title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 28. siječnja 2016.#Sergij Kljujev protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje financijskih sredstava – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštavanje imena tužitelja – Dokaz osnovanosti tog uvrštavanja na popis.#Predmet T-341/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      28. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini — Zamrzavanje financijskih sredstava — Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora — Uvrštavanje imena tužitelja — Dokaz osnovanosti tog uvrštavanja na popis“
      U predmetu T‑341/14,

         Sergij Kljujev, sa stalnom adresom u Donjecku (Ukrajina), kojeg zastupaju R. Gherson, T. Garner, solicitors, i B. Kennelly, barrister,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju Á. de Elera‑San Miguel Hurtado i J.-P. Hix, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koje podupire

         Europska komisija, koju zastupaju D. Gauci i T. Scharf, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      povodom zahtjeva za poništenje Odluke Vijeća 2014/119/ZVSP od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 26.), Uredbe Vijeća (EZ) br. 208/2014 od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 1.), Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/876 od 5. lipnja 2015. o izmjeni Odluke 2014/119/ZVSP (SL L 142, str. 30.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/869 od 5. lipnja 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 208/2014 (SL L 142, str. 1.) u dijelu u kojem je tužiteljevo ime uvršteno na popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju te mjere ograničavanja,
      OPĆI SUD (deveto vijeće)
      u sastavu: G. Berardis (izvjestitelj), predsjednik, O. Czúcz i A. Popescu, suci,
      tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Sergij Kljujev brat je Andrija Kljujeva, bivšeg voditelja Uprave ukrajinskog predsjednika.

               2

               Vijeće Europske unije donijelo je 5. ožujka 2014., na temelju članka 29. UEU‑a, Odluku 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 26.).

               3

               Članak 1. stavci 1. i 2. Odluke 2014/119 određuju:
               „1.   Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
               2.   Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu ne daju se na raspolaganje, niti u njihovu korist, izravno ili neizravno, nikakva sredstva niti gospodarski resursi.“

               4

               Modaliteti mjera ograničavanja definirani su u idućim stavcima istog članka.

               5

               Vijeće je istoga dana, na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, donijelo Uredbu (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 1.).

               6

               U skladu s Odlukom 2014/119, Uredba br. 208/2014 nameće donošenje predmetnih mjera ograničavanja i definira modalitete navedenih mjera ograničavanja na isti način, u biti, kao i navedena odluka.

               7

               Imena osoba iz Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 nalaze se na popisu iz Priloga navedenoj odluci i Priloga I. navedenoj uredbi (u daljnjem tekstu: popis) s, među ostalim, obrazloženjem njihova uvrštavanja.

               8

               Tužiteljevo ime nalazilo se na popisu zajedno s identifikacijskim podacima „poduzetnik, brat Andrija Kljujeva“ i sljedećim obrazloženjem:

               9

               Vijeće je 6. ožujka 2014. u Službenom listu Europske unije objavilo Obavijest namijenjenu osobama na koje se odnose mjere ograničavanja iz Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Ukrajini (SL C 66., str. 1.). U skladu s tom obaviješću „[d]otične osobe mogu Vijeću podnijeti zahtjev, zajedno s popratnom dokumentacijom, da se ponovno razmotri odluka o njihovu uvrštenju na […] popis […]“. Dotične osobe također se obavještavaju „o mogućnosti osporavanja odluke Vijeća pred Općim sudom […], u skladu s uvjetima iz članka 275. stavka 2. i članka 263. stavaka 4. i 6. [UFEU‑a]“.

               10

               Odluka 2014/119 izmijenjena je Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/143 od 29. siječnja 2015. (SL L 24, str. 16.), koja je stupila na snagu 31. siječnja 2015. Glede kriterija za određivanje osoba na koje se odnose predmetne mjere ograničavanja, iz članka 1. te potonje odluke proizlazi da se članak 1. stavak 1. Odluke 2014/119 zamjenjuje sljedećim tekstom:
               „1.   Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
               Za potrebe ove odluke, osobe za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava uključuju i osobe koje su predmet istrage ukrajinskih vlasti:

                        (a)

                        zbog pronevjere ukrajinskih javnih sredstava ili imovine ili zbog sudioništva u tome; ili

                        (b)

                        zbog toga što su kao nositelji javnih dužnosti zloupotrijebili službeni položaj radi pribavljanja nepripadajuće koristi sebi ili trećoj osobi te time nanijeli štetu ukrajinskim javnim sredstvima ili imovini, ili zbog sudioništva u tome.“

               11

               Uredba Vijeća (EU) 2015/138 od 29. siječnja 2015. o izmjeni Uredbe br. 208/2014 (SL L 24, str. 1.) izmijenila je potonju u skladu s Odlukom 2015/143.

               12

               Odluka 2014/119 i Uredba br. 208/2014 naknadno su izmijenjene Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/364 od 5. ožujka 2015. o izmjenama Odluke 2014/119 (SL L 62, str. 25.) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2015/357 od 5. ožujka 2015. o provedbi Uredbe br. 208/2014 (SL L 62, str. 1.). Odlukom 2015/364 izmijenjen je članak 5. Odluke 2014/119, tako da se primjena mjera ograničavanja u pogledu tužitelja produljila do 6. lipnja 2015. Provedbena uredba 2015/357 zamijenila je tako Prilog I. Uredbi br. 208/2014.

               13

               Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357, ime tužitelja zadržano je na popisu, zajedno s identifikacijskim podacima „brat Andrija Kljujeva, poduzetnik“ i sa sljedećim novim obrazloženjem:

               14

               Vijeće je 5. lipnja 2015. donijelo Odluku (ZVSP) 2015/876 o izmjenama Odluke 2014/119 (SL L 142, str. 30.) i Provedbenu uredbu (EU) 2015/869 o provedbi Uredbe br. 208/2014 (SL L 142, str. 1.). Odlukom 2015/876 izmijenjen je, s jedne strane, članak 5. Odluke 2014/119, tako da se primjena mjera ograničavanja u pogledu tužitelja produljila do 6. listopada 2015. i, s druge strane, Prilog potonjoj odluci. Provedbena uredba 2015/869 izmijenila je tako Prilog I. Uredbi br. 208/2014.

               15

               Odlukom 2015/876 i Provedbenom uredbom 2015/869, ime tužitelja zadržano je na popisu, zajedno s naslovom „brat Andrija Kljujeva, poduzetnik“ i sa sljedećim novim obrazloženjem:

         Postupak i zahtjevi stranaka

               16

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. svibnja 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               17

               Vijeće je 12. kolovoza 2014. i 18. prosinca 2014. podnijelo obrazloženi zahtjev u skladu s člankom 18. stavkom 4. Uputa za tajnika Općeg suda, kojim je zatražilo da se sadržaj određenih priloga odgovoru na tužbu ne navede u dokumentima koji se odnose na taj predmet a koji su dostupni javnosti.

               18

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 18. rujna 2014. Europska komisija je u ovom predmetu zatražila intervenciju u potporu zahtjevima Vijeća. Rješenjem od 6. studenoga 2014. predsjednik devetog vijeća Općeg suda odobrio je tu intervenciju. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 17. prosinca 2014. Komisija se odrekla prava na podnošenje intervencijskog podneska.

               19

               U okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 89. Poslovnika Općeg suda, Opći sud je 14. kolovoza 2015. pozvao stranke da podnesu svoja očitovanja o pitanju ima li tužitelj i dalje pravni interes nakon što je Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357 izmijenjen razlog uvrštenja njegova imena na popis osoba obuhvaćenih mjerama ograničavanja i produljenja primjene tih mjera do 6. lipnja 2015. u pogledu tužitelja te, u slučaju potvrdnog odgovora, u odnosu na koje tužbene razloge takav interes postoji. Stranke su u određenom roku odgovorile na taj zahtjev. Stranke su također u određenom roku podnijele svoja očitovanja na odgovore na pitanja.

