title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2014.#Udo Rätzke protiv S+K Handels GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Thüringer Oberlandesgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Energija – Označivanje energetske učinkovitosti televizora – Delegirana uredba (EU) br. 1062/2010 – Obveze distributera – Televizor isporučen distributeru bez te oznake prije početka primjene uredbe – Obveza distributera da od dana početka primjene uredbe označi takav televizor i da naknadno nabavi oznaku.#Predmet C‑319/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      3. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Energija — Označivanje energetske učinkovitosti televizora — Delegirana uredba (EU) br. 1062/2010 — Obveze distributera — Televizor isporučen distributeru bez te oznake prije početka primjene uredbe — Obveza distributera da od dana početka primjene uredbe označi takav televizor i da naknadno nabavi oznaku“
      U predmetu C‑319/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Thüringer Oberlandesgericht (Njemačka), odlukom od 5. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 11. lipnja 2013., u postupku

         Udo Rätzke

      protiv

         S+K Handels GmbH,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis i J.-C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. De Stefana, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, K. Herrmann i B. Eggers, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. točke (a) Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1062/2010 od 28. rujna 2010. o dopuni Direktive 2010/30/EU Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu označivanja energetske učinkovitosti televizora (SL L 314, str. 64., u daljnjem tekstu: delegirana uredba) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 3., str. 249.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Rätzkea i S+K Handels GmbH (u daljnjem tekstu: S+K), Rätzkeovoga konkurenta u području prodaje električnih uređaja i posebice televizora, u vezi s tužbom radi zabrane na osnovi njemačkog zakona o nepoštenom tržišnom natjecanju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2010/30/EU

               3

               Uvodna izjava 19. Direktive 2010/30/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 2010. o označivanju potrošnje energije i ostalih resursa proizvoda povezanih s energijom uz pomoć oznaka i standardiziranih informacija o proizvodu (SL L 153, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 101.) određuje:
               „Komisiju treba ovlastiti za donošenje delegiranih akata u skladu s člankom 290. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) u pogledu označivanja potrošnje energije i ostalih bitnih resursa koje proizvodi povezani s energijom troše tijekom uporabe, na oznakama i u standardiziranim informacijama o proizvodu. Posebno je važno da u pripremnim radnjama Komisija provede odgovarajuće konzultacije, uključujući i one na stručnoj razini.“

               4

               Uvodna izjava 25. te direktive navodi:
               „Kad provode odredbe ove Direktive, države članice trebaju nastojati ne donositi mjere kojima bi se dotičnim sudionicima na tržištu, a posebno malim i srednjim poduzećima [MSP], nepotrebno nametale otežavajuće administrativne obveze.“

               5

               Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Definicije“, navodi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        (g)

                        „distributer” znači trgovac na malo ili druga osoba koja proizvode prodaje, iznajmljuje, nudi u najam ili za kupnju na otplatu ili izlaže krajnjim korisnicima;

                        (h)

                        „dobavljač” znači proizvođač ili njegov ovlašteni zastupnik u Uniji ili uvoznik koji proizvod u Uniji stavlja na tržište ili pušta u rad. Ako takvih nema, svaka fizička ili pravna osoba koja u Uniji stavlja na tržište ili pušta u rad proizvode obuhvaćene ovom Direktivom smatra se dobavljačem;

                        (i)

                        „stavljanje na tržište” znači prvo stavljanje na tržište Unije proizvoda koji time postaje dostupan za distribuciju ili uporabu unutar Unije bilo uz naknadu ili besplatno i neovisno o tehnici prodaje;

                  [...]“

               6

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Odgovornosti dobavljača“, predviđa:
               „Države članice osiguravaju da:

                        (a)

                        dobavljači koji stavljaju na tržište ili puštaju u rad proizvode obuhvaćene delegiranim aktom, dostavljaju oznaku i informacijski list u skladu s ovom Direktivom i dotičnim delegiranim aktom;

                  [...]

