title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. svibnja 2016. (ulomci).#Republika Italija protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Troškovi isključeni iz financiranja – Sektor goveda i ovaca – Paušalni financijski ispravak – Jednokratni ispravak – Članci 48. i 69. Uredbe (EZ) br. 1782/2003 – Posebna prava – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-384/14.

text:
T‑384/1462014TJ0384EU:T:2016:29800011177T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      12. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „EFSJP — Komponenta za jamstva — EFJP i EPFRR — Troškovi isključeni iz financiranja — Sektor goveda i ovaca — Paušalni financijski ispravak — Jednokratni ispravak — Članci 48. i 69. Uredbe (EZ) br. 1782/2003 — Posebna prava — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu T‑384/14,

         Talijanska Republika, koju zastupaju G. Palmieri i B. Tidore, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju P. Rossi i D. Bianchi, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva za djelomično poništenje Provedbene odluke Komisije 2014/191/EU od 4. travnja 2014. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Komponente za jamstva Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP), u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL L 104, str. 43.), u dijelu u kojem ona isključuje određene izdatke nastale za Talijansku Republiku,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins (izvjestitelj), suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               21

               Talijanska Republika je tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 3. lipnja 2014. pokrenula ovaj postupak.

               22

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (šesto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.

               23

               Stranke su na raspravi 10. prosinca 2015. iznijele svoja izlaganja i odgovore na usmena pitanja Općeg suda.

               24

               Talijanska Republika od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem na nju primjenjuje financijske ispravke od 5026453,43 i 1860259,60 eura;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               25

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        naloži Talijanskoj Republici snošenje troškova.

         Pravo

               26

               Protiv pobijane odluke Talijanska Republika navodi razloge koji se u biti odnose na povredu pravila Unije u području ZPP‑a, bitne povrede postupka zbog nepostojanja obrazloženja kao i povredu nekoliko općih načela prava Unije, među kojima su načelo proporcionalnosti, zakonitosti i pravne sigurnosti, jer je Komisija primijenila financijske ispravke, kao prvo, u okviru dodjele dodatnih plaćanja u smislu članka 69. Uredbe br. 1782/2003 i, kao drugo, u okviru određivanja posebnih prava u smislu članaka 47. i 48. iste uredbe.

               27

               Talijanska Republika je na raspravi izjavila da odustaje od razloga koji se odnosi na pogrešnu primjenu paušalnog ispravka od 3 477 225 eura jer se on temelji na nepoštovanju kriterija akreditacije agencije za plaćanja. Stoga je predmet ovog spora ograničen na to je li Komisija financijske ispravke od 1860259,60 eura odnosno 5026453,43 eura zakonito temeljila na člancima 47., 48. i 69. Uredbe br. 1782/2003.

         Načelna razmatranja

               28

               Uvodno valja podsjetiti da EFSJP i Fond financiraju samo troškove nastale u skladu s pravom Unije u okviru zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta (presude od 8. svibnja 2003., Španjolska/Komisija, C‑349/97, Zb., EU:C:2003:251, t. 45.; od 24. veljače 2005., Grčka/Komisija, C‑300/02, Zb., EU:C:2005:103, t. 32. i od 12. rujna 2012., Grčka/Komisija, T‑356/08, EU:T:2012:418, t. 12.).

               29

               S tim u vezi iz pravila koja se odnose na EFSJP i Fond proizlazi da su države članice dužne organizirati sustav administrativnih kontrola i kontrola na terenu kojima se osigurava pravilno ispunjavanje materijalnih i formalnih uvjeta za dodjelu predmetnih potpora. Ako takav sustav kontrola ne postoji ili ako je sustav koji je država članica uvela nedostatan u smislu da pobuđuje sumnje u pogledu ispunjenja tih uvjeta, Komisija pravilno odbija određene izdatke koje je učinila dotična država članica (presude od 12. lipnja 1990., Njemačka/Komisija, C‑8/88, Zb., EU:C:1990:241, t. 20. i 21.; od 14. travnja 2005., Španjolska/Komisija, C‑468/02, EU:C:2005:221, t. 36. i od 30. rujna 2009., Portugal/Komisija, T‑183/06, EU:T:2009:370, t. 31.).

               30

               Iz sudske prakse isto tako proizlazi da, iako se relevantnim propisima Unije koji se odnose na dodjelu premija državama članicama izričito ne propisuje uvođenje mjera nadzora i postupaka kontrole kao što su oni na koje se Komisija poziva pri poravnanju računa EFSJP i Fonda, ta obveza ipak proizlazi, u nekim slučajevima implicitno, iz činjenice da su države članice, na temelju pravila koja se odnose na EFSJP i fond, dužne uspostaviti učinkovit sustav kontrole i nadzora (presude Španjolska/Komisija, t. 29. supra, EU:C:2005:221, t. 35.; od 24. travnja 2008., Belgija/Komisija, C‑418/06 P, Zb., EU:C:2008:247, t. 70. i od 4. rujna 2009., Austrija/Komisija, T‑368/05, EU:T:2009:305, t. 76.).

               31

               Kad je riječ o pravilima koja se odnose na teret dokazivanja u području poravnavanja računa, nije Komisijina zadaća, u svrhu dokazivanja postojanja povrede pravila ZPP‑a, iscrpno dokazati manjkavost kontrola koje su provele nacionalne vlasti ili nepravilnosti podataka koje su one dale, nego podnijeti dokaz svoje ozbiljne i razumne sumnje glede tih kontrola ili tih podataka. Takvo ublažavanje zahtjeva za dokazima u pogledu Komisije objašnjava se činjenicom da je država članica u najboljem položaju za prikupljanje i provjeru podataka potrebnih za poravnanje računa Fonda (presude od 11. siječnja 2001., Grčka/Komisija, C‑247/98, Zb., EU:C:2001:4, t. 7. do 9.; od 1. srpnja 2009., Španjolska/Komisija, T‑259/05, EU:T:2009:232, t. 112. i Grčka/Komisija, t. 28. supra, EU:T:2012:418, t. 13.).

               32

               Naime, upravljanje financiranjima Fonda ponajprije počiva na državnim tijelima koja su dužna osigurati strogo poštovanje pravila Unije. Taj sustav, koji se temelji na povjerenju između nacionalnih tijela i Unije, ne uključuje nikakvu Komisijinu sustavnu kontrolu koju ona ni ne bi mogla materijalno osigurati. Samo država članica može znati i točno utvrditi podatke potrebne za izradu računâ Fonda jer Komisija nije dovoljno bliska gospodarskim subjektima kako bi od njih dobila informacije koje su joj potrebne (presude od 1. listopada 1998., Irska/Komisija, C‑238/96, Zb., EU:C:1998:451, t. 30.; od 7. srpnja 2005., Grčka/Komisija, C‑5/03, Zb., EU:C:2005:426, t. 97. i od 17. listopada 2012., Španjolska/Komisija, T‑491/09, EU:T:2012:550, t. 25.).

               33

               Posljedično, na državama je članicama da podnesu najdetaljniji i najiscrpniji dokaz o provođenju svojih kontrola ili o svojim podacima i, prema potrebi, netočnosti Komisijinih tvrdnji (presuda Grčka/Komisija, t. 28. supra, EU:C:2012:418, t. 13.).

               34

               Predmetna država članica, sa svoje strane, ne može oboriti Komisijine tvrdnje a da ne potkrijepi vlastite navode dokazima o postojanju pouzdanog i djelotvornog sustava kontrole. S obzirom na to da joj ne uspijeva dokazati da su Komisijine tvrdnje netočne, one predstavljaju dokaze koji mogu stvoriti ozbiljne sumnje u provođenje primjerenog učinkovitog skupa mjera nadzora i kontrole (presude od 28. listopada 1999., Italija/Komisija, C‑253/97, Zb., EU:C:1999:527, t. 7.; Španjolska/Komisija, t. 28. supra, EU:C:2003:251, t. 48.; od 12. srpnja 2011., Slovenija/Komisija, T‑197/09, EU:T:2011:348, t. 40. i Grčka/Komisija, t. 28. supra, EU:T:2012:418, t. 35.)

               35

               S obzirom na ta razmatranja valja ispitati razloge koje navodi Talijanska Republika u prilog tužbi u dijelu u kojem se ona odnosi na dvije vrste financijskih ispravaka primijenjenih u pobijanoj odluci.

                  [omissis]

         2. Razlog u vezi s jednokratnim ispravkom koji se odnosi na određivanje i plaćanje posebnih prava predviđenih člancima 47. i 48. Uredbe br. 1782/2003

               80

               Talijanska Republika tvrdi da je pravilno primijenila članke 43. i 48. Uredbe br. 782/2003 u svim situacijama prijenosa ili sljedništva prava na plaćanje s jednog poljoprivrednika na drugog, a koje su predviđene pobijanom odlukom. Ona smatra da su posebna prava na plaćanje pravilno izračunana time što su bili odvojeni, s jedne strane, referentni iznos uzgoja stoke i, s druge strane, prava na plaćanje vezana za površine. Ona smatra da je sustav preraspodjele tih prava u skladu s propisima Unije, s obzirom na to da on poštuje zahtjev sljedivosti prava na plaćanje.

               81

               Komisija osporava argumente Talijanske Republike.

               82

               Uvodno valja primijetiti da u točki 4.16. tužbe Talijanska Republika ističe da je pobijana odluka nezakonita „zbog povrede općih načela proporcionalnosti, zakonitosti i pravne sigurnosti, legitimnih očekivanja i obveze obrazlaganja”. Valja utvrditi da, kad je riječ o navodno povrijeđenim načelima i dužnosti, Talijanska Republika ne iznosi nikakvu, pa ni sažetu, argumentaciju. Osobito, budući da ona navodi nepostojanje potpunog i prikladnog obrazloženja pobijane odluke a pritom ne navodi koje to točke nisu obrazložene niti precizira pravne i činjenične elemente koje je trebalo dodatno pojasniti, tužba ne ispunjava zahtjeve iz članka 76. točke (d) Poslovnika tako da te različite prigovore valja proglasiti nedopuštenima (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2008., Mote/Parlament, T‑345/05, Zb., EU:T:2008:440, t. 75. do 77.).

