title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2016.#Koninklijke KPN NV i dr. protiv Autoriteit Consument en Markt (ACM).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio College van Beroep voor het Bedrijfsleven.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički regulatorni okvir za elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/21/EZ – Članci 4. i 19. – Državno regulatorno tijelo – Mjere usklađivanja – Preporuka 2009/396/EZ – Pravni doseg – Direktiva 2002/19/EZ – Članci 8. i 13. – Operator koji je određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom – Obveze koje nameće državno regulatorno tijelo – Nadzor nad cijenama i obveze koje se tiču sustava troškovnog računovodstva – Cijene završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži – Doseg nadzora koji nacionalni sudovi mogu provoditi nad odlukama državnih regulatornih tijela.#Predmet C-28/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički regulatorni okvir za elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/21/EZ — Članci 4. i 19. — Državno regulatorno tijelo — Mjere usklađivanja — Preporuka 2009/396/EZ — Pravni doseg — Direktiva 2002/19/EZ — Članci 8. i 13. — Operator koji je određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom — Obveze koje nameće državno regulatorno tijelo — Nadzor nad cijenama i obveze koje se tiču sustava troškovnog računovodstva — Cijene završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži — Doseg nadzora koji nacionalni sudovi mogu provoditi nad odlukama državnih regulatornih tijela“
      U predmetu C‑28/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio College van Beroep voor het bedrijfsleven (Prizivni sud za upravne sporove u ekonomskim stvarima, Nizozemska), odlukom od 13. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 23. siječnja 2015., u postupku

         Koninklijke KPN NV,

         KPN BV,

         T‑Mobile Netherlands BV,

         Tele2 Nederland BV,

         Ziggo BV,

         Vodafone Libertel BV,

         Ziggo Services BV, prije UPC Nederland BV,

         Ziggo Zakelijk Services BV, prije UPC Business BV,
      protiv

         Autoriteit Consument en Markt (ACM),

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Koninklijke KPN NV i KPN BV, L. Mensink i C. Schillemans, advocaten,

               —

               za T‑Mobile Netherlands BV, B. Braeken i C. Eijberts, advocaten,

               —

               za Tele2 Nederland BV, P. Burger i P. van Ginneken, advocaten,

               —

               za Ziggo BV, W. Knibbeler, N. Lorjé i P. van den Berg, advocaten,

               —

               za Vodafone Libertel BV, P. Waszink, advocaat,

               —

               za Ziggo Services BV i Ziggo Zakelijk Services BV, W. Knibbeler, N. Lorjé i P. van den Berg, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. De Stefana, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman i G. Braun kao i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL 2009., L 337, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.; u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva), u vezi s člancima 8. i 13. Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu) (SL 2002., L 108, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140 (u daljnjem tekstu: Direktiva o pristupu).

               2

               Ovaj zahtjev postavljen je u okviru spora između, s jedne strane, društava Koninklijke KPN NV, KPN BV, T‑Mobile Netherlands BV, Tele2 Nederland BV, Ziggo BV, Vodafone Libertel BV, Ziggo Services BV, prije UPC Nederland BV, i Ziggo Zakelijk Services BV, prije UPC Business BV, te, s druge strane, Autoriteit Consument en Markt (ACM) (Tijelo nadležno za potrošače i tržišta, u daljnjem tekstu: ACM) povodom odluke kojom se utvrđuju najviše tarife za usluge završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Okvirna direktiva

               3

               Članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, naslovljen „Pravo žalbe”, navodi kako slijedi:
               „Države članice osiguravaju učinkoviti mehanizam na nacionalnoj razini na temelju kojeg bilo koji korisnik ili poduzeće, koji daju na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pružaju elektroničke komunikacijske usluge, a na koje utječe odluka državnog regulatornog tijela, ima pravo uložiti žalbu protiv te odluke žalbenom tijelu koje je neovisno od umiješanih stranaka. Ovo tijelo, koje može biti sud, mora imati odgovarajući nalaz vještaka koji mu omogućuje da učinkovito obavi svoje zadaće. Države članice osiguravaju da se osnovanost zahtjeva valjano uzme u obzir te da postoji učinkoviti žalbeni mehanizam.
               Do ishoda žalbe na snazi ostaje odluka državnog regulatornog tijela, osim ako se ne donesu privremene mjere u skladu s nacionalnim pravom.”

               4

               Članak 8. te direktive, naslovljen „Ciljevi politike i regulativna načela”, navodi:
               „1.   Države članice osiguravaju da državna regulatorna tijela u izvršavanju svojih regulatornih zadaća navedenih u ovoj Direktivi i posebnim direktivama poduzmu sve opravdane mjere u svrhu ostvarivanja ciljeva navedenih u stavcima 2., 3. i 4. Ove mjere su proporcionalne tim ciljevima.
               [...]
               2.   Državna regulatorna tijela promiču tržišno natjecanje u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža, elektroničkih komunikacijskih usluga i pripadajuće opreme i usluga, inter alia:

                        a)

                        osiguravajući da korisnici, uključujući korisnike s invaliditetom, korisnike starije dobi te korisnike s posebnim društvenim potrebama izvuku najveću korist u pogledu odabira, cijene i kakvoće;

                  [...]
               3.   Državna regulatorna tijela doprinose razvoju unutarnjeg tržišta [...]
               [...]
               4.   Državna regulatorna tijela promiču interese građana Europske unije [...]
               [...]”

               5

               Članak 16. navedene direktive, naslovljen „Postupak analize tržišta”, u stavcima 2. i 4. predviđa:
               „2.   Kada se, na temelju [...] članka 8. Direktive [o pristupu], od državnog regulatornog tijela zahtijeva da odredi hoće li odrediti, zadržati, izmijeniti ili ukinuti obveze za poduzeća, državno regulatorno tijelo određuje, na temelju svoje analize tržišta navedene u stavku 1. ovog članka, postoji li na mjerodavnom tržištu djelotvorno tržišno natjecanje.
               [...]
               4.   Kada državno regulatorno tijelo odredi da na nekom mjerodavnom tržištu ne postoji djelotvorno tržišno natjecanje, ono utvrđuje poduzeća koja samostalno ili zajednički imaju značajnu tržišnu snagu na tom tržištu u skladu s člankom 14., te državno regulatorno tijelo određuje takvim poduzećima primjerene posebne regulatorne obveze iz stavka 2. ovog članka, ili zadržava ili izmjenjuje takve obveze ako one već postoje.”

               6

               Prema članku 19. iste direktive, naslovljenom „Postupci usklađivanja”:
               „1.   [...] kada Komisija utvrdi da odstupanja između državnih regulatornih tijela u provedbi regulatornih zadaća utvrđenih u ovoj Direktivi i posebnim Direktivama mogu stvoriti zapreku unutarnjem tržištu, Komisija može, u najvećoj mjeri uzimajući u obzir mišljenje [Tijela europskih regulatora za elektroničke komunikacije (BEREC)], dati preporuku ili donijeti odluku u vezi s usklađenom primjenom odredaba ove Direktive i posebnih Direktiva, kako bi promicala ostvarivanje ciljeva utvrđenih u članku 8.
               2.   [...]
               Države članice osiguravaju da državna regulatorna tijela u najvećoj mjeri poštuju te preporuke pri obavljanju svojih zadaća. Kada državno regulatorno tijelo odluči ne pridržavati se preporuke, o tome obavješćuje Komisiju obrazlažući svoje stajalište.
               [...]”

         Direktiva o pristupu

               7

               U skladu s uvodnom izjavom 20. Direktive o pristupu:
               „Nadzor cijena može biti potreban kada analiza tržišta na određenom tržištu otkrije nedovoljno tržišno natjecanje. [...] Metoda povrata troškova mora biti prilagođena okolnostima, uzimajući u obzir potrebu da se unaprijedi učinkovitost i održivo tržišno natjecanje, a potrošačke pogodnosti dovedu do najvišeg stupnja.”

               8

               Članak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Unutar okvira utvrđenog u [Okvirnoj direktivi], ova Direktiva usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Svrha je utemeljiti regulatorni okvir u skladu s unutarnjim tržišnim načelima za odnose između davatelja mreža i usluga iz kojega će proizaći održivo tržišno natjecanje, interoperabilnost usluga elektroničke komunikacije i potrošačke pogodnosti.
               2.   Ova direktiva [...] postavlja ciljeve za državna regulatorna tijela u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem te predviđa postupke kojima će se osigurati da se obveze koje su propisala državna regulatorna tijela provjeravaju [...].”

