title: Predmet C-924/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. prosinca 2019. uputio Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) – FMS i FNZ protiv Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság y Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/18

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. prosinca 2019. uputio Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) – FMS i FNZ protiv Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság y Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság
      (Predmet C-924/19)
      (2020/C 161/27)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: FMS i FNZ

         Tuženici: Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság y Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság

         Prethodna pitanja

      1.   [novi razlog nedopuštenosti]
      Mogu li se odredbe o nedopuštenim zahtjevima iz članka 33. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. (1) o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (preinačena) (u daljnjem tekstu: Direktiva o postupcima), tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg je u postupku azila zahtjev nedopušten kada je njegov podnositelj u Mađarsku došao preko države u kojoj nije bio izložen progonu ili opasnosti od teške štete, odnosno u kojoj je zajamčena odgovarajuća razina zaštite?
      2.   [provedba postupka azila]

                  (a)

                  Treba li članak 6. i članak 38. stavak 4. Direktive o postupcima, kao i njezinu uvodnu izjavu 34. kojom se nalaže obveza razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, u vezi s člankom 18. Povelje o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), tumačiti na način da tijelo države članice nadležno za azil mora podnositelju zahtjeva osigurati mogućnost pokretanja postupka azila u slučaju da nije meritorno ispitalo zahtjev za azil pozivajući se na razlog nedopuštenosti naveden u prvom prethodnom pitanju, te je nastavilo s postupkom vraćanja podnositelja zahtjeva u treću državu koja ga je, međutim, odbila primiti?

                  (b)

                  U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. (a), u čemu se točno sastoji ta obveza? Znači li to da obveza osiguranja mogućnosti podnošenja novog zahtjeva za azil isključuje negativne posljedice naknadnih zahtjeva koje se navode u članku 33. stavku 2. točki (d) i članku 40. Direktive o postupcima ili znači pokretanje odnosno provedbu postupka azila po službenoj dužnosti?

                  (c)

                  U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. (a), uzimajući također u obzir članak 38. stavak 4. Direktive o postupcima, može li država članica bez izmjene činjeničnog stanja ponovno preispitati nedopuštenost zahtjeva u okviru tog novog postupka (u kojem bi imala mogućnost primjene bilo koje vrste postupka iz poglavlja III., primjerice, ponovnog utvrđivanja razloga nedopuštenosti) ili treba meritorno ispitati zahtjev za azil u odnosu na državu podrijetla?

                  (d)

                  Proizlazi li iz članka 33. stavaka 1. i 2. točaka (b) i (c), kao i iz članaka 35. i 38. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 18. Povelje, da je ponovni prihvat od strane treće države kumulativni uvjet za primjenu razloga nedopuštenosti, odnosno za donošenje odluke koja se temelji na tom razlogu, ili je dovoljno provjeriti postoji li taj uvjet u trenutku izvršenja te odluke?

            3.   [tranzitno područje kao mjesto zadržavanja u okviru postupka azila]
      Pitanja koja slijede relevantna su ako se, u skladu s odgovorom na drugo prethodno pitanje, mora provesti postupak azila.

                  (a)

                  Treba li članak 43. Direktive o postupcima tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji dopušta zadržavanje podnositelja zahtjeva u tranzitnom području dulje od četiri tjedna?

                  (b)

                  Treba li članak 2. točku (h) Direktive br. 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (preinačena) (u daljnjem tekstu: Direktiva o prihvatu) (2), koja se primjenjuje na temelju članka 26. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 6. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, tumačiti na način da smještaj u tranzitnom području u okolnostima poput onih u glavnom postupku (područje koje se ne može zakonito dobrovoljno napustiti ni u kojem smjeru) na razdoblje dulje od četiri tjedna koje navodi članak 43. Direktive o postupcima predstavlja zadržavanje?

                  (c)

                  Je li u skladu s člankom 8. Direktive o prihvatu, koji se primjenjuje na temelju članka 26. Direktive o postupcima, činjenica da je do zadržavanja podnositelja zahtjeva duljeg od četiri tjedna, koje se navodi u članku 43. Direktive o postupcima, došlo samo zbog toga što on nije mogao zadovoljiti svoje potrebe (za smještajem i prehranom) zbog nedostatka materijalnih sredstava?

                  (d)

                  Je li u skladu s člancima 8. i 9. Direktive o prihvatu, koji se primjenjuju na temelju članka 26. Direktive o postupcima, činjenica da smještaj, koji je de facto zadržavanje dulje od četiri tjedna koje se navodi u članku 43. Direktive o postupcima, nije određen odlukom o zadržavanju, da nije osiguran pravni lijek za osporavanje zakonitosti zadržavanja i njegova daljnjeg trajanja, da je ono de facto određeno bez ispitivanja njegove nužnosti ili proporcionalnosti ili bez ispitivanja mogućih alternativa, te da je njegovo točno trajanje, uključujući i njegov prestanak, neodređeno?

                  (e)

                  Može li se članak 47. Povelje tumačiti na način da sud države članice može, kad se pred njim pojavi situacija očitog nezakonitog zadržavanja, kao privremenu mjeru do završetka upravnog spora naložiti nadležnom tijelu da državljaninu treće države odredi mjesto boravka koje se nalazi izvan tranzitnog područja i različito je od mjesta zadržavanja?

            4.   [korištenje tranzitnog područja kao mjesta zadržavanja od strane imigracijske policije]
      Sljedeća pitanja su relevantna ako, u skladu s odgovorom na drugo prethodno pitanje, ne treba provoditi postupak azila, nego postupak u nadležnosti imigracijske policije.

                  (a)

                  Treba li uvodne izjave 17. i 24. te članak 16. Direktive br. 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (u daljnjem tekstu: Direktiva o vraćanju) (3), u vezi s člankom 6. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, tumačiti na način da smještaj u tranzitnom području u okolnostima poput onih u glavnom postupku (područje koje se ne može zakonito dobrovoljno napustiti ni u kojem smjeru) predstavlja oduzimanje slobode u smislu tih odredaba?

                  (b)

                  Je li u skladu s uvodnom izjavom 16. i člankom 15. stavkom 1. Direktive o vraćanju, u vezi s člankom 6. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, činjenica da do zadržavanja podnositelja zahtjeva iz treće države dolazi samo zbog toga što se na njega primjenjuje mjera vraćanja i nema materijalnih sredstava za zadovoljavanje svojih potreba (za smještajem i prehranom)?

                  (c)

                  Je li u skladu s uvodnom izjavom 16. i člankom 15. stavkom 2. Direktive o vraćanju, u vezi s člankom 6., člankom 47. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, činjenica da smještaj koji je de facto zadržavanje nije bio određen odlukom o zadržavanju, da nije osiguran pravni lijek za osporavanje zakonitosti zadržavanja i njegova daljnjeg trajanja, te da je do de facto zadržavanja došlo bez ispitivanja njegove nužnosti ili proporcionalnosti odnosno bez ispitivanja mogućih alternativa?

                  (d)

                  Može li se članak 15. stavak 1. i stavci 4. do 6., kao i uvodna izjava 16. Direktive o vraćanju, u vezi s člancima 1., 4., 6. i 47. Povelje, tumačiti na način da im se protivi zadržavanje kojemu nisu određeni točno trajanje ni trenutak njegova prestanka?

                  (e)

                  Može li se pravo Unije tumačiti na način da sud države članice može, kada se pred njim pojavi situacija očitog nezakonitog zadržavanja, kao privremenu mjeru do završetka upravnog spora naložiti nadležnom tijelu da državljaninu treće države odredi mjesto boravka koje se nalazi izvan tranzitnog područja i različito je od mjesta zadržavanja?

            5.   [djelotvorna sudska zaštita u odnosu na odluku o izmjeni države vraćanja]
      Treba li članak 13. Direktive o vraćanju, na temelju kojeg državljanin treće države ima pravo na učinkovit pravni lijek žalbe protiv „odluke o vraćanju”, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da, kada pravni lijek predviđen nacionalnim propisom nije učinkovit, sud mora barem jednom provesti nadzor nad zahtjevom podnesenim protiv odluke o izmjeni države vraćanja?

         (1)  SL 2013, L 180, str. 60. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravak SL 2020., L 76, str. 38.)

         (2)  SL 2013., L 180, str. 96. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)

         (3)  SL 2008., L 348, str. 98. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188)


title: Predmet C-925/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. prosinca 2019. uputio Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) – SA i SA junior protiv Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság y Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/20

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. prosinca 2019. uputio Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) – SA i SA junior protiv Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság y Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság
      (Predmet C-925/19)
      (2020/C 161/28)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: SA i SA junior

         Tuženici: Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság y Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság

         Prethodna pitanja

      1.   [novi razlog nedopuštenosti]
      Mogu li se odredbe o nedopuštenim zahtjevima iz članka 33. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. (1) o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (preinačena) (u daljnjem tekstu: Direktiva o postupcima), tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg je u postupku azila zahtjev nedopušten kada je njegov podnositelj u Mađarsku došao preko države u kojoj nije bio izložen progonu ili opasnosti od teške štete, odnosno u kojoj je zajamčena odgovarajuća razina zaštite?
      2.   [provedba postupka azila]

                  (a)

                  Treba li članak 6. i članak 38. stavak 4. Direktive o postupcima, kao i njezinu uvodnu izjavu 34. kojom se nalaže obveza razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, u vezi s člankom 18. Povelje o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), tumačiti na način da tijelo države članice nadležno za azil mora podnositelju zahtjeva osigurati mogućnost pokretanja postupka azila u slučaju da nije meritorno ispitalo zahtjev za azil pozivajući se na razlog nedopuštenosti naveden u prvom prethodnom pitanju, te je nastavilo s postupkom vraćanja podnositelja zahtjeva u treću državu koja ga je, međutim, odbila primiti?

                  (b)

                  U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. (a), u čemu se točno sastoji ta obveza? Znači li to da obveza osiguranja mogućnosti podnošenja novog zahtjeva za azil isključuje negativne posljedice naknadnih zahtjeva koje se navode u članku 33. stavku 2. točki (d) i članku 40. Direktive o postupcima ili znači pokretanje odnosno provedbu postupka azila po službenoj dužnosti?

                  (c)

                  U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. (a), uzimajući također u obzir članak 38. stavak 4. Direktive o postupcima, može li država članica bez izmjene činjeničnog stanja ponovno preispitati nedopuštenost zahtjeva u okviru tog novog postupka (u kojem bi imala mogućnost primjene bilo koje vrste postupka iz poglavlja III., primjerice, ponovnog utvrđivanja razloga nedopuštenosti) ili treba meritorno ispitati zahtjev za azil u odnosu na državu podrijetla?

