Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 28. ožujka 2012.#Letizia Marsili protiv Europska komisija.#Predmet F-19/10.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 28. srpnja 2016.#Vijeće Europske unije protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Vanjski odnosi Unije – Pristup Švicarske Konfederacije unutarnjem tržištu – Financijski doprinos Švicarske Konfederacije socijalnoj i ekonomskoj koheziji u proširenoj Uniji – Memorandum o razumijevanju o financijskom doprinosu Švicarske Konfederacije državama koje su postale članice Unije proširenjem 2004. – Proširenje Unije na Republiku Hrvatsku – Dopuna memorandumu o razumijevanju koji se odnosi na financijski doprinos Švicarske Konfederacije u korist Republike Hrvatske – Potpisivanje dopune u ime Unije bez prethodnog odobrenja Vijeća – Nadležnost – Članak 13. stavak 2., članak 16. stavci 1. i 6., kao i članak 17. stavak 1. UEU‑a – Načela dodjele ovlasti, institucionalne ravnoteže i lojalne suradnje.#Predmet C-660/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Vanjski odnosi Europske unije — Pristup Švicarske Konfederacije unutarnjem tržištu — Financijski doprinos Švicarske Konfederacije socijalnoj i ekonomskoj koheziji u proširenoj Uniji — Memorandum o razumijevanju o financijskom doprinosu Švicarske Konfederacije državama članicama koje su proizašle iz proširenja od 2004. — Proširenje Unije na Republiku Hrvatsku — Dopuna memorandumu o razumijevanju koji se odnosi na financijski doprinos Švicarske Konfederacije u korist Republike Hrvatske — Potpisivanje dopune od strane Europske komisije u ime Unije bez prethodnog odobrenja Vijeća Europske unije — Nadležnost — Članak 13. stavak 2., članak 16. stavci 1. i 6. kao i članak 17. stavak 1. UEU‑a — Načela dodjele ovlasti, institucionalne ravnoteže i lojalne suradnje“
      U predmetu C‑660/13,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 13. prosinca 2013.,

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju A. de Elera‑San Miguel Hurtado, E. Finnegan i P. Mahnič, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koje podupire:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, J. Vláčil, E. Ruffer i M. Hedvábná, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

         Helenska Republika, koju zastupaju S. Chala i M. Tassapoulou, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas, F. Fize i N. Rouam, u svojstvu agenata,

         Republika Litva, koju zastupaju D. Kriaučiūnas i J. Nasutavičienė, u svojstvu agenata,

         Mađarska, koju zastupaju M. Z. Fehér i G. Szima, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman, M. Gijzen i M. Noort, u svojstvu agenata,

         Republika Poljska, koju zastupa B. Majczyna, u svojstvu agenta,

         Republika Finska, koju zastupaju J. Heliskoski i H. Leppo, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju J. Kraehling, C. Brodie, S. Behzadi‑Spencer i E. Jenkinson, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,
      intervenijenti,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju S. Pardo Quintillán i T. Scharf, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz (izvjestitelj), C. Toader i D. Šváby, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, M. Safjan, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i K. Jürimäe, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. lipnja 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 26. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Vijeće Europske unije od Suda zahtijeva poništenje Odluke Komisije C(2013) 6355 final od 3. listopada 2013. o potpisivanju Dopune Memorandumu o razumijevanju o financijskom doprinosu Švicarske Konfederacije (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Okolnosti spora

               2

               Nakon što je Švicarska Konfederacija 6. prosinca 1992. odbila pristupiti Sporazumu o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.), sklopila je više bilateralnih sporazuma s Europskom unijom i njezinim državama članicama u točno određenim područjima. U travnju 2003. Vijeće i predstavnici vlada država članica usvojili su zaključke kojima su Europsku komisiju ovlastili za pregovore sa Švicarskom Konfederacijom o nužnim prilagodbama sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba (SL 2002., L 114, str. 6.) glede proširenja Unije u svibnju 2004. Osim toga, istim je zaključcima Vijeće ovlastilo Komisiju da pregovara o sporazumu o financijskom doprinosu gospodarskoj i socijalnoj koheziji u proširenoj Uniji sukladno smjernicama o pregovorima priloženima navedenim zaključcima i nakon savjetovanja s radnom skupinom Europskog udruženja slobodne trgovine (u daljnjem tekstu: radna skupina EFTA‑e).

               3

               Sukladno smjernicama o pregovorima cilj je bio pregovarati o „financijskom doprinosu za smanjenje gospodarskih i socijalnih razlika u proširenoj Uniji”. U navedenim je smjernicama o pregovaranju također navedeno da „[u] zamjenu za pristup proširenom unutarnjem tržištu, [Švicarska Konfederacija] financijski doprinosi socijalnoj i ekonomskoj koheziji unutar proširene Unije poput Norveške, Islanda i Lihtenštajna”.

               4

               Tijekom pregovora sa Švicarskom Konfederacijom potonja je naznačila da, zbog njezinih vlastitih ograničenja, nije moguće sklopiti bilo kakav obvezujući sporazum koji bi se odnosio na takav financijski doprinos te je stoga potrebno, nakon pregovora, izraditi memorandum o razumijevanju nakon kojega će uslijediti sklapanje bilateralnih sporazuma sa svakom državom korisnicom.

               5

               Dana 27. veljače 2006. Memorandum o razumijevanju potpisali su švicarsko Savezno vijeće, predsjednik Vijeća i Komisija (u daljnjem tekstu: Memorandum o razumijevanju). Prema točki 1. Memoranduma o razumijevanju, predsjednik Vijeća i švicarsko Savezno vijeće izradili su „smjernice” prema kojima će potonje s deset novih država članica navedenih u Memorandumu o razumijevanju pregovarati o sporazumima o švicarskom financijskom doprinosu za razdoblje od pet godina počevši od suglasnosti švicarskog Parlamenta o financiranju koje odgovara ukupnom iznosu od milijardu švicarskih franaka (CHF) (oko 905422671,45 eura).

               6

               Prema točki 8. navedenog memoranduma o razumijevanju, švicarsko Savezno vijeće predložit će švicarskom Parlamentu davanje suglasnosti za financijski doprinos od jednu milijardu švicarskih franaka (oko 905422671,45 eura). Prema točki 2. Memoranduma o razumijevanju, projekti kao i regionalni i nacionalni programi mogu se financirati tim doprinosom. Točka 5. Memoranduma o razumijevanju predviđa da će švicarsko Savezno vijeće i Komisija redovito komunicirati o provedbi švicarskog financijskog doprinosa. Osim toga, Komisija se obvezuje ocjenjivati sukladnost predloženih projekata i programa s ciljevima Unije te o tome obavještavati švicarsko Savezno vijeće.

               7

               Dana 25. lipnja 2008. savezni vijećnik Švicarske Konfederacije, predsjednik Vijeća i Komisija potpisali su Dopunu Memorandumu o razumijevanju o kojoj je pregovarao predsjednik Vijeća uz asistenciju Komisije, a koja se odnosila na prilagodbu švicarskog financijskog doprinosa pristupu Republike Bugarske i Rumunjske Europskoj uniji.

