title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 6. rujna 2013.#Persia International Bank plc protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja prema Iranu s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Pravo na obranu – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu– Pogreška pri ocjeni.#Predmet T-493/10.

text:
T‑493/1062010TJ0493EU:T:2013:39800011177TPRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)6. rujna 2013. (

            *1

      )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja — Zamrzavanje financijskih sredstava — Obveza obrazlaganja — Pravo na obranu — Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu — Pogreška u ocjeni“
      U predmetu T‑493/10,

         Persia International Bank plc, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koji su zastupali S. Gadhia, S. Ashley, solicitors, D. Anderson, QC, i R. Blakeley, barrister, a zatim S. Ashley, S. Jeffrey, A. Irvine, solicitors, D. Wyatt, QC, i R. Blakeley,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju M. Bishop i A. Vitro, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupire

         Europska komisija, koju zastupaju S. Boelaert i M. Konstantinidis, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      povodom, s jedne strane, zahtjeva za poništenje Odluke Vijeća od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.), Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 668/2010 od 26. srpnja 2010. o provedbi članka 7. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 423/2007 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 195, str. 25.), Odluke Vijeća 2010/644/ZVSP od 25. listopada 2010. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 281, str. 81.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 255.), Uredbe Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 423/2007 (SL L 281, str. 1.), Odluke Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 319, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.), Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 319, str. 11) i Uredbe (EU) Vijeća br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.), u mjeri u kojoj se ti akti odnose na tužitelja, i, s druge strane, zahtjeva za proglašenje neprimjenjivosti članka 7. stavka 2. točke (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 103, str. 1.), članka 16. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 961/2010 i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 267/2012 na tužitelja,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu I. Pelikánová (izvjestiteljica), predsjednica, K. Jürimäe i M. van der Woude, suci,
      tajnik: N. Rosner, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. srpnja 2012.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )
      [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               22

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. listopada 2010. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               23

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 5. studenoga 2010. tužitelj je prilagodio svoje tužbene zahtjeve nastavno na donošenje Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010 dana 25. listopada 2010.

               24

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 14. siječnja 2011. Europska komisija podnijela je zahtjev za intervenciju u ovom postupku u potporu zahtjevima Vijeća. Rješenjem od 8. ožujka 2011. predsjednica četvrtog vijeća Općeg suda odobrila je tu intervenciju.

               25

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 24. siječnja 2012. tužitelj je, s jedne strane, prilagodio svoje tužbene zahtjeve nastavno na donošenje Odluke 2011/783 i Provedbene uredbe br. 1245/2011 dana 1. prosinca 2011. i, s druge strane, zatražio da se pobijani akti, prema potrebi, ponište s trenutačnim učinkom.

               26

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. travnja 2012. tužitelj je prilagodio svoje tužbene zahtjeve nastavno na donošenje Uredbe br. 267/2012 dana 23. ožujka 2012.

               27

               Na temelju izvještaja sutkinje izvjestiteljice, Opći sud (četvrto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 64. Poslovnika Općeg suda pisanim putem postavio je pitanja strankama o posljedicama presude Suda od 13. ožujka 2012., Melli Bank/Vijeće (C‑380/09 P) na ovaj predmet, o broju tužiteljevih direktora i načinima njihova imenovanja te o dopuštenosti četvrtog tužiteljeva tužbenog razloga. Stranke su odgovorile na pitanja Općeg suda.

               28

               Tužitelj je u odgovoru na pitanja Općeg suda koji je podnesen tajništvu Općeg suda 8. lipnja 2012. odustao od trećeg tužbenog razloga, koji se odnosio na neproporcionalnost i stoga nezakonitost članka 20. stavka 1. točke (b) Odluke 2010/413, članka 7. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 423/2007, članka 16. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 961/2010 i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 267/2012.

               29

               Opći sud na raspravi održanoj 3. srpnja 2012. saslušao je izlaganja stranaka i njihove odgovore na postavljena pitanja.

               30

               Rješenjem Općeg suda (četvrto vijeće) od 4. rujna 2012. ponovno je otvoren usmeni dio postupka kako bi se u spis uložila tužiteljeva očitovanja o rješenju predsjednika Suda od 19. srpnja 2012., Akhras/Vijeće (C‑110/12 P(R), neobjavljeno u Zborniku) i kako bi se utvrdila očitovanja drugih stranaka. Usmeni dio postupka ponovno je zatvoren 4. listopada 2012.

               31

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi s trenutačnim učinkom točku 4. tablice B Priloga II. Odluci 2010/413, točku 2. tablice B Priloga Provedbenoj uredbi br. 668/2010, točku 4. tablice B Glave I. Priloga Odluci 2010/644, točku 4. tablice B Priloga VIII. Uredbi br. 961/2010, Odluku 2011/783, Provedbenu uredbu br. 1245/2011 i točku 4. tablice B Glave I. Priloga IX. Uredbi br. 267/2012, u mjeri u kojoj se ti akti odnose na njega;

                        —

                        proglasi da se članak 7. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 423/2007, članak 16. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 961/2010 i članak 23. stavak 2. Uredbe br. 267/2012 ne primjenjuju na njega;

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               32

               Vijeće i Komisija zahtijevaju od Općeg suda da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

      [omissis]

         Meritum

      [omissis]
      Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja, načela poštovanja prava na obranu i prava na djelotvornu sudsku zaštitu
      [omissis]
      – Povreda tužiteljevih prava na obranu i prava na djelotvornu sudsku zaštitu koja proizlazi iz činjenice da nije dobio dostatne informacije o donošenju mjera ograničavanja koje se odnose na njega

               78

               Tužitelj tvrdi da, neovisno o ponovljenim zahtjevima, nije dobio dostatne informacije o donošenju mjera ograničavanja protiv sebe i Bank Mellat te da nije dobio nikakav dokaz o navodnoj povezanosti Bank Mellat sa širenjem nuklearnog oružja. On u tom smislu naglašava nedostatnost prijedloga za donošenje mjera ograničavanja priopćenih dopisom od 13. rujna 2010. i prijedloga priopćenog u prilogu odgovoru na repliku te zakašnjelost objavljivanja tog prijedloga.

               79

               Tužitelj zaključuje da mu priopćenje tih elemenata nije omogućilo podnošenje učinkovitih očitovanja u vezi s donošenjem mjera ograničavanja u odnosu na njega i na Bank Mellat te da mu nije osiguralo pravično suđenje.

               80

               Vijeće, koje podupire Komisija, osporava osnovanost tužiteljevih argumenata. Vijeće, među ostalim, navodi da je tužitelju priopćilo prijedloge za donošenje mjera ograničavanja čim je dobilo odobrenje od država članica koje su ih predložile.

               81

               Kao prvo, iz ispitivanja provedenog u točkama 62. do 77. supra proizlazi da su prvi, četvrti i peti razlog na koje se poziva Vijeće u pogledu Bank Mellat kao i obrazloženje u odnosu na samog tužitelja dovoljno precizni, kao što to proizlazi iz pobijanih akata i prijedloga za donošenje mjera ograničavanja priopćenih tužitelju. Nasuprot tomu, nejasnost drugog, trećeg, šestog i sedmog razloga Vijeća u pogledu Bank Mellat predstavlja povredu tužiteljevih prava na obranu i na djelotvornu sudsku zaštitu.

               82

               Kao drugo, treba primijetiti da su prijedlozi za donošenje mjera ograničavanja priopćeni 13. rujna 2010., odnosno prije 25. rujna 2010., kada je istekao rok koji je Vijeće odredilo tužitelju za podnošenje njegovih očitovanja, pa se u odnosu na te prijedloge ne može utvrditi postojanje nikakve povrede prava na obranu.

               83

               Nasuprot tomu, prijedlog u prilogu odgovoru na repliku priopćen je nakon isteka roka navedenog u točki 82. supra.

               84

               U tom pogledu ne može se prihvatiti argument Vijeća u vezi s potrebom dobivanja odobrenja dotične države članice. Naime, kad se radi donošenja mjera ograničavanja protiv subjekta Vijeće namjerava osloniti na elemente koje je pružila država članica, ono je prije donošenja navedenih mjera dužno osigurati da se predmetni elementi mogu pravodobno priopćiti dotičnom subjektu kako bi on mogao učinkovito istaknuti svoje stajalište.

               85

               Međutim, valja smatrati da zakašnjelo priopćenje dokumenta na kojem je Vijeće utemeljilo donošenje odnosno zadržavanje mjera ograničavanja u odnosu na subjekt povređuje prava na obranu, što opravdava poništenje akata koji su ranije doneseni samo ako se ustanovi da dotične mjere ograničavanja ne bi mogle biti valjano donesene ili zadržane da je zakašnjelo priopćeni dokument trebalo isključiti kao dokaz optužbe.

               86

               Doista, kao što to proizlazi iz točaka 70. i 76. supra, prijedlog u prilogu odgovoru na repliku ne sadržava dodatne elemente u odnosu na pobijane akte i prijedloge priopćene 13. rujna 2010., što podrazumijeva da njegovo odbacivanje kao dokaza optužbe ne može utjecati na utemeljenost donošenja i zadržavanja mjera ograničavanja u odnosu na tužitelja. U tim okolnostima, zakašnjelo priopćenje navedenog prijedloga ne opravdava poništenje Odluke 2010/413, Provedbene uredbe br. 668/2010, Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010.

               87

               Kao treće, kad je riječ o nepriopćavanju dokaza, treba navesti da na temelju načela poštovanja prava na obranu Vijeće nije dužno priopćiti druge elemente osim onih koji čine dio njegova spisa. Uistinu, u ovom slučaju Vijeće navodi, a da to tužitelj ne osporava, da njegov spis ne sadržava dodatne dokaze koji se odnose na uključenost Bank Mellat u širenje nuklearnog oružja ili koji se odnose na samog tužitelja. U tim okolnostima Vijeću se ne može prigovoriti da je povrijedilo tužiteljeva prava na obranu i na djelotvornu sudsku zaštitu time što nije priopćilo takve dokaze.
               [omissis]

         Drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na pogrešku u ocjeni je li tužitelj u vlasništvu ili pod nadzorom Bank Mellat

               101

               Tužitelj navodi da nije u vlasništvu Bank Mellat i da mu ne pripada u smislu članka 7. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 423/2007, članka 20. stavka 1. točke (b) Odluke 2010/413, članka 16. stavka 2. Uredbe br. 961/2010 i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 267/2012.

               102

               Uvodno valja primijetiti da se ispitivanje Općeg suda odnosi samo na okolnost da Bank Mellat ima u vlasništvu 60% tužiteljeva kapitala. Naime, iako je Bank Tejerat, drugi tužiteljev dioničar, od 24. siječnja 2012. također obuhvaćen mjerama ograničavanja donesenima na temelju Odluke 2010/413, Uredbe br. 961/2010 i Uredbe br. 267/2012, na tu se okolnost Vijeće prvi put pozvalo tijekom rasprave i ne nalazi se u obrazloženju pobijanih akata. Stoga se ona ne može uzeti u obzir u okviru nadzora njezine zakonitosti.

               103

               Prema sudskoj praksi, ako su financijska sredstva subjekta za kojeg je prepoznato da sudjeluje u širenju nuklearnog oružja zamrznuta, postoji nezanemariva opasnost da on izvršava pritisak na subjekte čiji je vlasnik ili koje nadzire odnosno koji mu pripadaju da bi zaobišao učinak mjera koje se na njega odnose. Stoga je zamrzavanje financijskih sredstava tih subjekata, koje je Vijeće naložilo u članku 7. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 423/2007, članku 20. stavku 1. točki (b) Odluke 2010/413, članku 16. stavku 2. Uredbe br. 961/2010 i članku 23. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 267/2012, nužno i prikladno radi osiguranja učinkovitosti donesenih mjera i jamstva da se te mjere neće zaobići (vidjeti u tom smislu analogijom presudu Melli Bank/Vijeće, t. 27. supra, t. 39. i 58.).