                        (d)

                        u pogledu označivanja i dostavljanja informacija o proizvodu, potrebne oznake dobavljači dostavljaju distributerima besplatno.
                        Ne dovodeći u pitanje pravo dobavljača da izaberu svoje sustave za dostavu oznaka, na zahtjev distributera dobavljači oznake dostavljaju žurno;

                  [...]“

               7

               Članak 6. Direktive 2010/30, naslovljen „Odgovornosti distributera“, određuje:
               „Države članice osiguravaju da:

                        (a)

                        distributeri stavljaju oznake pravilno, tako da budu vidljive i čitljive, te da informacijski list prilože prospektu proizvoda ili drugoj literaturi koja se isporučuje uz proizvod koji se prodaje krajnjim korisnicima;

                        (b)

                        kad god se izlaže proizvod obuhvaćen delegiranim aktom, distributeri na njega stavljaju odgovarajuću oznaku na relevantnom jeziku na jasno vidljivo mjesto navedeno u mjerodavnom delegiranom aktu.“

               8

               Članak 10. navedene direktive, naslovljen „Delegirani akti“, u stavcima 1. do 3. predviđa:
               „1.   Pojedinosti koje se odnose na oznaku i informacijski list Komisija utvrđuje u delegiranim aktima u skladu s člancima od 11. do 13., za svaki tip proizvoda u skladu s ovim člankom.
               Proizvod koji ispunjava kriterije iz stavka 2. obuhvaćen je delegiranim aktom u skladu sa stavkom 4.
               Odredbe delegiranih akata o informacijama o potrošnji energije i drugih bitnih resursa tijekom upotrebe koje se navode na oznaci i u informacijskom listu omogućuju krajnjim korisnicima da donose bolje informirane odluke o kupnji, a tijelima nadležnim za nadzor tržišta da verificiraju odgovaraju li proizvodi navedenim informacijama.
               Kad se istim delegiranim aktom predviđaju odredbe o energetskoj učinkovitosti i odredbe o potrošnji bitnih resursa za neki proizvod, oblikom i sadržajem oznake naglašava se energetska učinkovitost tog proizvoda.
               2.   Kriteriji iz stavka 1. su sljedeći:

                        (a)

                        prema najnovijim dostupnim podacima i uzimajući u obzir količine koje se stavljaju na tržište Unije, proizvodi imaju značajan potencijal za uštedu energije i, ako je to relevantno, drugih bitnih resursa;

                        (b)

                        proizvodi ekvivalentne funkcionalnosti koji su dostupni na tržištu imaju znatno različite relevantne razine radnih značajki;

                        (c)

                        Komisija uzima u obzir relevantno zakonodavstvo Unije i samoregulaciju, kao što su dobrovoljni sporazumi za koje se očekuje da će ciljeve politika ostvariti brže ili uz niže troškove nego obvezujući zahtjevi.

                  3.   U pripremi nacrta delegiranog akta, Komisija:
               [...]

                        (d)

                        utvrđuje rok(ove) provedbe, etapne ili privremene mjere ili razdoblja, posebno uzimajući u obzir moguće utjecaje na MSP ili na specifične skupine proizvoda koji se proizvode prvenstveno u MSP.“

               9

               Članci 11., 12., i 13. Direktive 2010/30 utvrđuju okvir u kojem se donose akti delegirani u skladu s člankom 290. stavkom 2. UFEU‑a. Članak 11. te direktive uređuje rok u kojem će Komisija izvršavati delegirane ovlasti i obvezuje ju da podnese izvješće o tim ovlastima najkasnije šest mjeseci prije isteka razdoblja od pet godina, počevši od 19. lipnja 2010. Osim toga, Komisiju obvezuje i da nakon donošenja delegiranog akta o tome obavijesti Europski parlament i Vijeće Europske unije. Članak 12. navedene direktive odnosi se na mogućnost opoziva delegiranih ovlasti, a članak 13. iste direktive na postupak putem kojeg Parlament i Vijeće mogu uložiti prigovore na delegirane akte.

               10

               Članak 16. Direktive 2010/30, naslovljen „Prenošenje“, u stavku 1. određuje:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 20. lipnja 2011. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih odredaba.
               One primjenjuju ove odredbe od 20. srpnja 2011.
               [...]“

               11

               Članak 18. navedene direktive, naslovljen „Stupanje na snagu“, predviđa:
               „Ova Direktiva stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
               Članak 5. točke (d), (g) i (h) primjenjuju se od 31. srpnja 2011.”