               83

               Iz toga slijedi da valja smatrati da ovim prigovorom Talijanska Republika u biti ističe povredu članaka 47. i 48. Uredbe br. 1782/2003.

               84

               Isto tako valja smatrati da se ocjena ovog prigovora odnosi samo na osnovanost Komisijina tumačenja članka 48. Uredbe br. 1782/2003 u pobijanoj odluci, u vezi s dokazima podnesenima tijekom upravnog postupka. Naime, kao što to proizlazi iz razmjena na raspravi, stranke se ne slažu glede toga kako valja tumačiti tu odredbu.

               85

               Jednokratni ispravak od 1860259,60 eura koji je Komisija u pobijanoj odluci primijenila zbog neopravdanog određivanja i dodjele posebnih prava na plaćanje nije bio predmet prethodnog postupka mirenja i stoga u sažetom izvješću nije navedeno nikakvo obrazloženje u vezi s tim. Komisija je nedostatak koji pripisuje Talijanskoj Republici objasnila u dopisima od 22. prosinca 2010. i 13. prosinca 2012. (vidjeti točke 12. i 14. ove presude). Taj se nedostatak odnosi, s jedne strane, na dodjelu posebnih prava uz prava za ovce, goveda i površine i, s druge strane, raspodjelu posebnih prava koja proizlaze iz sektora maslinarstva za godine podnošenja zahtjeva 2006. do 2009. U tim dopisima Komisija prigovara talijanskim tijelima da su loše upravljala tim situacijama kumulacije prava na potporu. Situacije na koje se odnosi ovaj prigovor u tim su dopisima opisane na sljedeći način:

                        —

                        ako je poljoprivrednik s posebnim pravima dodijeljenima na temelju referentnog razdoblja od drugog poljoprivrednika (prijenosom ili nasljeđivanjem) primio hektare i odgovarajuće iznose prije prve godine provođenja programa jedinstvenih plaćanja, talijanska tijela nisu vrijednost njegovih posebnih prava raspodijelila među uobičajenim pravima (do 5000 eura);

                        —

                        ako je poljoprivrednik s uobičajenim pravima dodijeljenima na temelju referentnog razdoblja od drugog poljoprivrednika (prijenosom ili nasljeđivanjem) primio iznose premije za goveda bez odgovarajućih hektara prije prve godine provođenja programa jedinstvenih plaćanja, talijanska tijela vrijednost primljenih posebnih prava nisu pripisala tim uobičajenim pravima (do 5000 eura).

               86

               Komisija smatra da je pravilna primjena članka 48. Uredbe br. 1782/2003 zahtijevala pripisivanje posebnih prava uobičajenim pravima do gornje granice od 5000 eura po hektaru, a ostatka posebnim pravima. Ona je tijekom cijelog upravnog postupka tvrdila da se dodatna (posebna) prava na plaćanje za iznos niži od 5000 eura ne mogu upotrijebiti autonomno u odnosu na jedinstveno plaćanje, već ih treba pripisati uobičajenim pravima radi određivanja prava na plaćanje po hektaru, s obzirom na to da se pri tom izračunu plaćanja koja su primljena tijekom referentnog razdoblja dijele hektarima na temelju kojih su bila dodijeljena kao da su na temelju tih hektara bila dodijeljena dodatna plaćanja (do gornje granice od 5000 eura). Suprotno tomu, time što su talijanska tijela odvojila uobičajena i posebna prava (bez ikakve preraspodjele), ona su stvorila više posebnih prava te su posljedično izračunala manju vrijednost referentnih uobičajenih prava.

               87

               Talijanska Republika u svojim podnescima priznaje da je u svojoj praksi odstupila od primjene predmetnih odredbi, koju zagovara Komisija. Ona tvrdi da „[j]e članke 43. i 48. primijenila na dijelove referentnih iznosa svakog poljoprivrednika ustupitelja, a u odnosu na poljoprivrednika primatelja na dio iznosa koji proizlaze iz poljoprivredne djelatnosti potonjeg, smatrajući da svaki od njih ima pravo na izravna plaćanja tijekom referentnog razdoblja” i da „su talijanska tijela odlučila ne […] izvršiti [preraspodjelu posebnih prava na plaćanje] samo ako svota svih referentnih iznosa […] dosegne jedinstveni iznos po hektaru koji je viši od 5000 eura”. Ona smatra da je ta primjena također u skladu s člankom 48. Uredbe br. 1782/2003.

               88

               Valja istaknuti da članak 48. Uredbe br. 1782/2003, koji određuje načine za primjenu odstupanja predviđenog člankom 47. od općeg pravila iz članka 43. iste uredbe, nužno valja tumačiti usko (vidjeti per analogiam presudu od 13. prosinca 2001., Heininger, C‑481/99, Zb., EU:C:2001:684, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               89

               Najprije valja podsjetiti na opći cilj Uredbe br. 1782/2003, odnosno provedbu programa jedinstvenih plaćanja. S obzirom na doslovno tumačenje članka 48. Uredbe br. 1782/2003, vodeći računa o srodnim odredbama, ta odredba se primjenjuje na poljoprivrednika koji ima pravo na „plaćanja na temelju kojih nastaju prava na plaćanje podvrgnuta posebnim uvjetima” iz članka 47. te uredbe i koji tijekom referentnog razdoblja „nije posjedovao hektare u smislu članka 43. [iste uredbe]” radi određivanja jedinstvenih prava na plaćanje ili čiji je iznos prava po hektaru veći od 5000 eura. Taj poljoprivrednik koji ili ne posjeduje hektare ili posjeduje hektare u odnosu na koje pravo po hektaru prelazi 5000 eura, ima pravo (a) na plaćanje jednako njegovom (osnovnom) „referentnom iznosu” koji odgovara izravnim plaćanjima na koja je imao pravo tijekom trogodišnjeg prosječnog razdoblja i (b) plaćanja „za svakih 5000 eura ili dio referentnog iznosa” (odnosno posebna plaćanja) na koja je imao pravo tijekom trogodišnjeg prosječnog razdoblja.

               90

               Iz toga proizlazi da se posebna plaćanja pripisuju referentnom iznosu po hektaru do iznosa od 5000 eura i iznad tog praga predstavljaju dodatno (posebno) pravo na plaćanje. S tim u vezi članak 47. stavak 1. Uredbe br. 1782/2003 predviđa da u njemu navedeni iznosi moraju biti „uključeni u” referentni iznos pod uvjetima predviđenima člankom 48. iste uredbe. Iz članka 47. stavka 2. Uredbe br. 1782/2003 proizlazi da će, odstupanjem od članaka 33., 43. i 44. iste uredbe, iznosi koji proizlaze iz premija za mliječne proizvode i dodatnih plaćanja (predviđenih člancima 95. i 96. Uredbe br. 1782/2003) od 2007. biti „uključeni u” program jedinstvenih plaćanja u skladu s uvjetima iz članaka 48. do 50. Tako relevantno zakonodavstvo uspostavlja načelo kumulacije plaćanja koja proizlaze iz različitih naslova u jedinstveno plaćanje.

               91

               Stoga Talijanska Republika pogrešno tvrdi da iz članka 48. Uredbe br. 1782/2003 proizlazi obveza odvajanja svih plaćanja koja proizlaze iz različitih prava. Osim toga, upućivanje na članak 49. navedene uredbe, kako je navedeno u tužbi, isto tako ne može poduprijeti tezu Talijanske Republike. Ta odredba, koja nosi naslov „Uvjeti” i odnosi se na posebna prava na plaćanje, predviđa odstupanje od članka 36. stavka 1. i od članka 44. stavka 1. iste uredbe, s obzirom na to da je poljoprivrednik, koji ima takva prava na plaćanje za koje tijekom referentnog razdoblja nije imao hektara, ovlašten odstupiti od obveze imanja broja prihvatljivih hektara koji je jednak broju prava. To odstupanje uvjetovano je održavanjem najmanje 50% poljoprivredne djelatnosti koju je poljoprivrednik obavljao tijekom referentnog razdoblja, izražene u grlima stoke. Valja utvrditi da ta odredba ne predviđa nikakvu alternativnu metodu određivanja posebnih prava na plaćanje ni ikakvu obvezu odvajanja plaćanja koja proizlaze iz različitih prava. Naime, članak 49. stavak 3. Uredbe br. 1782/2003 pojašnjava da se „[p]rava na plaćanje određena u skladu s člankom 48. ne mijenjaju”.

               92

               Isto tako valja odbaciti argument naveden u točki 32. replike, prema kojem su iznosi iz članka 48. stavka 1. Uredbe br. 1782/2003 „dodani” referentnom iznosu. Naime, usporedba različitih jezičnih verzija članka 47. stavka 1. te uredbe, osobito talijanske, engleske i njemačke verzije, potvrđuje značenje pojmova „uključeni u” („sono inclusi”; „included in”; „in die Berechnung des Referenzbetrags aufgenommen”). U svakom slučaju Talijanska Republika je na raspravi odustala od tog argumenta.

               93

               Kad je riječ o tvrdnji prema kojoj, s jedne strane, metoda određivanja prava koju su upotrijebila talijanska tijela nije prouzročila razliku u ukupnoj vrijednosti prava na plaćanje dodijeljenih predmetnim poljoprivrednicima i prema kojoj je, s druge strane, što se tiče posebnih prava, obveza održavanja grla stoke primijenjena u skladu s člankom 49. Uredbe br. 1782/2003, nju se ne može prihvatiti. Budući da je ta uredba predvidjela posebnu metodu izračuna prava na plaćanje u tu svrhu i radi osiguranja regularnosti dodijeljenih prava u svim državama članicama, Talijanska Republika ju je bila dužna primijeniti. Iz prethodnog ispitivanja proizlazi da je članak 48. Uredbe br. 1782/2003 obvezan i ne određuje nikakvu marginu prosudbe za državu članicu. Slijedom toga, Talijanska Republika ne može tvrditi da je njezina alternativna metoda jednako učinkovita, primjerena za sprečavanje prijevara ili, k tomu, povoljnija za poljoprivrednika (vidjeti u tom smislu presude Španjolska/Komisija, t. 44. supra, EU:C:2002:192, t. 87. i navedenu sudsku praksu i od 28. ožujka 2007., Španjolska/Komisija, T‑220/04, EU:T:2007:97, t. 89. i navedenu sudsku praksu).