               9

               Članak 5. Direktive o pristupu, naslovljen „Ovlasti i odgovornosti državnih regulatornih tijela u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem”, u stavku 1. navodi:
               „Provodeći ciljeve navedene u članku 8. [Okvirne direktive], državna regulatorna tijela potiču i prema potrebi osiguravaju, u skladu s odredbama ove Direktive, odgovarajući pristup i međupovezivanja, kao i funkcionalnu povezanost usluga, a svoju odgovornost primjenjuju promičući učinkovitost, održivo tržišno natjecanje, učinkovito ulaganje i inovacije, te dajući krajnjim korisnicima najveću korist.
               [...]”

               10

               Članak 8. Direktive o pristupu, naslovljen „Nametanje, izmjena ili povlačenje obveza”, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da državna regulatorna tijela budu ovlaštena nametnuti obveze istaknute u člancima od 9. do 13.a.
               2.   Ako je operator određen da ima znatniju tržišnu snagu na određenom tržištu kao rezultat analize tržišta provedene u skladu s člankom 16. [Okvirne direktive], državno regulatorno tijelo, ako je potrebno, nameće obveze utvrđene u člancima od 9. do 13. ove Direktive.
               [...]
               4.   Obveze nametnute u skladu s ovim člankom temelje se na naravi prepoznatog problema [te su proporcionalne] i opravdan[e] s obzirom na [ciljeve] predviđene u članku 8. [Okvirne direktive]. Te se obveze nameću samo nakon savjetovanja u skladu s člancima 6. i 7. te Direktive.
               [...]”

               11

               Članak 13. Direktive o pristupu, naslovljen „Obveze nadzora cijene i troškovnog računovodstva”, navodi kako slijedi:
               „1.   Kada analiza tržišta pokaže da nedostatak učinkovite konkurencije znači da dotični operator može održavati pretjerano visoke cijene, ili da može iznuđivati cijene na štetu krajnjih korisnika, državno regulatorno tijelo može, u skladu s odredbama članka 8., odrediti obveze koje se odnose na [povrat] troškova i [nadzor] cijena, uključujući obveze da cijene slijede troškove te obveze u vezi sustava troškovnog računovodstva radi osiguranja određenih vrsta međupovezivanja i/ili pristupa. Kako bi operatora potaknuli na ulaganja, uključujući ulaganja u sljedeću generaciju mreža, državna regulatorna tijela uzimaju u obzir ulaganja operatora te mu omogućavaju razumnu stopu povrata na odgovarajući angažirani kapital, uzimajući u obzir bilo koju opasnost koja je povezana s određenim novim projektom ulaganja u mreže.
               2.   Državna regulatorna tijela osiguravaju da svi propisani mehanizmi pokrivanja troškova ili metodologija određivanja cijena služe u svrhu poticanja djelotvornosti i održivog tržišnog natjecanja i najvećih pogodnosti za korisnike. U tom smislu, državna regulatorna tijela također mogu uzeti u obzir cijene dostupne na usporedivim konkurentnim tržištima.
               [...]”

         Preporuka 2009/396/EZ

               12

               Prema uvodnim izjavama 5., 7. i 13. Preporuke Komisije 2009/396/EZ od 7. svibnja 2009. o uređenju naknada za završavanje poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži u EU‑u (SL 2009., L 124, str. 67.):

                        „(5)

                        Određene odredbe pravnog okvira za elektroničke komunikacijske mreže i usluge zahtijevaju provedbu potrebnih i prikladnih mehanizama troškovnog računovodstva i obveza nadzora cijena; radi se o člancima 9., 11. i 13. u vezi s uvodnom izjavom 20. Direktive [o pristupu] [...].

                  [...]

                        (7)

                        Veleprodajno pružanje završavanja glasovnog poziva usluga je koja je potrebna kako bi se završili pozivi prema pozivanim mjestima (fiksne mreže) ili pretplatnicima (mobilne mreže). U [Europskoj uniji] sustav određivanja cijena počiva na načelu ‚Calling Party Network Pays’, što znači da naknadu za završavanje poziva utvrđuje pozvana mreža i plaća mreža koja poziva. Osobi koju se zove ta se usluga ne naplaćuje te ona općenito nema razloga reagirati na cijenu za završavanje poziva koju utvrđuje pružatelj mreže. U tom smislu, pretjerane cijene su glavna preokupacija regulatornih tijela u području tržišnog natjecanja. Visoke cijene završetka poziva u konačnici se naknađuju kroz više cijene poziva za krajnje korisnike. S obzirom na karakteristiku dvosmjernog pristupa tržišta završavanja poziva, mogu nastati i drugi problemi u vezi s tržišnim natjecanjem, kao što je, na primjer, unakrsno subvencioniranje između operatora. Ti su problemi zajednički tržištima završavanja poziva u fiksnim i mobilnim mrežama. Također, budući da operatori završetka poziva imaju mogućnost odrediti cijene iznad troškova i interes da to učine, usmjerenost prema tome da cijene slijede troškove smatra se najboljim sredstvom za srednjoročno rješavanje tog problema. Uvodna izjava 20. Direktive [o pristupu] navodi da metoda povrata troškova mora biti prilagođena posebnim okolnostima. S obzirom na posebna obilježja tržišta završavanja poziva i problema vezanih uz tržišno natjecanje i distribuciju koji iz toga proizlaze, Komisija već dugo priznaje da bi definiranje zajedničkog pristupa koji se temelji na učinkovitom standardu troškova i primjeni simetričnih cijena za završavanje poziva promoviralo učinkovitost i održivo tržišno natjecanje te bi krajnjem korisniku bilo korisnije u smislu ponude cijena i usluga.

                  [...]

                        (13)

                        S obzirom na posebne karakteristike tržišta završavanja poziva, trošak usluge završavanja poziva treba izračunavati na osnovi predviđenih dugoročnih inkrementalnih troškova (LRIC). [...]”

               13

               Točke 1. i 2. Preporuke 2009/396 navode kako slijedi:

                        „1.

                        Kada državna regulatorna tijela (DRT‑ovi) nameću obveze nadzora cijena i troškovnog računovodstva sukladno članku 13. Direktive [o pristupu] operatorima za koje su odredila da imaju značajnu snagu na veleprodajnom tržištu završavanja glasovnih poziva u pojedinačnoj javnoj telefonskoj mreži (u daljnjem tekstu: tržišta završavanja poziva u fiksnim i mobilnim mrežama) nakon analize tržišta provedene sukladno članku 16. [Okvirne direktive], DRT‑ovi moraju odrediti cijenu završetka poziva na osnovi troškova koji su nastali učinkovitom operatoru. To znači da cijene moraju također biti simetrične. Kako bi se to postiglo, DRT‑ovi moraju postupati na dalje opisani način.

                        2.

                        Preporučuje se da se ocjena učinkovitih troškova temelji na aktualnim troškovima te primjeni modela ‚odozdo prema gore’ na osnovi predviđenih dugoročnih inkrementalnih troškova (LRIC) kao metodi koja je relevantna za izračun troškova.”

         Nizozemsko pravo

               14

               Članak 1.3. stavak 1. Telecommunicatieweta (Zakon o telekomunikacijama), u inačici koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, propisuje:
               „1.   [ACM] osigurava da njegove odluke pridonose ostvarenju ciljeva iz članka 8. stavaka 2. do 5. [Okvirne direktive], u svakom slučaju putem:

                        a.

                        promicanja tržišnog natjecanja u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža, elektroničkih komunikacijskih usluga kao i pripadajuće opreme, osobito podupirući učinkovito ulaganje u području infrastrukture i inovacija;

                        b.

                        razvoja unutarnjeg tržišta;

                        c.

                        podrške interesima krajnjih korisnika u smislu izbora, cijene i kakvoće.”

               15

               Članak 1.3. stavci 2. i 3. Zakona o telekomunikacijama predviđa da u izvršavanju svojih zadataka i ovlasti ACM mora voditi računa o preporukama Europske komisije iz članka 19. stavka 1. Okvirne direktive. Ako ACM ne primjeni neku od preporuka, o tome mora obavijestiti Komisiju priopćavajući razloge svoje odluke.

               16

               Taj zakon predviđa u članku 6.a.1. da ACM u ulozi DRT‑a mora odrediti tržišta koja su relevantna u sektoru elektroničkih komunikacija. U tu svrhu ACM mora sukladno članku 6.a.1. stavku 5. toga zakona utvrditi postoji li na odnosnom tržištu djelotvorno tržišno natjecanje. Ako to nije slučaj, DRT mora, temeljem članka 6.a.2. istog zakona, utvrditi raspolaže li jedan ili više poduzetnika značajnom tržišnom snagom kao i prikladne obveze koje mu je potrebno odrediti.