         Delegirana uredba

               12

               Uvodna izjava 3. delegirane uredbe određuje:
               „Trebalo bi uvesti usklađene odredbe o označivanju energetske učinkovitosti i potrošnje energije televizora pomoću oznaka energetske učinkovitosti i standardiziranih informacija o proizvodu, kako bi se proizvođače potaklo na unapređivanje energetske učinkovitosti televizora, a kupce na kupnju energetski učinkovitih modela te smanjilo potrošnju električne energije tih proizvoda i doprinijelo funkcioniranju unutarnjeg tržišta.“

               13

               Uvodna izjava 9. te uredbe navodi:
               „Kako bi se potakla proizvodnja energetski učinkovitih televizora, dobavljačima koji žele stavljati na tržište televizore koji zadovoljavaju zahtjeve za više razrede energetske učinkovitosti trebalo bi dozvoliti da oznake s prikazom tih razreda upotrebljavaju i prije dana obveznog prikazivanja tih razreda.“

               14

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Obveze dobavljača“, predviđa:
               „1.   Dobavljač osigurava da:

                        (a)

                        svaki televizor bude označen tiskanom oznakom čiji su izgled i sadržaj utvrđeni u Prilogu V.;

                  [...]
               3.   Format oznake kako je određen u Prilogu V. primjenjuje se u skladu sa sljedećim vremenskim rasporedom:

                        (a)

                        za televizore koji se stavljaju na tržište od 30. studenoga 2011., oznake za televizore s razredima energetske učinkovitosti:

                                 i.

                                 A, B, C, D, E, F i G u skladu su s Prilogom V. točkom 1. ili, kada to dobavljači smatraju primjerenim, u skladu s točkom 2. tog Priloga;

                                 ii.

                                 A+ u skladu su s Prilogom V. točkom 2.;

                                 iii.

                                 A++ u skladu su s Prilogom V. točkom 3.;

                                 iv.

                                 A+++ u skladu su s Prilogom V. točkom 4.;

                        (b)

                        za televizore koji se stavljaju na tržište od 1. siječnja 2014. s razredima energetske učinkovitosti A+, A, B, C, D, E i F, oznake su u skladu s Prilogom V. točkom 2. ili, kada to dobavljači smatraju primjerenim, u skladu s točkom 3. tog Priloga;

                        (c)

                        za televizore koji se stavljaju na tržište od 1. siječnja 2017. s razredima energetske učinkovitosti A++, A+, A, B, C, D i E, oznake su u skladu s Prilogom V. točkom 3. ili, kada to dobavljači smatraju primjerenim, u skladu s točkom 4. tog Priloga;

                        (d)

                        za televizore koji se stavljaju na tržište od 1. siječnja 2020. s razredima energetske učinkovitosti A+++, A++, A+, A, B, C i D, oznake su u skladu s Prilogom V. točkom 4.“

               15

               Članak 4. te uredbe, naslovljen „Obveze distributera“, navodi:
               „Distributer osigurava da:

                        (a)

                        svaki televizor koji se nalazi na prodajnome mjestu na prednjoj strani nosi jasno vidljivu oznaku koju dobavljač osigurava u skladu s člankom 3. stavkom 1;

                  [...]“

               16

               Članak 9. delegirane uredbe, naslovljen „Stupanje na snagu“, predviđa:
               „Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
               Primjenjuje se od 30. studenoga 2011. [...]
               Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.“

         Njemačko pravo

               17

               Članak 3. stavak 1. Zakona o nepoštenom tržišnom natjecanju (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (BGBl. 2010 I, str. 254., u daljnjem tekstu: UWG), predviđa:
               „Nepoštena trgovačka praksa je nezakonita ako može znatno utjecati na interese konkurenata, potrošača ili ostalih sudionika na tržištu.“

               18

               Članak 4. UWG‑a navodi:
               „Primjeri nepoštene trgovačke prakse
               Nepošteno djeluje posebice onaj tko
               [...]
               11.   krši zakonsku odredbu čiji je cilj, među ostalim, uređenje ponašanja na tržištu u interesu tržišnih sudionika.“

               19

               Članak 5.a stavci 2. i 4. UWG‑a glase kako slijedi:
               „(2)   Nepošteno djeluje onaj tko utječe na slobodu odlučivanja potrošača u smislu članka 3. stavka 2. tako da uskraćuje informaciju koja je u danom slučaju bitna s obzirom na okolnosti i ograničenja svojstvena sredstvu komunikacije koje se koristi.
               [...]
               (4)   Također se smatraju bitnima u smislu stavka 2. informacije koje se na temelju uredaba Zajednice ili pravnih propisa kojima se prenose direktive Zajednice iz područja komercijalnog obavještavanja, posebice oglašavanja i marketinga, ne smiju uskratiti potrošaču.“

