title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. kolovoza 2018.#Argo Kalda Mardi talu protiv Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tartu Halduskohus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Izravna plaćanja – Uredba (EU) br. 1306/2013 – Članci 93. i 94. – Prilog II. – Višestruka sukladnost – Poljoprivredno i okolišno stanje – Minimalni zahtjevi – Provedba od strane države članice – Obveza zadržavanja područja ‚grobova spomenika’ – Doseg.#Predmet C-435/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. kolovoza 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Izravna plaćanja – Uredba (EU) br. 1306/2013 – Članci 93. i 94. – Prilog II. – Višestruka sukladnost – Poljoprivredno i okolišno stanje – Minimalni zahtjevi – Provedba od strane države članice – Obveza zadržavanja područja ‚grobova spomenika’ – Doseg”
      U predmetu C‑435/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tartu Halduskohus (Upravni sud u Tartuu, Estonija), odlukom od 7. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 18. srpnja 2017., u postupku

         Argo Kalda Mardi talu

      protiv

         Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA),

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Argo Kalda Mardi talu, M. Kõiva, vandeadvokaat,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, A. Sauka i E. Randvere, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 7. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 72. stavka 1. točke (a), članka 93. stavaka 1. i 2., članka 94. i Priloga II. Uredbi (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) 485/2008 (SL 2013., L 347, str. 549. i ispravci SL 2014., L 61, str. 11., SL 2016., L 130, str. 13. i SL 2017., L 327, str. 83.) te članka 4. stavka 1. točaka (b), (c) i (e) Uredbe (EU) br. 1307/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju pravila za izravna plaćanja poljoprivrednicima u programima potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 637/2008 i Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 (SL 2013., L 347, str. 608.).

               2

               Zahtjev je upućen u sklopu spora između Argo Kalda Mardi talu i Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (Ured za poljoprivredne registre i informacije, Estonija; u daljnjem tekstu: PRIA) u vezi s umanjenjem izravnih plaćanja odobrenih tužitelju u glavnom postupku zbog povrede zahtjeva koji se odnose na održavanje dobrog poljoprivrednog i okolišnog stanja zemljišta.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 1306/2013

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 54. Uredbe br. 1306/2013:
               „[…] Višestruka sukladnost smjera doprinijeti razvoju održive poljoprivrede uz bolju osviještenost na strani korisnikâ za potrebe poštovanja ovih osnovnih standarda. […] Iskustvo je isto tako pokazalo da niz zahtjeva koji spadaju u područje višestruke sukladnosti nisu dovoljno relevantni za poljoprivrednu djelatnost ili područje poljoprivrednog imanja ili se više tiču nacionalnih tijela nego korisnika. […]”

               4

               U članku 2. stavku 1. točkama (c) i (d) te uredbe određuje se:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               […]

                        (c)

                        ‚poljoprivredno područje’ znači poljoprivredno područje u smislu članka 4. Uredbe (EU) 1307/2013;

                        (d)

                        ‚poljoprivredno imanje’ znači poljoprivredno imanje u smislu članka 4. Uredbe (EU) 1307/2013, osim za potrebe članka 91. stavka 3.”

               5

               U članku 72. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 1306/2013 predviđa se:
               „Svake godine korisnik potpore iz članka 67. stavka 2. podnosi zahtjev za izravna plaćanja odnosno zahtjev za plaćanje za odgovarajuće mjere ruralnog razvoja vezane uz područje i životinje navodeći, prema potrebi:

                        (a)

                        sve poljoprivredne parcele na imanju kao i nepoljoprivredne površine za koje se traži potpora prema članku 67. stavku 2.”

               6

               Glava VI. te uredbe, naslovljena „Višestruka sukladnost”, obuhvaća poglavlje I., naslovljeno „Područje primjene”, čiji su dio članci 91. do 94.

               7

               Članak 91. iste uredbe određuje:
               „1.   Ako se korisnik iz članka 92. ne pridržava pravila o višestrukoj sukladnosti iz članka 93., tom se korisniku nalaže administrativna kazna.
               2.   Administrativna kazna iz stavka 1. primjenjuje se samo kada je neispunjavanje obveza posljedica radnje ili propusta koji se mogu izravno pripisati korisniku o kojem se radi; i ako je zadovoljen jedan ili oba od sljedećih dodatnih uvjeta:

                        (a)

                        neispunjavanje obveza stoji u vezi s poljoprivrednom aktivnosti korisnika;

                        (b)

                        u pitanju je područje poljoprivrednog imanja korisnika.

                  […]
               3.   Za potrebe ove glave primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ‚poljoprivredno imanje’ znači sve proizvodne jedinice i površine kojima upravlja korisnik iz članka 92. koje se nalaze na području iste države članice;

                        (b)

                        ‚zahtjev’ znači svaki pojedinačni propisani zahtjev o upravljanju, u okviru prava Unije iz Priloga II., unutar određenog akta, koji se po sadržaju razlikuje od svih drugih zahtjeva istog akta.”

               8

               Članak 93. stavak 1. Uredbe br. 1306/2013 glasi kako slijedi:
               „Pravila o višestrukoj sukladnosti sastoje se od propisanih zahtjeva o upravljanju u okviru prava Unije i standard[a] za dobro poljoprivredno i okolišno stanje zemljišta ustanovljeni[h] na nacionalnoj razini kako je navedeno u Prilogu II. vezano uz sljedeća područja:

                        (a)

                        okoliš, klimatske promjene i dobro poljoprivredno stanje zemljišta;

                        (b)

                        javno zdravlje, zdravlje životinja i biljaka;

                        (c)

                        dobrobit životinja.”

               9

               U skladu s člankom 94. te uredbe:
               „Države članice osiguravaju da se sve poljoprivredne površine, uključujući zemljišta koja se više ne koriste u proizvodne svrhe, održavaju u dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju. Države članice definiraju, na nacionalnoj i regionalnoj razini, minimalne standarde za korisnike za dobro poljoprivredno i okolišno stanje zemljišta na osnovi Priloga II., uzimajući u obzir posebna svojstva dotičnih područja, uključujući uvjete tla i klimatske uvjete, postojeće sustave poljoprivredne proizvodnje, korištenje zemljišta, plodored, uzgojne metode i strukture poljoprivrednih gospodarstava.
               Države članice ne definiraju minimalne uvjete koji nisu određeni u Prilogu II.”

               10

               U Prilogu II. toj uredbi, naslovljenom „Pravila o višestrukoj sukladnosti u skladu s člankom 93.”, navodi se popis zakonom propisanih zahtjeva o upravljanju i standarda za dobro poljoprivredno i okolišno stanje zemljišta.

               11

               Standard za dobro poljoprivredno i okolišno stanje zemljišta naziva „standard GAEC 7”, čije je glavno pitanje naslovljeno „Krajobraz, najniža razina održavanja”, određen je kako slijedi:
               „Zadržavanje obilježja krajobraza uključujući, prema potrebi, živice, ribnjake, jarke, drvorede, drveće u skupini ili izolirano, granična područja polja i terase […]”

         Uredba br. 1307/2013

               12

               Članak 4. stavak 1. točke (b), (c) i (e) Uredbe br. 1307/2013, naslovljen „Definicije i povezane odredbe”, predviđa:
               „U smislu ove Uredbe:
               […]

                        (b)

                        ‚poljoprivredno gospodarstvo’ znači sve jedinice koje se upotrebljavaju za poljoprivredne djelatnosti i kojima upravlja poljoprivrednik, a koje se nalaze na državnom području iste države članice;

                        (c)

                        ‚poljoprivredna djelatnost’ znači:

                                 i.

                                 proizvodnja, uzgoj ili sadnja poljoprivrednih proizvoda, uključujući žetvu, mužnju, životinje za rasplod i držanje stoke za potrebe uzgoja, ili

                                 ii.

                                 održavanje poljoprivrednog zemljišta u stanju pogodnom za ispašu ili uzgoj bez pripremnih radnji koje izlaze iz okvira uobičajenih poljoprivrednih metoda i strojeva, utemeljenih na kriterijima koje određuju države članice na temelju okvira koji je utvrdila Komisija, ili

                                 iii.

                                 provođenje minimalne aktivnosti, definirane od strane država članica, na poljoprivrednim površinama koje se prirodno održavaju u stanju pogodnom za pašu ili uzgoj;

                  […]

                        (e)

                        ‚poljoprivredna površina’ znači bilo koja površina koja se koristi kao obradivo zemljište, trajni travnjak i trajni pašnjak ili trajni nasad.”

            Estonsko pravo

               13

               U skladu s člankom 32. stavkom 3. Euroopa Liidu põllumajanduspoliitika rakendamise seadus (Zakon o primjeni zajedničke poljoprivredne politike Europske unije):
               „Zahtjevi u vezi s održavanjem zemljišta u dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju donose se uredbom ministra nadležnog u tom području.”

               14

               Članak 3. stavak 9. põllumajandusministri määrus nr 4 „Maa heas põllumajandus- ja keskkonnaseisundis hoidmise nõuded” (Uredba br. 4 ministra poljoprivrede – Zahtjevi u vezi s održavanjem zemljišta u dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju) od 14. siječnja 2015. (u daljnjem tekstu: Uredba br. 4) glasi kako slijedi:
               „Na poljoprivrednim površinama mora se održavati nepomični spomenik, u smislu članka 3. stavka 2. muinsuskaitseseadusa [Zakon o zaštiti spomenika], kad je riječ o grobnici, pretpovijesnom nalazištu, arheološkom kamenju, kultnom mjestu, putu ili mostu.”