               17

               Članak 6.a.2. stavak 3. Zakona o telekomunikacijama propisuje:
               „Obveza iz stavka 1. prikladna je kada se temelji na naravi problema koji je utvrđen na odnosnom tržištu i kada je proporcionalna i opravdana s obzirom na ciljeve članka 1.3.”

               18

               U skladu s člankom 6.a.7. tog zakona:
               „1.   Sukladno članku 6.a.2. stavku 1. [ACM] može, zbog oblika pristupa koje treba utvrditi, nametnuti obvezu koja se odnosi na kontrolu gore izračunatih cijena ili izračun troškova kada analiza tržišta upućuje da odnosni operator može, u nedostatku učinkovitog tržišnog natjecanja, održavati pretjerano visoke cijene, ili da može istiskivati marže, i jedno i drugo na štetu krajnjih korisnika. [ACM] može uz obvezu odrediti pravila potrebna za njezinu dobru provedbu.
               2.   Obveza iz stavka 1. može predviđati podvrgavanje pristupa cijeni koja slijedi troškove te obveze ili primjeni sustava izračuna troškova koji je definirao ili odobrio [ACM].
               3.   Kada [ACM] nametne nekom poduzetniku obvezu da cijene slijede troškove, to društvo mora dokazati da njegove cijene stvarno proizlaze iz troškova.
               4.   Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 1. druge rečenice, [ACM] može povezati obvezu uvođenja sustava troškovnog računovodstva s mjerama koje se odnose na predstavljanje rezultata primjene sustava od strane poduzetnika na kojem je ta obveza. [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               U okviru postupka koji je prethodio glavnom postupku, Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit (OPTA) (Neovisno tijelo javne vlasti za poštu i telekomunikacije), koje je postalo ACM i u Nizozemskoj ima ovlast DRT‑a u smislu Okvirne direktive, nakon provođenja analize relevantnih tržišta odlukom od 7. srpnja 2010. nametnuo je operatorima koji su određeni kao oni koji imaju značajnu tržišnu snagu na tržištima završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži u Nizozemskoj tarifne mjere na temelju modela izračuna troškova „Bulric strict” (Bottom‑Up Long‑Run Incremental Costs, u daljnjem tekstu: model „Bulric strict”), prema kojem se naknađuju samo inkrementalni troškovi. Dana 31. kolovoza 2011. sud koji je uputio zahtjev, College van Beroep voor het bedrijfsleven (Prizivni sud za upravne sporove u ekonomskim stvarima, Nizozemska) poništio je tu odluku uz obrazloženje da je trebalo primijeniti drugi model izračuna troškova, koji uzima u obzir širu skupinu troškova od modela „Bulric strict”, odnosno model „Bulric plus”.

               20

               Slijedom toga, budući da je zaključio da na veleprodajnom tržištu usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži postoji opasnosti od pretjerano visokih cijena i istiskivanja marži, ACM je 5. kolovoza 2013. donio odluku kojom se, sukladno nizozemskom propisu kojim se prenose članci 8. i 13. Direktive o pristupu i Preporuci 2009/396, utvrđuju najviše tarife za te usluge primjenjujući model „Bulric strict”. To tijelo je smatralo da je taj model odgovarajući za određivanje troškovno usmjerenih cijena završavanja poziva te da je to, prema toj preporuci, jedini model usmjeravanja cijena koji je u skladu s pravom Unije. Prema navedenom tijelu, tarifna mjera koja je uspostavljena prema tom modelu izračuna sprečava opasnost od pretjerano visokih cijena i istiskivanja marži, pogoduje tržišnom natjecanju, razvoju unutarnjeg tržišta i interesima krajnjih korisnika.

               21

               Koninklijke KPN, KPN, T‑Mobile Netherlands, Tele2 Nederland, Ziggo, Vodafone Libertel, Ziggo Services i Ziggo Zakelijk Services, operatori koji pružaju osobito usluge završavanja poziva u mobilnoj mreži, podnijeli su protiv odluke ACM‑a od 5. kolovoza 2013. tužbu za poništenje pred sudom koji je uputio zahtjev. Potonji je temeljem zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu suspendirao izvršenje te odluke rješenjem od 27. kolovoza 2013.

               22

               U okviru svojih tužbi, Koninklijke KPN, KPN, T‑Mobile Netherlands i Vodafone Libertel tvrde da je tarifna obveza utvrđena prema modelu „Bulric strict” protivna članku 6.a.2. stavku 3. i članku 6.a.7. stavku 2. Zakona o telekomunikacijama, koji predviđaju da cijena treba slijediti troškove te da obveza koju nameće ACM mora biti prikladna.

               23

               Ti poduzetnici ističu da tvrdnje ACM‑a koje se odnose na očekivane pozitivne učinke primjene modela „Bulric strict” na strukturu cijena na maloprodajnoj razini ne mogu opravdati uvođenje tarifnih obveza poput onih koje su njima nametnute odlukom od 5. kolovoza 2013. Smatraju da je učinak cijena određenih prema tom modelu da su cijene završavanja poziva niže od onih koje se mogu ostvariti na konkurentnom tržištu. Slijedom navedenog, Preporuka 2009/396 nije u skladu s člankom 13. Direktive o pristupu. Osim toga, navedeni poduzetnici smatraju da su te tarifne obveze među ostalim protivne članku 6.a.2. stavku 3. Zakona o telekomunikacijama, budući da nisu proporcionalne s obzirom na ciljeve odluke ACM‑a.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da tekst članka 6.a.7. stavka 2. Zakona o telekomunikacijama ne može poduprijeti tumačenje prema kojem je moguće nametnuti oblik tarifnog uređenja prema modelu „Bulric strict” koji premašuje blaže uređenje cijena prema modelu „Bulric plus” koje je već troškovno usmjereno.

               25

               Taj sud smatra, međutim, da ACM može biti ovlašten nametnuti strožu tarifnu obvezu ako je proporcionalna i opravdana, uzimajući u obzir narav problema koji je utvrđen na odnosnim tržištima te ako slijedi ciljeve definirane u članku 8. stavcima 2. do 4. Okvirne direktive. Prilikom uvođenja takvih obveza, ACM mora, prema sudu koji je uputio zahtjev, ispitati je li predviđena tarifna obveza prikladna za postizanje traženog cilja i ne prekoračuje li ono što je nužno u tu svrhu. To tijelo mora osim toga svoju odluku obrazložiti te odvagnuti sve uključene interese.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev smatra, međutim, da postoje dvojbe glede takvog tumačenja. On se pita, s jedne strane, o interesima koji se mogu ili moraju odvagivati kao i o težini koja se može ili mora dodijeliti svakom od tih interesa prilikom sudskog nadzora odluke ACM‑a koja se pred njime osporava i, s druge strane, o važnosti koju taj sud mora pridati, u predmetu koji se pred njime vodi, činjenici da je Komisija preporučila primjenu modela „Bulric strict” u Preporuci 2009/396 za donošenje prikladne tarifne mjere na veleprodajnim tržištima završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži.

               27

               U tim je okolnostima College van Beroep voor het bedrijfsleven (Prizivni sud za upravne sporove u ekonomskim stvarima) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. stavak 1. Okvirne direktive u vezi s člancima 8. i 13. Direktive o pristupu tumačiti tako da je u sporu o zakonitosti troškovno usmjerene tarife koju je naložio [DRT] na veleprodajnom tržištu za završavanje poziva nacionalnim sudovima načelno dopušteno da donesu odluku koja nije u skladu s Preporukom [2009/396], u kojoj se kao prikladna mjera na tržištima završavanja poziva preporučuje model [Bulric‑strict], kada to smatraju potrebnim na temelju stvarnih okolnosti slučaja koji ocjenjuju i/ili na temelju razmatranja nacionalnog ili nadnacionalnog prava?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, u kojoj mjeri je nacionalnim sudovima tada dopušteno da prilikom ocjene troškovno usmjerene tarifne mjere:

                                 a)

                                 ispitaju, s obzirom na članak 8. stavak 3. Okvirne direktive, argument DRT‑a da se potiče razvoj unutarnjeg tržišta uzimajući u obzir opseg stvarnog utjecaja na funkcioniranje unutarnjeg tržišta?