               8

               Dana 20. prosinca 2012. Vijeće i predstavnici vlada država članica usvojili su zaključke u kojima su, osobito, primili na znanje želju Republike Hrvatske da koristi financijski doprinos koji je razmjeran iznosima koji su tijekom 2006. i 2008. dogovoreni za druge države članice. Osim toga, pozvali su Komisiju da usko surađujući s predsjedništvom Vijeća „započne potrebne razgovore” sa švicarskim Saveznim vijećem u cilju ishođenja švicarskog financijskog doprinosa u korist Republike Hrvatske te da se redovito savjetuje s radnom skupinom EFTA‑e o napretku u razgovorima (u daljnjem tekstu: zaključci iz 2012.).

               9

               Istog dana Komisija je dala izjavu, unesenu u zapisnik sastanka Odbora stalnih predstavnika (Coreper), kojom je izrazila svoje mišljenje da navedeni zaključci predstavljaju političku odluku u smislu članka 16. UEU‑a, koji Vijeću daje ovlast da utvrđuje politike Unije, slijedom čega se ti zaključci trebaju smatrati političkom odlukom Vijeća, a ne država članica.

               10

               Dana 25. srpnja 2013. Komisija je obavijestila radnu skupinu EFTA‑e da su pregovori sa Švicarskom Konfederacijom dovršeni.

               11

               Dana 3. listopada 2013. Komisija je usvojila, na temelju članka 17. UEU‑a, pobijanu odluku u čijoj se uvodnoj izjavi 8. navodi da „predložena dopuna ne stvara niti namjerava stvoriti obvezujuće ili pravne obveze ijednoj strani na temelju nacionalnog ili međunarodnog prava”. Jedini članak te odluke predviđa da Komisija potvrđuje Dopunu [Memorandumu o razumijevanju] koja se odnosi na švicarski financijski doprinos u korist Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Dopuna iz 2013.) te da Komisija ovlašćuje svojeg potpredsjednika zaduženog za vanjske odnose kao i svojeg člana zaduženog za regionalnu politiku da potpišu tu dopunu u ime Unije.

               12

               Tijekom sastanaka radne skupine EFTA‑e od 15. i 23. listopada 2013. države članice i Vijeće osporavali su odluku Komisije da potpiše Dopunu iz 2013. bez prethodnog odobrenja Vijeća. Tvrdili su da Komisija nije poštovala ulogu država članica u tom pogledu. Za vrijeme sastanka od 31. listopada 2013. ta je radna skupina izradila prijedlog zaključaka radi njegova podnošenja Vijeću i predstavnicima vlada država članica, kojim je zadužila predsjednika Vijeća da potpiše Dopunu iz 2013. i kojim se potvrđuje da Komisija ima ovlasti za obavljanje koordinativne i nadzorne uloge te za potpisivanje te dopune. Tijekom tog sastanka Europska služba za vanjsko djelovanje iznijela je da se Komisija ne slaže s predloženim zaključcima.

               13

               Dana 7. studenoga 2013. potpredsjednica Komisije za vanjske odnose i član Komisije odgovoran za regionalnu politiku potpisali su Dopunu iz 2013. u ime Unije.

               14

               Prema toj dopuni švicarsko Savezno vijeće prihvatilo je pregovarati s Republikom Hrvatskom u vezi s financijskim doprinosom u iznosu od 45 milijuna švicarskih franaka (oko 40744020,22 eura) za razdoblje od pet godina počevši od odobravanja toga doprinosa od strane švicarskog Parlamenta te je izrazilo namjeru da taj doprinos isplati do 31. svibnja 2017. Osim toga, švicarsko Savezno vijeće prihvatilo je uputiti švicarskom Parlamentu navedeni doprinos na suglasnost.

               15

               Dana 19. studenoga 2013. Vijeće i predstavnici vlada država članica formalno su prihvatili zaključke Vijeća kojima se predsjednika Vijeća zadužuje da potpiše Dodatak iz 2013. te se Komisiju ovlašćuje za obavljanje uloga koordinacije i nadzora. Vijeće je 9. prosinca 2013. usvojilo stajalište u kojemu je izrazilo, osobito, neslaganje s načinom na koji je Komisija postupila.

               16

               Švicarska Konfederacija i Republika Hrvatska 30. lipnja 2015. potpisale su bilateralni okvirni sporazum o provedbi Švicarsko‑hrvatskog programa suradnje na smanjenju ekonomskih i socijalnih nejednakosti unutar proširene Europske unije.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               17

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku,

                        —

                        zadrži njezine učinke na snazi do njezine zamjene i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               18

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu i

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               19

               Češkoj Republici, Saveznoj Republici Njemačkoj, Helenskoj Republici, Francuskoj Republici, Republici Litvi, Mađarskoj, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Poljskoj, Republici Finskoj kao i Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske odobrena je intervencija u potporu zahtjevu Vijeća. Kraljevina Nizozemska, međutim, nije sudjelovala ni u jednom dijelu ovog postupka.

         O tužbi

               20

               U prilog svojoj tužbi Vijeće iznosi dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi načela dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. UEU‑a kao i načela institucionalne ravnoteže. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi načela lojalne suradnje zajamčenog tom istom odredbom.

         Prvi tužbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               21

               Prema Vijeću, koje podupiru sve države članice intervenijenti, Komisijino donošenje pobijane odluke i potpisivanje Dopune iz 2013., bez prethodnog odobrenja Vijeća, predstavlja povredu načela dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. UEU‑a i, stoga, povredu načela institucionalne ravnoteže.

               22

               Memorandum o razumijevanju kojim se predviđa švicarski financijski doprinos i njegove dopune neobvezujući su sporazumi koji sadrže političke obveze stranaka. Članak 218. UFEU‑a se stoga ne primjenjuje te UFEU ne predviđa nikakav posebni postupak za pregovaranje i sklapanje tih sporazuma. Ta bi odredba ipak bila relevantna u mjeri u kojoj odražava općenitu podjelu ovlasti između institucija, kako je utvrđena člancima 16. i 17. UEU‑a.

               23

               Pozivajući se na sudsku praksu Suda proizašlu iz presude od 23. ožujka 2004., Francuska/Komisija (C‑233/02, EU:C:2004:173, t. 40.), Vijeće ističe da činjenica da akt nije obvezujući nije dovoljna da se Komisiji dodijeli nadležnost za njegovo donošenje. Naime, ta institucija na temelju članka 17. UEU‑a nema ovlast za potpisivanje neobvezujućeg međunarodnog sporazuma, kao što je Dopuna iz 2013., u ime Unije bez prethodnog odobrenja Vijeća. Stoga je Komisija sama sebi dodijelila ovlast o odlučivanju o politici Unije te je povrijedila načelo dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. prve rečenice UEU‑a i, stoga, načelo institucionalne ravnoteže.