               104

               Također, kada subjekt za kojeg se smatra da je uključen u širenje nuklearnog oružja ima 100-postotno vlasništvo nad drugim subjektom, ispunjena je pretpostavka vlasništva iz članka 20. stavka 1. točke (b) Odluke 2010/413 i članka 16. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 961/2010 (vidjeti analogijom presudu Melli Bank/Vijeće, t. 27. supra, t. 79.). Isti se zaključak mora primijeniti na pojam subjekta koji „pripada“ subjektu za kojeg se smatra da je uključen u širenje nuklearnog oružja iz članka 23. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 267/2012.

               105

               Imajući to u vidu, nije osporeno da Bank Mellat ima samo 60% vlasništva tužiteljeva kapitala.

               106

               U tim okolnostima, suprotno onomu što navode Vijeće i Komisija, pravilo iz sudske prakse navedeno gore u točki 104. nije primjenjivo, s obzirom na to da 60-postotno vlasništvo tužiteljeva kapitala ne podrazumijeva samo po sebi da je ispunjena pretpostavka „vlasništva“ ili „pripadanja“, predviđena u odredbama navedenima gore u točki 104.

               107

               Stoga valja ispitati postoji li, s obzirom na okolnosti ovog slučaja i osobito postotak vlasništva Bank Mellat, nezanemariva opasnost da tužitelj zaobilazi učinak mjera ograničavanja koje se na njega odnose (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu Melli Bank/Vijeće, t. 27. supra, t. 40.).

               108

               Vijeće, koje podupire Komisija, tvrdi da je to tako, s obzirom na to da Bank Mellat, kao većinski dioničar sa 60-postotnim vlasništvom tužiteljeva kapitala, može imenovati i opozivati njegove direktore.

               109

               U tom pogledu, iz elemenata spisa proizlazi da tužitelj ima sedam direktora, od kojih su dva neovisna i ne obavljaju izvršne funkcije.

               110

               Uistinu je točno da se na temelju primjenjivog zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine i tužiteljevih statuta njegovi direktori imenuju redovnom odlukom opće skupštine koja je usvojena običnom većinom glasova.

               111

               S obzirom na navedeno, kao prvo, iz elemenata koje je podnio tužitelj, a čiju točnost druge stranke nisu osporile, proizlazi da je Bank Mellat prema sporazumu tužiteljevih dioničara odabrao samo četiri trenutačna direktora, dok je preostala tri odabrao Bank Tejarat.

               112

               Usto, jedan od četiriju direktora koje je odabrao Bank Mellat jest neovisni neizvršni direktor. Kao što to proizlazi iz elemenata koje je podnio tužitelj, pretpostavka neovisnosti, koju FSA provjerava u okviru postupka odobravanja direktora društva, osobito podrazumijeva da navedeni direktor nije ni na koji način povezan s tužiteljevim dioničarima, uključujući Bank Mellat.

               113

               U tim okolnostima treba smatrati da Bank Mellat može utjecati na najviše tri od sedam trenutačnih tužiteljevih direktora, odnosno na njihovu manjinu.

               114

               Vijeće je u tom pogledu na raspravi također navelo da neovisni direktori nisu sudjelovali u svakodnevnom upravljanju tužiteljem jer nisu obavljali izvršne funkcije.

               115

               Međutim, valja primijetiti da, što se tiče zajedničkih odluka direktora, tužiteljevi statuti u odnosu na pretpostavke za kvorum ili pravo glasovanja ne razlikuju izvršne i neizvršne direktore. Stoga je u tom okviru položaj neizvršnih direktora jednak položaju izvršnih direktora.

               116

               Uostalom, ako bi argumentaciju Vijeća trebalo shvatiti na način da obuhvaća utjecaj koji u okviru svojih izvršnih funkcija mogu pojedinačno izvršiti određeni tužiteljevi direktori koje je odabrao Bank Mellat – nije ju moguće dvostruko uzimati u obzir. Naime, s jedne strane, ta okolnost nije spomenuta u obrazloženju pobijanih akata. S druge strane, predmetna argumentacija nije dovoljno precizna jer Vijeće nije navelo ni identitet obuhvaćenih direktora ni precizne dužnosti koje su obavljali ni posebnu opasnost koju je ta okolnost predstavljala za učinkovitost mjera ograničavanja koje se odnose na Bank Mellat.

               117

               Kao drugo, valja primijetiti da iz elemenata spisa proizlazi da je imenovanje novog tužiteljeva direktora podložno FSA‑ovu odobrenju. Stoga Bank Mellat ne može slobodno mijenjati broj i vrstu tužiteljevih direktora, među ostalim, ukidanjem mjesta neovisnih direktora.

               118

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti da se u posebnim okolnostima ovog slučaja ne može smatrati da je zbog činjenice da Bank Mellat ima u vlasništvu 60% tužiteljeva kapitala ispunjena pretpostavka „vlasništva“ ili „pripadanja“, predviđena u članku 7. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 423/2007, članku 20. stavku 1. točki (b) Odluke 2010/413, članku 16. stavku 2. Uredbe br. 961/2010 i članku 23. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 267/2012.

               119

               Stoga 60-postotno vlasništvo Bank Mellat tužiteljeva kapitala ne opravdava samo po sebi donošenje i zadržavanje mjera ograničavanja u odnosu na tužitelja.

               120

               S obzirom na to da je 60-postotno vlasništvo Bank Mellat tužiteljeva kapitala jedina okolnost koju Opći sud može uzeti u obzir (vidjeti točku 102. supra), valja prihvatiti drugi tužbeni razlog i stoga poništiti Odluku 2010/644, Uredbu br. 961/2010, Odluku 2011/783, Provedbenu uredbu br. 1245/2011 i Uredbu br. 267/2012, u mjeri u kojoj se odnose na tužitelja, a da nije nužno ispitivati, s jedne strane, druge argumente na koje se poziva tužitelj u okviru drugog tužbenog razloga i, s druge strane, peti tužbeni razlog.
               [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Poništavaju se, u mjeri u kojoj se odnose na Persia International Bank plc:

                                 —

                                    točka 4. tablice B Priloga II. Odluci Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP;

                                 —

                                    točka 2. tablice B Priloga Provedbenoj uredbi Vijeća (EU) br. 668/2010 od 26. srpnja 2010. o provedbi članka 7. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 423/2007 o mjerama ograničavanja protiv Irana;

                                 —

                                    točka 4. tablice B Glave I. Priloga Odluci Vijeća 2010/644/ZVSP od 25. listopada 2010. o izmjeni Odluke 2010/413;

                                 —

                                    točka 4. tablice B Priloga VIII. Uredbi Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 423/2007;

                                 —

                                    Odluka Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413;

                                 —

                                    Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe br. 961/2010;

                                 —

                                    točka 4. tablice B Priloga IX. Uredbi Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010.

                        2.

                           Zadržavaju se učinci Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2010/644 i Odlukom 2011/783, u odnosu na Persia International Bank sve do stupanja na snagu poništenja Uredbe br. 267/2012.

                        3.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija

                        4.

                           Vijeće Europske unije snosit će, osim svojih troškova, i troškove Persia International Bank.

                        5.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove.

                           Pelikánová

                           Jürimäe

                           Van der Woude

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. rujna 2013.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )   Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda od 20. rujna 2001.#Rudy Grzelczyk protiv Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Nivelles - Belgija.#Predmet C-184/99.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. svibnja 2003. # T. Port GmbH & Co. KG protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tužba za naknadu štete. # Predmet C-122/01 P.


title: Presuda Prvostupanjskog suda od 18. rujna 1992. # Automec Srl protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-24/90.