                  (d)

                  Proizlazi li iz članka 33. stavaka 1. i 2. točaka (b) i (c), kao i iz članaka 35. i 38. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 18. Povelje, da je ponovni prihvat od strane treće države kumulativni uvjet za primjenu razloga nedopuštenosti, odnosno za donošenje odluke koja se temelji na tom razlogu, ili je dovoljno provjeriti postoji li taj uvjet u trenutku izvršenja te odluke?

            3.   [tranzitno područje kao mjesto zadržavanja u okviru postupka azila]
      Pitanja koja slijede relevantna su ako se, u skladu s odgovorom na drugo prethodno pitanje, mora provesti postupak azila.

                  (a)

                  Treba li članak 43. Direktive o postupcima tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji dopušta zadržavanje podnositelja zahtjeva u tranzitnom području dulje od četiri tjedna?

                  (b)

                  Treba li članak 2. točku (h) Direktive br. 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (preinačena) (u daljnjem tekstu: Direktiva o prihvatu) (2), koja se primjenjuje na temelju članka 26. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 6. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, tumačiti na način da smještaj u tranzitnom području u okolnostima poput onih u glavnom postupku (područje koje se ne može zakonito dobrovoljno napustiti ni u kojem smjeru) na razdoblje dulje od četiri tjedna koje navodi članak 43. Direktive o postupcima predstavlja zadržavanje?

                  (c)

                  Je li u skladu s člankom 8. Direktive o prihvatu, koji se primjenjuje na temelju članka 26. Direktive o postupcima, činjenica da je do zadržavanja podnositelja zahtjeva duljeg od četiri tjedna, koje se navodi u članku 43. Direktive o postupcima, došlo samo zbog toga što on nije mogao zadovoljiti svoje potrebe (za smještajem i prehranom) zbog nedostatka materijalnih sredstava?

                  (d)

                  Je li u skladu s člancima 8. i 9. Direktive o prihvatu, koji se primjenjuju na temelju članka 26. Direktive o postupcima, činjenica da smještaj, koji je de facto zadržavanje dulje od četiri tjedna koje se navodi u članku 43. Direktive o postupcima, nije određen odlukom o zadržavanju, da nije osiguran pravni lijek za osporavanje zakonitosti zadržavanja i njegova daljnjeg trajanja, da je ono de facto određeno bez ispitivanja njegove nužnosti ili proporcionalnosti ili bez ispitivanja mogućih alternativa, te da je njegovo točno trajanje, uključujući i njegov prestanak, neodređeno?

                  (e)

                  Može li se članak 47. Povelje tumačiti na način da sud države članice može, kad se pred njim pojavi situacija očitog nezakonitog zadržavanja, kao privremenu mjeru do završetka upravnog spora naložiti nadležnom tijelu da državljaninu treće države odredi mjesto boravka koje se nalazi izvan tranzitnog područja i različito je od mjesta zadržavanja?

            4.   [korištenje tranzitnog područja kao mjesta zadržavanja od strane imigracijske policije]
      Sljedeća pitanja su relevantna ako, u skladu s odgovorom na drugo prethodno pitanje, ne treba provoditi postupak azila, nego postupak u nadležnosti imigracijske policije.

                  (a)

                  Treba li uvodne izjave 17. i 24. te članak 16. Direktive br. 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (u daljnjem tekstu: Direktiva o vraćanju) (3), u vezi s člankom 6. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, tumačiti na način da smještaj u tranzitnom području u okolnostima poput onih u glavnom postupku (područje koje se ne može zakonito dobrovoljno napustiti ni u kojem smjeru) predstavlja oduzimanje slobode u smislu tih odredaba?

                  (b)

                  Je li u skladu s uvodnom izjavom 16. i člankom 15. stavkom 1. Direktive o vraćanju, u vezi s člankom 6. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, činjenica da do zadržavanja podnositelja zahtjeva iz treće države dolazi samo zbog toga što se na njega primjenjuje mjera vraćanja i nema materijalnih sredstava za zadovoljavanje svojih potreba (za smještajem i prehranom)?

                  (c)

                  Je li u skladu s uvodnom izjavom 16. i člankom 15. stavkom 2. Direktive o vraćanju, u vezi s člankom 6., člankom 47. i člankom 52. stavkom 3. Povelje, činjenica da smještaj koji je de facto zadržavanje nije bio određen odlukom o zadržavanju, da nije osiguran pravni lijek za osporavanje zakonitosti zadržavanja i njegova daljnjeg trajanja, te da je do de facto zadržavanja došlo bez ispitivanja njegove nužnosti ili proporcionalnosti odnosno bez ispitivanja mogućih alternativa?

                  (d)

                  Može li se članak 15. stavak 1. i stavci 4. do 6., kao i uvodna izjava 16. Direktive o vraćanju, u vezi s člancima 1., 4., 6. i 47. Povelje, tumačiti na način da im se protivi zadržavanje kojemu nisu određeni točno trajanje ni trenutak njegova prestanka?

                  (e)

                  Može li se pravo Unije tumačiti na način da sud države članice može, kada se pred njim pojavi situacija očitog nezakonitog zadržavanja, kao privremenu mjeru do završetka upravnog spora naložiti nadležnom tijelu da državljaninu treće države odredi mjesto boravka koje se nalazi izvan tranzitnog područja i različito je od mjesta zadržavanja?

            5.   [djelotvorna sudska zaštita u odnosu na odluku o izmjeni države vraćanja]
      Treba li članak 13. Direktive o vraćanju, na temelju kojeg državljanin treće države ima pravo na učinkovit pravni lijek žalbe protiv „odluke o vraćanju”, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da, kada pravni lijek predviđen nacionalnim propisom nije učinkovit, sud mora barem jednom provesti nadzor nad zahtjevom podnesenim protiv odluke o izmjeni države vraćanja?

         (1)  SL 2013, L 180, str. 60. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravak SL 2020., L 76, str. 38.)

         (2)  SL 2013, L 180, str. 96. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)

         (3)  SL 2008., L 348, str. 98. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.)


title: Predmet C-932/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 20. prosinca 2019. uputio Győri Ítélőtábla (Mađarska) – J.Z. protiv OTP Jelzálogbank Zrt. i dr.

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/22

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 20. prosinca 2019. uputio Győri Ítélőtábla (Mađarska) – J.Z. protiv OTP Jelzálogbank Zrt. i dr.
      (Predmet C-932/19)
      (2020/C 161/29)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Győri Ítélőtábla

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: J.Z.

         Tuženici: OTP Jelzálogbank Zrt., OTP Bank Nyrt., OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt.

         Prethodno pitanje

      Protivi li se članku 6. stavku 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (1) pravilo nacionalnog prava na temelju kojeg se proglašavaju ništavim odredbe ugovora o potrošačkom zajmu, osim odredbi o kojima se pojedinačno pregovaralo, kojima kreditna institucija predviđa da se pri isplati novčanog iznosa radi kupnje predmeta zajma ili financijskog leasinga primjenjuje kupovni valutni tečaj, a da se prilikom otplate duga primjenjuje prodajni tečaj ili tečaj različit od onog koji je vrijedio na dan isplate sredstava, te kojim se ništave odredbe, u pogledu isplate i otplate zajma, zamjenjuju odredbom u kojoj se primjenjuje službeni tečaj koji je za odgovarajuću stranu valutu odredila Mađarska narodna banka, a da se pritom ne uzima u obzir štiti li zaista navedena odredba potrošača, s obzirom na sve ugovorne odredbe, od osobito štetnih posljedica, niti se potrošaču omogućuje da izrazi svoju volju u pogledu pitanja želi li potražiti zaštitu od te zakonodavne odredbe?

         (1)  SL 1993., L 95, str. 29. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)


title: Predmet C-10/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. siječnja 2020. uputio Amtsgericht Düsseldorf (Njemačka) – Flightright GmbH protiv Eurowings GmbH

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/23

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. siječnja 2020. uputio Amtsgericht Düsseldorf (Njemačka) – Flightright GmbH protiv Eurowings GmbH
      (Predmet C-10/20)
      (2020/C 161/30)
      Jezik postupka:njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Amtsgericht Düsseldorf

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Flightright GmbH

         Tuženik: Eurowings GmbH

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li odredbu o odšteti u slučaju otkazivanja leta u skladu s člankom 5. u vezi s člankom 7. Uredbe (EZ) br. 261/2004 (1) tumačiti na način da odgovarajućom primjenom članka 7. Uredbe odštetu mogu dobiti i putnici koji su preusmjeravanjem prevezeni na konačno odredište više od jednog sata prije vremena polaska predviđenog redom letenja i koji na to konačno odredište alternativnim prijevozom zatim stignu prije nego bi to bio slučaj s (otkazanim) letom predviđenim redom letenja?

                  2.

                              (a)

                              U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: može li se ta odšteta, koju u načelu treba dodijeliti u skladu s člankom 7. stavkom 1., zatim smanjiti u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 261/2004 ovisno o udaljenosti leta, ako je vrijeme dolaska alternativnog prijevoza prije nego dolazak predviđen redom letenja prvotno rezerviranog leta?

                              (b)

                              U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2.(a): je li mogućnost smanjenja odštete isključena ako je vrijeme dolaska alternativnog prijevoza mnogo ranije od vremena dolaska predviđenog redom letenja prvotno rezerviranog leta, primjerice više od tri sata?

         (1)  Uredba (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta […] te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak SL 2019., L 119, str. 202.)


title: Predmet C-17/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 14. siječnja 2020. uputio Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (Italija) – MC protiv U.T.G. – Prefettura di Foggia

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/24

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 14. siječnja 2020. uputio Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (Italija) – MC protiv U.T.G. – Prefettura di Foggia
      (Predmet C-17/20)
      (2020/C 161/31)
      Jezik postupka: talijanski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: MC

         Tuženik: U.T.G. – Prefettura di Foggia

         Prethodno pitanje

      Jesu li članci 91., 92. i 93. Zakonodavne uredbe br. 159. od 6. rujna 2011., u dijelu u kojem ne predviđaju kontradiktornost u pogledu pripremnih postupanja u postupku u korist subjekta u odnosu na kojeg uprava predlaže izdavanje informazione interdittiva antimafia (mjera za borbu protiv mafije kojom se njezinu adresatu zabranjuje sklapanje ugovora s javnim tijelima), u skladu s načelom kontradiktornosti, koje je zaštićeno i priznato kao načelo prava Unije?


title: Predmet C-18/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 16. siječnja 2020. uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija) – XY

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/24

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 16. siječnja 2020. uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija) – XY
      (Predmet C-18/20)
      (2020/C 161/32)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Verwaltungsgerichtshof

         Stranke glavnog postupka

         Podnositelj revizije: XY

         Tuženo tijelo: Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Obuhvaća li u članku 40. stavku 2. i stavku 3. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013 o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (1) sadržana formulacija „novi elementi ili utvrđenja” koji su se „pojavili ili ih je podnositelj zahtjeva podnio” i takve okolnosti koje su postojale već prije pravomoćnog okončanja ranijeg postupka azila?
                  U slučaju potvrdnog odgovora na 1. pitanje:

                  2.