               24

               Nadalje, Komisija je utvrdila politiku Unije jednostrano odlučujući o odobravanju potpisivanja Dopune iz 2013. te, slijedom navedenoga, prihvatila njezin sadržaj a da Vijeće nije imalo priliku oblikovati svoj stav u tom pogledu. Osim toga, Komisija je utvrdila politiku Unije odlučujući da s Dopunom iz 2013. postupa kao da pripada isključivoj nadležnosti Unije te promjenom potpisnika te dopune sama ju potpisujući u ime Unije. Komisija je potpisivanjem Dopune iz 2013. postupila protivno izričitom stavu Vijeća.

               25

               Komisija dijeli stav Vijeća i država članica prema kojem su Memorandum o razumijevanju kao i njegove dopune neobvezujući instrumenti, a taj stav također dijeli Švicarska Konfederacija. Kao i Vijeće, Komisija tvrdi da se postupak iz članka 218. UFEU‑a ne primjenjuje u ovom slučaju, tako da treba poštovati načelo dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2., članka 16. stavka 1. i članka 17. stavka 1. UEU‑a. Međuinstitucijski spor odnosi se samo na postupak koji treba slijediti za odobravanje i potpisivanje takvih instrumenata.

               26

               U tom pogledu, Komisija ističe da je, sukladno članku 16. stavku 1. UEU‑a, na Vijeću da određuje politiku Unije i da osigura dosljednost vanjskog djelovanja Unije. Prema njezinu mišljenju, Komisija mora izvršavati tu politiku i osigurati vanjsko predstavljanje Unije. Zbog uloge koju joj s tim u vezi povjerava članak 17. stavak 1. UEU‑a Komisija treba uživati određenu autonomiju. Ta joj odredba neposredno daje ovlast da provodi politiku Unije te da u ime Unije potpisuje neobvezujuće instrumente političke naravi, s obzirom na to da oni odražavaju stajalište koje je utvrdilo Vijeće, a da nije potrebno prethodno odobrenje. Osim toga, potpisivanje neobvezujućeg instrumenta, kao što je Dopuna iz 2013., čin je vanjskog predstavljanja, u smislu članka 17. stavka 1. UEU‑a, političkog stava koji je prethodno utvrdilo Vijeće. Stoga, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda temeljem presude od 20. travnja 2010., Komisija/Švedska (C‑246/07, EU:C:2010:203, t. 77.), nije nužno da zajedničko stajalište ima određeni oblik da bi postojalo.

               27

               U ovom slučaju, zaključci iz 2012. predstavljaju političku odluku Unije u smislu članka 16. stavka 1. UEU‑a, kojom je Vijeće odredilo, u kontekstu politike koju je utvrdila Unija, da švicarski financijski doprinos u korist Republike Hrvatske mora odgovarati istim izračunima kao što su oni koji su korišteni i dogovoreni u Memorandumu o razumijevanju i Dopuni potpisanoj 25. lipnja 2008. Pobijana odluka ne odstupa od tog stajališta, što uostalom ni Vijeće nije tvrdilo. Osim toga, Vijeće nije istaknulo nikakav prigovor što se tiče kako rezultata pregovora sa Švicarskom Konfederacijom tako i merituma pobijane odluke, s obzirom na to da su njegovi prigovori jedino postupovne naravi.

               28

               Usto, potpisivanje Dopune iz 2013. pripada u izvršne i upravljačke funkcije koje se Komisija obvezala preuzeti u okviru Memoranduma o razumijevanju i pripadajućih dopuna. Komisiji su te izvršne i upravljačke funkcije povjerene i na temelju članka 17. stavka 1. UEU‑a.

               29

               Konačno, Komisija ističe da argumentacija Vijeća što se tiče sadržaja Dopune iz 2013. i činjenice da ta dopuna nije u skladu sa zaključcima iz 2012. nije dopuštena jer se na nju poziva prvi put tek u replici. U svakom slučaju, ta se argumentacija ne odnosi na ovlasti Vijeća, već na narav Dopune iz 2013. te stoga nema nikakav temelj u članku 16. UEU‑a.

         Ocjena Suda

               30

               Svojim prvim tužbenim razlogom Vijeće uz potporu svih država članica intervenijenata u bitnome tvrdi da Komisija nije bila nadležna, bez prethodnog odobrenja Vijeća, donijeti pobijanu odluku, koja se odnosi na odobrenje potpisivanja Dopune iz 2013. u ime Unije, i da je ona stoga povrijedila načelo dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. UEU‑a kao i načelo institucionalne ravnoteže kada je donijela tu odluku.

               31

               U tom pogledu, treba podsjetiti da su Ugovori uveli sustav podjele nadležnosti između različitih institucija Unije, koji svakoj instituciji dodjeljuje njezinu ulogu u institucionalnoj strukturi Unije i ostvarenju zadataka koji su joj dodijeljeni (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. svibnja 1990., Parlament/Vijeće, C‑70/88, EU:C:1990:217, t. 21.).

               32

               Članak 13. stavak 2. UEU‑a tako propisuje da svaka institucija Unije djeluje u granicama koje su joj dodijeljene Ugovorima, u skladu s postupcima, uvjetima i ciljevima koji su njima predviđeni. Ta odredba odraz je načela institucionalne ravnoteže, koje obilježava institucionalnu strukturu Unije, a koje podrazumijeva da svaka institucija izvršava svoje ovlasti uz poštovanje ovlasti drugih institucija (presude od 14. travnja 2015., Vijeće/Komisija, C‑409/13, EU:C:2015:217, t. 64. i od 6. listopada 2015., Vijeće/Komisija, C‑73/14, EU:C:2015:663, t. 61.).

               33

               Što se tiče ovlasti Vijeća, članak 16. stavak 1. druga rečenica UEU‑a propisuje da ono obavlja funkcije utvrđivanja politika i koordinacije, kako je utvrđeno u Ugovorima. Što se tiče, posebno, vanjskog djelovanja Unije, članak 16. stavak 6. treći podstavak UEU‑a propisuje da Vijeće za vanjske poslove, na temelju strateških smjernica koje utvrđuje Europsko vijeće, oblikuje vanjsko djelovanje Unije i osigurava dosljednost njezina djelovanja.

               34

               Što se ovlasti Komisije tiče, članak 17. stavak 1. prva, peta i šesta rečenica UEU‑a propisuje da ona promiče opći interes Unije i u tu svrhu poduzima odgovarajuće inicijative, izvršava koordinacijske, izvršne i upravljačke funkcije kako je utvrđeno u Ugovorima i osigurava vanjsko predstavljanje Unije, osim u slučaju zajedničke vanjske i sigurnosne politike i u drugim slučajevima predviđenima u Ugovorima.