               20

               Članak 8. stavak 1. prva rečenica UWG‑a formulirana je kako slijedi:
               „Protiv svake osobe čije je djelovanje na tržištu protivno članku 3. i 7. može se podnijeti tužba radi obustave tog djelovanja ili, u slučaju opasnosti od ponavljanja, radi zabrane tog djelovanja.“

         Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje

               21

               S+K je 20. siječnja 2012. u svojem izlogu na prodaju stavio televizor koji nije imao oznaku energetske potrošnje predviđenu Prilogom V. delegiranoj uredbi. Proizvođač televizora, Haier Deutschland GmbH, isporučio ga je trgovcu na veliko, ElectronicPartner Handel SE, koji ga je 20. svibnja 2011. isporučio S+K‑u. Na dan 20. siječnja 2012. ta se vrsta televizora još uvijek proizvodila.

               22

               Nakon Rätzkeovog upozorenja, S+K je podnio negativnu tužbu za utvrđenje, slijedom koje je U. Rätzke podnio protutužbu radi zabrane tom društvu da nudi prodaju televizora koji nemaju oznaku predviđenu u Prilogu V. delegiranoj uredbi.

               23

               Ta protutužba temelji se na članku 3. stavku 1., članku 4. točki 11. i članku 8. stavku 1. UWG‑a, pri čemu se postavlja pitanje je li S+K bio dužan označiti televizor, koji mu je isporučen bez oznake 20. svibnja 2011., u skladu s člankom 4. točkom (a) delegirane uredbe.

               24

               Landgericht Mühlhausen je odbio navedenu protutužbu na temelju činjenice da televizori koji su prije 30. studenoga 2011. isporučeni bez predmetne oznake i u skladu s pravnim stanjem koje je vrijedilo prije tog datuma ni nakon 30. studenoga 2011. ne trebaju imati takvu oznaku.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje tumačenja članka 4. točke (a) delegirane uredbe koji, prema njegovome mišljenju, uspostavlja pravilo kojim se uređuje ponašanje na tržištu u smislu članka 4. UWG‑a. U tom pogledu ističe da bi izraz „osigurava“ iz članka 4. točke (a) delegirane uredbe mogao upućivati na to da je distributer obvezan označivati televizore od 30. studenoga 2011. samo ako je dobavljač te televizore isporučio s oznakom, u skladu s obvezom koja se na njega primjenjuje od tog istog datuma. Međutim, cilj obveze označivanja, kako je naveden u uvodnoj izjavi 3. delegirane uredbe, mogao bi, prema mišljenju tog suda, upućivati na postojanje obveze označivanja od 30. studenoga 2011. svakog televizora koji distributer izlaže, uključujući one koji su isporučeni prije tog datuma. U. Rätzke smatra da se iz zajedničkog tumačenja s člankom 5. točkom (d) Direktive 2010/30 može zaključiti da su dobavljači dužni besplatno i bez odgađanja osigurati oznake u svim slučajevima, što znači i za uređaje dostavljene prije 30. studenoga 2011., kako bi distributeri mogli postupati u skladu sa svojom obvezom označivanja od tog datuma.

               26

               U tim je okolnostima Thüringer Oberlandesgericht odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 4. točku (a) delegirane uredbe [...] tumačiti na način da

                        —

                        je distributer obvezan označivati televizore (od 30. studenoga 2011.) samo ako je dobavljač u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) navedene uredbe (od 30. studenoga 2011.) te televizore isporučio s odgovarajućom oznakom

                        —

                        ili se distributerova obveza označivanja (od 30. studenoga 2011.) primjenjuje i na televizore koje je dobavljač isporučio bez odgovarajuće oznake prije 30. studenoga 2011., uz posljedicu da je dužan zatražiti (pravodobno, naknadno) oznake za takve televizore?“

         O prethodnom pitanju

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku (a) delegirane uredbe tumačiti tako da se obveza distributera da osiguraju da svaki televizor koji se nalazi na prodajnome mjestu nosi oznaku s podacima o energetskoj učinkovitosti uređaja primjenjuje samo na televizore stavljene na tržište od 30. studenoga 2011.

               28

               U tom pogledu valja, kao što su to navele zainteresirane stranke, provesti cjelovitu analizu obveza u pogledu označivanja televizora nametnutih distributerima i dobavljačima delegiranom uredbom, uzimajući u obzir njezino opće ustrojstvo, posebice u svjetlu odredaba Direktive 2010/30.