                  Je li dostatno da se u slučaju u kojem se pojavljuju nove činjenice ili dokazi koji u ranijem postupku bez krivnje stranca nisu mogli biti istaknuti da se tražitelju azila omogući zahtijevati ponovno pokretanje pravomoćno okončanog ranijeg postupka?

                  3.

                  Može li tijelo, ako tražitelj azila snosi krivnju da navode o novim razlozima na koje se poziva nije iznio već u ranijem postupku azila, odbiti razmatranje sadržaja naknadnog zahtjeva na temelju nacionalnog pravila kojim se utvrđuje opće važeće načelo upravnog postupka iako država članica, zbog toga što nije donijela posebna pravila, nije pravilno prenijela odredbe članka 40. stavka 2. i stavka 3. Direktive 2013/32 uslijed čega nije ni iskoristila člankom 40. stavkom 4. te direktive izričito danu mogućnost da se može predvidjeti iznimka od razmatranja sadržaja naknadnog zahtjeva?

         (1)  SL 2013., L 180, str. 60. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravak SL 2020., L 76, str. 38.)


title: Predmet C-32/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. siječnja 2020. uputio Corte di appello di Napoli (Italija) – TJ protiv Balga Srl

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/26

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. siječnja 2020. uputio Corte di appello di Napoli (Italija) – TJ protiv Balga Srl
      (Predmet C-32/20)
      (2020/C 161/35)
      Jezik postupka: talijanski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Corte di appello di Napoli

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: TJ

         Druga stranka u žalbenom postupku: Balga Srl

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 30. Povelje Europske unije o temeljnim pravima tumačiti na način da se u slučaju nezakonitog kolektivnog otkazivanja priznaje pravo na zaštitu na temelju mjerila djelotvornosti, učinkovitosti, primjerenosti i odvraćajućeg učinka, s obzirom na to da ti zahtjevi predstavljaju obilježje sankcija koje „pravo Unije” predviđa radi zaštite temeljnih vrijednosti s kojima treba biti usklađeno nacionalno pravilo – odnosno praksa primjene – kojim se predviđa konkretna mjera za sankcioniranje svakog neopravdanog otkaza? Slijedom toga, predstavljaju li navedena mjerila relevantno vanjsko ograničenje i mogu li se u postupku koristiti za tužbe koje nacionalni sud priznaje radi usklađivanja nacionalnog propisa ili nacionalne prakse kojom se provodi Direktiva 98/59/EZ (1) s pravom Unije?

                  2.

                  Treba li u svrhu utvrđivanja razine zaštite propisane pravom Unije u slučaju nezakonitog kolektivnog otkazivanja, članak 30. Povelje tumačiti na način da se „uzme u obzir” i stoga smatra relevantnim materijalno značenje članka 24. revidirane Europske socijalne povelje na koju se poziva u Objašnjenjima, kao što to proizlazi iz odluka Europskog odbora za socijalna prava, te slijedom toga, protivi li se pravu Unije nacionalni propis i praksa primjene kojima se zbog isključivanja mjere vraćanja na radno mjesto zaštita ograničava samo na mjeru naknade štete, koju karakterizira gornja granica koja se određuje na temelju primarnog kriterija radnog staža, a ne na temelju naknade štete koju je radnik pretrpio zbog gubitka izvora prihoda?

                  3.

                  Treba li stoga nacionalni sud prilikom ocjenjivanja stupnja usklađenosti nacionalnog propisa kojim se provodi odnosno utvrđuje mjera zaštite u slučaju nezakonitog kolektivnog otkazivanja (zbog povrede kriterija odabira), uzeti u obzir sadržaj Europske socijalne povelje koji proizlazi iz odluka njome predviđenih tijela i u svakom slučaju smatrati potrebnom potpunu naknadu štete, ili barem blizu tome, radi zaštite od financijskih posljedica koje proizlaze iz prestanka ugovora o radu?

                  4.

                  Protivi li se člancima 20., 21., 34. i 47. Povelje uvođenje nacionalnog propisa ili prakse primjene kojim država članica provodi Direktivu 98/59/EZ i kojim se samo za radnike koji su zaposleni nakon 7. ožujka 2015. i uključeni su u taj postupak, predviđa sustav sankcija kojim se, za razliku od onoga što se osigurava drugim radnicima koji su uključeni u taj isti postupak, ali su zaposleni prije tog datuma, isključuje mogućnost vraćanja na radno mjesto i u svakom slučaju naknada za posljedice koje proizlaze iz gubitka prihoda i socijalnog osiguranja i priznaje se isključivo odšteta u vidu iznosa koji se određuje prvenstveno na temelju radnog staža, čime se provodi razlikovanje sankcije na temelju datuma zapošljavanja, na način da se uvodi razlika po razinama zaštite na temelju tog kriterija, a ne po stvarnim posljedicama koje nastaju kao rezultat neopravdanog gubitka izvora prihoda?

         (1)  Direktiva Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1998., L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.)


title: Predmet C-33/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. siječnja 2020. uputio Landgericht Ravensburg (Njemačka) – UK protiv Volkswagen Bank GmbH

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/27

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. siječnja 2020. uputio Landgericht Ravensburg (Njemačka) – UK protiv Volkswagen Bank GmbH
      (Predmet C-33/20)
      (2020/C 161/36)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Landgericht Ravensburg

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: UK

         Tuženik: Volkswagen Bank GmbH

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 10. stavak 2. točku (l) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (1) tumačiti na način da se u ugovoru o kreditu

                              a)

                              prilikom sklapanja ugovora o kreditu važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata mora priopćiti kao apsolutna vrijednost, a barem se kao apsolutna vrijednost mora navesti važeća referentna kamatna stopa (u ovom predmetu osnovna kamatna stopa u skladu s člankom 247. BGB-a na temelju koje se važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata izvodi primjenom dodatka na osnovnu kamatu (u ovom predmetu pet postotnih bodova u skladu s člankom 288. stavkom 1. drugom rečenicom BGB-a?

                              b)

                              konkretno mora objasniti mehanizam prilagodbe kamatne stope koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata, a najmanje se mora uputiti na nacionalne odredbe iz kojih se prilagodba kamatne stope koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata može razabrati (članci 247., 288. stavak 1. rečenica 2. BGB-a?

                  2.

                  Treba li članak 10. stavak 2. točku (r) Direktive 2008/48 tumačiti na način da se u ugovoru o kreditu mora navesti konkretan i potrošaču razumljiv postupak za utvrđivanje kompenzacije koju je potrebno platiti u slučaju prijevremene otplate kredita, tako da potrošač visinu kompenzacije koja nastaje u slučaju prijevremenog otkazivanja ugovora barem približno može izračunati?

                  3.

                  Treba li članak 10. stavak 2. točku (s) Direktive 2008/48 tumačiti na način da se u ugovoru o kreditu

                              a)

                              moraju navesti i nacionalnim zakonodavstvom predviđena prava na otkaz stranaka ugovora o kreditu, osobito i pravo korisnika kredita na otkaz ugovora iz važnog razloga u skladu s člankom 314. BGB-a kada je riječ o ugovoru s rokom dospijeća?

                              b)

                              za sva prava na otkaz stranaka tog ugovora mora uputiti na propisani rok i oblik obavijesti o otkazivanju prilikom ostvarivanja tih prava na otkazivanje ugovora o kreditu?

         (1)  SL 2008., L 133, str. 66. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283., str. 66.)


title: Predmet C-40/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. siječnja 2020. uputio Consiglio di Stato (Italija) – AQ, BO, CP protiv Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/28

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. siječnja 2020. uputio Consiglio di Stato (Italija) – AQ, BO, CP protiv Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia
      (Predmet C-40/20)
      (2020/C 161/37)
      Jezik postupka: talijanski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Consiglio di Stato

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: AQ, BO, CP

         Tuženici: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Protivi li se članku 5. Okvirnog sporazuma iz Direktive 1999/70/EZ (Direktiva Vijeća o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, u daljnjem tekstu: Direktiva) (1), naslovljenom „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, u vezi s uvodnim izjavama 6. i 7. i člankom 4. tog sporazuma („Načelo nediskriminacije”) te u kontekstu načela ekvivalentnosti, djelotvornosti i korisnog učinka prava [Europske unije], nacionalni propis, u konkretnom slučaju članak 24. stavak 3. točka (a) i članak 22. stavak 9. Zakona 240/2010, kojim se sveučilištima omogućuje da bez brojčanog ograničenja koriste ugovore o radu na određeno vrijeme namijenjene istraživačima u trajanju od tri godine s mogućnošću produljenja za dvije godine, a da njihovo sklapanje i produljenje nije uvjetovano postojanjem nikakvog objektivnog razloga povezanog s privremenim ili izvanrednim potrebama sveučilišta koje ih određuje, i kojim se kod višestrukog zasnivanja radnih odnosa na određeno vrijeme s istom osobom kao jedino ograničenje propisuje da trajanje ne smije prelaziti 12 godina, uključujući i prekide?

                  2.

                  Protivi li se navedenom članku 5. Okvirnog sporazuma u vezi s uvodnim izjavama 6. i 7. Direktive i s člankom 4. navedenog sporazuma te u kontekstu korisnog učinka prava, nacionalni propis (u ovome slučaju članak 24. i članak 29. stavak 1. Zakona 240/2010) kojim se sveučilištima dopušta da istraživače zapošljavaju isključivo na određeno vrijeme – pri čemu odluka o tome nije uvjetovana postojanjem privremenih ili izvanrednih potreba niti postoje ikakva ograničenja – na temelju potencijalno neograničenog niza ugovora o radu na određeno vrijeme, za redovne nastavne i istraživačke potrebe tih sveučilišta?

                  3.

                  Protivi li se članku 4. navedenog okvirnog sporazuma, nacionalni propis poput članka 20. stavka 1. Zakonodavne uredbe 75/2017 (kako se tumači u navedenoj okružnici ministarstva br. 3/2017) kojim se javnim istraživačkim ustanovama daje mogućnost da prime u stalni radni odnos istraživače zaposlene na određeno vrijeme – ali samo ako su do 31. prosinca 2017. stekli barem tri godine radnoga staža – dok se s druge strane ta mogućnost ne priznaje sveučilišnim istraživačima zaposlenima na određeno vrijeme samo zato što su na temelju članka 22. stavka 16. Zakonodavne uredbe 75/2017 njihovi radni odnosi, iako su po zakonu utemeljeni na ugovorima o radu, uređeni „sustavom javnog prava”, unatoč tomu što se člankom 22. stavkom 9. Zakona 240/2010 istraživači istraživačkih ustanova i sveučilišta podvrgavaju istom pravilu u pogledu najduljeg trajanja radnih odnosa na određeno vrijeme, zasnovanih sa sveučilištima ili istraživačkim ustanovama u obliku ugovora iz sljedećeg članka 24. ili u obliku ugovora za znanstvene novake iz istog članka 22.?