               35

               Komisija tvrdi da potpisivanje neobvezujućeg sporazuma predstavlja čin vanjskog predstavljanja Unije u smislu članka 17. stavka 1. UEU‑a ako neobvezujući sporazum odražava stajalište ili politiku Unije koju je Vijeće već utvrdilo. U tim okolnostima, potpisivanje takvog neobvezujućeg instrumenta ne zahtijeva prethodno odobrenje Vijeća. U ovom slučaju, ono je u zaključcima iz 2012. utvrdilo „stajalište Unije”. Dopuna iz 2013. bila je usklađena s tim stajalištem, tako da je Komisija mogla, prema njezinu mišljenju, potpisati tu dopunu bez prethodnog odobrenja Vijeća u tu svrhu.

               36

               U tom pogledu, treba navesti da sama činjenica da Komisija raspolaže ovlašću vanjskog predstavljanja Unije, prema članku 17. stavku 1. UEU‑a, nije dostatna kako bi se odgovorilo na pitanje iz prvog tužbenog razloga Vijeća, o tome zahtijeva li poštovanje načela dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. UEU‑a da Komisijino potpisivanje Dopune iz 2013., u ime Unije, prethodno odobri Vijeće (vidjeti, po analogiji, što se članka 335. UFEU‑a tiče, presudu od 6. listopada 2015., Vijeće/Komisija, C‑73/14, EU:C:2015:663, t. 59. i 60.).

               37

               Kada se radi o zaključcima iz 2012., iako oni dopuštaju Komisiji da „započne potrebne pregovore” sa švicarskim Saveznim vijećem radi financijskog doprinosa u korist Republike Hrvatske, oni međutim ne sadrže, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 115. svojega mišljenja, odobrenje Komisiji za potpisivanje, u ime Unije, dopune koja je proizašla iz tih pregovora. U tom pogledu, ni Komisija nije iznijela elemente koji bi omogućili zaključak da joj je Vijeće u zaključcima iz 2012. dalo ovlast za potpisivanje Dopune iz 2013.

               38

               U tim okolnostima, ne može se smatrati da je Komisija bila ovlaštena, na temelju svoje ovlasti vanjskog predstavljanja iz članka 17. stavka 1. UEU‑a, za potpisivanje neobvezujućeg sporazuma, dogovorenog nakon pregovora s trećom zemljom.

               39

               Naime, odluka koja se odnosi na potpisivanje sporazuma s trećom zemljom iz područja u nadležnosti Unije, bio taj sporazum obvezujući ili ne, implicira ocjenu, uz poštovanje strateških smjernica Europskog vijeća kao i načela i ciljeva vanjskog djelovanja Unije iz članka 21. stavaka 1. i 2. UEU‑a, interesa Unije u okviru odnosa s dotičnom trećom zemljom te arbitriranje između različitih interesa koje ti odnosi obuhvaćaju.

               40

               Prema tome, odluka koja se odnosi na potpisivanje neobvezujućeg sporazuma poput onoga o kojem je riječ u ovom slučaju dio je akata kojima se utvrđuju politike Unije te oblikuje njezino vanjsko djelovanje, u smislu članka 16. stavka 1. druge rečenice i članka 16. stavka 6. trećeg podstavka UEU‑a.

               41

               Tu analizu ne može dovesti u pitanje okolnost da je Vijeće već započelo s ocijenjivanjem interesa Unije prilikom donošenja odluke o pokretanju pregovora koji su doveli do izrade neobvezujućeg sporazuma.

               42

               Naime, potpisivanje neobvezujućeg sporazuma znači Unijinu ocjenu pitanja odgovara li taj sporazum uvijek njezinim interesima kako ih je Vijeće odredilo u odluci o pokretanju pregovora o sklapanju sporazuma.

               43

               Ta ocjena zahtijeva provjeru, osobito, konkretnog sadržaja neobvezujućeg sporazuma koji je proizašao iz pregovora s trećim zemljama, kao što je Dopuna iz 2013., sadržaja koji se ne može ni prethodno utvrditi ni predvidjeti prilikom donošenja odluke o započinjanju takvih pregovora. Tako, sama činjenica da sadržaj neobvezujućeg sporazuma koji je Komisija ispregovarala s trećom zemljom odgovara pregovaračkoj ovlasti koju je dalo Vijeće nije dovoljna da bi Komisiji dala ovlast za potpisivanje takvog neobvezujućeg akta bez prethodnog odobrenja Vijeća, zato što je ona pokrivena prethodno utvrđenim stajalištem potonjeg.

               44

               U ovom slučaju, treba dodati da je točno, kao što je to istaknula Komisija, da je dodatni doprinos Švicarske Konfederacije iz Dopune iz 2013. zahtijevao i suglasnost švicarskog Parlamenta o odgovarajućem financiranju. Osim toga, detalji vezani uz taj doprinos trebali su biti predmet naknadnog pregovaranja između Švicarske Konfederacije i Republike Hrvatske.

               45

               Međutim, osim onoga što je navedeno u točkama 39. do 43. ove presude, elementi koji su navedeni u točki 1. te dopune, koji se odnose na sam iznos toga doprinosa, odnosno 45 milijuna švicarskih franaka (oko 40744020,22 eura) i na njegovo trajanje, predstavljaju bitne aspekte definicije politike Unije u kontekstu prilagodbe švicarskog financijskog doprinosa radi pristupanja Švicarske Konfederacije unutarnjem tržištu koje je prošireno nakon pristupanja Republike Hrvatske Uniji.

               46

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je za Komisijino potpisivanje Dopune iz 2013. u ime Unije bilo potrebno prethodno odobrenje Vijeća. Stoga je, potpisujući Dopunu iz 2013. u ime Unije, bez prethodnog odobrenja Vijeća, Komisija povrijedila načelo dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. UEU‑a kao i načelo institucionalne ravnoteže.

               47

               Slijedom navedenoga, prvi tužbeni razlog je osnovan.

               48

               Stoga pobijanu odluku treba poništiti a da nije potrebno ispitati drugi tužbeni razlog koji je istaknulo Vijeće u prilog svojoj tužbi.

         Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijane odluke

               49

               Vijeće, koje podupiru Češka Republika, Francuska Republika, Mađarska kao i Republika Finska, zahtijeva od Suda da u slučaju poništenja pobijane odluke održi na snazi njezine učinke do donošenja nove.

               50

               U skladu s člankom 264. stavkom 2. UFEU‑a Sud može, ako to smatra potrebnim, navesti koji se učinci akta koji je proglasio ništavim smatraju konačnima.

               51

               U tom smislu, iz sudske prakse Suda proizlazi da, uzimajući u obzir razloge pravne sigurnosti, učinci takvog akta mogu biti održani osobito ako bi trenutačni učinci njegova poništavanja doveli do ozbiljnih negativnih posljedica za zainteresirane osobe i kada se zakonitost pobijanog akta ne osporava zbog njegova cilja ili sadržaja, nego zbog nenadležnosti njegova donositelja ili zbog povrede bitnih postupovnih pravila (presuda od 26. studenoga 2014., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑103/12 i C‑165/12, EU:C:2014:2400, t. 90. kao i navedena sudska praksa).