               15

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. maaeluministri määrus nr 32 „Otsetoetuste saamise üldised nõuded, ühtne pindalatoetus klimaa- ja keskkonnatoetus ning noore põllumajandustootja toetus” (Uredba br. 32 ministra poljoprivrede – Opći zahtjevi za primanje izravnih plaćanja, jedinstvenog plaćanja po površini, plaćanja za klimu i okoliš te plaćanja za mlade poljoprivrednike) od 17. travnja 2015.:
               „Primatelj plaćanja iz članka 92. Uredbe […] br. 1306/2013 […] poštovat će pri svojoj poljoprivrednoj djelatnosti i na ukupnoj površini poljoprivrednog imanja zahtjeve propisane Uredbom br. 4 […] i objavljene obvezujuće zahtjeve u području upravljanja sukladno članku 32. stavku 2. Zakona o provođenju zajedničke poljoprivredne politike Europske unije.”

               16

               Članak 3. muinsuskaitseseadusa (Zakon o zaštiti spomenika), naslovljen „Vrste spomenika”, u stavku 2. određuje:
               „Sljedeći predmeti ili skupine predmeta mogu biti nepomični spomenici:

                        1.

                        pretpovijesna, srednjovjekovna i novovjekovna naselja, tvrđave, utočišta, kultna mjesta, grobnice, pretpovijesna nalazišta, arheološko kamenje (lohukivid), putovi, mostovi, lučka mjesta i mjesta obavljanja djelatnosti […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Tužitelj u glavnom postupku zahtijevao je za 2016. jedinstveno plaćanje po površini i plaćanje za poljoprivredne prakse korisne za klimu i okoliš.

               18

               PRIA je nakon provjere 24. studenoga 2016. obavijestila tužitelja u glavnom postupku da je povrijedio članak 4. Uredbe br. 4 zbog toga što je kamenje arheološkog spomenika, odnosno kameni grob, smješten na rubu poljoprivrednog zemljišta, pomaknut na rub polja, a postojeće grmlje je uklonjeno. PRIA je stoga odlučila umanjiti zahtijevano plaćanje za 3 %.

               19

               PRIA je 7. prosinca 2016. odgovorila na prigovore tužitelja u glavnom postupku pojašnjavajući da povrijeđena obveza zapravo proizlazi iz članka 3. Uredbe br. 4 i da se trebala poštovati na dijelu površine koji se nalazi izvan granica poljoprivrednog zemljišta i za koji nije podnesen nijedan zahtjev za potporu.

               20

               Dvjema odlukama od 15. prosinca 2016. PRIA je umanjila za 3 % jedinstveno plaćanje odobreno tužitelju u glavnom postupku i plaćanje za poljoprivredne prakse korisne za klimu i okoliš, to jest za iznose od 2554,94 eura odnosno 1161,34 eura.

               21

               Odlukom od 20. veljače 2017. PRIA je odbila prigovor tužitelja u glavnom postupku smatrajući da je ona nadležna za utvrđivanje povrede obveze održavanja nepomičnog spomenika koji se nalazi na poljoprivrednom zemljištu, da su se zahtjevi trebali ispuniti na cjelokupnom poljoprivrednom području, uključujući i na zemljištu u odnosu na koje nije zatraženo nikakvo plaćanje, da je provjerila sve okolnosti koje su dovele do umanjenja plaćanja i da nije povrijeđeno pravo na saslušanje.

               22

               Tužitelj u glavnom postupku je 23. ožujka 2017. od Tartu Halduskohusa (Upravni sud u Tartuu, Estonija) zahtijevao poništenje odluka od 15. prosinca 2016. i odluke od 20. veljače 2017. te da se PRIA‑i naloži plaćanje iznosa koji mu na temelju tih odluka nisu bili plaćeni.

               23

               Tužitelj u glavnom postupku ističe da predmetno kamenje nije grob i da PRIA nije nadležna za utvrđivanje stanja nepomičnog spomenika. Tvrdi da ona nije ocijenila je li on počinio djelo koje mu se stavlja na teret i postoje li okolnosti koje isključuju krivnju. Smatra da odmjeravanje iznosa administrativne kazne nije razumljivo jer je PRIA primijenila matricu za ocjenu, a nije obrazložila predmetni upravni akt, što je formalno nezakonito.

               24

               On također ističe da se površina na kojoj je povreda počinjena nalazi izvan dotičnog poljoprivrednog zemljišta i nije dio njegova poljoprivrednog imanja. PRIA je zaključivši da ipak postoji povreda povrijedila članke 23. i 32. estonskog ustava jer ovlašćujuća norma nije dovoljno jasna i precizna. Prema njegovu mišljenju, administrativnom kaznom koja mu je određena povređuje se načelo ne bis in idem. Naposljetku, povrijeđeno je njegovo pravo na saslušanje jer PRIA nije uzela u obzir njegove argumente.

               25

               PRIA zahtijeva da se tužba odbije i ističe, kao prvo, da je tužitelj u glavnom postupku prilikom provedene provjere znao da je povrijedio svoje obveze i da su s tim u vezi razmijenjena pismena, kao drugo, da je predmetni upravni akt formalno zakonit, da su tužitelju u glavnom postupku s tim u vezi dana objašnjenja, da je također saslušan i, kao treće, da su se zaključci koji su doveli do donošenja tog akta temeljili na dokazima prikupljenima prilikom te kontrole.

               26

               PRIA navodi da je dotični arheološki spomenik, koji se sastoji od kamenog groba, upisan u državni registar koji se nalazi na internetskoj stranici Muinsuskaitseameta (Služba za zaštitu spomenika, Estonija). S tim u vezi, predviđeno je pravo prvokupa u korist države, a koje je upisano u zemljišne knjige. Navodi da se pri donošenju pobijanih odluka također temeljila i na tim elementima. Dodaje da je tužitelj u glavnom postupku u svojem zahtjevu za plaćanje naveo da posjeduje obilježje krajobraza koje treba zadržati. Smatra da nije povrijeđeno načelo ne bis in idem jer nije bilo kumuliranja administrativnih i kaznenih postupaka.

               27

               Prema PRIA‑inu mišljenju umanjenje plaćanja opravdano je ocjenom koju je donijela i matricom za ocjenu koja se nalazi u kontrolnom aktu, a pri određivanju tog umanjenja od 3 % vodilo se računa o iznosu plaćanja, težini i trajanju povrede.

               28

               Osim toga, budući da je dotično zemljište dio poljoprivrednog područja, na njemu bi se trebali poštovati zahtjevi u području dobrog poljoprivrednog i okolišnog stanja.

               29

               Uvodno, sud koji je uputio zahtjev navodi da je grob o kojem je riječ u glavnom postupku uvršten u nepomične spomenike Uredbom br. 59 ministra kulture od 1. rujna 1997.

               30

               Taj sud smatra da je cilj članka 3. stavka 9. Uredbe br. 4 štititi kamene grobove kao spomenike, ali da se iz prava Unije ne može jasno zaključiti da članak 93. stavak 1. Uredbe br.1306/2013 također slijedi takav cilj. Moguće je da se rubrika „očuvanje obilježja krajobraza”, iz Priloga II. toj uredbi, odnosi na zaštitu okoliša samo kao ekološkog i biološkog sustava, a ne kao kulturnog i povijesnog sustava.

               31

               Navedeni sud navodi da se tužitelj u glavnom postupku zemljištem na kojem se nalazi grob nije koristio kao poljoprivrednim područjem i da u odnosu na njega nije zahtijevao plaćanje.

               32

               Naposljetku, nije moguće jasno odrediti primjenjuju li se zahtjevi za dobro poljoprivredno i okolišno stanje na cjelokupno poljoprivredno imanje.

               33

               U tim je okolnostima Tartu Halduskohus (Upravni sud u Tartuu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li zahtjev za održavanje kamenih grobova (kivikalmed), koji država članica postavlja osobi koja zahtijeva jedinstveno plaćanje po površini i plaćanje za poljoprivredne prakse korisne za klimu i okoliš i pri čijoj se povredi primjenjuje administrativna kazna umanjenja plaćanja od 3 % propisana člankom 39. Delegirane uredbe Komisije [(EU)] [br. 640/2014 od 11. ožujka 2014. o dopuni Uredbe (EU) br. 1306/2013 u pogledu integriranog administrativnog i kontrolnog sustava te uvjeta za odbijanje ili obustavu plaćanja i administrativne kazne koje se primjenjuju za izravna plaćanja, potporu ruralnom razvoju i višestruku sukladnost (SL 2014., L 181, str. 48.)] usklađen s člankom 93. stavkom 1. i člankom 94. Uredbe br. 1306/2013 […] te s minimalnim standardima koji su propisani u njezinu Prilogu II.?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, mora li se osoba koja zahtijeva jedinstveno plaćanje po površini i plaćanje za poljoprivredne prakse korisne za klimu i okoliš, sukladno članku 72. stavku 1. točki (a), članku 91. stavcima 1. i 2., članku 93. stavku 1. i članku 94. Uredbe br. 1306/2013 […] te članku 4. stavku 1. točkama (b), (c) i (e) Uredbe br. 1307/2013 […], pridržavati zahtjeva u vezi s dobrim poljoprivrednim i okolišnim stanjem na svojem cjelokupnom poljoprivrednom imanju kako bi izbjegla primjenu administrativne kazne ili samo na poljoprivrednom zemljištu u odnosu na koje se konkretno zahtijeva plaćanje?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               34

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 93. stavak 1., članak 94. i Prilog II. Uredbi br. 1306/2013 tumačiti na način da im se protivi to da država članica kao standard za dobro poljoprivredno i okolišno stanje iz tog priloga II. postavlja zahtjev za zadržavanje kamenih grobova na poljoprivrednom području, čije premještanje znači povredu takvog standarda i posljedično dovodi do umanjenja plaćanja dotičnom poljoprivredniku.

               35

               Valja podsjetiti da je Sud presudio da je zadaća država članica da osiguraju da se poljoprivredna zemljišta održavaju u dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju te da one u tu svrhu na nacionalnoj ili regionalnoj razini određuju minimalne zahtjeve na temelju okvira određenog u relevantnom prilogu važećoj uredbi u kojima se uzimaju u obzir obilježja dotičnih područja (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 25.).