               29

               Naime, članak 4. točka (a) delegirane uredbe distributere obvezuje da na svaki televizor stave oznaku koju dobavljač osigurava „u skladu s člankom 3. stavkom 1.“ te uredbe.

               30

               Osim toga, članak 4. delegirane uredbe, za razliku od njezinog članka 3., ne sadrži posebni vremenski raspored za primjenu ratione temporis. U skladu s člankom 6. točkom (b) Direktive 2010/30, obveza označivanja za distributere odnosi se samo na proizvode obuhvaćene delegiranim aktom, dok članak 10. stavak 3. točka (d) te direktive precizira da taj delegirani akt određuje vremensko područje primjene obveza u pogledu označivanja. Naime, taj članak predviđa da Komisija u pripremi nacrta delegiranog akta „utvrđuje rok(ove) provedbe, etapne ili privremene mjere ili razdoblja, posebno uzimajući u obzir moguće utjecaje na MSP ili na specifične skupine proizvoda koji se proizvode prvenstveno u MSP.“

               31

               Slijedom navedenoga i s obzirom na činjenicu da članak 4. delegirane uredbe ne sadrži poseban vremenski raspored, nego upućuje na članak 3. stavak 1. te uredbe, koji uređuje obveze dobavljača, vremensko područje primjene članka 4. delegirane uredbe odgovara onom u njezinom članku 3. Obveza distributera da stavi oznake na televizore stoga je akcesorna obvezi dobavljača da osigura odgovarajuće oznake.

               32

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da članak 3. stavak 3. delegirane uredbe, u skladu s vremenskim područjem primjene te uredbe, koja se sukladno svojem članku 9. primjenjuje od 30. studenoga 2011., ne sadrži nikakve obveze u pogledu televizora stavljenih na tržište prije tog datuma. Naime, ta odredba uređuje upravo obveze primjenjive u odnosu na „televizore koji se stavljaju na tržište od 30. studenoga 2011.” i zatim, progresivno, od 1. siječnja 2014., 1. siječnja 2017. i 1. siječnja 2020.

               33

               Iz prethodnoga proizlazi, kao što su to ustvrdile zainteresirane stranke, da bi u svrhu odgovora na prethodno pitanje valjalo protumačiti izraz „koji se stavljaju na tržište“ iz članka 3. stavka 3. točke (a) delegirane uredbe.

               34

               Prema članku 2. točki (i) direktive, „‚stavljanje na tržište’ znači prvo stavljanje na tržište Unije proizvoda koji time postaje dostupan za distribuciju ili uporabu unutar Unije, bilo uz naknadu ili besplatno i neovisno o tehnici prodaje“. Prema tome, odlučno je prvo stavljanje u optjecaj na tržište, neovisno o načinu distribucije.

               35

               Slijedom navedenoga, obveza označivanja nameće se distributerima samo u odnosu na televizore stavljene u optjecaj na tržištu Unije od 30. studenoga 2011., to jest u odnosu na one televizore koje je proizvođač isporučivao prodajnom lancu od tog datuma.

               36

               Takav se pristup, koji u obzir uzima opće ustrojstvo članka 4. točke (a) delegirane uredbe, ne dovodi u pitanje teleološkim tumačenjem te odredbe.

               37

               Točno je, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, da bi obveza označivanja televizora isporučenih prije 30. studenoga 2011. mogla potaknuti krajnje korisnike na kupnju energetski učinkovitih modela, u skladu s ciljem delegirane uredbe u smislu njezinih uvodnih izjava 3. i 9.

               38

               Međutim, ispada da je gore navedeni poticajni učinak ograničen s obzirom na to da su navedeni televizori stavljeni u optjecaj tijekom relativno kratkog razdoblja.

               39

               Osim toga, ograničeni učinak obveze označivanja koja bi se također odnosila na televizore isporučene prije 30. studenoga 2011. bio bi neproporcionalan u odnosu na administrativno opterećenje koje bi se tom mjerom stvorilo za dobavljače i distributere. Naročito bi MSP‑i bili prisiljeni od proizvođača tražiti energetske oznake za sve televizore koji su bili isporučeni prije 30. studenoga 2011. Međutim, prema uvodnoj izjavi 25. Direktive 2010/30 treba izbjeći donošenje mjera kojima bi se predmetnim sudionicima na tržištu, a posebno MSP‑ima, nepotrebno nametale otežavajuće administrativne obveze.