               20

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 12. kolovoza 2015., tužitelj je prilagodio svoje tužbene zahtjeve kako bi mogao poništiti Odluku 2015/876 i Provedbenu uredbu 2015/869. Vijeće je 14. rujna 2015. podnio obrazloženi zahtjev u skladu s člankom 66. Poslovnika Općeg suda, kojim je zatražio da se sadržaj određenih priloga očitovanjima na podneske za prilagodbu tužbenih zahtjeva ne navede u dokumentima koji se odnose na taj predmet a koji su dostupni javnosti.

               21

               Na raspravi održanoj 24. rujna 2015. saslušana su izlaganja stranaka, kao i njihovi odgovori na pitanja koja im je postavio Opći sud.

               22

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi Odluku 2014/119 i Uredbu br. 208/2014 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja;

                        —

                        poništi Odluku 2015/876 i Provedbenu uredbu br. 2015/869 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja;

                        —

                        Vijeću naloži snošenje troškova.

               23

               Vijeće, koje podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbaci tužbu kao nedopuštenu ili, podredno, odbije navedenu kao neosnovanu;

                        —

                        odbaci podnesak za prilagodbu tužbenih zahtjeva kao nedopušten ili, podredno, odbije navedeni kao neosnovan;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Tužbeni zahtjevi koji se odnose na poništenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja

      Daljnje postojanje tužiteljeva pravnog interesa

               24

               Kao što je navedeno u točkama 12. i 13. ove presude, Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357 izmijenjen je razlog uvrštenja tužiteljeva imena na popis i produljena je primjena mjera ograničavanja do 6. lipnja 2015. u pogledu tužitelja. Odlukom 2015/876 i Provedbenom uredbom 2015/869 naknadno je izmijenjen razlog spomenutog uvrštenja i produljena je primjena mjera ograničavanja do 6. listopada 2015. u pogledu tužitelja.

               25

               Tužitelj nije podnio tužbu protiv Odluke 2015/364 niti protiv Provedbene uredbe 2015/357, koje su stoga u pogledu njega postale konačne. Suprotno tomu je prilagodio svoje tužbene zahtjeve u ovom predmetu, kako bi njima također bilo obuhvaćeno poništenje Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe 2015/869.

               26

               Vijeće, koje podupire Komisija, ističe da je tužitelj time što nije pobijao Odluku 2015/364 niti Provedbenu uredbu 2015/357, koje su zamijenile mjere ograničavanja propisane Odlukom 2014/119 i Uredbom br. 208/2014, implicitno prihvatio primjenu spomenutih mjera na njega te stoga izgubio svoj pravni interes. Osim toga, ne može se u potporu daljnjeg postojanja tužiteljeva pravnog interesa pozivati na prilagodbu tužbenih zahtjeva koju je tužitelj učinio kako bi njima bilo obuhvaćeno poništenje Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe 2015/869 jer ona nije prihvatljiva ni dopuštena.

               27

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, predmet spora kao i tužiteljev pravni interes moraju postojati do proglašenja sudske odluke ili će se postupak obustaviti, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (vidjeti analogijom presudu od 6. lipnja 2013., Ayadi/Komisija, C‑183/12 P, EU:C:2013:369, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Osim toga, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da iako se priznavanjem nezakonitosti pobijanog akta kao takvim ne može naknaditi materijalna šteta ili povreda prava na privatni život, njime se, međutim, odnosna osoba može rehabilitirati ili ono može činiti oblik naknade štete koju je pretrpjela zbog te nezakonitosti i tako opravdati daljnje postojanje njezina pravnog interesa (vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C‑239/12 P, Rec, EU:C:2013:331, t. 70. do 72.).

               29

               U ovom slučaju, u svojim očitovanjima na odgovore Vijeća i Komisije na pitanje koje je Opći sud postavio pisanim putem (vidjeti točku 19. ove presude), tužitelj ističe da iako su mjere ograničavanja u pogledu njega zamijenjene novim mjerama, on i dalje zadržava, s jedne strane, svoje pravo na eventualnu tužbu zbog odgovornosti u vezi s razdobljem tijekom kojeg je nezakonita mjera bila na snazi i, s druge strane, svoj interes da mu se u nekoj mjeri povrati ugled.

               30

               Što se točnije tiče činjenice da on ne pobija ni Odluku 2015/364 ni Provedbenu uredbu 2015/357, ističe da su potonje produljile mjere ograničavanja u pogledu njega samo za tri mjeseca to jest do 6. lipnja 2015. te je bilo malo vjerojatno da bi se u predmetu donijela presuda prije naknadne izmjene mjera. Dodaje da je ipak prilagodio svoje tužbene zahtjeve u pogledu Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe 2015/869, koje su kasnije produljile mjere ograničavanja u pogledu njega, i da je stoga zadržao svoj pravni interes u ovom predmetu.

               31

               Valja utvrditi da tužitelj zadržava svoj pravni interes, koji proizlazi iz činjenice da nezakonitost Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 može biti temelj solidarne tužbe radi naknade neimovinske i imovinske štete prouzročene tim aktima tijekom razdoblja u kojem su se primjenjivali, to jest tijekom razdoblja između 6. ožujka 2014. i 6. ožujka 2015. (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu Abdulrahim/Vijeće i Komisija, t. 28. supra, EU:C:2013:331, t. 82.).

               32

               U tom pogledu valja zaključiti da se okolnost da Odluka 2014/119 i Uredba br. 208/2014 više nisu na snazi jer su izmijenjene u pogledu tužitelja Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357 ne može izjednačiti s time da Opći sud eventualno poništi prvotno donesene akte zato što ta izmjena nije priznavanje nezakonitosti predmetnih akata (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 11. lipnja 2014., Syria International Islamic Bank/Vijeće, T‑293/12, EU:T:2014:439, t. 36. do 41. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Dakle, valja zaključiti da i dalje postoji pravni interes tužitelja, unatoč izmjeni mjera ograničavanja koje ga se tiču i unatoč činjenici da nije podnio tužbu protiv Odluke 2015/364 i Provedbene uredbe 2015/357.

         Osnovanost tužbenih zahtjeva koji se odnose na poništenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/119

               34

               U potporu tužbi tužitelj navodi sedam tužbenih razloga. Prvi razlog temelji se na nepostojanju pravne osnove. Drugi se temelji na nepoštovanju kriterija uvrštavanja na popis. Treći se odnosi na povredu prava na obranu i prava na učinkovitu sudsku zaštitu. Četvrti se temelji na povredi obveze obrazlaganja. Peti se temelji na povredi prava vlasništva i prava na ugled. Šesti se temelji na pogrešci koja se tiče činjenica i očitoj pogrešci u ocjeni, a sedmi na pogrešci u ocjeni dokaza.

               35

               Drugim, šestim i sedmim tužbenim razlogom, koje valja prve ispitati, tužitelj u bitnome ističe da je u pogledu njega mjera donesena bez dovoljno čvrste činjenične osnove. Točnije tvrdi da nije utvrđeno da je on odgovoran za zlouporabu državnih sredstava niti za povredu ljudskih prava u Ukrajini niti da je povezan s nekom identificiranom osobom kao takvom ili da je predmet istrage.

               36

               Vijeće ističe da je dopis koji je vršitelj dužnosti glavnog državnog odvjetnika Ukrajine 3. ožujka 2014. poslao Visokom predstavniku Europske unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku (u daljnjem tekstu: dopis od 3. ožujka 2014.) sadržavao činjenice dovoljne da se opravda donošenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u pogledu tužitelja i da su dokazi nakon donošenja tih akata potvrdili da je u Ukrajini u vezi s potonjim pokrenuta pripremna istraga u okviru kaznenih progona zbog zlouporabe javnih sredstava, zbog čega se moglo smatrati da je opći uvjet uvrštenja ispunjen, neovisno o ishodu te istrage.