               36

               Iako su države članice pri određivanju tih zahtjeva dakle dužne poštovati navedeni prilog, njime im je ipak, upotrebom općih pojmova i izraza, ostavljena određena margina prosudbe prilikom konkretnog određivanja tih zahtjeva (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 26.).

               37

               Osim toga, iz samog izričaja izraza „dobro poljoprivredno i okolišno stanje” proizlazi da države članice dobre poljoprivredne i okolišne uvjete mogu odrediti za okolišne svrhe (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 27.).

               38

               Ta načela primijenjena za tumačenje članka 5. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima i o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL 2003., L 270, str. 1.) vrijede i za tumačenje članka 94. Uredbe br. 1306/2013, čiji je sadržaj sličan.

               39

               U skladu s člankom 93. potonje uredbe, standardi za dobro poljoprivredno i okolišno stanje dio su pravila o višestrukoj sukladnosti, koja se, kao što to predviđa članak 91. te uredbe, moraju poštovati pod prijetnjom administrativne kazne. Ti se standardi utvrđuju na nacionalnoj razini, navedeni su u Prilogu II. istoj uredbi i odnose se, među ostalim, na područje okoliša.

               40

               Članak 94. Uredbe br. 1306/2013 obvezuje države članice da na nacionalnoj i regionalnoj razini definiraju minimalne standarde koje korisnici potpora moraju primijeniti u području dobrog poljoprivrednog i okolišnog stanja zemljišta na osnovi Priloga II. istoj uredbi.

               41

               Kao što je to predviđao i Prilog IV. Uredbi br. 1782/2003, standard GAEC 7, iz Priloga II. Uredbi br. 1306/2013, čije je glavno pitanje naslovljeno „Krajobraz, najniža razina održavanja”, među zahtjevima i standardima koje na temelju toga treba poštovati uključuje zadržavanje obilježja krajobraza. Među obilježjima krajobraza iz Priloga II. toj potonjoj uredbi nalaze se živice, ribnjaci, jarci, drvoredi, drveće u skupini ili izolirano, granična područja polja i terase.

               42

               U ovom je slučaju važno utvrditi može li se kameni grob, kao što to tvrde estonska vlada i Komisija, smatrati „obilježjem krajobraza”, čije se zadržavanje nalazi među standardima navedenim u Prilogu II. Uredbi br. 1306/2013.

               43

               Budući da pojam „obilježje krajobraza” nije definiran Uredbom br. 1306/2013, valja ga tumačiti, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 26. svojeg mišljenja, uzimajući u obzir njegovo uobičajeno značenje i kontekst u kojem se općenito upotrebljava (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009, Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 34.).

               44

               S tim u vezi, valja istaknuti da bi usko tumačenje pojma „obilježja krajobraza”, kojim bi se, među ostalim, isključili elementi koji su posljedica ljudske intervencije, bilo suprotno margini prosudbe kojom države članice raspolažu za definiranje minimalnih zahtjeva u vezi s dobrim poljoprivrednim i okolišnim stanjem u skladu s člankom 94. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 37.).

               45

               U tom pogledu, Sud je presudio da su obilježja krajobraza fizičke sastavnice okoliša i da zahtjevi u vezi s dobrim poljoprivrednim i okolišnim stanjem tih obilježja moraju doprinositi njihovu zadržavanju kao fizičkih sastavnica (presuda od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 41.).

               46

               Dakle, zadržavanje kamenih grobova pridonosi očuvanju elemenata kulturne i povijesne baštine države članice kao fizičkih sastavnica okoliša.

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 93. stavak 1., članak 94. i Prilog II. Uredbi br. 1306/2013 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica kao standard za dobro poljoprivredno i okolišno stanje iz tog priloga II. postavlja zahtjev za zadržavanje kamenih grobova na poljoprivrednom području, čije premještanje znači povredu takvog standarda i posljedično dovodi do umanjenja plaćanja dotičnom poljoprivredniku.

            Drugo pitanje

               48

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 72. stavak 1. točku (a), članak 91. stavke 1. i 2., članak 93. stavak 1. i članak 94. Uredbe br. 1306/2013 te članak 4. stavak 1. točke (b), (c) i (e) Uredbe br. 1307/2013 tumačiti na način da obveze u vezi s dobrim poljoprivrednim i okolišnim stanjem treba poštovati na cjelokupnom poljoprivrednom imanju ili samo na poljoprivrednom području u odnosu na koje se konkretno zahtijeva plaćanje.

               49

               S tim u vezi članak 91. stavak 2. Uredbe br. 1306/2013 predviđa primjenu administrativne kazne u slučaju nepoštovanja pravila o višestrukoj sukladnosti ako je, među ostalim, u pitanju područje poljoprivrednog imanja, a poljoprivredno imanje je za potrebe glave VI. te uredbe, u kojoj se ta odredba nalazi, definirano u njezinu članku 91. stavku 3. točki (a) na način da obuhvaća sve proizvodne jedinice i površine kojima upravlja korisnik, među ostalim, izravnih plaćanja, a koje se nalaze na području iste države članice.

               50

               Članci 93. i 94. te uredbe upućuju na sva poljoprivredna zemljišta poljoprivrednog imanja. Stoga taj članak 93. precizira sadržaj pravila koja se odnose na višestruku sukladnost, pozivajući se, među ostalim, na dobro poljoprivredno i okolišno stanje zemljišta, koje treba shvatiti kao cjelokupno poljoprivredno zemljište poljoprivrednog imanja. Kad je riječ o navedenom članku 94., njime se nalaže da države članice osiguravaju da se sve poljoprivredne površine, uključujući zemljišta koja se više ne koriste u proizvodne svrhe, održavaju u dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju.

               51

               Valja utvrditi da nijedna od tih odredbi ne uvodi razliku, kad je riječ o poštovanju pravila o višestrukoj sukladnosti i, konkretnije, o dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju, između poljoprivrednih površina za koje su podneseni zahtjevi za potporu i onih za koje oni nisu podneseni.

               52

               Uostalom, bilo bi protivno samoj svrsi sustava višestruke sukladnosti, koji prema uvodnoj izjavi 54. Uredbe br. 1306/2013 smjera doprinijeti razvoju održive poljoprivrede, zahtijevati poštovanje pravila o višestrukoj sukladnosti samo za poljoprivredne površine za koje su podneseni zahtjevi za potporu.

               53

               Naime, s jedne strane, zahtjevi koji proizlaze iz tih pravila moraju, u skladu s uvodnom izjavom 54. te uredbe, biti povezani s poljoprivrednom djelatnošću ili zemljištima poljoprivrednog imanja, što za posljedicu ima obvezu poštovanja navedenih pravila i na zemljištima koja se više ne koriste u proizvodne svrhe, kao što to predviđa članak 94. te uredbe.

               54

               S druge strane, ako bi se nepoštovanje tih pravila kažnjavalo samo ako je u pitanju poljoprivredno područje za koje je podnesen zahtjev za potporu, postojala bi opasnost da poljoprivrednici izbjegnu pravila o višestrukoj sukladnosti. Kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 58. svojeg mišljenja, bilo bi dovoljno da poljoprivrednik prve godine u svojem zahtjevu za potporu izostavi poljoprivredno područje s nezgodnim obilježjem krajobraza za svoju djelatnost, koje bi premjestio ili uništio prije nego sljedeće godine to područje uključi u svoj zahtjev za potporu a da se ne izloži nikakvoj administrativnoj kazni.

               55

               S obzirom na prethodna razmatranja na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 72. stavak 1. točku (a), članak 91. stavke 1. i 2., članak 93. stavak 1. i članak 94. Uredbe br. 1306/2013 te članak 4. stavak 1. točke (b), (c) i (e) Uredbe br. 1307/2013 treba tumačiti na način da obveze u vezi s dobrim poljoprivrednim i okolišnim stanjem, predviđene Uredbom br. 1306/2013, treba poštovati na cjelokupnom poljoprivrednom imanju, a ne samo na poljoprivrednom području u odnosu na koje se konkretno zahtijeva potpora.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 93. stavak 1., članak 94. i Prilog II. Uredbi (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) 485/2008 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica kao standard za dobro poljoprivredno i okolišno stanje iz tog priloga II. postavlja zahtjev za zadržavanje kamenih grobova na poljoprivrednom području, čije premještanje znači povredu takvog standarda i posljedično dovodi do umanjenja plaćanja dotičnom poljoprivredniku.

                           2.

                           Članak 72. stavak 1. točku (a), članak 91. stavke 1. i 2., članak 93. stavak 1. i članak 94. Uredbe br. 1306/2013 te članak 4. stavak 1. točke (b), (c) i (e) Uredbe (EU) br. 1307/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju pravila za izravna plaćanja poljoprivrednicima u programima potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 637/2008 i Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 treba tumačiti na način da obveze u vezi s dobrim poljoprivrednim i okolišnim stanjem, predviđene Uredbom br. 1306/2013, treba poštovati na cjelokupnom poljoprivrednom imanju, a ne samo na poljoprivrednom području u odnosu na koje se konkretno zahtijeva potpora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. rujna 2018.#RS protiv Europske komisije.#Javna služba – Privremeno osoblje – Postupak zapošljavanja – Interni natječaj – Sastavljanje rezervne liste radi zapošljavanja asistenata – Uvjet sudjelovanja vezan za zahtjev za neprekinutu aktivnost tijekom dvanaest mjeseci prije isteka roka za podnošenje prijava – Dopust za osobne potrebe – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima na natječaju.#Predmet T-73/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      12. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Privremeno osoblje – Postupak zapošljavanja – Interni natječaj – Sastavljanje rezervne liste radi zapošljavanja asistenata – Uvjet sudjelovanja vezan za zahtjev za neprekinutu aktivnost tijekom dvanaest mjeseci prije isteka roka za podnošenje prijava – Dopust za osobne potrebe – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima na natječaju”
      U predmetu T‑73/17,

         RS, bivši član privremenog osoblja Europske komisije, kojeg zastupaju S. Orlandi i T. Martin, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju G. Berscheid i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se traži, s jedne strane, poništenje odluke povjerenstva za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) o odbijanju tužiteljeve prijave i, s druge strane, naknada štete koju je navodno pretrpio,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni, predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk i C. Mac Eochaidh (izvjestitelj), suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj RS radio je između 16. lipnja 2010. i 15. lipnja 2013. u Europskoj komisiji u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III. Od 16. lipnja 2013. do 15. lipnja 2016. izvršavao je dužnosti u svojstvu člana privremenog osoblja na temelju ugovora sklopljenog na temelju članka 2. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja).