               40

               Što se tiče članka 5. točke (d) Direktive 2010/30 ta odredba ne može, suprotno tvrdnji U. Rätzkea iznesenoj pred sudom koji je uputio zahtjev, dovesti do drukčijeg zaključka. Naime, ona ne uređuje ni okolnosti u kojima treba dostaviti oznake ni vremenski okvir za tu obvezu, u pogledu čega ta direktiva, točnije njezin članak 10. stavak 3. točka (d) upućuje na odredbe delegiranog akta. Predmetni delegirani akt jasno je definirao vremensko područje primjene obveze označivanja određujući da se delegirana uredba odnosi samo na televizore koji su prvi put stavljeni na tržište od 30. studenoga 2011.

               41

               Slijedom navedenoga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. točku (a) delegirane uredbe treba tumačiti na način da se obveza distributera da osiguraju da svaki televizor koji se nalazi na prodajnome mjestu nosi oznaku koju dobavljač osigurava u skladu s člankom 3. stavkom 1. te uredbe primjenjuje samo na televizore stavljene na tržište, to jest koje je proizvođač prvi put isporučio radi njihove distribucije u sklopu prodajnog lanca, od 30. studenoga 2011.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. točku (a) Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1062/2010 od 28. rujna 2010. o dopuni Direktive 2010/30/EU Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu označivanja energetske učinkovitosti televizora treba tumačiti na način da se obveza distributera da osiguraju da svaki televizor koji se nalazi na prodajnome mjestu nosi oznaku koju dobavljač osigurava u skladu s člankom 3. stavkom 1. te uredbe primjenjuje samo na televizore stavljene na tržište, to jest koje je proizvođač prvi put isporučio radi njihove distribucije u sklopu prodajnog lanca, od 30. studenoga 2011.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (peto vijeće) od 4. ožujka 1999. # Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola protiv Käserei Champignon Hofmeister GmbH & Co. KG i Eduard Bracharz GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Handelsgericht Wien - Austrija. # Predmet C-87/97.


Presuda Suda od 16. studenog 1977. # SA G.B.-INNO-B.M. protiv Association des détaillants en tabac (ATAB). # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet 13-77.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 19. lipnja 2007. # John Davis i drugi protiv Vijeća Europske unije. # Javna služba - Dužnosnici. # Predmet F-54/06.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. ožujka 2014. # Tubes Radiatori Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-315/12.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. rujna 2010.#Winner Wetten GmbH protiv Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Köln - Njemačka.#Članci 43. i 49. UEZ-a - Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-409/06.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. rujna 2013.#Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer protiv Anneliese Kuso.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Socijalna politika – Jednako postupanje prema muškarcima i ženama – Direktiva 76/207/EEZ – Ugovor o radu na određeno vrijeme sklopljen prije pristupanja države članice – Istek roka nakon pristupanja – Radni propis koji utvrđuje prestanak ugovora posljednjeg dana u godini u kojoj je navršena dob za umirovljenje – Dobna razlika između muškaraca i žena.#Predmet C-614/11.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Socijalna politika — Jednako postupanje prema muškarcima i ženama — Direktiva 76/207/EEZ — Ugovor o radu na određeno vrijeme sklopljen prije pristupanja države članice — Istek roka nakon pristupanja — Radni propis koji utvrđuje prestanak ugovora posljednjeg dana u godini u kojoj je navršena dob za umirovljenje — Dobna razlika između muškaraca i žena“
      U predmetu C‑614/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija), odlukom od 25. listopada 2011., koju je Sud zaprimio 30. studenoga 2011., u postupku

         Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer

      protiv

         Anneliese Kuso,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 31. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer, B. Hainz, Rechtsanwalt,

               —

               za A. Kuso, C. Henseler, H. Pflaum, P. Karlberger, W. Opetnik, Rechtsanwälte i P. Rindler, Rechtsanwältin,

               —

               za Europsku komisiju, V. Kreuschitz i C. Gheorghiu, u svojstvu agenata,

         odlučivši, pošto je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točaka (a) i (c) Direktive Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju te uvjeta rada (SL L 39, str. 40.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2002/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. (SL L 269, str. 15., u daljnjem tekstu: Direktiva 76/207).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (regionalna poljoprivredna komora pokrajine Donje Austrije, u daljnjem tekstu: NÖ-LLWK) i A. Kuso zbog prestanka radnog odnosa potonje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. Direktive 76/207 određuje:
               [„1.   Načelo jednakog postupanja u smislu odredaba koje slijede podrazumijeva nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju spola, osobito s obzirom na bračni i obiteljski status.
               2.   Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        —