               94

               Isto vrijedi kad je riječ o argumentu prema kojem djelovanje talijanskih tijela nije stvorilo nikakve rizike za Fond. Valja utvrditi da Talijanska Republika nije podnijela dokaz koji bi mogao dovesti u pitanje izračun točnih iznosa koji Fond izlažu riziku, koji su izvršile Komisijine službe. Naime, iz zapisnika dvostranog sastanka od 8. veljače 2011. i, s druge strane, dopisa od 13. prosinca 2012. proizlazi da su talijanska tijela na temelju metodologije koju je odobrila Komisija „podnijela izračun stvarnog rizika za Fond koji proizlazi iz nepravilne primjene članaka 43. i 48. Uredbe br. 1782/2003, koji odgovara iznosu od 1813699,96 eura za četiri godine”.

               95

               Kad je riječ o argumentu prema kojem Komisija nije navela konkretne učinke nepravilne primjene članaka 43. i 48. Uredbe br. 1782/2003 od strane talijanskih tijela, njega također valja odbaciti. U skladu s razmatranjima iz točke 31. ove presude, na Komisiji je da dokaže ozbiljnu sumnju, a ne to da su se rizici ostvarili.

               96

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, a osobito ona iz točaka 89. i 90. ove presude, valja utvrditi da je tumačenje članka 48. Uredbe br. 1782/2003 koje zastupa Talijanska Republika protivno tekstu i strukturi te uredbe. Budući da su svi njezini argumenti odbačeni, valja odbiti kao neosnovan ovaj tužbeni razlog koji je Talijanska Republika istaknula u vezi s jednokratnim ispravkom koji se odnosi na određivanje i plaćanje posebnih prava.

               97

               Stoga valja odbiti tužbu u cijelosti.

                  [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Talijanskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. svibnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud procjenjuje da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. lipnja 2010.#Europska komisija protiv Alrosa Company Ltd.#Žalba.#Predmet C-441/07 P.


Presuda Suda od 16. lipnja 1998. # Hermès International (komanditno dioničko društvo) protiv FHT Marketing Choice BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemska. # Privremene mjere. # Predmet C-53/96.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 27. travnja 2017.#CC protiv Europskog parlamenta.#Žalba – Javna služba – Zapošljavanje – Poziv na natječaj – Otvoreni natječaj – Pogreške u vođenju popisa uspješnih kandidata – Izvanugovorna odgovornost – Novi dokazi – Imovinska šteta – Jednako postupanje – Iskrivljavanje činjenica – Gubitak prilike.#Predmet T-446/16 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. prosinca 1998. # Bestuur van het Landelijk instituut sociale verzekeringen protiv C.J.M. Voeten i J. Beckers. # Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-279/97.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 16. lipnja 2016.#Minister Finansów protiv Jana Mateusiaka.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 18. točka (c), članci 184. i 187. – Oporezive transakcije – Prestanak oporezive gospodarske djelatnosti – Zadržavanje robe na temelju koje je odbijen PDV – Ispravak odbitaka – Razdoblje za ispravak – Oporezivanje na temelju članka 18. točke (c) Direktive 2006/112 nakon isteka razdoblja za ispravak.#Predmet C-229/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      16. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 18. točka (c), članci 184. i 187. — Oporezive transakcije — Prestanak oporezive gospodarske djelatnosti — Zadržavanje robe na temelju koje je odbijen PDV — Ispravak odbitaka — Razdoblje za ispravak — Oporezivanje na temelju članka 18. točke (c) Direktive 2006/112 nakon isteka razdoblja za ispravak“
      U predmetu C‑229/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud, Poljska), odlukom od 5. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 19. svibnja 2015., u postupku
      Minister Finansów
      protiv
      Jana Mateusiaka,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Jana Mateusiaka, osobno Jan Mateusiak,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za grčku vladu, K. Georgiadis i K. Karavasili, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 3. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. točke (c) i članka 187. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/162/EU od 22. prosinca 2009. (SL 2010., L 10, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 330., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Minister Finansów (ministar financija) i Jana Mateusiaka, povodom oporezivanja porezom na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) nepokretne imovine koju je potonji zadržao nakon prestanka svoje gospodarske djelatnosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 18. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Države članice mogu sljedeće navedene transakcije smatrati isporukom robe uz naknadu:

                        (a)

                        kada porezni obveznik koristi u svrhu svog poslovanja robu koja je proizvedena, izgrađena, izvađena, prerađena, kupljena ili uvezena za vrijeme tog poslovanja, ako se PDV na takvu robu, da je ona bila nabavljena od drugog poreznog obveznika, ne bi u cijelosti mogao odbiti;

                        (b)

                        kada porezni obveznik koristi robu za aktivnosti koje nisu oporezive, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka PDV‑a pri njezinom stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a);

                        (c)

                        uz iznimku slučajeva iz članka 19., kada porezni obveznik ili njegovi slijednici zadržavaju robu kada on prestaje provoditi oporezivu gospodarsku aktivnost, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka PDV‑a pri njezinom stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a).”

               4

               U skladu s člankom 19. stavkom 1. te direktive:
               „Države članice mogu smatrati da prijenos, bilo uz naknadu ili ne ili u vidu doprinosa društvu, ukupne imovine ili jednog njezinog dijela, ne čini isporuku robe i da se osobu kojoj je roba prenesena smatra slijednikom prenositelja.”

               5

               Članak 168. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  [...]”

               6

               Članak 168.a. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „U slučaju nepokretne imovine koja sačinjava dio poslovne imovine poreznog obveznika i koja se koristi i za potrebe posla tog poreznog obveznika i u njegove privatne svrhe ili njegovih djelatnika ili općenito u druge svrhe osim poslovnih, PDV na iznos vrijednosti takve imovine izvodi se u skladu s načelima postavljenima u člancima 167., 168., 169. i 173. samo za dio uporabe te imovine u poslovne svrhe dotičnog poreznog obveznika.
               Odstupajući od članka 26. promjene u omjeru uporabe nepokretne imovine navedene u prvome podstavku uzimaju se u obzir u skladu s načelima predviđenim u člancima od 184. do 192. kako se uporabljuju u dotičnoj državi članici.”

               7

               Članak 184. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Početni odbitak se ispravlja ako je odbitak viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.”

               8

               Članak 187. Direktive o PDV‑u glasi:
               „1.   Kod kapitalnih dobara ispravak se raspoređuje na razdoblje od pet godina, uključujući i godinu tijekom koje su dobra stečena ili proizvedena.
               Države članice mogu temeljiti ispravak na razdoblju od punih pet godina od trenutka prve uporabe dobara.
               Kod nepokretne imovine koja je stečena kao kapitalna dobra, razdoblje ispravka se može produžiti na najviše 20 godina.
               2.   Godišnji ispravak odnosi se samo na jednu petinu obračunatog PDV‑a na kapitalna dobra, ili ako je razdoblje prilagodbe produženo, na odgovarajući dio PDV‑a.
               Ispravak iz prvog podstavka se provodi na temelju razlika u pravima na odbitak tijekom sljedećih godina u odnosu na pravo tijekom godine kad su ta dobra stečena, proizvedena, ili po potrebi, prvi put korištena.”

         Poljsko pravo

               9

               Članak 14. stavak 1. točke 1. i 2. te stavci 4. do 6. i stavak 8. ustawa o podatku od towarów i usług (Zakon o porezu na robu i usluge) od 11. ožujka 2004. (kodificirani tekst, Dz. U. 2011., br. 177, pos. 1054.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), propisuje:
               „1.   Oporezuje se roba proizvedena za vlastiti račun i roba koja nije bila predmet isporuke nakon njezina stjecanja, u slučaju:

                        1)

                        prestanka društva građanskog prava ili trgovačkog društva bez pravne osobnosti;

                        2)

                        prestanka oporezivih djelatnosti poreznog obveznika iz članka 15. koji je fizička osoba i koji na temelju članka 96. stavka 6. mora prijaviti prestanak svojih djelatnosti direktoru porezne uprave.

                  [...]
               4.   Stavci 1. i 3. primjenjuju se na robu u odnosu na koju postoji pravo na odbitak pretporeza.
               5.   U slučajevima navedenima u stavcima 1. i 3. porezni obveznici obvezni su na dan prestanka društva ili prekida obavljanja oporezivih djelatnosti sastaviti fizički inventar robe, u daljnjem tekstu: fizički inventar. Porezni obveznici obvezni su poreznoj prijavi za razdoblje koje uključuje dan prestanka društva ili prekida obavljanja oporezivih djelatnosti priložiti informacije o učinjenom fizičkom inventaru, utvrđenoj vrijednosti na temelju tog inventara i porezu koji treba platiti.
               6.   U slučaju iz stavka 1., porezna obveza nastaje na dan prestanka društva ili prekida obavljanja oporezivih djelatnosti.
               [...]
               8.   Poreznu osnovicu predstavlja vrijednost robe navedena u fizičkom inventaru sastavljenom sukladno članku 29. stavku 10.”

               10

               Članak 29. stavak 10. Zakona o PDV‑u propisuje da, „u slučaju isporuke robe u smislu članka 7. stavka 2., poreznu osnovicu predstavlja cijena stjecanja robe (ne uključujući porez), a u slučaju da ne postoji cijena stjecanja, cijena troška određena u trenutku isporuke robe”.