                  4.

                  Protivi li se načelima ekvivalentnosti, djelotvornosti i korisnog učinka prava Unije, u kontekstu navedenog okvirnog sporazuma, te načelu nediskriminacije iz članka 4. tog sporazuma, nacionalni propis (članak 24. stavak 3. točka (a) Zakona 240/2010, članak 29. stavak 2. točka (d) i članak 29. stavak 4. Zakonodavne uredbe 81/2015) kojim se unatoč tome što postoje pravila koja se primjenjuju na sve zaposlene u javnom i privatnom sektoru i koja su konačno sadržana u navedenoj Zakonodavnoj uredbi br. 81, te kojima se (od 2018.) utvrđuje najdulje trajanje radnog odnosa na određeno vrijeme na 24 mjeseca (uključujući produljenja i obnavljanja) i uvjetuje korištenje te vrste odnosa za zaposlene u javnoj upravi postojanjem „privremenih i izvanrednih potreba”, sveučilištima dopušta da istraživače zapošljavaju na temelju trogodišnjeg ugovora o radu na određeno vrijeme koji se može produljiti za dvije godine u slučaju pozitivne ocjene istraživačkih i nastavnih aktivnosti obavljanih u tom trogodišnjem razdoblju, a da ni sklapanje prvog ugovora ni produljenje ugovora nije uvjetovano postojanjem takvih privremenih ili izvanrednih potreba sveučilišta, te se sveučilištima čak dopušta da nakon isteka petogodišnjeg razdoblja s istom ili drugim osobama sklope još jedan ugovor na određeno vrijeme iste vrste kako bi zadovoljili iste nastavne i istraživačke potrebe povezane s prethodnim ugovorom?

                  5.

                  Protivi li se članku 5. navedenog okvirnog sporazuma, također u kontekstu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti te spomenutog članka 4., nacionalni propis (članak 29. stavak 2. točka (d) i članak 29. stavak 4. Zakonodavne uredbe 81/2015 te članak 36. stavci 2. i 5. Zakonodavne uredbe 165/2001) kojim se sveučilišnim istraživačima zaposlenima na temelju trogodišnjeg ugovora o radu na određeno vrijeme s mogućnošću produljenja za još dvije godine (na temelju navedenog članka 24. stavka 3. točke (a) Zakona 240/2010), onemogućuje da nakon toga zasnuju radni odnos na neodređeno vrijeme jer u talijanskom pravu ne postoje druge mjere kojima bi se mogle spriječiti i sankcionirati zlouporabe od strane sveučilišta prilikom korištenja uzastopnih radnih odnosa na određeno vrijeme?

         (1)  Direktiva Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.)


title: Predmet C-44/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. siječnja 2020. uputio Consiglio di Stato (Italija) – Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) protiv PC, RE

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/29

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. siječnja 2020. uputio Consiglio di Stato (Italija) – Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) protiv PC, RE
      (Predmet C-44/20)
      (2020/C 161/38)
      Jezik postupka: talijanski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Consiglio di Stato

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA)

         Druge stranke u žalbenom postupku: PC, RE

         Prethodna pitanja

                  (a)

                  Treba li članak 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji je sklopljen 18. ožujka 1999. i priložen Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. (1), tumačiti na način da propisuje da se razdoblja rada koja je ostvario radnik kao zaposlenik tijela na određeno vrijeme na funkciji koja odgovara funkciji koju obavlja radnik zaposlen na neodređeno vrijeme u odgovarajućoj kategoriji unutar istog tijela, moraju uzeti u obzir pri utvrđivanju radnog staža i u slučaju kad naknadno zapošljavanje na neodređeno vrijeme uslijedi na temelju javnog natječaja, čak i unatoč posebnostima postupka natječaja kojim se određuje, kao što se konkretno navodi, potpuno obnavljanje radnog odnosa i stvaranje, s prekidom koji je prihvatio sudionik u postupku natječaja, novog radnog odnosa koji je obilježen postojanjem upravnog akta o zapošljavanju te posebnim obvezama i povećanom stabilnošću?

                  (b)

                  U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje iz prethodne točke (a), treba li priznati ukupan prethodni radni staž ili postoji objektivni razlog za razlikovanje kriterija priznavanja u odnosu na priznavanje cjelokupnog radnog staža zbog navedenih posebnosti?

                  (c)

                  U slučaju niječnog odgovora na pitanje iz prethodne točke (b), na temelju kojih kriterija treba izračunati priznati radni staž kako ne bio diskriminirajući?

         (1)  Direktiva Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.)


title: Predmet C-53/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 3. veljače 2020. uputio Bundesgerichtshof (Njemačka) – Hengstenberg GmbH & Co. KG protiv Spreewaldverein e.V.

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/31

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 3. veljače 2020. uputio Bundesgerichtshof (Njemačka) – Hengstenberg GmbH & Co. KG protiv Spreewaldverein e.V.
      (Predmet C-53/20)
      (2020/C 161/40)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Bundesgerichtshof

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: Hengstenberg GmbH & Co. KG

         Druga stranka u žalbenom postupku: Spreewaldverein e.V.

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Može li u postupku zahtjeva za izmjenu specifikacije, kada nije riječ o manjoj izmjeni, svaki aktualni ili potencijalni gospodarski utjecaj na privatnu ili pravnu osobu koji ne prelazi okvire vjerojatnog biti dovoljan da bi se obrazložio legitimni interes u smislu članka 53. stavka 2. prvog podstavka u vezi s člankom 49. stavkom 3. prvim podstavkom i člankom 49. stavkom 4. drugim podstavkom Uredbe (EU) br. 1151/2012 (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o sustavima kvalitete za poljoprivredne i prehrambene proizvode, koji je potreban za ulaganje prigovora protiv zahtjeva ili žalbe na pozitivnu odluku o zahtjevu?

                  2.

                  U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:
                  Imaju li u postupku zahtjeva za izmjenu specifikacije, kada nije riječ o manjoj izmjeni, (samo) gospodarski subjekti koji, u usporedbi s gospodarskim subjektima koji imaju registriranu oznaku zemljopisnog podrijetla, proizvode usporedive proizvode ili prehrambene proizvode legitiman interes u smislu članka 53. stavka 2. prvog podstavka u vezi s člankom 49. stavkom 3. prvim podstavkom i člankom 49. stavkom 4. drugim podstavkom Uredbe (EU) br. 1151/2012?

                  3.

                  U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje:

                              (a)

                              Treba li u pogledu zahtjeva koji se odnose na legitimni interes u smislu članka 49. stavka 3. prvog podstavka i članka 49. stavka 4. drugog podstavka Uredbe (EU) br. 1151/2012 razlikovati između, s jedne strane, postupka registracije u skladu s člancima 49. do 52. Uredbe 1151/2012 i, s druge strane, postupka izmjene specifikacije u skladu s člankom 53. Uredbe (EU) br. 1151/2012, i

                              (b)

                              imaju li stoga u postupku zahtjeva za izmjenu specifikacije, kada nije riječ o manjoj izmjeni, legitiman interes u smislu članka 53. stavka 2. prvog podstavka u vezi s člankom 49. stavkom 3. prvim podstavkom i člankom 49. stavkom 4. drugim podstavkom Uredbe (EU) br. 1151/2012 samo oni proizvođači koji se na zemljopisnom području bave proizvodnjom proizvoda koji su u skladu sa specifikacijom ili se namjeravaju konkretno baviti takvom proizvodnjom, tako da „proizvođači izvan tog područja” od samog početka nemaju mogućnost pozvati se na legitimni interes?

         (1)  Uredba br. 1151/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o sustavima kvalitete za poljoprivredne i prehrambene proizvode (SL 2012., L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 25., str. 31. i ispravak 2015., L 191, str. 9.)


title: Predmet C-60/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 5. veljače 2020. uputila Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) — VAS „Latvijas dzelzceļš” protiv Valsts dzelzceļa administrācija

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/31

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 5. veljače 2020. uputila Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) — VAS „Latvijas dzelzceļš” protiv Valsts dzelzceļa administrācija
      (Predmet C-60/20)
      (2020/C 161/41)
      Jezik postupka: latvijski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Administratīvā apgabaltiesa

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: VAS „Latvijas dzelzceļš”

         Druga stranka u žalbenom postupku: Valsts dzelzceļa administrācija

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Može li se članak 13. stavci 2. i 6. Direktive 2012/34 (1) (članak 15. stavci 5. i 6. Uredbe 2017/2177) (2) primijeniti na način da regulatorno tijelo vlasniku infrastrukture koji nije operator uslužnog objekta može naložiti obvezu osiguranja pristupa uslugama?

                  2.

                  Treba li članak 13. stavak 6. Direktive 2012/34 (članak 15. stavke 5. i 6. Uredbe 2017/2177) tumačiti na način da se njime vlasniku zgrade omogućuje da raskine odnos iz ugovora o zakupu i prenamijeni uslužni objekt?

                  3.

                  Treba li članak 13. stavak 6. Direktive 2012/34 (članak 15. stavke 5. i 6. Uredbe 2017/2177) tumačiti na način da se njime regulatorno tijelo obvezuje na to da samo provjeri je li operator uslužnog objekta (u predmetnom slučaju vlasnik uslužnog objekta) zaista odlučio prenamijeniti ga?

         (1)  Direktiva 2012/34/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o uspostavi jedinstvenog Europskog željezničkog prostora (SL 2012., L 343, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 25., str. 13.)

         (2)  Provedbena uredba Komisije (EU) 2017/2177 оd 22. studenoga 2017. o pristupu uslužnim objektima i uslugama povezanima sa željeznicom (SL 2017., L 307, str. 1.)


title: Predmet C-67/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. veljače 2020. uputio cour du travail de Liège (Belgija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil) protiv M.M.

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/32

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. veljače 2020. uputio cour du travail de Liège (Belgija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil) protiv M.M.
      (Predmet C-67/20)
      (2020/C 161/42)
      jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Cour du travail de Liège

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Druga stranka u žalbenom postupku: M.M.

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Smatra li se djelotvornim pravnim lijekom u smislu članka 27. Uredbe Dublin III (1) pravni lijek podnesen u skladu s nacionalnim pravom i u korist tražitelja azila od kojeg se traži da svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu podnese na razmatranje u drugoj državi članici ako taj pravni lijek nema nikakav suspenzivni učinak i ako takav učinak može steći samo u slučaju oduzimanja slobode u svrhu neminovnog transfera?