               2

               Tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu odobrilo je od 1. listopada do 30. studenoga 2015. tužitelju neplaćeni dopust na temelju članka 17. Uvjeta zaposlenja.

               3

               Komisija je 9. veljače 2016. objavila obavijest o internom natječaju temeljenom na testovima radi dobivanja popisa uspješnih kandidata za zapošljavanje tajnika/administrativnih službenika u razredu 2 (AST/SC 2) asistenata u razredu 2 (AST 2) i administratora u razredu 6 (AD 6) (u daljnjem tekstu: obavijest o natječaju). Ta tri natječaja označena su kako slijedi: COM/01/AST‑SC/16 (AST/SC 2) – Tajnici/administrativni službenici, COM/02/AST/16 (AST 2) – Asistenti i COM/03/AD/16 (AD 6) – Administratori.

               4

               U glavi III., naslovljenoj „Prihvatljivost”, njezinu članku 2.1. obavijesti o natječaju bilo je predviđeno sljedeće u pogledu administrativnog statusa kandidata:
               „Morate:

                        (a)

                        imati radni staž u trajanju od najmanje 42 mjeseca, ne nužno uzastopna, u svojstvu dužnosnika, člana privremenog osoblja ili člana ugovornog osoblja u Komisiji; razdoblja zaposlenja navršena unutar agencija ili drugih institucija ne uzimaju se u obzir; razdoblja zaposlenja navršena unutar Komisije u svojstvu privremenog službenika, člana pomoćnog osoblja, lokalnog osoblja ili upućenog nacionalnog stručnjaka (UNS) ne uzimaju se u obzir.

                        (b)

                        biti najmanje dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave zaposleni u svojstvu dužnosnika, člana privremenog osoblja ili člana ugovornog osoblja u Komisiji; tijekom tih dvanaest mjeseci morate imati administrativni status „aktivna služba, „dopust za služenje vojnog roka”, „roditeljski ili obiteljski dopust”, „upućivanje u interesu službe” ili „upućivanje na zahtjev” (tijekom prvih šest mjeseci od upućivanja na zahtjev), u skladu s člancima 37. i sljedećima [Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije.]”

               5

               Tužitelj je neodređenog datuma bio kandidat na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2).

               6

               Odbor za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) je 11. travnja 2016. obavijestio tužitelja o svojoj odluci kojom odbija njegovu prijavu (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) jer ne ispunjava uvjet utvrđen u obavijesti o natječaju, a kojim se zahtijeva „provesti najmanje dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave u administrativnom statusu „aktivna služba”, na „dopustu za služenje vojnog roka”, „roditeljskom ili obiteljskom dopustu”, „upućivanju u interesu službe” ili „upućivanju na zahtjev” (tijekom prvih šest mjeseci od upućivanja na zahtjev), u skladu s člancima 37. i sljedećima [Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije]” (u daljnjem tekstu: sporni uvjet).

               7

               Tužitelj je podnio žalbu protiv pobijane odluke 11. srpnja 2016.

               8

               Odlukom od 21. listopada 2016., koja je 24. listopada dostavljena tužitelju, tijelo za imenovanje odbilo je njegovu žalbu te je proslijedilo svoju odluku svojim vijećima.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 3. veljače 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               10

               Dopisom od 3. veljače 2017. tužitelj je zatražio, s jedne strane, anonimnost u skladu s člankom 66. Poslovnika Općeg suda i, s druge strane, spajanje njegova predmeta s predmetom T‑55/17, Healy/Komisija, zbog njihove povezanosti u skladu s člankom 68. tog poslovnika.

               11

               Dopisom od 15. veljače 2017. tužitelj i Komisija pozvani su da podnesu svoja očitovanja o mogućem spajanju ovog predmeta i predmetâ T‑55/17, Healy/Komisija, i T‑79/17, Schoonjans/Komisija.

               12

               Dopisom od 23. veljače 2017. tužitelj je izrazio svoje slaganje sa spajanjem ovog predmeta i predmetâ T‑55/17, Healy/Komisija, i T‑79/17, Schoonjans/Komisija, i nije zatražio povjerljivo postupanje s podacima sadržanima u postupovnim aktima i elementima iz spisa.

               13

               Komisija je 4. travnja 2017. podnijela odgovor na tužbu.

               14

               Odlukom od 6. travnja 2017. Opći sud prihvatio je zahtjev za anonimnost koji je podnio tužitelj.

               15

               Dopisom od 18. svibnja 2017. tužitelj se odrekao prava na podnošenje replike.

               16

               Dopisom od 30. svibnja 2017. tužitelj je zatražio održavanje rasprave.

               17

               Odlukom od 14. studenoga 2017. predsjednik devetog vijeća Općeg suda odlučio je da ovaj predmet neće spojiti s predmetima T‑55/17, Healy/Komisija, i T‑79/17, Schoonjans/Komisija.

               18

               Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi 18. siječnja 2018.

               19

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Komisiji plaćanje iznosa od 5000 eura na ime pretrpljene neimovinske štete;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               20

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

            Zahtjev za poništenje

         Argumenti stranaka

               21

               U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe jedan tužbeni razlog koji se u biti odnosi na prigovor nezakonitosti obavijesti o natječaju vezano uz to da se spornim uvjetom, na kojem se temelji pobijana odluka, povređuju, s jedne strane, članak 24.a i članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) i, s druge strane, načelo jednakog postupanja.

               22

               Prema tužiteljevu mišljenju, iz članka 29. Pravilnika o osoblju proizlazi da su interni natječaji institucija otvoreni za sve osobe koje rade za nju, uključujući privremeno osoblje, i da svaka iznimka od tog načela mora biti propisno obrazložena s obzirom na interes službe.

               23

               Za tužitelja nije sporno da je bio u službi Komisije u trenutku podnošenja prijave i razmatranja njegove prijave na interni natječaj COM/02/AST/16 (AST 2). Tužitelj također smatra da je to prvi put da je Komisija tumačila uvjet za kandidata da „bude u službi institucije” tako da se nalazi u administrativnom statusu aktivne službe (ili u bilo kojoj od situacija dopusta iz obavijesti o natječaju) tijekom dvanaest mjeseci prije zatvaranja prijava na natječaj.

               24

               Suprotno onome što je ustvrdilo tijelo za imenovanje u odluci od 21. listopada 2016., sporni uvjet prema tužiteljevu mišljenju ne omogućuje postizanje dvostrukog cilja, odnosno, s jedne strane, da na raspolaganju bude visokokvalificirano osoblje koje je odmah sposobno za rad i, s druge strane, da se uredi status privremenih i ugovornih zaposlenika koji su u neprekinutom i duljem razdoblju bili zaposleni pri Komisiji, što je u interesu službe.

               25

               Kao prvo, tužitelj smatra da ništa ne omogućuje pretpostaviti da „bi on bio manje spreman odmah za rad” od drugog službenika koji je koristio dulji dopust (npr. roditeljski dopust ili dopust za služenje vojnog roka), ali ima manje radnog staža.

               26

               Sporni uvjet krši i načelo jednakog postupanja jer se prema kandidatima različito postupalo bez objektivnog razloga, ovisno o vrsti dopusta koji su koristili tijekom dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja prijava na interni natječaj COM/02/AST/16 (AST 2). Prema tužiteljevu mišljenju, tijelo za imenovanje je pogrešno smatralo da se to načelo poštovalo jer se prema svim kandidatima koji su uzeli dopust iz osobnih razloga ili neplaćeni dopust postupalo na isti način. Isto tako, ta razlika u postupanju ne može se objasniti činjenicom da, za razliku od službenika koji su koristili dopust za osobne potrebe, službenici koji su uzeli roditeljski ili obiteljski dopust ostaju u zajedničkom sustavu zdravstvenog osiguranja EU‑a i nastavljaju stjecati mirovinska prava.

               27

               Naposljetku, tužitelj osporava da je njegov dopust osobni odabir koji nema veze s interesom službe. S jedne strane, takav se dopust u skladu s člankom 17. Uvjeta zaposlenja odobrava samo ako je zahtjev u skladu s interesom službe. S druge strane, taj bi mu dopust olakšao stručno usavršavanje, koje bi trebalo uzeti u obzir u skladu s člankom 24.a Pravilnika o osoblju.

               28

               Kao drugo, tužitelj smatra da cilj uređenja statusa službenika koji su radili pri Komisiji nema nikakvu osnovu u obavijesti o natječaju. Osim toga, navedena obavijest predviđa, među ostalim, da kandidati moraju imati radno iskustvo od najmanje 42 mjeseca, koji ne moraju nužno biti uzastopni.

               29

               Iz tih razloga sporni uvjet povređuje članke 24.a i 27. Pravilnika o osoblju jer nema veze sa zaslugama službenika koji su kandidati na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2).

               30

               U svakom slučaju, tužitelj u biti tvrdi, uzimajući u obzir kratko trajanje njegova dopusta, da sporni uvjet vodi do rezultata koji je neproporcionalan u odnosu na cilj koji se želi postići obaviješću o natječaju.