               11

               Prema odredbama članka 91. stavaka 1. do 4. Zakona o PDV‑u:
               „1.   Nakon završetka godine tijekom koje se koristio odbitkom pretporeza predviđenim u članku 86. stavku 1., porezni je obveznik obvezan u odnosu na zatvorenu fiskalnu godinu ispraviti odbitke sukladno članku 90. stavcima 2. do 10., vodeći računa o omjeru izračunatom prema metodi predviđenoj u članku 90. stavcima 2. do 6. ili stavku 10., ili prema odredbama donesenima na temelju članka 90. stavaka 11. i 12.
               2.   Što se tiče robe i usluga koje, na temelju odredaba o porezu na dobit, porezni obveznik pridružuje materijalnoj i nematerijalnoj fiksnoj imovini podložnoj amortizaciji kao i što se tiče zemljišta i prava zakupa nad materijalnom i nematerijalnom fiksnom imovinom stjecatelja, s iznimkom onih čija početna vrijednost ne prelazi 15 000 [poljskih zlota (PLN) (otprilike 3417 eura)], poreznik obveznik provodi ispravak predviđen stavkom 1. tijekom razdoblja od 5 godina računajući od godine u kojoj je započeto korištenje ili od 10 godina kad je riječ o zemljištu i pravu zakupa. Godišnji ispravak u slučaju predviđenom u prvoj rečenici odnosi se na petinu odnosno u slučaju nekretnina i prava zakupa na desetinu poreza izračunatog prilikom njihova stjecanja ili proizvodnje. Za materijalnu ili nematerijalnu fiksnu imovinu čija početna vrijednost ne prelazi 15 000 PLN (otprilike 3417 eura) stavak 1. primjenjuje se mutatis mutandis, a ispravak se izvršava na kraju godine početka korištenja.
               [...]
               3.   Ispravak predviđen u stavcima 1. i 2. obavlja se u poreznoj prijavi podnesenoj za prvo razdoblje prijave za godinu nakon one za koju se obavlja ispravak i, u slučaju prestanka obavljanja gospodarske djelatnosti, u poreznoj prijavi za zadnje razdoblje prijave.
               4.   Ako se roba i usluge u smislu stavka 2. prodaju u razdoblju za ispravak iz stavka 2. ili se ta roba oporezuje na temelju članka 14., smatra se da se ta roba ili te usluge nastavljaju koristiti u svrhe oporezivih djelatnosti poreznog obveznika do kraja razdoblja za ispravak.”

               12

               Članak 96. stavak 6. Zakona o PDV‑u propisuje da, „[a]ko prestane s oporezivom djelatnošću, porezni obveznik registriran kao obveznik PDV‑a dužan je prijaviti prestanak svoje djelatnosti direktoru porezne uprave; ta prijava za direktora porezne uprave predstavlja temelj za brisanje poreznog obveznika iz registra obveznika PDV‑a.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               U razdoblju od 1997. do 1999. J. Mateusiak obavio je ulaganje koje se sastojalo od izgradnje stambene i poslovne zgrade na površini zemljišta od 108,7 m2, ukupne površine 357,6 m2 (od čega je 87,8 m2 namijenjeno pružanju usluga). On je dobio uporabnu dozvolu za tu zgradu 26. srpnja 1999.

               14

               J. Mateusiak odbio je pretporez koji je bio iskazan na originalnim računima za kupnju građevinskog materijala, troškove izvođenja radova i druge troškove, koji su se isključivo odnosili na dio zgrade namijenjen obavljanju djelatnosti koja podliježe PDV‑u, odnosno javnobilježnički ured.

               15

               Dio zgrade namijenjen pružanju usluga upisan je 10. kolovoza 1999. u inventar fiksne imovine u svrhe poreza na dohodak fizičkih osoba i upotrebu u svrhe nepoljoprivredne gospodarske djelatnosti. Početna vrijednost fiksne imovine naziva „uredska zgrada” iznosila je 101525,70 PLN.

               16

               Dana 14. siječnja 2013. J. Mateusiak podnio je zahtjev za porezno mišljenje direktoru poreznog vijeća Łódź (Izba Skarbowa w Łodzi), kojem je nadređen ministar financija (u daljnjem tekstu: porezno tijelo), i postavio pitanje treba li u inventar likvidacije sastavljen pri prestanku gospodarske djelatnosti fizičke osobe, koja je ujedno aktivan porezni obveznik PDV‑a, upisivati vrijednost fiksne imovine te osobe koju čini nepokretna imovina koja joj je pripadala na dan prestanka obavljanja djelatnosti. U slučaju potvrdnog odgovora, J. Mateusiak želi znati koju vrijednost treba smatrati poreznom osnovicom PDV‑a na dan prestanka predmetne gospodarske djelatnosti.

               17

               J. Mateusiak smatra da ne treba uzimati u obzir vrijednost njegove fiksne imovine, s obzirom na to da bi takvo uzimanje u obzir dovelo do povrede načela neutralnosti PDV‑a, ako se taj prestanak dogodi izvan razdoblja za ispravak koje iznosi deset godina za nepokretnu imovinu. U slučaju neslaganja s njegovim mišljenjem, valjalo bi za oporezivanje PDV‑om u obzir uzeti samo dio zgrade koji je korišten u svrhe gospodarske djelatnosti, usvajajući kao poreznu osnovicu cijenu troška, ako je ona niža od tekuće tržišne cijene.

               18

               Porezno tijelo smatralo je – među ostalim, na temelju članka 14. stavka 1. točke 2. i stavaka 4. i 8. te članka 29. stavka 10. Zakona o PDV‑u – da je oporezivanje robe zbog prestanka oporezivih djelatnosti opravdano samom strukturom PDV‑a, koji je porez na potrošnju, i da ono odražava načelo neutralnosti tog poreza. Sva roba u odnosu na koju je odbijen pretporez prilikom njezina stjecanja trebala bi se oporezovati PDV‑om radi prijeboja tog odbitka.

               19

               Tužba koju je J. Mateusiak podnio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Lublinie (Upravni sud vojvodstva Lublin, Poljska) protiv poreznog mišljenja usvojena je presudom od 16. listopada 2013. Taj je sud presudio da članke 14. i 91. Zakona o PDV‑u treba tumačiti zajedno, s obzirom na to da je zakonodavac uspostavio vezu između oporezivanja fiksne imovine na temelju prestanka obavljanja djelatnosti i prava na odbitak pretporeza za stjecanje te fiksne imovine koji nije bio odbijen u razdoblju za ispravak. Nakon isteka tog razdoblja, fiksna imovina koju porezni obveznik posjeduje na dan prestanka obavljanja svoje djelatnosti ne treba biti oporeziva ni upisana u inventar likvidacije s obzirom na to da je isteklo zakonski određeno razdoblje za ispravak pretporeza za stjecanje te fiksne imovine koje proizlazi iz njezina predviđenog vijeka trajanja u djelatnosti poreznog obveznika.

               20

               Ministar financija podnio je žalbu u kasacijskom postupku Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud). Taj je sud izrazio sumnje o tome dovodi li prestanak gospodarske djelatnosti, čak i nakon isteka razdoblja za ispravak predviđenog za određenu vrstu robe, do nužnosti oporezivanja fiksne imovine koja je zadržana na temelju članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u.

               21

               Taj sud ističe da, s obzirom na to da je istekao zakonski vijek trajanja kapitalnih dobara koja se koriste u svrhe gospodarske djelatnosti poreznog obveznika, izražen za razdoblje za ispravak (članak 187. Direktive o PDV‑u), može se pretpostaviti da je porezni obveznik u razdoblju u kojem je fiksna imovina korištena za njegovu oporezivu djelatnost „konzumirao” odbijeni porez za njezino stjecanje, pri čemu je taj porez povezan tijekom cijelog razdoblja njegova korištenja (ispravak) s porezom koji se treba platiti, a koji je nastao od te fiksne imovine korištene za gospodarsku djelatnost poreznog obveznika.

               22

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 18. točku (c) [Direktive o PDV‑u] tumačiti na način da osnovna sredstva poreznog obveznika – ako je porezni obveznik odbio PDV za njihovo stjecanje nakon isteka razdoblja ispravka određenog člankom 187. te direktive u slučaju kada on prestane provoditi aktivnost – ne podliježu oporezivanju te ne moraju biti upisana u likvidacijsku bilancu ako je isteklo zakonom određeno razdoblje za ispravak pretporeza za njihovo stjecanje, a koje se određuje prema njihovoj procijenjenoj upotrebi u poduzeću poreznog obveznika ili na način da osnovna sredstva u slučaju kada porezni obveznik prestane provoditi gospodarsku aktivnost podliježu oporezivanju neovisno o razdoblju ispravka?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. točku (c) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se, u slučaju prestanka oporezive gospodarske djelatnosti poreznog obveznika, zadržavanje robe poreznog obveznika, ako je u odnosu na tu robu bilo moguće odbiti PDV prilikom njezina stjecanja, može smatrati isporukom robe uz naknadu i biti oporezovano PDV‑om ako je isteklo razdoblje za ispravak iz članka 187. Direktive o PDV‑u.

               24

               Najprije valja podsjetiti da se, prema logici sustava koji uvodi Direktiva o PDV‑u, ulazni porezi, koji se naplaćuju na robu ili usluge koje porezni obveznik koristi za svoje oporezive transakcije, mogu odbiti. Odbitak ulaznih poreza vezan je za naplatu izlaznih poreza. Kad se roba ili usluge koje je porezni obveznik stekao koriste za potrebe izuzetih transakcija ili onih koje ne ulaze u područje primjene PDV‑a, ne može se naplaćivati izlazni porez ni odbijati ulazni porez. Naprotiv, u mjeri u kojoj se roba ili usluge koriste u svrhe transakcija oporezivih izlaznim porezom, određuje se odbitak ulaznog poreza u cilju izbjegavanja dvostrukog oporezivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 30. ožujka 2006., Uudenkaupungin kaupunki, C‑184/04, EU:C:2006:214, t. 24. i rješenje od 5 lipnja 2014., Gmina Międzyzdroje, C‑500/13, EU:C:2014:1750, t. 19.).