                  2.

                  Treba li djelotvorni pravni lijek predviđen u članku 27. Uredbe Dublin III tumačiti na način da mu se protivi samo provedba mjere prisilnog transfera tijekom ispitivanja pravnog lijeka podnesenog protiv navedene odluke o transferu ili na način da se zabranjuje svaka pripremna mjera za udaljavanje, kao što je premještanje u centar u kojem se osigurava provedba plana vraćanja u pogledu podnositelja zahtjeva za azil od kojih se traži da svoj zahtjev za azil podnesu na razmatranje u drugoj europskoj zemlji?

         (1)  Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108.).


title: Predmet C-68/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. veljače 2020. uputio cour du travail de Liège (Belgija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil) protiv C.

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/33

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. veljače 2020. uputio cour du travail de Liège (Belgija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil) protiv C.
      (Predmet C-68/20)
      (2020/C 161/43)
      Jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Cour du travail de Liège

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Druga stranka u žalbenom postupku: C.

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Smatra li se djelotvornim pravnim lijekom u smislu članka 27. Uredbe Dublin III (1) pravni lijek podnesen u skladu s nacionalnim pravom i u korist tražitelja azila od kojeg se traži da svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu podnese na razmatranje u drugoj državi članici ako taj pravni lijek nema nikakav suspenzivni učinak i ako takav učinak može steći samo u slučaju oduzimanja slobode u svrhu neminovnog transfera?

                  2.

                  Treba li djelotvorni pravni lijek predviđen u članku 27. Uredbe Dublin III tumačiti na način da mu se protivi samo provedba mjere prisilnog transfera tijekom ispitivanja pravnog lijeka podnesenog protiv navedene odluke o transferu ili na način da se zabranjuje svaka pripremna mjera za udaljavanje, kao što je premještanje u centar u kojem se osigurava provedba plana vraćanja u pogledu podnositelja zahtjeva za azil od kojih se traži da svoj zahtjev za azil podnesu na razmatranje u drugoj europskoj zemlji?

         (1)  Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str 50.)


title: Predmet C-69/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. veljače 2020. uputio cour du travail de Liège (Belgija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil) protiv C.

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/33

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 10. veljače 2020. uputio cour du travail de Liège (Belgija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil) protiv C.
      (Predmet C-69/20)
      (2020/C 161/44)
      Jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Cour du travail de Liège

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Druga stranka u žalbenom postupku: C.

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Smatra li se djelotvornim pravnim lijekom u smislu članka 27. Uredbe Dublin III (1) pravni lijek podnesen u skladu s nacionalnim pravom i u korist tražitelja azila od kojeg se traži da svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu podnese na razmatranje u drugoj državi članici ako taj pravni lijek nema nikakav suspenzivni učinak i ako takav učinak može steći samo u slučaju oduzimanja slobode u svrhu neminovnog transfera?

                  2.

                  Treba li djelotvorni pravni lijek predviđen u članku 27. Uredbe Dublin III tumačiti na način da mu se protivi samo provedba mjere prisilnog transfera tijekom ispitivanja pravnog lijeka podnesenog protiv navedene odluke o transferu ili na način da se zabranjuje svaka pripremna mjera za udaljavanje, kao što je premještanje u centar u kojem se osigurava provedba plana vraćanja u pogledu podnositelja zahtjeva za azil od kojih se traži da svoj zahtjev za azil podnesu na razmatranje u drugoj europskoj zemlji?

         (1)  Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str 50.)


title: Predmet C-76/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 12. veljače 2020. uputio Administrativen sad Varna (Bugarska) – „BalevBio” EOOD/Teritorialna Direkcia Severna Morska, Agencia „Mitnici”

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/34

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 12. veljače 2020. uputio Administrativen sad Varna (Bugarska) – „BalevBio” EOOD/Teritorialna Direkcia Severna Morska, Agencia „Mitnici”
      (Predmet C-76/20)
      (2020/C 161/45)
      Jezik postupka: bugarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Administrativen sad Varna

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj:„BalevBio” EOOD

         Druga stranka u žalbenom postupku: Teritorialna Direkcia Severna Morska, Agencia „Mitnici”

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li pravilo 3. (a) Općih pravila za tumačenje [kombinirane nomenklature] Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/1754 (1) tumačiti na način da je pri razvrstavanju proizvoda poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku i koji se sastoje od različitih materijala „tarifni broj koji sadržava najodređeniji opis” uvijek onaj tarifni broj kojem po količini (opsegu) pripada prevladavajući materijal ili je takvo tumačenje moguće isključivo ako se sâmim tarifnim brojem predviđa količina (opseg) kao kriterij kojim se proizvod točnije određuje te jasnije i potpunije opisuje?

                  2.

                  Ovisno o odgovoru na prvo pitanje i u kontekstu napomena s objašnjenjem [Harmoniziranog sustava] koje se odnose na tarifne brojeve 4410 i 4419:, treba li Provedbenu uredbu Komisije (EU) 2015/1754 tumačiti na način da se tarifni broj 4419 ne odnosi na proizvode od iverice (vlakna) u kojima masa vezivnog materijala (termoaktivna smola) čini više od 15 % mase cijele ploče?

                  3.

                  Treba li Provedbenu uredbu (EU) 2015/1754 tumačiti na način da proizvode poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku odnosno kompozitne čaše sačinjene od 72,33 % biljnih lignoceluloznih vlakana i 25,2 % vezivnog materijala (melaminska smola) treba razvrstati u tarifni podbroj 3924 10 00 Priloga I.?

         (1)  Provedbena uredba Komisije (EU) 2015/1754 od 6. listopada 2015. o izmjeni Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 2015., L 285, str. 1.)


title: Predmet C-84/20 P: Žalba koju su 14. veljače 2020. podnijeli Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis, protiv rješenja Općeg suda (deveto vijeće) od 11. prosinca 2019. u predmetu T-547/19, Sarantis Sarantos protiv Europskog parlamenta, Vijeća Europske unije i Europske komisije

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/35

      Žalba koju su 14. veljače 2020. podnijeli Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis, protiv rješenja Općeg suda (deveto vijeće) od 11. prosinca 2019. u predmetu T-547/19, Sarantis Sarantos protiv Europskog parlamenta, Vijeća Europske unije i Europske komisije
      (Predmet C-84/20 P)
      (2020/C 161/46)
      Jezik postupka:grčki

         Stranke

         Žalitelji: Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis, (zastupnik: C. Papasotiriou, dikigoros)

         Druge stranke u žalbenom postupku: Europski parlament, Vijeće Europske unije

         Žalbeni zahtjev

      Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                  —

                  odluči o meritumu njihove tužbe od 31. srpnja 2019. bez vraćanja pobijanog rješenja na odlučivanje Općem sudu;

                  —

                  ukine rješenje devetog vijeća Općeg suda Europske unije od 11. prosinca 2019., registrirano pod brojem 923557, u vezi s navedenom tužbom, te prihvati tužbu u cijelosti;

                  —

                  poništi Uredbu (EU) 2019/1157 (1) od 20. lipnja 2019.;

                  —

                  naloži drugim strankama u žalbenom postupku snošenje troškova postupka.

         Žalbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu dva žalbena razloga:

                  1.

                        Prvi žalbeni razlog,
                      koji se temelji na tvrdnji da je pobijano rješenje, kojim je njihova tužba proglašena nedopuštenom te kojim je utvrđeno, kao prvo, da se „sporna uredba ne odnosi na tužitelje, koji su fizičke osobe, zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili činjeničnih okolnosti na temelju kojih se razlikuju od drugih osoba, već zbog njihovih uvjerenja koja dijeli ili bi mogao dijeliti neodređen broj osoba. Posljedično tomu, sporna uredba ne odnosi se osobno na žalitelje u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU-a”, povrijedilo članak 263. četvrti stavak UFEU-a, članak 19. Statuta Suda Europske unije, načelo proporcionalnosti, preambulu te članke 47. i 52. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima Europske unije (2000/C 364/01), članak 5. stavke 1. i 4. Ugovora o Europskoj uniji (zasebno i u vezi s Protokolom br. 2. o primjeni načela proporcionalnosti), kao i relevantnu sudsku praksu. Navedeno stoga što svojom tužbom žalitelji tvrde da se spornom uredbom krše njihova ljudska prava, među kojima i temeljna prava iz Povelje Europske unije o temeljnim pravima (ljudsko dostojanstvo, sloboda vjeroispovijedi, pravo na prigovor savjesti na temelju slobode vjeroispovijedi, privatan život i sloboda, pravo na zaštitu osobnih podataka te pravo da se za bilo kakvo postupanje s tim podacima mora zatražiti izričiti pristanak), tako da se Uredba na njih odnosi izravno i osobno te,
                        zbog same prirode povrijeđenih prava kao temeljnih ljudskih prava
                     , žalitelji imaju pravo na podnošenje tužbe za poništenje Općem sudu na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU-a, a sudovi Unije su dužni provjeriti valjanost uredbi u slučaju povrede temeljnih ljudskih prava.

                  2.

                        Drugi žalbeni razlog
                     , koji se temelji na navodu da je donošenjem pobijanog rješenja Opći sud pogrešno, contra legem, protumačio odredbe članka 19. Statuta Suda Europske unije te povrijedio članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i načelo proporcionalnosti, kao i relevantne odredbe propisa Unije čija je svrha zašita tog načela, time što je proglasio nedopuštenim zastupanje šestog tužitelja od strane odvjetnika Christosa Papasotirioua, i to stoga jer se „(…) šesti tužitelj nije koristio uslugama odvjetnika, treće strane,
                     kako bi ga potonji zastupao, već je radnje poduzimao u vlastito ime, potpisavši tužbu i koristeći se svojim svojstvom odvjetnika na temelju dokumenta kojim se potvrđuje da je ovlašten za zastupanje iz članka 51. stavka 2. Poslovnika (…).”

         (1)  Uredba (EU) 2019/1157 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 2019. o jačanju sigurnosti osobnih iskaznica građana Unije i boravišnih isprava koje se izdaju građanima Unije i članovima njihovih obitelji koji ostvaruju pravo na slobodno kretanje (SL 2019., L 188, str. 67.)


title: Predmet C-90/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 24. veljače 2020. uputio Højesteret (Danska) – Apcoa Parking Danmark A/S protiv Skatteministeriet

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/37

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 24. veljače 2020. uputio Højesteret (Danska) – Apcoa Parking Danmark A/S protiv Skatteministeriet
      (Predmet C-90/20)
      (2020/C 161/48)
      Jezik postupka: danski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Højesteret (Vrhovni sud)

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: Apcoa Parking Danmark A/S

         Druga stranka u žalbenom postupku: Skatteministeriet

         Prethodno pitanje

      Treba li članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ (1) od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost tumačiti na način da inspekcijske pristojbe koje se izriču zbog povrede propisa o parkiranju na zemljištu u privatnom vlasništvu predstavljaju naknadu za isporučenu uslugu te je stoga riječ o transakciji koja podliježe PDV-u?