               31

               Komisija osporava argumentaciju tužitelja.

         Ocjena Općeg suda

               32

               Sukladno članku 24.a Pravilnika o osoblju:
               „Unija olakšava daljnje osposobljavanje i usavršavanje dužnosnikâ koje je spojivo s pravilnim funkcioniranjem službe i u skladu je s njezinim interesima.
               Takvo se osposobljavanje i usavršavanje uzima u obzir za potrebe promaknuća tijekom karijere.”

               33

               U članku 27. prvom stavku Pravilnika o osoblju propisano je:
               „Zapošljavanje se provodi kako bi institucija dobila najsposobnije, najučinkovitije i najčasnije dužnosnike koji se odabiru na najširoj mogućoj zemljopisnoj osnovi među državljanima država članica Unije. Nijedno radno mjesto nije rezervirano za državljane jedne od država članica.”

               34

               U prvom redu, valja podsjetiti na načela utvrđena u sudskoj praksi u vezi s uvjetima i postupcima za organizaciju natječaja.

               35

               Kao prvo, osnovna uloga obavijesti o natječaju je obavješćivanje zainteresiranih osoba što je preciznije moguće o naravi uvjeta koji se zahtijevaju za dotično radno mjesto kako bi im se omogućilo da ocijene mogu li se prijaviti na natječaj (vidjeti presudu od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 63. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Kao drugo, institucija u tom pogledu ima široku diskrecijsku ovlast za odlučivanje o kriterijima sposobnosti koji se zahtijevaju za slobodno radno mjesto i za odlučivanje, na temelju tih kriterija i, općenitije, u interesu službe, o uvjetima i postupcima za organizaciju natječaja (vidjeti, u tom smislu, presude od 9. listopada 2008., Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 76. i 77. i navedenu sudsku praksu; od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 63. i navedenu sudsku praksu, i od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Međutim, izvršavanje diskrecijske ovlasti koju institucija ima u području organizacije natječaja, posebno u pogledu uvjeta prihvatljivosti mora biti u skladu s obvezujućim odredbama članka 27. prvog stavka i članka 29. stavka 1. Pravilnika o osoblju. Članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju na obvezujući način utvrđuje svrhu svakog zapošljavanja, a članak 29. stavak 1. Pravilnika na isti način određuje okvir za postupke radi popunjavanja slobodnih radnih mjesta. Slijedom toga, ta se ovlast uvijek mora izvršavati u odnosu na uvjete vezane uz slobodna radna mjesta i, općenito, u interesu službe (vidjeti presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 37. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također u tom smislu presudu od 17. studenoga 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Što se tiče konkretno uvjeta kojima se ograničava pristup kandidata natječaju, ako su se njima doista mogle ograničiti mogućnosti za zapošljavanje najboljih kandidata u smislu članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju, iz toga ne proizlazi da je svaki uvjet koji se odnosi na takvo ograničenje protivan navedenom članku. Naime, diskrecijska ovlast uprave prilikom organizacije natječaja i, općenitije, interes službe koji instituciji omogućuju da postavlja uvjete koje smatra prikladnima i koji ograničavaju pristup kandidata natječaju, a time i njihov broj, ipak ne podrazumijeva opasnost od toga da se ugrozi cilj osiguranja sudjelovanja najsposobnijih, najučinkovitijih i najčasnijih kandidata u smislu članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 17. studenoga 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 30.).

               39

               U tom pogledu i kako tvrdi Komisija, sudska je praksa već smatrala da ne postoji obveza da se na interni natječaj u instituciji prime sve osobe koje se nalaze u njezinoj službi. Takva bi obveza značajno ugrozila njezinu široku diskrecijsku ovlast (vidjeti u tom smislu presude od 9. listopada 2008., Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 70. do 76., i od 24. rujna 2009., Brown/Komisija, F‑37/05, EU:F:2009:121, t. 68.). Njezinim službenicima i dužnosnicima ne može se priznati nikakvo apsolutno pravo za sudjelovanje u internom natječaju institucije (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 1997., de Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 39., i od 8. studenoga 2006., Chetcuti/Komisija, T‑357/04, EU:T:2006:339, t. 42.).

               40

               Također se ne smatraju suprotnima članku 27. prvom stavku Pravilnika o osoblju uvjeti koji ograničuju pristup kandidata natječaju koji predstavljaju opasnost za cilj osiguranja sudjelovanja najboljih kandidata (vidjeti, u tom smislu, presude od 6. ožujka 1997., Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 40. i od 17. studenoga 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 32.).

               41

               Kao treće, valja podsjetiti da se, uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast koja je dodijeljena institucijama u ovom području, nadzor Općeg suda koji se odnosi na poštovanje uvjeta vezanog za interes službe mora ograničiti na to je li institucija djelovala u razumnim granicama koje se ne mogu dovoditi u pitanje i je li se očito pogrešno koristila svojom diskrecijskom ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2015., Z/Sud, T‑88/13 P, EU:T:2015:393, t. 106.).

               42

               Kao drugo, također valja podsjetiti pod kojim uvjetima institucije mogu tražiti od kandidata na internom natječaju da dokažu trajanje radnog staža.

               43

               U tom pogledu, već je presuđeno da je zahtjev za postojanje određenog broja godina radnog staža odgovarajuće sredstvo kako bi se zajamčilo da dužnosnici imaju svojstva iz članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju i, prema tome, kako bi se osigurao interes službe. Naime, određeni staž i značajno iskustvo u institucijama Europske unije su „jasna naznaka” postojanja traženih kvaliteta (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Takav uvjet staža osigurava da su osobe koje sudjeluju na internom natječaju dio upravnog sustava koji se primjenjuje na administrativno osoblje institucija, uključujući pravila koja se odnose na ocjenjivanje i disciplinu, tijekom određenog razdoblja i da su dokazale svoje sposobnosti u tom okviru. Postupak zapošljavanja osigurava dakle instituciji natječaj za dužnosnike koji su najsposobniji, najučinkovitiji i najčasniji prema ocjeni same institucije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 41.).

               45

               Tako je sudska praksa već priznala uvjete radnog staža u trajanju od tri godine (presude od 6. ožujka 1997., Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 47. i od 17. studenoga 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 31.), od pet godina (presuda od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 38., 40. i 42.) i od deset godina (presuda od 21. studenoga 2000., Carrasco Benítez/Komisija, T‑214/99, EU:T:2000:272, t. 56. i 61.) jer je u tim predmetima dotična institucija izvršila svoju široku diskrecijsku ovlast uz poštovanje uvjeta koji se odnosi na interes službe.

               46

               S druge strane, dodatni uvjet, koji se osim određenog radnog staža sastoji od toga da su dužnosnici ili službenici koji su kandidati bili u službi institucije neprekidno tijekom razdoblja iz tog uvjeta o stažu, može rezultirati isključenjem iz internog natječaja dužnosnika ili službenika čiji je staž jednak ili dulji od onoga koji se zahtijeva potonjim uvjetom. Iz toga slijedi da se, u nedostatku obrazloženja institucije, takav zahtjev mora smatrati nezakonitim (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. ožujka 1997., Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 48. do 54.).

               47

               U ovom slučaju nesporno je da se u glavi III., naslovljenoj „Prihvatljivost”, članku 2.1. točkama (a) i (b) obavijesti o natječaju od kandidata zahtijeva ne samo da imaju radni staž od najmanje 42 mjeseca, koji nisu nužno uzastopni, nego i da su dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave bili zaposleni u Komisiji te da su tijekom tih dvanaest mjeseci proveli u administrativnom statusu aktivne službe , na dopustu za služenje vojnog roka, roditeljskom ili obiteljskom dopustu, upućivanju u interesu službe ili upućivanju na zahtjev u razdoblje koje nije dulje od šest mjeseci.

               48

               Stoga se čini da obavijest o natječaju zahtijeva da su tijekom razdoblja od dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave kandidati neprekidno bili u službi Komisije u administrativnim statusima navedenima u točki 47. ove presude, među kojima se među ostalim ne nalazi dopust za osobne potrebe.

               49

               Valja utvrditi da sporni uvjet za posljedicu ima isključenje iz internih natječaja, navedenih u obavijesti o natječaju, određenih dužnosnika ili službenika koji su dokazali postojanje radnog staža duljeg od 42 mjeseca zahtijevanog u obavijesti o natječaju samo zato što nisu bili u službi Komisije neprekidno tijekom razdoblja od dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave, primjerice zato što su uzeli dopust za osobne potrebe, makar i kratkog trajanja. To je uostalom tužiteljev položaj, koji je dokazao staž od 69 mjeseci, ali je uzeo dopust za osobne potrebe u trajanju od dva mjeseca tijekom dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave.

               50

               Međutim, kako bi opravdala sporni uvjet Komisija se ograničava na navođenje toga da je cilj navedenog uvjeta zapošljavanje ne samo zaslužnih i visokokvalificiranih dužnosnika, nego i to da su oni spremni odmah početi raditi zahvaljujući svojem dokazanom iskustvu. U tom pogledu, točno je da je taj cilj izričito naveden pod naslovom „Opći okvir” u obavijesti o natječaju. Međutim, Komisija ne navodi nijednu posebnu okolnost povezanu s karakteristikama slobodnih radnih mjesta koja podrazumijeva da su samo oni službenici koji su bili neprekinutoj službi Komisije tijekom dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave sposobni odmah početi raditi i, slijedom toga, da službenici koji nisu bili u službi Komisije neprekidno tijekom tog razdoblja, osobito zato što su uzeli dopust za osobne potrebe, budu isključeni iz spornog internog natječaja, iako su dokazali radni staž dulji od zahtijevana 42 mjeseca.