text:
PRESUDA PRVOSTUPANJSKOG SUDA18. rujna 1992.(*)„Upravni postupak – Obveze Komisije kada joj je podnesena pritužba“U predmetu T-24/90,Automec Srl,
 društvo osnovano prema talijanskom pravu sa sjedištem u
Lancenigu-Villorbi (Italija), koje zastupa G. Celona, odvjetnik pri
komori u Milanu i P. Ferrari, odvjetnik pri komori u Rimu, s adresom za
dostavu u Luksemburgu u uredu G. Marguea 20, rue Phillippe II, tužitelj,protivKomisije Europskih zajednica,
 koju zastupa E. Traversa, član pravne službe u svojstvu agenta, s
adresom za dostavu u Luxembourgu, kod R. Haydera, člana pravne službe,
Centre Wagner, Kirchberg, tuženik,radi
 poništenja odluke Glavne uprave za tržišno natjecanje od 28. veljače
1990., da ne odgovori povoljno na zahtjev podnesen na temelju članka 3.
stavka 2. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., prve Uredbe za
provedbu članka 85. i 86. Ugovora o EEZ-u (SL 1962, 13, str. 204.), a
koji se odnosi na ponašanje BMW-a GmbH i BMW-a Italia SpA,PRVOSTUPANJSKI SUD EUROPSKIH ZAJEDNICA,u
 sastavu: J. L. Cruz Vilaça, predsjednik, H. Kirschner, B. Vesterdorf,
R. García-Valdecasas i K. Lenaerts, predsjednik vijeća, D. Barrington,
A. Saggio, C. Yeraris, R. Schintgen, C. P. Briët i J. Biancarelli, suci,nezavisni odvjetnik: D. A. O. Edwardtajnik: H. Junguzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. listopada 1991.,donosi sljedećuPresudu Činjenice iz kojih proizlazi spor1        Tužitelj
 je društvo s ograničenom odgovornošću osnovano prema talijanskom pravu,
 čije je sjedište u Lancenigu-Villorbi u pokrajini Treviso. On je 1960.
sklopio ugovor o koncesiji s BMW-om Italia SpA (u daljnjem tekstu: BMW
Italia) za distribuciju BMW-ovih automobilskih vozila u gradu i
pokrajini Treviso.2        Dopisom
 od 20. svibnja 1983. godine BMW Italia obavijestio je tužitelja o
svojoj namjeri da ne obnovi ugovor koji je isticao 31. prosinca 1984.3        Tužitelj
 je potom pokrenuo postupak pred Tribunale di Milano, u kojem je
zatražio da se BMW-u Italia naloži da nastavi ugovorni odnos. Kako je ta
 tužba odbijena, tužitelj je uložio žalbu pred Corte d'appello di
Milano. BMW Italia je zatražio od predsjednika Tribunale di Treviso da
naloži pljenidbu sveg Automecovog materijala s žigom BMW-a. Taj je
zahtjev odbijen.4        Dok
 je predmet bio u postupku pred Corte d'appello di Milano tužitelj je
Komisiji 25. siječnja 1988. podnio zahtjev na temelju članka 3. stavka
2. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., prve uredbe o provedbi
članaka 85. i 86. Ugovora o EEZ-u (SL 1962, 13, str. 204., u daljnjem
tekstu: Uredba br. 17).5        U
 tom je zahtjevu tužitelj, nakon što je opisao tijek i sadržaj svojih
ugovornih odnosa s BMW-om Italia i iznio srž postupka protiv potonjeg
pred nacionalnim sudovima, istaknuo da je ponašanje BMW-a Italia i
njegovog njemačkog društva majke BMW-a AG predstavljalo kršenje članka
85. Ugovora o EEZ-u. Tužitelj je tvrdio da BMW Italia nema pravo odbiti
opskrbu BMW-ovim vozilima i rezervnim dijelovima, niti mu priječiti da
koristi BMW-ove žigove, s obrazloženjem da je BMW-ov distribucijski
sustav, koji je odobren u Saveznoj Republici Njemačkoj Odlukom Komisije
75/73/EEZ od 13. prosinca 1974. koja se odnosi na postupak primjene
članka 85. Ugovora o EEZ-u (SL 1975, L 29, str. 1., u daljnjem tekstu:
Odluka od 13. prosinca 1974.), bio selektivni distribucijski sustav i da
 je tužitelj zadovoljio potrebne kvalitativne kriterije. Na temelju
presude Suda od 22. listopada 1986., Metro/Komisija (75/84, Zb., str.
3021. i 3091.) tužitelj smatra da je BMW Italia dužan priznati ga kao
distributera.6        Tužitelj stoga smatra da je BMW bio dužan:–        izvršiti
 zaprimljene narudžbe za vozila i rezervne dijelove po cijenama i uz
uvjete koji se primjenjuju na prekupce, i –        odobriti
 korištenje BMW-ovih žigova u mjeri u kojoj je to potrebno za normalno
informiranje javnosti i na način koji je u skladu s uobičajenom praksom u
 automobilskom sektoru. 7        Tužitelj
 je stoga zatražio od Komisije da donese odluku kojom se BMW-u Italia i
BMW-u AG nalaže da okončaju navodnu povredu i da svoje ponašanje usklade
 s prethodno navedenim mjerama, kao i s drugim mjerama koje Komisija
smatra potrebnima ili korisnima.8        Dopisom
 od 1. rujna 1988. tužitelj se žalio na nedavnu intervenciju BMW-a kod
njegovih talijanskih koncesionara kojima je cilj bio da im zapriječi
prodaju vozila potencijalnim prekupcima pod prijetnjom gubitka
provizije. Tužitelj je dodao da je bio predmetom bojkota BMW-a i da mu
je nabava vozila kod talijanskih i stranih koncesionara tog žiga postala
 nemoguća iako su ona bila dostupna. Stoga je nedavno doveden u
situaciju da nije bio u mogućnosti izvršiti više zaprimljenih narudžbi. 9        Dana
 30. studenoga 1988. Komisija je poslala tužitelju preporučeno pismo
koje je potpisao direktor Glavne uprave za tržišno natjecanje (u
daljnjem tekstu: DG IV). Njime se u prvom redu tužitelj obavješćivao da
se Komisija, na temelju podataka koje joj je dostavio, smatra
nenadležnom za rješavanje njegovog zahtjeva. U tom je smislu u pismu
detaljno pojašnjeno da se Komisija, iako nacionalni sudovi mogu uzeti u
obzir takve okolnosti u okviru postupka za naknadu štete, ne može na
njih pozvati u svrhu obvezivanja BMW-a da nastavi isporuku tužitelju.
Kao drugo, u pismu se pozornost tužitelja svraća na Uredbu (EEZ) br.
123/85 od 12. prosinca 1984. o primjeni članka 85. stavka 3. Ugovora o
EEZ-u na određene kategorije ugovora o distribuciji i uslugama prodaje i
 postprodaje motornih vozila (SL 1985, L 15, str. 16., u daljnjem
tekstu: Uredba br. 123/85), koja je stupila na snagu 1. srpnja 1985.
Komisija je dodala da su „razni europski proizvođači automobila
izmijenili ugovore o distribuciji da bi se uskladili s Uredbom. Dostupne
 informacije ne dopuštaju pretpostavku da BMW Italia također nije
poduzeo mjere kako bi se osigurao da njegova vlastita distribucijska
mreža bude u skladu s navedenim propisima Zajednice u području tržišnog
natjecanja“.10      Protiv tog pisma tužitelj je 17. veljače 1989. podnio tužbu za poništenje (predmet T-64/89).11      Dana
 26. srpnja 1989. Komisija je poslala tužitelju drugo preporučeno pismo,
 koje je ovaj put potpisao glavni direktor za tržišno natjecanje. Nakon
pojašnjenja da pismo od 30. studenoga 1988. ne predstavlja konačno
zauzimanje stajališta, Komisija je službeno obavijestila tužitelja da ne
 namjerava dati povoljan odgovor na njegov zahtjev od 25. siječnja 1988.
 Komisija je takvo stajalište obrazložila time što na temelju članka 85.
 Ugovora o EEZ-u nema potrebne ovlasti ni za utvrđenje da raskid ugovora
 o distribuciji nema pravni učinak, ni za nalaganje ponovnog
uspostavljanja ugovornog odnosa između stranaka na temelju tipskog
ugovora koji je trenutno koristio BMW Italia u odnosima sa svojim
distributerima. Komisija je dodala da, pod pretpostavkom da je ugovor o
distribuciji koji BMW primjenjuje u suprotnosti s člankom 85. stavkom 1.
 Ugovora, ona može samo utvrditi povredu i, slijedom toga, ništavost
ugovora. Nadalje, primjećuje da jedna ugovorna strana nema pravo
spriječiti drugu stranu da raskine ugovor na uobičajeni način, poštujući
 rok za upućivanje prethodne obavijesti o raskidu, kao što je zapravo
bilo učinjeno u ovom slučaju. Budući da se ova informacija priopćava
„primjenom i u svrhu“ članka 6. Uredbe Komisije br. 99/63/EEZ od 25.
srpnja 1963. o saslušanjima predviđenima u članku 19. stavcima 1. i 2.
Uredbe Vijeća br. 17 (SL 1963, 127, str 2268., u daljnjem tekstu: Uredba
 br. 99/63), Komisija je zatražila od tužitelja da podnese očitovanje u
roku od dva mjeseca.12      Tužitelj
 je na taj zahtjev odgovorio pismom od 4. listopada 1989., u kojem je
naveo da je u svojoj pritužbi samo zatražio pravo na sudjelovanje u
selektivnom distribucijskom sustavu koji je, prema njemu, uspostavio
BMW, a ne nastavak prijašnjeg ugovora o distribuciji. Podsjetio je da su
 njegovi predstavnici naznačili da je u tijeku postupak pred talijanskim
 sudovima u vezi s pitanjima koja se odnose na taj ugovor. Što se tiče
njegovog prava na sudjelovanje u distribucijskom sustavu, oni su
istaknuli da to pravo ne proizlazi iz ugovora nego iz „mnogih načela
koja su Komisija i Sud višekratno potvrdili u području selektivne
distribucije“ s obzirom na to da je tužitelj pokazao u razdoblju od
dvadeset i pet godina da udovoljava BMW-ovim zahtjevima. Tužitelj je
također istaknuo da je, u svom pismu od 30. studenoga 1988., pozivajući
se na nedostatak dokaza o neusklađenosti BMW-ovog sustava selektivne
distribucije s Uredbom br. 123/85 o skupnim izuzećima, Komisija pogrešno
 omogućila BMW-u uživanje presumpcije nevinosti uzevši u obzir pružene
dokaze o BMW-om ponašanju. Tužitelj je također izjavio da ga je
iznenadilo to što se Komisija proglasila nenadležnom za određivanje
ponovne uspostave ugovornih veza između njega i BMW-a jer to od nje nije
 ni tražio. Tužitelj je zahtijevao „svoje pravo da mu se opet isporučuju
 BMW-ovi proizvodi, ne na temelju isključive distribucije, nego kao
distributeru koji ispunjava sve uvjete da bude izabran za sudjelovanje u
 svojstvu člana mreže“. Stoga se protivi tome da Komisija njegovom
zahtjevu prida nepostojeći sadržaj.13      Dana
 28. veljače 1990. član Komisije zadužen za tržišno natjecanje poslao je
 u njeno ime tužitelju dopis koji je glasio:„Ovo
 pismo se odnosi na zahtjev koji ste podnijeli Komisiji 25. siječnja
1988. na temelju članka 3. stavka 2. Uredbe Vijeća br. 17/62 protiv
BMW-a Italia, koji se odnosi na, prema vašem mišljenju, povredu članka
85. stavka 1. Ugovora o EEZ-u koju je počinilo to društvo. Komisija
 je ispitala činjenične i pravne dokaze koje ste iznijeli u pritužbi, te
 vam je dala mogućnost da iznesete svoje primjedbe u vezi s njenom
namjerom da vam ne odgovori povoljno na navedenu pritužbu. Obaviješteni
ste o takvoj namjeri preliminarnim pismom od 30. studenoga 1988. i nakon
 toga ʻpismom na temelju članka 6.ʼ od 26. srpnja 1989.U
 svom odgovoru od 4. listopada 1989. niste naznačili nikakve nove
činjenice i niste pružili nikakve nove argumente ili pravne reference u
prilog svom zahtjevu. Iz toga slijedi da Komisija ne vidi razlog za
predomišljanje u pogledu namjere da odbije vaš zahtjev za intervenciju
iz sljedećih razloga.1. Na prvom mjestu i s
 obzirom na prvi zahtjev koji ste naveli u svojoj pritužbi (str. 7.,
točka 2., alineja 1. i 2.: naložiti BMW-u da isporuči Automecu vozila i
rezervne dijelove i ovlastiti Automec za korištenje BMW-ovog žiga),
Komisija smatra da, na temelju članka 85. stavka 1. Ugovora, nije
ovlaštena izricati naloge koji bi joj omogućili da obveže proizvođača
na, u okolnostima ovog slučaja, isporuku njegovih proizvoda, čak i pod
pretpostavkom da je Komisija utvrdila neusklađenost distribucijskog