               25

               U tim okolnostima, na temelju članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u, države članice mogu smatrati isporukom robe uz naknadu kada porezni obveznik ili njegovi sljednici zadržavaju robu kada on prestaje provoditi oporezivu gospodarsku aktivnost, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka PDV‑a pri njezinu stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a) tog članka. Tako članak 18. točka (c) Direktive o PDV‑u ovlašćuje države članice da donesu posebnu odredbu za situacije u kojima porezni obveznik prestaje obavljati svoju profesionalnu djelatnost (vidjeti presudu od 17. svibnja 2001., Fischer i Brandenstein, C‑322/99 i C‑323/99, EU:C:2001:280, t. 86.).

               26

               Kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, Republika Poljska iskoristila je mogućnost predviđenu u članku 18. točki (c) Direktive o PDV‑u. Međutim, taj sud postavlja pitanje treba li odredbu kojom se provodi članak 18. točka (c) Direktive o PDV‑u primijeniti po isteku roka za ispravak koji se, sukladno članku 187. stavku 1. trećem podstavku Direktive o PDV‑u, u odnosu na nepokretna kapitalna dobra može produljiti do dvadeset godina i koji, sukladno tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, u Poljskoj iznosi deset godina.

               27

               U tom pogledu valja istaknuti da je glavni cilj članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u izbjeći da roba na temelju koje je nastalo pravo na odbitak bude predmet konačne neoporezive potrošnje nakon prestanka oporezive djelatnosti, neovisno o razlozima ili okolnostima tog prestanka (presuda od 8. svibnja 2013., Marinov, C‑142/12, EU:C:2013:292, t. 27.).

               28

               Mehanizam ispravka propisan Direktivom o PDV‑u ima za cilj povećati preciznost odbitaka tako da osigura neutralnost PDV‑a, na način da transakcije provedene u prethodnoj fazi i dalje dovode do prava na odbitak u mjeri u kojoj služe isporukama podložnima takvom porezu. Taj mehanizam također ima za cilj uspostaviti uzak i izravan odnos između prava na odbitak ulaznog PDV‑a i korištenja dotične robe ili usluga za transakcije koje su izlazno oporezive (presuda od 18. listopada 2012., TETS Haskovo, C‑234/11, EU:C:2012:644, t. 30. i 31.).

               29

               Kada je riječ o nastanku eventualne obveze ispravka odbitka PDV‑a provedenog na temelju plaćenog pretporeza, članak 185. stavak 1. Direktive o PDV‑u ustanovljuje načelo prema kojem takav ispravak osobito treba izvršiti kada se nakon prijave PDV‑a izmijene elementi koji su uzeti u obzir za određivanje iznosa navedenog odbitka (presude od 18. listopada 2012., TETS Haskovo, C‑234/11, EU:C:2012:644, t. 32. i od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 51.).

               30

               Razdoblje ispravka odbitaka predviđeno u članku 187. Direktive o PDV‑u omogućuje izbjegavanje netočnosti prilikom izračuna odbitaka i neopravdanih pogodovanja, odnosno uskraćivanja u odnosu na poreznog obveznika, posebice kada nakon prijave dođe do izmjene čimbenika koji su početno uzeti u obzir za određivanje iznosa odbitaka. Vjerojatnost je takvih izmjena osobito važna u slučaju kapitalnih dobara koja se često koriste tijekom višegodišnjih razdoblja tijekom kojih se može mijenjati njihovo korištenje (vidjeti u tom smislu presudu od 30. ožujka 2006., Uudenkaupungin kaupunki, C‑184/04, EU:C:2006:214, t. 25. i rješenje od 5. lipnja 2014., Gmina Międzyzdroje, C‑500/13, EU:C:2014:1750, t. 20.).

               31

               Točno je da proizlazi da se cilj oporezivanja zadržavanja robe u odnosu na koju je proveden odbitak na temelju članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u približava cilju mehanizma ispravka u mjeri u kojoj je riječ, s jedne strane, o izbjegavanju davanja neopravdane ekonomske prednosti poreznom obvezniku u odnosu na konačnog potrošača koji robu kupuje uz plaćanje PDV‑a i, s druge strane, o osiguranju usklađenosti između odbitka pretporeza i naplate izlaznog poreza (vidjeti u tom smislu analognu presudu od 14. rujna 2006., Wollny, C‑72/05, EU:C:2006:573, t. 35. i 36. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Međutim, takva sličnost ciljeva ne dovodi do toga da se razdoblje predviđeno za ispravak odbitka putem plaćanja podijeljenih na više godina, na temelju članaka 184. do 187. Direktive o PDV‑u, može smatrati razdobljem nakon čijeg isteka više nije moguće oporezivanje na temelju članka 18. točke (c) te direktive.

               33

               Iz članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u ponajprije proizlazi da se zadržavanje robe poreznog obveznika u slučaju prestanka njegove oporezive gospodarske djelatnosti može smatrati isporukom robe uz naknadu ako je na temelju te robe postojalo pravo na cjelokupan ili djelomičan odbitak PDV‑a prilikom njezina stjecanja.

               34

               Tim člankom 18. točkom (c) Direktive o PDV‑u nije predviđen nijedan drugi uvjet, osobito vezan uz rok nakon stjecanja u kojem mora uslijediti zadržavanje nakon prestanka djelatnosti kako bi se oporezivalo.

               35

               Nadalje, ta odredba, kad je riječ o njezinoj primjeni, ne sadržava upućivanje na odredbe o ispravku odbitka predviđene u člancima 184. do 192. Direktive o PDV‑u, za razliku od članka 168.a stavka 1. drugog podstavka te direktive, koji upućuje na te odredbe u pogledu oporezivanja korištenja u privatne svrhe nepokretne imovine na temelju članka 26. te direktive.

               36

               Konačno, ispravak odbitaka koji je, među ostalim, obavljen kada su izmjene elemenata koji su uzeti u obzir za utvrđivanje iznosa PDV‑a nastale nakon prijave PDV‑a i kojim se nastoji osigurati da su izvršeni odbici usko povezani s korištenjem robe u svrhe poslovanja jest mehanizam ispravka koji se odnosi na prošlost, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 28. svojeg mišljenja.

               37

               Naprotiv, oporezivanje propisano u članku 18. točki (c) Direktive o PDV‑u ne temelji se na pretpostavci u skladu s kojom je cjelokupan ili djelomičan odbitak PDV‑a obavljen prilikom stjecanja robe koja se zadržava u slučaju prestanka oporezive gospodarske djelatnosti viši ili niži od odbitka koji je porezni obveznik imao pravo izvršiti, nego na nastanku nove oporezive transakcije na dan prestanka gospodarske djelatnosti.

               38

               Oporezivanjem propisanim u članku 18. točki (c) Direktive o PDV‑u uzimaju se u obzir izmjene vrijednosti imovine poduzetnika tijekom ukupnog trajanja njezina korištenja za djelatnosti poslovanja, s obzirom na to da je, u skladu s člankom 74. Direktive o PDV‑u, za transakcije poput onih iz članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u porezna osnovica kupovna cijena predmetne robe ili slične robe ili, u odsutnosti kupovne cijene, cijena troška utvrđena u vrijeme kad se odvija primjena, raspolaganje ili zadržavanje. Porezna osnovica za transakciju u slučaju prestanka oporezive gospodarske djelatnosti jest vrijednost predmetne robe utvrđena na dan tog prestanka, kojom se stoga uzima u obzir razvoj vrijednosti te robe između njezina stjecanja i tog prestanka (vidjeti osobito presudu od 8. svibnja 2013., Marinov, C‑142/12, EU:C:2013:292, t. 33.).

               39

               Kako bi se postigao cilj članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u – koji se sastoji u izbjegavanju da roba na temelju koje je nastalo pravo na odbitak bude predmet konačne neoporezive potrošnje nakon prestanka oporezive djelatnosti i stvarnog uklanjanja svake nejednakosti u području PDV‑a između potrošača koji svoju robu stječu kod drugog poreznog obveznika i onih koji je stječu u okviru svojeg poslovanja – oporezivanje na temelju članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u treba se provesti, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 34. svojeg mišljenja, ako roba na temelju koje je nastalo pravo na odbitak PDV‑a još ima preostalu vrijednost na dan prestanka oporezive gospodarske djelatnosti, neovisno o razdoblju koje je proteklo od dana stjecanja te robe i dana prestanka te aktivnosti.

               40

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 18. točku (c) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da se, u slučaju prestanka oporezive gospodarske djelatnosti poreznog obveznika, zadržavanje robe poreznog obveznika, ako je u odnosu na tu robu bilo moguće odbiti PDV prilikom njezina stjecanja, može smatrati isporukom robe uz naknadu i podlijegati PDV‑u ako je isteklo razdoblje za ispravak iz članka 187. Direktive o PDV‑u.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 18. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/162/EU od 22. prosinca 2009., treba tumačiti na način da se, u slučaju prestanka oporezive gospodarske djelatnosti poreznog obveznika, zadržavanje robe poreznog obveznika, ako je u odnosu na tu robu bilo moguće odbiti porez na dodanu vrijednost prilikom njezina stjecanja, može smatrati isporukom robe uz naknadu i podlijegati porezu na dodanu vrijednost ako je isteklo razdoblje za ispravak iz članka 187. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2009/162.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	jezik postupka: poljski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. lipnja 2013. # Ryanair Ltd protiv Europske komisije. # Žalba - Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Predmet C-287/12 P.


