title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. listopada 2013.#Yvon Welte protiv Finanzamt Velbert.#Zahtjev za prethodnu odluku koju je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Slobodno kretanje kapitala – Članci 56. do 58. UEZ‑a – Porezi na nasljedstvo – Ostavitelj i nasljednik s boravištem u trećoj zemlji – Ostavinska masa – Nekretnine u nekoj državi članici – Pravo na olakšicu na poreznu osnovicu – Različito postupanje s rezidentima i nerezidentima.#Predmet C-181/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. listopada 2013. (
            1
         )
      „Slobodno kretanje kapitala — Članci 56. do 58. UEZ‑a — Porezi na nasljedstvo — Ostavitelj i nasljednik s boravištem u trećoj zemlji — Ostavinska masa — Nekretnine u nekoj državi članici — Pravo na olakšicu na poreznu osnovicu — Različito postupanje s rezidentima i nerezidentima“
      U predmetu C‑181/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Njemačka), odlukom od 2. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 18. travnja 2012., u postupku

         Yvon Welte

      protiv

         Finanzamt Velbert,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Y. Weltea, M. Duffner, Rechtsanwalt,

               —

               za Finanzamt Velbert, A. Ludwig, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, A. Wiedmann i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Lepièce, avocate,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 56. i 58. UEZ‑a.

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Y. Weltea, udovca švicarske državljanke koja je preminula u Švicarskoj, i Finanzamt Velbert (u daljnjem tekstu: Finanzamt) u pogledu izračuna poreza na nasljedstvo za građevinsko zemljište u Njemačkoj koje je bilo u vlasništvu pokojnice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive Vijeća 88/361/EEZ od 24. lipnja 1988. za provedbu članka 67. Ugovora (članak stavljen izvan snage Ugovorom iz Amsterdama) (SL L 178, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 7.):
               „1.   Ne dovodeći u pitanje sljedeće odredbe, države članice ukidaju ograničenja na kretanja kapitala između osoba rezidenata u državama članicama. Radi olakšanja primjene ove Direktive, kretanja kapitala klasificirana su u skladu s nomenklaturom u Prilogu 1.
               2.   Transferi koji se odnose na kretanja kapitala vrše se po istim tečajnim uvjetima kao i oni koji se koriste za plaćanja koja se odnose na tekuće transakcije.”

               4

               Među kretanjima kapitala navedenima u Prilogu 1. Direktivi 88/361 nalaze se „Izravna ulaganja” u rubrici I, „Ulaganja u nekretnine (nije uključeno pod točkom I.)” u rubrici II te „Kretanja osobnog kapitala” u rubrici XI koja, među ostalim, uključuju nasljedstva i ostavštine.

         Njemačko pravo

               5

               Zakon o porezu na nasljedstvo i darove (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz), u verziji objavljenoj 27. veljače 1997. (BGBl. 1997 I, str. 378.), kako je izmijenjen člankom 1. Zakona o reformi sustava oporezivanja nasljedstva i pravila procjene (Gesetzes zur Reform des Erbschaftsteuer- und Bewertungsrechts) od 24. prosinca 2008. (BGBl. 2008 I, str. 3018., u daljnjem tekstu: ErbStG), sadržava sljedeće odredbe:
               „Članak 1.: Oporezive transakcije
               1.   Porezu na promet nekretnina pri nasljeđivanju (ili darovanju), podliježu

                        1)

                        stjecanje za slučaj smrti,

                        2)

                        darovanja između živih,

                        3)

                        [...]

                  Članak 2.: Osobna porezna obveza
               1.   Porezna obveza primjenjuje se

                        1)

                        u slučajevima iz članka 1. stavka 1. točaka 1. do 3., na svu stečenu imovinu ako je ostavitelj na dan smrti, darovatelj na dan zaključenja darovanja ili obdarenik, na dan nastanka činjenice koja dovodi do porezne obveze, imao svojstvo rezidenta.
                        Rezidentima se smatraju:

                                 a)

                                 fizičke osobe koje imaju prebivalište ili uobičajeno boravište na državnom području,

                                 b)

                                 njemački državljani koji nisu trajno boravili dulje od pet godina u inozemstvu, iako nemaju prebivalište u Njemačkoj.

                  [...]
               3.   U svim ostalim slučajevima, na prenesenu imovinu koja se smatra tuzemnom imovinom u smislu članka 121. [Zakona o procjeni (Bewertungsgesetz), u daljnjem tekstu: BewG].
               [...]

                  Članak 3.: Stjecanja za slučaj smrti
               1.   Stjecanje za slučaj smrti odnosi se na:

                        1)

                        stjecanje nasljeđivanjem […]

                  [...]

                  Članak 15.: Porezni razredi
               1.   Ovisno o postojećem osobnom odnosu između osobe koja ima pravo na nasljedstvo i preminule osobe ili darovatelja, valja razlikovati sljedeća tri porezna razreda:
               Porezni razred I.:

                        1)

                        bračni drug

                  [...]

                  Članak 16.: Olakšice
               1.   U slučajevima navedenima u članku 2. stavku 1. točki 1. izuzeto je stjecanje imovine

                        1)

                        od strane bračnog druga u iznosu od 500000 eura […]

                  [...]
               2.   Iznos olakšice iz stavka 1. zamjenjuje se iznosom od 2000 eura u slučajevima navedenima u članku 2. stavku 1. točki 3.
               [...]

                  Članak 19.: Stope oporezivanja
               1.   Porezi se obračunavaju po sljedećim stopama:

                           Vrijednost oporezive stečene imovine
                           (članak 10.)
                           Do (u eurima)

                           Postotak u poreznom razredu

                           I.

                           II.

                           III.

                           75 000

                           7

                           30

                           30

                           300 000

                           11

                           30

                           30

                           600 000

                           15

                           30

                           30

                     [...]”

               6

               Člankom 121. BewG‑a, kako je izmijenjen člankom 2. Zakona o reformi sustava oporezivanja nasljedstva i pravila procjene od 24. prosinca 2008., naslovljenim „Tuzemna imovina”, propisuje se:
               „Tuzemna imovina obuhvaća:
               [...]

                        2)

                        naslijeđenu nekretninu u Njemačkoj,

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               F. I. Welte‑Schenkel, koja je rođena u Njemačkoj, ali je postala švicarska državljanka nakon sklapanja braka s Y. Welteom, švicarskim državljaninom, preminula je 27. ožujka 2009. u Švicarskoj gdje je boravila sa svojim suprugom. Potonji je njezin jedini nasljednik.

               8

               Pokojnica je bila vlasnica zemljišta u Düsseldorfu (Njemačka), čiju je vrijednost Finanzamt Düsseldorf‑Süd na dan njezine smrti procijenio na 329200 eura. Iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da se na tom zemljištu nalazi kuća roditelja pokojnice koju je ona naslijedila u trenutku smrti svoje majke. Pokojnica je također imala otvorene račune u dvjema bankama u Njemačkoj na kojima se ukupno nalazilo 33689,72 eura. Osim toga, pokojnica je imala otvorene račune u švicarskim bankama na kojima se ukupno nalazilo 169508,04 eura.

               9

               Finanzamt je rješenjem od 31. listopada 2011. utvrdio da Y. Welte mora platiti porez na nasljedstvo u iznosu od 41450 eura. Taj je iznos dobiven tako što se na poreznu osnovicu utvrđenu na temelju vrijednosti samog zemljišta u Düsseldorfu, od koje je odbijen paušal u iznosu od 10300 eura za troškove nasljedstva, primijenila olakšica u iznosu od 2000 eura predviđena člankom 16. stavkom 2. ErbStG‑a za slučaj nasljeđivanja između nerezidenata.