                                 b)

                                 ispitaju, s obzirom na ciljeve politike i regulativna načela utvrđena u članku 8. Okvirne direktive i članku 13. Direktive o pristupu, je li tarifna mjera:

                                          i)

                                          proporcionalna,

                                          ii)

                                          prikladna,

                                          iii)

                                          proporcionalno primijenjena i opravdana?

                                 c)

                                 zahtijevaju od DRT‑a da u dovoljnoj mjeri dokaže da se:

                                          i)

                                          cilj politike naveden u članku 8. stavku 2. Okvirne direktive koji se sastoji u promicanju tržišnog natjecanja od strane DRT‑ova u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i elektroničkih komunikacijskih usluga zaista ostvaruje i da se korisnicima zaista pruža maksimalna korist u pogledu izbora, cijena i kvalitete,

                                          ii)

                                          cilj politike naveden u članku 8. stavku 3. Okvirne direktive koji se sastoji u doprinosu razvoju unutarnjeg tržišta stvarno ostvaruje i

                                          iii)

                                          cilj politike naveden u članku 8. stavku 4. Okvirne direktive o promicanju interesa građana Europske unije stvarno ostvaruje?

                                 d)

                                 s obzirom na članak 16. stavak 3. Okvirne direktive te članak 8. stavke 2. i 4. Direktive o pristupu, prilikom odgovora na pitanje je li riječ o prikladnoj tarifnoj mjeri vode računa o okolnosti da je mjera naložena na tržištu na kojem regulirani poduzetnici raspolažu značajnom tržišnom snagom i da u izabranom obliku [model ‚Bulric strict’] služi promicanju jednog od ciljeva Okvirne direktive – interesa krajnjih korisnika – ali na tržištu koje ne dolazi u obzir za regulaciju?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, u vezi s člancima 8. i 13. Direktive o pristupu, tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor koji se odnosi na zakonitost tarifne obveze koju je DRT nametnuo za pružanje usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži može odstupiti od Preporuke 2009/396 koja predviđa model „Bulric strict” kao prikladnu mjeru reguliranja cijena na tržištu završavanja poziva.

               29

               Što se tiče članaka 8. i 13. Direktive o pristupu, treba primijetiti da prvi od tih članaka predviđa, u stavku 2., da ako je operator određen da ima značajnu tržišnu snagu na određenom tržištu kao rezultat analize tržišta provedene u skladu s člankom 16. Okvirne direktive, DRT‑ovi mu, ako je potrebno, nameću obveze utvrđene u člancima 9. do 13. Direktive o pristupu.

               30

               Članak 13. stavak 1. Direktive o pristupu predviđa da kada analiza tržišta pokaže da nedostatak učinkovite konkurencije znači da dotični operator može održavati pretjerano visoke cijene, ili da može iznuđivati cijene na štetu krajnjih korisnika, DRT‑ovi mogu, u skladu s odredbama članka 8. iste direktive, odrediti obveze koje se odnose na povrat troškova i kontrolu cijena, uključujući obveze da cijene slijede troškove te obveze u vezi sa sustavom troškovnog računovodstva radi osiguranja određenih vrsta međupovezivanja i/ili pristupa.

               31

               Stoga iz usporednog čitanja članka 8. stavka 2. i članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu proizlazi da, kada je nakon analize tržišta koja je provedena sukladno članku 16. Okvirne direktive određeni operator određen da ima značajnu tržišnu snagu na tom tržištu, DRT može, ovisno o slučaju, nametnuti tom operatoru „obveze koje se odnose na [povrat] troškova i [kontrolu] cijena, uključujući obveze da cijene slijede troškove te obveze u vezi sustava troškovnog računovodstva radi osiguranja određenih vrsta međupovezivanja i/ili pristupa”.

               32

               U svrhu provedbe članka 13. Direktive o pristupu Preporuka 2009/396 preporučuje model izračuna troškova, odnosno model „Bulric strict”. Prema uvodnim izjavama 5., 7. i 13. te preporuke, ona je donesena da se spriječe razlike i iskrivljavanja u Uniji na tržištima završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži, koja nanose štetu učinkovitom tržišnom natjecanju i krajnjim korisnicima, te s obzirom na posebna obilježja tržišta završavanja poziva.

               33

               Prema točki 1. Preporuke 2009/396, kada DRT‑ovi sukladno članku 13. Direktive o pristupu nameću obveze nadzora cijena i troškovnog računovodstva operatorima koji imaju značajnu snagu na veleprodajnim tržištima završavanja poziva u fiksnim i mobilnim mrežama nakon analize tržišta provedene sukladno članku 16. Okvirne direktive, DRT‑ovi moraju odrediti cijenu završetka poziva na osnovi troškova koji su nastali učinkovitom operatoru. Kako bi se to postiglo, DRT‑ovi moraju postupati na način opisan u toj preporuci.

               34

               Treba međutim podsjetiti da sukladno članku 288. UFEU‑a takva preporuka u načelu nema obvezujuću snagu. Nadalje, članak 19. stavak 2. drugi podstavak Okvirne direktive izričito ovlašćuje DRT‑ove da odstupe od preporuka donesenih temeljem članka 19. stavka 1. Okvirne direktive, pod uvjetom da o tome obavijeste Komisiju obrazlažući svoje stajalište.

               35

               Proizlazi da DRT, prilikom donošenja odluke kojom nameće tarifne obveze operatorima na temelju članaka 8. i 13. Direktive o pristupu, nije vezan Preporukom 2009/396.

               36

               U tom pogledu, treba istaknuti da je Sud već odlučivao da, u izvršavanju svojih regulatornih ovlasti, DRT‑ovi raspolažu širokim ovlastima kako bi mogli ocijeniti potrebu reguliranja tržišta s obzirom na svaki pojedini slučaj (presuda od 3. prosinca 2009., Komisija/Njemačka, C‑424/07, EU:C:2009:749, t. 61. i navedena sudska praksa). Isto vrijedi u okviru nadzora cijena, s obzirom na to da uvodna izjava 20. Direktive o pristupu navodi da metoda povrata troškova mora biti prilagođena okolnostima, uzimajući u obzir potrebu da se unaprijedi učinkovitost i održivo tržišno natjecanje, a potrošačke pogodnosti dovedu do najvišeg stupnja.

               37

               Međutim, članak 19. stavak 2. drugi podstavak Okvirne direktive zahtijeva da DRT‑ovi pri obavljanju svojih zadaća „u najvećoj mjeri poštuju” preporuke Komisije.

               38

               Stoga je na DRT‑u, kada nameće obveze nadzora cijena i troškovnog računovodstva sukladno članku 13. Direktive o pristupu, da u načelu slijedi navode iz Preporuke 2009/396. Samo ako u okviru svoje ocjene dane situacije smatra da model „Bulric strict” koji ta preporuka predviđa ne odgovara okolnostima, može odstupiti od njegove primjene uz obrazloženje svojega stava.

               39

               Što se tiče opsega sudskog nadzora odluke DRT‑a, iz članka 4. stavka 1. Okvirne direktive proizlazi da se pravo na žalbu koje ta odredba jamči mora temeljiti na učinkovitom mehanizmu žalbe koji omogućuje da se osnovanost zahtjeva valjano uzme u obzir. Osim toga, ta odredba navodi da tijelo nadležno za rješavanje takve žalbe, koje može biti sud, mora raspolagati potrebnom stručnošću za obavljanje svoje zadaće.

               40

               Stoga, kada rješava spor koji se odnosi na zakonitost tarifne obveze koju je DRT nametnuo u skladu s člancima 8. i 13. Direktive o pristupu, nacionalni sud može odstupiti od Preporuke 2009/396.

               41

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iako cilj preporuke nije stvaranje obvezujućih učinaka, nacionalni sudovi moraju uzeti u obzir te preporuke radi rješavanja sporova koji se pred njima vode, osobito kada razjašnjavaju tumačenje nacionalnih odredbi donesenih u svrhu osiguravanja njihove provedbe ili kada im je cilj dopunjavanje odredaba Unije koje imaju obvezujuću snagu (vidjeti presudu od 24. travnja 2008., Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, t. 94. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Slijedom navedenog, u okviru sudskog nadzora odluke DRT‑a donesene na temelju članaka 8. i 13. Direktive o pristupu, nacionalni sud može odstupiti od Preporuke 2009/396 samo ako, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 78. svojega mišljenja, smatra da to zahtijevaju razlozi vezani uz okolnosti slučaja, a osobito uz specifična obilježja tržišta odnosne države članice.