                        izravna diskriminacija: situacija u kojoj osoba zbog svog spola ima nepovoljniji tretman nego što ga ima ili bi ga imala druga osoba u usporedivoj situaciji, [neslužbeni prijevod]

                  […]”

               4

               Članak 3. navedene direktive predviđa:
               [ „1.   Primjena načela jednakog postupanja podrazumijeva nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju spola u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:

                        a)

                        uvjete zapošljavanja, samozapošljavanja i rada, uključujući kriterije za izbor kandidata i uvjete pomoći u postupku zapošljavanja, u svim granama djelatnosti i na svim razinama profesionalne hijerarhije, uključujući napredovanje na poslu;

                  [...]

                        c)

                        uvjete zaposlenja i radne uvjete, uključujući uvjete otkaza, te plaću, kako je predviđeno Direktivom 75/117/EEZ”] [neslužbeni prijevod]

                  […]”

               5

               Direktiva 76/2007 stavljena je izvan snage Direktivom 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.), s učinkom od 15. kolovoza 2009., kako je određeno u članku 34. potonje direktive. Direktiva 2006/54 nije primjenjiva na činjenice u glavnom postupku.

         Austrijsko pravo

               6

               Zakon o jednakom postupanju (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I, 66/2004), koji inter alia prenosi Direktivu 76/207, određuje u svom članku 3. naslovljenom „Jednako postupanje u radnim odnosima”:
               „Nitko ne smije biti podvrgnut izravnoj ili neizravnoj diskriminaciji na temelju spola, osobito s obzirom na svoj bračni ili obiteljski status, u okviru radnog odnosa, a posebno:

                        1.

                        prilikom zasnivanja radnog odnosa,

                  […]

                        3.

                        prilikom dodjele drugih socijalnih davanja, koja se ne smatraju plaćom,

                  […]

                        7.

                        prilikom prestanka radnog odnosa.”

               7

               Na radni odnos A. Kuso primjenjuje se Zakon o zaposlenicima iz 1921. (Angestelltengesetz 1921). Preciznije, članak 19. stavak 1. tog Zakona određuje da ugovor o radu prestaje istekom vremena na koje je sklopljen.

               8

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se na ugovor o radu na određeno vrijeme A. Kuso primjenjuje radni propis Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Dienst- und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes‑Landwirtschaftskammer, u daljnjem tekstu: DO). Prema sudu koji je uputio zahtjev, treba smatrati da taj pravni propis čini dio ukupnosti nacionalnih pravila s obzirom na koje je od Suda zatraženo tumačenje prava Unije.

               9

               Navedeni propis ograničava pravo otkazivanja na strani poslodavca utvrđujući posebna pravila prema kojima, osim u slučaju teške povrede, zaposlenicima može biti otkazano isključivo iz određenih posebnih razloga.

               10

               DO sadrži sljedeće odredbe:
               „Članak 25. – Prestanak radnog odnosa
               1)   Radni odnos zaposlenika koji su ostvarili pravo na mirovinu prestaje:

                        a)

                        privremenim ili trajnim umirovljenjem

                  [...]
               2)   Radni odnos zaposlenika koji je stekao status zaposlenika kojemu se ne može otkazati prestaje:

                        a)

                        navršavanjem dobne granice

                  [...]
               3)   Osim toga, poslodavac može okončati radni odnos zaposlenika koji je stekao status zaposlenika kojemu se ne može otkazati protiv njegove volje,
               [...]

                        c)

                        ako je zaposlenik, na dan prestanka radnog odnosa, primjenom propisa u području socijalnog osiguranja, na vlastiti zahtjev ostvario pravo na mirovinu.

                  Članak 26. – Umirovljenje
               1)   Privremeno ili trajno umirovljenje zaposlenika protiv njegove volje uređeno je odredbama mirovinskih propisa i u isključivoj je nadležnosti upravnog odbora [NÖ-LLWK‑a].
               [...]
               Članak 65. – Trajno umirovljenje
               Zaposlenik se trajno umirovljuje na kraju kalendarske godine u kojoj navršava 65, a zaposlenica na kraju kalendarske godine u kojoj navršava 60 godina života.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               A. Kuso je od 1. ožujka 1967. bila zaposlenica NÖ-LLWK‑a u okviru radnog odnosa na neodređeno vrijeme. Tipskim ugovorom koji sadrži DO A. Kuso je 1. siječnja 1980. prihvatila status zaposlenika kojemu se ne može otkazati, čija je posljedica ograničavanje trajanja ugovora o radu koje je predviđeno člankom 25. stavkom 2. DO‑a.

