 2006/54/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.)], posljedice nezakonitog prestanka radnog odnosa?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, jesu li različite posljedice koje predviđa nacionalno pravo ovisno o tome radi li se o nezakonitom prestanku radnog odnosa na neodređeno ili određeno vrijeme opravdane u smislu članka 4.?

                        6.

                        Treba li opća načela prava Unije, poput pravne sigurnosti, zaštite legitimnih očekivanja, jednakosti oružja, djelotvorne sudske zaštite, prava na neovisni sud i općenito, na pošteno suđenje, koja jamči članak [6. stavak 2. UEU‑a] (kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 8. Lisabonskog ugovora i na koji upućuje članak 46. UEU‑a) – u vezi s člankom 6. [EKLJP] i člancima 46., 47. i 52. stavkom 3. [Povelje] – tumačiti na način da ona sprječavaju da talijanska država nakon značajnog proteka vremena (devet godina) donese zakonsku odredbu, poput članka 32. stavka 7. zakona br. 183/2010, koja utječe na posljedice postupaka koji su u tijeku i izravno šteti radniku u korist poslodavca te da mjera usmjerena na uspostavu prijašnjeg stanja gubi djelotvornost što postupak dulje traje, sve dok u potpunosti ne nestane?

                        7.

                        U slučaju da Sud navedenim načelima ne da značaj temeljnih načela prava Unije radi njihove horizontalne i opće primjene među strankama, treba li se stoga, zbog same činjenice da je jedna odredba poput članka 32. stavaka 5. do 7. zakona br. 183/2010 protivna obvezama koje predviđaju Direktiva 1999/70/EZ i [Povelja], jedno trgovačko društvo poput tuženika u glavnom postupku smatrati državnim tijelom radi izravne vertikalne primjene prava Unije i posebno članka 4. [Okvirnog sporazuma] i [Povelje]?”

         Pitanja C. Carratù koja su uslijedila po zaključenju usmenog postupka

               17

               Zahtjevom od 14. listopada 2013., pristiglim tajništvu Suda narednog 6. studenoga, C. Carratù je, nakon mišljenja nezavisnog odvjetnika iznesenog 26. rujna 2013., prije svega, na temelju članka 83. Poslovnika Suda, tražila ponovno otvaranje usmenog dijela postupka pozivajući se na to da stvar nije dovoljno razjašnjena, na postojanje novih činjenica i na mogućnost da se u predmetu odluči na temelju argumenata o kojima se nije raspravljalo među strankama. Podredno, C. Carratù poziva Sud da, na temelju članka 101. stavka 1. Poslovnika Suda, od suda koji je uputio zahtjev zatraži pojašnjenja. C. Carratù konačno zahtijeva da se strankama u predmetu D'Aniello i dr. (C‑89/13), koji je u tijeku pred Sudom, dopusti da podnesu očitovanja u ovom predmetu.

               18

               Kao prvo, važno je podsjetiti da Sud može, po službenoj dužnosti ili na prijedlog nezavisnog odvjetnika ili na zahtjev stranaka, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, sukladno članku 83. Poslovnika Suda, ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili da je o predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama (presuda od 11. travnja 2013., Novartis Pharma, C‑535/11, točka 30. i navedena sudska praksa).

               19

               Kao drugo, u smislu članka 252. stavka 2. UFEU‑a, dužnost je nezavisnog odvjetnika, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznositi obrazložene prijedloge odluka u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Prilikom ispunjavanja navedene dužnosti, on, naravno, može, ako je to potrebno, analizirati zahtjev za prethodnu odluku stavljajući ga u širi kontekst od onoga koji su strogo definirali sud koji je uputio zahtjev ili stranke u glavnom postupku. Budući da Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika niti obrazloženjem na kojem se ono temelji, nije nužno ponovno otvarati usmeni dio postupka sukladno članku 83. Poslovnika Suda svaki put kada nezavisni odvjetnik istakne pitanje primjene prava koje nije bilo predmet rasprave stranaka (gore navedena presuda Novartis Pharma, točka 31. i navedena sudska praksa).

               20

               U predmetnom slučaju, s jedne strane, o zahtjevu za prethodnu odluku nije potrebno odlučiti na temelju argumenata o kojima se nije raspravljalo među strankama. S druge strane, C. Carratù nema pravni interes podnositi zahtjev za pojašnjenja, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev ispravno iznio pravni okvir nacionalnog prava, koja točka nije bila sporna u očitovanjima podnesenima Sudu. Konačno, predmeti C‑361/12 i C‑89/13 nisu spojeni, a Statut i Poslovnik Suda ne predviđaju da se tijekom rješavanja jednog predmeta eventualno saslušaju stranke u drugom predmetu. Stoga je stvar dovoljno razjašnjena da bi Sud mogao odlučivati o navedenom zahtjevu.

               21

               Stoga, saslušavši nezavisnog odvjetnika, zahtjeve C. Carratù iznesene u točki 17. ove presude valja odbiti.

         O dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku

               22

               Poste Italiane smatra da su pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev nedopuštena jer, s jedne strane, on nije naveo kriterije na kojima Sud može temeljiti svoju ocjenu i, s druge strane, odredba nacionalnog prava o kojoj je riječ u glavnom postupku, odnosno članak 32. stavci 5. do 7. zakona br. 183/2010, koji se odnosi na sustav sankcija primjenjivih u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu, ne ulazi u područje primjene Direktive 1999/70. Naime, ta je direktiva prenesena u talijansko unutarnje pravo zakonskom uredbom br. 368/2001, dok je sporna odredba, koja je stupila na snagu tek 24. studenoga 2010., donesena u svrhe i zbog ciljeva koji se razlikuju od potrebe provedbe navedene direktive, odnosno zbog sustava sankcija koji se primjenjuje u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu, koji aspekt ni na koji način nije uređen navedenom direktivom.

               23

               U jednu ruku valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odbijanje Suda da odluči o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud nije moguće, osim u slučaju kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nije vezano uz stvarno stanje ili uz predmet glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi na postavljena pitanja pružio koristan odgovor (presuda od 12. lipnja 2008., Gourmet Classic, C‑458/06, Recueil str. I‑4207., točka 25. i navedena sudska praksa).

               24

               U predmetnom slučaju nije sporno da tumačenje prava Unije koje zahtijeva sud koji je uputio zahtjev u biti odgovara objektivnoj potrebi povezanoj s rješavanjem spora koji se pred njim vodi. Naime, kao prvo, ugovor o radu, s obzirom na to da se radi o ugovoru o radu na određeno vrijeme, pripada u stvarno područje primjene Okvirnog sporazuma i, kao drugo, postupak koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev odnosi se na usporedivost pravnog položaja radnice koja je zaposlena na određeno vrijeme s radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme.

               25

               Usto treba navesti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 33. svoga mišljenja, da pitanje je li zakon br. 183/2010 donesen u okviru provedbe Direktive 1999/70 ne utječe na dopustivost zahtjeva za prethodnu odluku.

               26

               U tim okolnostima treba utvrditi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         O prethodnim pitanjima

         Sedmo pitanje

               27

               Sedmim pitanjem, koje najprije treba razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da se na njega može izravno pozvati protiv državnog tijela, poput tuženika u glavnom postupku.

               28

               Potrebno je spomenuti da je Sud već imao priliku presuditi da je članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma, s obzirom na svoj sadržaj, bezuvjetan i dovoljno precizan da se pojedinac na njega može pozivati pred nacionalnim sudom (vidjeti presudu od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, Recueil str. I‑2483., točku 68.).

               29

               Usto treba podsjetiti da se, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, među subjektima protiv kojih se moguće pozvati na odredbe direktiva koje mogu imati izravne učinke nalazi i tijelo koje je, bez obzira na svoj pravni oblik, na temelju akta javne vlasti odgovorno obavljati, pod nadzorom te vlasti, službu od javnog interesa i koji u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima u pogledu pravila primjenjivih na odnose među pojedincima (vidjeti presudu od 12. rujna 2013., Kuso, C‑614/11, točku 32. i navedenu sudsku praksu).

               30

               U predmetnom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku i očitovanja podnesenih Sudu, kako je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 106. i idućima svoga mišljenja, Poste Italiane je subjekt koji je u cijelosti u vlasništvu talijanske države, s obzirom na to da je njegov jedini dioničar njezino ministarstvo gospodarstva i financija. Usto, on je pod nadzorom države i Corte dei Conti (revizorskog suda), čiji je jedan član istodobno član upravnog odbora toga društva.

