title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 27. veljače 2014.#Pro Med Logistik GmbH protiv Finanzamt Dresden‑Süd i Eckard Pongratz protiv Finanzamt Würzburg mit Außenstelle Ochsenfurt.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – PDV – Šesta direktiva o PDV‑u – Članak 12. stavak 3. – Prilog H kategorija 5. – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 98. stavci 1. i 2. – Prilog III. točka 5. – Načelo neutralnosti – Prijevoz putnika i njihove prtljage – Pravni propis države članice koji primjenjuje različitu stopu PDV‑a na prijevoz taksijem i na prijevoz iznajmljenim vozilom s vozačem.#Spojeni predmeti C‑454/12 i C‑455/12.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — PDV — Šesta direktiva o PDV‑u — Članak 12. stavak 3. — Prilog H kategorija 5. — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 98. stavci 1. i 2. — Prilog III. točka 5. — Načelo neutralnosti — Prijevoz putnika i njihove prtljage — Pravni propis države članice koji primjenjuje različitu stopu PDV‑a na prijevoz taksijem i na prijevoz iznajmljenim vozilom s vozačem“
      U spojenim predmetima C‑454/12 i C‑455/12,
      povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukama od 10. srpnja 2012., koje je Sud zaprimio 10. listopada 2012., u postupcima

         Pro Med Logistik GmbH (C‑454/12)
      protiv

         Finanzamt Dresden‑Süd,

         Eckard Pongratz, djelujući u svojstvu stečajnog upravitelja Karin Oertel (C‑455/12)
      protiv

         Finanzamt Würzburg mit Außenstelle Ochsenfurt,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Pro Med Logistik GmbH, J. Seelinger, Rechtsanwalt,

               —

               za E. Pongratza, T. Küffner i T. Streit, Rechtsanwälte,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Tidore, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2001/4/EZ od 19. siječnja 2001. (SL L 22, str. 17., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u) i načela porezne neutralnosti.

               2

               Ovi zahtjevi upućeni su u okviru dvaju sporova između Pro Med Logistik GmbH (u daljnjem tekstu: Pro Med) i Finanzamt Dresden‑Süd (porezna uprava Dresden‑jug) s jedne strane, i E. Pongratza u svojstvu stečajnog upravitelja K. Oertel i Finanzamta Würzburg (porezna uprava Würzburg), o porezu na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na prijevoz putnika iznajmljenim vozilima u razdoblju od 2003. do 2007.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Šesta direktiva

               3

               Članak 2. točka 1. Šeste direktive propisuje:
               „[PDV‑u] podliježu:

                        1.

                        isporuka robe i isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav“. [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 12. stavak 3. točka (a), prvi i treći podstavak te direktive određuje:
               „Standardnu stopu [PDV‑a] utvrđuje svaka država članica kao postotak oporezivog iznosa koja je jednaka za isporuke robe i za isporuke usluga. Od 1. siječnja 2001. do 31. prosinca 2005. taj postotak ne može iznositi manje od 15%.
               [...]
               Također, države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope. Te snižene stope utvrđuju se kao postotak oporezivog iznosa koji ne može iznositi manje od 5% i primjenjuju se jedino na kategorije isporuke robe i isporuke usluga iz Priloga H.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Prilog H navedenoj direktivi, naslovljen „Popis isporuka robe i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope PDV‑a“, glasi kako slijedi:
               „Kada u svoje nacionalno zakonodavstvo prenose niže navedene kategorije koje se odnose na proizvode, države članice mogu se koristiti kombiniranom nomenklaturom za utvrđivanje točnog obuhvata dotične kategorije.

                           Kategorija

                           Opis

                           [...]

                           5

                           prijevoz putnika i njihove prtljage.

                           [...]“

                           [neslužbeni prijevod]

         Direktiva o PDV‑u

               6

               Članak 96. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a, koju sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka i za isporuku roba i za isporuku usluga.“

               7

               U skladu s člankom 97. stavkom 1. te direktive:
               „Od 1. siječnja 2006. do 31. prosinca 2010. standardna stopa ne može iznositi manje od 15%.“

               8

               Članak 98. stavci 1. i 2. navedene direktive određuju:
               „1.   Države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope.
               2.   Snižene stope primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.“

               9

               Prilog III. Direktivi o PDV‑u u točki 5. uključuje u popis isporuke roba i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope iz članka 98. navedene direktive
               „prijevoz putnika i njihove prtljage;“.

         Njemačko pravo

               10

               Na temelju članka 12. stavka 1. Zakona o porezu na promet (Umsatzsteuergesetz), u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku, objavljenoj 13. prosinca 2006. (BGBl. 2006 I, str. 2878., u daljnjem tekstu: UStG), porez koji se primjenjuje na sve oporezive transakcije povećava se na 16% za razdoblje od 2003. do 2006. i na 19% za 2007.

               11

               Članak 12. stavak 2. točka 10. podtočka b) toga zakona određivao je:
               „Porezna stopa smanjuje se na 7% za sljedeće transakcije:

                        b)

                        prijevoz putnika željeznicom, uz iznimku prijevoza planinskom željeznicom, trolejbusom, motornim vozilom u odobrenom linijskom prijevozu, taksijem i trajektom

                                 aa)

                                 na području općine ili

                                 bb)

                                 kada prijeđena udaljenost ne prelazi 50 kilometara

                  [...]“

               12

               Članak 1. Zakona o prijevozu osoba (Personenbeförderungsgesetz, u daljnjem tekstu: PBefG), u verziji objavljenoj 8. kolovoza 1990. (BGBl. 1990 I, str. 1690.), kako je izmijenjena i primjenjuje se na spor u glavnom postupku, određuje:
               „Materijalno područje primjene:
               (1)   Odredbama ovog zakona podliježe prijevoz osoba uz naknadu ili komercijalni prijevoz osoba tramvajem, trolejbusom ili automobilom. Naknadom se smatraju i ekonomske koristi koje su posredno namijenjene rentabilnosti komercijalne djelatnosti koju se podupire na takav način.
               (2)   Ovom zakonu ne podliježe prijevoz:

                        1.

                        automobilom, kada je besplatan ili kada ukupna naknada ne prelazi troškove obavljanja vožnje;

                        2.

                        bolničkim kolima, kada se njima prevoze bolesne, ozlijeđene ili druge osobe kojima je potrebna pomoć, osobe kojima je tijekom vožnje potrebna stručna medicinska skrb ili posebno opremljeno bolničko vozilo ili za koje se to treba očekivati zbog njihovog zdravstvenog stanja.“

               13

               Članak 2. stavak 1. točka 4. PbefG‑a propisuje:
               „Tko prevozi osobe u smislu članka 1. stavka 1.,
               [...]

                        4.

                        motornim vozilima prijevozom koji se odvija povremeno (članak 46.),

                  mora imati dozvolu. On je poduzetnik u smislu ovog zakona.“

               14

               Članak 13. stavak 4. prva rečenica PBefG‑a glasi kako slijedi:
               „U slučaju prijevoza taksijem dozvola se ne izdaje kada se na javni interes u vezi s prometom negativno utječe time da se obavljanjem prijevoza za koji je zatražena dozvola ugrožava funkcioniranje mjesnih taksista.“

               15

               Članak 21. stavci 1. do 3. PbefG‑a određuje:
               „(1)   Poduzetnik je dužan obavljati djelatnost za koju je dobio dozvolu i održavati je u skladu s javnim interesom u vezi s prijevozom i stupnjem tehnike tijekom trajanja valjanosti dozvole.
               (2)   Tijelo nadležno za izdavanje dozvola poduzetniku može odrediti rok za početak obavljanja djelatnosti.
               (3)   Tijelo nadležno za izdavanje dozvola poduzetniku može naložiti da proširi ili promijeni svoju djelatnost prijevoza kada javni interes u vezi s prijevozom to zahtijeva i kada legitimni interes poduzetnika tome nije protivan, uzimajući u obzir njegovu ekonomsku situaciju, ostvarenu dobit i razumnu amortizaciju uloženog kapitala kao i potrebni tehnički razvoj u tom pogledu.“

               16

               U skladu s člankom 22. PBefG‑a:
               „Poduzetnik je dužan obavljati prijevoz, ako

                        1.

                        se poštuju uvjeti prijevoza,

                        2.

                        je prijevoz moguć redovito korištenim sredstvima prijevoza,

                        3.

                        prijevoz nije spriječen okolnostima koje poduzetnik ne može predvidjeti ni otkloniti.“

               17

               Na temelju članka 46. stavka 2. točaka 1. i 3. PBefG‑a, prijevoz taksijem i prijevoz iznajmljenim vozilom čine različite vrste „povremene usluge“ koje podliježu obvezi izdavanja dozvole u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom 4. tog zakona.