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, u vezi s člancima 8. i 13. Direktive o pristupu, treba tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor koji se odnosi na zakonitost tarifne obveze koju je DRT nametnuo za pružanje usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži može odstupiti od Preporuke 2009/396, koja preporučuje model „Bulric strict” kao prikladnu mjeru reguliranja cijena na tržištu završavanja poziva, samo ako smatra da to zahtijevaju razlozi vezani uz okolnosti slučaja, a osobito uz specifična obilježja tržišta odnosne države članice.

         Drugo pitanje

               44

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li pravo Unije tumačiti na način da nacionalni sud, pred kojim se vodi spor o zakonitosti tarifne obveze koju je DRT nametnuo za pružanje usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži, može ocjenjivati proporcionalnost te obveze s obzirom na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive kao i članka 13. Direktive o pristupu te uzeti u obzir činjenicu da navedena obveza služi promicanju interesa krajnjih korisnika na maloprodajnom tržištu koje nije moguće regulirati.

               45

               U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev se pita također o tome može li zahtijevati od DRT‑a da dokaže da se pomoću navedene obveze stvarno ostvaruju ciljevi iz članka 8. Okvirne direktive.

               46

               Što se tiče prvog dijela drugog pitanja, treba istaknuti da članak 8. stavak 1. prvi podstavak Okvirne direktive predviđa da DRT‑ovi u provedbi svojih regulatornih zadaća utvrđenih u toj direktivi kao i u posebnim direktivama, a osobito u Direktivi o pristupu, moraju poduzeti sve opravdane mjere u svrhu ostvarivanja ciljeva navedenih u tom članku, koji se sastoje od promicanja tržišnog natjecanja u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, doprinosa razvoju unutarnjeg tržišta te promicanja interesa građana Unije. Ta odredba navodi, osim toga, da te mjere moraju biti proporcionalne tim ciljevima.

               47

               Stoga, u skladu sa svojim člankom 1. stavcima 1. i 2., Direktiva o pristupu dio je okvira utvrđenog Okvirnom direktivom i njome se usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Svrha Direktive o pristupu jest uspostaviti regulatorni okvir u skladu s načelima unutarnjeg tržišta za odnose između davatelja mreža i usluga iz kojega će proizići održivo tržišno natjecanje, interoperabilnost usluga elektroničkih komunikacija i potrošačke pogodnosti. Ta direktiva, među ostalim, definira ciljeve zadane DRT‑ima u pogledu pristupa i međusobnog povezivanja.

               48

               Što se tiče uvjeta koji omogućuju DRT‑u da operatoru koji je određen da ima značajnu tržišnu snagu na određenom tržištu nametne tarifnu obvezu za pružanje usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži, treba primijetiti da članak 8. stavak 4. Direktive o pristupu predviđa da obveze koje nameće DRT, uključujući one predviđene člankom 13. te direktive, moraju biti utemeljene na naravi prepoznatog problema, proporcionalne i opravdane s obzirom na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive te da se te obveze nameću samo nakon savjetovanja u skladu s člancima 6. i 7. te direktive (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. rujna 2015., KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 47.).

               49

               Prema članku 13. stavku 2. Direktive o pristupu DRT‑ovi osiguravaju prilikom izvršavanja svojih ovlasti propisanih stavkom 1. navedenog članka da svi propisani mehanizmi pokrivanja troškova ili metodologija određivanja cijena služe u svrhu poticanja djelotvornosti i održivog tržišnog natjecanja i najvećih pogodnosti za korisnike. U tom smislu, DRT‑ovi također mogu uzeti u obzir cijene koje se primjenjuju na usporedivim konkurentnim tržištima.

               50

               Iz toga proizlazi da DRT mora, prilikom donošenja odluke kojom nameće obveze operatorima na temelju članaka 8. i 13. Direktive o pristupu, osigurati da te obveze odgovaraju svim ciljevima navedenim u članku 8. Okvirne direktive i članku 13. Direktive o pristupu. Isto tako, nacionalni sud u okviru sudskog nadzora te odluke mora osigurati da DRT poštuje sve zahtjeve koji proizlaze iz ciljeva navedenih u zadnja dva članka.

               51

               Kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 82. svojega mišljenja, činjenica da se tarifna obveza temelji na Preporuci 2009/396 ne lišava nacionalni sud nadležnosti nadziranja proporcionalnosti tih obveza u odnosu na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive i članka 13. Direktive o pristupu.

               52

               Stoga, u okviru svojega nadzora, nacionalni sud koji rješava po tužbi podnesenoj protiv odluke DRT‑a u vezi s primjenom modela „Bulric strict” koji se preporučuje Preporukom 2009/396, kao što je slučaj u predmetu u glavnom postupku, može provjeriti, primjenjujući nacionalna postupovna pravila, jesu li tužitelji podnijeli dovoljno elemenata koji bi im omogućili da dokažu da primjena tog modela nije proporcionalna s obzirom na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive i članka 13. Direktive o pristupu, uzimajući u obzir, ako je potrebno, posebna obilježja dotičnog tržišta.

               53

               Nadalje, iz članka 8. stavka 2. točke (a) i stavka 4. Okvirne direktive kao i iz članka 1. stavka 1. i članka 8. stavka 4. Direktive o pristupu koji upućuje na članak 8. Okvirne direktive proizlazi da DRT‑ovi moraju, promičući tržišno natjecanje, osigurati da krajnji korisnici i potrošači izvuku najveću korist, osobito u pogledu odabira, cijene i kakvoće, i promicati interese građana Unije. Štoviše, kada ta tijela nameću mehanizme pokrivanja troškova, u smislu članka 13. stavka 2. Direktive o pristupu, ona osobito moraju osigurati da ti mehanizmi optimiziraju prednosti za potrošače.

               54

               Slijedi da DRT mora, u okviru postupka donošenja odluke u okolnostima poput onih u glavnom postupku, uzeti u obzir interese krajnjih korisnika i potrošača, neovisno o tržištu na kojem se nameću regulatorne obveze. Osim toga, budući da, po definiciji, krajnji korisnici i potrošači nisu prisutni na veleprodajnom tržištu završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži, bitno je da se njihovi interesi mogu uzeti u razmatranje i ocjenjivati u kontekstu ispitivanja učinka koji bi tarifna obveza koju DRT nameće trebala proizvesti na maloprodajnom tržištu.

               55

               Slijedom navedenog, nacionalni sud može ispitivati, u okviru nadzora proporcionalnosti tarifne obveze koju je DRT nametnuo s obzirom na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive i članka 13. Direktive o pristupu, nastoji li se tom obvezom koja je nametnuta na veleprodajnim tržištima završavanja poziva u fiksnim i mobilnim mrežama također promicati interese krajnjih korisnika na maloprodajnom tržištu koje nije moguće regulirati.

               56

               Što se drugog dijela drugog pitanja tiče, koje se odnosi na to može li nacionalni sud zahtijevati od DRT‑a da dokaže da navedena obveza zaista ostvaruje ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive, treba podsjetiti da ta odredba predviđa da DRT‑ovi, u provedbi svojih regulatornih zadaća navedenih u toj direktivi kao i osobito u Direktivi o pristupu, moraju poduzeti sve opravdane i proporcionalne mjere radi ostvarivanja ciljeva definiranih u navedenoj odredbi, koji se sastoje u promicanju tržišnog natjecanja u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, doprinosu razvoju unutarnjeg tržišta te promicanju interesa građana Unije.

               57

               Za provođenje ciljeva navedenih u članku 8. Okvirne direktive, članak 5. stavak 1. Direktive o pristupu navodi da DRT‑ovi moraju svoje zadatke izvršavati osobito na način da promiču ekonomsku učinkovitost, potiču održivo tržišno natjecanje, učinkovito ulaganje i inovacije, te pružaju krajnjim korisnicima najveću korist.

               58

               Tarifne obveze koje DRT‑ovi mogu nametnuti, uključujući tarifne obveze o kojima je riječ u glavnom postupku, moraju stoga biti namijenjene ostvarivanju ciljeva iz članka 8. Okvirne direktive. Naprotiv, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točkama 96. i 97. svojeg mišljenja, ne može se zahtijevati da DRT dokaže da se tim obvezama zaista postižu ti ciljevi.

               59

               Stavljanjem takvog tereta dokazivanja na DRT zapravo se ne bi poštovalo to da se donošenje regulatornih obveza temelji na analizi budućih tržišnih kretanja, gdje se kao referenca uzimaju, kako bi se otklonilo utvrđene tržišne probleme, postupanje i/ili troškovi učinkovitog operatora. Međutim, kada je riječ o mjerama usmjerenima na budućnost, dokaz da se njima stvarno ostvaruju ciljevi iz članka 8. Okvirne direktive nemoguće je ili pretjerano otežano podnijeti.