               31

               Slijedom navedenog, na sedmo pitanje treba odgovoriti da članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da se na njega pojedinac može izravno pozvati protiv državnog tijela, poput Poste Italiane.

         Četvrto pitanje

               32

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da pojam „uvjetâ zapošljavanja” uključuje naknadu štete koju je poslodavac dužan isplatiti radniku zbog nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja njegovog ugovora o radu.

               33

               Treba podsjetiti da, u pogledu ciljeva kojima teži Okvirni sporazum, njegov članak 4. treba shvatiti na način da on izražava načelo socijalnog prava Unije koje se ne može tumačiti na restriktivan način (presuda od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, Recueil, str. I‑14031., točka 49. i navedena sudska praksa).

               34

               Iako, kako to u točki 37. svoga mišljenja navodi nezavisni odvjetnik, odredbe Okvirnog sporazuma ne definiraju izričito pojam „uvjetâ zapošljavanja”, Sud je već imao priliku dati tumačenje navedenog pojma u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998, L 14., str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), koji je gotovo identičan članku 4. točki 1. Okvirnog sporazuma.

               35

               Sud je pri tome presudio da je odlučujući kriterij za određivanje pripada li neka mjera u „uvjete zapošljavanja” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom upravo mjerilo zapošljavanja, odnosno radni odnos između poslodavca i radnika (u tom smislu vidjeti presudu od 10. lipnja 2010., Bruno i dr., C‑395/08 i C‑396/08, Recueil, str. I‑5119., točku 46.).

               36

               U odnosu na Okvirni sporazum, navedeno se zaključivanje može primijeniti na naknade štete predviđene zbog nezakonitog sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme.

               37

               Međutim, nije sporno da se takva naknada radniku dodjeljuje zbog radnog odnosa koji ga povezuje s poslodavcem. Budući da se ona, dakle, isplaćuje zbog zapošljavanja, ona ulazi u pojam „uvjetâ zapošljavanja”.

               38

               Stoga na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da pojam „uvjetâ zapošljavanja” uključuje naknadu štete koju je poslodavac dužan isplatiti radniku zbog nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja njegovog ugovora o radu.

         Peto pitanje

               39

               Petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da on nameće obvezu jednakog postupanja u slučaju naknade štete koja se dodjeljuje u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu i one koja se isplaćuje u slučaju nezakonitog otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

               40

               Najprije treba podsjetiti da je, sukladno članku 1. točki (a) Okvirnog sporazuma, jedan od njegovih ciljeva poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije. Isto tako, treći odlomak preambule navedenog Okvirnog sporazuma utvrđuje da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije”. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (gore navedena presuda Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, točka 47.).

               41

               Svrha je Okvirnog sporazuma, osobito njegovog članka 4., primjena navedenog načela na radnike zaposlene na određeno vrijeme radi sprječavanja da se poslodavac radnim odnosom takve prirode koristi kako bi tim radnicima uskratio prava koja se priznaju radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme (presuda od 13. rujna 2007., Del Cerro Alonso, C‑307/05, Recueil 2007, str. I‑7109., točka 37.).

               42

               Međutim, kako to proizlazi iz samog izričaja članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, jednako postupanje ne odnosi se na radnike zaposlene na određeno vrijeme i radnike zaposlene na neodređeno vrijeme koji nisu usporedivi.

               43

               Stoga, kako bi se ocijenilo treba li naknadu štete koja se isplaćuje u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu na određeno vrijeme i onu koja se isplaćuje u slučaju nezakonitog otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme određivati na jednak način, potrebno je prije svega provjeriti jesu li zainteresirane osobe u usporedivom položaju (analogno vidjeti presudu od 18. listopada 2012., Valenza, C‑302/11 do C‑305/11, točku 42. kao i navedenu sudsku praksu).

               44

               Međutim, nužno je navesti da se jedna od tih naknada štete isplaćuje u okolnostima koje su znatno drukčije od onih u kojima se isplaćuje druga naknada štete. Naime, prva naknada štete odnosi se na radnike čiji je ugovor sklopljen na nepravilan način, dok se druga odnosi na radnike kojima je otkazan ugovor o radu.

               45

               Iz toga slijedi da se jednako postupanje prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme, koje nameće članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma, ne primjenjuje u sporu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

               46

               Međutim, treba navesti da članak 8. točka 1. Okvirnog sporazuma određuje da „[d]ržave članice i/ili socijalni partneri mogu održati ili donijeti povoljnije odredbe za radnike od odredaba sadržanih u ovom Sporazumu”.

               47

               Preciznije, iako se na temelju izričaja članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma ne može smatrati da se naknada štete kojom se kažnjava nezakonito utvrđivanje određenog trajanja ugovora o radu i ona koja odgovara otkazu ugovora o radu na neodređeno vrijeme odnose na radnike koji se nalaze u usporedivom položaju, iz navedenog članka 4. točke 1., u vezi s navedenim člankom 8. točkom 1., proizlazi da one državama članicama koje to žele omogućavaju donošenje odredaba koje su povoljnije za radnike zaposlene na određeno vrijeme i stoga u slučajevima poput onoga u glavnom postupku financijske posljedice nezakonitog sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme izjednače s onima do kojih može doći zbog nezakonitog otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

               48

               Slijedom navedenog, na peto pitanje treba odgovoriti da, ako Okvirnom sporazumu nije protivno da države članice uvode povoljnije postupanje od onoga koje on predviđa za radnike zaposlene na određeno vrijeme, članak 4. točku 1. tog okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da on ne nalaže da se na jednak način odnosi prema naknadi štete koja se dosuđuje u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu i one predviđene za slučaj nezakonitog otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

         Prvo, drugo, treće i šesto pitanje

               49

               S obzirom na odgovore na četvrto i peto pitanje, nema mjesta odlučivanju o prvom, drugom, trećem i šestom pitanju.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, u prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da se na njega pojedinac može izravno pozvati protiv državnog tijela, poput Poste Italiane SpA.

                        2.

                           Članak 4. točku 1. istog Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme treba tumačiti na način da pojam „uvjetâ zapošljavanja” uključuje naknadu štete koju je poslodavac dužan isplatiti radniku zbog nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja njegovog ugovora o radu.

                        3.

                           Ako navedenom Okvirnom sporazumu nije protivno da države članice uvode povoljnije postupanje od onoga koje on predviđa za radnike zaposlene na određeno vrijeme, članak 4. točku 1. tog okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da on ne nalaže da se na jednak način odnosi prema naknadi štete koja se dosuđuje u slučaju nezakonitog utvrđivanja određenog trajanja ugovora o radu i one predviđene za slučaj nezakonitog otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 03. srpnja 2012.#Luigi Marcuccio protiv Europska komisija.#Predmet T-594/10 P.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. srpnja 2016.#Città Metropolitana di Bari, prije Provincia di Bari protiv Edilizia Mastrodonato Srl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita okoliša – Gospodarenje otpadom – Direktiva 2006/21/EZ – Članak 10. stavak 2. – Zatrpavanje eksploatacijskih jama otpadom koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina – Odlaganje ili oporaba tog otpada.#Predmet C-147/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita okoliša — Gospodarenje otpadom — Direktiva 2006/21/EZ — Članak 10. stavak 2. — Zatrpavanje eksploatacijskih jama otpadom koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina — Odlaganje ili oporaba tog otpada“
      U predmetu C‑147/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 16. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 26. ožujka 2015., u postupku

         Città Metropolitana di Bari, ranije Provincia di Bari
      protiv

         Edilizia Mastrodonato Srl,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj), E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Città Metropolitana di Bari, ranije Provincia di Bari, G. Mariani, avvocato,

               —

               za Ediliziju Mastrodonato Srl, M. Ingravalle, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Grassa, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Drwięcki kao i B. Paziewska, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon i L. Christie, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. A. Batesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i E. Sanfrutos Cano, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. stavka 2. Direktive 2006/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o gospodarenju otpadom od industrija vađenja minerala i o izmjeni Direktive 2004/35/EZ (SL L 102, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 68.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Città Metropolitana di Bari (Metropolitanski grad Bari, Italija), ranije Provincia di Bari (Provincija Bari, Italija) i Edilizije Mastrodonato Srl u vezi sa sustavom izdavanja dozvola za djelatnost zatrpavanja zatvorenog kamenoloma.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 1999/31/EZ

               3

               Uvodna izjava 15. Direktive Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada (SL L 182, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 14.) propisuje:
               „Budući da u skladu s Direktivom 75/442/EEZ oporaba inertnog ili neopasnog otpada koji je prikladan za korištenje kod rekonstrukcije/obnove i nasipavanja terena ili za potrebe u graditeljstvu, ne može predstavljati djelatnost odlaganja otpada.”