         (1)  SL 2006., L 347, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120. i ispravci SL 2018., L 329, str. 53. te SL 2019., L 289, str. 59.)


title: Predmet C-104/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. veljače 2020. uputio Tribunal du travail de Nivelles (Belgija) – SD protiv Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, u svojstvu stečajnog upravitelja Régie des Quartiers de Tubize ASBL

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/37

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. veljače 2020. uputio Tribunal du travail de Nivelles (Belgija) – SD protiv Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, u svojstvu stečajnog upravitelja Régie des Quartiers de Tubize ASBL
      (Predmet C-104/20)
      (2020/C 161/49)
      Jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunal du travail de Nivelles (Belgija)

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: SD

         Tuženici: Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, u svojstvu stečajnog upravitelja Régie des Quartiers de Tubize ASBL

         Prethodno pitanje

      Treba li članke 3., 5. i 6. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (1) , u vezi s člankom 31. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kao i člankom 4. stavkom 1., člankom 11. stavkom 3. i člankom 16. stavkom 3. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (2) – s obzirom na to da im se protivi odredba države članice koja ne nameće poslodavcima obvezu vođenja sustava mjerenja dnevnog radnog vremena tijekom kojeg je pojedini radnik radio (presuda C-55/18 od 14. svibnja 2019.) – tumačiti na način da im se protivi da nacionalni zakonodavstvo, u ovom slučaju članak 1315. belgijskog Građanskog zakonika koji onome koji zahtijeva izvršenje obveze nameće obvezu da je mora dokazati, ne predviđa prebacivanje tereta dokazivanja kada se radnik poziva na prekoračenje uobičajenog radnog vremena, ako

                  —

                  to isto nacionalno zakonodavstvo, u ovom slučaju belgijsko zakonodavstvo, ne nameće poslodavcima obvezu uspostave pouzdanog sustava mjerenja dnevnog radnog vremena tijekom kojega je pojedini radnik radio; i

                  —

                  poslodavac nije dobrovoljno uspostavio takav sustav;

                  —

                  čime se radnika stavlja u praktičnu nemogućnost dokazivanja prekoračenja?

         (1)  SL 2003., L 299, str. 9. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, pogljavlje 5., svezak 2., str. 31.).

         (2)  SL 1989., L 183, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.).


title: Predmet C-106/20 P: Žalba koju je 25. veljače 2020. podnijela Helenska Republika protiv presude Općeg suda (četvrto vijeće) od 19. prosinca 2019., u predmetu T-14/18, Helenska Republika protiv Europske komisije

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/38

      Žalba koju je 25. veljače 2020. podnijela Helenska Republika protiv presude Općeg suda (četvrto vijeće) od 19. prosinca 2019., u predmetu T-14/18, Helenska Republika protiv Europske komisije
      (Predmet C-106/20 P)
      (2020/C 161/50)
      Jezik postupka: grčki

         Stranke

         Žalitelj: Helenska Republika (zastupnici: E. Tsaousi, E. Leftheriotou i A. Vasilopoulou)

         Druga stranka u žalbenom postupku: Europska komisija

         Žalbeni zahtjev

      Žalitelj od Suda zahtijeva prihvaćanje žalbe, ukidanje pobijane presude Općeg suda Europske unije od 19. prosinca 2019., u predmetu, T-14/18, kojom je odbijena tužba Helenska Republike od 16. siječnja 2018. za poništenje Provedbene odluke Komisije (EU) 2017/2014 od 8. studenoga 2017., prihvaćanje te tužbe i poništenje odluke Komisije u dijelu u kojem se njome iz financiranja Europske unije isključuju izdaci koji su za Helensku Republiku nastali u području plaćanja po površini za proračunsku godinu 2014. i koji odgovaraju 5 % ukupnog iznosa izdataka nastalih s osnove plaćanja vezanih uz pašnjake, u neto iznosu od 12 482 555,68 eura. Nadalje, zahtijeva da se Komisiji naloži snošenje troškova postupka.

         Žalbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti žalbe žalitelj ističe tri žalbena razloga.
      Prvi žalbeni razlog osobito se temelji na dijelu pobijane presude u kojem se odbija tužbeni zahtjev koji je Helenska Republika već navela predložila na raspravi pred Općim sudom, vezan za ad hoc obavijest, 15. svibnja 2019., o presudi Suda u predmetu C-341/17 P. Prvim dijelom tog žalbenog razloga navodi se da su pobijanom presudom povrijeđena postupovna pravila i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, u dijelu u kojem je spomenuti tužbeni razlog Helenske Republike odbačen kao nedopušten uz nedostatno i kontradiktorno obrazloženje. Drugi dio temelji se na pogrešnom tumačenju i primjeni članka 2. Uredbe 796/2004, kao i na kontradiktornom i nedostatnom obrazloženju pobijane presude, u dijelu u kojem se argument Helenske Republike smatrao bespredmetnim.
      Drugi i treći žalbeni razlog temelje se na dijelu u kojem su u pobijanoj presudi odbačeni ostali razlozi za poništenje. Drugim žalbenim razlogom osobito se navodi da je u pobijanoj presudi iskrivljen sadržaj dokaznih sredstava podnesenih u postupku, posebno tablice za integralni izračun, s procjenama podataka o 79 664 poljoprivrednika koji se bave pašnjacima koji su primili potpore, neosnovano isplaćenim iznosima i sankcijama koje je snosila Helenska Republika, što je rezultiralo povredom zakona te kontradiktornim i nedostatnim obrazloženjem.
      Trećim žalbenim razlogom žalitelj ističe da je pobijanu presudu potrebno ukinuti zbog pogrešnog tumačenja i primjene odredaba članka 31. stavaka 1. i 2. Uredbe 1290/2005, članka 52. stavaka 2. i 3. Uredbe 1306/2013 i članka 12. stavaka od 1. do 6. Provedbene uredbe br. 907/2014, povrede smjernica iz dokumenata Komisije VI/5330797 i C(2015)3675 final/8-6-2015, povrede obveze obrazlaganja (članak 296. UFEU-a), pogrešne primjene pravila o dokazivanju (raspodjela tereta dokazivanja na način da je na Helensku Republiku stavljen teret probatio diabolica), kao i pogrešnog tumačenja i primjene načela non venire contra factum proprium, ne bis in idem i općeg načela proporcionalnosti. Osim toga, pobijana presuda obrazložena je nedostatno i kontradiktorno.


title: Predmet C-109/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. veljače 2020. uputio Högsta domstolen (Švedska) – Republika Poljska protiv PL Holdings Sàrl

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/40

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. veljače 2020. uputio Högsta domstolen (Švedska) – Republika Poljska protiv PL Holdings Sàrl
      (Predmet C-109/20)
      (2020/C 161/52)
      Jezik postupka: švedski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Högsta domstolen

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj i tuženik u arbitražnom postupku: Republika Poljska

         Tužitelj i druga stranka u žalbenom postupku: PL Holdings Sàrl

         Prethodno pitanje

      Znače li članci 267. i 344. UFEU-a, kako su protumačeni u presudi Achmea (1), da je ništav arbitražni sporazum ako je sklopljen između države članice i ulagatelja – ako ugovor o ulaganju sadržava arbitražnu klauzulu koja je ništava jer je ugovor sklopljen između dvije države članice – [unatoč činjenici da je] država članica donijela suverenu odluku da, nakon što je ulagatelj pokrenuo arbitražni postupak, neće istaknuti prigovor nenadležnosti?

         (1)  Presuda Suda Europske unije od 6. ožujka 2018. (predmet C-284/16, Achmea, EU:C:2018:158)


title: Predmet C-112/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. veljače 2020. uputio Conseil d'État (Belgija) – M. A. protiv État belge

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/40

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. veljače 2020. uputio Conseil d'État (Belgija) – M. A. protiv État belge
      (Predmet C-112/20)
      (2020/C 161/53)
      Jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Conseil d'État

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: M. A.

         Druga stranka u postupku: État belge

         Prethodno pitanje

      Treba li članak 5. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (1) , kojim se državama članicama nalaže da prilikom provedbe direktive uzmu u obzir najbolji interes djeteta, u vezi s člankom 13. iste direktive i člancima 24. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, tumačiti na način da se njima zahtijeva uzimanje u obzir najboljeg interesa djeteta, građanina Unije, čak i ako je odluka o vraćanju donesena u pogledu samo jednog djetetova roditelja?

         (1)  SL 2008., L 348, str. 98. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.)


title: Predmet C-117/20: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 3. ožujka 2020. uputio Cour d'appel de Bruxelles (Belgija) – bpost SA protiv Autorité belge de la concurrence

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/41

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 3. ožujka 2020. uputio Cour d'appel de Bruxelles (Belgija) – bpost SA protiv Autorité belge de la concurrence
      (Predmet C-117/20)
      (2020/C 161/54)
      Jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Cour d'appel de Bruxelles

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: bpost SA

         Tuženik: Autorité belge de la concurrence

         Intervenijenti: Publimail SA, Europska komisija

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li načelo ne bis in idem, kako je zajamčeno člankom 50. Povelje, tumačiti na način da ono ne sprečava nadležno upravno tijelo države članice da izrekne novčanu kaznu zbog povrede europskog prava tržišnog natjecanja u situaciji kao što je ona u predmetnom slučaju u kojoj je ista pravna osoba pravomoćno oslobođena plaćanja upravne novčane kazne koju joj je, uzimajući u obzir istovjetne ili slične činjenice, izreklo nacionalno regulatorno tijelo za poštanske usluge zbog navodne povrede poštanskih propisa, a s obzirom na to da uvjet zaštićenog pravnog interesa nije ispunjen jer se predmetni slučaj odnosi na dvije različite povrede dvaju različitih propisa koji su dio dvaju odvojenih pravnih područja?

                  2.