               51

               U tim okolnostima, za Komisiju se treba smatrati da je svoju diskrecijsku ovlast iskoristila na očito pogrešan način uvrštavanjem u obavijest o natječaju dodatnog uvjeta povezanog sa stažom u službi koji zahtijeva da su tijekom razdoblja od dvanaest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave kandidati bili u neprekidnoj službi Komisije.

               52

               U svakom slučaju, ne može se zaključiti da je službenik bio kvalificiraniji ili spremniji odmah za rad samo zato što se vrste njihovih dopusta razlikuju. Takvo rješenje nameće se tim više što sporni uvjet paradoksalno vodi do isključenja određenih službenika, poput tužitelja, iako su oni zbog kraćeg trajanja njihovih dopusta bili u većoj mjeri prisutni u posljednjih dvanaest mjeseci u službi Komisije od drugih službenika, kojima je ipak bilo dopušteno sudjelovanje na dotičnom internom natječaju. To utvrđenje nadalje osporava tvrdnju Komisije, koja je u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda navela da se navedenim uvjetom daje prilika za imenovanje službenika koji su dokazali da to zaslužuju radom i stvarnom učinkovitošću, što se moglo ocijeniti u novije vrijeme i dakle na pouzdaniji način.

               53

               Isključivanje službenika koji su uzeli dopust za osobne potrebe nije opravdano ni s obzirom na ciljeve koji se žele ostvariti ni s obzirom na članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju.

               54

               Taj se zaključak ne može pobiti navodnom opasnosti, na koju se na raspravi pozvala Komisija, da bi načelo nediskriminacije bilo povrijeđeno da su zasebni uvjeti prihvatljivosti bili predviđeni prema tome jesu li dotični službenici bili članovi ugovornog ili privremenog osoblja.

               55

               U tom pogledu, suprotno onome što je tvrdila Komisija u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda, nije važno da se radilo o prvim internim natječajima koji su bili otvoreni ugovornom osoblju nakon reforme Pravilnika o osoblju iz 2013. i da zato nije postojala prethodna suprotna praksa. Taj je element tim manje relevantan jer u ovom slučaju tužitelj nije bio član ugovornog osoblja nego član privremenog osoblja. Osim toga i u svakom slučaju, Komisija je mogla uskladiti uvjete prihvatljivosti ugovornog osoblja s onima za privremeno osoblje, u skladu s načelima utvrđenima u sudskoj praksi.

               56

               Uzimajući u obzir sve te elemente i bez potrebe odlučivanja o mogućoj povredi članka 24.a Pravilnika o osoblju ili načela jednakog postupanja, valja prihvatiti prigovor nezakonitosti, jer se spornim uvjetom krši članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju, i, slijedom toga, poništiti pobijanu odluku.

            Zahtjev za naknadu štete

               57

               Budući da poništenje pobijane odluke, prema navodima tužitelja, nije dovoljno za popravljanje nematerijalne štete za koju smatra da ju je pretrpio, on od Općeg suda zahtijeva da Komisiji naloži plaćanje iznosa od 5000 eura. Komisija odgovara da se u slučaju nepostojanja nezakonitosti kojom je zahvaćena pobijana odluka taj zahtjev, koji je prvi put iznesen pred Općim sudom, treba odbiti. U svakom slučaju, ako se pretpostavi da je ta odluka nezakonita, njezino poništenje bilo bi dovoljno za naknadu navodne neimovinske štete.

               58

               Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, poništenje nezakonitog akta može samo po sebi predstavljati primjerenu naknadu štete i načelno dostatnu za sve neimovinske štete koju je taj akt mogao prouzročiti (presuda od 9. studenoga 2004., Montalto/Vijeće, T‑116/03, EU:T:2004:325, t. 127.; vidjeti također u tom smislu presudu od 9. srpnja 1987., Hochbaum i Rawes/Komisija, 44/85, 77/85, 294/85 i 295/85, EU:C:1987:348, t. 22.).

               59

               Međutim, poništenje akta zahvaćenog nezakonitošću ne može samo po sebi predstavljati odgovarajuću naknadu kada, s jedne strane, pobijani akt sadržava izričito negativnu ocjenu tužiteljevih sposobnosti koja mu može naštetiti (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 1990., Culin/Komisija, C‑343/87, EU:C:1990:49, t. 27. do 29.; od 23. ožujka 2000., Rudolph/Komisija, T‑197/98, EU:T:2000:86, t. 98., i od 13. prosinca 2005., Cwik/Komisija, T‑155/03, T‑157/03 i T‑331/03, EU:T:2005:447, t. 205. i 206.) i kada je, s druge strane, tužitelj dokazao da je pretrpio neimovinsku štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se temelji poništenje i koja se ne može posve popraviti tim poništenjem (presude od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija, T‑10/02, EU:T:2006:148, t. 131., i od 19. studenoga 2009., Michail/Komisija, T‑49/08 P, EU:T:2009:456, t. 88.).

               60

               U ovom slučaju tužitelj tvrdi da njegova neimovinska šteta proizlazi iz nemogućnosti Komisije da je zamijeni u istim uvjetima kao što su oni u kojima je trebalo organizirati natječaj kako bi se zajamčilo jednako postupanje prema svim kandidatima i objektivnost ocjenjivanja.

               61

               Valja utvrditi da, s jedne strane, tužitelj ne prigovara Komisiji negativnu ocjenu sposobnosti koja mu može naštetiti i da, s druge strane, ne dokazuje da je pretrpio neimovinsku štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se poništenje temelji.

               62

               U tim okolnostima i primjenom sudske prakse na koju se podsjeća u točkama 58. i 59. ove presude, Opći sud smatra da je neimovinska šteta koju je tužitelj mogao pretrpjeti zbog nezakonitosti pobijane odluke popravljena na odgovarajući način i u dovoljnoj mjeri njezinim poništenjem. Zahtjev za naknadu štete prema tome treba odbiti.

               63

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da tužbu treba prihvatiti u dijelu u kojem se traži poništenje pobijane odluke i odbiti u preostalom dijelu.

         Troškovi

               64

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U ovom slučaju, budući da Komisija nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužitelja.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka odbora za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) kojom se odbija prijava na natječaj RS.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Tužitelju se nalaže snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Kowalik‑Bańczyk

                           Mac Eochaidh

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. rujna 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. rujna 2018.#John Morrison Healy protiv Europske komisije.#Javna služba – Ugovorno osoblje – Postupak zapošljavanja – Interni natječaj – Sastavljanje rezervne liste radi zapošljavanja asistenata – Uvjet sudjelovanja vezan za radni staž u Komisiji – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima na natječaju.#Predmet T-55/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      12. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Ugovorno osoblje – Postupak zapošljavanja – Interni natječaj – Sastavljanje rezervne liste radi zapošljavanja asistenata – Uvjet sudjelovanja vezan za radni staž u Komisiji – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima na natječaju”
      U predmetu T‑55/17,

         John Morrison Healy, član ugovornog osoblja Europske komisije, sa stalnom adresom u Celbridgeu (Irska), kojeg zastupaju S. Orlandi i T. Martin, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju G. Berscheid i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva koji se temelji na članku 270. UFEU‑a i kojim se traži poništenje odluke povjerenstva za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) o odbijanju tužiteljeve prijave,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni, predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk i C. Mac Eochaidh (izvjestitelj), suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 16. siječnja 2013. tužitelj, John Morrison Healy, počeo je s radom u Europskoj komisiji u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III (FS III), razred 11., stupanj 1.

               2

               Komisija je 9. veljače 2016. objavila obavijest za interne natječaje temeljene na testovima radi dobivanja popisa uspješnih kandidata za zapošljavanje tajnika/administrativnih službenika u razredu 2 (AST/SC 2), asistenata u razredu 2 (AST 2) i administratora u razredu 6 (AD 6) (u daljnjem tekstu: obavijest o natječaju). Ta tri natječaja označena su kako slijedi: COM/01/AST‑SC/16 (AST/SC 2) – Tajnici/administrativni službenici, COM/02/AST/16 (AST 2) – Asistenti, i COM/03/AD/16 (AD 6) – Administratori.

               3

               U glavi III., naslovljenoj „Prihvatljivost”, članak 2.1. točka (a) obavijesti o natječaju predviđala je sljedeće u pogledu administrativnog statusa kandidata:
               „[Morate] imati radni staž u trajanju od najmanje 42 mjeseca, ne nužno uzastopnih, u svojstvu dužnosnika, člana privremenog osoblja ili člana ugovornog osoblja u Komisiji; razdoblja zaposlenja navršena unutar agencije ili druge institucije ne uzimaju se u obzir; razdoblja zaposlenja navršena unutar Komisije u svojstvu privremenog službenika, člana pomoćnog osoblja, lokalnog osoblja ili upućenog nacionalnog stručnjaka (UNS) ne uzimaju se u obzir.”

               4

               U okviru iste glave, članak 2.3. obavijesti o natječaju određuje sljedeće u pogledu diploma ili profesionalnog iskustva:
               „[Morate imati] završeno poslijesrednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom, ili srednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom koja omogućuje pristup poslijesrednjoškolskom obrazovanju i odgovarajuće profesionalno iskustvo od najmanje tri godine, ili profesionalno osposobljavanje ili profesionalno iskustvo istovrijedne razine.”

               5

               U skladu s člankom 2. obavijesti o natječaju, svi su uvjeti prihvatljivosti trebali biti ispunjeni.

               6

               Tužitelj je neodređenog datuma bio kandidat na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2).

               7

               Tužitelj je do 9. ožujka 2016., to jest do isteka roka za prijavu na natječaj, dokazao da ima 38 mjeseci radnog staža unutar Komisije u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III.

               8

               Odbor za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) je 11. travnja 2016. obavijestio tužitelja o svojoj odluci kojom se odbija njegova prijava (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), jer ne ispunjava uvjet utvrđen u obavijesti o natječaju kojim se zahtijeva radni staž u Komisiji u trajanju od najmanje 42 mjeseca (u daljnjem tekstu: sporni uvjet).