               4

               Članak 2. Direktive 1999/31 pod naslovom „Definicije” predviđa:
               „U smislu ove Direktive:
               [...]

                        (g)

                        ‚odlagalište’ znači građevina namijenjena odlaganju otpada na površinu ili pod zemlju (npr. podzemno odlagalište), [...]

                  [...]”

               5

               Članak 3. te direktive pod naslovom „Područje primjene” u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Države članice primjenjuju ovu Direktivu za svako odlagalište kako je utvrđeno člankom 2. točkom (g).
               2.   Ne dovodeći u pitanje postojeće zakonodavstvo Zajednice, sljedeće se isključuje iz područja primjene ove Direktive:
               [...]
               – korištenje inertnog otpada na odlagalištima koji je pogodan za radove na obnovi/rekonstrukciji, za nasipanje terena ili za potrebe u graditeljstvu,

                        —

                        [...]

                        —

                        odlaganje neonečišćene zemlje ili neopasnog inertnog otpada koji je nastao traženjem rude, vađenjem preradom i skladištenjem mineralnih resursa, te radom kamenoloma.”

         Direktiva 2006/21

               6

               Članak 2. stavak 1. Direktive 2006/21 propisuje:
               „1. Podložno stavcima 2. i 3., ova se Direktiva odnosi na gospodarenje otpadom koji nastaje istraživanjem, vađenjem, obradom i skladištenjem mineralnih sirovina te radom kamenoloma, dalje u tekstu ‚otpad od vađenja minerala’.

               7

               Članak 10. Direktive 2006/21 pod naslovom „Eksploatacijske jame” propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da operater, pri vraćanju otpada nastalog površinski ili podzemnim vađenjem minerala natrag u eksploatacijske jame radi sanacije ili izgradnje, poduzme odgovarajuće mjere kako bi:

                        1)

                        osigurao stabilnost otpada od vađenja minerala u skladu s, mutatis mutandis, člankom 11. stavkom 2.;

                        2)

                        spriječio onečišćenje tla, površinskih i podzemnih voda u skladu s, mutatis mutandis, člankom 13. stavcima 1., 3. i 5.;

                        3)

                        osigurao praćenje otpada od vađenja minerala i eksploatacijske jame u skladu s, mutatis mutandis, člankom 12. stavcima 4. i 5.

                  2.   Direktiva 1999/31/EZ se i dalje primjenjuje, prema potrebi, na otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina, a koji se koristi za zatrpavanje eksploatacijske jame.”

         Direktiva 2008/98/EZ

               8

               Uvodna izjava 19. Direktive 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.) propisuje:
               „Definicije oporabe i zbrinjavanja potrebno je izmijeniti kako bi se osigurala jasna razlika između tih dvaju pojmova na temelju stvarne razlike učinka na okoliš putem zamjene prirodnih resursa u gospodarstvu, a prepoznajući koristi koje uporaba otpada kao resursa može imati za okoliš i zdravlje ljudi. Osim toga, potrebno je izraditi smjernice s ciljem pojašnjenja slučajeva kod kojih je tu razliku teško primijeniti u praksi ili slučajeve u kojima aktivnosti klasificirane kao postupci oporabe ne odgovaraju stvarnom učinku tog postupka na okoliš.”

               9

               Članak 3. te direktive navodi:
               „U smislu ove Direktive:
               [...]

                        15.

                        ‚oporaba’ znači svaki postupak čiji glavni rezultat je otpad koji je koristan jer zamjenjuje druge materijale koje bi inače trebalo upotrijebiti za tu određenu svrhu, ili otpad koji se priprema kako bi ispunio tu svrhu, u tvornici ili u širem gospodarskom smislu. U Prilogu II. naveden je neiscrpan popis postupaka oporabe;

                  [...]

                        19.

                        ‚zbrinjavanje’ znači svaki postupak koji nije oporaba, čak i kad postupak ima za sekundarnu posljedicu obnovu tvari ili energije. U Prilogu I. nalazi se neiscrpan popis postupaka zbrinjavanja;

                  [...]”

               10

               Članak 4. navedene direktive pod naslovom „Hijerarhija otpada” predviđa:
               „1.   Kao redoslijed prioriteta zakonodavstva i politike o sprečavanju nastanka otpada i gospodarenju otpadom primjenjuje se sljedeća hijerarhija otpada:

                        a)

                        sprečavanje;

                        b)

                        priprema za ponovnu uporabu;

                        c)

                        recikliranje;

                        d)

                        drugi postupci oporabe npr. energetska oporaba; i

                        e)

                        zbrinjavanje.

                  2.   Kad primjenjuju hijerarhiju otpada koja se spominje u stavku 1., države članice poduzimaju mjere kojima potiču rješenja koja nude najbolji ukupni učinak na okoliš. To može zahtijevati da se za posebne tijekove otpada odstupi od navedene hijerarhije u slučajevima poduzimanja mjera koje imaju najbolji ukupni učinak na okoliš i zasnivaju se na razmatranju životnog ciklusa o ukupnim utjecajima pri nastanku i gospodarenju takvim otpadom.
               [...]”

               11

               Članak 10. stavak 1. iste direktive određuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se otpad podvrgava postupcima oporabe, u skladu s člancima 4. i 13.”

               12

               Članak 11. direktive 2008/98 pod naslovom „Ponovna uporaba i recikliranje” u stavcima 2. i 3. propisuje:
               „2.   Kako bi se uskladile s ciljevima ove Direktive i približile europskom društvu koje reciklira svoj otpad uz visoku razinu iskoristivosti resursa, države članice poduzimaju potrebne mjere namijenjene za ostvarivanje sljedećih ciljeva:
               [...]

                        (b)

                        do 2020. godine, pripremu za ponovnu uporabu, recikliranje i druge načine materijalne oporabe, uključujući postupke nasipavanja u kojima se otpad koristi kao zamjena za druge materijale, neopasnog građevinskog otpada, isključujući materijal iz prirode utvrđen ključnim brojem 17 05 04 na listi otpada, treba povećati na minimalno 70 % mase otpada.

                  3.   Komisija utvrđuje iscrpna pravila primjene i metoda izračuna za provjeru usklađenosti sa ciljevima utvrđenim u stavku 2. ovog članka, uzimajući u obzir Uredbu (EZ) br. 2150/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2002. o statističkim podacima o otpadu (SL 2002., L 332, str.1.). U ta se pravila mogu uključiti prijelazna razdoblja za države članice koje su 2008. godine reciklirale manje od 5 % u bilo kojoj od kategorija otpada navedenih u stavku 2. Te mjere, koje su namijenjene izmjeni elemenata ove Direktive koji nisu ključni, dopunjujući je, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom koji se spominje u članku 39. stavku 2. ove Direktive.”

               13

               Članak 13. te direktive određuje:
               „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da se gospodarenje otpadom provodi na način kojim se ne ugrožava zdravlje ljudi, ne šteti okolišu, a posebno:

                        a)

                        ne ugrožava voda, zrak, tlo, biljke ili životinje;

                        b)

                        ne uzrokuju neugodnosti u pogledu buke ili neugodnih mirisa; i

                        c)

                        bez štetnih utjecaja na krajolik ili mjesta od posebnog interesa.”

               14

               Članak 40. navedene direktive propisuje da rok za njezinu provedbu ističe 12. prosinca 2010.

               15

               Prilog I. Direktivi 2008/98 pod naslovom „Postupci zbrinjavanja” nabraja sljedeće postupke:
               „D 1 Odlaganje otpada u ili na tlo (npr. odlagalište itd.)
               [...]
               D 3 Duboko utiskivanje otpada (na primjer, utiskivanje otpada crpkama u bušotine, iscrpljena ležišta soli, prirodne šupljine itd.)
               [...]
               D 12 Trajno skladištenje (npr. smještaj spremnika u rudnik)
               [...]”