               10

               Finanzamt je odlukom od 23. siječnja 2012. odbio prigovor koji je Y. Welte izjavio kako bi ostvario prava na olakšicu u iznosu od 500000 eura koja je člankom 16. stavkom 1. ErbStG‑a predviđena u korist bračnog druga kada nasljedstvo uključuje barem jednog rezidenta.

               11

               Y. Welte podnio je pred Finanzgericht Düsseldorf tužbu protiv te odluke, pri čemu je istaknuo da se nejednakim postupanjem prema rezidentima i nerezidentima u pogledu plaćanja poreza na nasljedstvo povređuje slobodno kretanje kapitala zajamčeno Ugovorom o EZ‑u.

               12

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, dvojbeno je je li članak 16. stavak 2. ErbStG‑a usklađen s člankom 56. stavkom 1. i člankom 58. UEZ‑a. Naime, u skladu s tom prvom odredbom, Y. Welte, u svojstvu djelomičnog poreznog obveznika, ima pravo samo na olakšicu u iznosu od 2000 eura za nasljedstvo. Međutim, da su pokojnica ili on sam imali boravište u Njemačkoj u trenutku njezine smrti, Y. Welte imao bi pravo na olakšicu u iznosu od 500000 eura predviđenu člankom 16. stavkom 1. ErbStG‑a te stoga ne bi morao platiti nikakav porez na nasljedstvo.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud u presudi od 22. travnja 2010., Mattner (C‑510/08, Zb., str. I‑3553., t. 56.), odlučio da se člancima 56. i 58. UEZ‑a protivi odredba kao što je članak 16. stavak 2. ErbStG‑a kojim se za izračun poreza na darovanja propisuje da je olakšica na iznos porezne osnovice, u slučaju darovanja nekretnine koja se nalazi na području te države, ako su darovatelj i obdarenik u vrijeme darovanja imali boravište u drugoj državi članici, niža od olakšice koja bi se primijenila da je barem jedan od njih u to vrijeme imao boravište u prvonavedenoj državi članici.

               14

               Međutim, taj sud napominje da se ovaj spor razlikuje od predmeta u kojemu je donesena gore navedena presuda Mattner u dva pogleda. S jedne strane, pokojnica i Y. Welte na dan njezine smrti nisu imali boravište u državi članici Europske unije, nego u trećoj zemlji. S druge strane, nasljedstvo koje je naslijedio Y. Welte nije uključivalo samo zemljište pokojnice, nego i imovinu u njemačkim i švicarskim bankama. Stoga bi odluka da se Y. Welteu ne odobri olakšica u iznosu od 500000 eura, nego samo olakšica u iznosu od 2000 eura mogla biti opravdana jer se oporezivao samo dio ostavinske mase koji se nalazi u Njemačkoj.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev ipak sumnja da se tim argumentima može opravdati nejednako postupanje u glavnom postupku prema rezidentima i nerezidentima, pri čemu se u tom pogledu poziva na presudu od 18. prosinca 2007., A (C‑101/05, Zb., str. I‑11531.), i gore navedenu presudu Mattner. Osobito smatra da bi odobrenje olakšice Y. Welteu u iznosu od samo 2000 eura prelazilo ono što je nužno za uspostavu jednakog postupanja prema rezidentima i nerezidentima. Naime, u ovom je slučaju zemljište u Düsseldorfu, koje predstavlja ostavinsku masu koja se oporezuje u Njemačkoj, bilo procijenjeno na 329200 eura, iznos koji odgovara gotovo 62 % ukupne vrijednosti nasljedstva procijenjenog na 532397,76 eura. Neoporezivanjem gotovo 38 % vrijednosti nasljedstva stoga bi se teško mogla opravdati olakšica u iznosu od 2000 eura umjesto olakšice u iznosu od 500000 eura.

               16

               U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 56. i 58. [UEZ‑a] tumačiti na način da im se protivi nacionalni sustav oporezivanja nasljedstva države članice kojim se za nerezidente, koji nasljedstvom od nerezidenta stječu zemljište koje se nalazi u toj državi članici, predviđa samo olakšica u iznosu od 2000 eura, dok bi se olakšica u iznosu od 500000 eura odobrila za nasljedstvo da je preminula osoba ili osoba koja ima pravo na ostavinu u trenutku smrti ostavitelja imala boravište u predmetnoj državi članici?”

         O prethodnom pitanju

               17

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članke 56. i 58. UEZ‑a tumačiti na način da im se protive propisi neke države članice koji se odnose na izračun poreza na nasljedstvo, a koji u slučaju nasljeđivanja neke nekretnine koja se nalazi na području te države propisuju da je, kada, kao u okolnostima glavnog predmeta , preminula osoba i osoba koja ima pravo na ostavinu u trenutku smrti ostavitelja imaju boravište u nekoj trećoj zemlji kao što je Švicarska Konfederacija, olakšica na poreznu osnovicu manja od olakšice koja bi se primjenjivala da je barem jedna od njih u tom trenutku imala boravište u navedenoj državi članici.

               18

               Člankom 56. stavkom 1. UEZ‑a općenito se zabranjuju ograničenja kretanja kapitala među državama članicama kao i između država članica i trećih zemalja.

               19

               Zbog nepostojanja definicije pojma „kretanje kapitala” u Ugovoru, Sud je priznao indikativnu vrijednost nomenklature koju predstavlja Prilog I. Direktivi 88/361, s time da, sukladno uvodu tog priloga, popis koji on sadržava nije taksativne prirode (vidjeti osobito presude od 23. veljače 2006., van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Zb., str. I‑1957., t. 39., kao i od 10. veljače 2011., Missionswerk Werner Heukelbach, C‑25/10, Zb., str. I‑497., t. 15.).

               20

               U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se nasljedstva, kod kojih se imovina koju je ostavila umrla osoba iz rubrike XI. Priloga I. Direktivi 88/361, naslovljene „Kretanja osobnog kapitala” prenosi na jednu ili više osoba, predstavljaju kretanja kapitala u smislu članka 56. UEZ‑a, osim u slučaju kad su njihovi sastavni elementi ograničeni na jednu državu članicu (vidjeti osobito presudu od 11. prosinca 2003., Barbier, C‑364/01, Zb., str. I‑15013., t. 58.; gore navedenu presudu van Hilten‑van der Heijden, t. 40. do 42., i presudu od 19. srpnja 2012., Scheunemann, C‑31/11, t. 22.).

               21

               Situacija u kojoj osoba, koja u trenutku svoje smrti ima boravište u Švicarskoj, drugoj osobi, koja također ima boravište u toj državi, ostavlja u nasljedstvo svu imovinu, među kojima i nekretninu koja se nalazi u Njemačkoj i koja je predmet izračuna poreza na nasljedstvo u toj istoj državi članici, ne može se smatrati potpuno unutarnjom situacijom. Prema tome, nasljedstvo iz glavnog postupka predstavlja transakciju koja proizlazi iz kretanja kapitala u smislu članka 56. stavka 1. UEZ‑a.

               22

               Stoga najprije valja ispitati predstavlja li nacionalni propis kao što je propis u glavnom postupku, kao što to ističu Y. Welte u glavnom postupku i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima pred Sudom, ograničenje kretanja kapitala.

         Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 56. stavka 1. UEZ‑a

               23

               Što se tiče nasljeđivanja, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da mjere koje su zabranjene člankom 56. stavkom 1. UEZ‑a, jer predstavljaju ograničenje kretanja kapitala, obuhvaćaju mjere čiji je učinak smanjenje vrijednosti nasljedstva rezidenta države koja je različita od države na čijem se državnom području predmetne nekretnine nalaze i koja oporezuje nasljeđivanje tih nekretnina (vidjeti osobito gore navedenu presudu Barbier, t. 62.; od 11. rujna 2008., presude Eckelkamp i dr., C‑11/07, Zb., str. I‑6845., t. 44, i Arens‑Sikken, C‑43/07, Zb., str. I‑6887., t. 37., kao i gore navedenu presudu Missionswerk Werner Heukelbach, t. 22.).

               24

               U ovom se slučaju nacionalnim propisom o kojemu je riječ u glavnom postupku predviđa da je, u slučaju nasljedstva koje uključuje nekretninu u Njemačkoj, kada preminula osoba i osoba koja ima pravo na ostavinu nisu imali boravište u toj državi članici u trenutku smrti ostavitelja, olakšica na poreznu osnovicu manja od olakšice koja bi se primijenila da su preminula osoba ili osoba koja ima pravo na ostavinu u tom istom trenutku imali boravište na njemačkom području.

               25

               Valja utvrditi da takav propis, prema kojem primjena olakšice na poreznu osnovicu za predmetnu nekretninu ovisi o mjestu boravišta preminule osobe ili osobe koja ima pravo na nasljedstvo u trenutku smrti ostavitelja, dovodi do toga da se nasljedstva među nerezidentima koja uključuju takvu imovinu teže porezno opterećuju nego nasljedstva koja uključuju barem jednog rezidenta te stoga ima za učinak smanjenje vrijednosti navedenog nasljedstva (vidjeti po analogiji gore navedene presude Eckelkamp i dr., t. 45. i 46.; Mattner, t. 27. i 28., kao i Missionswerk Werner Heukelbach, t. 24.).

               26

               Iz toga proizlazi da nacionalni propis kao što je propis o kojemu je riječ u glavnom predmetu predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 56. stavka 1. UEZ‑a.

         Primjena članka 57. stavka 1. UEZ‑a u pogledu ograničenja slobodnog kretanja kapitala u odnosu na treće zemlje

               27

               Međutim, njemačka i belgijska vlada te Komisija tvrde da se takvo ograničenje, što se tiče kretanja kapitala s trećom zemljom, može priznati na temelju članka 57. stavka 1. UEZ‑a.

               28

               Valja podsjetiti da, u skladu s tom odredbom, odredbe članka 56. ne dovode u pitanje primjenu onih ograničenja prema trećim zemljama koja prema nacionalnom pravu ili pravu Unije postoje na dan 31. prosinca 1993. godine, usvojenih u odnosu na kretanje kapitala u takve države ili iz njih, koje obuhvaća izravna ulaganja, uključujući ulaganja u nekretnine, u odnosu na poslovni nastan, pružanje financijskih usluga ili uvrštenje vrijednosnih papira na tržište kapitala.

               29

               U tom pogledu valja istaknuti da se u članku 57. stavku 1. UEZ‑a, koji sadržava taksativan popis kretanja kapitala koja mogu izbjeći primjenu članka 56. stavka 1. UEZ‑a, ne navode nasljedstva. Stoga se ta odredba, zbog toga što predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti (vidjeti po analogiji gore navedenu presudu Eckelkamp i dr., t. 57.).

               30

               Njemačka vlada i Komisija, koje podupire belgijska vlada, ipak ističu da se članak 57. stavak 1. UEZ‑a primjenjuje na kretanje kapitala koje obuhvaća „izravna ulaganja, uključujući ulaganja u nekretnine”. Nasljedstvo koje se odnosi na nekretninu predstavljalo bi takvo ulaganje jer osoba koja ima pravo na takvo nasljedstvo, zbog prijenosa svih prava i obveza preminule osobe na njezine nasljednike, umjesto preminule osobe postaje vlasnik navedene nekretnine. Ta vrsta nasljedstva stoga bi predstavljala oblik stjecanja nekretnine usporediv s ulaganjem u nekretnine.

               31

               Međutim, valja utvrditi da, dok nasljedstva, kao što je već navedeno u točki 20. ove presude, proizlaze iz rubrike XI. Priloga I. Direktivi 88/361, naslovljene „Kretanja osobnog kapitala”, „izravna ulaganja” i „ulaganja u nekretnine” proizlaze iz drugih rubrika, odnosno iz rubrike I. i II. navedenog priloga.

               32

               Iako ti potonji pojmovi nisu definirani u Ugovoru, iz popisa u navedenoj rubrici I. i povezanih napomena za pojašnjenje, kojima je Sud već priznao indikativnu vrijednost, proizlazi da se pojam izravnog ulaganja odnosi na ulaganja koja provode fizičke ili pravne osobe i koja služe za uspostavljanje ili održavanje trajnih ili izravnih veza između osoba koje osiguravaju kapital i poduzetnika kojemu je taj kapital namijenjen radi obavljanja gospodarske aktivnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 24. svibnja 2007., Holböck, C‑157/05, Zb., str. I‑4051., t. 34. i 35. kao i navedenu sudsku praksu).

               33

               Međutim, iz samog naslova rubrike II. Priloga I. Direktivi 88/361 proizlazi da „ulaganja u nekretnine” iz te rubrike ne obuhvaćaju izravna ulaganja iz rubrike I. tog priloga.

               34

               U tim okolnostima valja smatrati, poput nezavisnog odvjetnika u točki 55. svojeg mišljenja, da se članak 57. stavak 1. UEZ‑a, kada se u njemu upućuje na „izravna ulaganja, uključujući ulaganja u nekretnine”, odnosi samo na ulaganja u nekretnine koja predstavljaju izravna ulaganja koja proizlaze iz rubrike I. Priloga I. Direktivi 88/361.

               35

               Suprotno tomu, „imovinska” ulaganja u nekretnine, kao što je ulaganje o kojemu je riječ u glavnom predmetu, koje se odnosi na kuću roditelja pokojnice te je provedeno u privatne svrhe i nije povezano s obavljanjem gospodarske djelatnosti, nisu obuhvaćena područjem primjene članka 57. stavka 1. UEZ‑a.

               36

               Takav zaključak, koji je u skladu s uskim tumačenjem koje valja primijeniti na tu odredbu koja predstavlja iznimku od slobodnog kretanja kapitala, nipošto nije doveden u pitanje gore navedenom presudom Scheunemann, suprotno onome što je tvrdila Komisija.

               37

               Točno je da je Sud u točki 35. navedene presude presudio da zakonodavstvo države članice, koje radi izračuna poreza na nasljedstvo isključuje primjenu određenih poreznih prednosti na nasljedstvo u obliku udjela u društvu kapitala sa sjedištem u trećoj državi, uglavnom nema značajan utjecaj na slobodno kretanje kapitala, nego na ostvarivanje slobode poslovnog nastana, kada taj udjel njegovu vlasniku omogućuje vršenje određenog utjecaja na odluke navedenog društva i odlučivanje o njegovim djelatnostima. Sud se tako za utvrđivanje temeljne slobode primjenjive na predmetnu situaciju nije oslonio na nomenklaturu predviđenu u Prilogu I. Direktivi 88/361.