                  Treba li načelo ne bis in idem, kako je zajamčeno člankom 50. Povelje, tumačiti na način da ono ne sprečava nadležno upravno tijelo države članice da izrekne novčanu kaznu zbog povrede europskog prava tržišnog natjecanja u situaciji kao što je ona u predmetnom slučaju u kojoj je ista pravna osoba pravomoćno oslobođena plaćanja upravne novčane kazne koju joj je, uzimajući u obzir istovjetne ili slične činjenice, izreklo nacionalno regulatorno tijelo za poštanske usluge na temelju opravdanja ograničenja načela ne bis in idem činjenicom da propis iz područja tržišnog prava ima komplementaran cilj od općeg interesa, odnosno osiguravanje i očuvanje sustava bez narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu, te ne prekoračuje ono što je prikladno i nužno za ostvarivanje legitimnog cilja navedenog propisa i/ili za zaštitu prava i slobode poduzetništva drugih subjekata na temelju članka 16. Povelje?


title: Predmet T-92/20: Tužba podnesena 14. veljače 2020. – Fryč protiv Komisije

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/42

      Tužba podnesena 14. veljače 2020. – Fryč protiv Komisije
      (Predmet T-92/20)
      (2020/C 161/55)
      Jezik postupka: češki

         Stranke

         Tužitelj: Petr Fryč (Pardubice, Češka Republika) (zastupnik: Š. Oharková, odvjetnica)

         Tuženik: Europska komisija

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                  —

                  utvrdi da su institucije Europske unije znatno povrijedile svoje obveze i tužitelju prouzrokovale štetu, jer:

                              —

                              je Europska komisija donijela Uredbu br. 800/2008 od 6. kolovoza 2008. (Uredba o općem skupnom izuzeću) u obliku kojim, među ostalim, prekoračuje ovlasti sadržane u Ugovorima, ne osigurava poštovanje ustavnih načela koja se odnose na iznimnost i opravdanost intervencije u tržišno natjecanje koja utječe na zajedničko tržište te je protupravno omogućila provedbu državne potpore u okviru programa potpore (operativni program „Poduzetništvo i inovacije”, u daljnjem tekstu: OPPI), koja je prouzrokovala štetu gospodarskoj djelatnosti tužitelja;

                              —

                              je Europska komisija odlukom od 3. prosinca 2007. usvojila operativni program suprotan Ugovorima i Povelji o temeljnim pravima, te tu odluku nije objavila;

                              —

                              Europska komisija nije pravilno postupala prilikom razmatranja pritužbe koju joj je podnio tužitelj zbog protupravnosti OPPI-ja, jer nije ni istražila okolnosti donošenja i provedbe OPPI-ja niti je valjano obrazložila odbijanje tužiteljeve pritužbe;

                              —

                              je Sud Europske unije odbio meritorno odlučivati o tužbi za poništenje Uredbe o općem skupnom izuzeću, te je tužbu odbacio kao očito neosnovanu, čime je povrijedio svoju obvezu poštovanja načela proporcionalnosti te je prekomjerno formalističkim jednostranim pristupom povrijedio tužiteljevo ustavno pravo na djeotvoran pravni lijek i pošteno suđenje;

                  —

                  utvrdi da je tužena obvezna u korist tužitelja isplatiti iznos od 4 800 000 EUR na ime štete koju je prouzrokovala na gore navedeni način, u roku od tri dana od pravomoćnosti presude;

                  —

                  dosudi naknadu troškova postupka u korist tužitelja.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe pet tužbenih razloga.

                  1.

                  Prvi tužbeni razlog se temelji na tome da je tužitelju prouzročena šteta na temelju izvanugovorne odgovornosti Unije za štetu, u skladu s člankom 340. stavkom 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU).
                  Kao rezultat javnih potpora dodijeljenih tužiteljevim konkurentima suprotno UFEU-u, tužiteljevo je poduzeće pretrpilo štetu u području tržišnog natjecanja, koja je u početku uzrokovala smanjenje njegovog godišnjeg prometa, i smanjenje njegove godišnje dobiti u visini od više milijuna čeških kruna. Zbog državne potpore koja je trajala nekoliko godina, i s tim povezanom lošom gospodarskom situacijom društva, nadležni sud u Češkoj Republici je donio odluku o otvaranju stečaja.
                  U slučaju da je Uredba (EZ) br. 800/2008 (Uredba o općem skupnom izuzeću) sukladna s pravom, potpora provedena na selektivni i diskriminatorni način u okviru programa potpore OPPI je tužitelju uzrokovala posebnu i netipičnu štetu, koja potpuno premašuje granice ekonomskog rizika povezanog s trgovačkom djelatnošću tužiteljeva društva.

                  2.

                  Drugi tužbeni razlog se temelji na tome da je Komisija Uredbu (EZ) br. 800/2008 od 6. kolovoza 2008. (Uredba o općem skupnom izuzeću) donijela u obliku kojim se ne osigurava poštovanje članka 107. UFEU-a.
                  Na temelju članka 109. UFEU-a, Vijeće je ovlašteno uredbom odrediti područja u kojima se ne primjenjuje redovni postupak, prema kojem Komisija ocjenjuje zahtjev za državnu potporu i ispituje ga s aspekta sukladnosti s člankom 107. UFEU-a. Vijeće je donijelo Uredbu br. 659/1999 i njome ovlastilo Komisiju (u skladu s člankom 108. stavkom 4. UFEU-a) da donosi uredbe u kojima određuje uvjete odobravanja državne potpore izvan standardnog sustava „ad hoc” odobrenja. Komisija je donijela Uredbu br. 70/2001, potom Uredbu br. 800/2008, a nakon toga Uredbu br. 651/2014 (Uredba o općem skupnom izuzeću).
                  Međutim, ni Vijeće ni Komisija nisu mogli svojim uredbama izaći izvan okvira članka 107. UFEU-a, jer se njihova uloga sastoji od utvrđivanja uvjeta državne potpore na takav način da države članice koje provode državnu potporu u područjima „obuhvaćenim izuzećem” ne mogu provesti državnu potporu koja bi bila suprotna načelu nenarušavanja tržišnog natjecanja, čak i ako je izuzeta od standardnog postupka pred Komisijom. Zbog toga i nadalje obvezuje nadzor Komisije nad sustavima potpore (ustanovljen i zajamčen UFEU-om), uključivo i u područjima obuhvaćenima izuzećem, zbog toga postoji i (barem teoretski) postupak za povrat nezakonitih potpora, i zbog toga se Europska unija i nadalje smatra tržišnim gospodarstvom, to jest gospodarstvom koje proizvodi proizvode i usluge koje klijenti dobrovoljno nabavljaju, a ne proizvode i usluge koje određuju političari i javna uprava.

                  3.

                  Treći tužbeni razlog se temelji na tome da je Komisija odlukom od 3. prosinca 2007. usvojila operativni program (OPPI) povrijedivši Ugovore i Povelju temeljnih prava, te tu odluku nije objavila.
                  Komisija je jedina institucija Europske unije ovlaštena nadzirati je li državna potpora provedena u skladu s člankom 107. UFEU-a.
                  Kada je riječ o odobrenom operativnom programu, Komisija nije istražila je li i zašto je došlo do tržišnog nedostatka koji je preduvjet provedbe državne potpore. Usto, Komisija nije od Češke Republike zahtijevala podnošenje analize troškova i koristi (cost-benefit analysis, CBA), objektivno definiranih pokazatelja, analize utjecaja na tržišno natjecanje i drugih zahtjeva, koji su po tužiteljevom mišljenju nužni za provedbu državne potpore. Odluka Komisije je stoga bila protupravna i suprotna njezinoj misiji.

                  4.

                  Četvrti tužbeni razlog se temelji na tome da je Komisija od tužitelja primila niz dopisa, među kojima i posebnu analizu o suprotnosti potpora dodijeljenih u okviru OPPI-ja s pravom Unije, da nije postupala u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 659/1999 i da nije poštovala načelo dobre uprave zajamčeno Poveljom Europske unije o temeljnim pravima. Ne poduzevši nikakve kontrolne radnje, ni tražila dostavu dodatnih dokumenata, Komisija je odbila postupati po tužiteljevoj pritužbi, navodeći da „prima facie” ne opaža nikakvu pogrešku u provedbi programa potpora OPPI.

                  5.

                  Peti tužbeni razlog se temelji na sprečavanju od strane Suda Europske unije (SEU) pristupa pravosuđu zbog pretjeranog formalizma.
                  Tužitelj je Sudu EU-a podnio tužbu za poništenje triju uredbi o skupnom izuzeću zbog njihove suprotnosti s Ugovorima i Poveljom o temeljnim pravima. Sud EU je u oba stupnja odbio tužiteljevu tužbu za poništenje uredbi o skupnom izuzeću zbog očite nedopuštenosti. Razlog za odbijanje je bila povreda objektivnog dvomjesečnog roka utvrđenog u članku 263. UFEU-a. Sud EU se uopće nije bavio meritumom predmeta, već je tek formalno primijenio rok za podnošenje tužbe. Istodobno je tužitelj naveo da se nepravilno djelovanje mehanizma kontrole koju provodi Komisija otkrilo tek na temelju odgovora Komisije na pritužbu koju joj je tužitelj podnio. U tužbi Sudu EU-a tužitelj je naveo da za početak tijeka zastare roka za tužbu priznaje samo odgovor Komisije, u kojem je ona odbila detaljnije razmotriti njegovu pritužbu.


title: Predmet T-123/20: Tužba podnesena 20. veljače 2020. – Sciessent protiv Europske komisije

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/44

      Tužba podnesena 20. veljače 2020. – Sciessent protiv Europske komisije
      (Predmet T-123/20)
      (2020/C 161/56)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Tužitelj: Sciessent LLC (Beverly, Massachusetts, Sjedinjene Američke Države) (zastupnici: K. Van Maldegem i P. Sellar, odvjetnici, i V. McElwee, Solicitor)

         Tuženik: Europska komisija

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi Provedbenu odluku Komisije (EU) 2019/1973 оd 27. studenoga 2019. o neodobravanju srebro-bakar-zeolita kao postojeće aktivne tvari za uporabu u biocidnim proizvodima vrsta 2 i 7; (1)

                  —

                  naloži tuženiku snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe četiri tužbena razloga.

                  1.

                  Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu vladavine prava vezano za primjenu Ugovorâ i članaka 4. i 19. Uredbe (EU) br. 528/2012. (2)

                              —

                              Tuženik, oslanjajući se na mišljenja Odbora za biocidne proizvode (BPC) o zahtjevu za odobrenje aktivne tvari srebro-bakar-zeolit, vrsta proizvoda: 2 i 7, došao je do zaključaka da se tvar ne može odobriti jer nije dokazana dovoljna učinkovitost. Međutim, prema tužiteljevu mišljenju, ocjena učinkovitosti je provedena nezakonito upućivanjem na tretirani predmet. Navodi se da je tuženik prilikom ocjene i zaključka o učinkovitosti tvari pogrešno protumačio i primijenio mjerodavno pravo, kad je razmatrao učinkovitost srebro-bakar-zeolita.

                  2.

                  Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na nenadležnosti – povredi članka 290. UFEU-a i članaka 4. i 19. Uredbe (EU) br. 528/2012.

                              —

                              Razlog za neodobravanje srebro-bakar-zeolita na temelju pobijanog akta je navodna nedovoljna učinkovitost obrađenog predmeta u kojem se on koristi. Međutim, tužitelj tvrdi da je tuženik zakonito mogao uzeti u obzir samo kriterije navedene u člancima 4. i 19. Uredbe (EU) br. 528/2012. Ti kriteriji ne uključuju učinkovitost tretiranog predmeta čija se ocjena inače prepušta drugom, naknadnom stadiju odobravanja biocidnog proizvoda na razini države članice. U kontekstu činjenice da je tužitelj proveo upravo tu ocjenu da bi opravdao neodobrenje srebro-bakar-zeolita, što znači da je tuženik uvelike prekoračio ovlasti koje su mu delegirane Uredbom (EU) br. 528/2012, tuženik je prekršio članak 290. Ugovorâ i članke 4. i 19. te uredbe.

                  3.

                  Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi vladavine prava vezano za primjenu Ugovorâ – načelo nediskriminacije.

                              —

                              Tužiteljeva tvar je tretirana drukčije od drugih tvari korištenih za isti proizvod – vrste 2 i 7, a da pritom tuženik nije objektivno opravdao zašto se srebro-bakar-zeolit treba tretirati drugačije od tih tvari koje su sve predmet istih pravila o ocjeni prema Uredbi (EU) br. 528/2012 (i Direktive 98/8/EZ (3)) za iste vrste proizvoda.

                  4.

                  Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi vladavine prava vezano za primjenu Ugovorâ – načelo pravne sigurnosti.

                              —

                              Tuženik je uputio dopis predsjedniku BPC-a kojim se pojašnjavalo kako se treba protumačiti i primijeniti pravo o ocjeni učinkovitosti i tretiranim predmetima prema Uredbi (EU) br. 528/2012. Tužitelj se oslonio na sadržaj tog dopisa, koji je potvrdio jasnoću prava, i imao je legitimna očekivanja vezano za odobrenje tvari. Slijedom toga, pobijani je akt povrijedio načela legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti.

         (1)  SL 2019., L 307, str. 58.

         (2)  Uredba (EU) br. 528/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o stavljanju na raspolaganje na tržištu i uporabi biocidnih proizvoda (SL 2012., L 167, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 181. i ispravak SL 2015., L 297, str. 10.)

         (3)  Direktiva 98/8/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998. o stavljanju biocidnih pripravaka na tržište (SL 1998., L 123, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 30.)


title: Predmet T-131/20: Tužba podnesena 27. veljače 2020. – IR protiv Komisije

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/45

      Tužba podnesena 27. veljače 2020. – IR protiv Komisije
      (Predmet T-131/20)
      (2020/C 161/57)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Tužitelj: IR (zastupnici: S. Pappas i A. Pappas, odvjetnici)

         Tuženik: Europska komisija

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi odluku Glavne uprave za zapošljavanje, socijalna pitanja i uključenost sadržanu u poruci elektroničke pošte od 2. srpnja 2019. nadležnog poslovnog dopisnika za ljudske resurse kojim je odbijen zahtjev Europskog centra za razvoj strukovnog osposobljavanja (Cedefop) za treću obnovu upućivanja tužitelja;

                  —

                  poništi odluku tijela za imenovanje od 23. siječnja 2020. kojom se odbija tužiteljeva pritužba podnesena na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju;

                  —

                  naloži tuženiku snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe četiri tužbena razloga.

                  1.

                  Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na nepravilnosti u predsudskom postupku tijekom kojeg tijelo za imenovanje nije na odgovarajući način ispitalo pobijanu odluku od 2. srpnja 2019.

                  2.

                  Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na bitnoj povredi postupka iz članka 38. Pravilnika o osoblju.

                  3.

                  Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi općeg načela dužne pažnje, kao dijela prava na dobru upravu u pogledu neuzimanja u obzir svih činjeničnih elemenata predmeta i nedostatka u obrazloženju.

                  4.

                  Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na zaštitu obitelji sadržanog u članku 33. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.


title: Predmet T-132/20: Tužba podnesena 28. veljače 2020. – NEC Oncoimmunity protiv EASME

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/46

      Tužba podnesena 28. veljače 2020. – NEC Oncoimmunity protiv EASME
      (Predmet T-132/20)
      (2020/C 161/58)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Tužitelj: NEC Oncoimmunity A/S (Oslo, Norveška) (zastupnici: T. Nordby, R. Bråthen i O. Brouwer, odvjetnici)

         Tuženik: Izvršna agencija za mala i srednja poduzeća (EASME)

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                  —

                  kao prvo, u skladu s člankom 263. UFEU-a:

                              —

                              poništi pobijanu odluku (odluku od 16. prosinca 2019. kojom se okončava tužiteljevo sudjelovanje u postupku H2020/EIC/SMEInst-2018-2020-2 u vezi s projektom MEDIVAC(850078));

                              —

                              naloži tuženiku snošenje tužiteljevih troškova, kao i troškova intervenijenata.

                  —

                  podredno, u skladu s člankom 272. UFEU-a:

                              —

                              utvrdi da se pobijanom odlukom krše tuženikove ugovorne obveze;

                              —

                              naloži tuženiku snošenje tužiteljevih troškova, kao i troškova intervenijenata.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe tri tužbena razloga vezano za glavni zahtjev u skladu s člankom 263. UFEU-a i jedan tužbeni razlog vezano za podredni zahtjev u skladu s člankom 272. UFEU-a..

                  1.

                  Prvi tužbeni razlog, u skladu s člankom 263. UFEU-a, koji se temelji na tome da je tuženik počinio pogrešku koja se tiče prava i pogrešno primijenio mjerila prihvatljivosti za dodjelu sredstava u okviru instrumenta za MSP utvrđena u Uredbi br. 1290/2013. (1)

                  2.

                  Drugi tužbeni razlog u skladu s člankom 263. UFEU-a, koji se temelji na tome da je tuženik počinio pogrešku koja se tiče prava jer se pobijanom odlukom krši načelo jednakog postupanja.

                  3.

                  Treći tužbeni razlog u skladu s člankom 263. UFEU-a, koji se temelji na tome da se pobijanom odlukom krše načela pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja.

                  4.

                  Jedini tužbeni razlog u skladu s člankom 272. UFEU-a, koji se temelji na tome da je posljedica pobijane odluke, među ostalim zbog utvrđene pogreške u tumačenju primjenjivog prava i diskriminatorne prakse, pogrešno tumačenje i povreda ugovornih obveza u odnosu na tužitelja.

         (1)  Uredba (EU) br. 1290/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o utvrđivanju pravila za sudjelovanje u Okvirnom programu za istraživanja i inovacije Obzor 2020. (2014. – 2020.) i širenje njegovih rezultata te stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1906/2006 (SL 2013., L 347, str.. 81.)


title: Predmet T-134/20: Tužba podnesena 27. veljače 2020. – Huhtamaki protiv Europske komisije

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/47

      Tužba podnesena 27. veljače 2020. – Huhtamaki protiv Europske komisije
      (Predmet T-134/20)
      (2020/C 161/59)
      Jezik postupka:engleski

         Stranke

         Tužitelj: Huhtamaki Sàrl (Senningerberg, Luksemburg) (zastupnici: M. Struys i F. Pili, odvjetnici)

         Tuženik: Europska komisija

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi odluku Europske komisije od 18. prosinca 2019. donesenu na temelju članka 4. Pravila za provedbu Uredbe (EZ) br. 1049/2001 (1) kojom se odbija tužiteljev ponovni zahtjev za pristup dokumentima prema toj uredbi od 13. studenoga 2019.;

                  —

                  naloži Europskoj komisiji da tužitelju omogući pristup javnim verzijama dokumenta u kojem se navode adresati poreznih odluka koje je Luksemburg podnio 22. prosinca 2014. u odgovoru na Komisijin dopis od 19. lipnja 2013., a koji se navodi u stavku 4. Odluke Komisije od 7. ožujka 2019. o pokretanju službene istrage o državnoj potpori u predmetu Državna potpora SA.50400 (2019/NN-2) – Luksemburg – Moguća državna potpora, te porezne odluke koje je donijela luksemburška porezna uprava na koje se Europska komisija poziva u stavcima 4. i 7. navedene odluke Komisije od 7. ožujka 2019.;

                  —

                  naloži Komisiji snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe tri tužbena razloga.

                  1.

                  Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava kad je smatrala da se u odnosu na podnositeljev zahtjev za pristup navedenim dokumentima može primijeniti opća pretpostavka o neotkrivanju.

                  2.

                  Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da bi, pod pretpostavkom da je pretpostavka o neotkrivanju primjenjiva u ovom predmetu (quod non), nepostojanje nikakve štete za interese koji se štite člankom 4. stavkom 2., prvom i trećom alinejom Uredbe 1049/2001, isključilo primjenu te pretpostavke (prvi dio drugog tužbenog razloga). Usto, tužitelj tvrdi da bi primjena ove pretpostavke u svakom slučaju bila oborena, zbog važnih razloga prevladavajućeg javnog interesa koji opravdavaju otkrivanje zatraženih dokumenata (drugi dio drugog tužbenog razloga).

                  3.

                  Treći tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je Komisija povrijedila obvezu obrazlaganja utvrđenu u članku 296. UFEU-a i tužiteljevo pravo na dobru upravu iz članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

         (1)  Uredba (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.)


title: Predmet T-135/20: Tužba podnesena 28. veljače 2020. – Vulkano Research and Development protiv EUIPO-a – Ega (EGA Master)

text:
               11.5.2020

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 161/48

      Tužba podnesena 28. veljače 2020. – Vulkano Research and Development protiv EUIPO-a – Ega (EGA Master)
      (Predmet T-135/20)
      (2020/C 161/60)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Tužitelj: Vulkano Research and Development, SL (Vitoria-Gasteiz, Španjolska) (zastupnica: V. Wellens i C. Schellekens, odvjetnici)

         Tuženik: Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)

         Druga stranka pred žalbenim vijećem: Ega sp. z o.o. sp.k. (Starogard Gdański, Poljska)

         Podaci o postupku pred EUIPO-om

         Nositelj spornog žiga: tužitelj

         Predmetni sporni žig: verbalni žig Europske unije „EGA Master”– žig Europske unije br. 5 835 558

         Postupak pred EUIPO-om: postupak proglašavanja žiga ništavim

         Pobijana odluka: odluka prvog žalbenog vijeća EUIPO-a od 13. prosinca 2019. u predmetu R 1038/2018-1

         Tužbeni zahtjev

      Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi pobijanu odluku, osim utvrđenja da sporni žig Europske unije treba ostati na snazi za proizvode „obični metali i njihove legure” iz razreda 6;

                  —

                  naloži EUIPO-u snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi

                  —

                  povreda članka 8. stavka 4. u vezi s člankom 60. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća;

                  —

                  očiti nedostatak obrazloženja pobijane odluke.