               16

               Prilog II. toj direktivi pod naslovom „Postupci oporabe” nabraja sljedeće postupke:
               „[...]
               R 3 Recikliranje/obnavljanje otpadnih organskih tvari koje se ne koriste kao otapala (uključujući kompostiranje i druge procese biološke pretvorbe) [...]
               R 4 Recikliranje/obnavljanje otpadnih metala i spojeva metala
               R 5 Recikliranje/obnavljanje drugih otpadnih anorganskih materijala [...]
               [...]
               R 10 Tretiranje tla otpadom u svrhu poljoprivrednog ili ekološkog poboljšanja
               [...]”

         Talijansko pravo

               17

               Članak 10. stavak 3. Zakonske uredbe br. 117/2008 od 30. svibnja 2008. kojom je prenesena Direktiva 2006/21 (GURI br. 157, od 7. srpnja 2008., str. 4.) propisuje:
               „Zatrpavanje jama i iskopanih područja – koji su posljedica djelatnosti vađenja – otpadom koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina u smislu te uredbe uređeno je odredbama Zakonske uredbe br. 36 od 13. siječnja 2003. o odlagalištima otpada.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               18

               Edilizia Mastrodonato podnijela je 16. ožujka 2010. zahtjev za proširenje kamenoloma kojemu je, među ostalim bio priložen plan za sanaciju okoliša koji je predviđao zatrpavanje ranije eksploatiranih područja s 1 200 000 m3 otpada koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina.

               19

               Dana 21. rujna 2011. Servizio regionale Attività estrattive (regionalna služba za „Djelatnosti iskopavanja”) odobrio je proširenje kamenoloma uz uvjet da se predviđena sanacija provede u skladu s modalitetima predviđenim u planu koji je odobren u isto vrijeme.

               20

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Edilizia Mastrodonato i Provincija Bari imaju različito stajalište o postupku koji Edilizia Mastrodonato treba slijediti kako bi zatrpala ranije eksploatirana područja.

               21

               Dana 19. siječnja 2012. Edilizia Mastrodonato je, u skladu s pojednostavljenim postupkom koji se primjenjuje na postupke oporabe otpada, uputila Provinciji Bari obavijest o započinjanju djelatnosti. Dana 15. studenoga 2012. voditelj službe Polizia Provinciale – Protezione Civile e ambiente (državna policija – civilna zaštita i zaštita okoliša) Provincije Bari odbio je da se projekt zatrpavanja pod ravnanjem Edilizije Mastrodonato provede u skladu s takvim pojednostavljenim postupkom jer je navedeno zatrpavanje u stvari projekt zbrinjavanja specijalnog inertnog otpada s obujmom od 1 200 000 m3 odlaganjem istog, za koje vrijedi uobičajeni postupak izdavanja odobrenja, u skladu s člankom 10. stavkom 3. Zakonske uredbe br. 117/2008 kojom je prenesen članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21.

               22

               Tu odluku poništio je Tribunale amministrativo regionale Puglia (regionalni upravni sud u Pugliji, Italija). Taj sud je naime smatrao da se predviđeno zatrpavanje može provesti u skladu s pojednostavljenim postupkom, neovisno u tekstu članka 10. stavka 3. Zakonske uredbe br. 117/2008. Prema mišljenju tog suda, tu odredbu naime treba tumačiti u skladu s razvojem prava Unije o otpadu. Članak 3. točka 15. i članak 11. Direktive 2008/98 ukazuju na to da zatrpavanje, čak i otpadom koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina, ne mora predstavljati zbrinjavanje već oporabu otpada za koju talijansko pravo dopušta upotrebu pojednostavljenog postupka.

               23

               Provincija Bari je protiv odluke Tribunalea amministrativo regionale Puglia (regionalni upravni sud u Pugliji, Italija) podnijela žalbu Consigliu di Stato (Državno vijeće, Italija) koji mora tumačiti članak 10. stavak 3. Zakonske uredbe br. 117/20080 i posljedično članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21. On tvrdi, za razliku od Tribunalea amministrativo regionale Puglia (regionalni upravni sud u Pugliji) da Provincija Bari smatra da, u skladu s tim dvjema odredbama, samo zatrpavanje otpadom od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina nije zbrinjavanje otpada i stoga može, u skladu s talijanskim pravom, biti predmet pojednostavljenog postupka.

               24

               U tim je uvjetima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21 tumačiti na način da je zatrpavanje odlagališta – kada se koristi otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina – uvijek podvrgnuto odredbama o otpadu sadržanima u Direktivi 1999/31, čak i kada nije riječ o zbrinjavanju otpada, nego o oporabi?”

         O prethodnom pitanju

               25

               Prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21 tumačiti na način da se odredbe Direktive 1999/31, na temelju predmetnog članka, upotrebljavaju za zatrpavanje kamenoloma otpadom različitim od otpada od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina u slučaju kada to zatrpavanje znači oporabu tog otpada.

               26

               Kao što to određuje njezin članak 2. stavak 1., Direktiva 2006/21 odnosi se na gospodarenje otpadom koji nastaje istraživanjem, vađenjem, obradom i skladištenjem mineralnih sirovina te radom kamenoloma.

               27

               Članak 10. navedene direktive ima naslov „Eksploatacijske jame”. Njezin stavak 1. propisuje državama članicama da osiguravaju da operater poduzme odgovarajuće mjere pri vraćanju otpada nastalog površinski ili podzemnim vađenjem minerala natrag u eksploatacijske jame radi sanacije ili izgradnje. Suprotno tomu, stavak 2. tog članka predviđa da se Direktiva 1999/31/EZ „i dalje primjenjuje, prema potrebi, na otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina, a koji se koristi za zatrpavanje eksploatacijske jame”.

               28

               Valja utvrditi da se jezične verzije članka 10. stavka 2. Direktive 2006/21 razlikuju u pogledu toga ulazi li otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina nužno u područje primjene Direktive 1999/31. Naime, iako je u grčkoj, francuskoj i talijanskoj jezičnoj verziji između ostalog navedeno da se Direktiva 1999/31 i dalje primjenjuje na otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina, a koji se koristi za zatrpavanje, u njemačkoj i engleskoj verziji ista odredba između ostalog propisuje da se Direktiva 1999/31 i dalje primjenjuje, prema potrebi („gegebenenfalls” i „as appropriate”) na taj otpad.

               29

               Stoga valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, uzimajući u obzir verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju razlika između jezičnih verzija odredbu o kojoj je riječ treba tumačiti u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojih je ona dio (presuda od 17. ožujka 2016., Kødbranchens Fællesråd, C‑112/15, EU:C:2016:185, t. 36. i navedena sudska praksa).

               30

               U tom pogledu, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 31. svojeg mišljenja, valja prvo ukazati na to da članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21 pojašnjava da se Direktiva 1999/31 „i dalje primjenjuje” na otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina koji se koristi za zatrpavanje, što pretpostavlja da zatrpavanje eksploatacijske jame ne podliježe Direktivi 199/31 osim ako ne ispunjava uvijete za primjenu te direktive.

               31

               Međutim, Direktiva 1999/31 primjenjuje se samo na odloženi otpad, a ne na otpad koji je bio oporabljen. Naime, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 38. svojeg mišljenja, članak 3. stavak 1. te direktive predviđa da se ona primjenjuje na svako odlagalište koje je u članku 2. točki (g) navedene direktive definirano kao građevina namijenjena odlaganju otpada na površinu ili pod zemlju.

               32

               To tumačenje potvrđuje činjenica da, uzimajući u obzir opću strukturu Direktive 2006/21 koja se sastoji samo u uređivanju gospodarenja otpadom od industrija vađenja minerala, članak 10. stavak 2. te direktive ne može se tumačiti na način koji bi doveo do implicitnog širenja područja primjene Direktive 1999/31 kako je to jasno određeno u njezinu članku 3. stavku 1.

               33

               Iz toga slijedi da otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina može jedino ulaziti u područje primjene Direktive 1999/31 ako se odlaže na odlagalište radi zbrinjavanja, a ne zbog oporabe. U tom smislu valja tumačiti članak 3. stavak 2. drugu alineju te direktive koja isključuje iz svojeg polja primjene korištenje inertnog otpada na odlagalištima koji je pogodan za radove na obnovi/rekonstrukciji, za nasipanje terena ili za potrebe u graditeljstvu.