               52

               U ovom slučaju, treba istaknuti da je pobijana odluka omogućila potpisivanje Dopune iz 2013. kojim je Komisija u ime Unije potvrdila završetak pregovora sa Švicarskom Konfederacijom i političku inicijativu potonje koja je sadržana u toj dopuni.

               53

               Poništenje pobijane odluke bez održavanja na snazi njezinih učinaka moglo bi prouzročiti teške negativne posljedice za odnose Unije i Švicarske Konfederacije.

               54

               Slijedom navedenoga, Sud mora izvršiti ovlast koju mu je povjerio članak 264. stavak 2. UFEU‑a i održati na snazi učinke pobijane odluke do stupanja na snagu, u razumnom roku, nove odluke koja će ju zamijeniti.

         Troškovi

               55

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, potonjoj se nalaže snošenje troškova.

               56

               Sukladno članku 140. stavku 1. istog Poslovnika, Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Francuska Republika, Republika Litva, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Republika Finska kao i Ujedinjena Kraljevina snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije C(2013) 6355 final od 3. listopada 2013. o potpisivanju Dopune Memorandumu o razumijevanju o financijskom doprinosu Švicarske Konfederacije.

                           2.

                           Učinci Odluke Komisije C(2013) 6355 final održavaju se na snazi do stupanja na snagu, u razumnom roku, nove odluke koja će ju zamijeniti.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           4.

                           Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Francuska Republika, Republika Litva, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Republika Finska kao i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 23. siječnja 2014.#Gigaset AG (prije Arques Industries AG) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište kalcijeva karbida i magnezija namijenjenih metalurškoj i plinskoj industriji unutar EGP‑a, uz iznimku Irske, Španjolske, Portugala i Ujedinjene Kraljevine – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a – Utvrđivanje cijena i podjela tržišta – Pripisivanje protupravnog ponašanja – Obveza obrazlaganja – Novčane kazne – Trajanje povrede – Jednako postupanje – Olakotne okolnosti – Suradnja tijekom upravnog postupka – Solidarna odgovornost za plaćanje novčane kazne – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006.#Predmet T‑395/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 14. siječnja 2016.#International Gaming Projects Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava za registraciju figurativnog žiga Zajednice BIG BINGO – Apsolutni razlog za odbijanje – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-663/14.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 15. listopada 2014. # José António de Brito Sequeira Carvalho protiv Europske komisije. # Predmet F-107/13.


Presuda Suda od 14. prosinca 1979. # Regina protiv Maurice Donald Henn i John Frederick Ernest Darby. # Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet 34/79.