sustava navedenog proizvođača, BMW-a Italia, s člankom 85. stavkom 1.
Štoviše, Automec nije pružio nikakav dokaz o vladajućem položaju BMW-a
Italia, odnosno o zloporabi istoga, koji bi bio u suprotnosti s člankom
86. Ugovora; samo na temelju tog članka Komisija bi eventualno mogla
nametnuti BMW-u Italia sklapanje ugovora s Automecom.2.
 Što se tiče Automecovog drugog zahtjeva (str. 7., točka 3. pritužbe:
okončati povredu koju Automec stavlja na teret BMW-u Italia), Komisija
smatra da je Automec već pokrenuo postupke pred talijanskim sudovima, i u
 prvom stupnju i po žalbi, u pogledu spora između njega i BMW-a Italia
čiji je predmet raskid ugovora o distribuciji kojim su ta dva društva
bila vezana u prošlosti. Što se tiče Komisije, ništa ne sprečava Automec
 da nacionalnom sudu podnese pitanje o usklađenosti distribucijskog
sustava BMW-a Italia s člankom 85. To pokretanje postupka pred
nacionalnim sudom doima se jednostavnije jer je on već dobro upoznat s
ugovornim vezama koje BMW Italija ima sa svojim distributerima. U
 tom vas pogledu Komisija podsjeća da talijanski sud ne samo da je
nadležan kao i ona za primjenu, u konkretnom slučaju, članka 85. i
osobito njegovog stavka 2., već, za razliku od Komisije ima i ovlast
eventualno naložiti BMW-u Italia da Automecu naknadi štetu i plati
kamate ako Automec dokaže da mu je odbijanje prodaje navedenog
proizvođača nanijelo štetu. Članak 6. Uredbe br. 99/63/EEZ Komisiji
dodjeljuje diskrecijsku ovlast u odnosu na procjenu ʻprikupljenih
dokazaʼ nakon razmatranja pritužbe, koja joj omogućuje da primijeni
različite stupnjeve prioriteta pri ispitivanju predmeta.Na
 temelju prethodnih razmatranja, iznesenih u točki 2. ovog pisma,
Komisija je došla do zaključka da ne postoji dovoljan interes Zajednice
za dublje ispitivanje činjenica iznesenih u ovoj pritužbi.3.
 Slijedom toga vas obavještavam da je, iz razloga iznesenih u točkama 1.
 i 2., primjenjujući članak 3. stavak 2. Uredbe Vijeća br. 17/62
Komisija odlučila da ne odgovori pozitivno na zahtjev koji ste podnijeli
 25. siječnja 1988.”14      Prvostupanjski
 sud je 10. srpnja 1990. odbacio kao nedopuštenu tužbu za poništenje
koju je Automec podnio protiv pisma Komisije od 30. studenoga 1988.
(presuda od 10. srpnja 1990., Automec/Komisija, T-64/89, Zb., str.
II-367.) jer to pismo ne predstavlja odluku o pritužbi tužitelja, već je
 dio neformalne razmjene stajališta tijekom prve od tri uzastopne faze u
 tijeku postupka koji je uređen člankom 3. stavkom 2. Uredbe br. 17 i
člankom 6. Uredbe br. 99/63. Presuda je postala pravomoćna.15      Što
 se tiče naknadnog tijeka postupka između njega i BMW-a Italia pred
talijanskim sudovima, tužitelj je na raspravi izjavio da su, s jedne
strane, Tribunale i, s druge, Corte d'appello di Milano odbili njegovu
tužbu čiji je cilj bio naložiti BMW-u Italia ponovno uspostavljanje
ugovornih veza te da je protiv te presude uložio žalbu pred Corte
Suprema di Cassazione. S druge je strane dodao da je Tribunale di Milano
 prihvatio tužbu BMW-a Italia kojom se želi spriječiti korištenje
BMW-ovog žiga u svrhu oglašavanja vozila iz paralelnog uvoza, nakon što
ju je odbio Pretore i predsjednik Tribunale di Treviso. Tužitelj je
uložio žalbu protiv te odluke pred Corte d'appello di Milano. Postupak16      U
 tim je okolnostima tužitelj zahtjevom podnesenim tajništvu
Prvostupanjskog suda 3. svibnja 1990. podnio ovu tužbu. 17      Pisani
 je postupak tekao uobičajenim slijedom. Na prijedlog prvog vijeća, a
nakon saslušanja stranaka, Prvostupanjski je sud predmet uputio punom
sastavu. Nezavisni odvjetnik imenovan je od strane predsjednika
Prvostupanjskog suda.18      Nakon
 izvješća suca izvjestitelja i saslušavši nezavisnog
odvjetnika,Prvostupanjski je sud odlučio otvoriti usmeni postupak bez
prethodnog prikupljanja dokaza. Također je odlučio na vlastitu
inicijativu uzeti u obzir sljedeće dokumente koje su dostavile stranke u
 predmetu T-64/89 (Automec I):–        zahtjev
 koji je tužitelj uputio Komisiji 25. siječnja 1988. na temelju članka
3. stavka 2. Uredbe br. 17 (prilog 5. tužbi u predmetu T-64/89);–        pismo
 koje je tužitelj uputio Komisiji 1. rujna 1988. (prilog 18. tužbi u
predmetu T-64/89);–        pismo
 koje je tužitelj uputio Komisiji 4. listopada 1989. (prilog
očitovanjima koje je dostavio tužitelj na zahtjev Komisije predmetu
T-64/89).19      Prvostupanjski
 je sud na raspravi održanoj 22. listopada 1991. saslušao iskaze
stranaka i njihove odgovore na pitanja. Nakon što je nezavisni odvjetnik
 10. ožujka 1992. podnio svoje mišljenje u pisanom obliku predsjednik je
 na isti dan zatvorio usmeni postupak.20      U svojoj tužbi tužitelj traži od Prvostupanjskog suda da:–        odredi spajanje ovog predmeta s predmetom T-64/89 koji je u tijeku;–        tužbu
 proglasi dopuštenom, pri čemu zadržava pravo to povući nakon što
presuda o poništenju navodne pojedinačne odluke od 30. studenoga 1988.
postane pravomoćna;–        poništi
 pojedinačnu odluku Uprave za tržišno natjecanje i, s obzirom na to da
je neizostavna pretpostavka za tu odluku, Uredbu br. 123/85;–        proglasi
 da je, na temelju članka 176. Ugovora, Komisija obvezna poduzeti mjere
koje proizlaze iz presude;–        naloži Komisiji naknadu štete;–        naloži Komisiji snošenje troškova.U svojoj replici, podnesenoj nakon izricanja presude u predmetu T-64/89, od Prvostupanjskog suda traži da:–        poništi
 odluku Glavne uprave za tržišno natjecanje Europske komisije od 28.
veljače 1990., nakon eventualnog proglašenja da se Uredba br. 123/85 ne
primjenjuje na sustave selektivne distribucije; ili, podredno, ako se ta
 uredba treba smatrati primjenjivom na sustave isključive distribucije i
 na sustave selektivne distribucije, da poništi tu uredbu jer je u
suprotnosti s Uredbom Vijeća br. 19/65/EEZ, koja je njen pravni temelj
i, u svakom slučaju, na temelju toga što očito sadrži nepravilnost jer
na identičan način uređuje dvije potpuno različite situacije;–        proglasi
 da je, na temelju članka 176. Ugovora, Komisija obvezna poduzeti mjere
koje proizlaze iz presude;–        naloži Komisiji naknadu štete;–        naloži Komisiji snošenje troškova.21      Komisija od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        odbaci
 zahtjev tužitelja za spajanje ovog predmeta s predmetom T-64/89, koji
je trenutno u tijeku;–        odbije
 Automecovu tužbu za poništenje Odluke Komisije od 28. veljače 1990. [SG
 (90) D/2816];–        odbije zahtjev da se Komisiji naloži naknada štete i plaćanje kamata;–        naloži tužitelju snošenje troškova. Zahtjev za poništenje 1. Predmet pritužbe Argumentacija stranaka22      Tužitelj
 stavlja Komisiji na teret da je zanemarila predmet njegovog zahtjeva
smatrajući da se on ograničava na zahtjev Komisiji da naloži BMW-u da
isporuči narudžbe, te da odobri tužitelju korištenje njihovog žiga, dok
je cilj istrage koju je on tražio bio saznati proizlazi li bojkot kojem
je bio izložen iz sustava distribucije BMW-a ili se radi o
diskriminatornoj primjeni tog sustava.23      Tužitelj
 ističe da je tražio ne samo da Komisija utvrdi da je BMW prekršio
članak 85. stavak 1. i da donese odluku kojom se BMW-u nalaže da okonča
počinjene povrede, nego da je također tražio da se povuče povlastica
izuzeća koju je ona selektivnom distribucijskom sustavu BMW-a odobrila
prethodno navedenom odlukom od 13. prosinca 1974. i/ili ona o izuzeću
predviđenom Uredbom br. 123/85.24      Tužitelj
 ističe da Komisija nije vezana specifičnim zahtjevima podnositelja
pritužbe, nego da sama može utvrditi sadržaj naloga čiji je cilj
okončati povredu, pod uvjetom da je taj nalog prikladan za postizanje
tog cilja, te da poštuje načelo proporcionalnosti.25      Komisija
 tvrdi da je glavni predmet Automecovog zahtjeva bio ishoditi nalog
BMW-u da nastavi isporuku i odobrenje korištenja njegovih žigova, te da
je BMW-ovo odbijanje opskrbe glavni razlog za pritužbu i podnošenje
tužbe. Prema Komisiji, ovaj se zahtjev poklapa sa zahtjevom da se naloži
 tužiteljevo uključenje u distribucijski sustav BMW-a.26      U
 svom odgovoru na repliku Komisija osporava da je tužitelj zatražio od
nje da povuče povlasticu izuzeća odobrenu selektivnom distribucijskom
sustavu BMW-a, kako je predviđeno Uredbom br. 123/85, i da donese odluku
 koja je u njenoj isključivoj nadležnosti. Ocjena Prvostupanjskog suda27      Prvostupanjski
 sud smatra da se pritužba tužitelja sastojala, s jedne strane, od
zahtjeva za usvajanje dviju posebnih mjera u odnosu na BMW, naime naloga
 da isporuči tužiteljeve narudžbe i naloga da tužitelju odobri
korištenje nekih od njegovih žigova. S druge se strane sastojala od
općenitijeg zahtjeva za donošenje odluke kojom se BMW-u nalaže da okonča
 povredu, te mu se nameću druge mjere koje Komisija smatra potrebnima
ili korisnima.28      S
 obzirom na te zahtjeve pobijana odluka formulirana je u dva dijela. U
prvom dijelu Komisija odbija, pozivajući se na svoju nenadležnost,
naložiti BMW-u da isporuči tužitelju svoje proizvode i ovlastiti ga za
korištenje žiga BMW. U drugom dijelu, pozivajući se na postupke između
tužitelja i BMW-a koji su u tijeku pred talijanskim sudovima, odbija
svoju ovlast diskrecijske ocjene o stupnju prioriteta koji dodjeljuje
pritužbama i nedostatku dovoljnog interesa Zajednice za provođenje
detaljnijeg ispitivanja slučaja u onoj mjeri u kojoj se pritužbom
nastoji ishoditi odluka kojom se BMW obvezuje na okončanje povrede. Dva
dijela pobijane odluke, dakle, odgovaraju dvama aspektima tužiteljeve
pritužbe.29      Priopćenje
 na temelju članka 6. Uredbe br. 99/63 upućeno tužitelju 26. srpnja
1989. bavi se pitanjem tužiteljevog zahtjeva kojim se traži određivanje
„ponovne uspostave“ njegovih ugovornih odnosa s BMW-om. U svom odgovoru
od 4. listopada 1989. tužitelj je osporio takvo tumačenje svojeg
zahtjeva i pojasnio da je namjeravao tražiti pravo da neovisno o
prijašnjim ugovornim odnosima bude uključen u BMW-ov distribucijski
sustav, koji je opisao kao selektivan. Komisija je uzela u obzir to
objašnjenje uklonivši iz pobijane odluke sva upućivanja na navodni
tužiteljev zahtjev za ponovnu uspostavu prijašnjeg ugovornog odnosa.30      Osim
 toga, ništa u pobijanoj odluci ne sugerira da se Komisija smatrala
vezanom zahtjevom za donošenje posebnog naloga, poput onoga koji je
formulirao tužitelj, i da je tako ugrozila mogućnost donošenja druge
odgovarajuće mjere za okončanje eventualne povrede umjesto traženog
naloga. Prvi dio pobijane odluke samo odgovara na zahtjev za donošenje
posebnih naloga, poput ovih koje je formulirao tužitelj, bez
prejudiciranja odgovora na pitanje je li Komisija mogla poduzeti i druge
 mjere.31      Prema
 tome, u drugom dijelu pobijane odluke Komisija je odgovorila na
općenitiji zahtjev za donošenje odluke kojom se BMW-u nalaže okončanje