               34

               Stoga, članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21 treba tumačiti na način da se odredbe Direktive 1999/31, na temelju predmetnog članka, ne upotrebljavaju za zatrpavanje kamenoloma otpadom različitim od otpada od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina u slučaju kada to zatrpavanje znači oporabu tog otpada.

               35

               Kako bi se dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, treba još utvrditi pod kojim uvjetima se zatrpavanje kamenoloma otpadom koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina može smatrati oporabom otpada.

               36

               Budući da Direktiva 1999/31 ne daje definiciju pojma „oporaba”, treba se osloniti na definiciju „oporabe” iz članka 3. točke 15. Direktive 2008/98. Ta direktiva koja je s učinkom od 12. prosinca 2010. stavila izvan snage relevantne odredbe Direktive 2006/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2006. o otpadu (SL L 114, str. 9.) i čiji je krajnji rok za provedbu isticao istog datuma, primjenjiva je ratione temporis na spor iz glavnog postupka jer je obavijest o započinjanju djelatnosti koju je Edilizia Mastrodonato poslala Provinciji Bari, u skladu s pojednostavljenim postupkom koji se primjenjuje na oporabu otpada datirana s 19. siječnja 2012. (vidjeti prema analogiji presudu od 23. ožujka 2006., Komisija/Austrija, C‑209/04, EU:C:2006:195, t. 56. i 57.).

               37

               Članak 3. točka 15. Direktive 2008/98 između ostalog definira „oporabu” otpada kao postupak čiji je glavni rezultat otpad koji je koristan jer zamjenjuje druge materijale koje bi inače trebalo upotrijebiti za tu određenu svrhu. Uvodna izjava 19. navedene direktive u skladu je s ovim pristupom kada pojašnjava da se pojam „oporaba” razlikuje na temelju učinka na okoliš od pojma „zbrinjavanja” putem zamjene prirodnih resursa u gospodarstvu.

               38

               Zbog toga treba smatrati da ta definicija odgovara onoj razvijenoj u sudskoj praksi Suda prema kojoj je osnovna karakteristika oporabe otpada da je njezin glavni cilj da otpad ima korisnu funkciju na način da se koristi kao zamjena za druge materijale koji bi se inače upotrijebili za tu funkciju što omogućuje očuvanje prirodnih resursa (presuda od 27. veljače 2002., ASA, C‑6/00, EU:C:2002:121, t. 69.).

               39

               Iz toga slijedi da gospodarenje prirodnim resursima treba biti glavni cilj oporabe. Suprotno tomu, kada je gospodarenje sirovinama tek sekundarni učinak postupka čiji je glavni cilj zbrinjavanje otpada, to ne može utjecati na svrstavanje tog postupka kao postupka zbrinjavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2003., Komisija/Luxembourg, C‑458/00, EU:C:2003:94, t. 43.).

               40

               U tom pogledu, iz članka 3. točaka 15. i 19. Direktive 2008/98 proizlazi da je cilj Priloga I. i II. te direktive rekapitulirati najčešće postupke zbrinjavanja i oporabe, a ne iscrpno nabrojiti sve postupke zbrinjavanja i oporabe otpada u smislu navedene direktive.

               41

               S obzirom na navedeno, svaki postupak obrade otpada mora se moći klasificirati kao „zbrinjavanje” ili „oporaba” i, kao što to proizlazi iz članka 3. točke 19. Direktive 2008/98, isti postupak ne može se istovremeno kvalificirati kao „zbrinjavanje” i „oporaba”. U takvim uvjetima, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku kada postupak obrade otpada u pogledu samog teksta predmetnih postupaka nije moguće svrstati samo u jedan od postupaka ili kategoriju postupaka navedene u Prilozima I. i II. te direktive, taj postupak treba kvalificirati od slučaja do slučaja ovisno o ciljevima i definicijama iz predmetne direktive (vidjeti po analogiji presudu od 27. veljače 2002., ASA, C‑6/00, EU:C:2002:121, t. 62. do 64.).

               42

               Zadatak je suda koji je uputio zahtjev da ocijeni, u pogledu svih relevantnih elemenata u glavnom postupku i uzimajući u obzir cilj zaštite okoliša koji se želi postići Direktivom 2008/98, je li cilj zatrpavanja kamenoloma iz postupka u glavnoj stvari primarno oporaba otpada različitog od mineralnog otpada koji je namijenjen za uporabu u okviru tog zatrpavanja.

               43

               To može biti slučaj ako se, s jedne strane, utvrdi da bi se zasipanje navedenog kamenoloma izvršilo i u slučaju da takav otpad nije bio dostupan i ako bi stoga bilo potrebno upotrijebiti druge materijale (vidjeti po analogiji presudu od 27. veljače 2002., ASA, C‑6/00, EU:C:2002:121,t. 69.).

               44

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev treba uzeti u obzir okolnosti zatrpavanja kako bi utvrdio bi li se taj postupak proveo čak i u slučaju kada ne bi bilo otpada koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina. Stoga, na primjer, činjenica da operater kamenoloma iz postupka u glavnoj stvari dobiva taj otpad za naknadu isplaćenu proizvođaču ili imatelju otpada može ukazivati da je glavni cilj predmetnog postupka oporaba navedenog otpada (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2003., Komisija/Luxembourg, C‑458/00, EU:C:2003:94, t. 44.).

               45

               S druge strane, zatrpavanje kamenoloma iz postupka u glavnoj stvari može se smatrati postupkom oporabe samo ako je prema najnovijim znanstvenim i tehničkim saznanjima korišteni otpad prikladan za tu svrhu.

               46

               Naime, članak 10. stavak 1. i članak 13. Direktive 2008/98 propisuju državama članicama da poduzmu potrebne mjere kako bi se oporabe provodile uz poštivanje okoliša i zdravlja ljudi što podrazumijeva da se otpad može zamijeniti drugim materijalima pod istim uvjetima zaštite okoliša (vidjeti po analogiji presudu od 22. prosinca 2008., Komisija/Italija, C‑283/07, neobjavljena, EU:C:2008:763, t. 61. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Što se tiče prikladnosti uporabe otpada koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina za zatrpavanje kamenoloma iz postupka u glavnoj stvari, iz članka 3. stavaka 1. i 2., druge i treće alineje Direktive 1999/31 proizlazi da neinertni otpad kao i opasan otpad nisu prikladni za korištenje kod rekonstrukcije/obnove i nasipavanja terena ili za potrebe u graditeljstvu. Stoga se takva upotreba neinertnog ili opasnog otpada ne može smatrati oporabom i zato spada u područje primjene te direktive.

               48

               Uporaba neprikladnog otpada za zatrpavanje eksploatacijske jame kamenoloma imala bi znatno škodljivije učinke za okoliš od uporabe drugih materijala za zatrpavanje. Međutim, kao što to upozorava uvodna izjava 19. Direktive 2008/98, nije moguće klasificirati aktivnost kao postupak oporabe ako ta klasifikacija ne odgovara stvarnom učinku tog postupka na okoliš, koji na temelju hijerarhije otpada iz članka 4. stavka 1. te direktive treba biti bolji kod oporabe nego kod zbrinjavanja otpada.

               49

               S obzirom na ono što je izloženo u točkama 41. do 46. ove presude, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, s jedne strane, bi li Edilizia Mastrodonato zatrpala eksploatacijske jame svojeg kamenoloma u slučaju kada za to ne bi mogla upotrijebiti otpad koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina i, s druge strane, je li otpad koji se planira koristiti prikladan za zatrpavanje. Postupak koji je predmet postupka u glavnoj stvari može se kvalificirati kao oporaba samo ako ispunjava ta dva kumulativna uvjeta.

               50

               U tom pogledu, iz odgovora suda koji je uputio zahtjev na traženje Suda za pojašnjenjem proizlazi da je otpad koji je predmet postupka u glavnoj stvari vrlo različite prirode i vjerojatno se sastoji od neinertnog otpada ili čak opasnog otpada koji, kao što je to utvrđeno u točki 47. ove presude, nisu prikladni za zatrpavanje kamenoloma. Na nacionalnom sudu koji je jedini nadležan ocijeniti činjenice u postupku je da utvrdi ispunjava li projekt zatrpavanja eksploatacijske jame kamenoloma koji pripada Ediliziji Mastrodonato uvjete navedene u prošloj točki.