               38

               Ovaj se predmet, naprotiv, odnosi na tumačenje iznimke od slobodnog kretanja kapitala u situaciji u kojoj je nesporno da se ta sloboda primjenjuje. Međutim, dok se temeljne slobode priznate Ugovorom moraju tumačiti široko, iznimke od takve slobode, kao što je već navedeno u točkama 29. i 36. ove presude, tumače se usko.

               39

               Stoga ograničenje, kao što je ograničenje o kojemu je riječ u glavnom predmetu, koje se odnosi na slobodno kretanje prema trećoj zemlji kao što je Švicarska Konfederacija, ne može izbjeći primjenu članka 56. stavka 1. UEZ‑a na temelju članka 57. stavka 1. UEZ‑a.

               40

               U tim okolnostima valja ispitati u kojem se dijelu tako utvrđeno ograničenje slobodnog kretanja kapitala može opravdati s obzirom na odredbe Ugovora.

         Postojanje opravdanja ograničenja slobodnog kretanja kapitala na temelju članka 58. stavaka 1. i 3. UEZ‑a

               41

               U skladu s člankom 58. stavkom 1. točkom (a) UEZ‑a, odredbe članka 56. „ne dovode u pitanje pravo država članica […] da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala”.

               42

               Ta se odredba članka 58. UEZ‑a, s obzirom na to da predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno pravo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta ili državi u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s Ugovorom (vidjeti presudu od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, Zb., str. I‑123., t. 40., kao i gore navedene presude Eckelkamp i dr., t. 57.; Arens‑Sikken, t. 51., i Mattner, t. 32.).

               43

               Naime, iznimka predviđena člankom 58. stavkom 1. točkom (a) UEZ‑a sama je ograničena stavkom 3. tog istog članka, koji predviđa da nacionalne odredbe iz navedenog stavka 1. „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnoga kretanja kapitala i platnog prometa, kako je utvrđeno u članku 56.” (vidjeti gore navedene presude Jäger, t. 41.; Eckelkamp i dr., t. 58.; Arens‑Sikken, t. 52., kao i Mattner, t. 33.).

               44

               Stoga valja razlikovati različita postupanja koja su dopuštena na temelju članka 58. stavka 1. točke (a) UEZ‑a od proizvoljnih diskriminacija koje su zabranjene na temelju stavka 3. tog istog članka. Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se, kako bi se za nacionalni porezni propis kao što je onaj iz glavnog postupka, koji radi izračuna poreza na nasljedstvo pravi razliku u pogledu iznosa olakšice primjenjive na poreznu osnovicu za nekretninu u predmetnoj državi članici ovisno o tomu ima li preminula osoba ili osoba koja ima pravo na ostavinu boravište u toj državi članici ili obje imaju boravište u drugoj državi članici, moglo smatrati da je u skladu s odredbama Ugovora o slobodnom kretanju kapitala, razlika u postupanju mora odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili biti opravdana važnim razlogom u općem interesu. Osim toga, da bi bilo opravdano, različito postupanje ne smije prelaziti ono što je nužno za ostvarenje cilja koji se želi postići predmetnim propisom (vidjeti presudu od 7. rujna 2004., Manninen, C‑319/02, Zb., str. I‑7477., t. 29., kao i gore navedene presude Eckelkamp i dr., t. 58. i 59.; Arens‑Sikken, t. 52. i 53., i Mattner, t. 34.).

         Usporedivost predmetnih situacija

               45

               Njemačka vlada, koju podupire belgijska vlada, ističe da nasljedstvo koje se odnosi na nerezidente i nasljedstvo koje uključuje rezidenta proizlaze iz objektivno različitih situacija. Naime, osoba koja ima pravo na ostavinu u prvom slučaju, s obzirom na to da je podvrgnut djelomičnom oporezivanju nasljedstva u Njemačkoj, plaća porez na imovinu navedenu u članku 121. BewG‑a, koja je povezana s tom državom i čini „tuzemnu imovinu”, isključivo u toj državi članici. Suprotno tomu, osoba koja ima pravo na ostavinu u drugom slučaju, s obzirom na to da je podvrgnut potpunom oporezivanju nasljedstva u Njemačkoj, plaća porez u toj državi članici na cjelokupnu stečenu imovinu na temelju takozvanog načela „svjetske imovine”, neovisno o njezinu sadržaju i mjestu na kojem se nalazi.

               46

               Prema mišljenju tih vlada, propis o kojemu je riječ u glavnom postupku u tom je pogledu u skladu sa sudskom praksom proizašlom iz presude od 14. veljače 1995., Schumacker (C‑279/93, Zb., str. I‑225.), prema kojoj je u načelu na državi boravišta da ocijeni cjelokupnu sposobnost rezidenta da plaća porez i da mu, po potrebi, odobri olakšice ovisno o njegovoj osobnoj situaciji s obzirom na to da dohodak koji nerezident ostvari na području jedne države najčešće predstavlja tek dio njegova sveukupnog dohotka. Međutim, isto bi tako u ovom slučaju osnovica poreza na nasljedstvo nerezidenta u načelu bila niža od osnovice rezidenta.

               47

               Njemačka i belgijska vlada u tom pogledu također napominju, poput suda koji je uputio zahtjev, da, iako Sud nije slijedio tu argumentaciju u gore navedenoj presudi Mattner, koja se odnosila na isto različito postupanje kao što je ono u ovom glavnom predmetu, ta se presuda nije odnosila na izračun poreza na nasljedstvo za cjelokupnu stečenu imovinu, nego na izračun poreza na darovanja za samo jednu nekretninu, tako da u takvom slučaju nije postojala nikakva objektivna razlika u situaciji između darovanja na koje se primjenjuje sustav djelomičnog oporezivanja i darovanja na koje se primjenjuje sustav potpunog oporezivanja.

               48

               Međutim, valja istaknuti da je Sud odbio navedenu argumentaciju, ne samo, kao što tvrde te vlade, u pogledu izračuna poreza na promet nekretnina čija obveza plaćanja nastaje pri darovanju nekretnine (gore navedena presuda Mattner, t. 35. do 38.), nego i u pogledu izračuna poreza na nasljedstvo za takvu nekretninu (vidjeti gore navedene presude Jäger, t. 44.; Eckelkamp i dr., t. 61. do 63., kao i Arens‑Sikken, t. 55. do 57.).

               49

               Sud je u tom pogledu presudio da, što se tiče iznosa poreza na nasljedstvo za nekretninu u Njemačkoj, ne postoji nikakva objektivna razlika koja bi opravdala nejednak porezni tretman situacije osoba od kojih nijedna nema boravište u toj državi članici i situacije u kojoj barem jedna od tih osoba ima boravište u navedenoj državi. Naime, iznos poreza na nasljedstvo koji se odnosi na nekretninu u Njemačkoj izračunan je, sukladno ErbStG‑u, na temelju vrijednosti te nekretnine i osobne veze između preminule osobe i nasljednika. Ni jedan ni drugi od tih kriterija ne ovisi o mjestu boravišta stranaka (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Jäger, t. 44.; Eckelkamp i dr., t. 61., kao i Arens‑Sikken, t. 55.).