Presuda Suda od 18. svibnja 1993. # Komisija Europskih zajednica protiv Stahlwerke Peine-Salzgitter AG. # Žalba - EZUČ. # Predmet C-220/91 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. lipnja 2008.#James Wood protiv Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions.#Zahtjev za prethodnu odluku: Commission d’indemnisation des victimes d’infractions du tribunal de grande instance de Nantes - Francuska.#Članak 12. UEZ-a.#Predmet C-164/07.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 27. rujna 2012. # Heijmans NV protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-360/06.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. prosinca 2010.#Systran SA i Systran Luxembourg SA protiv Europske komisije.#Tužba za naknadu štete - Dopuštenost.#Predmet T-19/07.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. srpnja 2015.#Ender Balkaya protiv Kiesel Abbruch- und Recycling Technik GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeitsgericht Verden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 98/59/EZ – Članak 1. stavak 1. točka (a) – Kolektivno otkazivanje – Pojam ,radnik’ – Član uprave društva kapitala – Osoba koja radi u okviru programa stručnog osposobljavanja i reintegracije na tržište rada i prima potporu države za osposobljavanje, ali ne prima naknadu od poslodavca.#Predmet C-229/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑229/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Arbeitsgericht Verden (Njemačka), odlukom od 6. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2014., u postupku
            Ender Balkaya
            protiv
            Kiesel Abbruch- und Recycling Technik GmbH,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin (izvjestitelj), A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za E. Balkayu, M. Barton, Rechtsanwalt ,
            – za Kiesel Abbruch- und Recycling Technik GmbH, P. Wallenstein, Rechtsanwalt ,
            – za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i J. Enegren, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između E. Balkaye i društva Kiesel Abbruch- und Recycling Technik GmbH (u daljnjem tekstu: Kiesel Abbruch), u vezi sa zakonitošću otkazivanja koje je to društvo provelo zbog gospodarskih razloga, povodom zatvaranja pogona, pri čemu planirano kolektivno otkazivanje nije unaprijed priopćilo Bundesagenturu für Arbeit (savezna agencija za zapošljavanje).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člankom 1. stavkom 1. Direktive 98/59 propisano je:
            „U smislu ove Direktive:
            (a) ,kolektivno otkazivanje’ znači otkazivanje koje provodi poslodavac iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika kada, prema izboru države članice, broj viška radnika iznosi:
            i. u razdoblju od 30 dana:
            – najmanje 10 u pogonima koji inače zapošljavaju više od 20, a manje od 100 radnika,
            – najmanje 10 % od broja radnika u pogonima koji inače zapošljavaju najmanje 100, ali manje od 300 radnika,
            – najmanje 30 u pogonima koji inače zapošljavaju 300 ili više radnika,
            ii. ili, u razdoblju od 90 dana, najmanje 20, bez obzira na broj inače zaposlenih radnika u određenom pogonu;
            (b) ,predstavnici radnika’ znači predstavnici radnika koji su predviđeni propisima ili praksom država članica.
            Za izračun broja viška radnika prema prvom podstavku točke (a), prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga, a koji se ne odnose na osobu radnika, izjednačuje se s kolektivnim otkazivanjem, pod uvjetom da postoji najmanje pet otkaza.“
            4. Člankom 3. Direktive 98/59 propisano je:
            „1. Poslodavci priopćuju pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti svako planirano kolektivno otkazivanje.
            [...]
            2. Poslodavci predstavnicima radnika upućuju primjerak priopćenja predviđenog u stavku 1.
            Predstavnici radnika mogu nadležnom tijelu javne vlasti uputiti svoje moguće primjedbe.“
            5. Članak 4. stavci 1. i 2. navedene direktive glasi:
            „1. Planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti proizvodi učinke najranije 30 dana nakon priopćenja iz članka 3. stavka 1. i ne utječu na odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu.
            Države članice mogu ovlastiti nadležno tijelo javne vlasti da skrati rok iz prethodnog podstavka.
            2. Rok iz stavka 1. nadležno tijelo javne vlasti koriste za traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem.“
            6. U skladu s člankom 5. iste direktive:
            „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.“
            Njemačko pravo
            7. Članak 17. Zakona o zaštiti od neopravdanog otkaza (Kündigungsschutzgesetz, u daljnjem tekstu: KSchG), koji predviđa obvezu priopćavanja kolektivnog otkazivanja, glasi kako slijedi:
            „(1) Poslodavac je dužan agenciji za zapošljavanje unaprijed priopćiti otpuštanje:
            1. više od 5 radnika u pogonima koji inače zapošljavaju više od 20 i manje od 60 radnika;
            [...]
            unutar razdoblja od 30 kalendarskih dana. S otpuštanjem se izjednačavaju drugi oblici prestanka radnog odnosa do kojih je došlo na inicijativu poslodavca.
            (2) Poslodavac koji namjerava provesti otkazivanja za koja postoji obveza priopćavanja u skladu sa stavkom 1. dužan je pravodobno pružiti sve potrebne informacije radničkom vijeću, a osobito ga pisanim putem obavijestiti o:
            1. razlozima planiranih otkazivanja;
            2. broju i kategorijama zanimanja radnika kojima se otkazuje;
            3. broju i kategorijama zanimanja radnika koji su inače zaposleni;
            4. razdoblju tijekom kojega će se provesti planirana otkazivanja;
            5. predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje;
            6. predloženim kriterijima za izračun eventualnih naknada.
            [...]
            (3) Poslodavac je dužan istodobno dostaviti agenciji za zapošljavanje primjerak obavijesti upućene radničkom vijeću koja mora sadržavati barem informacije određene stavkom 2. točkama 1. do 5.
            [...]
            (5) Radnicima u smislu ovog stavka ne smatraju se:
            1. u pogonima pravne osobe, članovi organa koji je zadužen za pravno zastupanje te osobe;
            2. u pogonima udruženja bez pravne osobnosti, osobe koje su na temelju zakona, statuta ili društvenog ugovora ovlaštene zastupati to udruženje;
            3. direktori poduzeća, upravitelji pogona i druge rukovodeće osobe, ako su ovlašteni sami donositi odluke o zapošljavanju i otpuštanju radnika.“
            8. Članak 6. Zakona o društvu s ograničenom odgovornošću (Gesetz betreffend die Gesellschaft mit beschränkter Haftung, u daljnjem tekstu: GmbHG) u vezi sa statusom direktora određuje:
            „(1) Društvo ima jednog ili nekoliko direktora.
            (2) Direktor može biti samo fizička osoba s neograničenom poslovnom sposobnošću. [...]
            (3) Direktorima mogu biti imenovani članovi društva ili bilo koja druga osoba. Oni se imenuju društvenim ugovorom ili u skladu s odredbama trećeg poglavlja ovog zakona.
            [...]“
            9. Članak 35. GmbHG‑a propisuje:
            „(1) Društvo sudski i izvansudski zastupaju njegovi direktori. [...]
            (2) Ako je imenovano nekoliko direktora, oni mogu zastupati društvo samo skupno, osim ako u društvenom ugovoru nije drukčije određeno. [...]
            [...]“
            10. Članak 37. GmbHG‑a, naslovljen „Ograničenje ovlasti za zastupanje“, određuje:
            „(1) Direktori u odnosu na društvo moraju poštovati ograničenja koja su ovlaštenju za zastupanje postavljena društvenim ugovorom ili, osim ako društvenim ugovorom nije drukčije određeno, odlukama članova društva.
            (2) Ograničenja ovlasti direktorâ za zastupanje bez pravnog su učinka prema trećima. To osobito vrijedi ako se zastupanje ograničava na određene pravne akte ili kategorije pravnih akata, ili se ono daje pod određenim okolnostima, za određeno vrijeme ili mjesto ili pak ako je za određene akte potrebna suglasnost članova društva ili nekog organa društva.“
            11. Članak 38. GmbHG‑a u vezi s opozivom direktorâ određuje:
            „(1) Direktori se mogu opozvati u bilo kojem trenutku, ne dovodeći u pitanje eventualno pravo na naknadu štete na temelju postojećih ugovora.
            (2) Društvenim ugovorom mogućnost opoziva može se ograničiti na slučajeve u kojima postoje ozbiljni razlozi koji opravdavaju takvu odluku. Takvim ozbiljnim razlozima osobito se smatraju teška povreda obveze ili nesposobnost primjerenog vođenja poslova društva.“
            12. Članak 43. GmbHG‑a u vezi s odgovornošću direktorâ propisuje:
            „(1) Direktori moraju voditi poslove društva pozornošću savjesnog gospodarstvenika.
            (2) Direktori koji povrijede svoje obveze solidarno odgovaraju društvu za nastalu štetu.
            [...]“
            13. Članak 46. GmbHG‑a, naslovljen „Ovlasti članova društva“, glasi kako slijedi:
            „Članovi društva odlučuju o:
            1. utvrđivanju godišnjih izvješća i upotrebi dobiti te postupanju s gubitkom;
            1a. objavi financijskih rezultata u skladu s međunarodnim računovodstvenim standardima [...] i o odobravanju godišnjih izvješća koja su utvrdili direktori;
            1b. odobravanju konsolidiranog godišnjeg izvješća koje su utvrdili direktori;
            2. zahtjevu za uplatu ulogâ;
            3. povratu dodatnih plaćanja;
            4. podjeli, spajanju i povlačenju poslovnih udjela;
            5. imenovanju i opozivu direktorâ kao i davanju razrješnice istima;
            6. mjerama kontrole i nadzora nad vođenjem poslova;
            7. imenovanju prokurista i osoba ovlaštenih za cjelokupno vođenje poslova;
            8. postavljanju zahtjevâ za naknadu štete protiv direktorâ ili članova društva koje društvo ima na temelju svojeg osnivanja ili poslovanja kao i zastupanju društva u postupcima protiv direktorâ.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            14. Kiesel Abbruch, društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u skladu s njemačkim pravom, zapošljavao je E. Balkayu kao tehničara od 1. travnja 2011. On je obavljao radne dužnosti u okviru poduzeća i u kontaktu s klijentima.