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21 treba tumačiti na način da se odredbe Direktive 1999/31, na temelju predmetnog članka, ne upotrebljavaju za zatrpavanje kamenoloma otpadom različitim od otpada od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina u slučaju kada to zatrpavanje znači oporabu tog otpada, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o gospodarenju otpadom od industrija vađenja minerala i o izmjeni Direktive 2004/35/EZ treba tumačiti na način da se odredbe Direktive 1999/31, na temelju predmetnog članka, ne upotrebljavaju za zatrpavanje kamenoloma otpadom različitim od otpada od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina u slučaju kada to zatrpavanje znači oporabu tog otpada, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 24. rujna 1998. # Antonio Stinco i Ciro Panfilo protiv Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS). # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura circondariale di Roma - Italija. # Predmet C-132/96.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 16. rujna 2009. # JanSport Apparel Corp. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-80/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2007.#Ismail Derin protiv Landkreis Darmstadt-Dieburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Darmstadt - Njemačka.#Predmet C-325/05.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 26. listopada 2016.#Rijksdienst voor Pensioenen protiv Willema Hoogstada.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van Cassatie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 4. – Materijalno područje primjene – Obustave na zakonom uređene starosne mirovine i na sve druge dopunske primitke – Članak 13. – Određivanje mjerodavnog zakonodavstva – Prebivalište u drugoj državi članici.#Predmet C-269/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      26. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članak 4. — Materijalno područje primjene — Obustave na zakonom uređene starosne mirovine i na sve druge dopunske primitke — Članak 13. — Određivanje primjenjivog zakonodavstva — Boravište u drugoj državi članici“
      U predmetu C‑269/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija), odlukom od 18. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. lipnja 2015., u postupku

         Rijksdienst voor Pensioenen

      protiv

         Willema Hoogstada,

      uz sudjelovanje:

         Rijksinstituut voor ziekte- en invaliditeitsverzekering,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet, u svojstvu predsjednika vijeća, E. Levits i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Bonbled i A. Percy, advocaten,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wils i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998. (SL L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 138., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Rijksdienst voor Pensioenen (Nacionalni ured za mirovine, u daljnjem tekstu: RVP) i Willema Hoogstada, povodom obustava na primicima koji su potonjem isplaćeni iz dopunskih mirovinskih fondova u veljači 2008.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Uredbe br. 1408/71:
               „[...]

                        (j)

                        ‚zakonodavstvo’ u pogledu svake države članice znači, svi zakoni i ostali propisi te sve druge postojeće ili buduće provedbene mjere koje se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 4. stavcima 1. i 2. ili na posebna nedoprinosna davanja obuhvaćena člankom 4. stavkom 2.a.
                        Ovaj izraz isključuje odredbe postojećih ili budućih industrijskih ugovora, bez obzira na to jesu li ili ne bile predmet odluke onih tijela koja su ih učinila obveznim ili proširila njihov opseg. Međutim, ako takve odredbe:

                                 i.

                                 služe primjeni zahtjeva za obveznim osiguranjem prema zakonima ili propisima navedenima u prethodnom podstavku;
                                 ili

                                 ii.

                                 uspostavljaju sustav koji provodi ista ustanova kao ona koja provodi sustave uspostavljene zakonima i propisima iz prethodnog podstavka,

                           ograničenje izraza može se ukinuti u svakom trenutku izjavom navedene države članice kojom se određuju vrste sustava na koje se ova Uredba odnosi. Takva se obavijest notificira i objavljuje u skladu s odredbama članka 97.

                  [...]”

               4

               Članak 4. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 određuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:

                        (a)

                        davanja za slučaj bolesti i majčinstvo;

                        (b)

                        invalidska davanja, uključujući ona namijenjena održavanju ili poboljšanju sposobnosti zarađivanja;

                        (c)

                        davanja za slučaj starosti;

                        (d)

                        davanja za nadživjele osobe;

                        (e)

                        davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;

                        (f)

                        posmrtne pripomoći;

                        (g)

                        davanja za nezaposlenost;

                        (h)

                        obiteljska davanja.”

               5

               Članak 13. te uredbe glasi:
               „1.   Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Podložno člancima od 14. do 17.:
               [...]

                        (f)

                        na osobu na koju se prestaje primjenjivati zakonodavstvo države članice, bez da se na nju počne primjenjivati zakonodavstvo druge države članice u skladu s jednim od pravila navedenim u gore navedenim podstavcima ili u skladu s jednom od iznimaka ili posebnih odredbi navedenih u člancima od 14. do 17., primjenjuje se zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi u skladu s odredbama samo tog zakonodavstva.”

               6

               Članak 33. stavak 1. Uredbe predviđa sljedeće:
               „Ustanova države članice koja je nadležna za isplatu mirovine i koja primjenjuje zakonodavstvo koje određuje umanjenje mirovina za doprinose za bolest i majčinstvo, ovlaštena je za takva umanjenja, određena u skladu s odnosnim zakonodavstvom, od mirovina koje isplaćuje takva ustanova, u mjeri u kojoj trošak davanja na temelju članaka 27., 28., 28.a, 29., 31. i 32. snosi ustanova navedene države članice.”

         Belgijsko pravo

               7

               Sukladno članku 191. prvom stavku točki 7. Wet betreffende de verplichte verzekering voor geneeskundige verzorging en uitkeringen gecoördineerd op 14 juli 1994 (Zakon o obveznom zdravstvenom osiguranju i naknadama, pročišćeni tekst od 14. srpnja 1994., Belgisch Staatsblad od 27. kolovoza 1994., str. 21524.; u daljnjem tekstu: pročišćeni tekst zakona od 14. srpnja 1994.):
               „Obustava u visini od 3,55 % vrši se na starosnim mirovinama, minimalnim starosnim mirovinama, obiteljskim mirovinama uređenim zakonom ili na svim drugim primicima koji se isplaćuju u zamjenu za takvu mirovinu kao i na svim drugim primicima koji nadopunjuju takvu mirovinu, čak i ako na nju nije priznato pravo i određena isplata, na temelju zakonskih, podzakonskih ili statutarnih odredbi, ili na temelju odredbi ugovora o radu, pravilnika o radu poduzetnika, kolektivnog ugovora sklopljenog s poduzetnikom ili granskog kolektivnog ugovora. Ta se obustava također vrši na primicima koji se isplaćuju u zamjenu za mirovinu ili koji nadopunjuju mirovinu, koji su dodijeljeni samozaposlenoj osobi na temelju kolektivnih obveza ili pojedinačne obveze za isplatu mirovine koju je poduzetnik preuzeo.”

               8

               Sukladno članku 3.aKoninklijk besluit tot uitvoering van artikel 191, eerste lid 1, 7°, van de wet betreffende de de verpflichte verzekering voor geneeskundige verzorging en uitkeringen, gecoördineerd op 14 juli 1994 (Kraljevska odluka od 15. rujna 1980. o izvršenju članka 191. prvog stavka točke 7. Zakona o obveznoj zdravstvenoj zaštiti i naknadama, pročišćeni tekst od 14. srpnja 1994.Belgisch Staatsblad, 23. rujna 1980., str. 10869.) u verziji primjenjivoj na dan kada su nastale činjenice glavnog postupka:
               „Procjena mjesečnih iznosa iz članka 2. stavka 1. vrši se najranije nakon proteka kalendarske godine tijekom koje su isplaćene mirovine i dopunski primici. Međutim, procjena mjesečnih iznosa primitaka koji su dodijeljeni osobama koje još nemaju svojstvo umirovljenika vrijedi također za kasnije godine koje moraju proteći do navršenja dobi za redovnu mirovinu korisnika tih primitaka. Eventualni saldo može se vratiti samo nakon što [RVP] utvrdi da je akumulirani bruto iznos mirovina i dopunskih primitaka niži od donje granice.”

               9

               Sukladno članku 68. stavku 1. Wet houdende sociale bepalingen (Zakon o socijalnim odredbama od 30. ožujka 1994., Belgisch Staatsblad, 31. ožujak 1994., str. 8866.; u daljnjem tekstu: Zakon od 30. ožujka 1994.):
               „[...]

                        (c)

                        ‚dopunski primitak’ znači svaki primitak koji dopunjuje mirovinu iz točke (a) ili točke (b), čak i ako nije ostvareno pravo za njezinu dodjelu i isplatu, na temelju zakonskih, podzakonskih ili statutarnih odredbi, ili na temelju odredbi ugovora o radu, pravilnika o radu poduzetnika, kolektivnog ugovora sklopljenog s poduzetnikom ili granskog kolektivnog ugovora, bez obzira radi li se o povremenom primitku ili o primicima u obliku isplata kapitaliziranih iznosa.