               50

               Osim toga, prema njemačkom se propisu u načelu, radi ubiranja poreza na nasljedstvo za nekretnine u Njemačkoj, poreznim obveznikom smatra osoba koja ima pravo na nasljedstvo među nerezidentima kao i osoba koja ima pravo na nasljedstvo koje uključuje barem jednog rezidenta. Tim se propisom, radi izračuna poreza na nasljedstvo za nekretnine u Njemačkoj, s nasljedstvom među nerezidentima i nasljedstvom koje uključuje jednog rezidenta različito postupa samo u pogledu olakšice koja se primjenjuje na poreznu osnovicu. Suprotno tomu, razred i stopa oporezivanja, kako je predviđeno člancima 15. i 19. ErbStG‑a, određuju se na temelju istih pravila.

               51

               Kada se nacionalnim propisom, radi oporezivanja nekretnine stečene nasljedstvom koja se nalazi u predmetnoj državi članici, na istu razinu postavlja, s jedne strane, nasljednike nerezidente koji su takvu nekretninu stekli od preminule osobe nerezidenta i, s druge strane, nasljednike nerezidente ili rezidente koji su takvu nekretninu stekli od preminule osobe rezidenta kao i nasljednike rezidente koji su tu istu nekretninu stekli od preminule osobe nerezidenta, prema tim nasljednicima nije moguće u okviru tog istog oporezivanja postupati različito u pogledu primjene olakšice na poreznu osnovicu za tu nekretninu, a da se pri tomu ne povrijede zahtjevi prava Unije. Postupajući na istovjetan način s nasljedstvima koja su otvorena u korist tih dviju kategorija osoba, osim u pogledu iznosa olakšice koji nasljednik može koristiti, nacionalni zakonodavac zapravo je priznao da u pogledu načina i pretpostavki za ubiranje poreza na nasljedstvo ne postoji nikakva razlika u objektivnoj situaciji tih osoba koja bi opravdala različito postupanje (vidjeti po analogiji gore navedene presude Eckelkamp i dr., t. 63.; Arens‑Sikken, t. 57., kao i Mattner, t. 38.).

               52

               Dakako, valja priznati da je, kao što ističu njemačka i belgijska vlada, porezna osnovica za nasljedstvo nasljednika nerezidenta podvrgnutog djelomičnom oporezivanju nasljedstva u Njemačkoj „u načelu“ niža od osnovice nasljednika, rezidenta ili nerezidenta, koji je podvrgnut potpunom oporezivanju u toj državi članici.

               53

               Međutim, ta okolnost ne može dovesti u pitanje prethodna utvrđenja jer iznos olakšice na poreznu osnovicu predviđen propisom o kojemu je riječ u glavnom postupku nipošto ne ovisi o iznosu porezne osnovice za nasljedstvo, nego ostaje jednak bez obzira na taj potonji iznos. Naime, kao što proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, ta olakšica automatski se dodjeljuje svakom nasljedniku, samo zato što je obveznik poreza na nasljedstvo u Njemačkoj, kako bi se smanjenjem ukupnog iznosa nasljedstva osiguralo izuzeće dijela obiteljske imovine. Međutim, kao što taj status poreznog obveznika nipošto ne ovisi o mjestu boravišta, s obzirom na to da predmetni propis oporezivanju nasljedstva podvrgava svako stjecanje nekretnine koja se nalazi u Njemačkoj, neovisno o tomu jesu li preminula osoba i nasljednik rezidenti, cilj djelomičnog izuzeća obiteljske imovine odnosi se jednako na sve obveznike poreza na nasljedstvo u Njemačkoj, neovisno o tomu jesu li rezidenti ili nerezidenti, jer je cilj tog izuzeća smanjenje ukupnog iznosa nasljedstva.

               54

               Tako bi se osoba koja ima pravo na nasljedstvo, čija je porezna osnovica u Njemačkoj, kao u slučaju Y. Weltea u glavnom predmetu, ograničena na jednu nekretninu u toj državi članici, za razliku od Y. Weltea mogao pozvati na olakšicu u iznosu od 500000 eura ako bi ta osoba stekla takvu nekretninu od osobe s boravištem na njemačkom području s kojom je bio u bračnoj zajednici ili ako bi ta osoba, s boravištem na tom području, tu nekretninu stekla od takve osobe koja nije imala boravište na tom području.

               55

               Iz toga proizlazi da, s obzirom na to da iznos olakšice nije utvrđen na temelju iznosa porezne osnovice, nego dodijeljen nasljedniku kao poreznom obvezniku, djelomično oporezivanje nasljednika preminule osobe, od kojih su oboje nerezidenti, ne predstavlja okolnost koja bi mogla dovesti do objektivnog razlikovanja, s obzirom na tu olakšicu, situacije tog nasljednika u odnosu na situaciju nasljednika preminule osobe, od kojih je prvi nerezident, a drugi rezident, ili u odnosu na situaciju nasljednika preminule osobe, od kojih je prvi rezident, a drugi može biti rezident ili nerezident.

               56

               Iz toga slijedi da je u glavnom predmetu situacija Y. Weltea usporediva sa situacijom svakog nasljednika koji nasljedstvom stječe nekretninu u Njemačkoj od preminule osobe s boravištem u toj državi članici s kojom je bio u bračnoj zajednici, kao i sa situacijom nasljednika s boravištem u Njemačkoj koji tu nekretninu stječe od preminulog bračnog druga koji nije imao boravište u toj državi članici.

               57

               Stoga valja ispitati može li se propis kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku objektivno opravdati važnim razlogom u općem interesu kao što to podredno tvrdi njemačka vlada.

         Postojanje važnog razloga u općem interesu

               58

               Kao prvo, njemačka vlada ističe da nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom postupku odgovara načelu porezne usklađenosti. Naime, u sustavu djelomičnog oporezivanja, prednost smanjene porezne osnovice nadoknadila bi se nepogodnošću koja proizlazi iz smanjene olakšice, dok bi se u sustavu potpunog oporezivanja prednost veće olakšice nadoknadila nepogodnošću koja proizlazi iz veće porezne osnovice.

               59

               U tom pogledu valja podsjetiti da je točno da iz sudske prakse Suda proizlazi da potreba za očuvanjem usklađenosti poreznog sustava može opravdati ograničenje ostvarivanja temeljnih prava zajamčenih Ugovorom. Međutim, da bi se takvo opravdanje moglo priznati, potrebno je pokazati postojanje izravne veze između dodjele predmetne porezne prednosti i prijeboja te prednosti s pojedinim poreznim predujmom (vidjeti gore navedenu presudu Manninen, t. 42., kao i presudu od 17. rujna 2009., Glaxo Wellcome, C‑182/08, Zb., str. I‑8591., t. 77. i 78.).

               60

               Međutim, u ovom je slučaju dovoljno utvrditi da porezna prednost, koja u državi članici na čijem se području nalazi nekretnina koja je predmet nasljedstva proizlazi iz primjene najviše olakšice na poreznu osnovicu kada to nasljedstvo uključuje barem jednog rezidenta te države članice, nije u toj državi nadoknađena nikakvim poreznim predujmom određenim na temelju poreza na nasljedstvo (vidjeti po analogiji gore navedenu presudu Mattner, t. 54.).

               61

               Iz toga slijedi da se propis o kojemu je riječ u glavnom postupku ne može opravdati potrebom za očuvanjem usklađenosti njemačkog poreznog sustava.