               37

               Vijeće također naglašava da valja razlikovati, s jedne strane, kaznene postupke koji su u tijeku u Ukrajini u okviru kojih bi tužitelj bio u mogućnosti braniti se prema pravilima ukrajinskog kaznenog postupka i, s druge strane, privremene i opozive mjere kojima se na razini Europske unije zamrzavaju njegova sredstva a radi čijeg donošenja nije nužno predočiti dokaz o povredama zbog kojih se vodi istraga o tužitelju.

               38

               Treba podsjetiti da, iako Vijeće ima široku diskrecijsku ovlast u pogledu općih kriterija koje treba uzeti u obzir pri donošenju mjera ograničavanja, učinkovitost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva da se, u okviru nadzora nad zakonitošću razloga na kojima je utemeljena odluka o uvrštenju imena neke osobe na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, sud Unije uvjeri da se ta odluka, koja tu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru navedenih činjenica u obrazloženju koje podupire spomenutu odluku, tako da sudski nadzor nije ograničen na utvrđenje apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelji ta odluka, dovoljno precizno i konkretno dokazani (vidjeti presudu od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, Zb. EU:C:2015:248, t. 41. i 45. i navedenu sudsku praksu).

               39

               U ovom slučaju, kriterij iz članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119 određuje da su mjere ograničavanja donesene u odnosu na osobe za koje je utvrđeno da su odgovorne za zlouporabu javnih sredstava. Usto, iz druge uvodne izjave spomenute odluke proizlazi da je Vijeće te mjere donijelo „s ciljem konsolidacije i podrške vladavini prava [...] u Ukrajini“.

               40

               Tužiteljevo ime uvršteno je na popis jer je riječ o „[o]sobi koja podliježe kaznenom postupku u Ukrajini s ciljem istrage zločina u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine“. Iz toga proizlazi da Vijeće smatra da je tužitelj, u najmanju ruku, bio predmet istrage ili prethodnog postupka, koji nije (ili još nije) rezultirao formalnom optužnicom, zato što je navodno bio upleten u zlouporabu javnih sredstava.

               41

               Vijeće u potporu razlogu uvrštenja tužiteljeva imena na popis navodi dopis od 3. ožujka 2014. kao i druge dokaze nastale nakon Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014.

               42

               Prvi dio dopisa od 3. ožujka 2014. pojašnjava da su „ukrajinske represivne službe“ pokrenule određen broj kaznenih postupaka radi istraživanja u vezi s kaznenim djelima koja su počinili bivši visoki dužnosnici čija su imena popisana netom zatim, a protiv kojih su vođene istrage o gore navedenim povredama i koje su omogućile utvrditi zlouporabu znatnih iznosa javnih sredstava i naknadni nezakonit prijenos tih sredstava izvan državnog područja Ukrajine.

               43

               U drugom dijelu dopisa od 3. ožujka 2014. dodaje se da „istraga pokazuje sudjelovanje drugih visokih dužnosnika predstavnika bivših vlasti u istoj vrsti kaznenih djela“ i da je predviđeno obavijestiti ih o otvaranju te istrage u najkraćem roku. Netom nakon toga su na popis uvrštena i imena tih drugih visokih dužnosnika, uključujući ono tužitelja.

               44

               Uzimajući u obzir spis predmeta, dopis od 3. ožujka 2014. je, među dokazima koje je Vijeće podnijelo u ovom postupku, jedini koji prethodi Odluci 2014/119 i Uredbi br. 208/2014. Zakonitost tih akata mora se stoga ocijeniti s obzirom na samo taj dokaz.

               45

               Potrebno je, dakle, provjeriti je li dopis od 3. ožujka 2014. dostatan dokaz da bi se na njemu proširio tužbeni zahtjev prema kojem je za tužitelja „utvrđeno da je odgovoran za pronevjeru ukrajinskih državnih sredstava“ u smislu članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119.

               46

               Iako, kao što ističe Vijeće, potječe od visokog pravosudnog tijela treće zemlje, odnosno glavnog državnog odvjetnika Ukrajine, dopis od 3. ožujka 2014. sadržava samo opću i generičku izjavu kojom se ime tužitelja, među imenima drugih bivših visokih dužnosnika, veže za istragu čiji je cilj, u biti, ispitati sudjelovanja tih osoba u zlouporabi javnih sredstava. Naime, u dopisu se ne navode pojedinosti u vezi s utvrđenjem činjenica koje su bile predmet istrage koju su ukrajinske vlasti vodile i, tim manje, u vezi s pojedinačnom odgovornošću, makar i samo navodnom, tužitelja prema njima.

               47

               Točno je, kao što Vijeće tvrdi, da je sud Unije, u kontekstu primjene mjera ograničavanja, utvrdio da identificiranje osoba kao odgovornih za povredu ne podrazumijeva nužno osudu za takvu povredu (presude od 5. ožujka 2015., Ezz i dr./Vijeće, C‑220/14 P, Zb., EU:C:2015:147, t. 72. i od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće, T‑256/11, Zb., EU:T:2014:93, t. 57. do 61.).

               48

               Međutim, u kontekstu predmeta iz kojih je citirana sudska praksa u točki 47. ove presude proizlazi da je u odnosu na tužitelje bio izdan nalog glavnog državnog odvjetnika treće zemlje za pljenidbu njihove imovine koji je odobrio kazneni sud (presuda Ezz i dr./Vijeće, t. 78. supra, EU:T:2014:93, t. 132.). Slijedom toga, primjena mjera ograničavanja na predmetne tužitelje u tim predmetima temeljila se na konkretnim činjeničnim elementima, s kojima se Vijeće upoznalo.

               49

               U ovom slučaju, valja utvrditi, s jedne strane, da Vijeće nije imalo podatke o činjenicama ili specifičnom ponašanju tužitelja koje mu ukrajinske vlasti stavljaju na teret i, s druge strane, da dopis od 3. ožujka 2014. na koji se poziva, čak i ako ga se ispituje u kontekstu u kojem se pojavljuje, ne može predstavljati dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu u smislu zakonodavstva navedenog u točki 39. ove presude za uvrštavanje tužitelja na popis zato što je „utvrđeno da je odgovoran“ za zlouporabu javnih sredstava.

               50

               Neovisno o fazi u kojoj se nalazio postupak koji se vodio protiv tužitelja, Vijeće u pogledu njega nije moglo donijeti mjere ograničavanja ako nije poznavalo činjenice u vezi sa zlouporabom javnih sredstava koje su mu ukrajinske vlasti posebno stavljale na teret. Naime, Vijeće je samo uz poznavanje tih činjenica moglo utvrditi da su te činjenice mogle, s jedne strane, biti okvalificirane kao zlouporaba javnih sredstava i, s druge strane, dovesti u pitanje vladavinu prava u Ukrajini, čija je konsolidacija i podrška, kao što je navedeno u točki 40. ove presude, cilj donošenja predmetnih mjera ograničavanja.

               51

               S tim u svezi, na nadležnom je tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv odnosne osobe, a nije na toj osobi da pruži negativan dokaz o neosnovanosti navedenih razloga (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, Zb., EU:C:2013:518, t. 120. i 121. i presuda od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, Zb., EU:C:2013:775, t. 65. i 66.).

               52

               S obzirom na sve prethodno navedeno, uvrštavanje tužiteljeva imena na popis ne poštuje kriterije za određivanje osoba na koje se odnose predmetne mjere ograničavanja predviđene Odlukom 2014/119.

               53

               Budući da su drugi, šesti i sedmi tužbeni razlog utemeljeni, valja prihvatiti tužbu u dijelu u kojem se njome želi poništiti Odluka 2014/119 u pogledu tužitelja, a da nije potrebno odlučiti o drugim tužbenim razlozima koje potonji navodi.

               54

               Iz istih razloga valja poništiti Uredbu br. 208/2014 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.