                  Smatraju se dopunskim primicima u smislu točke (c):
               rente definirane u točki (a) podtočki 1., isplaćene u obliku kapitaliziranih isplata;
               svi primici koji su isplaćeni osobi, bez obzira na njezin status, kao izvršenje pojedinačne obveze isplate mirovine [...]”

               10

               U skladu s člankom 68. stavkom 5. drugim i petim podstavkom Zakona od 30. ožujka 1994.:
               „Belgijsko tijelo nadležno za isplatu dopunskog primitka, koji je isplaćen nakon 31. prosinca 1996. u obliku isplate kapitaliziranih iznosa i čiji bruto iznos prelazi 2478,94 eura, izvršava po službenoj dužnosti, prilikom njegove isplate, obustavu u iznosu od 2 % bruto iznosa kapitala.
               [...]
               Ako je, prilikom plaćanja prvog konačnog iznosa zakonom uređene mirovine nakon isplate kapitaliziranih iznosa, postotak obustave koju valja izvršiti primjenom stavka 2. niži od postotka obustave izvršene na kapitalizirani iznos, [RVP] korisniku vraća iznos u visini razlike između, s jedne strane, iznosa obustave koja je izvršena na kapitalizirane iznose i, s druge strane, iznosa dobivenog množenjem tih kapitaliziranih iznosa s postotkom obustave koju valja izvršiti primjenom stavka 2. Ako je povrat izvršen nakon proteka šest mjeseci od dana isplate prvog konačnog iznosa zakonom uređene mirovine, [RVP] mora platiti korisniku zatezne kamate na plaćeni iznos. Te kamate, čija stopa iznosi 4,75 % godišnje, počinju teći od prvog dana u mjesecu koji slijedi nakon proteka roka od šest mjeseci. Kralj može izmijeniti stopu tih zateznih kamata.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               W. Hoogstad, nizozemski državljanin, bio je u razdoblju od 1. studenoga 1996. do 31. prosinca 2004. zaposlen kod belgijskog poslodavca koji je osnovao dva dopunska mirovinska fonda. Nakon dovršetka svoje profesionalne karijere, tijekom 2007. godine W. Hoogstad se nastanio u Irskoj, zajedno sa svojom suprugom, državljankom te države članice.

               12

               Kada je, u veljači 2008., W. Hoogstad napunio 60 godina, izvršene su isplate kapitaliziranih iznosa iz dvaju dopunskih mirovinskih fondova.

               13

               U Belgiji su predmetne kapitalizirane isplate bile predmet dviju obustava. Prva obustava u visini od 3,55 % izvršena je primjenom članka 191. prvog podstavka točke 7. Pročišćenog teksta Zakona od 14. srpnja 1994. u korist Nacionalnog instituta za invalidsko i zdravstveno osiguranje, koje je dužno preraspodijeliti prihod između tijela odgovornih za sustav zdravstvenog osiguranja. Druga obustava u visini od 2 % izvršena je u korist RVP‑a primjenom članka 68. Zakona od 30. ožujka 1994., kako bi se ojačala solidarnost između različitih kategorija mirovina (doprinos solidarnosti) i izvršila buduća selektivna usklađenja u korist najnižih mirovina.

               14

               Aktom kojim se pokreće postupak od 31. prosinca 2009. W. Hoogstad zatražio je povrat iznosâ koji su na taj način zadržani, s obrazloženjem da u vrijeme izvršenja isplata kapitaliziranih iznosa iz navedenih fondova nije bio podvrgnut belgijskom zakonodavstvu iz područja socijalne sigurnosti.

               15

               Presudom Arbeidsrechtbank Brussel (Radni sud u Bruxellesu, Belgija) od 28. listopada 2011., naloženo je Nacionalnom institutu za invalidsko i zdravstveno osiguranje i RVP‑u da isplate obustavljene iznose. Nakon što je Arbeidshof Brussel (Žalbeni radni sud u Bruxellesu, Belgija) odbio njegovu žalbu, RVP je podnio žalbu u kasacijskom postupku.

               16

               RVP ističe da su isplate kapitaliziranih iznosa iz dopunskih mirovinskih fondova W. Hoogstadu izvršene primjenom sustava koji se ne smatra „zakonodavstvom” u smislu članka 1. točke (j) prvog podstavka Uredbe br. 1408/71 te da stoga te isplate kapitaliziranih iznosa ne potpadaju pod materijalnu primjenu te uredbe. Slijedom toga, obustave koje su izvršene na dopunskim mirovinama u skladu su s člankom 13. stavkom 1. navedene uredbe.

               17

               U tim je okolnostima Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 13. stavak 1. Uredbe Vijeća 1408/71 od 14. lipnja 1971. tumačiti na način da se protivi tomu da se doprinos – poput obustave izvršene u skladu s člankom 191. stavkom 1. točkom 7. Pročišćenog teksta Zakona od 14. srpnja 1994. i doprinosa solidarnosti u skladu s člankom 68. Zakona od 30. ožujka 1994. o socijalnom osiguranju – odbije od davanja belgijskih sustava dopunskog mirovinskog osiguranja, a koji nisu zakonodavstvo u smislu članka 1. točke (j) stavka 1. te uredbe, ako se spomenuta davanja duguju nositelju prava koji nema boravište u Belgiji i koji je sukladno članku 13. stavku 2. točki (f) navedene uredbe podvrgnut sustavu socijalne sigurnosti države članice u kojoj ima boravište?”

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               18

               Uvodno, belgijska vlada ističe da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten zato što sud koji je uputio zahtjev polazi od pogrešne pretpostavke prema kojoj su obustave na davanja belgijskih sustava dopunskog mirovinskog osiguranja konačne i da se ne mogu povratiti. Međutim, s obzirom na to da su prvotno obustavljeni iznosi u cijelosti vraćeni, zatraženo tumačenje nije više stvarno korisno za donošenje odluke u sporu o kojem se raspravlja u glavnom postupku.

               19

               Sukladno stalnoj sudskoj praksi, isključivo je na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje ili ocjenu valjanosti određenog pravnog pravila Unije, Sud je u načelu dužan donijeti meritornu odluku (vidjeti osobito presude od 15. lipnja 2000., Sehrer, C‑302/98, EU:C:2000:322, t. 20. i od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec, C‑133/11, EU:C:2012:664, t. 25.).

               20

               Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti, osobito, presude od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27. i od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne, C‑41/11, EU:C:2012:103, t. 35.).

               21

               Međutim, konkretno to nije slučaj, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev jasno naveo razloge zbog kojih je postavio prethodno pitanje te da je odgovor na to pitanje potreban za donošenje odluke u sporu koji je pred njim pokrenut.

               22

               Slijedom navedenog, zahtjev za prethodnu odluku valja smatrati dopuštenim.

         Meritum

               23

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, koji predviđa ubiranje doprinosa za socijalno osiguranje umanjenjem davanja koja potječu od sustavâ dopunskog mirovinskog osiguranja, iako korisnik tih dopunskih mirovina ne boravi u toj državi članici te je, na temelju članka 13. stavka 2. točke (f) navedene uredbe, podvrgnut zakonodavstvu iz područja socijalne sigurnosti države članice u kojoj boravi.

               24

               Kako bi se dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, valja najprije podsjetiti da sukladno članku 1. točki (j) prvom podstavku Uredbe br. 1408/71 izraz „zakonodavstvo” znači, u odnosu na svaku državu članicu, svi zakoni i drugi propisi te sve druge postojeće ili buduće provedbene mjere koji se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 4. stavcima 1. i 2. te uredbe.

               25

               Međutim, sukladno drugom podstavku navedenog članka 1. točke (j) izraz „zakonodavstvo” isključuje odredbe postojećih ili budućih industrijskih ugovora, bez obzira na to jesu li ili ne bile predmetom odluke onih tijela koja su ih učinila obveznim ili proširila njihov opseg.

               26

               Iako iz same formulacije prethodnog pitanja proizlazi da davanja sustava dopunskog mirovinskog osiguranja iz glavnog postupka, čiji je W. Hoogstad korisnik, „nisu zakonodavstvo u smislu članka 1. točke (j) prvog podstavka Uredbe br. 1408/71”, to ne znači da doprinos naplaćen od tih sustava dopunskog mirovinskog osiguranja ne može potpasti pod područje primjene navedene uredbe.

               27

               Naime, Sud je već presudio da pojam „zakonodavstvo” obilježava njegovo široko značenje, koje obuhvaća sve vrste zakonodavnih, upravnih i drugih mjera koje su donijele države članice i treba ga tumačiti tako da se odnosi na sve nacionalne mjere primjenjive u tom području (presuda od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 32.).

               28

               U tom je kontekstu Sud pojasnio da je odlučujući čimbenik za primjenu Uredbe br. 1408/71 postojanje izravne i dovoljno značajne veze između odredbe u pitanju i zakonodavstva koje uređuje grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71 (presude od 18. svibnja 1995., Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, t. 23., od 15. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑34/98, EU:C:2000:84, t. 35. i od 15. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑169/98, EU:C:2000:85, t. 33. te od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 23.).

               29

               Stoga, činjenica da nacionalno zakonodavstvo neko davanje kvalificira kao „porez” ne znači da to isto davanje ne može ulaziti u područje primjene Uredbe br. 1408/71 (presuda od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 24. i navedena sudska praksa).

               30

               Nadalje, Sud je presudio da davanja koja ne zahvaćaju dohotke od rada i zamjenske dohotke radnikâ, nego su obračunata na temelju dohodaka od imovine, mogu potpadati pod područje primjene navedene uredbe, ako je utvrđeno da su ta davanja izravno i posebno namijenjena financiranju određenih grana socijalne sigurnosti u predmetnoj državi članici (presuda od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 28.).

               31

               Isti zaključak valja izvesti u pogledu davanja poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koja zahvaćaju sustave dopunskog mirovinskog osiguranja, s obzirom na to da su ta davanja izravno i posebno namijenjena financiranju određenih grana socijalne sigurnosti u predmetnoj državi članici.

               32

               To tumačenje, osim toga, potvrđuje cilj koji se želi ostvariti Uredbom br. 1408/71 i načela na kojima je ona utemeljena.

               33

               Naime, u glavi II. Uredbe br. 1408/71, u svrhu osiguranja slobodnog kretanja radnika u Uniji uz poštovanje načela jednakog postupanja prema radnicima u različitim nacionalnim zakonodavstvima, uspostavljen je sustav koordinacije koji se, među ostalim, odnosi na određivanje zakonodavstva ili zakonodavstava primjenjivih na zaposlene i samozaposlene osobe koje se u različitim okolnostima koriste svojim pravom na slobodno kretanje (vidjeti u tom smislu presude od 3. travnja 2008., Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, t. 20., od 3. ožujka 2011., Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, t. 25. i 28. te od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 34.).

               34

               Cjelovitost sustava kolizijskih pravila djeluje na način da zakonodavcu svake države članice oduzima ovlast da svojevoljno odredi doseg i pretpostavke primjene svojeg nacionalnog zakonodavstva u pogledu osoba koje su mu podvrgnute i u pogledu područja na kojem nacionalni propisi proizvode učinke (presude od 10. srpnja 1986., Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, t. 14., od 5. studenog 2014., Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, t. 54. te od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 35.).

               35

               U tom pogledu članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 određuje da se na osobe na koje se primjenjuje ta uredba primjenjuje zakonodavstvo samo jedne države članice, što prema tome isključuje, podložno slučajevima predviđenima člancima 14.c i 14.f, mogućnost kumulativne primjene nekoliko nacionalnih zakonodavstava na isto razdoblje (vidjeti u tom smislu presude od 5. svibnja 1977., Perenboom, 102/76, EU:C:1977:71, t. 11. i od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 36.).

               36

               Svrha tog načela primjene zakonodavstva jedne države članice iz područja socijalne sigurnosti jest da se izbjegnu teškoće koje mogu nastati slijedom istodobne primjene nekoliko nacionalnih zakonodavstava i otkloni nejednako postupanje do kojeg bi za osobe koje se kreću unutar Unije došlo zbog djelomičnog ili potpunog kumuliranja primjenjivih zakonodavstava (vidjeti u tom smislu presude od 15. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑34/98, EU:C:2000:84, t. 46. te od 15. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑169/98, EU:C:2000:85, t. 43. i od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 37.).

               37

               Međutim, načelo prema kojem se primjenjuje zakonodavstvo jedne države članice uređuje samo situacije na koje upućuje članak 13. stavak 2. i članci 14. do 17. Uredbe br. 1408/71, s obzirom na to da su njima propisana kolizijska pravila koja valja primijeniti u različitim slučajevima.

               38

               Stoga se, otkad je Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2195/91 od 25. lipnja 1991. (SL 1991., L 206, str. 2.) o izmjeni Uredbe br. 1408/71 dodana točka (f) u članku 13. stavku 2. Uredbe br. 1408/71, načelo prema kojem se primjenjuje zakonodavstvo jedne države članice primjenjuje se također na osobe koje su definitivno prestale sa svakom profesionalnom aktivnošću.

               39

               U ovom slučaju, valja navesti da je, sukladno odredbama članka 13. stavka 2. točke (f) Uredbe br. 1408/71, W. Hoogstaad, kao umirovljenik koji boravi u Irskoj, podvrgnut zakonodavstvu iz područja socijalne sigurnosti te države članice te stoga, osobito u odnosu na davanja dopunskih mirovinskih fondova, ne može biti podvrgnut zakonskim odredbama druge države članice koje propisuju davanja koja su u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi sa zakonima koji uređuju grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71.

               40

               Takav se zaključak ne može dovesti u pitanje odredbama članka 33. Uredbe br. 1408/71, na temelju kojih je država članica ovlaštena naplatiti od korisnika mirovine ili rente doprinose za zdravstvenu zaštitu ako je ona dužna pružiti odgovarajuće usluge.

               41

               Naime, članak 33. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti upućivanjem na članke 27., 28. i 28.a Poglavlja I. Glave III. uredbe koja se primjenjuje na prava korisnika mirovina ili renti i članova njihove obitelji i koji se odnose na situacije u kojima korisnik prima mirovinu ili rentu primjenom zakonodavstva dviju ili više država članica ili na situacije u kojima korisnik prima mirovinu na temelju zakonodavstva samo jedne države članice, ali nema nikakvo pravo na davanja u državi u kojoj boravi (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2000., Sehrer, C‑302/98, EU:C:2000:322, t. 26.).

               42

               Stoga se iz činjenice postojanja materijalnih pravila koja se odnose na prava korisnika mirovina ili renti, koje se nikako ne primjenjuju na mirovine ili dopunske mirovine koje se temelje na ugovornim odredbama (vidjeti u tom smislu presudu od 16. siječnja 1992., Komisija/Francuska, C‑57/90, EU:C:1992:10, t. 20.), ne može zaključiti da je ubiranje doprinosa za socijalno osiguranje iz takvih dopunskih mirovina u skladu s načelom prema kojem se primjenjuje zakonodavstvo jedne države članice propisano u članku 13. stavku 1. Uredbe br. 1408/71.

               43

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, valja odgovoriti na postavljeno pitanje na način da se članku 13. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 protivi nacionalni propis, poput onog o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, kojim se predviđa ubiranje doprinosa za socijalno osiguranje, koji su u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi sa zakonima koji uređuju grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. navedene uredbe, iz davanja koja potječu od sustavâ dopunskog mirovinskog osiguranja, iako korisnik tih dopunskih mirovina ne boravi u toj državi članici te je, primjenom članka 13. stavka 2. točke (f) navedene uredbe, podvrgnut zakonodavstvu iz područja socijalne sigurnosti države članice u kojoj boravi.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članku 13. stavku 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 Vijeća od 18. prosinca 2006., protivi se nacionalni propis, poput onog o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, kojim se predviđa ubiranje doprinosa za socijalno osiguranje, koji su u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi sa zakonima koji uređuju grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. navedene uredbe, iz davanja koja potječu od sustavâ dopunskog mirovinskog osiguranja iako korisnik tih dopunskih mirovina ne boravi u toj državi članici te je, primjenom članka 13. stavka 2. točke (f) navedene uredbe, podvrgnut zakonodavstvu iz područja socijalne sigurnosti države članice u kojoj boravi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 17. travnja 2013. # Turbo Compressor Manufacturer (TCMFG) protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-404/11.