navodne povrede te se određuju sve mjere koje su korisne u tu svrhu.32      Na
 kraju, Prvostupanjski sud smatra da cilj tužiteljeve pritužbe nije bio
povlačenje povlastice skupnih izuzeća predviđene Uredbom br. 123/85. U
tužbi u predmetu T-64/89 (str. 15. i 17.) tužitelj je Komisiji
prigovorio da je prekršila članak 10. stavak 1. Uredbe br. 123/85, koji
je ovlašćuje da povuče povlasticu primjene navedene Uredbe u mjeri u
kojoj je ona bila primjenjiva. Međutim, ta referenca u dokumentu
upućenom Prvostupanjskom sudu, a ne Komisiji, ne može imati učinak
povećanja opsega predmeta ranije pritužbe. U tom pogledu valja istaknuti
 kako je tužitelj imao priliku, u odgovoru na pismo od 4. listopada
1989., koje mu je upućeno na temelju članka 6. Uredbe br. 99/63,
precizirati sadržaj pritužbe. Međutim, odgovor na to pismo, koje je
tužitelj poslao nakon podnošenja tužbe u predmetu T-64/89, ne spominje
moguće povlačenje izuzeća. U tim okolnostima Komisija nije mogla
shvatiti pritužbu kao zahtjev za povlačenje skupnih izuzeća predviđenih
Uredbom br 123/85.33      Iz toga slijedi da Komisija nije zanemarila predmet tužiteljeve pritužbe. 2. Prvi dio pobijane odluke Argumentacija stranaka34      Protiv
 prvog dijela pobijane odluke, u kojem se Komisija proglasila
nenadležnom za donošenje posebnih naloga koje je tražio tužitelj,
potonji ističe jedini tužbeni razlog, i to u pogledu povrede prava
Zajednice, osobito članka 3. Uredbe br. 17.35      U
 svojoj tužbi tužitelj osporava razliku koju Europska komisija čini
između njenih ovlasti, na temelju navedenog članka, u slučaju povrede
članka 85. stavka 1., s jedne strane, i povrede članka 86. Ugovora o
EEZ-u, s druge strane. Tužitelj tvrdi da tekst članka 3. Uredbe br. 17
ne pravi takvu razliku i da taj članak stoga daje Komisiji u oba slučaja
 ovlast „odlukom zahtijevati od poduzetnika [...] da okončaju utvrđenu
povredu“. Međutim, u ovom slučaju jedini način okončanja povrede članka
85. koji se sastoji u odbijanju isporuke jest nalaganje da se narudžbe
isporuče.36      U
 svojoj replici tužitelj tvrdi, u prvom redu, da nepostojanje sporazuma
između njega i BMW-a samo po sebi ne priječi primjenu članka 85. stavka
1. Ugovora. Ponašanje koje je na prvi pogled jednostrano može potpadati
pod članak 85. stavak 1., osobito tamo gdje se odvija u okviru
distribucijskog sustava.37      Tužitelj
 tvrdi da BMW provodi sustav selektivne distribucije. Međutim, iz sudske
 prakse Suda (presuda od 11. listopada 1983., Demo-Studio
Schmidt/Komisija, 210/81, Zb., str. 3045.) proizlazi da prekupac koji je
 bez razloga isključen iz selektivnog distribucijskog sustava može
zatražiti od Komisije da intervenira na temelju članka 3. stavka 2.
točke (b) Uredbe br. 17, a ako Komisija to odbije, može se obratiti
sudovima Zajednice. Tužitelj smatra da su u ovom slučaju prisutni svi
elementi povrede spomenuti u gore navedenoj presudi. 38      Tužitelj
 nadalje tvrdi da je nelogično smatrati da Komisija može, ako je tome
tako, utvrditi da je cijeli sustav distribucije nezakonit i zabraniti
BMW-u da ga ubuduće primjenjuje, dok se ne može protiviti ponašanju
proizvođača prema raznim prekupcima. Ako bi tome bilo tako, bilo bi lako
 izraditi „na papiru“ ugovorne sustave koji bi bili iznimno pozitivni s
aspekta tržišnog natjecanja, a zatim ih ne primjenjivati u uvjerenju da,
 konkretno, Komisija nema nikakve ovlasti intervenirati. U prilog ovoj
tvrdnji tužitelj se poziva na presudu Suda od 17. rujna 1985.,
Ford/Komisija (25/84 i 26/84, Zb., str. 2725.) iz koje proizlazi da,
prilikom ispitivanja ugovora o distribuciji u svrhu mogućeg izuzeća,
Komisija može uzeti u obzir sve okolnosti provedbe tog ugovora, koje
mogu uključivati i uskraćivanje isporuke. Stoga Komisija mora
procijeniti ne samo „sustav u cjelini“, već i njegovu praktičnu
primjenu, odnosno neprimjenu.39      Tužitelj
 smatra da eventualno postojanje izuzeća nije u suprotnosti s takvim
ispitivanjem konkretnih načina primjene distribucijskog sustava.
Priznajući da Komisija prisilnim sredstvima ne može osigurati provedbu
odluke kojom se BMW-u nalaže nastavak isporuke, tužitelj tvrdi da
Komisija ipak ima odvraćajuće ovlasti, posebice u obliku izricanja
novčanih kazni koje omogućuju poštovanje takve odluke. 40      Komisija
 tvrdi da različita logika kojom se vode članci 85. i 86. Ugovora, koja
je po njenom mišljenju prepoznata u presudama Prvostupanjskog suda od
10. srpnja 1990., Tetra Pak/Komisija, Zb., str. II-309.), za učinak ima
različit opseg njenih ovlasti na temelju članka 3. Uredbe br. 17, ovisno
 o tome koji je od tih dvaju članaka Ugovora povrijeđen. Podsjeća da
članak 86. zabranjuje poduzetniku u vladajućem položaju jednostrana
ponašanja koja ograničavaju tržišno natjecanje, a koja se mogu sastojati
 od namjernih radnji ili propusta. To je razlog iz kojeg je Sud, u
svojoj presudi od 6. ožujka 1974., Commercial Solvents/Komisija (6/73 i
7/73 , Zb., str. 223.), potvrdio da se članak 3. Uredbe br. 17 treba
primjenjivati ovisno o prirodi utvrđene povrede i da može sadržavati
nalog za poduzimanje određenih djelovanja ili pružanja usluga, koji su
nezakonito propušteni, kao i zabranu nastavljanja određenih djelovanja,
praksi ili situacija protivnih Ugovoru.41      S
 druge strane, Komisija smatra da su, u slučaju povrede članka 85.
stavka 1. Ugovora, i predmet i opseg njenih ovlasti za intervenciju
različiti. Što se tiče predmeta, odnosno povrede koju je mogla okončati,
 Komisija ističe da članak 85. zabranjuje sporazume između dvaju ili
više poduzetnika koji imaju za cilj ili učinak narušavanje tržišnog
natjecanja. Prema Komisiji, jedini sporazum na koji se može primijeniti
članak 85. Ugovora u ovom slučaju je onaj između BMW-a Italia i njegovih
 trenutnih distributera, pa bi se ovlasti Komisije za intervenciju iz
članka 3. stavka 1. Uredbe br. 17 mogle ostvariti samo u odnosu na taj
sporazum. Prema mišljenju Komisije, presuda Suda od 28. veljače 1984.,
Ford/Komisija (228/82 i 229/82, Zb., str 1129., u daljnjem tekstu: Ford
II) potvrđuje da, u kontekstu distribucijskog sustava, samo sporazum
utjelovljen u ugovoru o distribuciji može predstavljati povredu članka
85. Ugovora.42      Što
 se tiče opsega njenih ovlasti u slučaju povrede članka 85. stavka 1.
Ugovora, Komisija tvrdi, na temelju iste presude, da je jedina odluka
koja se može donijeti na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe br. 17 ona
kojom se utvrđuje eventualna neusklađenost dotičnog distribucijskog
sustava s člankom 85. stavkom 1. Ugovora i kojom se od dobavljača
zahtijeva prestanak primjene ugovora o distribuciji u cijelosti. Dodaje,
 također na temelju presude Ford II, kako ipak nije lišena bilo kakve
mogućnosti reakcije na ponašanje suprotno tržišnom natjecanju koje se
provodi u kontekstu distribucijskog sustava jer bi, primjerice, mogla
izreći novčanu kaznu ako bi se ugovor o distribuciji nastavio
primjenjivati.43      Komisija
 napominje da Automec ne traži uklanjanje distribucijskog sustava, nego,
 naprotiv, tvrdi da ima pravo u njemu sudjelovati. Međutim, to je
specifično i pojedinačno pravo za čije prisilno provođenje Komisija nema
 ovlasti, osim u okviru primjene članka 86. Ugovora.44      U
 odgovoru na repliku Komisija dodaje da se Sud u prethodno navedenoj
presudi od 11. listopada 1983., 210/81, na koju se poziva tužitelj,
referira na slučaj istodobne povrede članaka 85. i 86. Ugovora te da se
dva presedana koje Sud navodi u toj presudi, odnosno njegova prethodno
navedena presuda od 6. ožujka 1974., 6/73 i 7/73, i rješenje od 17.
siječnja 1980., Camera Care/Komisija (792/79 R, Zb., str. 119.), odnose
na povredu članka 86. (Commercial Solvents) ili na povredu obaju
članaka, 85. i 86. (Camera Care).45      Komisija
 tvrdi da joj zabrana kartela i ovlasti koje su joj dodijeljene za
osiguranje provođenja te zabrane ne dopuštaju ograničavanje slobode
ugovaranja gospodarskih subjekata koje bi išlo tako daleko da prisili
proizvođača da prihvati određenog prekupca u svoj distribucijski sustav.
 S tim u vezi poziva se na mišljenje nezavisne odvjetnice Rozès u
predmetu 210/81 (prethodno naveden, str. 3067.).46      Konačno,
 Komisija ističe da pobijana odluka ni na koji način ne prejudicira
odgovor na pitanje je li distribucijski sustav BMW-a Italia selektivan
ili i isključiv i selektivan distribucijski sustav poput onoga
obuhvaćenog Uredbom br. 123/85, odnosno na pitanje je li navedeni sustav
 u skladu s člankom 85. stavkom 1. Ugovora. Prema Komisiji, čak i ako se
 utvrdi da distribucijski sustav BMW-a Italia predstavlja povredu članka
 85. stavka 1., ni članak 85. Ugovora niti članak 3. stavak 1. Uredbe
br.17 ne daju joj ovlast da BMW-u Italia nametne obvezu ugovaranja s
Automecom.  Ocjena Prvostupanjskog suda47      Prvostupanjski
 sud smatra da valja utvrditi je li Komisija povrijedila pravo
Zajednice, osobito članak 3. Uredbe br. 17, odbivši zahtjev za donošenje
 navedenih posebnih naloga jer se nije smatrala nadležnom za poduzimanje
 takvih mjera u okolnostima konkretnog slučaja.48      Valja
 podsjetiti da se tužiteljev zahtjev odnosi na to da se BMW-u Italia
naloži isporuka zaprimljenih narudžbi; također se odnosi na to da se
BMW-u naloži da odobri tužitelju korištenje nekih njegovih žigova. Ti
zahtjevi su obrazloženi činjenicom da je tužitelj smatrao da je ispunio
sve uvjete da bude dio BMW-ove distribucijske mreže. Tužitelj je stoga
zatražio od Komisije da usvoji dva posebna naloga u odnosu na BMW i time
 ga prisili da poštuje njegovo navodno pravo da bude primljen u
distribucijsku mrežu koju je uspostavio BMW.49      Budući
 da je Komisija u prvom dijelu svoje odluke odbila zahtjev kojim se
traži donošenje tih dvaju posebnih naloga, valja razmotriti članak 3.
stavak 1. Uredbe br. 17, koji ovlašćuje Komisiju da obveže predmetne
poduzetnike da okončaju povredu prava tržišnog natjecanja za koju je
utvrdila da bi, u vezi s člankom 85. stavkom 1. Ugovora, mogla činiti
pravni temelj odluke kojom se udovoljava tom zahtjevu. 50      Članak
 85. stavak 1. zabranjuje određene sporazume ili prakse koje su suprotne
 tržišnom natjecanju. Samo je jedna od posljedica, koju u smislu
građanskog prava može imati povreda ove zabrane, izričito propisana u
članku 85. stavku 2., a to je ništavost ugovora. Na nacionalnom je pravu
 da definira ostale posljedice vezane uz povredu članka 85. Ugovora, kao
 što su obveza naknade štete nanesene trećoj osobi ili moguća obveza
sklapanja ugovora (vidjeti, što se tiče mogućnosti otvorenih nacionalnim
 sudovima, nacionalne postupke koji su doveli do presuda Suda od 16.
lipnja 1981., Salonia, 126/80, Zb., str. 1563., 1774.. i od 3. srpnja
1985., Binon, 243/83, Zb., str. 2015., 2035.). Nacionalni su sudovi ti
koji, kada je to primjereno i u skladu s pravilima nacionalnog prava,
mogu zahtijevati od gospodarskog subjekta da sklopi ugovor s drugima.51      Kako