         Tužbeni zahtjevi koji se odnose na poništenje Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe br. 2015/869 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja

               55

               U podnesku kojim je prilagodio tužbene zahtjeve, tužitelj također zahtijeva poništenje Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe br. 2015/869 u dijelu u kojem se odnose na njega.

               56

               Vijeće se, uz Komisijinu potporu, najprije poziva na nedopuštenost podneska kojim su prilagođeni tužbeni zahtjevi. S jedne strane ističe da tužitelj nije mogao prilagoditi svoje tužbene zahtjeve za poništenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u dijelu kojem se odnose na njega kako bi spomenuti tužbeni zahtjevi obuhvatili također Odluku 2015/876 i Provedbenu uredbu br. 2015/869 zato što su Odluka 2014/119 i Uredba br. 208/2014 već bile zamijenjene Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357. Stoga smatra da su Odluka 2015/876 i Provedbena uredba br. 2015/869 bile samo izmjena Odluke 2015/364 i Provedbene uredbe 2015/357, a da se nisu ticale Odluke 2014/119 ni Uredbe br. 208/2014.

               57

               S druge strane Vijeće ističe da podnesak o prilagodbi tužbenih zahtjeva nije bio obrazložen, premda je u skladu s člankom 86. stavkom 3. Poslovnika trebao biti, uzimajući u obzir novu činjeničnu i pravnu situaciju na dan donošenja novih mjera, to jest onu vezanu za stupanja na snagu Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe 2015/869.

               58

               Vijeće također tvrdi da podnesak o prilagodbi tužbenih zahtjeva ni u kojem slučaju nije utemeljen.

               59

               Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kada je prvotno pobijani akt tijekom postupka zamijenjen drugim aktom koji ima isti predmet, potonji se treba smatrati novim elementom koji tužitelju daje pravo prilagoditi svoje tužbene razloge i zahtjeve (vidjeti u tom smislu presudu 5. studenoga 2014., Mayaleh/Vijeće, T‑307/12 i T‑408/13, Zb., EU:T:2014:926, t. 47.).

               60

               Valja također podsjetiti da na temelju članka 86. stavka 3. Poslovnika, podnesak kojim se vrši prilagodba tužbenih zahtjeva među ostalim sadržava, ako je primjenjivo, prilagođene tužbene razloge i argumente.

               61

               Međutim, to nije slučaj u ovom predmetu. Naime, valja podsjetiti da su Prilog Odluci 2014/119 i Prilog I. Uredbi br. 208/2014 „zamijenjeni“ Odlukom 2015/364 odnosno Provedbenom uredbom 2015/357. Kao što je objašnjeno u točki 13. ove presude, nakon te izmjene je uz novo obrazloženje tužiteljevo ime zadržano na popisu. Tužitelj te akte nije pobijao ni u okviru posebne tužbe ni u okviru podneska kojim se vrši prilagodba tužbenih zahtjeva.

               62

               Predmetni prilozi su zatim „izmijenjeni“ Odlukom 2015/876 i Provedbenom uredbom 2015/869. Kao što je objašnjeno u točki 15. ove presude, nakon te izmjene je uz novo obrazloženje tužiteljevo ime zadržano na popisu. Ti akti su predmet podneska kojim se vrši prilagodba tužbenih zahtjeva.

               63

               Razlozi uvrštenja tužiteljeva imena na popis bili su sljedeći.

               64

               Najprije, tužiteljevo ime uvršteno je na popis koji se nalazi u Odluci 2014/119 i Uredbi br. 208/2014 jer je riječ o „[o]sobi koja podliježe kaznenom postupku u Ukrajini s ciljem istrage zločina u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine“.

               65

               Nadalje, tužiteljevo ime zadržano je na popisu koji se nalazi u Odluci 2015/364 i Provedbenoj uredbi 2015/357 zato što je bila riječ o „[o]sob[i] koja podliježe istrazi koju provode ukrajinske vlasti zbog sudjelovanja u zloupotrebi javnih sredstava ili imovine te zbog toga što je kao nositelj javne dužnosti zloupotrijebio svoj položaj radi pribavljanja nepripadajuće koristi za sebe ili treću osobu te time nanio štetu ukrajinskim javnim sredstvima ili imovini“ i „[o]sobi povezan[oj] s osobom koja je uvrštena na popis (Andrij Petrovič Kljujev) koja podliježe kaznenom postupku koji provode ukrajinske vlasti zbog zloupotrebe javnih sredstava ili imovine“.

               66

               Naposljetku, tužiteljevo ime zadržano je na popisu koji se nalazi u Odluci 2015/876 i Provedbenoj uredbi 2015/869 zato što je bila riječ o „[o]sob[i] koja podliježe istrazi koju provode ukrajinske vlasti zbog sudjelovanja u zloupotrebi javnih sredstava“ i „[o]sobi povezan[oj] s osobom koja je uvrštena na popis (Andrij Petrovič Kljujev) koja podliježe kaznenom postupku koji provode ukrajinske vlasti zbog zloupotrebe javnih sredstava ili imovine“.

               67

               Stoga je razlog uvrštenja tužiteljeva imena na popis što se tiče Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe 2015/869, o kojima je riječ u podnesku za prilagodbu tužbenih zahtjeva, bitno različit od razloga spomenutog uvrštenja što se tiče Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014, o kojima je riječ u tužbi.

               68

               Naime, premda razlog uvrštenja tužiteljeva imena na popis naveden u Odluci 2014/119 i Uredbi br. 208/2014 upućuje samo na istragu u Ukrajini zbog sudjelovanja u povredi povezanoj sa zlouporabom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine, razlog uvrštenja tužiteljeva imena na popis naveden u Odluci 2015/876 i Provedbenoj uredbi 2015/869 pruža više objašnjenja o razlozima zbog kojih se na tužitelja primjenjuju mjere ograničavanja, posebice s dodatnim spominjanjem njegove veze s osobom označenom u mjerama ograničavanja to jest njegovim bratom Andrijem Kljujevom, koji je pak sam bio predmet kaznenog postupka koji su ukrajinske vlasti vodile zbog zlouporabe javnih sredstava ili javne imovine.

               69

               U tom pogledu valja utvrditi da tužitelj u tužbi u bitnome ističe da uvrštenje njegova imena na popis nije obrazloženo niti utemeljeno na dokazima te da on nije primio posebne informacije u pogledu istrage koja se protiv njega vodi.

               70

               Premda su argumenti iz točke 69. ove presude utemeljeni što se tiče dokaza o uvrštenju tužiteljeva imena na popis, kao što proizlazi iz točaka 35. do 53. ove presude, valja utvrditi da se razlog uvrštenja tužiteljeva imena na popis naveden u Odluci 2015/876 i Provedbenoj uredbi 2015/869 oslanja na druge dokaze koje je Vijeće pružilo tijekom ovog postupka. Premda potonji elementi, s obzirom na to da potječu iz razdoblja prije Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014, nisu relevantni za ocjenu zakonitosti gore spomenutog prvotnog uvrštenja, njih se ipak treba uzeti u obzir prilikom ocjene je li zadržavanje tužiteljeva imena na popisu osoba u naknadnim aktima zakonito.

               71

               Iz toga slijedi da tužitelj, time što se ograničio na to da izjavi da su njegovi prvotni tužbeni zahtjevi kojima je zahtijevao poništenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u dijelu u kojem se na njega odnose proširuju na Odluku 2015/876 i Provedbenu uredbu 2015/869 u dijelu u kojem se na njega odnose, a da nije dao druga objašnjenja, nije pružio nijedan element kojim bi osporio osnovanost spomenutih akata i omogućio Općem sudu da ocijeni njegovu zakonitost.

               72

               Stoga valja zaključiti da podnesak kojim se vrši prilagodba tužbenih zahtjeva ne ispunjava uvjete iz članka 86. stavka 3. Poslovnika.