               60

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje je potrebno odgovoriti da pravo Unije treba tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor o zakonitosti tarifne obveze koju je DRT nametnuo za pružanje usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži može ocjenjivati proporcionalnost te obveze s obzirom na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive kao i članka 13. Direktive o pristupu te uzeti u obzir činjenicu da navedena obveza služi promicanju interesa krajnjih korisnika na maloprodajnom tržištu koje nije moguće regulirati.

               61

               Nacionalni sud ne može prilikom sudskog nadzora odluke DRT‑a zahtijevati od tog tijela da dokazuje da se navedenom obvezom stvarno ostvaruju ciljevi iz članka 8. Okvirne direktive.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2002/21/EZ od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., u vezi s člancima 8. i 13. Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, treba tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor koji se odnosi na zakonitost tarifne obveze koju je državno regulatorno tijelo nametnulo za pružanje usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži može odstupiti od Preporuke Komisije 2009/396 od 7. svibnja 2009. o uređenju naknada za završavanje poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži u EU‑u, koja preporučuje model za izračun troškova „Bulric strict” (Bottom‑Up Long‑Run Incremental Costs) kao prikladnu mjeru reguliranja cijena na tržištu završavanja poziva, samo ako smatra da to zahtijevaju razlozi vezani uz okolnosti slučaja, a osobito uz specifična obilježja tržišta odnosne države članice.

                           2.

                           Pravo Europske unije treba tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor o zakonitosti tarifne obveze koju je državno regulatorno tijelo nametnulo za pružanje usluga završavanja poziva u fiksnoj i mobilnoj mreži može ocjenjivati proporcionalnost te obveze s obzirom na ciljeve iz članka 8. Direktive 2002/21, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, kao i članka 13. Direktive 2002/19, te uzeti u obzir činjenicu da navedena obveza služi promicanju interesa krajnjih korisnika na maloprodajnom tržištu koje nije moguće regulirati.

                           Nacionalni sud ne može prilikom sudskog nadzora odluke državnog regulatornog tijela zahtijevati od tog tijela da dokazuje da se navedenom obvezom stvarno ostvaruju ciljevi iz članka 8. Direktive 2002/21, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 8. veljače 2013. # Elke Piotrowski protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-33/12.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. rujna 2013.#Slancheva sila EOOD protiv Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond Zemedelie Razplashtatelna agentsia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Sofia-grad.#Zajednička poljoprivredna politika – EPFRR – Uredba (EU) br. 65/2011 – Potpora ruralnom razvoju – Potpora za stvaranje i razvoj mikropoduzeća – Pojam ‚uvjeti stvoreni na umjetan način’ – Zloupotreba – Dokazi.#Predmet C-434/12.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      12. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Zajednička poljoprivredna politika — EPFRR — Uredba (EU) br. 65/2011 — Potpora ruralnom razvoju — Potpora za stvaranje i razvoj mikropoduzeća — Pojam ‚uvjeti stvoreni na umjetan način — Zloupotreba — Dokazi”“
      U predmetu C‑434/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Sofia‑grad (Bugarska), odlukom od 14. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 26. rujna 2012., u postupku

         Slancheva sila EOOD

      protiv

         Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond «Zemedelie» Razplashtatelna agentsia,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednica vijeća, E. Levits (izvjestitelj) i J.-J. Kasel, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Izpalnitelen direktora na Darzhaven fond «Zemedelie» Razplashtatelna agentsia, R. Porozhanov i D. Petrova, avocats,

               —

               za bugarsku vladu, E. Petranova i D. Drambozova, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, S. Petrova i M. G. von Rintelen, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 8. Uredbe Komisije (EU) br. 65/2011 od 27. siječnja 2011. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 vezano uz primjenu postupaka kontrole, kao i uvjeta višestruke sukladnosti u vezi s mjerama ruralnog razvoja (SL L 25, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 52., str. 289.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Slancheva sila EOOD (u daljnjem tekstu: Slancheva sila) i Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond «Zemedelie» Razplashtatelna agentsia (izvršni direktor Nacionalnog fonda za poljoprivredu – tijelo za plaćanje, u daljnjem tekstu: DFZ‑RA), povodom toga što je potonji odbio zahtjev za financiranje na ime Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) za projekt fotovoltaičkog parka.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL L 277, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 138.) utvrđuje pravila djelovanja tog fonda. Provedbene odredbe za tu uredbu sadržane su u Uredbi br. 65/2011.

               4

               U okviru programa potpore osi 3, koji se odnosi na kvalitetu života u ruralnim područjima i proširenje proizvodnog programa ruralnoga gospodarstva, članak 52. točka (a) podtočka ii. Uredbe br. 1698/2005 predviđa:
               „[P]otpora stvaranju i razvoju mikropoduzeća s ciljem promicanja poduzetništva i razvoja gospodarske osnove”.

               5

               Članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 glasi kako slijedi:
               „Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe, neće se izvršiti nijedna isplata korisnicima za koje je utvrđeno da su na umjetan način stvorili uvjete potrebne za dobivanje takvih isplata s ciljem ostvarivanja prednosti koje se kose s ciljevima sustava potpora.”

         Bugarsko pravo

               6

               Uredba br. 29 od 11. kolovoza 2008. o uvjetima i pravilima za dodjelu nepovratne financijske potpore u okviru programa potpore „Potpora stvaranju i razvoju mikropoduzeća” iz programa za ruralni razvoj za razdoblje 2007. - 2013. (DV br. 76 od 29. kolovoza 2008.), u svojoj verziji od 20. srpnja 2010., koja je primjenjiva na činjenice u glavnom postupku, u svojem članku 2. navodi:
               „Potpora se može dodijeliti projektima koji pridonose postizanju ciljeva programa potpore. Ciljevi programa potpore su:
               potpora razvoju i stvaranju novih radnih mjesta u nepoljoprivrednim mikropoduzećima u ruralnim područjima;
               poticanje poduzetništva u ruralnim područjima;
               potpora razvoju integriranog turizma u ruralnim područjima.”

               7

               Članak 4. stavak 2. točka 10. te uredbe predviđa da se nikakva financijska potpora ne dodjeljuje za proizvodnju i prodaju energije iz obnovljivih izvora energije proizvedene u elektrani čiji je kapacitet veći od 1 megavata.

               8

               U skladu s člankom 6. Uredbe br. 29:
               „[...].
               2.   Financijska potpora projektima proizvodnje i prodaje energije iz obnovljivih izvora energije predstavlja 80% odobrenih troškova, ali ne može prijeći 200000 eura u protuvrijednosti u BGN.
               [...]”

               9

               Članak 7. stavak 2. Uredbe br. 29. glasi kako slijedi:
               „Nikakva se financijska potpora ne dodjeljuje kandidatima/korisnicima potpore ako se utvrdi da nemaju funkcionalnu samostalnost i/ili da su umjetno stvorili uvjete potrebne za dobivanje potpore i na taj način za stjecanje prednosti koja nije u skladu s ciljevima programa potpore.”

               10

               Točke 30. i 31. dodatnih odredaba uz Uredbu br. 29. propisuju:

                        „30.

                        ‚Umjetno stvaranje uvjeta’ obuhvaća svaki uvjet stvoren u smislu članka 4. točke 8. Uredbe [...] br. 65/2011 [...].

                        31.

                        ‚Nepostojanje funkcionalne samostalnosti’ jest umjetna podjela proizvodnih i tehnoloških postupaka u različite projekte ili utvrđeno korištenje zajedničke infrastrukture financirane programom ruralnog razvoja, radi stjecanja prednosti koja nije u skladu s ciljevima programa potpore u okviru programa ruralnog razvoja.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               U okviru programa potpore „Potpora stvaranju i razvoju mikropoduzeća” iz programa ruralnog razvoja, društvo Slancheva sila podnijelo je DFZ‑RA‑u 13. svibnja 2009. zahtjev za financiranje za projekt izgradnje fotovoltaičke elektrane.

               12

               Opunomoćenik društva Slancheva sila je g. Mitsov, dok je jedini član i upravitelj tog društva gđa Mitsova. Te su dvije osobe u braku.