            15. Kiesel Abbruch otkazao je, s učinkom od 15. veljače 2013., sve ugovore o radu svojih zaposlenika, uključujući i onaj sklopljen s E. Balkayom, te je prekinuo poslovanje svojeg pogona u Achimu (Njemačka), koji je ostvarivao gubitke. E. Balkaya bio je obaviješten o otkazu dopisom od 7. siječnja 2013.
            16. Nesporno je da društvo Kiesel Abbruch prije otpuštanja E. Balkaye nije Bundesagenturu für Arbeit priopćilo planirano kolektivno otkazivanje.
            17. E. Balkaya poziva se na taj propust kako bi pred sudom osporio valjanost svojeg otkaza, pri čemu ističe da je to društvo, s obzirom na to da je broj radnika koje društvo Kiesel Abbruch inače zapošljava u svojem pogonu u Achimu veći od praga od 20 osoba određenog člankom 17. stavkom 1. KSchG‑a, u skladu s navedenom odredbom imalo obvezu takvog priopćavanja prije otkazivanja.
            18. Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, kada je riječ o 18 osoba, uključujući E. Balkayu, nije sporno da su se one ubrajale u osobe koje je društvo Kiesel Abbruch inače zapošljavalo u spomenutom pogonu na dan davanja otkaza.
            19. Međutim, među strankama glavnog postupka sporno je pitanje treba li – u svrhu utvrđivanja je li dosegnut prag od 20 osoba određen člankom 17. stavkom 1. točkom 1. KSchG‑a – u tu kategoriju uračunati i tri druge osobe koje su također bile zaposlene u društvu Kiesel Abbruch.
            20. Kao prvo, to se odnosi na M. S.-a, koji je bio zaposlen u proizvodnji i koji je sam otkazao svoj ugovor o radu s učinkom od 7. prosinca 2012.
            21. Kao drugo, Kiesel Abbruch na dan davanja otkazâ zapošljavao je M. L.‑a u svojstvu direktora. On nije držao poslovne udjele u društvu Kiesel Abbruch i bio ga je ovlašten zastupati sam zajedno s drugim direktorom.
            22. Kao treće, društvo Kiesel Abbruch u isto to vrijeme zapošljavalo je gospođu S., koja je u okviru tog društva sudjelovala u programu prekvalifikacije u asistenta za uredske poslove koji je financirao Jobcenter im Landkreis Diepholz (ured za zapošljavanje u okrugu Diepholz). Bundesagentur für Arbeit izravno joj je isplaćivao financijsku potporu u visini cjelokupnog iznosa naknade isplaćene gospođi S. za posao koji je obavljala u okviru svojeg osposobljavanja.
            23. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da sud koji ga je uputio smatra utvrđenim da M. S. potpada pod kategoriju radnika koji su inače u radnom odnosu, a koji se moraju uzeti u obzir u skladu s člankom 17. stavkom 1. točkom 1. KSchG‑a, kojom je članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 98/59 prenesen u njemačko pravo. Slijedom toga, utvrđeno je da 19 radnika ulazi u tu kategoriju.
            24. Stoga se postavlja pitanje treba li u kategoriju zaposlenih radnika u smislu tih odredaba također uključiti direktora, poput M. L.-a, i osobu koja sudjeluje u programu prekvalifikacije, poput gospođe S., što bi za posljedicu imalo to da je u glavnom predmetu društvo Kiesel Abbruch u svojem pogonu inače zapošljavalo više od 20 radnika u vrijeme predmetnog otkaza.
            25. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava, na prvom mjestu, što se tiče M. L.-a, da se prema članku 17. stavku 5. točki 1. KschG‑a radnicima ili zaposlenicima u smislu te odredbe ne smatraju članovi organa pravne osobe koji su zaduženi za njezino pravno zastupanje. Najveću skupina takvih članova čine direktori društava s ograničenom odgovornošću („Gesellschaften mit beschränkter Haftung“).
            26. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev u vezi s odnosom između direktora i takvog društva ističe da se u njemačkom pravu strogo razlikuje položaj direktora kao organa, s jedne strane, od prava i obveza direktora u pogledu tog društva, s druge strane. Dok direktor taj položaj stječe imenovanjem od glavne skupštine, najsnažnijim organom društva, prava i obveze člana uprave u pogledu društva uređuje ugovor o zaposlenju u svojstvu člana uprave. Riječ je o ugovoru o pružanju usluga u obliku menadžerskog ugovora i prema prevladavajućoj njemačkoj sudskoj praksi ne predstavlja ugovor o radu.
            27. Sud koji je uputio zahtjev u tom kontekstu postavlja pitanje osobito o tumačenju kriterija obavljanja djelatnosti prema uputama ili uz nadzor drugog organa društva, uspostavljenog presudom Danosa (C‑232/09, EU:C:2010:674), u kojoj je bilo riječ o članu uprave društva, i to u svrhu utvrđivanja svojstva radnika u smislu prava Unije.
            28. Kao drugo, što se tiče osobe poput gospođe S., koja ima položaj „pripravnika“ i obavlja praktičnu djelatnost u društvu kako bi stekla ili produbila znanja ili sudjeluje u strukovnom osposobljavanju, sud koji je uputio pitanje navodi da, iako priznato strukovno osposobljavanje obično dovodi do sklapanja ugovora u tu svrhu između poduzeća koje omogućuje takvo osposobljavanje i pripravnika te isplaćivanja naknade od tog poduzeća, za osposobljavanje koje je omogućeno gospođi S. nije sklopljen ugovor niti joj je društvo Kiesel Abbruch isplaćivalo naknadu.
            29. Sud koji je uputio zahtjev stoga ima dvojbe o mjerodavnim kriterijima koje treba primijeniti kako bi se ocijenilo jesu li osobe koje sudjeluju u takvom strukovnom osposobljavanju radnici u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 98/59 i osobito o tome je li u tom pogledu relevantna okolnost da poslodavac izravno isplaćuje naknadu.
            30. U tim okolnostima Arbeitsgericht Verden odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li mjerodavno pravo Unije, osobito članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 98/59, tumačiti na način da se protivi nacionalnim zakonskim odredbama ili praksi koja prilikom izračunavanja broja zaposlenika, predviđenog u toj odredbi, ne uzima u obzir člana uprave društva kapitala, čak i ako on svoju djelatnost obavlja prema uputama i uz nadzor drugog organa tog društva, kao protučinidbu za tu djelatnost prima naknadu i sâm nema nikakve udjele u društvu?
            2. Treba li mjerodavno pravo Unije, osobito članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 98/59, tumačiti na način da obvezujuće propisuje da se prilikom izračunavanja broja zaposlenika, predviđenog u toj odredbi, u radnike trebaju uračunavati i one osobe kojima poslodavac ne isplaćuje naknadu, ali kojima javno tijelo nadležno za promicanje zapošljavanja isplaćuje financijsku potporu za tu djelatnost, koju to tijelo priznaje u svrhu stjecanja ili produbljivanja znanja ili završavanja strukovnog osposobljavanja (‚pripravnik’), ili donošenje nacionalnih zakonskih odredbi ili određivanje prakse o tome ostaje na državama članicama?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            31. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 98/59 tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu ili praksi koja prilikom izračunavanja broja zaposlenih radnika, predviđenog tom odredbom, ne uzima u obzir člana uprave društva kapitala poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji svoju djelatnost obavlja prema uputama i uz nadzor drugog organa tog društva, kao protučinidbu za tu djelatnost prima naknadu i sâm nema nikakve udjele u spomenutom društvu.
            32. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije treba podsjetiti da je zakonodavac Unije usklađivanjem pravila primjenjivih na kolektivno otkazivanje namjeravao istodobno osigurati usporedivu razinu zaštite radnikâ u različitim državama članicama i ujednačiti troškove koje takva pravila zaštite uzrokuju poduzetnicima Unije (vidjeti osobito presude Komisija/Portugal, C‑55/02, EU:C:2004:605, t. 48. i Komisija/Italija, C‑596/12, EU:C:2014:77, t. 16.).
            33. Slijedom toga, protivno tvrdnjama koje je iznijelo društvo Kiesel Abbruch, pojam „radnika“ iz članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 98/59 ne može se utvrditi upućivanjem na zakonodavstvo država članica, već ga treba tumačiti autonomno i ujednačeno u okviru pravnog poretka Unije (vidjeti analogijom presudu Komisija/Portugal, C‑55/02, EU:C:2004:605, t. 49.). U suprotnom bi načini izračuna pragova koji su u toj direktivi predviđeni i slijedom toga sami ti pragovi bili predmet diskrecijske odluke država članica, što bi im omogućilo da promijene područje primjene te direktive i time je liše punog učinka (vidjeti u tom smislu presudu Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 47.).
            34. Nadalje, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se spomenuti pojam „radnika“ mora definirati u skladu s objektivnim kriterijima koji su svojstveni za radni odnos, uzimajući u obzir prava i obveze osoba o kojima je riječ. U tom smislu, temeljna je značajka radnog odnosa da neka osoba tijekom određenog razdoblja u korist druge osobe i prema njezinim uputama obavlja poslove za koje u zamjenu dobiva naknadu (vidjeti presudu Komisija/Italija, C‑596/12, EU:C:2014:77, t. 17., u kojoj se upućuje, analogijom, na presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 39.).
            35. U tom pogledu – budući da sud koji je uputio zahtjev ističe činjenicu da radni odnos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, među ostalim, uređuje ugovor o zaposlenju u svojstvu člana uprava, koji prema njemačkoj sudskoj praksi nije ugovor o radu – treba napomenuti, na prvome mjestu, da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da narav radnog odnosa u okviru nacionalnog prava ne može utjecati na pitanje je li neka osoba radnik u smislu prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            36. Iz toga slijedi da, ako neka osoba ispunjava uvjete navedene u točki 34. ove presude, narav pravnog odnosa koji povezuje tu osobu s drugom stranom radnog odnosa nije relevantna za primjenu Direktive 98/59 (vidjeti analogijom presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 40.).
            37. Na drugome mjestu, budući da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe osobito o tome postoji li u glavnom predmetu odnos podređenosti, sukladno sudskoj praksi Suda u vezi s pojmom radnika – jer je razina ovisnosti ili podređenosti direktora poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u obavljanju njegovih dužnosti niža od one radnika prema uobičajenoj definiciji u njemačkom pravu – treba istaknuti da se postojanje takvog odnosa podređenosti mora u svakom pojedinom slučaju ocijeniti na temelju svih elemenata i okolnosti koji su svojstveni odnosima između stranaka (vidjeti u tom smislu presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 46.)