               18

               Članak 47. PBefG‑a određuje:
               „(1)   Prijevoz taksijem je prijevoz osoba osobnim motornim vozilom koje poduzetnik ima na raspolaganju na mjestima koja je odobrilo nadležno tijelo i kojima obavlja vožnje do cilja koji određuje putnik. Narudžbe za prijevoz poduzetnik može zaprimati i tijekom vožnje ili u sjedištu poduzeća.
               (2)   Taksiji mogu biti na raspolaganju samo u općini u kojoj poduzetnik ima sjedište. Vožnje koje su unaprijed naručene mogu biti obavljene i iz drugih općina. Tijelo nadležno za izdavanje dozvola može, u dogovoru s drugim tijelima nadležnim za izdavanje dozvola, dopustiti raspoloživost taksija na službeno odobrenim mjestima koja su smještena izvan općine sjedišta poduzetnika i odrediti veći okrug djelovanja.
               (3)   Vlada savezne zemlje ovlaštena je uredbom urediti opseg obveze pružanja usluge, pravila o taksi stajalištima kao i pojedinosti izvršavanja usluge. Ona može uredbom delegirati ovu ovlast. Uredba osobito može određivati:

                        1.

                        zadržavanje taksija u pripravnosti u posebnim slučajevima, uključujući u okviru dežurstva,

                        2.

                        prihvat i izvršenje telefonskih narudžbi za prijevoz,

                        3.

                        djelatnost prijevoza i sustav radiokomunikacije,

                        4.

                        prijevoz osoba s invaliditetom i

                        5.

                        prijevoz bolesnika, ako nije riječ o prijevozu na temelju članka 1. stavka 2. točke 2.

                  (4)   Obveza izvršenja prijevoza postoji samo za prijevoze izvršene u području primjene naknada utvrđenih u skladu s člankom 51. stavkom 1. prvom i drugom rečenicom i člankom 51. stavkom 2. prvom rečenicom (područje obveznog pružanja usluge).
               (5)   Iznajmljivanje taksija osobama koje će ih same voziti zabranjeno je.“

               19

               Članak 49. stavak 4. PbefG‑a glasi kako slijedi:
               „Prijevoz iznajmljenim vozilima jest prijevoz osoba osobnim motornim vozilima koja se u cijelosti iznajmljuju isključivo za prijevoz i kojima poduzetnik obavlja vožnje čiju svrhu, cilj i tijek određuje najmoprimac i koji nije prijevoz taksijem u smislu članka 47. Iznajmljenim vozilima mogu biti izvršene samo narudžbe za prijevoz koje su zaprimljene u sjedištu poduzeća ili prebivalištu poduzetnika. Nakon izvršenja narudžbe za prijevoz iznajmljeno vozilo mora se bez odgode vratiti u sjedište poduzeća, osim ako prije vožnje nije zaprimilo narudžbu u sjedištu poduzeća ili prebivalištu poduzetnika ili telefonsku narudžbu tijekom vožnje. Prijem narudžbe u sjedištu poduzeća ili prebivalištu poduzetnika mora poduzetnik koji iznajmljuje vozila knjigovodstveno evidentirati u upisnik i čuvati dokumentaciju godinu dana. Prihvat, posredovanje i izvršenje narudžbi za prijevoz, raspoloživost vozila za iznajmljivanje kao i oglašavanje za iznajmljena vozila, pojedinačno ili zajedno, ne smiju biti takve naravi da bi mogli dovesti do zabune s prijevozom taksijem. Znakovi i obilježja koji su rezervirani za taksije ne mogu se koristiti za vozila za iznajmljivanje. Članci 21. i 22. ne primjenjuju se.“

               20

               Članak 51. PBefG‑a određuje:
               „(1)   Vlada savezne zemlje ovlaštena je uredbom utvrditi naknade i uvjete za prijevoz taksijem. Uredba može osobito sadržavati odredbe o:

                        1.

                        osnovnim cijenama, cijenama po kilometru i cijenama po satu,

                        2.

                        dodacima,

                        3.

                        plaćanju unaprijed,

                        4.

                        obračunu,

                        5.

                        načinima plaćanja i

                        6.

                        dopuštenosti posebnih sporazuma koji se odnose na područje obveznog pružanja usluge.

                  Vlada savezne zemlje ovu ovlast može delegirati uredbom.
               (2)   Posebni sporazumi o području obveznog pružanja usluga dopušteni su samo ako:

                        1.

                        se njima utvrđuje određeno razdoblje, minimalan broj vožnji ili minimalan promet po mjesecu,

                        2.

                        to ne utječe negativno na organizaciju tržišta prijevoza,

                        3.

                        su naknade i uvjeti prijevoza ugovoreni u pisanom obliku i

                        4.

                        je uredbom savezne zemlje propisana obveza stjecanja dozvole ili proglašenje.

                  (3)   Naknade i uvjeti prijevoza određuju se po analogiji primjenom članka 14. stavaka 2. i 3. te članka 39. stavka 2.
               (4)   Nadležna tijela mogu se zajednički sporazumjeti o jednakim cijenama i uvjetima prijevoza u području koje je izvan nadležnosti tijela koje određuje cijene i uvjete prijevoza.
               (5)   Na primjenu naknada i uvjeta prijevoza analogijom se primjenjuje članak 39.“

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑454/12

               21

               Pro Med je društvo s ograničenom odgovornošću po njemačkom pravu koje je, među ostalim, imatelj dozvole za prijevoz iznajmljenih vozila na temelju članka 2. stavka 1. točke 4. PbefG‑a, ali ne i za prijevoz taksijem iz članka 47. PbefG‑a.

               22

               U 2006. i 2007. Pro Med je obavljao prijevoz bolesnika za račun fondova za zdravstveno osiguranje vozilima koja za to nisu bila posebno opremljena.

               23

               Dana 27. studenoga 2007. Pro Med je u cijelosti prihvatio uvjete predviđene ugovorom sklopljenim 1. listopada 2007. između fonda za zdravstveno osiguranje A i udruženja poduzetnika koji obavljaju prijevoz taksijima i iznajmljenim vozilima (Taxi- und Mietwagenunternehmerverband, u daljnjem tekstu: udruženje) o prijevozu pacijenata osiguranih kod fonda za zdravstveno osiguranje A preko taksi poduzeća. Na temelju članka 1. stavka 1. prve rečenice tog ugovora, njegov predmet je sudjelovanje taksi poduzeća koji su članovi udruženja u prijevozu bolesnika osiguranih kod fonda za zdravstveno osiguranje A. Na temelju članka 5. stavka 1. navedenog ugovora, na plaćanje prijevoza bolesnika primjenjuje se tarifni sporazum u njegovom prilogu 1.

               24

               Nakon poreznog nadzora koji je proveo Finanzamt Dresden‑Süd društvu Pro Med naloženo je da prijavi usluge prijevoza koje je izvršilo u okviru ugovora sklopljenog između fonda za zdravstveno osiguranje A i udruženja, po standardnoj stopi PDV‑a koja je određena člankom 12. stavkom 1. UstG‑a. Njegovi prigovori, kojima je osobito zahtijevao oporezivanje po sniženoj stopi ustanovljeno člankom 12. stavkom 2. točkom 10. UstG‑a, nisu bili uspješni.

               25

               Pro Med je podnio žalbu Finanzgerichtu. On je presudio da Pro Med nije imao pravo primjenjivati sniženu stopu za usluge prijevoza o kojima je riječ jer, zbog neposjedovanja odgovarajuće dozvole, nije izvršio usluge prijevoza taksijem. Međutim, Finanzgericht je izrazio dvojbu o osnovanosti različitog postupanja prema dvjema kategorijama poduzeća. Taksi poduzeća mogu naime obavljati usluge prijevoza za fondove zdravstvenog osiguranja na koje se ne primjenjuju tarife za usluge javnog gradskog prijevoza i koje se temelje na ugovorima sklopljenim s tim fondovima za zdravstveno osiguranje. Međutim, te usluge prijevoza nisu imale bitna obilježja javnog gradskog prijevoza na kojima se temelji porezna olakšica.

               26

               Društvo Pro Med podnijelo je zahtjev za reviziju protiv te odluke Finanzgerichta kojom je potonji odbio mogućnost primjene snižene stope na promet iz usluga prijevoza bolesnika koje je ono pružalo.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev pita se je li selektivna nacionalna odredba članka 12. stavka 2. točke 10. podtočke b) UstG‑a usklađena s načelom porezne neutralnosti kako ga tumači Sud. S jedne strane taj sud smatra da, s točke gledišta prosječnog potrošača, taksiji kao i vozila koja se iznajmljuju s vozačem služe za prijevoz putnika, što znači da je te usluge moguće usporediti. S druge strane, prema tom sudu postoje bitne razlike između te dvije vrste prijevoza putnika u pogledu njihovih uvjeta obavljanja, također i u slučaju posebnog sporazuma između taksi poduzeća i važnih klijenata osobito s obzirom na određivanje cijene vožnje, obvezu obavljanja djelatnosti i izvršavanja prijevoza, razlike koje bi mogle isključiti povredu navedenog načela.

               28

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća dva prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 12. stavku 3. točki (a) trećem podstavku zajedno s Prilogom H kategoriji 5. [Šestoj direktivi] i članku 98. stavku 1. zajedno s Prilogom III. točkom 5. [Direktivi o PDV‑u], s obzirom na načelo neutralnosti, nacionalna odredba koja propisuje sniženu stopu [PDV‑a] za djelatnost gradskog prijevoza putnika taksijem dok gradski prijevoz putnika iznajmljenim vozilom podliježe standardnoj stopi?

                        2.

                        Je li za odgovor na prvo pitanje važno da poduzetnici koji obavljaju prijevoz taksijem i poduzetnici koji obavljaju prijevoz iznajmljenim vozilima obavljaju prijevoz na temelju posebnih sporazuma pod uvjetima koji su gotovo identični?“

         Predmet C‑455/12

               29

               Karin Oertel vodila je od kraja prosinca 1994. poduzeće za iznajmljivanje vozila s vozačem u gradu A. Katalog njegovih usluga obuhvaćao je prijevoz putnika, prijevoz bolesnika (sjedeći), prijevoz pacijenata na dijalizu, prijevoz učenika, usluge dostave i prijevoz materijala, transfere u hotele i zračne luke, turističke obilaske grada i organizaciju transfera iz jednog mjesta u drugo.

               30

               Klijentelu K. Oertel činile su, osim privatnih pojedinaca, i brojne stalne stranke te niz stranaka koje su joj ostvarivale značajan promet. Narudžbe i rezervacije zaprimane su telefonom, telefaksom ili elektroničkom poštom. Cijene vožnje oblikovale su se na temelju plana područja koja su imala fiksne tarife, što je omogućavalo da se klijentima unaprijed izračuna konačna cijena. U razdoblju o kojem je riječ K. Oertel raspolagala je s deset vozila u vlasništvu poduzeća.

               31

               U svojim prijavama PDV‑a za razdoblje od 2003. do 2006. godine K. Oertel je na svoj promet s osnove djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem za vožnje koje ne premašuju 50 km ili se obavljaju unutar područja grada A primijenila sniženu stopu PDV‑a i to od 7%.

               32

               Finanzamt Würzburg odbio je prijave na predmetne transakcije i primijenio standardnu stopu PDV‑a, i to stopu od 16%.

               33

               K. Oertel podnijela je tužbu pred Finanzgerichtom. On je u bitnom odbio njezin zahtjev za primjenu snižene stope na promet o kojem je riječ. Smatrao je da kao poduzeće za iznajmljivanje vozila s vozačem, poduzeće K. Oertel ne ispunjava uvjete za primjenu snižene stope i da su pravni propisi koji ograničavaju primjenu te stope na taksi poduzeća u skladu s Ustavom. Tvrdio je da K. Oertel nije mogla zahtijevati primjenu te stope na temelju Šeste direktive niti se pozivati na načelo porezne neutralnosti. Prema Finanzgerichtu, primjena dviju različitih stopa sigurno ograničava konkurenciju između dviju kategorija poduzeća jer su njihove usluge iste naravi, ali to ograničenje opravdano je osobito javnim interesom, u ovom slučaju, uređivanjem pružanja usluga gradskog prijevoza taksi poduzeća na cijelom području.

               34

               K. Oertel podnijela je reviziju protiv te odluke kojom joj je odbijena primjena snižene stope PDV‑a.

               35

               Imajući u pogledu usklađenosti članka 12. stavka 2. točke 10. podtočke b) UstG‑a s načelom porezne neutralnosti istu dvojbu kao i u predmetu C‑454/12, Bundesfinanzhof je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 12. stavku 3. točki (a) trećem podstavku, zajedno s Prilogom H kategoriji 5. [Šestoj direktivi], s obzirom na načelo neutralnosti, nacionalna odredba koja propisuje sniženu stopu PDV‑a za djelatnost gradskog prijevoza putnika taksijem dok gradski prijevoz putnika iznajmljenim vozilima podliježe standardnoj stopi?“

               36

               Dopisom od 30. listopada 2013. sud koji je uputio zahtjev obaviješten je o činjenici da je tužbu K. Oertel preuzeo E. Pongratz u svojstvu stečajnog upravitelja poduzeća u vlasništvu K. Oertel.

               37

               Rješenjem od 20. studenoga 2012. predsjednik Suda odredio je spajanje dvaju predmeta u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje u predmetu C‑454/12 i jedino pitanje u predmetu C‑455/12

               38

               Prvim pitanjem u predmetu C‑454/12 i jedinim pitanjem u predmetu C‑455/12, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 12. stavku 3. točki (a) trećem podstavku Šeste direktive, zajedno s njezinim Prilogom H kategoriji 5. i članku 98. stavcima 1. i 2. Direktive o PDV‑u, zajedno s njezinim Prilogom III. točki 5., kao i načelu porezne neutralnosti to da te dvije vrste usluga gradskog prijevoza putnika, naime s jedne strane taksijem i s druge iznajmljenim vozilom s vozačem, podliježu različitim stopama PDV‑a, jedna sniženoj, a druga standardnoj.

               39

               Članak 96. Direktive o PDV‑u propisuje da se ista stopa PDV‑a, to jest standardna stopa, primjenjuje na isporuke dobara i isporuke usluga.

               40

               Odstupanjem od tog načela, članak 98. stavak 1. te direktive državama članicama priznaje mogućnost primjene jedne ili dviju sniženih stopa PDV‑a. Prema stavku 2. toga članka, snižene stope PDV‑a mogu se primijeniti jedino na isporuke dobara i usluga u kategorijama koje su navedene u Prilogu III. navedene direktive.

               41

               Prilog III. točka 5. Direktive o PDV‑u dopušta primjenu snižene stope na isporuke usluga prijevoza putnika i njihove prtljage.

               42

               Pravila definirana tim odredbama u bitnome su identična onima propisanima u članku 12. stavku 3. točki (a) prvom i trećem podstavku kao i u Prilogu H kategoriji 5. Šeste direktive.

               43

               Sud je, s obzirom na članak 12. stavak 3. točku (a), treći podstavak Šeste direktive, već presudio da ništa u tekstu te odredbe ne nalaže da je treba tumačiti kao obvezu da se snižena stopa primjenjuje na sve vidove jedne kategorije usluga navedene u Prilogu H iste direktive, tako da selektivna primjena snižene stope ne može biti isključena, osim ako ne postoji rizik narušavanja tržišnog natjecanja (vidjeti presudu od 6. svibnja 2010., Komisija/Francuska, C‑94/09, Recueil, str. I‑4261., t. 25. i navedenu sudsku praksu). Sud je također odredio da kada članak 98. stavci 1. i 2. Direktive o PDV‑u u bitnome preuzimaju tekst članka 12. stavka 3. točke (a) Šeste direktive, tumačenje koje je Sud pridao toj potonjoj odredbi treba proširiti na odredbu koja je zamjenjuje (gore navedena presuda Komisija/Francuska, t. 27.).

               44

               Sud je stoga odlučio da, pod uvjetom poštivanja načela porezne neutralnosti svojstvenog zajedničkom sustavu PDV‑a, države članice mogu primijeniti sniženu stopu PDV‑a na konkretne i posebne vidove kategorija usluga iz Priloga III. Direktivi o PDV‑u i u Prilogu H Šestoj direktivi (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Komisija/Francuska, t. 26. i 27. kao i navedenu sudsku praksu).

               45

               Iz toga slijedi da korištenje mogućnosti selektivne primjene snižene stope PDV‑a koja je priznata državama članicama podliježe dvama uvjetima, tj. da u svrhe primjene snižene stope izdvoji samo konkretne i posebne kategorije usluga o kojima je riječ i da poštuje načelo porezne neutralnosti. Tim uvjetima želi se osigurati da države članice tu mogućnost koriste samo u okolnostima koje će jamčiti jednostavnu i ispravnu primjenu odabrane snižene stope kao i sprečavanje svih mogućih oblika porezne utaje, izbjegavanja poreza i eventualne zlouporabe (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Francuska, t. 30.).

               46

               Stoga valja provjeriti predstavlja li prijevoz putnika taksijem, za koje nacionalno zakonodavstvo, kakvo je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, propisuje primjenu snižene stope PDV‑a, konkretan i poseban vid kategorije usluga „prijevoza putnika i njihove prtljage“, na koje se poziva u Prilogu III. točki 5. Direktivi o PDV‑u i u Prilogu H kategoriji 5. Šestoj direktivi, i, ako je to slučaj, ugrožava li primjena te stope na samo tu djelatnost prijevoza putnika taksijem načelo porezne neutralnosti.

         Pojam
         „konkretan i poseban vid
         “

               47

               Kako bi se odredilo predstavlja li gradski prijevoz putnika taksijem konkretan i poseban vid usluga koje pružaju poduzeća za prijevoz putnika i njihove prtljage, valja provjeriti je li tu riječ o pružanju usluga koje se kao takvo može prepoznati kao odvojeno od drugih usluga te kategorije (vidjeti, analogijom, gore navedenu presudu Komisija/Francuska, t. 35.).

               48

               S tim u vezi, iz informacija dostavljenih o odlukama o upućivanju zahtjeva proizlazi da se taksi poduzeća u cijelosti smatraju pružateljima javne usluge prijevoza putnika čija je djelatnost uvjetovana izdavanjem dozvole od nadležnog tijela i koja podliježe značajnim obvezama. Ovo podrazumijeva osobito obvezu održavanja djelatnosti sukladno javnom interesu u vezi s prijevozom (članak 21. PBefG‑a), izvršavanja prijevoza (članak 22. PBefG‑a) i poštivanja tarifnih odredaba (članak 47. stavak 4. i članak 51. stavak 1. PBefG‑a).

               49

               Pravni okvir koji, za razliku od poduzeća za iznajmljivanje vozila, taksi poduzećima nalaže osiguravanje izvršavanja usluge prijevoza u okviru dežurstva, koji im zabranjuje da odbiju prijevoz za vrijeme čekanja, osobito na isplativiju vožnju ili da se koriste situacijama u kojima bi mogli zahtijevati tarifu prijevoza različitu od one službene, može upućivati na to da je riječ o odvojenim uslugama.

               50

               U takvim okolnostima djelatnost gradskog prijevoza putnika taksijem mogla bi se smatrati pružanjem usluge koja se kao takva može prepoznati kao usluga odvojena od drugih usluga kategorije o kojoj je riječ, to jest prijevoza putnika i njihove prtljage. Ta djelatnost stoga može predstavljati konkretan i poseban vid navedene kategorije.

               51

               Međutim, na nacionalnom je sudu da, uzimajući u obzir nacionalne pravne propise i činjenične okolnosti o kojima odlučuje, provjeri je li to slučaj u sporovima u glavnim postupcima.

         Poštivanje načela porezne neutralnosti

               52

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelu porezne neutralnosti protivi se osobito to da se prema sličnim isporukama robe ili usluga, koje stoga međusobno konkuriraju, postupa na različit način u pogledu PDV‑a (vidjeti presudu od 10. studenoga 2011., The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10, Recueil, str. I‑10947., t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Kako bi se odredilo jesu li dvije isporuke usluga slične u smislu ove sudske prakse, valja uzeti u obzir ponajprije točku gledišta prosječnog potrošača, izbjegavajući u potpunosti umjetne razlike koje se temelje na nebitnim razlikama (vidjeti gore navedenu presudu The Rank Group, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Dvije usluge su, prema tome, slične kada imaju slične značajke i ispunjavaju iste potrebe potrošača, test kriterija usporedivosti u korištenju i kada postojeće razlike ne utječu značajno na odluku prosječnog potrošača o izboru jedne ili druge navedene usluge (vidjeti gore navedenu presudu The Rank Group, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Pored toga valja podsjetiti da se za ocjenjivanje usporedivosti ili neusporedivosti usluga ne treba ograničavati na uspoređivanje usluga, nego uzeti u obzir kontekst u kojem se pružaju (vidjeti presudu od 23. travnja 2009., TNT Post UK, C‑357/07, Recueil, str. I‑3025., t. 38.).

               56

               U tom je pogledu Sud priznao da u određenim posebnim slučajevima, s obzirom na specifičnosti sektora o kojem je riječ, razlike regulatornog i pravnog okvira koji uređuju isporuke dobara ili isporuke usluga o kojima je riječ mogu stvoriti razliku u očima potrošača u pogledu ispunjavanja njegovih potreba (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu The Rank Group, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Zato je potrebno uzeti u obzir i različite zakonske uvjete kojima su podvrgnute dvije vrste prijevoza navedene u točki 48. ove presude, a time i njihove odgovarajuće značajke koje ih međusobno razlikuju u očima prosječnog potrošača.

               58

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da se poduzeća za iznajmljivanje vozila s vozačem mogu odazvati samo na narudžbe koje su zaprimljene u sjedištu poduzeća ili u prebivalištu poduzetnika, dok se taksi poduzeća mogu odazvati na narudžbu koja pretpostavlja prisutnost vozila na određenom mjestu ili dostupnost na poziv. Također je istaknuo da postoje razlike između tih dviju vrsta prijevoza vezano za prihvat, posredovanje i izvršenje narudžbi, kao i što se tiče raspoloživosti vozila i oglašavanja. Prema tom sudu, ove su razlike, pojedinačno ili zajedno jedne s drugima, takve naravi da ne može doći do zabune između prijevoza taksijem i onog vozilom koje se iznajmljuje s vozačem. On je naposljetku istaknuo da znakovi i obilježja rezervirani za taksije ne mogu biti korišteni na vozilima koja se iznajmljuju s vozačem.

               59

               Takve razlike na razini zakonskih uvjeta kojima podliježu dvije predmetne vrste prijevoza, ako su one dokazane, a što treba provjeriti nacionalni sud, mogu u očima prosječnog korisnika stvoriti razliku među tim vrstama prijevoza, od kojih svaka može biti takve naravi da odgovara različitim potrebama prosječnog korisnika, i stoga imati odlučujući utjecaj na njegovu odluku o izboru jedne ili druge navedene vrste prijevoza, tako da načelu porezne neutralnosti nije protivno to da su oni podvrgnuti različitom poreznom postupanju.

               60

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje postavljeno u predmetu C‑454/12 i jedino pitanje u predmetu C‑455/12 valja odgovoriti da članak 12. stavak 3. točka (a), treći podstavak, Šeste direktive, zajedno s njezinim Prilogom H kategorijom 5. i članak 98. stavke 1. i 2. Direktive o PDV‑u, zajedno s njezinim Prilogom III, točkom 5., s obzirom na načelo porezne neutralnosti treba tumačiti tako da im nije protivno da te dvije vrste usluga gradskog prijevoza putnika i njihove prtljage, i to s jedne strane prijevoz taksijem i s druge strane prijevoz iznajmljenim vozilom s vozačem, podliježu različitim stopama PDV‑a, jednoj sniženoj, drugoj standardnoj, ako s jedne strane, zbog različitih zakonskih zahtjeva kojima su podvrgnute te dvije vrste prijevoza, djelatnost gradskog prijevoza putnika taksijem predstavlja konkretan i poseban vid kategorije usluga prijevoza putnika i njihove prtljage obuhvaćen navedenom kategorijom i točkom 5. navedenih priloga tim direktivama te ako, s druge strane, navedene razlike imaju odlučujući utjecaj na odluku prosječnog korisnika da izabere jednu ili drugu. Na nacionalnom je sudu da provjeri je li to slučaj u glavnim postupcima.

         Drugo pitanje u predmetu C‑454/12

               61

               Svojim drugim pitanjem u predmetu C‑454/12, sud koji je uputio zahtjev pita treba li, u svrhe odgovora na prvo pitanje u predmetu C‑454/12 i jedino pitanje u predmetu C‑455/12, uzeti u obzir činjenicu da taksi poduzeća i poduzeća za iznajmljivanje vozila s vozačem moraju pružati svoje usluge na temelju posebnog ugovora koji se primjenjuje istovjetno na različita poduzeća i u okolnostima koje su gotovo identične.

               62

               Kao što je navedeno u točki 44. ove presude, kako bi se odredilo može li država članica u takvim okolnostima primijeniti sniženu stopu PDV‑a na gradski prijevoz putnika taksijem, dok na prijevoz iznajmljenim vozilom s vozačem primjenjuje standardnu stopu, treba provjeriti predstavlja li to pružanje usluga konkretan i poseban vid kategorije usluga „prijevoza putnika i njihove prtljage“, na što se poziva u Prilogu III. točki 5. Direktivi o PDV‑u te u Prilogu H kategoriji 5. Šeste direktive, i, ako je to slučaj, ugrožava li primjena te stope načelo porezne neutralnosti.

               63

               U tom pogledu valja ustvrditi da se usluge o kojima je riječ u glavnom postupku u biti sastoje od prijevoza pacijenata izvršenih u okviru ugovora kakav je onaj između fonda za zdravstveno osiguranje A i udruženja koji se primjenjuje istovjetno na taksi poduzeća i na poduzeća za iznajmljivanje vozila s vozačem, a koja su stranke toga sporazuma. Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je tarifa prijevoza određena u tom ugovoru i da se primjenjuje na isti način na dvije kategorije prijevoza. Međutim, navedeni ugovori ne dovode ni do kakve obveze prijevoza i usluge u te dvije kategorije prijevoza osim one koja već postoji na temelju ugovora, a to je učinkovito obavljanje prijevoza. Taksi poduzeća stoga u okviru takvog ugovora ne podliježu zakonskim zahtjevima koji ih obvezuju izvan njega.

               64

               Ako se dokažu te okolnosti, a što treba provjeriti nacionalni sud, on bi morao ustvrditi da u okviru ugovora između fonda za zdravstveno osiguranje A i udruženja prijevoz putnika taksijem ne predstavlja konkretan i poseban vid kategorije usluge prijevoza putnika i njihove prtljage. Štoviše, tu djelatnost bi stoga, s točke gledišta prosječnog korisnika, trebalo smatrati sličnom djelatnosti gradskog prijevoza putnika vozilom koje se iznajmljuje s vozačem. Međutim, to ne može isključiti da djelatnost prijevoza bolesnika u okviru ugovora sklopljenih između fondova za zdravstveno osiguranje s jedne strane i poduzeća za prijevoz putnika s druge strane, u svojoj ukupnosti može predstavljati konkretan i poseban vid usluga koje pružaju poduzeća za prijevoz putnika i njihove prtljage, u smislu sudske prakse navedene u točki 44. ove presude.

               65

               Nasuprot tome, na drugo pitanje u predmetu C‑454/12 valja odgovoriti da članak 12. stavak 3. točku (a) treći podstavak Šeste direktive, zajedno s njezinim Prilogom H, kategorijom 5. i člankom 98. stavcima 1. i 2. Direktive o PDV‑u, zajedno s njezinim Prilogom III. točkom 5. s obzirom na načelo porezne neutralnosti treba tumačiti tako da im je protivno da te dvije vrste usluga gradskog prijevoza putnika i njihove prtljage, i to s jedne strane prijevoz taksijem a s druge prijevoz vozilom koje se iznajmljuje s vozačem, podliježu različitim stopama PDV‑a kada na temelju posebnog ugovora koji se primjenjuje istovjetno na taksi poduzeća i poduzeća za iznajmljivanje vozila s vozačem koja su stranke toga sporazuma, prijevoz putnika taksijem ne predstavlja konkretan i poseban vid prijevoza putnika i njihove prtljage i da se ta djelatnost ostvarena u okviru navedenog ugovora, s točke gledišta prosječnog korisnika, smatra sličnom djelatnosti gradskog prijevoza putnika iznajmljenim vozilom s vozačem, a što treba provjeriti nacionalni sud.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 12. stavak 3. točku (a), treći podstavak Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2001/4/EZ od 19. siječnja 2001. zajedno s njezinim Prilogom H kategorijom 5. i člankom 98. stavcima 1. i 2. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost zajedno s njezinim Prilogom III. točkom 5. s obzirom na načelo porezne neutralnosti treba tumačiti tako da im nije protivno da te dvije vrste usluga gradskog prijevoza putnika i njihove prtljage, i to s jedne strane prijevoz taksijem i s druge strane prijevoz vozilom koje se iznajmljuje s vozačem, podliježu različitim stopama PDV‑a, jednoj sniženoj, drugoj standardnoj, ako, s jedne strane, zbog različitih zakonskih uvjeta kojima su podvrgnute te dvije vrste prijevoza djelatnost gradskog prijevoza putnika taksijem predstavlja konkretan i poseban vid kategorije usluga prijevoza putnika i njihove prtljage obuhvaćen navedenom kategorijom i točkom 5. navedenih priloga tim direktivama te ako, s druge strane, navedene razlike imaju odlučujući utjecaj na odluku prosječnog korisnika da izabere jednu ili drugu.

                           2.

                           Nasuprot tome, članak 12. stavak 3. točku (a) treći podstavak Šeste direktive 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 2001/4, zajedno s njezinim Prilogom H kategorijom 5. i članak 98. stavke 1. i 2 Direktive 2006/112, zajedno s njezinim Prilogom III. točkom 5., s obzirom načelo porezne neutralnosti treba tumačiti tako da im je protivno da te dvije vrste usluga gradskog prijevoza putnika i njihove prtljage, i to s jedne strane prijevoz taksijem a s druge prijevoz iznajmljenim vozilom s vozačem, podliježu različitim stopama PDV‑a kada na temelju posebnog ugovora koji se primjenjuje istovjetno na taksi poduzeća i poduzeća za iznajmljivanje vozila s vozačem koja su stranke toga sporazuma prijevoz putnika taksijem ne predstavlja konkretan i poseban vid prijevoza putnika i njihove prtljage i da se ta djelatnost ostvarena u okviru navedenog ugovora, s točke gledišta prosječnog korisnika, smatra sličnom djelatnosti gradskog prijevoza putnika vozilom koje se iznajmljuje s vozačem, a što treba provjeriti nacionalni sud.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. rujna 2015.#Kraljevina Španjolska protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Uredba (EU) br. 1052/2013 – Prijelaz vanjskih granica – Sustav Eurosur – Razvoj odredaba schengenske pravne stečevine – Sudjelovanje – Suradnja s Irskom i Ujedinjenom Kraljevinom – Valjanost“Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla od 13. svibnja 2015.?I – 0000.#Predmet C-44/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑44/14,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 27. siječnja 2014.,
            Kraljevina Španjolska,  koju zastupa A. Rubio González, u svojstvu agenta,
            tužitelj,
            protiv
            Europskog parlamenta,  koji zastupaju D. Moore i S. Alonso de Leon, kao i A. Pospíšilová Padowska, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju M. Chavrier i F. Florindo Gijón, kao i M.-M. Joséphidès i P. Plaza García, u svojstvu agenata,
            tuženici,
            koje podupiru:
            Irska,  koju zastupaju E. Creedon i G. Hodge, kao i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Gilmore, barrister ,
            Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,  koju zastupa L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmes, barrister ,
            Europska komisija, koju zastupaju J. Baquero Cruz i G. Wils, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            intervenijenti,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, C. Vajda, S. Rodin, K. Jürimäe, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J. L. da Cruz Vilaça i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. ožujka 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Kraljevina Španjolska zahtijeva poništenje članka 19. Uredbe (EU) br. 1052/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o uspostavi Europskog sustava nadzora granica (EUROSUR) (SL L 295, str. 11.; u daljnjem tekstu: Uredba o EUROSUR‑u).
            Pravni okvir
            Odluka 2000/365/EZ
            2. Na temelju članka 4. Protokola (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije (u daljnjem tekstu: Schengenski protokol) Vijeće Europske unije je 29. svibnja 2000. donijelo Odluku 2000/365/EZ o zahtjevu Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske za sudjelovanje u pojedinim odredbama schengenske pravne stečevine (SL L 131, str. 43.).
            3. Članak 1. te odluke navodi odredbe schengenske pravne stečevine u kojima sudjeluje Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske. Odredbe te pravne stečevine koje se odnose na prijelaz vanjskih granica ne nalaze se među tako navedenim odredbama.
            Odluka 2002/192/EZ
            4. Vijeće je 28. veljače 2002. na temelju članka 4. Schengenskog protokola donijelo Odluku 2002/192/EZ o zahtjevu Irske za sudjelovanje u pojedinim odredbama schengenske pravne stečevine (SL L 64, str. 20.).
            5. Članak 1. te odluke navodi odredbe schengenske pravne stečevine u kojima sudjeluje Irska. Odredbe te pravne stečevine koje se odnose na prijelaz vanjskih granica ne nalaze se među tako navedenim odredbama.
            Uredba o EUROSUR‑u
            6. Uvodne izjave 16., 20. i 21. Uredbe o EUROSUR‑u glase:
            „(16) Ova Uredba uključuje odredbe o mogućnosti bliske suradnje s Irskom i Ujedinjenom Kraljevinom koja može pomoći u boljem postizanju ciljeva EUROSUR‑a.
            […]
            (20) Ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u kojoj Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje, u skladu s [Odlukom 2000/365]; stoga Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje u njezinu donošenju, ona za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje.
            (21) Ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u kojoj Irska ne sudjeluje, u skladu s [Odlukom 2002/192]; stoga Irska ne sudjeluje u njezinu donošenju, ona za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje.“
            7. Članak 1. te uredbe određuje:
            „Ovom se Uredbom uspostavlja zajednički okvir za razmjenu informacija i za suradnju država članica i Agencije [za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (u daljnjem tekstu: Agencija)] s ciljem poboljšanja informiranosti o stanju i povećanja sposobnosti reagiranja na vanjskim granicama država članica Unije […] u svrhu otkrivanja, sprečavanja i suzbijanja nezakonitog useljavanja i prekograničnog kriminaliteta te doprinosa osiguravanju zaštite života migranata i spašavanju njihovih života (,EUROSUR').“
            8. Članak 4. te uredbe, naslovljen „Okvir EUROSUR‑a“, u svojim stavcima 1. do 3. određuje:
            „1. U svrhu razmjene informacija i u svrhu suradnje u području nadzora granica te uzimajući u obzir postojeće mehanizme razmjene informacija i suradnje, države članice i Agencija koriste okvir EUROSURA‑a, koji se sastoji od sljedećih dijelova:
            (a) nacionalnih koordinacijskih centara;
            (b) nacionalnih slika stanja;
            (c) komunikacijske mreže;
            (d) europske slike stanja;
            (e) zajedničke obavještajne slike predgraničnog područja;
            (f) zajedničke primjene sredstava nadzora.
            […]
            3. Agencija posredstvom komunikacijske mreže daje nacionalnim koordinacijskim centrima neograničen pristup europskoj slici stanja i zajedničkoj obavještajnoj slici predgraničnog područja.“
            9. Članak 9. stavci 9. i 10. iste uredbe pobliže navodi:
            „9. Nacionalni koordinacijski centri susjednih država članica izravno ili u gotovo stvarnom vremenu međusobno razmjenjuju sliku stanja susjednih dijelova vanjskih granica u odnosu na:
            (a) incidente i druge značajne događaje sadržane u sloju s događajima;
            (b) izvješća taktičkih analiza rizika sadržana u analitičkom sloju.
            10. Nacionalni koordinacijski centri susjednih država članica mogu izravno ili u gotovo stvarnom vremenu međusobno razmjenjivati sliku stanja susjednih dijelova vanjskih granica u odnosu na položaj, stanje i vrstu vlastitih resursa koji djeluju u susjednim dijelovima vanjskih granica, kako je sadržano u operativnom sloju.“
            10. Članci 14. do 16. Uredbe o EUROSUR‑u predviđaju pravila kojima se uređuje sposobnost reagiranja na vanjskim granicama država članica.
            11. Članak 19. te uredbe, naslovljen „Suradnja s Irskom i Ujedinjenom Kraljevinom“, glasi kako slijedi:
            „1. Za potrebe ove Uredbe razmjena podataka i suradnja s Irskom i Ujedinjenom Kraljevinom može se odvijati na temelju bilateralnih ili multilateralnih sporazuma između Irske odnosno Ujedinjene Kraljevine i jedne ili više susjednih država članica ili posredstvom regionalnih mreža utemeljenih na tim sporazumima. Nacionalni koordinacijski centri država članica kontaktna su točka za razmjenu informacija s odgovarajućim tijelima Irske i Ujedinjene Kraljevine u sklopu EUROSUR‑a. O sklapanju tih sporazuma obavješćuje se Komisija.
            2. Sporazumi iz stavka 1. ograničeni su na sljedeću razmjenu informacija između nacionalnog koordinacijskog centra države članice i odgovarajućeg tijela Irske ili Ujedinjene Kraljevine:
            (a) informacije sadržane u nacionalnoj slici stanja države članice u mjeri u kojoj su dostavljene Agenciji za potrebe europske slike stanja i zajedničke obavještajne slike predgraničnog područja;
            (b) informacije prikupljene od strane Irske i Ujedinjene Kraljevine koje su relevantne za potrebe europske slike stanja i zajedničke obavještajne slike predgraničnog područja;
            (c) informacije iz članka 9. stavka 9.
            3. Informacije koje je u kontekstu EUROSUR‑a pružila Agencija ili država članica koja nije stranka sporazuma iz stavka 1. ne dijele se s Irskom ili Ujedinjenom Kraljevinom bez prethodnog pristanka Agencije ili te države članice. Države članice i Agencija obvezane su odbijanjem dijeljenja tih informacija s Irskom ili Ujedinjenom Kraljevinom.
            4. Zabranjeno je daljnje prosljeđivanje ili drugo priopćavanje informacija razmijenjenih u skladu s ovim člankom ostalim trećim zemljama ili trećim stranama.
            5. Sporazumi iz stavka 1. uključuju odredbe o financijskim troškovima koji proizlaze iz sudjelovanja Irske i Ujedinjene Kraljevine u provedbi tih sporazuma.“
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            12. Kraljevina Španjolska od Suda zahtijeva da:
            – poništi članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u, i
            – naloži Parlamentu i Vijeću snošenje troškova.
            13. Parlament i Vijeće od Suda zahtijevaju da:
            – odbije tužbu kao neosnovanu, i
            – Kraljevini Španjolskoj naloži snošenje troškova.
            14. Odlukom predsjednika Suda od 19. svibnja 2014. Irskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i Komisiji je odobrena intervencija u potporu zahtjevu Parlamenta i Vijeća.
            O tužbi
            Argumentacija stranaka
            15. U potporu svojoj tužbi Kraljevina Španjolska ističe jedini tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 4., u vezi s člankom 5. Schengenskog protokola.
            16. Ta država članica u tom pogledu tvrdi da je članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u protivan tim odredbama jer na margini članka 4. tog protokola uvodi ad hoc  postupak sudjelovanja Irske i Ujedinjene Kraljevine u toj uredbi, posredstvom sporazuma o suradnji.
            17. Naime, Kraljevina Španjolska smatra da je pridruživanje Irske i Ujedinjene Kraljevine sustavu EUROSUR predviđeno u članku 19. Uredbe o EUROSUR‑u oblik sudjelovanja u smislu Schengenskog protokola s obzirom na to da suradnja tih država članica s tim sustavom predstavlja sudjelovanje u provedbi te uredbe i s obzirom na to da su uključenjem u razmjenu informacija te države članice obuhvaćene zajedničkim okvirom za razmjenu informacija i za suradnju koje navedena uredba želi uspostaviti primjenom svojeg članka 1. Svaka razlika između tog pridruživanja Irske i Ujedinjene Kraljevine sustavu EUROSUR i sudjelovanja u smislu Schengenskog protokola posljedično bi bila umjetne prirode.
            18. Osim toga, priznanje zakonitosti uspostavljanja ad hoc  postupka sudjelovanja oduzelo bi koristan učinak članku 4. Schengenskog protokola jer bi država članica kojoj ne bi bilo odobreno sudjelovanje u donošenju mjere za daljnji razvoj schengenske pravne stečevine mogla, neovisno o tom uskraćivanju, sudjelovati u toj mjeri posredstvom tog ad hoc  postupka. Stoga takvo uređenje ne bi bilo sukladno s rješenjem koje je Sud utvrdio u svojim presudama Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑77/05, EU:C:2007:803) i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑137/05, EU:C:2007:805).
            19. Kraljevina Španjolska također podsjeća da je Sud u presudi Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑482/08, EU:C:2010:631) presudio da države članice koje sudjeluju u schengenskoj pravnoj stečevini nisu obvezne predvidjeti posebne mjere prilagodbe za ostale države članice.
            20. Nadalje, prema mišljenju Kraljevine Španjolske, članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u na osobito težak način krši članak 4. Schengenskog protokola s obzirom na to da Irsku i Ujedinjenu Kraljevinu smatra trećim zemljama, da stavlja te dvije države članice u povoljniji položaj od ostalih država članica, da sporazumi spomenuti u tom članku 19. sadrže odredbe o troškovima vezanima za njihovu provedbu i da sustav koji proizlazi iz tih sporazuma dovode do fragmentacije upravljanja prijelazom vanjskih granica. Zakonodavac Unije je dakle nezakonito stvorio posebnu situaciju koju primarno pravo ne predviđa i koja se protivi cilju članka 4. Schengenskog sporazuma.
            21. Parlament, Vijeće i Irska i Ujedinjena Kraljevina ističu da se izraz „sudjelovanje“ u Schengenskom protokolu također koristi da bi se opisalo sudjelovanje u donošenju mjera za daljnji razvoj schengenske pravne stečevine ali i sudjelovanje u primjeni već donesenih mjera koje su dio te pravne stečevine. Međutim, kao što na to podsjećaju uvodne izjave 20. i 21. Uredbe o EUROSUR‑u, Irska i Ujedinjena Kraljevina nisu sudjelovale u donošenju te uredbe, a ne sudjeluju ni u njezinoj primjeni.
            22. Prema mišljenju Parlamenta, Vijeća, Irske, Ujedinjene Kralj evine i Komisije, članak 19. navedene uredbe zapravo predviđa samo oblik ograničene suradnje koji omogućuje bolje ostvarenje ciljeva EUROSUR‑a a da pritom Irsku i Ujedinjenu Kraljevinu ne izjednačuje s državama koje sudjeluju u odredbama schengenske pravne stečevine koje se odnose na prijelaz vanjskih granica. Naime, različita ograničenja opsega sporazuma navedena u tom članku 19. podrazumijevaju da oni ne mogu dovesti do uključivanja Irske ili Ujedinjene Kraljevine u zajednički okvir uspostavljen istom uredbom.
            23. Parlament i Komisija, osim toga, tvrde da je cilj članaka 4. i 5. Schengenskog protokola isključivo uređenje situacija u kojima Irska i Ujedinjena Kraljevina zahtijevaju sudjelovanje u jednom području schengenske pravne stečevine, a ne uređenje statusa koji te države članice imaju kada nisu podnijele takav zahtjev.
            24. Osim toga, prema mišljenju Parlamenta i Ujedinjene Kraljevine, rješenje koje je predložila Kraljevina Španjolska dovelo bi do toga da se prema Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini postupa s više nepovjerenja nego prema trećim zemljama.
            25. Konačno, Vijeće, Ujedinjena Kraljevina i Komisija osporavaju argumentaciju koju je istaknula Kraljevina Španjolska prema kojoj bi članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u doveo do raznih nepovoljnih posljedica, ističući osobito to da složenost koja bi mogla proizaći iz sklapanja sporazuma o suradnji ne dovodi u pitanje cilj Schengenskog protokola i čini sastavni dio stvarne pojačane suradnje u schengenskom prostoru, kao i poželjne i u većoj mjeri ograničene suradnje sa susjednim trećim zemljama i državama članicama nesudionicama.
            Ocjena Suda
            26. Valja podsjetiti da članak 1. Schengenskog protokola ovlašćuje 25 država članica, među kojima nisu ni Irska ni Ujedinjena Kraljevina, da međusobno provode pojačanu suradnju u područjima koja čine schengensku pravnu stečevinu.
            27. Budući da Irska i Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluju u svim odredbama schengenske pravne stečevine, te se dvije države članice nalaze u posebnoj situaciji koju je Schengenski protokol uzeo u obzir u dvostrukom smislu (vidjeti u tom smislu presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑77/05, EU:C:2007:803, t. 57.).
            28. S jedne strane, članak 4. tog protokola pridržava tim dvjema državama članicama mogućnost da u bilo kojem trenutku zatraže sudjelovanje u nekim ili svim odredbama schengenske pravne stečevine koja je na snazi na dan zahtjeva za sudjelovanje. S druge strane, članak 5. navedenog protokola koji uređuje usvajanje prijedloga i inicijativa utemeljenih na toj pravnoj stečevini omogućuje navedenim državama članicama da odaberu hoće li sudjelovati u donošenju takve mjere ili ne, pri čemu je taj izbor jednoj od tih država članica ponuđen samo ako je ta mjera dio područja schengenske pravne stečevine koji je dotična država članica prihvatila na temelju članka 4. istog protokola ili ako navedena mjera čini razvoj tog područja (vidjeti u tom smislu presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑77/05, EU:C:2007:803, t. 58., 62. i 65., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑482/08, EU:C:2010:631, t. 61.).
            29. U tom kontekstu valja istaknuti kako je nesporno da, iako na temelju članka 4. Schengenskog protokola i odluka 2000/365 i 2002/192 Irska i Ujedinjena Kraljevina sudjeluju u određenim odredbama schengenske pravne stečevine, to se sudjelovanje ne proširuje na odredbe te pravne stečevine o prijelazu vanjskih granica.
            30. Irska ili Ujedinjena Kraljevina mogu, dakle, sudjelovati u odredbama schengenske pravne stečevine koje su na snazi, a koje se odnose na to područje ili u donošenju prijedloga ili inicijativa utemeljenih na toj pravnoj stečevini i koji se odnose na spomenuto područje samo nakon što je dotična država članica u tu svrhu podnijela zahtjev, koji zatim prihvaća Vijeće odlučujući u skladu s postupkom predviđenim u članku 4. Schengenskog protokola.
            31. Iz toga slijedi da zakonodavac Unije ne smije valjano uspostaviti postupak koji je drugačiji od onog predviđenog u članku 4. tog protokola, bilo da ga pritom oteža ili pojednostavni,, kako bi odobrio sudjelovanje Irske ili Ujedinjene Kraljevine u tim odredbama ili u donošenju takvih prijedloga i inicijativa (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće, C‑133/06, EU:C:2008:257, t. 56.).
            32. Isto tako, zakonodavac Unije ne može predvidjeti mogućnost, da države članice međusobno sklapaju sporazume koji imaju takav učinak.
            33. U predmetnom slučaju članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u, koji predstavlja razvoj schengenske pravne stečevine na području prijelaza vanjskih granica, predviđa mogućnost uspostave suradnje s ciljem razmjene informacija na temelju bilateralnih ili multilateralnih sporazuma između Irske ili Ujedinjene Kraljevine i jedne ili više susjednih država članica a da se pritom za odobrenje te suradnje ne zahtijeva prethodno donošenje odluke Vijeća utemeljene na članku 4. Schengenskog protokola.
            34. U pogledu predmeta tih sporazuma članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u ne dopušta Irskoj ili Ujedinjenoj Kraljevini sudjelovanje u donošenju prijedloga ili inicijativa utemeljenih na schengenskoj pravnoj stečevini u području prijelaza vanjskih granica.
            35. Naprotiv, u mjeri u kojoj je cilj navedenih sporazuma uspostava suradnje između Irske ili Ujedinjene Kraljevine i jedne ili više susjednih država članica, u svrhu ocjene osnovanosti jedinog tužbenog razloga koji navodi Kraljevina Španjolska u potporu svojoj tužbi potrebno je utvrditi može li se takva suradnja kvalificirati kao „sudjelovanje“ u odredbama Uredbe o EUROSUR‑u u smislu članka 4. Schengenskog protokola.
            36. U tom pogledu valja najprije istaknuti, s jedne strane, da iz uvodnih izjava 20. i 21. Uredbe o EUROSUR‑u proizlazi da Irska i Ujedinjena Kraljevina nisu vezane tom uredbom i da se ona na njih i ne primjenjuje, te, s druge strane, da članak 19. spomenute uredbe ne predviđa da bi predmet sporazuma navedenih u tom članku bila izmjena te situacije.
            37. Nadalje iz članaka 1. i 4. Uredbe o EUROSUR‑u proizlazi da se njome uspostavlja zajednički okvir za razmjenu informacija i za suradnju država članica i Agencije, koji se sastoji od šest elemenata nabrojanih u članku 4. stavku 1. te uredbe. Međutim, sporazumi spomenuti u članku 19. navedene uredbe odnose se, na temelju članka 19. stavka 2. iste uredbe, samo na dva od tih šest elemenata jer dopuštaju razmjenu informacija s nacionalnim koordinacijskim centrima samo onih država članica koje su sklopile takav sporazum koji se odnosi na informacije sadržane u nacionalnim slikama stanja tih država članica.
            38. To ograničenje predmeta sporazuma spomenutih u članku 19. Uredbe o EUROSUR‑u osobito podrazumijeva, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 27. do 31. svojeg mišljenja, da se tim sporazumima ne može uspostaviti odnose između Irske odnosno Ujedinjene Kraljevine i Agencije te da je, isto tako, isključen svaki izravan pristup komunikacijskoj mreži, europskoj slici stanja i zajedničkoj obavještajnoj slici kojima druge države članice mogu neograničeno pristupati na temelju članka 4. stavka 3. navedene uredbe i koja čini srž zajedničkog okvira uspostavljenog tom istom uredbom.
            39. Osim toga, sporazumi spomenuti u članku 19. Uredbe o EUROSUR‑u ne mogu se odnositi na operativni dio te uredbe, odnosno na sposobnost reagiranja na vanjskim granicama država članica, koja je predmet članaka 14. do 16. te uredbe.
            40. Konačno, valja istaknuti kako su informacije koje se mogu dostaviti Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini na temelju sporazuma spomenutih u članku 19. Uredbe o EUROSUR‑u potanko određene u članku 19. stavcima 2. i 3. te uredbe. Osobito ne mogu biti predmet razmjene informacija s Irskom ili Ujedinjenom Kraljevinom ni informacija predviđenih u članku 9. stavku 10. navedene uredbe kao ni informacija koje je u okviru EUROSUR‑a dostavila Agencija ili država članica koja nije stranka takvog sporazuma, osim ako Agencija ili potonja država članica nisu dale prethodno odobrenje.
            41. Prema tome, očito je da se, s jedne strane, suradnja koju dopušta članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u može odnositi samo na jedan ograničeni dio područja uređenih tom uredbom i da, s druge strane, u tim područjima sporazumi spomenuti u tom članku ne omogućuju čak ni neizravan pristup informacijama razmijenjenima u okviru zajedničkog okvira uspostavljenog spomenutom uredbom bez prethodnog odobrenja država članica koje su dostavile te informacije.
            42. Iz prethodno navedenog proizlazi da sporazumi spomenuti u članku 19. Uredbe o EUROSUR‑u omogućuju uspostavu ograničenog oblika suradnje između Irske i Ujedinjene Kraljevine i jedne ili više susjednih država članica, ali ne mogu dovesti do toga da Irska ili Ujedinjena Kraljevina budu stavljene u položaj koji je jednak onome drugih država članica s obzirom na to da se njima za te dvije prvospomenute države članice ne mogu valjano predvidjeti prava ili obveze usporedive s onima drugih država članica u okviru sustava EUROSUR‑a ili njegovog značajnog dijela.
            43. Međutim, Kraljevina Španjolska tvrdi suprotno od Parlamenta i Vijeća da i ograničeni oblik suradnje treba smatrati sudjelovanjem u smislu članka 4. Schengenskog protokola, što bi podrazumijevalo da, usprkos ograničenjima suradnje iz članka 19. Uredbe o EUROSUR‑u, potonji članak nije u skladu s tim protokolom.
            44. U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda prilikom tumačenja odredbe prava Unije potrebno istodobno voditi računa o njezinom tekstu, kontekstu i ciljevima (vidjeti u tom smislu presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑77/05, EU:C:2007:803, t. 55., kao i van der Helder i Farrington, C‑321/12, EU:C:2013:648, t. 36.).
            45. Kao prvo, što se tiče teksta članka 4. Schengenskog protokola, valja istaknuti da iz njega proizlazi da Irska i Ujedinjena Kraljevina imaju mogućnost zahtijevati sudjelovanje u svim dijelovima ili u dijelu odredaba schengenske pravne stečevine. Suprotno tome, u tom članku nije navedena mogućnost da Vijeće korištenjem postupka predviđenog u tom članku promijeni intenzitet tog sudjelovanja predviđajući u odnosu na te dvije države članice ograničenu ili prilagođenu primjenu odredaba za koje im je odobreno sudjelovanje, poput onih predviđenih u članku 19. Uredbe o EUROSUR‑u.
            46. Kao drugo, što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 4. Schengenskog protokola, valja najprije naglasiti da je u preambuli tog protokola pojašnjeno kako on predviđa mogućnost za Irsku i Ujedinjenu Kraljevinu „da prihvate“ odredbe schengenske pravne stečevine, pri čemu je navedeno kako postupak utvrđen u članku 4. navedenog protokola ima za cilj odobrenje punog i potpunog pristupa tih država članica odredbama koje su na snazi, a ne uspostavu ograničenih mehanizama suradnje u područjima navedene pravne stečevine kojima navedene države članice nisu pristupile. Ta je analiza potkrijepljena činjenicom da se izraz „prihvatiti“ također koristi u članku 7. istog protokola u odnosu na nove države članice Unije.
            47. Nadalje valja podsjetiti da iz preambule Schengenskog protokola, kao i iz njegovog članka 1., proizlazi da se uključenje schengenske pravne stečevine u okvir Europske unije temelji na odredbama Ugovorâ o pojačanoj suradnji.
            48. Međutim, iz Dijela šestog, Glave III. UFEU‑a, i osobito njegovog članka 327., proizlazi da je provedba pojačane suradnje oblikovana razlikovanjem između država sudionica koje su vezane aktima donesenima u tom okviru i država nesudionica kod kojih to nije slučaj. Promjena statusa države članice nesudionice u status države sudionice općenito je uređena člankom 331. UFEU‑a i podrazumijeva, kako navodi taj članak, da predmetna država članica mora primijeniti akte koji su već doneseni u okviru dotične pojačane suradnje.
            49. Članak 4. Schengenskog protokola, koji se primjenjuje u okviru pojačane suradnje u područjima obuhvaćenima schengenskom pravnom stečevinom umjesto članka 331. UFEU‑a, treba, prema tome, tumačiti tako da je njegov cilj omogućiti Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini da u pogledu određenih odredaba schengenske pravne stečevine koje su na snazi budu u jednakom položaju kao i države članice koje sudjeluju u toj pravnoj stečevini, a ne uređivati prava i obveze tih dviju država članica ako one u određenim područjima odluče ostati izvan te pojačane suradnje.
            50. Kao treće, valja istaknuti da treba odbiti argument Kraljevine Španjolske prema kojem je cilj članka 4. Schengenskog protokola protivan priznanju toga da je uspostava ograničenih oblika suradnje s Irskom ili Ujedinjenom Kraljevinom zakonita.
            51. Naime, s jedne strane, iz opće strukture Schengenskog protokola, Izjave br. 45 o članku 4. Protokola o uključenju schengenske pravne stečevine u okvir Unije i načela lojalne suradnje proizlazi da se sustav uspostavljen člancima 4. i 5. Schengenskog protokola ne smije promatrati kao da mu je cilj Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini nametnuti sudjelovanje u cjelokupnoj schengenskoj pravnoj stečevini i pritom isključiti svaki oblik ograničene suradnje s tim državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑77/05, EU:C:2007:803, t. 66.).
            52. S druge strane, valja istaknuti da tumačenje članka 4. Schengenskog protokola na način da se ne primjenjuje na ograničene oblike suradnje ne dovodi u pitanje korisni učinak tog članka s obzirom na to da takvo tumačenje ne omogućuje Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini ni da steknu prava koja su usporediva s onima drugih država članica u pogledu odredaba schengenske pravne stečevine koje su na snazi, ni da sudjeluju u donošenju prijedloga i inicijativa utemeljenih na odredbama te pravne stečevine bez prethodnog odobrenja za sudjelovanje u navedenim odredbama na temelju jednoglasne odluke Vijeća usvojene na temelju spomenutog članka.
            53. Jednako tako, činjenica da države članice koje sudjeluju u schengenskoj pravnoj stečevini nisu obvezne predvidjeti posebne mjere prilagodbe za druge države članice kad razvijaju i produbljuju pojačanu suradnju koja im je odobrena na temelju članka 1. Schengenskog protokola (presuda Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑482/08, EU:C:2010:631, t. 49.), ne podrazumijeva da je zakonodavcu Unije zabranjeno odrediti takve mjere, osobito dopuštanjem određenih ograničenih oblika suradnje s potonjim državama članicama, ako to ocijeni korisnim.
            54. Štoviše, suprotno rješenje moglo bi činiti prepreku punom ostvarenju ciljeva schengenske pravne stečevine time što bi, primjerice, ograničilo učinkovitost nadzora vanjskih granica u geografskim područjima koja su susjedna državnim područjima država koje ne sudjeluju u schengenskoj pravnoj stečevini u području prijelaza tih granica.
            55. Okolnost da bi uspostava ograničenih oblika suradnje mogla dovesti do fragmentacije primjenjivih pravila u tom području, pod pretpostavkom da se ostvari, ne može dovesti u pitanje taj zaključak s obzirom na to da uspostava pojačane suradnje neizbježno dovodi do određene fragmentacije pravila koja se primjenjuju na države članice u dotičnom području.
            56. U tom se kontekstu ne može smatrati relevantnom činjenica da su Irska ili Ujedinjena Kraljevina u pogledu zajedničkog okvira ustanovljenog Uredbom o EUROSUR‑u stavljene u položaj koji se razlikuje od onoga u kojemu se nalaze druge države članice i koji bi se u određenoj mjeri mogao usporediti s položajem trećih zemalja.
            57. Valja, osim toga, istaknuti da članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u može pridonijeti smanjenju te fragmentacije ograničenjem sadržaja sporazuma koje države članice mogu sklopiti s Irskom i Ujedinjenom Kraljevinom u području razmjene informacija o prijelazu vanjskih granica.
            58. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da ograničeni oblici suradnje nisu oblik sudjelovanja u smislu članka 4. Schengenskog protokola.
            59. Iz toga slijedi da se, uzimajući u obzir utvrđenja iz točke 42. ove presude, za članak 19. Uredbe o EUROSUR‑u ne može smatrati da predviđa mogućnost da države članice sklope sporazume koji omogućuju Irskoj ili Ujedinjenoj Kraljevini da sudjeluju u odredbama schengenske pravne stečevine koje su na snazi, a koje su obuhvaćene područjem prijelaza vanjskih granica.
            60. Posljedično valja u potpunosti odbiti jedini tužbeni razlog koji je istaknula Kraljevina Španjolska u potporu svojoj tužbi i, prema tome, odbiti tu tužbu.
            Troškovi
            61. Sukladno odredbi članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su Parlament i Vijeće postavili zahtjev da se Kraljevini Španjolskoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela sa svojim jedinim tužbenim razlogom, nalaže joj se snošenje troškova.
            62. U skladu s člankom 140. stavkom 1. tog Poslovnika, Irska, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Komisija će snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Kraljevini Španjolskoj nalaže se snošenje troškova.
            3. Irska, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Komisija snosit će vlastite troškove.