title: Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 17. rujna 2014. # Kari Wahlström protiv Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (Frontex). # Predmet F-117/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu F‑117/13,
            povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a,
            Kari Wahlström, bivši član privremenog osoblja Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica, sa stalnom adresom u Espoou (Finska), kojeg zastupa S. Pappas, avocat,
            tužitelj,
            protiv
            Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (Frontex),  koju zastupaju S. Vuorensola i H. Caniard, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Waelbroecka i A. Durona, avocats ,
            tuženika,
            SLUŽBENIČKI SUD
            (treće vijeće),
            u sastavu: S. Van Raepenbusch (izvjestitelj), predsjednik, R. Barents i K. Bradley, suci,
            tajnik: P. Cullen, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. lipnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 30. studenoga 2013. K. Wahlström zahtijeva poništenje odluke izvršnog direktora Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (Frontex) od 19. veljače 2013. o neproduljenju njegova ugovora o radu kao člana privremenog osoblja.
            Pravni okvir
            2. Na temelju članka 17. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2007/2004. od 26. listopada 2004. o osnivanje Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (SL L 349, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 197.), na osoblje Frontexa primjenjuju se Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) i Uvjeti zaposlenja ostalih službenika Europskih zajednica (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja).
            Uvjeti zaposlenja
            3. U skladu s člankom 2. Uvjeta zaposlenja, u verziji koja se primjenjuje u sporu:
            „Za potrebe ovih Uvjeta zaposlenja, ,privremeno osoblje’ znači:
            (a) Osoblje zaposleno radi popunjavanja radnog mjesta koje je uvršteno u popis radnih mjesta iz priloga dijelu proračuna koji se odnosi na svaku instituciju i koje su proračunska tijela odredila kao privremeno;
            […]“
            4. Što se tiče prestanka ugovora, u članku 47. Uvjeta zaposlenja, u verziji koja se primjenjuje u sporu, propisuje se:
            „Osim u slučaju smrti, radni odnos privremenog osoblja prestaje i:
            […]
            (b) u slučaju ugovora na određeno vrijeme:
            i. na datum naveden u ugovoru;
            ii. na kraju otkaznog roka navedenog u ugovoru kojim se službeniku ili instituciji omogućuje raniji prekid radnog odnosa. […]“
            Postupak produljenja ugovora privremenog osoblja u okviru Frontexa
            5. U vrijeme nastanka činjenica, postupak produljenja ugovora o radu člana privremenog osoblja u okviru Frontexa bio je uređen smjernicama koje su osoblju Frontexa bile dostavljene 26. srpnja 2010. upravnom bilješkom br. 40, čiji je cilj osobito bio jamčiti usklađenost, transparentnost i pravičnost u provođenju postupka (u daljnjem tekstu: smjernice). Prema točki 2. smjernica, postupak produljenja sadrži četiri stadija:
            – nakon što službenik izrazi interes za produljenje ugovora o radu, ocjenjivač navodi svoje komentare i prijedlog o produljenju u ad hoc  obrascu;
            – potvrditelj proučava ocjenjivačev prijedlog i u istom obrascu daje suglasnost ili nesuglasnost te ga obrazlaže; u slučaju nesuglasnosti između ocjenjivača i potvrditelja, potonji pisanim putem navodi razloge svoje nesuglasnosti;
            – načelnik dotičnog odsjeka u obrascu navodi preporuku;
            – izvršni direktor donosi konačnu odluku.
            6. U skladu s točkom 3. podtočkom (a) smjernica:
            „Ako izvršni direktor odluči produljiti ugovor o radu za [pet godina], [odjel za ljudske potencijale] sastavlja dopis s prijedlogom službeniku da se ugovor o radu produlji za to razdoblje […]
            Nakon zaprimanja službenikova pozitivnog odgovora, [odjel za ljudske potencijale] [dva] mjeseca prije isteka važećeg ugovora o radu priprema prilog ugovoru o radu za suglasnost i potpis službenika […]“
            7. U točki 3. podtočki (c) smjernica određeno je:
            „Ako izvršni direktor odluči da se ugovor o radu neće produljiti, [odjel za ljudske potencijale] priprema dopis u kojem se navode ocjenjivačevi argumenti (razlozi u vezi s interesom službe, razlozi u vezi s radom ili kombinacija oboje). Taj dopis potpisuje izvršni direktor i prosljeđuje se službeniku [dvanaest] mjeseci prije isteka važećeg ugovora o radu.“
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            8. Tužitelj je stupio u službu Frontexa 1. kolovoza 2006. u svojstvu člana privremenog osoblja u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja na razdoblje od 5 godina koje se može produljiti. Isprva je bio imenovan načelnikom odjela za upravne poslove i razvrstan u razred A*12, drugi stupanj.
            9. Početkom 2008. između odjela i izvršnog direktora bila je uspostavljena dodatna hijerarhijska razina, odnosno „odsjeci“ na čelu s „direktorima odsjeka“. U proljeće 2008. pokrenut je postupak odabira za radno mjesto srednjeg rukovodećeg položaja direktora odsjeka. Tužitelj, kojeg je na sudjelovanje u tom postupku poticao izvršni direktor, podnio je prijavu za radno mjesto direktora odsjeka za upravu, ali njegova prijava nije bila uspješna. Za to radno mjesto odabrana je osoba C.
            10. Nakon internog postupka odabira i u skladu s prilogom njegovu ugovoru o radu potpisanim 22. lipnja 2010., tužitelj je od 1. kolovoza 2010. zaposlen na radnom mjestu načelnika operativnog odjela Frontexa u Pireju (Grčka). Njegove su dužnosti načelnika odjela za upravne poslove od lipnja 2010. prenesene na načelnika odsjeka za upravu osobu C., koja je također bila njegov nadređeni.
            11. Što se tiče ocjenjivanja tužiteljeva izvršenja poslova, u studenome 2009. sastavljeno je izvješće o ocjeni za 2008. Osoba C., načelnik odsjeka za upravu, tužiteljev neposredno nadređeni i time ocjenjivač, i zamjenik izvršnog direktora u svojstvu potvrditelja u tom su izvješću naveli da tužiteljevo izvršenje poslova odgovara razini III jer je, prema njihovu mišljenju, „djelomično ispunio očekivanja u području učinkovitosti, sposobnosti i ponašanja u službi“. S druge strane, ti su isti ocjenjivač i potvrditelj u sljedećem izvješću o ocjeni koje je dovršeno 23. lipnja 2010. za 2009. tužiteljevo izvršenje poslova ocijenili razinom II jer je, prema njihovu mišljenju, „u potpunosti ispunio očekivanja u području učinkovitosti, sposobnosti i ponašanja u službi“. Naposljetku, tužitelju je 23. veljače 2011. dostavljen prijedlog izvješća o ocjeni za 2010. u kojem su ocjenjivač i potvrditelj, koji su se izmijenili i postali zamjenik izvršnog direktora odnosno izvršni direktor, naveli da stupanj tužiteljeva izvršenja poslova odgovara razini III.
            12. Tužitelj je 28. travnja 2011. podnio prigovor protiv prijedloga izvješća o ocjeni za 2010. zajedničkom ocjenjivačkom odboru osnovanom temeljem članka 13. odluke izvršnog direktora Frontexa od 27. kolovoza 2009. o postupku ocjenjivanja osoblja. Dana 13. lipnja 2012. navedeni odbor donio je mišljenje u kojem je zaključio da „zbog neispunjenja ciljeva postavljenih u izvješću i nedostatka dokaza u prilog određenim ocjenama“ treba „poboljšati nepristranost i objektivnost“ izvješća te da „zbog tužiteljeva dugotrajnog bolovanja u 2011. i teškoća koje su zbog toga nastale pri provedbi svih faza postupka ocjenjivanja, […] s jedne strane, […] nije bio proveden primjenjiv postupak, međutim, s druge strane, odgovornost se nije mogla pripisati ocjenjivaču i/ili potvrditelju“.
            13. Tužitelj je elektroničkom poštom od 11. srpnja 2012. bio obaviješten da je potvrditelj odlučio potvrditi izvješće o ocjeni za 2010. te da neće unositi nikakvu izmjenu. Tužitelj je navedeno izvješće pobijao pred Službeničkim sudom, koji je u presudi od 9. listopada 2013., Wahlström/Frontex (F‑116/12, EU:F:2013:143, koja je predmet žalbe pred Službeničkim sudom, predmet T‑653/13 P) odbio tužbu.