               62

               Kao drugo, njemačka vlada ističe da nacionalna pravila o kojima je riječ u glavnom postupku odgovaraju učinkovitosti poreznog nadzora. Naime, Direktivom Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o međusobnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja (SL L 336, str. 15.) uspostavlja se okvir suradnje između nadležnih tijela država članica koji ne postoji između njih i nadležnih tijela treće zemlje koja nije preuzela nikakvu obvezu uzajamne pomoći. Međutim, njemačka porezna uprava ne može sa sigurnošću utvrditi nasljedstvo preminule osobe s boravištem u Švicarskoj. Konkretno, obveze matičara da proglase smrt, sudova i javnih bilježnika da prijave mjere poduzete u slučaju smrti ili izdaju smrtovnice kao i određenih depozitora ili upravitelja fondova da podnesu izjavu odnose se samo na njemačka tijela. U tim okolnostima nacionalna porezna uprava može samo preuzeti podatke koje je pružio nasljednik te ih ne može provjeriti.

               63

               Prema sudskoj praksi Suda, kada propis države članice čini uživanje porezne prednosti ovisnim o zadovoljavanju uvjeta čije se poštovanje može provjeriti samo dobivanjem informacija od nadležnih tijela treće zemlje, ta država članica u načelu opravdano može odbiti dodijeliti tu prednost ako se, osobito uslijed nedostatka ugovorne obveze te treće države da dostavi podatke, pokaže nemogućim od nje dobiti te informacije (vidjeti gore navedenu presudu A, t. 63.; presudu od 28. listopada 2010., Établissements Rimbaud, C‑72/09, Zb., str. I‑10659., t. 44. i od 19. srpnja 2012., A, C‑48/11, t. 36.).

               64

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 76. i 77. svojeg mišljenja, podatke koje je navela njemačka vlada, koji se osobito odnose na smrtovnice i dokumente koje izdaju matičari države u kojoj dolazi do nasljedstva, mogu proslijediti nasljednici ili, po potrebi, porezna tijela te države u okviru primjene dvostranog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja te ti podaci općenito ne zahtijevaju složenu ocjenu.

               65

               U svakom slučaju, nasljednik s boravištem u Njemačkoj na temelju nacionalnog propisa ima pravo na najvišu olakšicu na poreznu osnovicu kada nasljeđivanjem od osobe koja je u trenutku svoje smrti imala boravište u trećoj zemlji stječe nekretninu koja se nalazi u toj državi članici.

               66

               Međutim, pri takvom je nasljedstvu, poput nasljedstva o kojemu je riječ u glavnom predmetu, također potrebno da njemačka nadležna tijela provjere podatke o boravištu preminule osobe u trećoj zemlji.

               67

               Njemačka vlada u tim okolnostima ne može tvrditi da je nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom postupku, zbog toga što nasljedniku nasljedstva među rezidentima treće zemlje, kao što je Švicarska Konfederacija, ne priznaje pravo na najvišu olakšicu na poreznu osnovicu, nužan za očuvanje učinkovitosti poreznog nadzora.

               68

               Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 56. i 58. UEZ‑a treba tumačiti na način da im se protive propisi neke države članice koji se odnose na izračun poreza na nasljedstvo, a koji u slučaju nasljeđivanja neke nekretnine koja se nalazi na području te države propisuju da je, kada su, kao u okolnostima glavnog predmeta , preminula osoba i osoba koja ima pravo na ostavinu u trenutku smrti ostavitelja imale boravište u nekoj trećoj zemlji kao što je Švicarska Konfederacija, olakšica na poreznu osnovicu manja od olakšice koja bi se primjenjivala da je barem jedna od njih u tom trenutku imala boravište u navedenoj državi članici.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članke 56. i 58. UEZ‑a treba tumačiti na način da im se protive propisi neke države članice koji se odnose na izračun poreza na nasljedstvo, a koji u slučaju nasljeđivanja neke nekretnine koja se nalazi na području te države propisuju da je, kada su, kao u okolnostima glavnog predmeta , preminula osoba i osoba koja ima pravo na ostavinu u trenutku smrti ostavitelja imale boravište u nekoj trećoj zemlji kao što je Švicarska Konfederacija, olakšica na poreznu osnovicu manja od olakšice koja bi se primjenjivala da je barem jedna od njih u tom trenutku imala boravište u navedenoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. lipnja 2016.#Franz Lesar protiv Beim Vorstand der Telekom Austria AG eingerichtetes Personalamt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točka (a) – Članak 6. stavak 2. – Diskriminacija na temelju dobi – Određivanje mirovinskih prava bivših službenika – Razdoblja naukovanja i rada – Neuzimanje u obzir takvih razdoblja ostvarenih prije navršenih 18 godina života.#Predmet C-159/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      16. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točka (a) — Članak 6. stavak 2. — Diskriminacija na temelju dobi — Određivanje mirovinskih prava bivših službenika — Razdoblja naukovanja i rada — Neuzimanje u obzir takvih razdoblja ostvarenih prije navršenih 18 godina života“
      U predmetu C‑159/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 25. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 7. travnja 2015., u postupku

         Franz Lesar

      protiv

         Beim Vorstand der Telekom Austria AG eingerichtetes Personalamt,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za F. Lesara, R. Tögl, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i J. Schmoll, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. i članka 2. stavka 2. točke (a) kao i članka 6. stavaka 1. i 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Franza Lesara i Beim Vorstand der Telekom Austria AG eingerichtetes Personalamt (kadrovska služba uprave Telekoma Austria AG, u daljnjem tekstu: kadrovska služba), u vezi s odbijanjem potonjeg da u izračun njegovih mirovinskih bodova uključi razdoblja naukovanja i rada ostvarena prije navršenih 18 godina života.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, „[s]vrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.

               4

               Članak 2. te direktive propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                  [...]”

               5

               U članku 6. iste direktive stoji:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        (a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                        (b)

                        određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;

                  [...]
               2.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje [za stjecanje statusa osiguranika] ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad [za potrebe strukovnog socijalnog osiguranja], obuhvaćajući, u okviru tih sustava, određivanje različitih dobnih granica za zaposlenike ili skupine ili kategorije zaposlenika te korištenje, u okviru tih sustava, mjerila starosti u aktuarskim izračunima, ne predstavlja diskriminaciju na temelju dobi, pod uvjetom da nemaju za posljedicu diskriminaciju na temelju spola.”

         Austrijsko pravo

               6

               Člankom 53. Bundesgesetza über die Pensionsansprüche der Bundesbeamten, ihrer Hinterbliebenen und Angehörigen (Pensionsgesetz 1965) (Savezni zakon o mirovinskim pravima saveznih službenika, njihovih nadživjelih i članova njihove obitelji (Zakon o mirovinama iz 1965.)) od 18. studenoga 1965. (BGBl., 340/1965), u verziji koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjenica koje su bile povod glavnom postupku (u daljnjem tekstu: PG 1965.), pod naslovom „Razdoblja koja su prethodila stupanju u službu koja se uzimaju u obzir prilikom izračuna mirovinskih bodova”, bilo je propisano:
               „(1)   Razdoblja osiguranja su ona nabrojena u stavcima 2. do 4. ako su prethodila datumu od kojeg počinje teći razdoblje savezne službe koje se može uzeti u obzir za mirovinu. Ta se razdoblja uzimaju u obzir putem uračunavanja.
               (2)   Uračunavaju se sljedeća razdoblja:

                        (a)

                        vrijeme provedeno u službeničkom, obrazovnom ili drugom radnom odnosu kod tuzemnog javnopravnog poslodavca;

                  [...]