            38. U tom pogledu iz sudske prakse Suda koja je primjenjiva na Direktivu 98/59 proizlazi da to što je neka osoba član upravljačkog organa društva kapitala ne može samo po sebi isključiti mogućnost da se ta osoba u pogledu tog društva nalazi u odnosu podređenosti (vidjeti u tom smislu presude Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 47. kao i Komisija/Italija, C‑596/12, EU:C:2014:77, t. 14., 17. i 18.). Naime, treba ispitati uvjete pod kojima je taj član zaposlen, narav dužnosti koje su mu povjerene, okvir unutar kojeg se one izvršavaju, opseg ovlasti te osobe i opseg nadzora kojem je ona podvrgnuta unutar društva kao i okolnosti pod kojima se taj član može opozvati (vidjeti presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 47.).
            39. Sud je tako već presudio da član uprave društva kapitala koji za naknadu obavlja usluge u korist društva koje ga je imenovalo i čiji je sastavni dio, koji svoju djelatnost obavlja prema uputama ili uz nadzor drugog organa tog društva i koji u svakom trenutku može biti razriješen svojih dužnosti bez ograničenja ispunjava uvjete da bi ga se smatralo radnikom u smislu prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 51. i 56.).
            40. U vezi s ovim predmetom, treba istaknuti da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da direktora društva kapitala poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku imenuje glavna skupština tog društva, koja ga može opozvati protiv njegove volje u bilo kojem trenutku. Nadalje, on je u izvršavanju svojih dužnosti podvrgnut uputama i nadzoru spomenutog organa, kao i, osobito, nalozima i ograničenjima koji su mu u vezi s tim nametnuti. Osim toga, treba primijetiti, iako to samo po sebi nije odlučujući čimbenik u tom kontekstu, da direktor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne raspolaže udjelima u društvu za koje radi.
            41. U tim okolnostima treba utvrditi da, iako takav član uprave društva kapitala prilikom izvršavanja svojih dužnosti raspolaže marginom prosudbe većom od one koju uživa osobito radnik u smislu njemačkog prava – u odnosu na kojeg, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, poslodavac može detaljno odrediti zadatke koje mora obavljati i način na koji se moraju obavljati – to ne mijenja činjenicu da se spomenuti član u pogledu tog društva nalazi u odnosu podređenosti u smislu sudske prakse navedene u točkama 38. i 39. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 49. do 51.).
            42. Osim toga, nesporno je da direktor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku za svoju djelatnost prima naknadu.
            43. Stoga treba utvrditi, imajući u vidu prethodna razmatranja, da člana uprave društva kapitala poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba smatrati „radnikom“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 98/59 i, slijedom toga, uzeti u obzir prilikom izračuna pragova koji su njome propisani.
            44. To tumačenje, uostalom, potvrđuje cilj te direktive, koji je, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2., među ostalim, usmjeren na pružanje veće zaštite radnicima u slučaju kolektivnog otkazivanja. Sukladno tom cilju, pojmovi kojima se određuje područje primjene spomenute direktive ne mogu se usko tumačiti, uključujući pojam „radnika“ iz njezina članka 1. stavka 1. točke (a) (vidjeti u tom smislu presude Athinaïki Chartopoiïa, C‑270/05, EU:C:2007:101, t. 25. i 26. kao i analogijom Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 22.).
            45. Konačno, treba odbiti argumentaciju društva Kiesel Abbruch i estonske vlade u skladu s kojom direktoru poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nije potrebna zaštita koja se pruža Direktivom 98/59 u slučaju kolektivnog otkazivanja.
            46. U tom pogledu treba istaknuti, s jedne strane, da ništa ne upućuje na to da se zaposlenik koji je član uprave društva kapitala, osobito društva male i srednje veličine poput onoga o kojem je riječ u glavnom predmetu, nužno nalazi u različitom položaju od onoga u kojem se nalaze drugi zaposlenici tog društva što se tiče potrebe da se ublaže posljedice njegova otpuštanja i da, među ostalim, sukladno članku 3. stavku 1. spomenute direktive, nadležno tijelo javne vlasti u tu svrhu bude obaviješteno kako bi moglo potražiti rješenja za probleme nastale planiranim kolektivnim otkazivanjem (vidjeti u tom pogledu presude Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, t. 48. kao i Claes i dr., C‑235/10 do C‑239/10, EU:C:2011:119, t. 56.).
            47. S druge strane, treba istaknuti da nacionalni propis ili praksa poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne uzima u obzir članove uprave društva kapitala prilikom izračunavanja broja zaposlenih radnika predviđenog člankom 1. stavkom 1. točkom (a) Direktive 98/59, može ne samo utjecati na zaštitu koju ta direktiva pruža tim članovima već prije svega lišiti sve radnike zaposlene u određenim poduzećima koja inače imaju više od 20 zaposlenika pravâ koja oni imaju na temelju spomenute direktive, čime ona ugrožava koristan učinak te direktive (vidjeti u tom smislu presudu Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 48.).
            48. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 98/59 treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu ili praksi koja prilikom izračunavanja broja zaposlenih radnika, predviđenog tom odredbom, ne uzima u obzir člana uprave društva kapitala poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji svoju djelatnost obavlja prema uputama i uz nadzor drugog organa tog društva, kao protučinidbu za tu djelatnost prima naknadu i sâm nema nikakve udjele u spomenutom društvu.
            Drugo pitanje
            49. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 98/59 tumačiti na način da osobu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – koja obavlja praktičnu djelatnost u nekom poduzeću u obliku pripravništva a da pritom ne prima naknadu od svojeg poslodavca, ali kojoj javno tijelo nadležno za promicanje zapošljavanja isplaćuje financijsku potporu za tu djelatnost, koju to tijelo priznaje u svrhu stjecanja ili produbljivanja znanja ili završavanja strukovnog osposobljavanja – treba smatrati radnikom u smislu te odredbe.
            50. U tom pogledu treba podsjetiti, kao prvo, da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da pojam radnika u pravu Unije obuhvaća i osobe koje obavljaju pripravnički staž ili sudjeluju u stručnom osposobljavanju za neko zanimanje koje se može smatrati praktičnom pripremom povezanom sa stvarnim obavljanjem predmetnog zanimanja, pod uvjetom da se tijekom tog razdoblja obavlja stvarna i prava djelatnost u svojstvu zaposlene osobe, u korist i prema uputama poslodavca. Sud je pojasnio da takav zaključak ne može dovesti u pitanje činjenica da je produktivnost osobe u pitanju niska, da ne obavlja zadatke u cijelosti i da, slijedom toga, odrađuje tek malen broj radnih sati i stoga prima ograničenu naknadu (vidjeti u tom smislu osobito presude Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, t. 19. do 21.; Bernini, C‑3/90, EU:C:1992:89, t. 15. i 16.; Kurz, C‑188/00, EU:C:2002:694, t. 33. i 34. kao i Kranemann, C‑109/04, EU:C:2005:187, t. 13.).
            51. Kao drugo, iz sudske prakse Suda također proizlazi da ni pravni okvir radnog odnosa u nacionalnom pravu u sklopu kojeg se obavlja strukovno osposobljavanje ili pripravništvo ni izvor sredstava namijenjenih isplaćivanju naknade osobi u pitanju i, osobito, kao što je to u predmetnom slučaju, financiranje te naknade putem državnih potpora ne može ni na koji način utjecati na to smatra li se neka osoba radnikom ili ne (vidjeti u tom smislu osobito presude Bettray, 344/87, EU:C:1989:226, t. 15. i 16.; Birden, C‑1/97, EU:C:1998:568, t. 28. kao i Kurz, C‑188/00, EU:C:2002:694, t. 34.).
            52. U tim uvjetima i s obzirom na navedena razmatranja, osobito u točkama 33., 34. i 44. ove presude, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 98/59 treba tumačiti na način da osobu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – koja obavlja praktičnu djelatnost u nekom poduzeću u obliku pripravništva a da pritom ne prima naknadu od svojeg poslodavca, ali kojoj javno tijelo nadležno za promicanje zapošljavanja isplaćuje financijsku potporu za tu djelatnost, koju to tijelo priznaje u svrhu stjecanja ili produbljivanja znanja ili završavanja strukovnog osposobljavanja – treba smatrati radnikom u smislu te odredbe.
            Troškovi
            53. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu ili praksi koja prilikom izračunavanja broja zaposlenih radnika, predviđenog tom odredbom, ne uzima u obzir člana uprave društva kapitala poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji svoju djelatnost obavlja prema uputama i uz nadzor drugog organa tog društva, kao protučinidbu za tu djelatnost prima naknadu i sâm nema nikakve udjele u spomenutom društvu.
            2. Članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 98/59 treba tumačiti na način da osobu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – koja obavlja praktičnu djelatnost u nekom poduzeću u obliku pripravništva a da pritom ne prima naknadu od svog poslodavca, ali kojoj javno tijelo nadležno z a promicanje zapošljavanja isplaćuje financijsku potporu za tu djelatnost, koju to tijelo priznaje u svrhu stjecanja ili produbljivanja znanja ili završavanja strukovnog osposobljavanja – treba smatrati radnikom u smislu te odredbe.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 25. veljače 2015.#Robert Walton protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Članovi privremenog osoblja – Odbacivanje tužbe u prvom stupnju kao očito nedopuštene – Ostavka člana privremenog osoblja – Iznos koji Komisija potražuje od žalitelja nakon njegove ostavke – Pravomoćnost – Odluke koje su postale konačne zbog nepodnošenja pravnog sredstva.#Predmet T-261/14 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. lipnja 2009.#The Queen, na zahtjev Generics (UK) Ltd protiv Licensing Authority.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 2001/83/EZ.#Predmet C-527/07.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. studenoga 2015.#Nürburgring GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice Nordschleife – Raniji nacionalni verbalni žig Management by Nordschleife – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-181/14.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. ožujka 2014. # Heinrich Beteiligungs GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-430/12.