 sloboda ugovaranja mora ostati pravilo, ne može se, načelno, Komisiji
priznati da u okviru ovlasti za izdavanje naloga kojim se treba okončati
 povreda iz članka 85. stavka 1. ima ovlast jednoj strani nametnuti
ulaženje u ugovorne odnose jer prema općem pravilu Komisija ima
odgovarajuća sredstva za prisiljavanje poduzetnika da okonča povredu.52      Konkretno,
 ne može se prihvatiti opravdanje za takvo ograničenje slobode
ugovaranja jer postoji više načina da se okonča povreda. Takav je slučaj
 s povredama iz članka 85. stavka 1. Ugovora koje proizlaze iz primjene
distribucijskog sustava. Naime, takve se povrede mogu eliminirati
napuštanjem ili izmjenom distribucijskog sustava. U tim okolnostima
Komisija doista ima ovlast da utvrdi povredu i naloži zainteresiranim
stranama da je okončaju, ali nije na njoj da nametne strankama svoj
izbor između svih mogućih pristupa u skladu s Ugovorom.53      Prema
 tome, treba napomenuti da u okolnostima ovoga predmeta Komisija nije
bila ovlaštena donijeti posebne naloge koji obvezuju BMW da isporučuje
tužitelju robu i da mu dopusti korištenje svojih žigova. Iz toga slijedi
 da Komisija nije povrijedila pravo Zajednice odbijanjem, s
obrazloženjem da nije nadležna, zahtjeva kojim se traži donošenje tih
naloga.54      Nadležnost
 Komisije za donošenje odluke koja može proizvesti praktične učinke
ekvivalentne tim nalozima koje je zatražio tužitelj i mogućnost da
preoblikuje tužiteljev zahtjev u zahtjev za donošenje takve odluke ne
mogu pobiti ovaj zaključak. Naime, Komisija se nije pozvala na svoju
nenadležnost da bi opravdala odbijanje cjelokupne pritužbe, nego samo
kako bi opravdala odbijanje da donese konkretne tražene mjere. Budući da
 predmet tužbe nadilazi taj specifičan zahtjev, tim se pitanjem ne bavi
prvi dio odluke, već njen drugi dio. 3. Drugi dio pobijane odluke55      Protiv
 drugog dijela pobijane odluke tužitelj se u bitnome oslanja na četiri
tužbena razloga. Prvi se odnosi na to da je Komisija odbijanjem da
izvrši svoje ovlasti prekršila članak 155. Ugovora, članak 3. Uredbe br.
 17 i članak 6. Uredbe br. 99/63. Drugi tužbeni razlog, istaknut na
raspravi, vezan je za povredu obveze obrazlaganja propisanu člankom 190.
 Ugovora. Treći tužbeni razlog, iznesen u replici, odnosi se na
neprimjenjivost i nezakonitost Uredbe br. 123/85. Četvrti tužbeni razlog
 navodi postojanje zlouporabe ovlasti. a)     Prvi
 tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 155. Ugovora, članka
3. Uredbe br. 17 i članka 6. Uredbe br. 99/63 i drugi tužbeni razlog
koji se odnosi na obrazloženje pobijane odluke Argumentacija stranaka56      Tužitelj
 navodi, kao prvo, da se Komisija odrekla izvršavanja svojih ovlasti u
korist nacionalnih sudova u odnosu na provedbu članka 85., iako je u
posebnom tisku izjavila da se „zbog članka 85. stavka 2. ne može od
nacionalnih sudova zatražiti pravna zaštita“ od klauzula u ugovorima o
distribuciji koje su protivne tržišnom natjecanju.57      Tužitelj
 tvrdi da pravo Zajednice propisuje postupak za otklanjanje povreda i da
 se Komisija ne može suzdržati od izvršavanja ovlasti s tim u vezi. U
tom se pogledu on poziva na dužnost koja Komisiju u tom području
obvezuje na temelju Ugovora kao i na isključive i posebne nadležnosti u
pogledu povreda, izuzeća i selektivne distribucije na temelju, među
ostalim, odredaba Uredbe br. 123/85. Tužitelj navodi da je na njemu, a
ne na Komisiji, da odabere hoće li se obratiti nacionalnim sudovima ili
nadležnim institucijama Zajednice. Dodaje da postupci koji su u tijeku
pred talijanskim sudovima imaju drugačiji predmet u odnosu na pritužbu.58      Drugo,
 tužitelj navodi da se Komisija, u ovom slučaju, ne može pozivati na
diskrecijsku prirodu svojih ovlasti. Mogućnost odbijanja pritužbe, koja
je Komisiji priznata člankom 6. Uredbe br. 99/63, obuhvaća samo
odbijanje u pogledu merituma koje se događa na kraju istrage koja joj je
 omogućila da prikupi podatke potrebne za izvršavanje diskrecijskih
ovlasti. Komisija je dakle obvezna povodom svake pritužbe, osim onih
koje su očito neosnovane, pokrenuti ispitni postupak. Prethodno navedeni
 članak 6., prema kojem Komisija može na zahtjev „odbiti dati povoljan
odgovor“, dakle, obuhvaća nalog za okončanje povrede i nepokretanje
postupka. Tužitelj se u potporu svojoj tezi poziva na prethodno navedenu
 presudu Suda od 11. listopada 1983., 210/81, točku 19.59      U
 svojoj replici tužitelj osporava, kao treće, da ne postoji dovoljan
interes Zajednice za dodatnim istraživanjem činjenica navedenih u
pritužbi. Naime, okružnica koju je 7. srpnja 1988. BMW Italia uputio
svim svojim distributerima, s ciljem da se obeshrabri prodaja
neovlaštenim prekupcima i prodaja „izvan područja“ dogovorena uz
intervenciju „agenata ili posrednika“, protivna je zahtjevima prava
Zajednice u području kako selektivne tako i isključive distribucije kao i
 članku 3. stavku 11. Uredbe br. 123/85. Komisija je sama dvaput
potvrdila da je takvo ponašanje povreda temeljnih pravila i to, s jedne
strane, u svom priopćenju o Uredbi br. 123/85 (SL 1985, C 17, str . 4.,
odlomak 1., točka 3.) i, s druge strane, u svom Šesnaestom izvješću o politici tržišnog natjecanja (točka 30., str. 45.).60      Komisija
 tvrdi da zbog izravne primjenjivosti članka 85. stavka 1. Ugovora,
Komisija i nacionalni sud imaju zapravo istovremenu nadležnost
primijeniti tu odredbu, kako pokazuju presude Suda od 30. siječnja
1974., BRT (127/73, Zb., str. 51.), i od 10. srpnja 1980., Lauder
(37/79, Zb., str. 2481.).61      Dodaje
 da, iako stranke imaju pravo birati između obraćanja institucijama
Zajednice ili nacionalnim tijelima u svrhu osiguranja poštovanja prava
iz članka 85. Ugovora, pravne posljedice pribjegavanja jednima odnosno
drugima su različite. U tom smislu, uostalom, tužitelj ne poriče da
talijanski sudovi, za razliku od Komisije, imaju ovlasti naložiti BMW-u
Italia da nadoknadi štetu koju mu je moglo prouzročiti odbijanje
prodaje.62      Komisija
 nadalje primjećuje da tužitelj ne osporava ni to da su talijanski
sudovi u mogućnosti lakše riješiti potencijalni spor glede navodne
povrede članka 85. stavka 1. Ugovora koju je počinio BMW Italia jer su
sudovi Milana ili Vicenze u boljem položaju od Komisije za ispitivanje
Automecovog zahtjeva i za primjenu na distribucijski sustav BMW-a članka
 85. stavka 1. odnosno, po potrebi, odredaba Uredbe br. 123/85.
Nadležnost nacionalnih sudova, kad je riječ o odlučivanju hoće li neki
ugovor uživati povlasticu skupnih izuzeća, potvrdio je Sud u svojoj
presudi od 3. veljače 1976., Roubaix (63/75, Zb., str. 111.).63      Komisija
 navodi da je pitanje ima li ona ili ne diskrecijsku ovlast odbiti
upućene joj pritužbe, bez prethodne istrage, važno načelno pitanje o
izvršavanju njenih nadzornih ovlasti. To bi bio prvi put da je sud
Zajednice nadležan za odluku kojom Komisija odbija pritužbu a da je nije
 temeljito ispitala i procijenila činjenice koje je iznijela stranka
koja je uputila pritužbu. Ova odluka bi se temeljila na postojanju
ovlasti Komisije da u javnom interesu Zajednice dodijeli različite
stupnjeve prioriteta ispitivanju pritužbi.64      Komisija
 ne osporava da podnositelj pritužbe ima pravo na odgovor, odnosno
konačni akt u kojem institucija odlučuje o njegovoj pritužbi. Ipak,
tvrdi da prema sudskoj praksi Suda (presuda od 18. listopada 1979.,
Gema/Komisija, 125/78, Zb., str. 3173., 3179.), nije obvezna donijeti
konačnu odluku o postojanju ili nepostojanju navodne povrede. Imajući
velik diskrecijski prostor u pogledu donošenja odluke o osnovanosti
pritužbe, ona tim više ima velik diskrecijski prostor za donošenje
pripremnih mjera za konačnu odluku, kao što je otvaranje istrage.
Komisija međutim priznaje da je dužna ispitati pritužbe na
nediskriminirajući način, za što tvrdi da je u ovom slučaju i učinila. U
 tom smislu tvrdi da je provjera usklađenosti distribucijskog sustava
BMW-a Italia s člankom 85. stavkom 1. Ugovora i odredbama Uredbe br.
123/85 zahtijevala opsežnu i vrlo složenu istragu, koju bi trebalo
otvoriti gotovo ex nihilo, dok su razni talijanski sudovi pred
kojima su postupke pokrenuli i Automec i BMW Italia bili upoznati s
ugovornim odnosima BMW-a Italia sa svojim prekupcima, a posebno s onima
koje je u prošlosti održavao s tužiteljem. Prema Komisiji, navedeni su
sudovi stoga u boljem položaju za provođenje istrage potrebne za ocjenu
sukladnosti distribucijskog sustava BMW-a Italia s pravilima Zajednice o
 tržišnom natjecanju.65      Komisija
 ističe da su je ta razmatranja kao i briga za procesnu ekonomiju dovele
 do zaključka da Automecova pritužba nema, u usporedbi s tisućama
postupaka koje se pred njom vode, dovoljan stupanj javnog interesa koji
bi opravdao otvaranje dodatne istrage u odnosu na onu koju su već
proveli talijanski sudovi pred kojima su postupci pokrenuti po
„slobodnom izboru“ dvaju spomenutih poduzetnika.66      Što
 se tiče općeg načela prema kojem ima diskrecijsku ovlast odrediti
stupnjeve prioriteta, Komisija tvrdi, kao prvo, da nijedna odredba prava
 Zajednice od nje ne zahtijeva otvaranje istrage svaki put kad zaprimi
pritužbu. U svom odgovoru na repliku ističe da se tužitelj ne može, u
prilog svom argumentu, pozivati na prethodno navedenu presudu Suda od
11. listopada 1983., 210/81, koja predstavlja izoliran slučaj, tako da
se s tim u vezi ne može govoriti o ustaljenoj sudskoj praksi.67      Kao
 drugo, Komisija navodi da, prema talijanskoj verziji članka 6. Uredbe
br. 99/63, ona može odlučiti ne udovoljiti pritužbi na temelju elemenata
 (informacija i dokaza) „di cui dispone“ [kojima raspolaže], a ne na
temelju onih kojima bi mogla raspolagati samo nakon duge, složene i
skupe istrage; kao treće, navodi da je dužna osigurati poštovanje javnog
 interesa prateći, prije svega, ponašanja koja svojom raširenošću,
težinom i trajanjem predstavljaju vrlo ozbiljnu povredu slobodnom
tržišnom natjecanju. Ona ističe da bi, ako bi uistinu bila obvezna
otvoriti istragu nakon pritužbe, izbor predmeta u kojima će se provoditi
 istraga pripadao poduzetnicima, a ne njoj, te bi se vodio po
kriterijima privatnog, a ne javnog interesa.68      Komisija
 se poziva na statističke podatke o postupcima koji su pred njom u
tijeku u području tržišnog natjecanja da bi pokazala potrebu definiranja
 prioritetnih kriterija pri razmatranju različitih predmeta, uzimajući u
 obzir njena stvarna ograničenja. Pojašnjava da je upravo zbog broja tih
 slučajeva u Sedamnaestom izvješću o politici tržišnog natjecanja (točka 9., str. 24.) morala definirati sljedeće prioritetne kriterije:„Općenito
 govoreći, kad predmeti uključuju politički vrlo važna pitanja, Komisija
 im daje prednost. Kod predmeta koje istražuje po službenoj dužnosti i
kod pritužbi, Komisija ispituje ozbiljnost navodnih povreda. Nadalje, u