                        (k)

                        razdoblje strukovne izobrazbe, ako je strukovna izobrazba bila preduvjet za zapošljavanje službenika ili ako je strukovna izobrazba obavljena kod tuzemnog javnopravnog poslodavca;

                        (l)

                        vrijeme provedeno na radu u skladu s odredbama [Allgemeines Sozialversicherungsgesetza (Opći zakon o socijalnom osiguranju) (ASVG)] koje su bile na snazi 31. prosinca 2004., tijekom kojeg je postojala obveza uplaćivanja doprinosa za mirovinsko osiguranje,

                  [...]”

               7

               Člankom 54. stavkom 2. PG‑a 1965., pod naslovom „Izuzimanje od uračunavanja i odricanje”, bilo je propisano:
               „Ne uzimaju se u obzir sljedeća razdoblja osiguranja:

                        (a)

                        razdoblja koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života; ovo ograničenje ne primjenjuje se na razdoblja koja se uračunavaju prema članku 53. stavku 2. točkama (a), (d), (k) i (l) ako se za njih isplaćuje prijenosna vrijednost u skladu s propisima o socijalnom osiguranju;

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               F. Lesar rođen je 3. lipnja 1949. U razdoblju od 9. rujna 1963. do 8. ožujka 1967., to jest prije nego što je napunio 18 godina, radio je kao naučnik kod Post- und Telegraphenverwaltung des Bundes (Savezna uprava za poštu i brzojave, Austrija). Od 9. ožujka 1967. postao je član ugovornog osoblja istog tijela. Usporedno s tom profesionalnom djelatnošću, od 14. rujna 1967. do 17. veljače 1972. pohađao je Saveznu gimnaziju za zaposlene. U javnopravni službenički odnos sa Saveznom državom stupio je s učinkom od 1. srpnja 1972.

               9

               Prije nego što je stekao svojstvo službenika, F. Lesar uplaćivao je mirovinske doprinose posebnom zavodu za mirovinsko osiguranje tijekom cijelog razdoblja naukovanja i rada, uključujući i razdoblje prije 18. godine života.

               10

               Odlukom od 23. kolovoza 1973., Post- und Telegraphendirektion für Steiermark (Uprava za poštu i brzojave Štajerske, Austrija) utvrdio je da razdoblje od pet godina i petnaest dana ostvareno između 18. rođendana F. Lesara i dana kada je započeo sa službeničkim odnosom treba bezuvjetno priznati kao razdoblje koje prethodi stupanju u službu, a koje treba uzeti u obzir prilikom izračuna njegovih mirovinskih prava u smislu članka 53. PG‑a 1965. (u daljnjem tekstu: izjednačena razdoblja). Riječ je o sljedećim razdobljima:

                        —

                        od 3. lipnja 1967. do 13. rujna 1967., član ugovornog osoblja;

                        —

                        od 14. rujna 1967. do 17. veljače 1972., školovanje u Saveznoj gimnaziji za zaposlene i

                        —

                        od 1. ožujka 1972. do 30. lipnja 1972., član ugovornog osoblja.

               11

               Odlukom od 22. svibnja 1974. Pensionsversicherungsanstalt der Angestellten (Zavod za mirovinsko osiguranje zaposlenih) u svojstvu osiguratelja priznao je i Saveznoj državi isplatio „prijenosnu” vrijednost izjednačenih razdoblja osiguranja. Ta vrijednost iznosila je 4785 austrijskih šilinga (ATS) (oko 350 eura).

               12

               Odlukama od 28. ožujka 1974. i 22. svibnja 1974. tužitelju je na ime povrata doprinosa odobren iznos od 33160,05 ATS (oko 2400 eura), koji je, među ostalim, obuhvaćao i mirovinske doprinose što ih je uplatio tijekom naukovanja i rada prije 18. godine života.

               13

               Tužitelj u glavnom postupku otišao je u mirovinu 1. rujna 2004. S tim u vezi, kadrovska služba odredila je visinu mirovine uzimajući u obzir samo izjednačena razdoblja osiguranja, poput onih priznatih odlukom od 23. kolovoza 1973.

               14

               F. Lesar 19. kolovoza 2011. zahtijevao je od svojeg poslodavca da u izračun mirovine, osim izjednačenih razdoblja, uključi i razdoblja naukovanja i rada koja je ostvario prije navršenih 18 godina života. Budući da je kadrovska služba odlukom od 23. kolovoza 2012. odbila taj zahtjev, F. Lesar podnio je ustavnu tužbu pred Verfassungsgerichtshofom (Ustavni sud, Austrija), koji se oglasio nenadležnim te je taj isti zahtjev uputio sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               15

               Taj sud smatra da odbijanje uračunavanja razdoblja naukovanja i rada prije 18. godine života radi izračuna mirovine stvara razliku u postupanju prema dobi pa se pita može li se ono opravdati.

               16

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točku (a) kao i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im je protivan nacionalni propis poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim se razdoblja naukovanja i rada člana ugovornog osoblja u službi Savezne države prije stjecanja svojstva službenika, tijekom kojih je morao plaćati doprinose za obvezno mirovinsko osiguranje u svrhu stjecanja službeničke mirovine,

                        —

                        uračunavaju kao mirovinski staž prije stupanja u službu, ako su ostvarena nakon 18. godine života, u kojem slučaju nadležno tijelo za socijalno osiguranje radi uračunavanja tih razdoblja Saveznoj državi plaća prijenosnu vrijednost u skladu s propisima o socijalnom osiguranju; odnosno

                        —

                        ne uračunavaju kao mirovinski staž prije stupanja u službu, ako su ostvarena prije 18. godine života, pri čemu se u slučaju neuračunavanja za ta razdoblja Saveznoj državi ne plaća prijenosna vrijednost i osiguraniku se isplaćuje naknada za uplaćene doprinose za mirovinsko osiguranje, posebice kada se uzme u obzir da bi u slučaju prisilnog retroaktivnog uračunavanja tog razdoblja na temelju pravnih pravila Unije nadležno tijelo za socijalno osiguranje moglo zahtijevati od službenika povrat isplaćene naknade kao i da bi nadležnom tijelu za socijalno osiguranje retroaktivno nastala obveza da plati prijenosnu vrijednost Saveznoj državi?”

         O prethodnom pitanju

               17

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) kao i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im je protivan nacionalni propis prema kojem se prilikom odlučivanja o pravu na mirovinu i izračuna njezina iznosa ne mogu uzeti u obzir razdoblja naukovanja i rada koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života, dok se ta razdoblja uzimaju u obzir kad su ostvarena nakon navršenih 18 godina života.

               18

               Uvodno valja istaknuti da nije sporno da – oduzevši jednom dijelu službenika mogućnost uzimanja u obzir prilikom izračuna takve mirovine razdoblja naukovanja i rada ostvarenih prije navršenih 18 godina života – članak 54. stavak 2. točka (a) PG‑a 1965. utječe na uvjete koji se odnose na plaće tih službenika, u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78 (presuda od 21. siječnja 2015., Felber, C‑529/13, EU:C:2015:20, t. 24.). Slijedom toga, potonja se primjenjuje na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               19

               Kad je riječ o pitanju predstavlja li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku različito postupanje na temelju dobi, glede zapošljavanja i obavljanja zanimanja, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2000/78, „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive, među kojima je i dob. Članak 2. stavak 2. točka (a) iste direktive pobliže određuje da se za potrebe primjene stavka 1. tog članka radi o izravnoj diskriminaciji kada se prema nekoj osobi postupa lošije nego prema drugoj ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. navedene direktive.