               9

               Tužitelj je 11. srpnja 2016. podnio žalbu protiv pobijane odluke.

               10

               Odlukom od 19. listopada 2016., koja je istog dana dostavljena tužitelju, tijelo za imenovanje odbilo je njegovu žalbu.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. siječnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               12

               Tužitelj je, odgovarajući na pitanje Općeg suda, dopisom od 23. veljače 2017. naveo da se slaže sa spajanjem ovog predmeta i predmetâ T‑73/17 RS/Komisija i T‑79/17, Schoonjans/Komisija, u svrhu usmenog dijela postupka.

               13

               Komisija je 3. travnja 2017. podnijela odgovor na tužbu.

               14

               Dopisom od 18. svibnja 2017. tužitelj je naveo da se odriče prava na podnošenje replike.

               15

               Dopisom od 30. svibnja 2017. tužitelj je zatražio održavanje rasprave.

               16

               Odlukom od 14. studenoga 2017., predsjednik devetog vijeća Općeg suda odlučio je da ovaj predmet neće spojiti s predmetima T‑73/17, RS/Komisija i T‑79/17, Schoonjans/Komisija.

               17

               Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi 18. siječnja 2018.

               18

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Europskoj komisiji snošenje troškova.

               19

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

            Argumenti stranaka

               20

               U prilog osnovanosti tužbe, tužitelj ističe jedan tužbeni razlog koji se u biti odnosi na prigovor nezakonitosti koji se zasniva na tome da sporni uvjet na kojemu se temelji pobijana odluka, povređuje obvezne odredbe članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju). Zahtijevanjem da kandidati imaju radni staž od 42 mjeseca, tijelo za imenovanje je neproporcionalno ograničilo pristup internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2).

               21

               Prema navodima tužitelja, članak 27. Pravilnika o osoblju nasuprot tomu AIPN‑u nalaže provođenje postupaka zapošljavanja na najširoj mogućoj osnovi, te ograničenje broja osoba koje mogu sudjelovati na internom natječaju mora biti opravdano s obzirom na zahtjeve vezane za slobodno radno mjesto i, općenitije, interes službe.

               22

               Međutim, zahtjev da se mora imati 42 mjeseca staža u Komisiji nije opravdan interesom službe. Taj cilj se ne ostvaruje sustavno jer, u glavi III., naslovljenoj „Prihvatljivost”, članak 2.3. obavijesti o natječaju navodi da kandidati moraju imati profesionalno iskustvo u trajanju od najmanje 36 mjeseci.

               23

               Osim toga, radni staž od 42 mjeseca se ne može, prema mišljenju tužitelja, automatski smatrati relavantnijim od 36 mjeseci staža unutar Komisije. Taj uvjet, promatran zasebno, nije dovoljan da bi tijelu za imenovanje omogućio procjenu profesionalnog iskustva člana osoblja i njegove sposobnosti da obavlja dužnosti slobodnog radnog mjesta jer ne uzima u obzir druge okolnosti – kao što je obnova prethodnog ugovora – koje svjedoče o tom iskustvu i sposobnosti.

               24

               U svakom slučaju, time što predviđa da se ugovornom osoblju u funkcijskim skupinama II. do IV. može odobriti sudjelovanje u internim natječajima samo nakon što steknu tri godine staža u instituciji, članak 82. stavak 7. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: UZOS), na kojem se temelji sporni uvjet, počiva na pretpostavci da članovi ugovornog osoblja čiji je radni staž kraći od navedenoga ne mogu biti identificirani kao potencijalno najsposobniji kandidati za radna mjesta koja se popunjavaju putem internih natječaja.

               25

               Zahtijevanjem da kandidati dokažu radni staž od 42 mjeseca, obavijest o natječaju stoga je negativno utjecala na sposobnost tijela za imenovanje da provede izabor između dovoljno širokog kruga kandidata, i to u suprotnosti s člankom 27. prvim stavkom Pravilnika o osoblju. Pozivajući se osobito na presudu od 31. ožujka 1965., Rauch/Komisija (16/64, EU:C:1965:29), tužitelj smatra da je tim više taj uvjet nezakonit jer se izraz „interni natječaj na razini institucije” u načelu odnosi na sve osobe koje su u službi institucije, u bilo kojem svojstvu.

               26

               Komisija osporava tužiteljevu argumentaciju.

            Ocjena Općeg suda

               27

               U skladu s člankom 27. prvim stavkom Pravilnika o osoblju „[z]apošljavanje se provodi kako bi institucija dobila najsposobnije, najučinkovitije i najčasnije dužnosnike koji se odabiru na najširoj mogućoj zemljopisnoj osnovi među državljanima država članica Unije. Nijedno radno mjesto nije rezervirano za državljane jedne od država članica”.

               28

               Kao prvo, valja podsjetiti na načela utvrđena u sudskoj praksi u vezi s uvjetima i postupcima za organizaciju natječaja.

               29

               Kao prvo, osnovna uloga obavijesti o natječaju je obavješćivanje zainteresiranih osoba što je preciznije moguće o naravi uvjeta koji se zahtijevaju za dotično radno mjesto, da bi im se omogućilo da ocijene trebaju li se prijaviti na natječaj (vidjeti presudu od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 63. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Kao drugo, institucija u tom pogledu ima široku diskrecijsku ovlast za odlučivanje o kriterijima sposobnosti koji se zahtijevaju za slobodno radno mjesto i za odlučivanje, na temelju tih kriterija i, općenitije, u interesu službe, o uvjetima i postupcima za organizaciju natječaja (vidjeti, u tom smislu, presude od 9. listopada 2008., Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 76. i 77. i navedenu sudsku praksu; od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 63. i navedenu sudsku praksu, i od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Međutim, izvršavanje diskrecijske ovlasti koju institucija ima u području organizacije natječaja, posebno u pogledu uvjeta prihvata, mora biti u skladu s obvezujućim odredbama članka 27. prvog stavka i članka 29. stavka 1. Pravilnika o osoblju. Članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju na obvezujući način utvrđuje svrhu svakog zapošljavanja, a članak 29. stavak 1. Pravilnika na isti način određuje okvir za postupke radi popunjavanja slobodnih radnih mjesta. Slijedom toga, ta se ovlast uvijek treba izvršavati u odnosu na uvjete vezane za slobodna radna mjesta i, općenito, u interesu službe (vidjeti presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 37. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također u tom smislu presudu od 17. studenog 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Što se tiče konkretno uvjeta kojima se ograničava pristup kandidata natječaju, ako su se njima doista mogle ograničiti mogućnosti za zapošljavanje najboljih kandidata u smislu članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju, iz toga ne proizlazi da je svaki uvjet koji se odnosi na takvo ograničenje protivan navedenom članku. Naime, diskrecijska ovlast uprave prilikom organizacije natječaja i, općenitije, interes službe koji instituciji omogućuju da postavlja uvjete koje smatra prikladnima i koji ograničavaju pristup kandidata natječaju, te time i njihov broj, ipak ne podrazumijeva opasnost po cilj osiguranja sudjelovanja najsposobnijih, najučinkovitijih i najčasnijih kandidata u smislu članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 17. studenoga 2009.Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 30.).

               33

               Također se ne smatraju suprotnima članku 27. prvom stavku Pravilnika o osoblju uvjeti kojima se ograničuje pristup natječaju kandidata koji predstavljaju opasnost po cilj sudjelovanja najboljih kandidata (vidjeti, u tom smislu, presude od 6. ožujka 1997., Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 40. i od 17. studenoga 2009.Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 32.).

               34

               Kao treće, valja podsjetiti da se, uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast koja je dodijeljena institucijama u ovom području , nadzor Općeg suda koji se odnosi na poštovanje uvjeta vezanog za interes službe mora ograničiti na to je li institucija djelovala u razumnim granicama koje se ne mogu dovoditi u pitanje i je li se očito pogrešno koristila svojom diskrecijskom ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2015., Z/Sud, T‑88/13 P, EU:T:2015:393, t. 106.).

               35

               Kao drugo, valja odrediti doseg članka 82. stavka 7. prve rečenice Uvjeta zaposlenja.

               36

               Članak 82. stavak 7. prva rečenica Uvjeta zaposlenja predviđa da članovi ugovornog osoblja u funkcijskim skupinama II., III. i IV. mogu dobiti odobrenje za sudjelovanje u internim natječajima samo nakon završene tri godine staža u instituciji.

               37

               Kao prvo i suprotno onomu što tvrdi tužitelj, zakonodavac Europske unije je u članku 82. stavku 7. prvoj rečenici Uvjeta zaposlenja odlučio ograničiti diskrecijsku ovlast institucija određivanjem donje granice od tri godine radnog staža ispod koje članovi ugovornog osoblja u funkcijskim skupinama II. do IV. ne mogu, bez obzira na njihove kvalitete i zasluge, dobiti odobrenje za sudjelovanje u internim natječajima. Takvo ograničenje proizlazi, s obzirom na članak 29. stavak 1. treći podstavak Pravilnika o osoblju, iz iznimne naravi organizacije internih natječaja otvorenih navedenim članovima ugovornog osoblja. To je tumačenje, uostalom, potkrijepljeno tumačenjem pripremnih akata Uredbe (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (SL 2013., L 287, str. 15.). Odbor Europskog parlamenta za pravna pitanja je tako precizirao da članovi ugovornog osoblja mogu sudjelovati na takvom natječaju samo „ako su radili najmanje tri godine […] za dotičnu instituciju do roka za predaju prijave na natječaj” [amandman br. 30 na Izvješće o prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (COM(2011)0890 – C7-0507/2011 – 2011/0455(COD)), str. 26.].