slučaju pritužbi i obavijesti, mora se voditi računa o činjenici da se
odluka mora brzo donijeti. To je pogotovo slučaj kada su u tijeku
nacionalni sudski postupci. Predmeti u kojima se traži primjena postupka
 po prigovoru predviđenog propisima o skupnim izuzećima moraju uvijek
biti prioritet s obzirom na rok od šest mjeseci. U drugim slučajevima, s
 predmetima se postupa kronološki.“69      Prema
 Komisiji, jasno je da tužiteljeva pritužba ne ispunjava nijedan od tih
prioritetnih kriterija, kako u pogledu ozbiljnosti navodne povrede tako
ni u pogledu potrebe za odlukom Komisije koja omogućuje nacionalnom sudu
 da odluči. Što se tiče potonjeg kriterija, Komisija podsjeća, s jedne
strane, da njena odluka nije bila nužna da bi omogućila talijanskim
sudovima da donesu odluke u postupcima koje su pred njima pokrenule
stranke. S druge strane, objašnjava da se ovaj kriterij prije svega
odnosi na situaciju u kojoj se postupak pred nacionalnim sudom vodi u
vezi s valjanosti ili izvršenjem ugovora o kojem je obaviještena
Komisija i za koji je zatraženo korištenje izuzeća na temelju članka 85.
 stavka 3. Ugovora, a primjena ove odredbe je u isključivoj nadležnosti
Komisije. To nije slučaj u ovom predmetu jer je primjena članka 85.
stavka 3. na ugovore o distribuciji u automobilskom sektoru uređena
Uredbom br. 123/85. Međutim, primjena ove Uredbe u potpunosti je u
nadležnosti talijanskih sudova koji se u slučaju sumnje u valjanost
njenih odredbi trebaju obratiti Sudu, u skladu s člankom 177. Ugovora
(presuda Suda od 22. listopada 1987., Foto-Frost, 314/85, Zb., str.
4225.).70      Komisija
 također ističe da nenadležnost nacionalnog suda da odluči o povlačenju
izuzeća ničime ne utječe na njenu tezu jer tužitelj prije svega tvrdi da
 se skupna izuzeća predviđena Uredbom br. 123/85 ne primjenjuju na
distribucijski sustav BMW-a Italia i, podredno, da ta uredba nije
valjana. Ocjena Prvostupanjskog suda71      Prvostupanjski
 sud smatra da se ovim tužbenim razlogom zapravo postavlja pitanje koje
su obveze Komisije kada pred njom fizička ili pravna osoba pokrene
postupak putem zahtjeva na temelju članka 3. Uredbe br. 17.72      Valja
 napomenuti da su Uredbe br. 17 i br. 99/63 dodijelile postupovna prava
osobama koje su Komisiji podnijele pritužbu, primjerice da budu
obaviještene o razlozima zbog kojih Komisija namjerava odbiti njihovu
pritužbu i da o tome podnesu svoje očitovanje. Zakonodavac Zajednice je
Komisiji također propisao određene specifične obveze. Međutim, ni Uredba
 br. 17 ni Uredba br. 99/63 ne sadrže izričite odredbe o radnjama koje
treba poduzeti u pogledu merituma pritužbe ni o eventualnim obvezama
Komisije za provođenjem istrage. 73      Za
 određivanje obveza Komisije u ovom kontekstu prije svega treba
napomenuti da je Komisija odgovorna za provedbu i orijentaciju politike
tržišnog natjecanja Zajednice (vidjeti presudu Suda od 28. veljače
1991., Delimitis, C-234/89, Zb., str. 935., 991.). Člankom 89. stavkom
1. Ugovora dodijeljena joj je zadaća osigurati primjenu načela utvrđenih
 u člancima 85. i 86., a odredbama donesenima na temelju članka 87. u tu
 su joj svrhu dodijeljene široke ovlasti.74      Opseg
 obveza Komisije u području prava tržišnog natjecanja mora se ispitati u
 svjetlu članka 89. stavka 1. Ugovora, koji u ovom području predstavlja
specifičan odraz opće zadaće provođenja nadzora povjerene Komisiji na
temelju članka 155. Ugovora. Međutim, kao što je Sud utvrdio u kontekstu
 članka 169. Ugovora (presuda od 14. veljače 1989., Star Fruit/Komisija,
 247/87, Zb., str. 291., 301.), ta zadaća za Komisiju ne podrazumijeva i
 obvezu pokretanja postupaka za ustanovljavanje mogućih povreda prava
Zajednice.75      U
 tom pogledu Prvostupanjski sud ističe da iz sudske prakse Suda
proizlazi (prethodno navedena presuda od 18. listopada 1979., GEMA, str.
 3173., 3189.) da među pravima koja su podnositeljima pritužbe
dodijeljena Uredbama br. 17 i br. 99/63 nije pravo na ishođenje odluke, u
 smislu članka 189. Ugovora, o postojanju odnosno nepostojanju povrede.
Iz toga slijedi da Komisija ne može biti obvezna da odluči o tome, osim
kad predmet pritužbe pripada njenoj isključivoj nadležnosti, kao što je
povlačenje izuzeća dodijeljenog na temelju članka 85. stavka 3. Ugovora.76      Kako
 Komisija nema obvezu odlučivati o postojanju ili nepostojanju povrede,
ne može je se prisiliti da provede istragu jer predmet potonje može biti
 samo prikupljanje dokaza o postojanju odnosno nepostojanju povrede koju
 nije obvezna utvrditi. U tom smislu valja podsjetiti da, za razliku od
onoga što je predviđeno u članku 89. stavku 1. drugoj rečenici Ugovora u
 slučaju zahtjeva koje su podnijele države članice, Uredbe br. 17 i br.
99/63 od Komisije ne zahtijevaju izričito da istraži podnesene joj
pritužbe.77      Valja
 napomenuti u tom smislu da je sastavni dio izvršavanja upravnih
nadležnosti, za subjekta koji je nositelj javne službe, poduzimanje svih
 organizacijskih mjera potrebnih za ispunjavanje zadaće koja mu je
povjerena, uključujući i utvrđivanje prioriteta u pravno određenom
okviru, ako takve prioritete nije definirao zakonodavac. To je osobito
slučaj kad je tijelu povjerena zadaća praćenja i kontrole koja je
jednako opsežna i općenita kao i ona dodijeljena Komisiji u području
tržišnog natjecanja. Dakle, činjenica da Komisija dodjeljuje različite
stupnjeve prioriteta predmetima u kojima postupa u području tržišnog
natjecanja u skladu je s obvezama koje joj nameće pravo Zajednice.78      Ova
 ocjena nije u suprotnosti s gore navedenom presudom Suda od 11.
listopada 1983., 210/81, presudom od 28. ožujka 1985., CICCE (298/83,
Zb., str. 1105.), i presudom od 17. studenoga 1987., BAT i
Reynolds/Komisija (142/84 i 156/84, Zb., str. 4487.). Naime, u presudi
Demo-Studio Schmidt Sud je smatrao da je Komisija „trebala ispitati
činjenice koje je iznijela“ stranka koja je podnijela pritužbu, bez
prejudiciranja odgovora na pitanje može li se Komisija suzdržati od
provođenja istrage o pritužbi, s obzirom na to da je u konkretnom
slučaju Komisija ispitala činjenice iznesene u pritužbi i odbila je jer
nisu postojali dokazi koji bi omogućili zaključak o postojanju povrede.
Isto tako, ovo se pitanje ne postavlja u kasnijim predmetima CICCE
(298/83, prethodno naveden) i BAT i Reynolds (142/84 i 156/84, prethodno
 naveden).79      Međutim,
 iako Komisija ne može biti obvezna provesti istragu, postupovna jamstva
 predviđena u članku 3. Uredbe br. 17 i članku 6. Uredbe br. 99/63 ipak
je obvezuju da pažljivo ispita činjenične i pravne elemente koje joj je
priopćio podnositelj pritužbe, kako bi procijenila čine li ti elementi
ponašanje koje narušava tržišno natjecanje unutar zajedničkog tržišta i
utječe na trgovinu između država članica (vidjeti prethodno navedene
presude Suda od 11. listopada 1983., Demo-Studio Schmidt, od 28. ožujka
1985., CICCE, i od 17. studenoga 1987., BAT i Reynolds).80      Kad
 je, kao u ovom slučaju, Komisija donijela odluku o odbijanju pritužbe,
bez provođenja istrage, nadzor zakonitosti koji mora provesti
Prvostupanjski sud treba obuhvatiti provjeru da se sporna odluka ne
temelji na materijalno netočnim činjenicama i da nije zahvaćena
pogreškom koja se tiče prava kao ni očitom pogreškom u ocjeni ili
zloupotrebom ovlasti.81      S
 obzirom na ta načela na Prvostupanjskom je sudu da najprije provjeri je
 li Komisija provela ispitivanje pritužbe kod kojeg je bila obvezna s
dužnom pažnjom ocijeniti činjenične i pravne elemente na koje se
tužitelj poziva u svojoj pritužbi te, potom, je li pravilno obrazložila
svoju odluku o odbijanju pritužbe pozivajući se, s jedne strane, na
svoju ovlast „dodjele različitih stupnjeva prioriteta prilikom
ispitivanja podnesenih joj predmeta” i, s druge strane, na interes
Zajednice koji predstavlja predmet kao na kriterij prioriteta.82      U
 tom pogledu Prvostupanjski sud primjećuje prije svega da je Komisija
pažljivo ispitala pritužbu, pri čemu je uzela u obzir ne samo činjenične
 i pravne elemente iznesene u samoj pritužbi, nego je i provela
neformalnu razmjenu stavova i informacija s tužiteljem i njegovim
odvjetnicima. Komisija je odbila pritužbu tek nakon što je primila na
znanje tužiteljeva pojašnjenja i očitovanja iznesena u odgovoru na pismo
 upućeno na temelju članka 6. Uredbe br. 99/63. Uzimajući u obzir
činjenične i pravne elemente sadržane u pritužbi, Komisija je pravilno
provela ispitivanje pa joj se stoga ne može prigovoriti nedostatak
pažnje.83      Što
 se tiče obrazloženja pobijane odluke o odbijanju, Prvostupanjski sud
prije svega podsjeća da Komisija ima pravo podnesenim joj predmetima
dodijeliti različite stupnjeve prioriteta. 84      Nadalje,
 valja ispitati je li legitimno, kao što Komisija tvrdi, pozivati se na
interes Zajednice koji predstavlja neki predmet kao na kriterij
prioriteta. 85      Valja
 podsjetiti s tim u vezi da, za razliku od građanskih sudova čija je
zadaća zaštita prava privatnih osoba u njihovim međusobnim odnosima,
upravno tijelo mora djelovati u javnom interesu. Dakle, legitimno je da
se za utvrđenje stupnja prioriteta različitih predmeta koji su joj
podneseni Komisija poziva na interes Zajednice. To ne dovodi do
izuzimanja djelovanja Komisije od sudskog nadzora jer, na temelju
zahtjeva za obrazlaganje utvrđenog u članku 190. Ugovora, Komisija se ne
 može samo apstraktno pozvati na interes Zajednice. Ona je obvezna
iznijeti pravna i činjenična razmatranja koja su je dovela do zaključka
da ne postoji dovoljan interes Zajednice koji bi opravdao donošenje
istražnih mjera. Dakle, kroz nadzor zakonitosti obrazloženja
Prvostupanjski sud nadzire djelovanje Komisije.86      Pri
 ocjenjivanju interesa Zajednice za nastavkom ispitivanja predmeta
Komisija mora uzeti u obzir okolnosti konkretnog slučaja i, posebno,
činjenične i pravne elemente koji su joj podneseni u pritužbi po kojoj
postupa. Ona mora ponajprije dovesti u ravnotežu značaj navodne povrede
za funkcioniranje zajedničkog tržišta, vjerojatnost utvrđivanja njenog
postojanja i opseg istražnih mjera da bi ispunila, u optimalnim
uvjetima, svoju zadaću nadzora poštovanja članaka 85. i 86.87      U
 tom kontekstu valja ispitati je li, u ovom slučaju, Komisija pravilno
zaključila da ne postoji dovoljan interes Zajednice za ispitivanje
predmeta zato što je tužitelj, koji je već pokrenuo postupak pred
talijanskim sudovima vezano uz raskid ugovora o distribuciji, također
mogao tim sudovima postaviti pitanja koja se tiču sukladnosti
distribucijskog sustava BMW-a Italia s člankom 85. stavkom 1. Ugovora.88      Valja
 napomenuti, u tom smislu, da Komisija nije samo izjavila da prema općem
 pravilu treba odustati od predmeta isključivo zato što je nacionalni
sud nadležan da ga razmotri. Naime, postupci između Automeca i BMW-a
Italia koji se odnose na distribucijski sustav BMW-a Italia već su bili