               20

               U skladu s člankom 53. stavkom 2. točkom (a) PG‑a 1965., u izračun mirovinskih bodova uračunava se vrijeme provedeno u službeničkom, obrazovnom ili drugom radnom odnosu kod tuzemnog javnopravnog poslodavca. Međutim, člankom 54. stavkom 2. točkom (a) PG‑a 1965. to je uračunavanje ograničeno na razdoblja koja je službenik ostvario nakon navršenih 18 godina života.

               21

               Stoga nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku lošije postupa samo prema osobama koje su radno iskustvo barem djelomično stekle prije 18. godine, za razliku od onih koje su iskustvo iste naravi i usporedivog trajanja stekle nakon što su navršile tu dob. Takvim se propisom uspostavlja različito postupanje prema osobama ovisno o dobi u kojoj su stekle radno iskustvo. Taj kriterij može dovesti do različitog postupanja prema dvjema osobama koje su jednako školovane i koje su stekle isto radno iskustvo, a sve isključivo na temelju dobi tih osoba. Takvom se odredbom, dakle, uspostavlja razlika u postupanju izravno utemeljena na kriteriju dobi u smislu članka 2. stavka 1. i članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 (vidjeti u tom smislu presude od 18. lipnja 2009., Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, t. 38. i od 21. siječnja 2015., Felber, C‑529/13, EU:C:2015:20, t. 27.).

               22

               Treba, međutim, ispitati može li se to različito postupanje opravdati na temelju članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78. U tom pogledu valja istaknuti da, iako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje članka 2. stavka 1., članka 2. stavka 2. točke (a) i članka 6. stavka 1. te direktive, to ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu tog pitanja na njih pozvao (vidjeti u tom smislu presude ING. AUER, C‑476/11, EU:C:2013:590, t. 56. i van Putten i dr., C‑578/10 do C‑583/14, EU:C:2015:737, t. 20.).

               23

               Osobito iz članka 6. stavka 2. navedene direktive proizlazi da države članice mogu predvidjeti da za potrebe strukovnog socijalnog osiguranja utvrđivanje starosne dobi za stjecanje statusa osiguranika ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu ne predstavlja diskriminaciju na temelju dobi.

               24

               Budući da ta odredba dopušta državama članicama da predvide iznimku od načela zabrane diskriminacije na temelju dobi, treba je usko tumačiti (presuda od 26. rujna 2013., HK Danmark, C‑476/11, EU:C:2013:590, t. 46. i navedena sudska praksa).

               25

               Sud je u tom pogledu presudio da članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78 treba primijeniti samo na sustave strukovnog socijalnog osiguranja koji pokrivaju rizike starosti i invalidnosti (presuda od 26. rujna 2013., HK Danmark, C‑476/11, EU:C:2013:590, t. 48. i navedena sudska praksa). Usto, u područje primjene ove odredbe ne ulaze svi elementi koji karakteriziraju neki sustav strukovnog socijalnog osiguranja koji pokriva takve rizike, nego samo oni koji su u njoj izričito navedeni (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2013., HK Danmark, C‑476/11, EU:C:2013:590, t. 52.).

               26

               U predmetnom slučaju treba, dakle, ispitati je li nacionalna mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku dio sustava strukovnog socijalnog osiguranja koji pokriva rizike starosti i invalidnosti, pa u slučaju potvrdnog odgovora treba provjeriti je li obuhvaćena slučajevima koji se navode u toj odredbi, a to su „utvrđivanje [...] starosne dobi za umirovljenje [stjecanje statusa osiguranika] ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu”.

               27

               S jedne strane, valja utvrditi da Direktiva 2000/78 ne daje definiciju pojma „sustava socijalne sigurnosti vezanih za rad [sustava strukovnog socijalnog osiguranja]”. Definicija tog pojma može se pronaći u članku 2. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.), prema kojoj su sustavi strukovnog socijalnog osiguranja „sustavi koji nisu uređeni Direktivom Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj primjeni načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u području socijalne sigurnosti [(SL 1979., L 6, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 7.)], čija je svrha osigurati davanja radnicima određenog poduzeća ili grupe poduzeća, grane djelatnosti, zanimanja ili grupe zanimanja, bilo da se radi o zaposlenicima ili samozaposlenima, kojima se nadopunjuju ili zamjenjuju davanja na temelju zakonskih sustava socijalnog osiguranja, bez obzira je li članstvo u tim sustavima obvezatno ili dobrovoljno”.

               28

               U tom pogledu, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja, iz sadržaja spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je savezni službenički mirovinski sustav o kojem je riječ u glavnom postupku sustav koji radnicima određenog profesionalnog sektora pruža davanja kojima je svrha zamijeniti davanja zakonskog sustava mirovinskog osiguranja u smislu članka 2. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/54. Naime, savezni službenici isključeni su iz sustava mirovinskog osiguranja uređenog ASVG‑om na temelju toga što su zaposleni u javnoj službi Savezne države, s obzirom na to da na osnovi svojeg radnog odnosa imaju pravo na mirovinska davanja koja odgovaraju onima koja su predviđena tim sustavom mirovinskog osiguranja.

               29

               S druge strane, austrijska vlada tvrdi da predmetni sustav određuje dob od koje osiguranici počinju uplaćivati doprinose u savezni službenički mirovinski sustav i od koje stječu pravo na punu mirovinu kako bi se u tom pogledu osobito zajamčila jednakost postupanja prema službenicima.

               30

               U tim okolnostima, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg mišljenja, propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku izraz je slobode koju države članice imaju na temelju članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78 da za potrebe sustava strukovnog socijalnog osiguranja utvrde dob za stjecanje statusa osiguranika u službeničkom mirovinskom sustavu ili za stjecanje prava na mirovinska davanja koja se pružaju u okviru tog sustava. Naime, tekst navedene odredbe takav je da državama članicama ne omogućava samo da odrede različitu dob za radnike ili skupine ili kategorije radnika nego i da unutar sustava strukovnog socijalnog osiguranja odrede dob za stjecanje statusa osiguranika ili prava na starosnu mirovinu.

               31

               Prema tome, valja zaključiti da je cilj takvog propisa „utvrđivanje [...] starosne dobi za umirovljenje [stjecanje statusa osiguranika] ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu” u smislu članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78.

               32

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da im nije protivan nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem se razdoblja naukovanja i rada koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života ne uzimaju u obzir radi priznanja prava na mirovinu i izračuna njezine visine, s obzirom na to da je cilj tog propisa da se u sklopu službeničkog mirovinskog sustava ujednačeno utvrdi dob za stjecanje statusa osiguranika u tom sustavu kao i za stjecanje prava na mirovinska davanja koja se pružaju u okviru tog sustava.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 6. stavak 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da im nije protivan nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem se razdoblja naukovanja i rada koja je službenik ostvario prije navršenih 18 godina života ne uzimaju u obzir radi priznanja prava na mirovinu i izračuna njezine visine, s obzirom na to da je cilj tog propisa da se u sklopu službeničkog mirovinskog sustava ujednačeno utvrdi dob za stjecanje statusa osiguranika u tom sustavu kao i za stjecanje prava na mirovinska davanja koja se pružaju u okviru tog sustava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. siječnja 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije.#Povreda obveze države članice - Direktiva 75/439/EEZ.#Predmet C-15/03.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. svibnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Švedske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/48/EZ. # Predmet C-341/07.