               13

               Zahtjev za financiranje koji je podnijelo društvo Slancheva sila sadržava, kao prvo, ugovor o zakupu zemljišta na kojem se fotovoltaička elektrana treba izgraditi, između društva Slancheva sila i vlasnikâ tog zemljišta, tj. g. Mitsova i gđe Mitsove. Kao drugo, taj zahtjev sadržava akt o prodaji stvarnog prava građenja između društva Korina Export EOOD, jedini član i upravitelj kojega je g. Mitsov, i društva Slancheva sila.

               14

               Prilikom ispitivanja zahtjeva društva Slancheva sila DFZ‑RA utvrdio je da se zemljište o kojem je riječ nalazi između drugih dvaju zemljišta za koja su potpore iz istog programa zatražene za dva projekta istovjetna onome društva Slancheva sila. G. Mitsov i gđa Mitsova vlasnici su tih drugih dvaju zemljišta. Prava građenja u pogledu tih dvaju zemljišta također je prodalo društvo Korina Export EOOD.

               15

               Provedba tih triju projekata povjerena je jednom jedinom društvu, 3 K AD.

               16

               S obzirom na te okolnosti i na činjenicu da ta tri projekta fotovoltaičke elektrane navode isto sjedište društva, izvršni direktor DFZ‑RA‑a odbio je odlukom od 9. prosinca 2011. sufinanciranje investicijskog projekta društva Slancheva sila, smatrajući da je utvrđeno nepostojanje funkcionalne samostalnosti ili umjetno stvaranje uvjeta potrebnih za dobivanje potpore i namjera stjecanja prednosti koja nije u skladu s ciljevima programa potpore.

               17

               Konkretno, izvršni direktor DFZ‑RA‑a smatrao je da projekt društva Slancheva sila ima za cilj zaobići maksimalnu granicu financiranja projekta, tj. 200000 eura u protuvrijednosti u bugarskim levima (BGN).

               18

               Društvo Slancheva sila zatražilo je poništenje odluke DFZ‑RA o odbijanju pred Administrativen sadom Sofia‑grad.

               19

               Taj sud smatra da rješenje spora koji je pred njim iznesen ovisi o tumačenju pojma „umjetno stvaranje uvjeta” u smislu članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011.

               20

               On ističe da bugarska administracija usvaja široko shvaćanje tog pojma koje se temelji na sljedećim pokazateljima: pravna veza i istovjetnost osoba o kojima je riječ te istovjetnost projekata i sjedišta društava o kojima je riječ.

               21

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da iz njegove vlastite sudske prakse proizlazi uže shvaćanje pojma umjetnog stvaranja. Prema njegovoj sudskoj praksi, puko postojanje zajedničkih okolnosti nije dovoljno za dokazivanje umjetne naravi uvjeta potrebnih za isplatu potpore. Naime, ona zahtijeva da DFZ‑RA dokaže namjernu koordinaciju između pravnih osoba i/ili s trećim osobama kako bi stekli prednost koja nije u skladu s ciljevima programa potpore.

               22

               U tim okolnostima Administrativen sad Sofia‑grad odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kako treba tumačiti pojam ‚umjetno stvaranje uvjeta’ u smislu članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011?

                        2.

                        Treba li članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 tumačiti na način da mu se protivi članak 7. stavak 2. Uredbe br. 29 [...] koji predviđa da se nikakva financijska potpora ne dodjeljuje kandidatima/korisnicima potpore ako se utvrdi da su umjetno stvorili uvjete potrebne za dobivanje potpore i na taj način za stjecanje prednosti koja nije u skladu s ciljevima programa potpore?

                        3.

                        Treba li članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 tumačiti na način da mu se protivi bugarska sudska praksa prema kojoj postoji umjetno stvaranje uvjeta radi dobivanja prednosti koja nije u skladu s ciljevima programa potpore kad postoji pravna veza između kandidata za potporu?

                        4.

                        Jesu li korištenje od strane različitih kandidata, koji su samostalni pravni subjekti, samostalnih susjednih zemljišta, koja su prije podnošenja zahtjeva za potporu činila jedinstveno zemljište, i utvrđivanje stvarne veze, poput istovjetnosti opunomoćenika, ponuditelja, poduzetnika, sjedišta društava i poštanskih adresa kandidata, ‚umjetno stvaranje uvjeta’?

                        5.

                        Je li potrebno da se utvrdi namjerna koordinacija između pravnih osoba kandidata i/ili s trećim osobama s ciljem stjecanja prednosti za određenog kandidata?

                        6.

                        Što čini prednost u smislu članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011 i, osobito, mora li se očitovati izradom nekoliko manjih investicijskih projekata, s ciljem da određeni kandidat stekne maksimalni iznos financiranja od 200000 [eura] za svakog od njih, iako su ih podnijeli različiti kandidati?

                        7.

                        Treba li članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 tumačiti na način da mu se protivi bugarska sudska praksa prema kojoj se uvjeti primjene te odredbe sastoje od triju kumulativnih elemenata: [kao prvo,] nepostojanje funkcionalne samostalnosti i/ili umjetno stvaranje uvjeta potrebnih za dobivanje potpore, [kao drugo,] s ciljem stjecanja prednosti i to [kao treće,] na način koji nije u skladu s ciljevima programa potpore?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               23

               Prethodna pitanja odnose se, s jedne strane, na uvjete primjene članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011 i, s druge strane, na tumačenje te odredbe u bugarskom zakonodavstvu i sudskoj praksi.

               24

               Prema tome, treba, kao prvo, zajedno analizirati prvo i četvrto do sedmo pitanje, a zatim, kao drugo, odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Prvo i četvrto do sedmo pitanje

               25

               Tim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati uvjete primjene članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011.

               26

               Uvodno valja naglasiti da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je bugarska administracija odbila prihvatiti investicijski projekt koji je predložilo društvo Slancheva sila, na ime potpore za stvaranje i razvoj mikropoduzeća s ciljem promicanja poduzetništva i razvoja gospodarske osnove, uz obrazloženje da je to društvo zloporabom željelo dobiti potporu na ime programa potpore EPFRR.

               27

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, primjena propisa Unije ne može se proširiti do te mjere da bi se obuhvatile zloporabe gospodarskih subjekata (vidjeti u tom smislu presudu od 11. siječnja 2007., Vonk Dairy Products, C‑279/05, Zb. str. I‑239., t. 31.).

               28

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da investicijski projekt društva Slancheva sila formalno ispunjava kriterije prihvatljivosti potrebne za dodjelu potpore stvaranju i razvoju mikropoduzeća u skladu s člankom 52. točkom (a) podtočkom ii. Uredbe br. 1698/2005 kao i nacionalnim zakonodavstvom.

               29

               Međutim, Sud je već presudio da u takvim okolnostima dokazivanje zloporabe potencijalnog korisnika te potpore zahtijeva, s jedne strane, skup objektivnih okolnosti iz kojih proizlazi da se, bez obzira na formalno poštovanje pretpostavki predviđenih propisom Unije, ne postiže cilj tog propisa i, s druge strane, subjektivni element koji se sastoji od volje za stjecanjem koristi koja proizlazi iz navedenog propisa, tako da se umjetno stvore uvjeti potrebni za njezino stjecanje (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2005., Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, Zb. str. I‑7355., t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Nadalje, Sud pojašnjava da je na nacionalnom sudu da utvrdi postojanje tih dvaju elemenata, čije se dokazivanje mora provesti sukladno pravilima nacionalnog prava, u mjeri u kojoj se ne ugrožava učinkovitost prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, Zb. str. I‑11569., t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Upravo u tom kontekstu valja tumačiti pojmove „umjetno stvaranje” uvjeta potrebnih za dobivanje isplate i „prednost koja se kosi s ciljevima” u smislu članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011.

               32

               Kao prvo, što se tiče objektivnog elementa, valja podsjetiti na to da u skladu s uvodnom izjavom 46. Uredbe br. 1698/2005 program potpore ruralnom razvoju iz EPFRR‑a ima za cilj, među ostalim, pomoći „proširiti poljoprivredne aktivnosti prema nepoljoprivrednima te da se razviju nepoljoprivredni sektori, promiče zapošljavanje, [...] i da se provedu ulaganja koja će ruralna područja učiniti atraktivnijima kako bi se okrenuo trend gospodarskog i socijalnog propadanja i depopulacija seoskih područja”.

               33

               Konkretno, članak 52. Uredbe br. 1698/2005, na temelju kojega je zatražena potpora za investicijski projekt o kojem je riječ u glavnom postupku, ima za cilj potporu mjerama diversifikacije ruralnoga gospodarstva i obuhvaća potpore stvaranju i razvoju mikropoduzeća s ciljem promicanja poduzetništva i razvoja gospodarske osnove.