            14. Usto, kad je riječ o produljenju tužiteljeva ugovora o radu kao člana privremenog osoblja, čije je trajanje ugovorom određeno do 31. srpnja 2011., odjel za ljudske potencijale upitao ga je elektroničkom poštom od 22. srpnja 2010. je li zainteresiran za produljenje svojeg ugovora o radu, kako bi znao treba li „pokrenuti postupak produljenja 12 mjeseci unaprijed“, kako je to određeno smjernicama. Tužitelj je u elektroničkoj pošti istog dana odgovorio potvrdno, navodeći da „je više nego ikada zainteresiran za trenutačne poslove, okolnosti i buduće perspektive [radnog mjesta] jer bi mu to omogućilo da radeći u Frontexu iskoristi [s]voje obrazovanje časnika obalne straže i [svojih] 20 godina radnog iskustva u području upravljanja granicama“. Odjel za ljudske potencijale odmah je nastavno u elektroničkoj pošti tužitelju odgovorio da će „pokrenuti“ postupak produljenja ugovora o radu te da se odluka u tom pogledu može očekivati potkraj rujna ili početkom listopada 2010.
            15. Izvršni direktor, u svojstvu tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu Frontexa (u daljnjem tekstu: TOSUR), na sastanku 9. prosinca 2010. obavijestio je tužitelja da mu ne namjerava produljiti ugovor o radu. Sutradan je izvršni direktor službeno donio odluku o neproduljenju tužiteljeva ugovora o radu, u skladu s preporukom zamjenika izvršnog direktora, koji je u svojstvu tužiteljeva ocjenjivača u obrascu o produljenju ugovora o radu naglasio da njegovo izvršenje poslova tijekom posljednje četiri godine nije ispunilo očekivanja. Tužitelj je o toj odluci obaviješten 16. prosinca iste godine.
            16. Odluka izvršnog direktora Frontexa od 10. prosinca 2010. o neproduljenju tužiteljeva ugovora u radu bila je predmet predsudskog upravnog postupka, a potom ju je tužitelj pobijao pred Službeničkim sudom, koji je u presudi od 30. siječnja 2013., Wahlström/Frontex (F‑87/11, EU:F:2013:10) poništio navedenu odluku zbog povrede bitnih postupovnih pretpostavki, s obzirom na to da je utvrdio da postupak produljenja ugovora o radu sadrži nedostatak koji se odnosi na nenadležnost ocjenjivača. Nakon tog poništenja, izvršni direktor Frontexa, u svojstvu TOSUR‑a, donio je novu odluku o neproduljenju tužiteljeva ugovora o radu od 19. veljače 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), koja je tužitelju dostavljena 22. veljače iste godine, s novim obrascem za produljenje njegova ugovora o radu koji su popunili ocjenjivač i potvrditelj.
            17. Tužitelj je 23. travnja 2013. podnio žalbu protiv pobijane odluke, u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju. TOSUR je odlukom od 21. kolovoza 2013. odbio tu žalbu.
            Zahtjevi stranaka
            18. Tužitelj od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – primijeni „svoju neograničenu nadležnost radi jamčenja učinkovitosti svoje odluke“;
            – naloži Frontexu snošenje troškova.
            19. Frontex od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            Zahtjev za poništenje
            20. U prilog zahtjevu za poništenje tužitelj ističe pet tužbenih razloga, koji se temelje, prvi, na povredi prava na obranu, drugi, na povredi točke 3. podtočke (c) smjernica, treći, na povredi načela poštovanja legitimnih očekivanja, četvrti, na nepoštovanju obveze pažnje i, peti, na očitoj pogrešci u ocjeni.
            21. U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj prigovara Frontexu da ga nije saslušao prije donošenja pobijane odluke, koja predstavlja akt koji negativno utječe na njegovo pravo na način da se njime mogu nanijeti ozbiljne posljedice na njegovu profesionalnu situaciju jer je, na temelju ocjene njegovih sposobnosti i kvalifikacija, onemogućio zadržavanje njegova radnog odnosa. Takva bi se odluka trebala analizirati kao odluka donesena u postupku pokrenutom protiv tužitelja.
            22. Tužitelj također tvrdi da je pravo na saslušanje temeljno načelo prava Unije koje je nadređeno smjernicama tako što, iako njima nije propisano savjetovanje s dotičnim službenicima, ta okolnost ne može spriječiti primjenu navedenog načela. Samo bi se u vrlo specifičnim slučajevima, kad se u praksi pokaže nemogućim ili nespojivim s interesom službe prethodno saslušati dotičnu osobu, moglo udovoljiti zahtjevima koji proizlaze iz gore navedenog načela tako da se dotična osoba sasluša u najkraćem roku nakon donošenja odluke koja negativno utječe na njezino pravo. U ovom se slučaju Frontex s tužiteljem nije savjetovao ni prije ni prvom prilikom nakon donošenja pobijane odluke.
            23. Frontex ne osporava da pobijana odluka negativno utječe na tužiteljevo pravo ni da poštovanje prava na obranu u svakom postupku pokrenutom protiv neke osobe koji može rezultirati aktom koji negativno utječe na prava te osobe predstavlja temeljno načelo prava Unije koje mora biti zajamčeno, pa i onda kada ne postoje nikakva postupovna pravila. Međutim, Frontex navodi da sama činjenica da je odluka s postupovnog gledišta akt koji negativno utječe nije dovoljna da se utvrdi obveza uprave da prije donošenja navedene odluke korisno sasluša dotičnog službenika. Također bi to trebao biti upravni postupak pokrenut protiv dotične osobe u kojem se donosi odluka koja negativno utječe. Međutim, to nije slučaj u postupku produljenja ugovora o radu kao člana privremenog osoblja, koji se primjenjuje prema istim pravilima i kriterijima ocjenjivanja na sve članove privremenog osoblja čiji ugovori o radu istječu u bližoj budućnosti i koji ih žele upravo produljiti. U tim bi uvjetima bilo proturječno tvrditi da je takav postupak usmjeren protiv dotičnog službenika.
            24. Frontex je na raspravi također tvrdio da ga članak 41. stavak 2. točka (a) Povelje Europske unije ne obvezuje na saslušanje tužitelja o produljenju njegova ugovora o radu jer mu takvo produljenje ne može nanijeti štetu.
            25. U tom pogledu valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prava na obranu nameću kao opće načelo prava Unije u svakom postupku pokrenutom protiv neke osobe koji može rezultirati aktom koji negativno utječe na prava te osobe, a koje mora biti zajamčeno, pa i onda kada ne postoje nikakva postupovna pravila (presude Belgija/Komisija, 234/84, EU:C:1986:302, t. 27.; Njemačka/Komisija, C‑288/96, EU:C:2000:537, t. 99. i Komisija/De Bry, C‑344/05 P, EU:C:2006:710, t. 37.).
            26. U ovom slučaju tužitelj tvrdi da je pobijana odluka donesena u postupku pokrenutom protiv njega jer ga sankcionira prestankom radnog odnosa na temelju ocjene njegovih sposobnosti i kvalifikacija. Međutim, kao što to s pravom tvrdi Frontex, postupak produljenja ugovora o radu kao člana privremenog osoblja, kakav je propisan smjernicama, usmjeren je upravo tomu da TOSUR‑u omogući ispitivanje, nakon što su dotični službenici izrazili svoju želju, treba li njihove ugovore koji će uskoro isteći produljiti prema pravilima koja im jamče jednako postupanje u području u kojem TOSUR raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti u ocjenjivanju. U tim okolnostima nije moguće smatrati da je postupak u kojem je donesena pobijana odluka bio pokrenut protiv tužitelja, koji se, prema tome, nije mogao na tom temelju pozivati na prava na obranu.
            27. Iako u ovom slučaju nije utvrđeno da je pobijana odluka donesena u postupku pokrenutom protiv tužitelja, ona ipak negativno utječe na njegov položaj, s obzirom na to da je njezinim konačnim ishodom lišen mogućnosti nastavka rada u Frontexu. Prema mišljenju suda Unije, prava na obranu, kao što su od sada utvrđena u članku 41. Povelje, imaju opću primjenu (presuda L/Parlament, T‑317/10 P, EU:T:2013:413, t. 81.) pa, s obzirom na to da su šira, obuhvaćaju postupovno pravo iz stavka 2. točke (a) navedenog članka svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati (vidjeti u tom smislu presude Francuska/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, t. 65.; M., C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 81. do 83. i Komisija/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 98. i 99.). Zato bi Frontex na temelju članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje tužitelju morao omogućiti da učinkovito izrazi svoje stajalište prije donošenja pobijane odluke. Frontex ne osporava da tužitelju nije omogućio saslušanje prije donošenja te odluke.