               38

               Kao drugo, sudska je praksa već priznala, prije te zakonodavne reforme uvjete radnog staža u trajanju od tri godine (presude od 6. ožujka 1997., Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 47. i od 17. studenoga 2009.Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 31.), od pet godina (presuda od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 38., 40. i 42.) i od deset godina (presuda od 21. studenoga 2000., Carrasco Benítez/Komisija, T‑214/99, EU:T:2000:272, t. 56. i 61.), jer je u tim predmetima dotična institucija izvršila svoju široku diskrecijsku ovlast uz poštovanje uvjeta koji se odnosi na interes službe.

               39

               Kao treće, već je presuđeno da je zahtjev u pogledu određenog broja godina radnog staža odgovarajuće sredstvo kako bi se zajamčilo da dužnosnici imaju svojstva iz članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju i, prema tome, kako bi se osigurao interes službe. Naime, određeni staž i značajno iskustvo u institucijama Europske unije su „određena naznaka” postojanja traženih kvaliteta (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Takav uvjet staža osigurava da su osobe koje sudjeluju na internom natječaju dio upravnog sustava koji se primjenjuje na administrativno osoblje institucija, uključujući pravila koja se odnose na ocjenjivanje i disciplinu, tijekom određenog razdoblja i da su dokazali svoje sposobnosti u tom okviru. Postupak zapošljavanja stoga osigurava instituciji natječaj za dužnosnike koji su najsposobniji, najučinkovitiji i najčasniji prema ocjeni same institucije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 41.).

               41

               Iz toga slijedi da, kao što to tvrdi Komisija, institucija koja odluči iznimno organizirati interni natječaj otvoren i za ugovorno osoblje u funkcijskim skupinama II. do IV. mora poštovati prag od tri godine radnog staža u službi koji je određen člankom 82. stavkom 7. prvom rečenicom Uvjeta zaposlenja. Ipak je toj instituciji dopušteno da uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast i poštujući prisilne odredbe članka 27. prvog stavka i članka 29. stavka 1. Pravilnika o osoblju za određena radna mjesta ili za određene skupine zaposlenika odredi strože uvjete zahtijevajući među ostalim dulji staž od minimalnoga predviđenoga člankom 82. stavkom 7. prvom rečenicom Uvjeta zaposlenja (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 13. srpnja 1989., Jaenicke Cendoya/Komisija, 108/88, EU:C:1989:325, t. 24.).

               42

               Taj zaključak, koji podrazumijeva isključivanje članova ugovornog osoblja koji ne ispunjavaju uvjete za staž koje je utvrdila dotična institucija, ne može se dovesti u pitanje, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, činjenicom da se prethodno izraz „interni natječaj na razini institucije” načelno odnosio na sve osobe koje se nalaze u njezinoj službi, bez obzira po kojoj osnovi.

               43

               Naime, obveza da se na interni natječaj u instituciji prime sve osobe koje se nalaze u njezinoj službi značajno bi ugrozila njezinu široku diskrecijsku ovlast (vidjeti u tom smislu presude od 9. listopada 2008., Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 70. do 76., i od 24. rujna 2009., Brown/Komisija, F‑37/05, EU:F:2009:121, t. 68.) i ne može se priznati nikakvo apsolutno pravo za sudjelovanje u internom natječaju institucije njezinim službenicima i dužnosnicima (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 1997., de Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 39., i od 8. studenoga 2006., Chetcuti/Komisija, T‑357/04, EU:T:2006:339, t. 42.).

               44

               U ovom slučaju, valja utvrditi da je sporni uvjet, koji zahtijeva da kandidati na internim natječajima imaju radni staž od 42 mjeseca, koji ne moraju nužno biti uzastopni, u skladu s uvjetom koji se odnosi na interes službe.

               45

               Naime, iz sudske prakse navedene u točkama 38. do 40. ove presude proizlazi da uvjet određenog broja godina radnog staža predstavlja „određenu naznaku” postojanja, među kandidatima na internim natječajima, kvaliteta propisanih člankom 27. prvim stavkom Pravilnika o osoblju.

               46

               U tom pogledu, obavijest o natječaju izričito navodi da interes službe zahtijeva da zapošljavanje privremenog osoblja kao dužnosnika Komisiji treba zajamčiti usluge najsposobnijih, najučinkovitijih i najčasnijih dužnosnika i da s tim u skladu samo kandidati koji imaju dokazano iskustvo u dotičnoj funkcijskoj skupini mogu postati dužnosnici koji mogu odmah početi raditi.

               47

               Kao što je to Komisija navela u odgovoru na tužbu, organizacija internih natječaja predviđenih u obavijesti o natječaju odražava interes službe u obliku dvostrukog cilja, odnosno, s jedne strane, regularizacije statusa određenih privremenih i ugovornih zaposlenika njihovim imenovanjem i, s druge strane, zapošljavanja visokokvalificiranog osoblja, koje odmah može početi raditi.

               48

               Valja još istaknuti da je u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda Komisija proslijedila zapisnik sa sastanka socijalnog dijaloga o internim natječajima koji su otvoreni za članove ugovornog osoblja od 11. prosinca 2015. Iz toga proizlazi da je Komisija prvotno predvidjela uvjet od četiri godine radnog staža. Taj uvjet je bio obrazložen „činjenicom da se uvođenjem [četiri] godine profesionalnog iskustva u instituciji dobivaju određena jamstva u pogledu profesionalne kvalitete dotičnih službenika jer im je produljen ugovor”. Međutim, uzimajući u obzir primjedbe nekoliko sindikalnih organizacija koje su predložile da taj staž iznosi tri godine, Komisija je konačno odlučila da trajanje spornog uvjeta bude tri i pol godine (stranica 4. zapisnika).

               49

               Od početka Komisija je tako zahtijevala da kandidati imaju radni staž, prvotno najmanje četiri godine i konačno tri i pol godine, jer se njime pruža određeno jamstvo u pogledu njihove profesionalne kvalitete. U tim okolnostima, navedena institucija nije koristila svoju diskrecijsku ovlast na očito pogrešan način zahtijevajući kao uvjet u obavijesti o natječaju radni staž u službi koji prelazi samo šest mjeseci minimalno trajanje predviđeno člankom 82. stavkom 7. prvom rečenicom Uvjeta zaposlenja.

               50

               Osim toga, ne može se prihvatiti tužiteljev argument koji se temelji na nespojivosti spornog uvjeta s načelom proporcionalnosti.

               51

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo proporcionalnosti zahtijeva da su akti institucija Unije sposobni ostvariti legitimne ciljeve koje slijedi zakonodavstvo o kojem je riječ i da ne prelaze granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje tih ciljeva (presuda od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr., C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 46. i navedena sudska praksa). Osim toga, uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast kojom raspolaže tijelo za imenovanje za određivanje kriterija sposobnosti koje se zahtijevaju za slobodna radna mjesta i za određivanje, u odnosu na te kriterije, i općenitije, u interesu službe, uvjeta i načina organizacije natječaja (presuda od 5. veljače 1997., Petit‑Laurent/Komisija, T‑211/95, EU:T:1997:13, t. 54.), samo očito neprikladni karakter spornog uvjeta u odnosu na ciljeve koji se žele ostvariti može utjecati na zakonitost obavijesti o natječaju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 8. lipnja 2010., Vodafone i dr., C‑58/08, EU:C:2010:321, t. 52.). Naposljetku, valja podsjetiti da je svrha svih natječaja unutar Unije, kao što to proizlazi iz članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju, osigurati instituciji, odnosno svim tijelima, natječaj dužnosnika koji su najsposobniji, najučinkovitiji i najčasniji (presuda od 14. travnja 2011., Clarke i dr./OHIM, F‑82/08, EU:F:2011:45, t. 181.).

               52

               U tom pogledu, kao prvo, iz razmatranja iznesenih u točkama 44. do 49. ove presude proizlazi da uvjet koji se odnosi na staž od 42 mjeseca jest prikladan za ostvarivanje dvostrukog cilja koji se želi postići, odnosno, s jedne strane, regularizacije statusa određenih privremenih i ugovornih zaposlenika njihovim imenovanjem i, s druge strane, zapošljavanja visokokvalificiranog osoblja, koje može odmah početi raditi.

               53

               Kao drugo, sporni uvjet ne prelazi granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje tog dvostrukog cilja. S jedne strane, zahtjev za staž od 42 mjeseca prelazi za samo šest mjeseci minimalno trajanje predviđeno člankom 82. stavkom 7. prvom rečenicom Uvjeta zaposlenja. Međutim, Opći je sud već utvrdio, kao što je to navedeno u točki 38. ove presude, uvjete radnog staža u trajanju od više od 42 mjeseca, jer je, kao u ovom slučaju, dotična institucija izvršila svoju široku diskrecijsku ovlast na način koji je u skladu s interesom službe. S druge strane, kao što je to Komisija navela u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda, 84 % od 615 kandidata na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) bilo je prihvatljivo.

               54

               Ovo potonje utvrđenje dovoljno je, naposljetku, da bi se odbio tužiteljev argument prema kojem sporni uvjet ne omogućuje tijelu za imenovanje da provede postupak zapošljavanja na najširoj mogućoj osnovi. Naime, iz podataka koje je dostavila Komisija proizlazi da je 519 kandidata moglo sudjelovati u dotičnom internom natječaju.

               55

               S obzirom na te elemente valja zaključiti da uvođenjem spornog uvjeta Komisija nije iskoristila svoju diskrecijsku ovlast na očito pogrešan način i da prema tome nije povrijedila bitne odredbe članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju.

               56

               Stoga valja odbiti prigovor nezakonitosti i, posljedično, odbiti tužbu.

         Troškovi

               57

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Komisije.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Johnu Morrisonu Healyju nalaže se snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Kowalik‑Bańczyk

                           Mac Eochaidh

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. rujna 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski