title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. prosinca 2015.#Abdoulaye Amadou Tall protiv Centre public d’action sociale de Huy.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal du travail de Liège.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2005/85/EZ – Minimalne norme koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama – Članak 39. – Pravo na učinkovito pravno sredstvo – Višestruki zahtjevi za azil – Nesuspenzivan učinak pravnog sredstva protiv odluke nadležnog nacionalnog tijela o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva za azil – Socijalna zaštita – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 19. stavak 2. – Članak 47.#Predmet C-239/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2005/85/EZ — Minimalne norme koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama — Članak 39. — Pravo na učinkovito pravno sredstvo — Višestruki zahtjevi za azil — Nesuspenzivan učinak pravnog sredstva protiv odluke nadležnog nacionalnog tijela o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva za azil — Socijalna zaštita — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 19. stavak 2. — Članak 47.“
      U predmetu C‑239/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal du travail u Liègeu (Belgija), odlukom od 7. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 14. svibnja 2014., u postupku

         Abdoulaye Amadou Tall

      protiv

         Centre public d’action sociale de Huy,

      uz sudjelovanje:

         Agence fédérale pour l’accueil des demandeurs d’asile (Fedasil),

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. A. Talla, D. Andrien, avocat,

               —

               za Centre public d’action sociale de Huy, S. Pierre i A. Fischer, avocats,

               —

               za Agence fédérale pour l’accueil des demandeurs d’asile (Fedasil), A. Detheux, advocaat,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i C. Pochet kao i S. Vanrie, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 39. Direktive 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL L 326, str. 13. i ispravak u SL 2006., L 236, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.) kao i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između A. A. Talla i Centre public d’action sociale de Huy (u daljnjem tekstu: CPAS), povodom odluke o ukidanju socijalne pomoći koju je to tijelo donijelo protiv njega.

         Pravni okvir

         EKLJP

               3

               Članak 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane 4. studenoga 1950. u Rimu (u daljnjem tekstu: EKLJP), naslovljen „Zabrana mučenja“, predviđa:
               „Nitko ne smije biti podvrgnut mučenju, neljudskom ili ponižavajućem postupanju ili kažnjavanju.“

               4

               Članak 13. EKLJP‑a, naslovljen „Pravo na djelotvorno pravno sredstvo“, glasi kako slijedi:
               „Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kad su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.“

         Pravo Unije

      Direktiva 2005/85

               5

               Uvodna izjava 8. Direktive 2005/85 glasi kako slijedi:
               „Ova Direktiva poštuje temeljna prava i slijedi načela koja su posebno priznata [Poveljom].“

               6

               Uvodna izjava 15. te direktive glasi:

               7

               Prema uvodnoj izjavi 27. navedene direktive:

               8

               Članak 7. te iste direktive, naslovljen „Pravo ostanka u državi članici u očekivanju razmatranja zahtjeva“, glasi kako slijedi:
               „1.   Tražitelji smiju ostati u državi članici isključivo u svrhu postupka sve dok ovlašteno tijelo donese odluku u skladu s prvostupanjskim postupcima navedenim u poglavlju III. Ovo pravo ostanka ne predstavlja pravo na dozvolu boravka.
               2.   Države članice mogu napraviti iznimku jedino ako se, u skladu s člancima 32. i 34., naknadni zahtjevi neće dalje razmatrati ili ako će se osoba predati ili, prema potrebi, sukladno obvezama u skladu s europskim uhidbenim nalogom […] ili drukčije izručiti drugoj državi članici, trećoj zemlji ili međunarodnim kaznenim sudovima.“

               9

               Članak 24. Direktive 2005/85, pod naslovom „Posebni postupci“, glasi:
               „1.   Iznimno od načela i jamstava iz poglavlja II. države članice mogu predvidjeti sljedeće posebne postupke:

                        (a)

                        prethodno ispitivanje u svrhu rješavanja zahtjeva koji ulaze u okvir utvrđen u odjeljku IV.;

                  [...]“

               10

               Članak 32. te direktive, naslovljen „Naknadni zahtjev“, propisuje sljedeće:
               „[...]
               2.   Države članice mogu primijeniti posebni postupak spomenut u stavku 3., ako osoba podnese naknadni zahtjev za azil:
               [...]

                        (b)

                        nakon što je donesena odluka o prethodnom zahtjevu. Države članice mogu, također, odlučiti o primjeni ovog postupka isključivo nakon donošenja konačne odluke.

                  3.   Naknadni zahtjev za azil je najprije predmet prethodnog ispitivanja o tome jesu li se nakon povlačenja prethodnog zahtjeva ili nakon odluke o zahtjevu iz stavka 2. točke (b) ovog članka pojavili ili je tražitelj iznio nove elemente ili spoznaje u vezi s razmatranjem ispunjava li tražitelj uvjete za status izbjeglice u skladu s Direktivom 2004/83/EZ [Vijeća od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.)].
               4.   Ako se nakon prethodnog ispitivanja navedenog u stavku 3. ovog članka pojave ili tražitelj iznese nove elemente ili nalaze koji znatno povećavaju vjerojatnost da tražitelj ispunjava uvjete za status izbjeglice u skladu s Direktivom 2004/83/EZ, zahtjev se dalje ispituje u skladu s poglavljem II.
               5.   U skladu s nacionalnim zakonodavstvom države članice mogu dalje ispitivati zahtjev ako postoje drugi razlozi za ponovno otvaranje postupka.
               6.   Države članice mogu donijeti odluku o daljnjem ispitivanju zahtjeva jedino ako tražitelj, bez svoje krivnje, u prethodnom postupku nije bio u stanju potvrditi okolnosti iz stavaka 3., 4. i 5. ovog članka, a posebno izvršiti svoje pravo na učinkovito pravno sredstvo u skladu s člankom 39.
               [...]“

               11

               Članak 34. Direktive 2005/85, pod naslovom „Postupovna pravila“, propisuje u stavku 2.:
               „U nacionalnom pravu države članice mogu utvrditi pravila za prethodno ispitivanje sukladno članku 32. [...]
               […]
               Tražitelju azila [ova pravila] ne onemogućuju pristup novom postupku ni dovode do stvarnog ukidanja ili ozbiljnog ograničenja tog pristupa.“

               12

               Članak 39. ove direktive, naslovljen „Pravo na učinkovito pravno sredstvo“, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da tražitelji azila imaju pravo na učinkovito pravno sredstvo pred sudom protiv sljedećeg:
               [...]

                        (c)

                        odluke o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva sukladno člancima 32. i 34.;

                  [...]
               2.   Države članice predviđaju rokove i ostala potrebna pravila kako bi tražitelj mogao iskoristiti svoje pravo na učinkovito pravno sredstvo sukladno stavku 1.
               3.   U skladu sa svojim međunarodnim obvezama države članice, prema potrebi, predviđaju pravila koja se odnose na:

                        (a)

                        pitanje ima li pravno sredstvo u skladu sa stavkom 1. učinak da se tražiteljima omogući ostanak u odnosnoj državi članici u očekivanju ishoda njihovih zahtjeva;

                        (b)

                        mogućnost pravnog sredstva ili zaštitnih mjera, kada pravno sredstvo u skladu sa stavkom 1. nema takav učinak da se tražiteljima omogući ostanak u dotičnoj državi članici u očekivanju ishoda njihovih zahtjeva. Države članice mogu, također, predvidjeti pravno sredstvo po službenoj dužnosti [...]

                  [...]“

         Direktiva 2008/115/EZ

               13

               Članak 6. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.), naslovljen „Odluka o vraćanju“, propisuje u stavku 1.:
               „Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do. 5.“

               14

               Članak 13. te direktive propisuje:
               „1.   Konkretni državljanin treće zemlje ima pravo na učinkovit pravni lijek žalbe ili preispitivanja odluke u vezi povratka, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom ili nadležnim tijelom koje je sastavljeno od članova koji su nepristrani i nezavisni.
               2.   Tijelo iz stavka 1. ima ovlaštenje preispitati odluke u vezi s povratkom, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., uključujući mogućnosti privremene suspenzije njezinog izvršenja, osim ako je privremena suspenzija već u tijeku prema nacionalnom zakonodavstvu.
               [...]“

         Belgijsko pravo

               15

               Članak 4. Zakona od 12. siječnja 2007. o prihvatu tražitelja azila i određenih drugih kategorija stranaca (Moniteur belge od 7. svibnja 2007., str. 24027.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, propisuje:
               „Agencija može, obrazloženom odlukom koja se pojedinačno odnosi na tražitelja azila, odlučiti da tražitelj azila koji podnese drugi zahtjev za azil tijekom razmatranja njegova zahtjeva nema prava na temelju članka 6. stavka 1. ovoga zakona dok spis nije poslan Uredu za strance pri Općem povjerenstvu za izbjeglice i osobe bez državljanstva [...]“

               16

               Članak 6. stavak 2. navedenoga zakona propisuje:
               „Neovisno o člancima 4., 4/1 i 35/2 ovoga zakona, svaki tražitelj azila ima pravo na materijalnu pomoć od podnošenja zahtjeva za azil do okončanja postupka za priznavanje azila.
               Ako se postupak okonča donošenjem odluke o odbijanju, materijalna pomoć prestaje istekom roka za izvršenje odluke kojom se nalaže napuštanje državnog područja, dostavljene tražitelju azila. [...]
               [...]“

               17

               Članak 57. stavak 2. organskog Zakona od 8. srpnja 1976. o javnim centrima za socijalnu skrb, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, glasi:
               „[...]
               Stranac koji je izjavio da je izbjeglica i zatražio priznavanje tog statusa nezakonito boravi u Kraljevini ako mu je zahtjev za azil odbijen i dostavljena odluka kojom se nalaže napuštanje državnog teritorija.
               Socijalna pomoć odobrena strancu koji je na nju stvarno imao pravo u vrijeme dostavljanja odluke kojom mu se nalaže napuštanje državnog područja prestaje, osim u slučaju hitne medicinske pomoći, na dan kada on stvarno napusti to područje, a najkasnije istekom roka koji je određen u odluci kojom mu se nalaže napuštanje državnog područja.
               [...]“

               18

               Na temelju članka 39/1, članka 39/2 stavka 1. podstavka 3., članka 39/76, članka 39/82 stavka 4. podstavka 2. i članka 57/6/2 Zakona od 15. prosinca 1980. o pristupu državnom području, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca (Moniteur belge od 31. prosinca 1980., str. 14584., u daljnjem tekstu: Zakon od 15. prosinca 1980.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, protiv odluke kojom se naknadni zahtjev za azil odbija mogu se podnijeti isključivo tužba za poništenje i zahtjev za odgodu u slučaju iznimne hitnosti.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               A. A. Tall, senegalski državljanin, podnio je u Belgiji prvi zahtjev za azil čije je odbijanje potvrđeno odlukom Vijeća za sporove u vezi sa strancima (Conseil du contentieux des étrangers) od 12. studenoga 2013.

               20

               Konkretna osoba podnijela je tužbu protiv te odluke pred Conseil d’État koji je odlukom od 10. siječnja 2014. tu tužbu proglasio nedopuštenom.

               21

               A. A. Tall podnio je 16. siječnja 2014. drugi zahtjev za azil, navodeći nove činjenice.

               22

               Odlukom od 23. siječnja 2014. Opće povjerenstvo za izbjeglice i osobe bez državljanstva odbilo je razmatranje drugog zahtjeva za azil.

               23

               Odlukom od 27. siječnja 2014. CPAS je ukinuo, s učinkom od 10. siječnja 2014., socijalnu pomoć na koju je A. A. Tall imao pravo s obrazloženjem da je konkretna osoba podnijela drugi zahtjev za azil, pa to tijelo „više nije nadležno ni za pružanje socijalne pomoći, koja odgovara integracijskoj naknadi, ni za pružanje medicinske pomoći“.

               24

               A. A. Tallu je 10. veljače 2014. dostavljena odluka kojom mu se nalaže napuštanje državnog područja.

               25

               Konkretna osoba podnijela je 19. veljače 2014. Vijeću za sporove u vezi sa strancima pravno sredstvo protiv odluke o odbijanju drugog zahtjeva za azil.

               26

               Usporedno s tim pravnim sredstvom, A. A. Tall je 27. veljače 2014. podnio sudu koji je uputio zahtjev tužbu protiv odluke CPAS‑a kojom mu se ukida socijalna pomoć.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev proglasio je tu tužbu dopuštenom i osnovanom u dijelu u kojem se ona odnosi na razdoblje od 10. siječnja do 17. veljače 2014. s obrazloženjem da je, na temelju relevantnih nacionalnih odredbi, odluka o ukidanju socijalne pomoći u glavnom postupku mogla stupiti na snagu tek računajući od dana isteka roka za dobrovoljni odlazak određenog u odluci kojom mu se nalaže napuštanje državnog područja, odnosno 18. veljače 2014.

               28

               Kad je riječ o socijalnoj pomoći na čiji je nastavak primanja A. A. Tall polagao pravo od 18. veljače 2014., sud koji je uputio zahtjev smatrao je da konkretna osoba na temelju nacionalnog prava nije mogla podnijeti pravno sredstvo u sporu pune jurisdikcije i sa suspenzivnim učinkom protiv odluke o odbijanju drugog zahtjeva za azil. Naime, prema tom sudu jedina pravna sredstva koja nacionalno zakonodavstvo predviđa protiv odluke o odbijanju naknadnog zahtjeva za azil jesu tužba za poništenje i zahtjev za odgodu u slučaju „iznimne hitnosti“, koji, s obzirom na to da nemaju suspenzivan učinak, lišavaju konkretnu osobu njezina prava na ostanak i prava na socijalnu pomoć.

               29

               U tim je okolnostima Tribunal du travail u Liègeu odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               30

               CPAS, Fedasil, belgijska vlada i Europska komisija navode da je prethodno pitanje nedopušteno. Naime, oni ističu da je Zakon od 10. travnja 2014. o različitim odredbama u vezi s postupkom pred Conseil du contentieux des étrangers i pred Conseil d’État (u daljnjem tekstu: Zakon od 10. travnja 2014.), kojim je izmijenjen Zakon od 15. prosinca 1980., doveo do toga da je, uzimajući u obzir prijelazne odredbe navedene u njegovu članku 26., od stupanja na snagu 31. svibnja 2014., odnosno nakon što je Sud zaprimio ovaj zahtjev za prethodnu odluku, pravno sredstvo koje je A. A. Tall podnio protiv odluke o odbijanju razmatranja drugog zahtjeva za azil dobilo suspenzivan učinak kao i to da mu se u razdoblju ispitivanja tog pravnog sredstva priznaje pravo na materijalnu pomoć.

               31

               Sud je od suda koji je uputio zahtjev zatražio da se izjasni o posljedicama stupanja na snagu Zakona od 10. travnja 2014. kako na glavni postupak tako i na zahtjev za prethodnu odluku i da pojasni je li postupak koji se pred njim vodi još uvijek u tijeku te, ako jest, je li odgovor Suda potreban za odlučivanje u tom postupku.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev naveo je, u odgovoru koji je Sud zaprimio 19. siječnja 2015., da je u dijelu koji se odnosi na razdoblje od 18. veljače do 31. svibnja 2014. postupak pred njim još uvijek u tijeku.

               33

               Usto, Fedasil je Sudu 28. svibnja 2015. dostavio presliku presude belgijskog Ustavnog suda (Cour constitutionnelle) br. 56/2015 od 7. svibnja 2015. Potonji sud, kojemu je sud koji je uputio zahtjev također postavio pitanje o sukladnosti predmetnih nacionalnih odredaba s belgijskim Ustavom, a u svjetlu EKLJP‑a, presudio je da se, uzimajući u obzir stupanje na snagu Zakona od 10. travnja 2014. i prijelaznih odredaba navedenih u njegovu članku 26., taj zakon primjenjuje na postupak koji je A. A. Tall pokrenuo pred Conseil du contentieux des étrangers i odlučio je proslijediti predmet sudu koji je uputio zahtjev kako bi ga potonji mogao preispitati i ocijeniti je li mu odgovor na prethodno pitanje koje je postavio Ustavnom sudu i dalje potreban.

               34

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je u okviru postupka ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sucu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koje je postavljeno Sudu. Slijedom toga, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan odlučiti. Pretpostavka relevantnosti koja vrijedi za prethodna pitanja koja postavljaju nacionalni sudovi može se osporiti samo iznimno, ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda FOA, C‑354/13, EU:C:2014:2463, t. 45. i navedena sudska praksa).

               35

               Usto, Sud u okviru prethodnog postupka nije nadležan odlučivati o tumačenju nacionalnih odredaba niti ocjenjivati je li ih sud koji je uputio zahtjev pravilno protumačio. Naime, samo su nacionalni sudovi nadležni odlučivati o tumačenju nacionalnog prava (presuda Samba Diouf, C‑69/10, EU:C:2011:524, t. 59. i navedena sudska praksa).

               36

               Iz toga slijedi da Sud nije nadležan odlučivati o tome trebaju li se prijelazne odredbe novoga zakona tumačiti na način da se on retroaktivno primjenjuje na situaciju u kojoj se nalazi A. A. Tall, osobito u spornom razdoblju koje je naveo sud koji je uputio zahtjev u svojem odgovoru od 19. siječnja 2015. na zahtjev za pružanje informacija koji mu je uputio Sud.

               37

               Prema tome, nije očito da tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev nije nužno za odlučivanje u glavnom postupku.

               38

               Slijedom toga, ovo prethodno pitanje je dopušteno.

         Meritum

               39

               Prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 39. Direktive 2005/85, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da se protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne priznaje suspenzivan učinak pravnom sredstvu podnesenom protiv odluke, kao što je ona u glavnom postupku, o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva za azil.

               40

               Najprije valja navesti da drugi zahtjev za azil koji je podnio A. A. Tall treba doista smatrati „naknadnim zahtjevom“ u smislu članka 32. Direktive 2005/85 i da je odluka kojom Opće povjerenstvo za izbjeglice i osobe bez državljanstva odbija razmatranje tog zahtjeva „odluka o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva“ u smislu članka 39. stavka 1. točke (c) te direktive.

               41

               Navedena direktiva određuje u svojem članku 39. značajke koje moraju imati pravna sredstva, osobito ona podnesena protiv odluke o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva, i propisuje u članku 24., naslovljenom „Posebni postupci“, mogućnost da države članice predvide posebne postupke, iznimno od načela i jamstava iz poglavlja II. te direktive.

               42

               Valja utvrditi treba li navedene članke tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu koje ne priznaje suspenzivan učinak pravnom sredstvu protiv odluke, kao što je ona u glavnom postupku, o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva za azil i koje podnositelju takvog zahtjeva, nakon odbijanja prethodnog zahtjeva za azil, uskraćuje, među ostalim, pravo na financijsku pomoć dok se ne odluči o pravnom sredstvu protiv te odluke.

               43

               Najprije valja istaknuti da postupci ustanovljeni Direktivom 2005/85 predstavljaju minimalne norme i da države članice raspolažu u više pogleda diskrecijskom ovlašću kako bi ih provele uzimajući u obzir osobitosti nacionalnog prava (presuda Samba Diouf, C‑69/10, EU:C:2011:524, t. 29.).

               44

               Valja podsjetiti da članak 39. Direktive 2005/85, kojim se utvrđuje temeljno pravo na učinkovito pravno sredstvo, nalaže državama članicama da tražiteljima azila osiguraju pravo na učinkovito pravno sredstvo pred sudom protiv akata koji su navedeni u njezinu članku 1.

               45

               U tom pogledu, iz članka 39. stavka 1. točke (c) navedene direktive proizlazi da države članice tražiteljima azila trebaju osigurati pravo na učinkovito pravno sredstvo protiv „odluke o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva sukladno člancima 32. i 34. [te direktive]“.

               46

               Usto, valja podsjetiti da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 15. Direktive 2005/85, ako tražitelj azila ponovno podnese zahtjev bez iznošenja novih dokaza ili navoda, obveza država članica da provedu novi potpuni postupak razmatranja smatrala bi se nerazmjernom i u tim slučajevima države članice trebale bi imati mogućnost odabira između postupaka koji uključuju iznimke od jamstava koja obično uživa tražitelj.

               47

               Prema tome, kako to propisuje članak 32. stavak 2. točka (b) Direktive 2005/85, odluka o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva može se donijeti u okviru „posebnog postupka“, nakon postupka koji se, prema članku 32. stavku 3. navedene direktive, sastoji od prethodnog ispitivanja toga jesu li se nakon odluke o prijašnjem zahtjevu konkretnog tražitelja pojavili ili je tražitelj iznio nove elemente ili spoznaje u vezi s razmatranjem ispunjava li uvjete za status izbjeglice.

               48

               U svakom slučaju, članak 32. stavak 4. Direktive 2005/85 navodi da, ako se nakon prethodnog ispitivanja pojave ili tražitelj iznese nove elemente ili nalaze koji znatno povećavaju vjerojatnost da tražitelj ispunjava uvjete za status izbjeglice, zahtjev se dalje ispituje u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. te direktive. Nasuprot tomu, ako se, kao što je slučaj u glavnom postupku, ispitivanje naknadnog zahtjeva prekine nakon navedenog prethodnog ispitivanja, države članice mogu na temelju članka 7. stavka 2. navedene direktive predvidjeti iznimku od pravila navedenog u stavku 1. toga članka, prema kojemu tražitelji azila smiju ostati u državi članici isključivo u svrhu postupka.

               49

               Iz toga slijedi, a fortiori, da države članice mogu predvidjeti da pravno sredstvo protiv odluke o odbijanju naknadnog zahtjeva za azil, poput onoga u glavnom postupku, nema suspenzivan učinak.

               50

               Usto, valja istaknuti da odredbe Direktive 2005/85 treba tumačiti, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 8., poštujući temeljna prava i načela priznata Poveljom.

               51

               Prema tome, značajke pravnog sredstva predviđenog člankom 39. navedene direktive trebaju biti određene sukladno članku 47. Povelje koji predstavlja potvrdu načela djelotvorne sudske zaštite i u skladu s kojim svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na učinkovit pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima navedenim člankom (vidjeti po analogiji presudu Abdida, C‑562/13, EU:C:2014:2453, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               52

               U tom pogledu, iz pojašnjenja uz članak 47. Povelje proizlazi da je prvi stavak toga članka zasnovan na članku 13. EKLJP‑a.

               53

               Također valja istaknuti da članak 19. stavak 2. Povelje navodi da nitko ne smije, među ostalim, biti udaljen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da će biti podvrgnut nečovječnom ili ponižavajućem postupanju.

               54

               Iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava, koju na temelju članka 52. stavka 3. Povelje treba uzeti u obzir prilikom tumačenja njezina članka 19. stavka 2., proizlazi da, ako država članica donese odluku o vraćanju stranca u zemlju za koju je, na temelju ozbiljnih razloga, moguće zaključiti da će biti izložen stvarnom riziku od postupanja suprotnih članku 3. EKLJP‑a, učinkovitost podnesenog pravnog sredstva, propisana člankom 13. EKLJP‑a, zahtijeva da taj stranac ima pravo na pravno sredstvo sa suspenzivnim učinkom u sporu pune jurisdikcije protiv izvršenja odluke kojom se omogućuje njegovo vraćanje (vidjeti osobito presudu ESLJP‑a, Gebremedhin protiv Francuske, t. 67., ESLJP 2007.-II kao i Hirsi Jamaa i drugi protiv Italije, t. 200., ESLJP 2012.‑II).

               55

               Međutim, valja istaknuti da se, u ovom slučaju, glavni postupak odnosi isključivo na zakonitost odluke o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva za azil, u smislu članka 32. Direktive 2005/85.

               56

               Nepostojanje suspenzivnog učinka pravnog sredstva podnesenog protiv takve odluke u načelu je sukladno članku 19. stavku 2. i članku 47. Povelje. Naime, iako jedna takva odluka državljaninu treće zemlje ne omogućuje međunarodnu zaštitu, njezino izvršenje ne može, samo po sebi, dovesti do njegova udaljavanja.

               57

               Suprotno tomu, ako u okviru razmatranja zahtjeva za azil, koji je podnesen prije ili nakon odluke kao što je ona u glavnom postupku, država članica donese protiv konkretnog državljanina treće zemlje odluku o vraćanju u smislu članka 6. Direktive 2008/115, on bi sukladno njezinu članku 13. trebao protiv te odluke moći ostvariti svoje pravo na učinkovito pravno sredstvo.

               58

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda u svakom slučaju proizlazi da pravno sredstvo nužno treba imati suspenzivan učinak, ako je podneseno protiv odluke o vraćanju čije izvršenje može izložiti predmetnog državljanina treće zemlje ozbiljnom riziku smrtne kazne, mučenju i ostalim neljudskim ili ponižavajućim postupanjima, omogućujući tako da su u vezi s tim državljaninom treće zemlje ispunjeni zahtjevi iz članka 19. stavka 2. i članka 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu Abdida, C‑562/13, EU:C:2014:2453, t. 52. i t. 53.).

               59

               Iz toga slijedi da nepostojanje pravnog sredstva sa suspenzivnim učinkom protiv odluke kao što je ona u glavnom postupku, čije izvršenje ne može izložiti konkretnog državljanina treće zemlje riziku postupanja suprotnog članku 3. EKLJP‑a, ne predstavlja povredu prava na djelotvornu sudsku zaštitu, kao što je propisano člankom 39. Direktive 2005/85, u vezi s člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje.

               60

               S obzirom na prethodno navedeno, na prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 39. Direktive 2005/85, u vezi s člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne priznaje suspenzivan učinak pravnom sredstvu podnesenom protiv odluke kao što je ona u glavnom postupku, o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva za azil.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 39. Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama, u vezi s člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne priznaje suspenzivan učinak pravnom sredstvu podnesenom protiv odluke kao što je ona u glavnom postupku, o prekidu rješavanja naknadnog zahtjeva za azil.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 26. studenoga 2015.#HK Intertrade Co. Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Rok za podnošenje tužbe – Dan od kojega rok počinje teći – Dopuštenost – Pravo na saslušanje – Obveza obavješćivanja – Obveza obrazlaganja – Prava na obranu – Očita pogreška u ocjeni.#Spojeni predmeti T-159/13 i T-372/14.


Presuda Suda (peto vijeće) od 30. studenog 1983. # Ferriere di Roè Volciano SpA protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet 234/82.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 22. listopada 2015.#Skatteverket protiv Davida Hedqvista.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (c) i članak 135. stavak 1. točke (d) do (f) – Isporuka usluga uz naknadu – Transakcije zamjene virtualne valute ,bitcoin’ za tradicionalnu valutu – Izuzeće.#Predmet C-264/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 2. stavak 1. točka (c) i članak 135. stavak 1. točke (d) do (f) — Isporuka usluga uz naknadu — Transakcije zamjene virtualne valute ‚bitcoin’ za tradicionalnu valutu — Izuzeće“
      U predmetu C‑264/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud, Švedska), odlukom od 27. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 2. lipnja 2014., u postupku

         Skatteverket

      protiv

         Davida Hedqvista,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Skatteverket, M. Loeb, u svojstvu pravnog savjetnika,

               —

               za D. Hedqvista, A. Erasmie, advokat, i F. Berndt, jur. kand.,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i E. Karlsson, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios, M. Owsiany‑Hornung, K. Simonsson i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. i članka 135. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji se vodi između Skatteverketa (švedsko tijelo porezne uprave) i D. Hedqvista, vezano uz prethodno mišljenje koje je dala Komisija za poreznopravna pitanja (Skatterättsnämnden) o plaćanju poreza na dodanu vrijednost na transakcije zamjene tradicionalnih valuta u virtualnu valutu ‚bitcoin’ ili obratno, koje D. Hedqvist želi izvršavati posredstvom jednog društva.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno članku 2. Direktive o PDV‑u:
               „1.   Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        (a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  […]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;

                  […]“

               4

               Člankom 14. stavkom 1. te direktive predviđa se:
               „‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.“

               5

               Članak 24. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „‚Isporuka usluga’ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.“

               6

               U članku 135. Direktive o PDV‑u određuje se:
               „1.   Države članice obvezne su izuzeti sljedeće transakcije:
               […]

                        (d)

                        transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente, ali isključujući naplatu dugova;

                        (e)

                        transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na valutu, novčanice i kovanice koje se koriste kao zakonito sredstvo plaćanja, s izuzetkom kolekcionarskih predmeta [kolekcionarskih novčanica i kovanica], odnosno zlata, srebra ili drugog metalnog novca ili novčanica koje se obično ne koriste kao zakonito sredstvo plaćanja ili kovanic[a] [i novčanica] od numizmatičkog značaja;

                        (f)

                        transakcije, uključujući ugovaranje ali ne i upravljanje ili pohranu, [u vezi s] dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima, dužničkim i ostalim vrijednosnim papirima, ali isključujući dokumente kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom [te] prav[a] i vrijednosn[e] papir[e] iz članka 15. stavka 2.;

                  […]“

         Švedsko pravo

               7

               U poglavlju 1. Zakona (1994:200) o porezu na dodanu vrijednost (Mervärdesskattelagen (1994:200); u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) članak 1. propisuje da se državi PDV plaća na isporuke dobara i obavljene usluge u tuzemstvu uz naknadu koje izvrši porezni obveznik kao takav.

               8

               U poglavlju 3. toga zakona, članak 23. stavak 1. određuje da su od PDV‑a izuzete isporuke novčanica i kovanica koje se koriste kao zakonsko sredstvo plaćanja, osim kolekcionarskih predmeta, odnosno kovanica od zlata, srebra ili drugog metala te novčanica koje se u pravilu ne koriste kao zakonsko sredstvo plaćanja ili kovanica i novčanica od numizmatičke vrijednosti.

               9

               U tom istom poglavlju 3., članak 9. predviđa izuzeće za obavljanje bankarskih i financijskih usluga kao i za transakcije koje uključuju vrijednosne papire te slične transakcije. Bankarske i financijske usluge ne uključuju djelatnosti javnih bilježnika, usluge prisilne naplate i administrativne usluge vezane uz otkup potraživanja ili zakup skladišnog prostora.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               10

               D. Hedqvist želi posredstvom jednog društva pružati usluge zamjene tradicionalnih valuta za virtualnu valutu ‚bitcoin’ i obratno.

               11

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku razvidno je da se virtualna valuta ‚bitcoin’ ponajprije koristi za plaćanja na internetu među privatnim osobama kao i u nekim internetskim trgovinama koje prihvaćaju tu valutu. Ta virtualna valuta nema jednog izdavača, već se kreira izravno unutar mreže putem posebnog algoritma. Sustav virtualne valute ‚bitcoin’ dopušta posjedovanje i prijenos iznosa ‚bitcoina’ na anonimnoj osnovi unutar mreže korisnika koji imaju adrese ‚bitcoin’. Adresa ‚bitcoin’ može se usporediti s brojem bankovnog računa.

               12

               Pozivajući se na izvješće Europske središnje banke o virtualnim valutama iz 2012. godine, sud koji je uputio zahtjev navodi da se virtualna valuta može definirati kao vrsta nereguliranog digitalnog novca koji izdaju i provjeravaju njegovi razvojni programeri te koja je prihvaćena među članovima specifične virtualne zajednice. Virtualna valuta ‚bitcoin’ spada u takozvane virtualne valute „s dvostranim tokom“ te je korisnici mogu kupiti ili prodati na temelju tečajne liste. Kada je riječ o njihovoj uporabi u stvarnome svijetu, takve su virtualne valute slične drugim konvertibilnim valutama. One omogućuju kupnju kako virtualnih tako i stvarnih dobara i usluga. Virtualne se valute razlikuju od elektroničkog novca, kako ga definira Direktiva 2009/110/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o osnivanju, obavljanju djelatnosti i bonitetnom nadzoru poslovanja institucija za elektronički novac te o izmjeni direktiva 2005/60/EZ i 2006/48/EZ i stavljanju izvan snage Direktive 2000/46/EZ (SL L 267, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 94.), po tome što, za razliku od elektroničkog novca, kod virtualnih valuta sredstva nisu izražena u tradicionalnoj obračunskoj jedinici, primjerice u eurima, nego u virtualnoj obračunskoj jedinici, kao što je ‚bitcoin’.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da bi se transakcije čije obavljanje D. Hedqvist planira odvijale u elektroničkom obliku posredstvom internetske stranice društva. To bi društvo jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ kupovalo izravno od privatnih osoba i poduzeća ili na međunarodnoj burzi. Društvo bi te jedinice potom moglo preprodati na međunarodnoj burzi ili ih pohraniti. Osim toga, društvo D. Hedqvista bi te jedinice prodavalo privatnim osobama ili poduzećima koji bi izvršili narudžbu preko internetske stranice društva. Ako bi klijent prihvatio cijenu koju je društvo D. Hedqvista ponudilo u švedskim krunama i nakon zaprimanja uplate, prodane jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ automatski bi se doznačivale na naznačenu ‚bitcoin’ adresu. Jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ koje to društvo prodaje mogle bi biti bilo jedinice koje društvo kupi izravno na burzi nakon što je klijent izvršio narudžbu bilo jedinice koje već ima pohranjene. Cijena koju bi to društvo nudilo klijentima određivala bi se prema važećoj cijeni na posebnoj burzi na koju bi se dodavao određeni postotak. Razlika između kupovne i prodajne cijene predstavljala bi dobit društva D. Hedqvista. Društvo ne bi naplaćivalo nikakve druge troškove.

               14

               Dakle, transakcije koje D. Hedqvist planira svodile bi se na kupnju i prodaju jedinica virtualne valute ‚bitcoin’ u zamjenu za nacionalnu valutu kao što je švedska kruna ili obratno. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nije vidljivo da bi te transakcije uključivale plaćanja u ‚bitcoinu’.

               15

               Prije nego što je počeo obavljati te transakcije, D. Hedqvist zatražio je prethodno mišljenje Vijeća za poreznopravna pitanja kako bi dobio odgovor na pitanje plaća li se PDV kod kupnje i prodaje jedinice virtualne valute ‚bitcoin’.

               16

               Ta je komisija u mišljenju od 14. listopada 2013., pozivajući se na presudu First National Bank of Chicago (C‑172/96, EU:C:1998:354), zaključila da će D. Hedqvist nuditi uslugu zamjene valuta uz naknadu. Komisija je međutim smatrala da se na uslugu zamjene valuta primjenjuje izuzeće iz članka 9. u poglavlju 3. Zakona o PDV‑u.

               17

               Komisija za poreznopravna pitanja smatra da je virtualna valuta ‚bitcoin’ sredstvo plaćanja koje se koristi na način sličan zakonskim sredstvima plaćanja. Usto tvrdi da se izraz „zakonita sredstva plaćanja“ iz članka 135. stavka 1. točke (e) Direktive o PDV‑u koristi kako bi se suzilo područje primjene izuzeća u pogledu novčanica i kovanica. Slijedom toga smatra da taj izraz treba shvatiti u smislu da se on odnosi samo na novčanice i kovanice, a ne na valute. Smatra da je takvo tumačenje također u skladu s ciljem izuzeća predviđenih člankom 135. stavkom 1. točkama (b) do (g) Direktive o PDV‑u, odnosno izbjegavanjem problema povezanih s plaćanjem PDV‑a na financijske usluge.

               18

               Skatteverket je protiv odluke Komisije za poreznopravna pitanja podnio tužbu pred Högsta förvaltningsdomstolenom (Vrhovni upravni sud), tvrdeći da usluga iz zahtjeva koji je podnio D. Hedqvist nije obuhvaćena izuzećem iz članka 9. u poglavlju 3. Zakona o PDV‑u.

               19

               D. Hedqvist s druge strane traži da se tužba Skatteverketa odbije i da se potvrdi prethodno mišljenje Komisije za poreznopravna pitanja.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku smatra da se iz presude First National Bank of Chicago (C‑172/96, EU:C:1998:354) može zaključiti da transakcije zamjene virtualne valute za tradicionalnu valutu i obratno, koje se obavljaju uz plaćanje iznosa koji odgovara marži između kupovne cijene koju je platio operator i prodajne cijene koju on primjenjuje, predstavljaju isporuku usluge uz naknadu. U tom slučaju postavlja se pitanje jesu li te transakcije obuhvaćene nekim od izuzeća za financijske usluge iz članka 135. stavka 1. Direktive o PDV‑u, odnosno konkretno izuzećima iz točaka (d) do (f) te odredbe.

               21

               Izražavajući sumnju oko toga primjenjuje li se neko od navedenih izuzeća na spomenute transakcije, Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 2. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti tako da transakcije opisane kao zamjena virtualne valute za tradicionalnu valutu i obratno, koje se obavljaju uz plaćanje naknade koju pružatelj usluge uključuje kod obračunavanja tečaja, predstavljaju isporuku usluga uz naknadu?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, treba li članak 135. stavak 1. [te direktive] tumačiti tako da je gore navedena transakcija zamjene valuta izuzeta od plaćanja poreza?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome želi znati treba li članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da transakcije, poput onih iz glavnog postupka, koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj ju prodaje svojim klijentima, predstavljaju isporuku usluga uz naknadu u smislu te odredbe.

               23

               U članku 2. stavku 1. Direktive o PDV‑u određuje se da PDV‑u podliježu isporuke robe i usluga koje obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje.

               24

               Kao prvo, treba reći da se virtualna valuta s dvostranim tokom ‚bitcoin’, koja će se zamjenjivati s tradicionalnim valutama u okviru transakcija zamjene valuta, ne može smatrati „materijalnom imovinom“ u smislu članka 14. Direktive o PDV‑u jer je, kako je to navela i nezavisna odvjetnica u točki 17. svojeg mišljenja, jedina svrha te virtualne valute da služi kao sredstvo plaćanja.

               25

               Isto vrijedi i za tradicionalne valute, sve dok se radi o novcu koji je zakonsko sredstvo plaćanja (vidjeti u tom smislu presudu First National Bank of Chicago, C‑172/96, EU:C:1998:354, t. 25.).

               26

               Slijedom navedenoga, transakcije iz glavnog postupka koje se sastoje od zamjene različitih sredstava plaćanja nisu obuhvaćene pojmom „isporuke robe“ iz članka 14. Direktive. Te transakcije stoga predstavljaju isporuke usluga u smislu članka 24. Direktive o PDV‑u.

               27

               Kao drugo, kada je riječ o naplatnoj naravi isporuke usluga, treba podsjetiti da je isporuka usluga obavljena „uz naknadu“ u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u te stoga podliježe obvezi PDV‑a samo ako postoji izravna veza između obavljene usluge i protuvrijednosti koju je obveznik poreza primio (presude Loyalty Management UK i Baxi Group, C‑53/09 i C‑55/09, EU:C:2010:590, t. 51. i navedena sudska praksa te Serebryannay vek, C‑283/12, EU:C:2013:599, t. 37.). Takva izravna veza bit će uspostavljena ako između pružatelja i korisnika usluga postoji pravni odnos tijekom kojega izmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu protučinidba koju dobiva pružatelj usluge predstavlja stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (presuda Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, t. 29. i navedena sudska praksa).

               28

               Iz informacija sadržanih u spisu koji je dostavljen Sudu razvidno je da je u predmetu iz glavnog postupka između društva D. Hedqvista i njegovih suugovaratelja postojao dvostranoobvezni pravni odnos u okviru kojega se stranke koje sudjeluju u transakciji uzajamno obvezuju prenijeti iznose u određenoj valuti i za to primiti protuvrijednost u virtualnoj valuti s dvostranim tokom ili obratno. Također se iznosi da bi to društvo za obavljanje tih usluga bilo plaćeno u obliku naknade koja odgovara marži koju bi to društvo uključilo u izračun tečaja po kojem bi bilo spremno prodavati ili kupovati dotične valute.

               29

               Sud je već imao priliku zaključiti da je kod određivanja je li isporuka usluge naplatne naravi bez ikakve važnosti činjenica što naknada nema oblik naplate provizije ili plaćanja posebnih troškova (presuda First National Bank of Chicago, C‑172/96, EU:C:1998:354, t. 33.).

               30

               S obzirom na prethodno navedena razmatranja, valja zaključiti da transakcije, poput onih iz glavnog postupka, predstavljaju isporuke usluga obavljene u zamjenu za prepuštanje naknade koje čini izravnu vezu s obavljenom uslugom, odnosno isporuke usluga uz naknadu u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u.

               31

               Na prvo pitanje stoga treba odgovoriti da članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da transakcije, poput onih iz glavnog postupka, koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj ju prodaje svojim klijentima, predstavljaju isporuku usluga uz naknadu u smislu te odredbe.

         Drugo pitanje

               32

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome želi znati treba li članak 135. stavak 1. točke (d) do (f) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da su od PDV‑a izuzete isporuke usluga, poput onih iz glavnog postupka, koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj ju prodaje svojim klijentima.

               33

               Prije svega treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda izuzeća iz članka 135. stavka 1. Direktive o PDV‑u predstavljaju autonomne pojmove prava Unije s ciljem izbjegavanja razilaženja u primjeni sustava PDV‑a među državama članicama (vidjeti među ostalim presude Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, t. 19. i navedenu sudsku praksu te DTZ Zadelhoff, C‑259/11, EU:C:2012:423, t. 19.).

               34

               Također je ustaljena sudska praksa da se izrazi koji se koriste kod određivanja tih izuzeća trebaju usko tumačiti, s obzirom na to da ona predstavljaju iznimke od općeg pravila prema kojem se PDV plaća na svaku isporuku usluge koju porezni obveznik obavi uz naknadu (presude Ludwig,C‑453/05, EU:C:2007:369, t. 21. i DTZ Zadelhoff, C‑259/11, EU:C:2012:423, t. 20.).

               35

               Međutim, tumačenje tih izraza mora biti u skladu s ciljevima koji se žele postići izuzećima iz članka 135. stavka 1. Direktive o PDV‑u te treba zadovoljavati zahtjeve koje pretpostavlja načelo porezne neutralnosti sadržano u zajedničkom sustavu PDV‑a. Stoga to pravilo uskog tumačenja ne znači da izraze korištene kod definiranja izuzeća iz članka 135. stavka 1. treba tumačiti na način koji bi ih lišio njihovih učinaka (vidjeti među ostalim presude Don Bosco Onroerend Goed, C‑461/08, EU:C:2009:722, t. 25.; DTZ Zadelhoff, C‑259/11, EU:C:2012:423, t. 21. i J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C‑326/11, EU:C:2012:461, t. 20.).

               36

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da izuzeća iz članka 135. stavka 1. točaka (d) do (f) imaju za cilj među ostalim smanjiti poteškoće u pogledu utvrđivanja porezne osnovice i iznosa PDV‑a koji se može odbiti (vidjeti među ostalim presudu Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, t. 24. te rješenje Tiercé Ladbroke, C‑231/07 i C‑232/07, EU:C:2008:275, t. 24.).

               37

               Osim toga, transakcije izuzete od PDV‑a temeljem tih odredbi po svojoj su naravi financijske transakcije, iako ih nužno ne moraju obavljati banke ili financijske institucije (vidjeti presude Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, t. 21. i 22. te navedenu sudsku praksu i Granton Advertising, C‑461/12, EU:C:2014:1745, t. 29.).

               38

               Kada je riječ, kao prvo, o izuzećima predviđenima u članku 135. stavku 1. točki (d) Direktive o PDV‑u, treba podsjetiti da su prema toj odredbi države članice dužne izuzeti transakcije koje se među ostalim odnose na „depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente“.

               39

               Dakle, transakcije izuzete temeljem te odredbe definirane su prema prirodi obavljenih isporuka usluga. Da bi se mogle kvalificirati kao izuzete transakcije, dotične usluge moraju, općenito gledano, činiti zasebnu cjelinu koja ispunjava temeljne i specifične funkcije usluge opisane u toj odredbi (vidjeti presudu Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, t. 26. i 27. te navedenu sudsku praksu).

               40

               Iz teksta odredbe članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u, u kontekstu presude Granton Advertising (C‑461/12, EU:C:2014:1745, t. 37. i 38.), proizlazi da se transakcije uređene tom odredbom odnose na usluge ili instrumente čiji način funkcioniranja pretpostavlja prijenos novca.

               41

               Nadalje, kao što je nezavisna odvjetnica izložila u točkama 51. i 52. svojeg mišljenja, navedenom odredbom nisu obuhvaćene transakcije koje se tiču samog novca. Naime, one su uređene posebnom odredbom, to jest člankom 135. stavkom 1. točkom (e) Direktive o PDV‑u.

               42

               Budući da je virtualna valuta ‚bitcoin’ ugovorno sredstvo plaćanja, nju s jedne strane ne bi trebalo sagledavati ni kao tekući račun ni kao depozitni račun, plaćanje ili transfer. S druge strane, za razliku od dugova, čekova i drugih utrživih instrumenata iz članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u, ona predstavlja izravno sredstvo plaćanja između operatora koji je prihvaćaju.

               43

               Stoga, transakcije poput onih iz glavnog postupka ne ulaze u područje primjene izuzeća predviđenih tom odredbom.

               44

               Kada je pak riječ, kao drugo, o izuzećima predviđenim člankom 135. stavkom 1. točkom (e) Direktive o PDV‑u, tom se odredbom predviđa da su države članice dužne izuzeti transakcije koje se među ostalim odnose na „valutu, novčanice i kovanice koje se koriste kao zakonito sredstvo plaćanja“.

               45

               U tom pogledu valja podsjetiti da pojmove korištene u toj odredbi treba tumačiti i primjenjivati ujednačeno, imajući u vidu verzije sastavljene na svim jezicima Unije (vidjeti u tom smislu presude Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, t. 16. i navedenu sudsku praksu te Komisija/Španjolska, C‑189/11, EU:C:2013:587, t. 56.).

               46

               Kao što je nezavisna odvjetnica izložila u točkama 31. do 34. svojeg mišljenja, različite jezične verzije članka 135. stavka 1. točke (e) Direktive o PDV‑u ne daju mogućnost da se nedvosmisleno utvrdi primjenjuje li se ta odredba samo na transakcije koje se odnose na tradicionalne valute ili su pak njome obuhvaćene i transakcije koje uključuju neku drugu valutu.

               47

               Kad postoje jezične razlike, doseg pojedinog izraza ne smije se ocjenjivati na temelju tumačenja koje je isključivo tekstualno. Taj izraz treba tumačiti uzimajući u obzir kontekst kojem on pripada, ciljeve i strukturu Direktive o PDV‑u (vidjeti presude Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, t. 20. i navedenu sudsku praksu te Komisija/Španjolska, C‑189/11, EU:C:2013:587, t. 56.).

               48

               Kao što je već spomenuto u točkama 36. i 37. ove presude, izuzeća iz članka 135. stavka 1. točke (e) Direktive o PDV‑u imaju za cilj među ostalim smanjiti poteškoće kod utvrđivanja porezne osnovice i iznosa PDV‑a koji se može odbiti, a koje se javljaju kod oporezivanja financijskih transakcija.

               49

               Transakcije koje uključuju valute koje nisu tradicionalne, odnosno koje nisu novac koji se koristi kao zakonsko sredstvo plaćanja u jednoj ili više zemalja, pod uvjetom da učesnici u transakciji prihvaćaju tu valutu kao alternativno sredstvo plaćanja u odnosu na zakonska sredstva plaćanja, predstavljaju financijske transakcije.

               50

               Nadalje, kao što je i D. Hedqvist u osnovi tvrdio na raspravi, posebice u slučaju transakcija zamjene valuta, poteškoće u pogledu utvrđivanja porezne osnovice i iznosa PDV‑a koji se može odbiti mogu biti identične bez obzira radi li se o zamjeni tradicionalnih valuta, kod koje se u pravilu primjenjuje izuzeće sukladno članku 135. stavku 1. točki (e) Direktive o PDV‑u, ili o zamjeni takve valute za virtualnu valutu s dvostranim tokom koja, iako nije zakonsko sredstvo plaćanja, predstavlja sredstvo plaćanja prihvaćeno među učesnicima transakcije i obratno.

               51

               Iz konteksta i cilja članka 135. stavka 1. točke (e) slijedi da bi tumačenje te odredbe prema kojem bi njome bile uređene samo transakcije koje se odnose na tradicionalne valute dovelo do oduzimanja dijela njezinih učinaka.

               52

               U predmetu iz glavnog postupka nesporno je da je jedina svrha virtualne valute ‚bitcoin’ da služi kao sredstvo plaćanja te da je u tu svrhu prihvaćena od strane određenih operatora.

               53

               Slijedom navedenoga, treba zaključiti da se članak 135. stavak 1. točka (e) Direktive o PDV‑u odnosi i na isporuke usluga, poput onih iz glavnog postupka, koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj ju prodaje svojim klijentima.

               54

               Konačno, kada je riječ o izuzećima iz članka 135. stavka 1. točke (f) Direktive o PDV‑u, valja podsjetiti da su tom odredbom uređene među ostalim transakcije u vezi s „dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima [i] dužničkim […] vrijednosnim papirima“, odnosno vrijednosnim papirima koji daju pravo vlasništva nad pravnim osobama, te s „ostalim vrijednosnim papirima“, koje treba shvatiti kao vrijednosne papire po naravi slične onima koji se konkretno spominju u toj odredbi (presuda Granton Advertising, C‑461/12, EU:C:2014:1745, t. 27.).

               55

               Međutim, nesporno je da virtualna valuta ‚bitcoin’ ne predstavlja ni vrijednosni papir koji daje pravo vlasništva nad pravnim osobama ni vrijednosni papir slične naravi.

               56

               Stoga, transakcije iz glavnog postupka ne ulaze u područje primjene izuzeća predviđenih člankom 135. stavkom 1. točkom (f) Direktive o PDV‑u.

               57

               Slijedom prethodnih razmatranja, odgovor na drugo pitanje glasi:

                        —

                        članak 135. stavak 1. točku (e) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da isporuke usluga, poput onih iz glavnog postupka, koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj ju prodaje svojim klijentima, predstavljaju transakcije izuzete od PDV‑a u smislu te odredbe;

                        —

                        članak 135. stavak 1. točke (d) i (f) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da takve isporuke usluga ne ulaze u područje primjene tih odredbi.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da transakcije, poput onih iz glavnog postupka, koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj ju prodaje svojim klijentima, predstavljaju isporuku usluga uz naknadu u smislu te odredbe.

                           2.

                           Članak 135. stavak 1. točku (e) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da isporuke usluga, poput onih iz glavnog postupka, koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute ‚bitcoin’ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj ju prodaje svojim klijentima, predstavljaju transakcije izuzete od poreza na dodanu vrijednost u smislu te odredbe.

                           Članak 135. stavak 1. točke (d) i (f) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da takve isporuke usluga ne ulaze u područje primjene tih odredbi.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: švedski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. prosinca 2015.#Firma Theodor Pfister protiv Landkreis Main-Spessart.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Sanitarne inspekcije – Službene kontrole hrane za životinje i hrane – Financiranje kontrola – Troškovi inspekcije povezani s poslovima klanja – Uredba (EZ) br. 882/2004 – Direktiva 85/73/EEZ – Mogućnost naplate iznosa koji obuhvaća stvarno nastale troškove inspekcije više od iznosa pristojbi predviđenih tom direktivom.#Predmet C-58/15.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. ožujka 2004.#Siemens AG Österreich i ARGE Telekom & Partner protiv Hauptverband der österreichischen Sozialversicherungsträger.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesvergabeamt - Austrija.#Direktiva 89/665/EEZ.#Predmet C-314/01.