pokrenuti pred nacionalnim sudom i tužitelj nije osporio da su
talijanski sudovi već bili upoznati s ugovornim odnosima između BMW-a
Italia i njegovih distributera. U posebnim okolnostima tog slučaja
razlozi vezani za procesnu ekonomiju i kvalitetno sudovanje prevaguju u
korist ispitivanja predmeta od strane suda od kojeg je već zatraženo da
odluči o sličnim pitanjima.89      Međutim,
 za ocjenu zakonitosti pobijane odluke o odbijanju mora se utvrditi je
li, upućivanjem poduzetnika koji je podnio pritužbu na nacionalni sud
Komisija zanemarila opseg zaštite koju on može osigurati pravima koja
proizlaze iz članka 85. stavka 1. Ugovora.90      U
 tom smislu valja istaknuti da članak 85. stavak 1. i članak 86.
proizvode izravne učinke u odnosima između pojedinaca i dodjeljuju im
prava koja nacionalni sudovi moraju štititi (vidjeti prethodno navedenu
presudu Suda od 30. siječnja 1974., 127/73). Nadležnost za primjenu tih
odredaba istovremeno pripada i Komisiji i nacionalnim sudovima (vidjeti
osobito prethodno navedenu presudu Suda od 28. veljače 1991., C-234/89).
 Ovu dodjelu nadležnosti štoviše karakterizira obveza lojalne suradnje
između Komisije i nacionalnih sudova koja proizlazi iz članka 5. Ugovora
 (vidjeti prethodno navedenu presudu Suda od 28. veljače 1991.,
C-234/89).91      Stoga
 je potrebno ispitati je li se Komisija mogla osloniti na tu suradnju
kako bi se osigurala ocjena sukladnosti distribucijskog sustava BMW-a
Italia s člankom 85. stavkom 1. Ugovora.92      U
 tu svrhu talijanski je sud u mogućnosti uzeti u obzir, prvo, sadrži li
taj sustav ograničenja tržišnog natjecanja u smislu članka 85. stavka 1.
 U slučaju sumnje, on može uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku. Ako
 utvrdi ograničenje tržišnog natjecanja protivno članku 85. stavku 1.,
nastavno treba ispitati je li sustav predmet skupnog izuzeća na temelju
Uredbe br. 123/85. On je također nadležan za to ispitivanje (vidjeti
prethodno navedenu presudu Suda od 28. veljače 1991., C-234/89). U
slučaju sumnje u pogledu valjanosti ili tumačenja navedene uredbe
nacionalni sud može također uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku u
skladu s člankom 177. Ugovora. U svakom od tih slučajeva nacionalni sud
može odlučiti o sukladnosti distribucijskog sustava s člankom 85.
stavkom 1. Ugovora.93      Iako
 nacionalni sud doista nema nadležnost naložiti okončanje povrede koju
je utvrdio i izricati novčane kazne poduzetnicima koji su je počinili,
kao što to može Komisija, on međutim može primijeniti u odnosima između
pojedinaca članak 85. stavak 2. Ugovora. Izričito predvidjevši tu
građansku sankciju, Ugovor pretpostavlja da nacionalno pravo daje sudu
ovlast da zaštiti prava poduzetnika žrtava prakse protivne tržišnom
natjecanju.94      Međutim,
 u ovom slučaju tužitelj nije podnio nikakav dokaz na temelju kojeg bi
se moglo zaključiti da talijansko pravo ne predviđa pravno sredstvo koje
 bi nacionalnim sudovima omogućavalo da na zadovoljavajući način zaštite
 njegova prava.95      Također
 treba napomenuti da je postojanje, u ovom slučaju, propisa o izuzeću,
pod pretpostavkom da je primjenjiv, bilo čimbenik koji je Komisija
legitimno mogla uzeti u obzir prilikom ocjene javnog interesa Zajednice
za provođenje istrage o takvom distribucijskom sustavu. Naime, kao što
je Komisija s pravom primijetila, glavni cilj propisa o skupnom izuzeću
jest ograničiti obavještavanje i individualno ispitivanje ugovora o
distribuciji koji se primjenjuju u dotičnom sektoru. Postojanje takvog
propisa usto olakšava nacionalnim sudovima primjenu prava tržišnog
natjecanja.96      Prema
 tome, uputivši tužitelja na nacionalni sud, Komisija nije zanemarila
opseg zaštite koju nacionalni sud može osigurati pravima koja proizlaze
iz članka 85. stavaka 1. i 2. Ugovora.97      Iz
 svega navedenog proizlazi da ispitivanjem sporne odluke Prvostupanjski
sud nije uočio nikakvu pogrešku, ni koja se tiče prava ni koja se tiče
činjenica, kao ni očitu pogrešku u ocjeni. Iz toga slijedi da je tužbeni
 razlog vezan za povredu prava Zajednice, posebice članka 155. Ugovora i
 članka 3. Uredbe br. 17, te članka 6. Uredbe br. 99/63, neutemeljen.98      Nadalje,
 iz prethodnih razmatranja nužno slijedi da je obrazloženje sporne
odluke dovoljno jer se tužitelj legitimno mogao pozvati na svoja prava
pred Prvostupanjskim sudom, a Prvostupanjski sud je mogao izvršiti svoj
nadzor zakonitosti.  b)       Treći prigovor vezan uz nezakonitost Uredbe br. 123/85 Argumentacija stranaka99      U
 svojoj tužbi tužitelj je tražio poništenje Uredbe br. 123/85 s obzirom
na to da je ona „neizostavna pretpostavka“ pobijane odluke; pritom
međutim nije iznio razloge u prilog tom zahtjevu. U svojoj replici
tužitelj tvrdi da ta uredba nije primjenjiva u ovom slučaju jer uređuje
samo isključivu distribuciju i ne obuhvaća selektivnu distribuciju.
Tužitelj dodaje da, ako tome i nije tako, Uredba je opet nevaljana jer
stvara očitu nelogičnost i nepravdu uređujući jednim propisom dvije
potpuno različite gospodarske pojave kao što su dva prethodno spomenuta
oblika distribucije.100    Komisija
 ponavlja da nije donijela odluku o primjenjivosti odnosno
neprimjenjivosti te uredbe na distribucijski sustav koji je uspostavio
BMW Italia, tako da joj tužitelj pogrešno pripisuje mišljenje prema
kojem je ta uredba primjenjiva u ovom slučaju, a može se također
primjenjivati na sustav kako isključive tako i selektivne distribucije.
Ona tvrdi da ne može odlučivati o prirodi tog distribucijskog sustava
bez provođenja temeljitog i adekvatnog ispitivanja činjenica navedenih u
 zahtjevu, ali za što je smatrala da ne postoji dovoljan interes
Zajednice. Ocjena Prvostupanjskog suda101    Budući
 da je nesporno da pobijana odluka, koja ne sadrži nijedno pozivanje na
Uredbu br. 123/85 ili na eventualnu usklađenost distribucijskog sustava
BMW-a Italia s njom, ne govori ništa o primjenjivosti u ovom slučaju
Uredbe br. 123/85, ovaj tužbeni razlog nema značaja. Stoga ga je u
svakom slučaju potrebno odbiti. c)       Četvrti tužbeni razlog vezan uz zlouporabu ovlasti Argumentacija stranaka102    Ovim
 tužbenim razlogom tužitelj je u svojoj tužbi ustvrdio da je Komisija
iskoristila pravila Zajednice kako bi zaštitila poduzetnika, a ne
tržišno natjecanje u cjelini. U svojoj je replici dodala da odbijanje da
 pokrene istragu, čak uz postojanje prethodno spomenute okružnice od 7.
srpnja 1988. kojom je BMW pozvao svoje distributere da se suzdrže od
prodaje vozila neovlaštenim prekupcima i „agentima ili posrednicima“,
potvrđuje volju Komisije da stavi BMW u povoljniji položaj „izuzimajući
ga čak i od zadaće dostavljanja opravdanja“. Osim toga, ona navodi da
nijedno od tri pisma koja mu je Komisija poslala ne naznačuje prave
razloge koji su je naveli da zanemari pritužbu i podnesene joj dokaze.103    Komisija
 opovrgava da je prekršila svoju dužnost da potpuno nepristrano ispita
pritužbu. Vjeruje da je objektivno izvršila svoju diskrecijsku ovlast u
pogledu ispitivanja podnesene joj pritužbe i upozorava da tužitelj ne
smije samo ustvrditi nego treba i dokazati da je u ovom slučaju ona tu
ovlast izvršavala zlouporabom i/ili pristrano, slijedeći cilj za koji
joj zakonodavac Zajednice nije dodijelio tu ovlast. Komisija navodi da
nije imala namjeru „osloboditi“ a priori BMW Italia sumnje u povredu pravila tržišnog natjecanja, a još manje primijeniti na njega takozvanu presumpciju nevinosti.104    U
 svom odgovoru na repliku Komisija dodaje da je tužiteljeva tvrdnja
prema kojoj ona ni u jednom od svojih uzastopnih pisama nije naznačila
prave razloge za svoju odluku neprihvatljiva, te da su „pravi razlozi“
na kojima se temelji drugi dio pobijane odluke isključivo oni sadržani u
 pismu od 28. veljače 1990. godine. Ocjena Prvostupanjskog suda105    Treba
 napomenuti da se tvrdnja o zlouporabi ovlasti može uzeti u obzir samo
ako tužitelj ističe objektivne indicije koje su relevantne i dosljedne
te koje su u mogućnosti dokazati njeno postojanje (vidjeti, na primjer,
presudu Suda od 13. srpnja 1989., Caturla-Poch i De la Fuente/Parlament,
 36/87, Zb., str. 2471., 2489., i presudu Prvostupanjskog suda od 27.
lipnja 1991., Valverde/Sud, T-156/89 Zb., str. II-407., II-453.).106    Stoga
 valja ispitati upućuju li dokazi tužitelja na zaključak da se Komisija
koristila, u ovom slučaju, ovlašću odlučivanja koja joj je dodijeljena
Uredbom br. 17 u cilju za koji joj ta ovlast nije dodijeljena, odnosno
za praćenje primjene načela utvrđenih u člancima 85. i 86. Ugovora.107    U
 tom pogledu, treba napomenuti da tužitelj nije iznio nikakvu konkretnu
okolnost koja omogućuje zaključak da su razlozi koje je naznačila
Komisija opravdavajući odbijanje pritužbe samo izgovor, a da je pravi
cilj izbjegavanje primjene pravila o tržišnom natjecanju na poduzetnika
BMW. Činjenica da Komisija nije ocijenila sukladnost BMW-ovog ponašanja s
 člankom 85. ne znači da je postupala proizvoljno, posebice s obzirom na
 to da tužitelj nije osporio da je takva ocjena zahtijevala veliku i
složenu istragu. Okružnica BMW-a Italia od 7. srpnja 1988. na koju se
poziva tužitelj ni na koji način ne dokazuje da je Komisija
zloupotrijebila ovlasti. Ovo pismo sadrži samo upute koje je BMW Italia
uputio svim svojim distributerima i ni na koji način ne pokazuje da je
Komisija donošenjem pobijane odluke željela zaštititi društva BMW grupe.
 Što se ostalog tiče, tužitelj ističe argumente kojima je cilj utvrditi
postojanje povrede članka 85. koju je počinio BMW. Ovi argumenti ne
predstavljaju indicije na temelju kojih bi se mogao izvesti zaključak da
 se Komisija vodila nezakonitim razmatranjima prilikom donošenja odluke o
 tome da neće provjeriti utemeljenost prigovora.108    Stoga
 treba utvrditi da nije ustanovljena zlouporaba ovlasti i da, prema
tome, ovaj tužbeni razlog treba odbiti.109    Iz
 svega navedenog proizlazi da treba odbiti zahtjev za poništenje. Budući
 da se zahtjev za naknadu štete temelji isključivo na istim razlozima
kao i zahtjev za poništenje, također treba odbiti, s obzirom na to da
nije bilo nezakonitog postupanja Komisije, zahtjev za naknadu štete bez
potrebe za odlukom o dopuštenosti. Troškovi110    Na
 temelju članka 87. stavka 2. Poslovnika Prvostupanjskog suda, svakoj
stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je
postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio u svom tužbenom
zahtjevu, treba mu naložiti snošenje troškova.Slijedom navedenog,PRVOSTUPANJSKI SUDproglašava i odlučuje:1.      Tužba se odbija.2.      Tužitelju se nalaže snošenje troškova.Cruz Vilaça  Vesterdorf  García-ValdecasasLenaerts  Barrington  SaggioKirschner  Yeraris  SchintgenObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. rujna 1992.Tajnik         Predsjednik* Jezik postupka: talijanski