            28. Međutim, da bi povreda prava na saslušanje mogla prouzročiti poništenje pobijane odluke, prema ustaljenoj sudskoj praksi, potrebno je ispitati bi li rezultat postupka mogao biti drukčiji da nije bilo te nepravilnosti (presude G. i R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, t. 38. i navedena sudska praksa i CH/Parlament, F‑129/12, EU:F:2013:203, t. 38.).
            29. U ovom slučaju iz novog obrasca za produljenje ugovora o radu proizlazi da se ocjenjivačeva preporuka o neproduljenju tužiteljeva ugovora o radu temelji na razini njegova izvršenja posla za 2009., kako je ocijenjena u izvješću o ocjeni od 23. lipnja 2010. Ta je ocjena zapravo u pobijanoj odluci u bitnome ponovljena, čak u većem dijelu doslovno, jer je ocjenjivač naglasio da je „razina izvršenja nedovoljna (sposobnost i ponašanje) u bitnim, ključnim i prioritetnim područjima za osobu na tom položaju“, pri čemu je upozorio na dva cilja koja nisu postignuta i koja su navedena u odjeljku B (naslovljenom „Postignuće ciljeva tijekom referentnog razdoblja“) navedenog izvješća o ocjeni. Također, problemi u odnosima s određenim odjelima i ustrajno donošenje neprikladnih odluka, na što je upozoreno u odjeljku D „Kapaciteti (sposobnosti i kvalifikacije) tijekom referentnog razdoblja“ navedenog izvješća, u pobijanoj odluci doslovno su bili ponovljeni među ocjenjivačevim komentarima. Nije osporeno da je tužitelj bio saslušan u okviru ocjenjivanja za 2009.
            30. Međutim, razgovor tužitelja i ocjenjivača u okviru navedenog ocjenjivanja sâm po sebi ne može dokazati da, čak i da nije bilo postupovne nepravilnosti utvrđene u gore navedenoj točki 27., odnosno čak i da je tužitelj bio saslušan prije donošenja pobijane odluke i da je tako bio u mogućnosti iznijeti svoju obranu pred rizikom gubitka posla, postupak produljenja ugovora o radu ne bi mogao dovesti do drukčijeg ishoda, s obzirom na to da dva postupka u pitanju, jedan koji se odnosi na donošenje izvješća o ocjeni, a drugi na produljenje ili neproduljenje ugovora o radu, imaju uistinu slične, ali ipak različite ciljeve i mogu se temeljiti na različitim kriterijima ocjenjivanja. Posebno su razina davanja i sposobnosti dotičnog službenika samo dva elemenata koje TOSUR može uzeti u obzir prilikom donošenja odluke o produljenju ugovora o radu.
            31. To još više vrijedi za komentare ocjenjivača, odnosno zamjenika izvršnog direktora, koji je također bio uključen u okviru novog postupka produljenja ugovora o radu provedenog nakon presude Službeničkog suda o poništenju. Ti komentari odnosili su se na tužiteljevo izvršenje posla tijekom 2010., koje je potonji već ocijenio u svojstvu tužiteljeva ocjenjivača u okviru sastavljanja izvješća za 2011. Međutim, Službenički sud u svojoj presudi Wahlström/Frontex (EU:F:2013:143, t.38.), odlučujući o tužbi protiv izvješća o ocjeni sastavljenog u okviru ocjenjivanja za 2011., jasno je utvrdio da u okviru tog ocjenjivanja nije bilo nikakva razgovora između ocjenjivača i tužitelja.
            32. Na temelju navedenog ne može se isključiti da je odluka TOSUR‑a o neproduljenju ugovora o radu mogla biti drukčija da je tužitelju omogućeno da se korisno izjasni o razini svojih profesionalnih davanja kako u 2009. tako u 2010., i to u vezi s mogućnošću nastavka svojeg rada za Frontex, te da je stoga poštovanje prava na saslušanje moglo utjecati na sadržaj pobijane odluke.
            33. Kad bi se u okolnostima ovog slučaja prihvatilo da bi Frontex nakon tužiteljeva saslušanja donio istu odluku, to ne bi značilo ništa drugo nego oduzimanje smisla temeljnom pravu na saslušanje propisanom u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje jer sam sadržaj tog prava pretpostavlja da zainteresirana osoba ima mogućnost utjecaja na postupak odlučivanja u pitanju (presuda Marcuccio/Komisija, T‑236/02, EU:T:2005:417, t. 115.).
            34. Na temelju prethodno navedenog proizlazi da je prvi tužbeni razlog osnovan te da, posljedično, valja poništiti pobijanu odluku a da pritom nije potrebno ispitati druge tužbene razloge.
            Zahtjev da Službenički sud primijeni svoju neograničenu nadležnost
            35. Tužitelj, koji smatra da njegova tužba ima financijske posljedice jer u njoj predlaže poništenje odluke o neproduljenju ugovora o radu kao člana privremenog osoblja, predlaže Službeničkom sudu da primijeni neograničenu nadležnost koju određuje članak 91. stavak 1. Pravilnika i da Frontexu naloži snošenje iznosa koji smatra ex æquo et bono potrebnim za jamstvo učinkovitosti njegove odluke.
            36. Frontex smatra da Službenički sud ne može primijeniti neograničenu nadležnost i naložiti mu plaćanje naknade štete.
            37. U tom pogledu, valja podsjetiti da poništenje akta od suda Unije ima za posljedicu retroaktivno brisanje tog akta iz pravnog poretka i da, kad je poništeni akt već izvršen, poništenje njegovih učinaka nalaže uspostavu pravnog stanja u kojem je tužitelj bio prije donošenja tog akta (presude Landgren/ETF, F‑1/05, EU:F:2006:112, t. 92. i Kalmár/Europol, F‑83/09, EU:F:2011:66, t. 88.). Nadalje, u skladu s člankom 266. UFEU‑a, institucija čiji je akt poništen mora „poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda Europske unije“.
            38. Valja ponovno naglasiti da je pobijana odluka poništena jer TOSUR prije njezina donošenja nije korisno saslušao tužitelja.
            39. U tom kontekstu, nikako nije moguće isključiti TOSUR‑ovo mišljenje da bi nakon ponovnog pregleda spisa mogao donijeti novu odluku o neproduljenju ugovora o radu kao člana privremenog osoblja uvažavajući obrazloženje ove presude.
            40. Osim toga, iako taj zahtjev treba uzeti u obzir kao prijedlog za naknadu neimovinske štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog nezakonitosti koje se pripisuju TOSUR‑u u okviru njegova zahtjeva za poništenje, neosporno je da tužba ne sadrži ni najmanji dokaz da navodnu neimovinsku štetu ne bi bilo moguće u cijelosti nadoknaditi poništenjem pobijane odluke koja je njezin uzrok.
            41. Stoga Službenički sud ne treba u izvršenju neograničene nadležnosti, koju ima na temelju članka 91. stavka 1. Pravilnika, osigurati jamstvo praktične učinkovitosti ove presude o poništenju.
            Troškovi
            42. Sukladno odredbama članka 87. stavka 1. Poslovnika, ako nije drukčije propisano drugim odredbama Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Sukladno stavku 2. istog članka, Službenički sud može odlučiti da, ako to zahtijeva pravičnost, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove, ali da je dužna samo djelomično snositi troškove druge stranke odnosno da uopće nije dužna snositi troškove po toj osnovi.
            43. Iz razloga navedenih u ovoj presudi proizlazi da Frontex nije uspio u svojem zahtjevu. Osim toga, tužitelj je u svojem tužbenom zahtjevu izričito zatražio da Frontexu bude naloženo snošenje troškova. Budući da predmetne okolnosti ne opravdavaju primjenu odredaba članka 87. stavka 2. Poslovnika, Frontexu valja naložiti snošenje vlastitih i tužiteljevih troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            SLUŽBENIČKI SUD
            (treće vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se odluka izvršnog direktora Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije o neproduljenju ugovora o radu kao člana privremenog osoblja K. Wahlströmu od 19. veljače 2013.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Europska agencija za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije snosi vlastite troškove i nalaže joj se snošenje troškova K. Wahlströma.