               34

               U tom okviru Uredba br. 29 propisuje ograničenja u pogledu financiranja iz EPFRR‑a investicijskih projekata u vezi s proizvodnjom i distribucijom obnovljive energije koje su obuhvaćene kategorijom mjera iz članka 52. Uredbe br. 1698/2005. Tako je, s jedne strane, maksimalni iznos financiranja iz EPFRR‑a ograničen na 200000 eura po korisniku. S druge strane, financiranje se odnosi jedino na elektrane čiji je kapacitet 1 megavat ili manji.

               35

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da projekt fotovoltaičke elektrane društva Slancheva sila nije prihvaćen za financiranje iz EPFRR‑a zbog toga što je nadležno nacionalno tijelo smatralo, s obzirom na okolnosti u glavnom postupku, da to društvo ima namjeru zaobići ograničenja propisana nacionalnim zakonodavstvom jer je s trećim osobama, koje su također bile kandidati za potporu na ime programa potpore iz EPFRR‑a, dogovorilo umjetnu podjelu jedinstvenog projekta na tri manja projekta.

               36

               Međutim, takva okolnost sama po sebi ne omogućuje isključenje da će investicijski projekt koji je predložilo društvo Slancheva sila pridonijeti ostvarenju ciljeva iz Uredbe br. 1698/2005.

               37

               U tom smislu, iako se društvu Slancheva sila predbacuje da je željelo zaobići ograničenja u vezi s veličinom prihvatljivog projekta kao i s maksimalnim iznosom potpore po korisniku, na sudu koji je uputio zahtjev je da ispita ima li ta namjera posljedicu da se ciljevi iz članka 52. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 1698/2005 ne mogu ostvariti.

               38

               U tom kontekstu taj bi sud trebao, među ostalim, uzeti u obzir definiciju mikropoduzeća, stvaranje i razvoj kojega je predmet potpore iz članka 52. Uredbe br. 1698/2005, kako ona proizlazi iz članka 2. stavka 3. Priloga Preporuci Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikro, malih i srednjih poduzeća (SL L 124, str. 36.).

               39

               Kao drugo, u pogledu subjektivnog elementa, na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi stvaran sadržaj i značaj spornog zahtjeva za financiranje (presuda od 21. siječnja 2006. Halifax i dr., C‑255/02, Zb. str. I‑1609., t. 81.).

               40

               Pritom su činjenični elementi koje navedeni sud može uzeti u obzir radi utvrđivanja umjetne naravi stvaranja uvjeta potrebnih za dobivanje isplate na ime EPFRR‑a, među ostalim, pravne, ekonomske i/ili osobne veze između osoba uključenih u ulaganje o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Emsland‑Stärke, t. 58.).

               41

               Postojanje tog subjektivnog elementa također se može dodatno potkrijepiti dokazom o tajnom sporazumu koji može biti u obliku namjerne koordinacije među različitim ulagačima koji su kandidati potpore na ime programa potpore iz EPFRR‑a, osobito ako su investicijski projekti istovjetni ili postoji zemljopisna, ekonomska, funkcionalna, pravna i/ili osobna veza među tim projektima (vidjeti prema analogiji gore navedenu presudu Vonk Dairy Products, t. 33.).

               42

               Međutim, Sud je presudio da se financiranje projekta ne može odbiti kad ulaganje o kojem je riječ može imati drugo opravdanje koje nije puko plaćanje na ime programa potpore iz EPFRR‑a (vidjeti prema analogiji gore navedenu presudu Halifax i dr., t. 75.).

               43

               Prema tome, članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 treba tumačiti na način da uvjeti njegove primjene zahtijevaju postojanje objektivnog i subjektivnog elementa. U skladu s prvim od tih elemenata, na sudu koji je uputio zahtjev je da uzme u obzir objektivne okolnosti konkretnog slučaja koje omogućuju zaključak da se cilj koji postavlja program potpore iz EPFRR‑a ne može ostvariti. U skladu s drugim elementom, na sudu koji je uputio zahtjev je da uzme u obzir objektivne dokazne elemente koji omogućuju zaključak da je umjetnim stvaranjem uvjeta potrebnih za dobivanje isplate na ime programa potpore iz EPFRR‑a kandidat za tu isplatu isključivo namjeravao steći prednost koja nije u skladu s ciljevima tog programa. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev svoju odluku može utemeljiti ne samo na elementima poput pravne, ekonomske i/ili osobne veze između osoba uključenih u slične investicijske projekte nego i na pokazateljima koji svjedoče o postojanju namjerne koordinacije među tim osobama.

         Drugo i treće pitanje

               44

               Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 tumačiti na način da mu se protivi, s jedne strane, nacionalno zakonodavstvo koje predviđa odbijanje plaćanja potpore na ime programa potpore iz EPFRR‑a ako investicijski projekt nema funkcionalnu samostalnost i, s druge strane, sudska praksa nacionalnih sudova prema kojoj umjetno stvaranje uvjeta potrebnih za dobivanje isplata postoji ako postoji pravna veza između kandidata za tu isplatu.

               45

               Kao što to proizlazi iz točke 29. ove presude, primjena članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011 pretpostavlja kumulaciju dvaju elemenata, objektivnog i subjektivnog.

               46

               U tom kontekstu, iako je točno da utvrđenje suda koji je uputio zahtjev da postoje okolnosti u vezi s postojanjem pravne veze između kandidata za potporu, odnosno da ne postoji funkcionalna samostalnost između različitih investicijskih projekata o kojima je riječ predstavljaju pokazatelje koji mogu omogućiti zaključak da postoji umjetno stvaranje uvjeta potrebnih za dobivanje isplata u smislu članka 4. stavka 8. Uredbe br. 65/2011, ipak vrijedi da tu ocjenu treba provesti s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja.

               47

               Konkretno, sud koji je uputio zahtjev mora se uvjeriti da iz svih objektivnih elemenata u glavnom postupku proizlazi da je bitan cilj izbora detalja u vezi s investicijskim projektima o kojima je riječ isplata potpora na ime programa potpore, uz isključenje svih drugih opravdanja u vezi s ciljevima tog programa.

               48

               Prema tome, članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 treba tumačiti na način da mu se protivi to da se zahtjev za plaćanje na ime programa potpore iz EPFRR‑a odbije samo zbog toga što investicijski projekt, koji je kandidat za potporu iz tog programa, nema funkcionalnu samostalnost ili što postoji pravna veza između kandidata za tu potporu a da nisu bili uzeti u obzir drugi objektivni elementi konkretnog slučaja.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 4. stavak 8. Uredbe Komisije (EU) br. 65/2011 od 27. siječnja 2011. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 vezano za primjenu postupaka kontrole, kao i uvjeta višestruke sukladnosti u vezi s mjerama ruralnog razvoja, treba tumačiti na način da uvjeti njegove primjene zahtijevaju postojanje objektivnog i subjektivnog elementa. U skladu s prvim od tih elemenata, na sudu koji je uputio zahtjev je da uzme u obzir objektivne okolnosti konkretnog slučaja koje omogućuju zaključak da se cilj koji postavlja program potpore iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) ne može ostvariti. U skladu s drugim elementom, na sudu koji je uputio zahtjev je da uzme u obzir objektivne dokazne elemente koji omogućuju zaključak da je umjetnim stvaranjem uvjeta potrebnih za dobivanje isplate na ime programa potpore iz EPFRR‑a kandidat za tu isplatu isključivo namjeravao steći prednost koja nije u skladu s ciljevima tog programa. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev svoju odluku može utemeljiti ne samo na elementima poput pravne, ekonomske i/ili osobne veze između osoba uključenih u slične investicijske projekte nego i na pokazateljima koji svjedoče o postojanju namjerne koordinacije među tim osobama.

                        2.

                           Članak 4. stavak 8. Uredbe br. 65/2011 treba tumačiti na način da mu se protivi to da se zahtjev za plaćanje na ime programa potpore iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) odbije samo zbog toga što investicijski projekt, koji je kandidat za potporu iz tog programa, nema funkcionalnu samostalnost ili što postoji pravna veza između kandidata za tu potporu a da nisu bili uzeti u obzir drugi objektivni elementi konkretnog slučaja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2012. srpanj 12.#Compañía Española de Tabaco en Rama, SA (Cetarsa) protiv Europska komisija.#Predmet C-181/11 P.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 14. rujna 2017.#Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Alpenschmaus – Raniji verbalni žig Europske unije ALPEN – Relativni razlog za obijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-103/16.