               73

               Dakle, tužbeni zahtjevi koji se odnose na poništenje Odluke 2015/876 i Provedbene uredbe br. 2015/869 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja trebaju biti odbačeni kao nedopušteni.

         Vremenski učinci djelomičnog poništenja Odluke 2014/119

               74

               Vijeće smatra nužnim da se, u slučaju da Opći sud poništi Odluku 2014/119 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja, učinci toga u pogledu potonjeg održe, u skladu s člankom 264. drugim stavkom UFEU‑a, dok ne stupe na snagu učinci djelomičnog poništenja Uredbe br. 208/2014, kako bi se jamčila pravna sigurnost kao i koherentnost te jedinstvo pravnog poretka.

               75

               Tužitelj se protivi toj argumentaciji.

               76

               Valja podsjetiti da je Odluka 2014/119 izmijenjena Odlukom 2015/364 kojom je od 7. ožujka 2015. zamijenjen popis i u pogledu tužitelja produljena primjena mjera ograničavanja do 6. lipnja 2015. Nakon tih izmjena, tužiteljevo ime zadržano je na popisu uz novi razlog uvrštenja (vidjeti točku 12. i 13. ove presude).

               77

               Odluka 2014/119 kasnije je izmijenjena Odlukom 2015/876, kojom je primjena mjera ograničavanja u pogledu tužitelja produljena do 6. listopada 2015. i kojom je od 7. lipnja 2015. izmijenjen popis. Nakon tih izmjena, tužiteljevo ime uvršteno je na popis uz novi razlog uvrštenja (vidjeti točku 14. i 15. ove presude).

               78

               Stoga je od tog dana tužitelj predmet nove mjere ograničavanja. Iz toga slijedi da se tužiteljevo ime neće zbog poništenja Odluke 2014/119 u dijelu u kojem se na njega odnosi brisati s popisa.

               79

               Posljedično, nije nužno održati učinke Odluke 2014/119 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.

         Troškovi

               80

               U skladu s člankom 134. stavkom 2. podstavkom 1. Poslovnika, ako više stranaka ne uspije u postupku, Opći sud odlučuje o podjeli troškova. Budući da u ovom slučaju Vijeće nije uspjelo u dijelu koji se odnosi na zahtjev za poništenje postavljen u tužbi, valja mu naložiti snošenje troškova povezanih s tim zahtjevom, u skladu s tužbenim zahtjevima tužitelja. Osim toga, budući da tužitelj nije uspio u dijelu koji se odnosi na zahtjev za poništenje postavljen u podnesku kojim se vrši prilagodba tužbenih zahtjeva, valja mu naložiti snošenje troškova povezanih s tim zahtjevom, u skladu sa zahtjevima Vijeća.

               81

               Nadalje, u skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Komisija će stoga snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se Odluka Vijeća 2014/119/ZVSP od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini i Uredba Vijeća (EU) br. 208/2014 od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini, u dijelu u kojem je ime Sergija Kljujeva uvršteno na popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju te mjere ograničavanja.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje, osim vlastitih, i troškova S. Kljujeva što se tiče zahtjeva za poništenje postavljenog u tužbi.

                           4.

                           S. Kljujevu nalaže se snošenje, osim vlastitih, i troškova Vijeća što se tiče zahtjeva za poništenje postavljenog u podnesku kojim se vrši prilagodba tužbenih zahtjeva.

                           5.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Popescu

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. siječnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: engleski


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 4. ožujka 2009. # Tirrenia di Navigazione SpA (T-265/04), Caremar SpA i dr. (T-292/04) i Navigazione Libera del Golfo SpA (T-504/04) protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Spojeni predmeti T-265/04, T-292/04 i T-504/04.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. veljače 2015.#Horst Klaes GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice Klaes – Raniji figurativni žig Zajednice Klaes – Relativni razlog za odbijanje –Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑453/13.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 21. ožujka 2012. # Fiskeri og Havbruksnæringens Landsforening i drugi protiv Vijeća Europske unije. # Damping. # Predmet T-115/06.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 26. rujna 2013.#Serebryannay vek EOOD protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad - Varna.#PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (c), članak 26., 62. i 63. – Oporezivi događaj – Uzajamne činidbe – Transakcije uz naknadu – Oporezivi iznos transakcije u slučaju kada je naknada u obliku usluga – Prepuštanje društvu, od strane fizičke osobe, prava korištenja i najma nekretnina trećima u zamjenu za usluge poboljšanja i opremanja te imovine od strane tog društva.#Predmet C-283/12.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „PDV — Direktiva 2006/112/EZ — Članci 2. stavak 1. točka (c), 26., 62. i 63. — Oporezivi događaj — Uzajamne činidbe — Transakcije uz naknadu — Oporezivi iznos transakcije u slučaju kada je naknada u obliku usluga — Prepuštanje društvu, od strane fizičke osobe, prava korištenja i najma nekretnina trećima u zamjenu za usluge poboljšanja i opremanja te imovine od strane tog društva“
      U predmetu C‑283/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Administrativen sad Varna (Bugarska), odlukom od 29. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 6. lipnja 2012., u postupku

         Serebryannay vek EOOD

      protiv

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto”– Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalna agencia za prihodite,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: E. Jarašiūnas (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za bugarsku vladu E. Petranova i Y. Atanasov, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju C. Soulay i R. Lyal, u svojstvu agenata,

         odlučivši, pošto je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez prijedloga odluke,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2. stavka 1. točke (c), 26., 62. i 63. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1., u daljnjem tekstu: PDV Direktiva) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Serebryannay vek EOOD (u daljnjem tekstu: Serebryannay vek) i Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalna agencia za prihodite (ravnatelj uprave „Prigovori i provođenje ovrhe” grada Varne, pri središnjoj upravi Nacionalne agencije za prihode, u daljnjem tekstu: Direktor) radi rješenja o ponovnom razrezu poreza kojim se nalaže Serebryannay vek plaćanje poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) za mjesec srpanj 2010.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno članku 2. stavku 1. PDV Direktive:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               [...]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;

                  [...]”

               4

               Članak 26. stavak 1. te Direktive propisuje:
               „Svaka od sljedećih transakcija smatra se isporukom usluga uz naknadu:

                        (a)

                        korištenje robe koja čini dio imovine određenog poslovanja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, ako se PDV na tu robu mogao u cijelosti ili djelomično odbiti;

                        (b)

                        isporuka usluga koju besplatno obavlja porezni obveznik za svoju privatnu upotrebu ili upotrebu svojih namještenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera.”

               5

               Sukladno članku 62. navedene Direktive:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (1)

                        ‚oporezivi događaj’ znači događaj kojim se ispunjavaju zakonski uvjeti potrebni za postojanje obveze obračuna PDV‑a;

                        (2)

                        ‚obveza obračuna’ PDV‑a nastaje kad porezna vlast ima pravo po zakonu, u danom trenutku, tražiti plaćanje poreza od osobe koja je odgovorna za njezino plaćanje, čak i u slučaju kad je vrijeme plaćanja odgođeno.”

               6

               Članak 63. PDV Direktive propisuje da „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.”

               7

               U skladu s člankom 65. iste Direktive, „[k]ad se provodi plaćanje na račun prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna PDV‑a nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos.”

               8

               Članak 73. PDV Direktive predviđa:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

               9

               Članak 75. PDV Direktive propisuje:
               „U pogledu isporuke usluga, u skladu s člankom 26., kad se roba koja čini dio imovine određenog poslovanja koristi za privatne svrhe ili se usluge pružaju besplatno, oporezivi iznos je puni trošak pružanja usluga za poreznog obveznika.”

               10

               Članak 80. stavak 1. te direktive predviđa da, radi sprečavanja utaje ili izbjegavanja poreza, države članice mogu u nabrojenim slučajevima poduzeti mjere kako bi osigurale da, kada je riječ o isporuci robe i pružanju usluga primateljima s kojima su u obiteljskim ili drugim izravnim osobnim vezama, te upravljačkim, vlasničkim, članskim, financijskim ili pravnim vezama kako ih definira država članica, oporezivi iznos bude tržišna vrijednost transakcije.

         Bugarsko pravo

               11

               Članak 2. stavak 1. Zakona o porezu na dodanu vrijednost (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost, DV br. 63, od 4. kolovoza 2006.), u verziji primjenjivoj na glavni predmet (u daljnjem tekstu: ZDDS), predviđa da PDV‑u podliježu sve vrste pružanja usluga izvršene uz naknadu.

               12

               Članak 9. ZDDS‑a propisuje:
               „1)   Isporuka usluge je čin pružanja određene usluge.
               2)   Isporukom usluge također se smatra:
               [...]

                        4.

                        kada posjednik/korisnik pruža uslugu popravka i/ili poboljšanja imovine koja je iznajmljena ili povjerena na korištenje.

                  3)   S pružanjem usluge uz naknadu izjednačeni su:

                        1.

                        pružanje usluge za privatne potrebe fizičke osobe poreznog obveznika, vlasnika, zaposlenika ili trećih, ako se pri izvršavanju te usluge upotrebljava predmet za čiju proizvodnju, uvoz ili stjecanje je djelomično ili u cijelosti odbijen pretporez;

                        2.

                        pružanje usluge, bez naknade za privatne potrebe fizičke osobe poreznog obveznika, vlasnika, zaposlenika ili trećih.

                  4)   Treći stavak ne primjenjuje se u slučaju:
               [...]

                        2.

                        kada posjednik/korisnik bez naknade pruži uslugu popravka imovine dane u najam ili stavljanje na raspolaganje, u slučajevima kada je ta imovina dana u najam ili stavljena na raspolaganje posjedniku/korisniku, i koja je zaista bila trajno korištena u razdoblju od najmanje tri godine;

                        3.

                        usluga koju je bez naknade pružio koncesionar radi poboljšanja imovine stavljene na raspolaganje, kada je to uvjet i/ili obaveza sukladno ugovoru o koncesiji;

                  [...]”

               13

               Sukladno članku 25. ZDDS‑a:
               „1)   Događaji oporezivi PDV‑om u smislu ovog Zakona jesu: isporuka robe ili pružanje usluga koju je izvršio porezni obveznik u smislu ovog Zakona [...]
               2)   Oporeziv događaj nastaje na datum prijenosa vlasništva robe ili na datum na koji je usluga pružena.
               3)   Osim u slučajevima nabrojanim u stavku 2., oporeziv događaj nastaje:
               [...]

                        6.

                        na datum stvarnog vraćanja imovine nakon popravka i/ili poboljšanja pri prestanku ugovora ili prekida korištenja imovine u slučaju pružanja usluge bez naknade od strane posjednika/korisnika radi popravka i/ili poboljšanja imovine koja je dana u najam ili stavljena na raspolaganje, kada uvjeti predviđeni člankom 9. stavkom 4., točkama 2. i 3. nisu ispunjeni.

                  [...]
               6)   Na datum nastanka oporezivog događaja, sukladno stavcima 2., 3. i 4.:

                        1.

                        u smislu ovog Zakona za oporezive transakcije nastaje obveza obračuna poreza i obveza registriranog poreznog obveznika da podmiri porez.

                  [...]”

               14

               Članak 26. ZDDS‑a propisuje:
               „[...]
               2)   Oporezivi iznos određuje se na temelju svega što je sadržano u naknadi koju je isporučitelj robe ili pružatelj usluge primio od kupca robe ili korisnika usluge ili druge osobe u svezi transakcije ili svega što se isporučitelju robe ili pružatelju usluge duguje na ime naknade, pri čemu se iznos naknade izražava u levima i stotinkama bez PDV‑a. Protučinidbama se ne smatraju plaćanja kamata i ugovornih kazni koja imaju karakter odštete.
               [...]
               7)   Kada je protučinidba u cijelosti ili djelomice predviđena u robi ili uslugama (plaćanje se u cijelosti ili djelomice vrši u robi ili uslugama), oporezivi iznos čini tržišna vrijednost isporučene robe ili pružene usluge, izračunata na datum na koji je nastala obveza obračuna PDV‑a.”

               15

               Članak 27. stavak 3. ZDDS‑a predviđa:
               „[...]
               3)   Oporezivi iznos sljedećih usluga čini tržišna cijena:

                        1.

                        isporuka između povezanih osoba;

                  [...]

                        3.

                        isporuka bez naknade u smislu članka 9. stavka 2. točke 4.”

               16

               U skladu s člankom 130. ZDDS‑a:
               „1)   Svaka isporuka ili pružanje usluge čija je protučinidba bila (potpuno ili djelomično) određena u robi ili uslugama smatra se dvjema uzajamno povezanim isporukama ili uslugama i svaki od isporučitelja robe ili pružatelja usluga smatra se prodavačem onoga što isporučuje i kupcem onoga što prima.
               2)   Događaj oporeziv PDV‑om za isporuke predviđene stavkom 1. nastaje sukladno općim pravilima Zakona.
               3)   Isporuka predviđena stavkom 1., kod koje je oporeziv događaj nastao na raniji datum, smatra se plaćanjem unaprijed (potpunim ili djelomičnim) druge isporuke.”

               17

               Stavak 1. točka 8. dodatnih odredaba ZDDS‑a predviđa da je usluga izvršena „bez naknade” kada ne postoji protučinidba ili kada njena vrijednost višestruko premašuje vrijednost protučinidbe.

               18

               Zakon o porezu na prihod pravnih osoba (Zakon za korporativnoto i podohodno oblagane) u članku 15. propisuje:
               „1)   Oporeziva nematerijalna stalna imovina jest:

                        1.

                        stečena nenovčana sredstva koja:

                                 a)

                                 nemaju fizički sadržaj;

                                 b)

                                 se koriste duže od 12 mjeseci;

                                 c)

                                 su ograničenog roka trajanja;

                                 d)

                                 imaju vrijednost jednaku ili veću od najmanje od sljedećih vrijednosti:

                                          aa)

                                          minimalnog praga vrijednosti nematerijalne stalne imovine koji je određen računovodstvenom politikom poreznog obveznika;

                                          bb)

                                          700 BGN;

                  [...]

                        3.

                        iznosi obračunati na ime gospodarskih aktivnosti koje dovode do povećanja gospodarske koristi od imovine koja je iznajmljena ili dana na iskorištavanje; spomenuti iznosi ne predstavljaju stalnu nematerijalnu imovinu u smislu oporezivanja.

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Serebryannay vek je prema bugarskom pravu jednočlano društvo s ograničenom odgovornošću koje pripada g. Bodzuliaku, koji je također direktor tog društva. Prema registru trgovačkih društava, njegov predmet poslovanja su najam nekretnina, turizam i hotelijerstvo.

               20

               G. Bodzuliak je u lipnju 2009. na svoje ime kupio stan u jednom aparthotelu u Varni. Također je stekao drugi stan u istome gradu. Ti su stanovi prijavljeni kao suvlasništvo g. Bodzuliaka i njegove supruge (u daljnjem tekstu: vlasnici).

               21

               Gospodin Bodzuliak sklopio je 8. travnja 2009. u svoje ime dva ugovora identičnog sadržaja sa Serebryannay vek, na temelju kojih mu je on, na razdoblje od pet godina uz mogućnost produljenja, dodijelio „stvarno pravo plodouživanja” na svojim nekretninama u rohbau stanju, i to na dva predmetna stana. Bilo je predviđeno da Serebryannay vek navedene stanove daje u najam trećim osobama.

               22

               Serebryannay vek ne mora, prema tim ugovorima, za vrijeme njihovog trajanja isplaćivati najamninu vlasnicima. Naprotiv, obvezao se u svoje ime, o svom trošku i prema svojoj procjeni izvršiti građevinske radove obnove i montaže s ciljem dovršetka i stavljanja u uporabu stanova radi njihovog korištenja, ponajprije kupovinu i postavljanje podova, opremanje, dekoriranje i postavljanje sanitarnih instalacija. Predviđeno je da istekom navedenih ugovora vlasnici preuzmu predmetne stanove s opremom koja se u njima nalazi.

               23

               Porezna uprava je 21. listopada 2010. provela nadzor i izdala rješenje o ponovnom razrezu poreza za mjesec srpanj 2010. Procijenila je da je Serebryannay vek u korist vlasnikâ pružio uslugu bez naknade i da je oporezivi iznos te pružene usluge odgovarao vrijednosti troškova koje je to društvo imalo zbog spomenutog pružanja usluge.

               24

               Serebryannay vek je podnio Direktoru upravnu žalbu protiv spomenutog rješenja. On je odlukom od 10. lipnja 2011. ukinuo to rješenje i vratio spis Poreznoj upravi kako bi se obavila nova provjera. U suštini je ocijenio da je bilo razmjene činidaba jer je Serebryannay vek dobio predmetne stanove u najam kao naknadu za usluge njihove obnove i opremanja. S obzirom na takvo tumačenje, Direktor je na temelju članka 26. stavka 7. ZDDS‑a ocijenio da je oporezivi iznos usluga obnove i opremanja spomenutih stanova bio utemeljen na tržišnoj cijeni tih usluga i da je trebao biti utvrđen novom provjerom.

               25

               Porezna uprava je stoga provela drugi nadzor i utvrdila da je bilo razmjene činidaba u smislu čl. 130. ZDDS‑a, tj. usluga obnove i opremanja od strane Serebryannay vek i usluge davanja u najam od strane vlasnika zato što g. Bozuliak ima predmetne stanove u suvlasništvu zajedno sa svojom suprugom, što je on jedini imatelj poslovnih udjela Serebryannay vek i što nije bila ugovorena nikakva najamnina.

               26

               Porezna uprava je procijenila da je datum izdavanja uporabne dozvole za hotel u kojem se nalazio prvi stan spomenut u točki 20. ove presude, tj. 29. lipnja 2010., bio datum pružanja usluga obnove i opremanja. Što se tiče drugog stana spomenutog u istoj točki, datumom pružanja navedenih usluga smatra se datum zapisnika o konačnoj primopredaji, tj. 30. lipnja 2010.

               27

               S obzirom na te datume, Porezna uprava je ocijenila da je Serebryannay vek morao, najkasnije do 5. srpnja 2010., izdati račun za izvršene usluge obnove i opremanja.

               28

               Budući da su transakcije izvršene između povezanih osoba, smatralo se da je oporezivi iznos usluga koje je izvršio Serebryannay vek morao biti sastavljen od tržišne cijene spomenutih proizvoda i usluga. Ukupna vrijednost dvaju predmetnih stanova vještačenjem je procijenjena na 558.000 bugarskih leva (BGN). Na toj osnovi je Porezna uprava 14. prosinca 2011. donijela novo rješenje o ponovnom razrezu poreza kojim se utvrđuje da je Serebryannay vek za mjesec srpanj 2010. dugovao PDV u iznosu od 111.600 BGN, uvećan za zateznu kamatu u iznosu od 6.341,55 BGN.

               29

               Serebryannay vek podnio je protiv tog rješenja upravnu žalbu Direktoru koji je istu odbio odlukom od 12. ožujka 2012. Serebryannay vek je protiv te odluke podnio upravnu tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev. U prilog toj tužbi navedeno društvo ističe da se nije radilo o razmjeni činidaba, nego o tome da je ono pružilo uslugu bez naknade, u smislu članka 9. stavka 2. točke 4. ZDDS‑a. Ono smatra da događaj oporeziv PDV‑om za tu uslugu nastaje na datum stvarnog povrata poboljšane imovine pri prestanku ugovora ili pri prekidu korištenja imovine, sukladno članku 25. stavku 3. točki 6. ZDDS‑a.

               30

               Podredno, Serebryannay vek ističe da je PDV trebao biti naplaćen za mjesec lipanj 2010., tj. za razdoblje u kojem su predmetne usluge po svemu sudeći izvršene, a ne za mjesec srpanj 2010. To društvo također smatra da je oporezivi iznos trebao biti vrijednost primljene usluge, a ne izvršenih usluga.

               31

               Nadalje, prema Serebryannay vek, bugarsko zakonodavstvo nije usklađeno s člancima 2. stavkom 1. točkom (c) i 26. PDV Direktive zbog toga što samo transakcije uz naknadu mogu biti oporezovane.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da, kako bi odlučio o sporu koji je pred njim u tijeku, mora utvrditi je li bilo razmjene usluga i, ako je odgovor potvrdan, koja su primjenjiva pravila za utvrđivanje oporezivog iznosa dviju usluga. Naprotiv, ako nije riječ o razmjeni, sud koji je uputio zahtjev pita se ne predstavljaju li usluge koje je pružio Serebryannay vek oporezivu činidbu i, u tom slučaju, u kojem trenutku nastaje događaj oporeziv PDV‑om za spomenute usluge i kako im odrediti oporezivi iznos.

               33

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je Porezna uprava pogrešno okvalificirala kao najam stavljanje na raspolaganje predmetnih stanova društvu Serebryannay vek od strane vlasnika. Najam bi bio transakcija uz naknadu, što prema tom sudu nije slučaj u glavnom predmetu jer ugovori o kojima je riječ izričito predviđaju da se ne naplaćuje nikakva najamnina. Stoga bi tu bila riječ o transakciji bez naknade koja je u obliku ugovora o posudbi. Ocjena prema kojoj bi usluge koje je pružio Serebryannay vek bile jednake isplati najamnine bila bi za taj sud protivna volji stranaka.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje može li se, s obzirom na činjenicu da je Serebryannay vek stekao nematerijalnu stalnu imovinu u zamjenu za troškove koje je imao zbog poboljšanja predmetnih stanova, stjecanje takve imovine smatrati plaćanjem za usluge poboljšanja. U slučaju potvrdnog odgovora, radilo bi se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, o transakciji uz naknadu za koju ne bi bilo teško odrediti datum oporezivog događaja i oporezivi iznos za izračun PDV‑a. U slučaju negativnog odgovora, radilo bi se o pružanju usluga bez naknade, koje u predmetnim okolnostima ne bi moglo biti izjednačeno s pružanjem usluge uz naknadu jer bi ta usluga bila izvršena u svrhu gospodarske aktivnosti Serebryannay vek. Sud koji je uputio zahtjev ima, međutim, nedoumice o usklađenosti nacionalnih odredaba o oporezivosti, oporezivom iznosu i trenutku u kojem nastaje oporezivi događaj za takve usluge izvršene bez naknade s člancima 2. stavkom 1. točkom (c), 26., 62. i 63. PDV Direktive.

               35

               U takvim okolnostima je Administrativen sad Varna odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Može li se odredba članka 2. stavka 1. točke (c) [PDV] Direktive tumačiti u smislu da stjecanje nematerijalne stalne imovine u zamjenu za troškove poboljšanja iznajmljene imovine ili imovine prepuštene na korištenje predstavlja plaćanje usluge poboljšanja, neovisno o činjenici da prema ugovoru vlasnik imovine nije dužan isplatiti naknadu?

                        2)

                        Je li nacionalna odredba prema kojoj se u svakom slučaju smatra oporezivim svako pružanje usluga bez naknade koje se sastoji u poboljšanju imovine koja je iznajmljena ili prepuštena na korištenje protivno odredbama članka 2. stavka 1. točke (c) i članka 26. [PDV] Direktive? Je li u svrhu davanja odgovora na drugo pitanje, i u takvim okolnostima poput onih u glavnom postupku, važno da:

                                 —

                                 je pružatelj usluge bez naknade iskoristio svoje pravo na odbitak PDV‑a za proizvode i usluge upotrijebljene u svrhu poboljšanja, pravo koje mu još nije bilo odbijeno rješenjem o ponovnom utvrđivanju poreza koje je postalo konačno, i da:

                                 —

                                 društvo u trenutku porezne provjere još nije počelo upotrebljavati nekretnine za oporezive činidbe, ali ugovori još nisu istekli?

                        3)

                        Je li nacionalna odredba prema kojoj oporezivi događaj za činidbu ne nastaje na datum pružanja usluge (u predmetnom slučaju prilikom izvršenja poboljšanja) nego na datum stvarnog povrata imovine u poboljšanom stanju do kojeg dolazi pri prestanku ugovora ili prekidu korištenja protivna člancima 62. i 63. [PDV] Direktive?

                        4)

                        U slučaju negativnog odgovora na prva dva pitanja: prema kojem se od pravila iz glave VII. [PDV] Direktive mora odrediti oporezivi iznos kada je riječ o PDV‑u, u slučaju da činidba bez naknade ne ulazi u područje primjene članka 26. te Direktive?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               36

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita „treba li članak 2. stavak 1. točku (c) [PDV] Direktive tumačiti u smislu da se pružanje usluge obnove i opremanja stana mora smatrati izvršenim uz naknadu kada se, prema ugovoru sklopljenom s vlasnikom tog stana, pružatelj spomenutih usluga, s jedne strane, obvezuje izvršiti to pružanje usluga o svom trošku i, s druge strane, stječe pravo raspolaganja spomenutim stanom kako bi ga koristio za svoju gospodarsku aktivnost za vrijeme trajanja tog ugovora, a da nije obvezan plaćati najamninu, dok vlasnik preuzima opremljeni stan na kraju spomenutog ugovora.

               37

               U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti da je kvalificiranje određene transakcije kao transakcije uz naknadu moguće jedino u slučaju postojanja izravne veze između isporuke robe ili pružanja usluga i stvarno primljene protučinidbe poreznog obveznika (vidjeti presude od 20. siječnja 2005., Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, Zb., str. I‑743., točku 22., i od 9. lipnja 2011., Campsa Estaciones de Servicio, C‑285/10, Zb., str. I‑5059., točku 25.). Takva izravna veza uspostavljena je kada između pružatelja i korisnika usluge postoji pravni odnos u okviru kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju je primio pružatelj usluge čini stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (vidjeti osobito presude od 3. rujna 2009., RCI Europe, C‑37/08, Zb., str. I‑7533., točku 24., i od 3. svibnja 2012., Lebara, C‑520/10, točku 27.).

               38

               Kao drugo, protučinidba za isporuku robe može se sastojati od pružanja usluga i činiti oporezivi iznos u smislu članka 73. PDV Direktive, ali pod uvjetom da postoji izravna veza između isporuke robe i pružanja usluga i da se vrijednost zadnje navedenog može izraziti u novcu (presuda od 3. srpnja 2001., Bertelsmann, C‑380/99, Zb., str. I‑5163., točka 17. i navedena sudska praksa). Isto vrijedi i slučaju kada je usluga pružena u zamjenu za pružanje druge usluge, ukoliko su ispunjeni isti uvjeti.

               39

               Kao treće, ugovori o zamjeni, kod kojih je protučinidba per definitionem nenovčana, i transakcije kod kojih je protučinidba u novcu su, s gospodarskog i trgovačkog stajališta, dvije identične situacije (u tom smislu vidjeti presude od 3. srpnja 1997., Goldsmiths, C‑330/95, Zb., str. I‑3801., točke 23. do 25., i od 19. prosinca 2012., Orfey, C‑549/11, točku 35.).

               40

               Iz toga slijedi da, kada se prema ugovoru sklopljenom s vlasnikom stana pružatelj usluga obnove i opremanja tog stana s jedne strane obvezuje izvršiti pružanje usluga o svom trošku i s druge strane stječe pravo raspolaganja spomenutim stanom kako bi ga koristio za svoju gospodarsku aktivnost za vrijeme trajanja tog ugovora, a da nije obvezan plaćati najamninu, dok vlasnik preuzima opremljeni stan na kraju spomenutog ugovora, to pružanje usluga obnove i opremanja spada u kategoriju pružanja usluga uz naknadu u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) PDV Direktive. Naime, doista postoji izravna veza između spomenutog pružanja usluga i protučinidbe koju je pružatelj usluge stvarno primio u zamjenu, tj. pravo raspolagati predmetnim stanom u svrhu svoje gospodarske aktivnosti za vrijeme trajanja tog ugovora.

               41

               Okolnost da će pružanje predmetnih usluga vlasniku predmetnog stana biti od koristi tek nakon isteka ugovora ne mijenja na stvari jer se stranke takvog dvostrano obveznog ugovora njegovim sklapanjem obvezuju jedna drugoj ispuniti uzajamne činidbe (vidjeti, zbog sličnosti, presude od 21. ožujka 2002., Kennemer Golf, C‑174/00, Zb., str. I‑3293., točku 40., i ranije navedenu RCI Europe, točke 31. i 33.).

               42

               S obzirom na gore izloženo, valja na prvo pitanje odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (c) PDV Direktive treba tumačiti u smislu da se pružanje usluga obnove i opremanja stana mora smatrati izvršenim uz naknadu kada se prema ugovoru sklopljenim s vlasnikom tog stana pružatelj spomenutih usluga s jedne strane obvezuje izvršiti pružanje usluga o svom trošku i s druge strane stječe pravo raspolaganja spomenutim stanom kako bi ga koristio za svoju gospodarsku aktivnost za vrijeme trajanja tog ugovora, a da nije obvezan plaćati najamninu, dok vlasnik preuzima opremljeni stan istekom spomenutog ugovora.

         Drugo do četvrto pitanje

               43

               Iz samog teksta drugog do četvrtog pitanja slijedi da su ona postavljena samo za slučaj da iz odgovora na prvo pitanje proizađe da pružanje usluga kako je opisano u prvom pitanju ne ulazi u kategoriju pružanja usluga izvršenih uz naknadu u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) PDV Direktive.

               44

               Uzevši u obzir prethodno navedeno, nije potrebno odgovoriti na drugo, treće i četvrto pitanje.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Iz tih razloga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, treba tumačiti u smislu da se pružanje usluga obnove i opremanja stana mora smatrati izvršenom uz naknadu kada se, prema ugovoru sklopljenom s vlasnikom stana, pružatelj spomenutih usluga, s jedne strane obvezuje izvršiti pružanje tih usluga o svom trošku i s druge strane stječe pravo raspolaganja spomenutim stanom kako bi ga koristio za svoju gospodarsku aktivnost za vrijeme trajanja tog ugovora, a da nije obvezan plaćati najamninu, dok vlasnik preuzima opremljeni stan istekom navedenog ugovora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. srpnja 2004.#Willy Gerekens i Association agricole pour la promotion de la commercialisation laitière Procola protiv État du grand-duché de Luxembourg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Luksemburg.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-459/02.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. rujna 2013.#Europska komisija protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 306. do 310. – Posebna odredba za putničke agente – Razlike u jezičnim verzijama – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa primjenu posebne odredbe na osobe koje nisu putnici – Pojmovi ‚putnik’ i ‚klijent’.#Predmet C-296/11.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 27.#Heijmans Infrastructuur BV protiv Europska komisija.#Predmet T-359/06.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. rujna 2016.#Arrom Conseil protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Roméo has a Gun by Romano Ricci – Raniji verbalni žigovi Europske unije NINA RICCI i RICCI – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Neosnovano iskorištavanje razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijih žigova – Narušavanje ugleda – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-358/15.