               12

               A. Kuso je 2008. navršila 60 godina života. Dana 18. srpnja 2008. voditelj kadrovske službe telefonskim ju je putem izvijestio o tome da je njezin zahtjev za nastavak radnog odnosa nakon dobi za umirovljenje odbijen tijekom sastanka ureda NÖ-LLWK‑a održanog 14. srpnja 2008. Taj je ured smatrao da bi radni odnos trebao prestati na kraju 2008. Dopisom od 25. srpnja 2008. A. Kuso je obaviještena da produljenje njezinog radnog odnosa nakon 31. prosinca 2008. nije prihvaćeno i da se njezin radni odnos smatra okončanim s 31. prosinca 2008.

               13

               A. Kuso je pred Landesgericht Korneuburg osporavala zakonitost raskida svog radnog odnosa. Presuda tog suda od 21. siječnja 2009., koja je za nju bila nepovoljna, izmijenjena je presudom koju je 18. ožujka 2010. donio Oberlandesgericht Wien, koji kao žalbeni sud odlučuje u području radnog prava i prava socijalnog osiguranja. NÖ-LLWK je potom uložio zahtjev za reviziju pred Oberster Gerichtshof.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev naglašava, s jedne strane, da DO, koji čini sastavni dio ugovora o radu A. Kuso, među ostalim predviđa da radni odnos prestaje posljednjeg dana u godini u kojoj je zaposlenik navršio dob za umirovljenje. Međutim, ta se dob razlikuje s obzirom na spol zaposlenika, to jest iznosi 60 godina za žene i 65 godina za muškarce. K tome, predmetni je ugovor sklopljen prije pristupanja Republike Austrije Europskoj uniji, dok je navedeni ugovor prestao vrijediti nakon tog pristupanja. S obzirom na načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja kao i na važnost koju ima pravo na jednako postupanje prema muškarcima i ženama, sud koji je uputio zahtjev dvoji o vremenskom i materijalnom području primjene Direktive 76/207.

               15

               Oberster Gerichtshof ističe, s druge strane, da se glavni postupak, iako posjeduje određeni broj sličnosti s predmetom Kleist u kojem je donesena presuda od 18. studenoga 2010. (C‑356/09, Zb., str. I‑11939.), od njega razlikuje u najmanje dva aspekta.

               16

               Na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je u predmetu u kojem je donesena ranije navedena presuda Kleist, radni odnos C. Kleist prestao na temelju kolektivnog ugovora koji se smatra propisom opće primjene, dok je radni odnos A. Kuso uređen pojedinačnim ugovorom o radu sklopljenim na određeno vrijeme.

               17

               Na drugom mjestu, u navedenom je predmetu radni odnos prestao otkazivanjem. Takvo se otkazivanje, međutim, nije dogodilo u predmetu A. Kuso. U glavnom postupku radni odnos zasnovan je ugovorom o radu na određeno vrijeme, a prestao je istekom roka na koji je sklopljen. Imajući u vidu da takvi radni odnosi redovito prestaju istekom roka bez potrebe posebne izjave u tu svrhu, sud koji je uputio zahtjev dvoji je li potrebno razlikovati činjenice u glavnom postupku od onih koje su dovele Sud do presude u ranije navedenom predmetu Kleist ili je moguće na glavni postupak prenijeti rješenje koje je Sud ponudio u navedenoj presudi.

               18

               Ocjenjujući da rješenje spora koji se pred njim vodi ovisi o tumačenju prava Unije, Oberster Gerichtshof odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protive li se članku 3. stavku 1. točkama (a) i (c) Direktive 76/207 […] nacionalna pravila prema kojima pitanje diskriminacije na temelju spola u kontekstu prestanka radnog odnosa prije stupanja na snagu navedene direktive (u ovom slučaju prije pristupanja Republike Austrije Europskoj uniji) do kojega je došlo isključivo istekom roka na koji je sklopljen pojedinačni ugovor o radu na određeno vrijeme, ne treba promatrati kao 'uvjet otkazivanja', na osnovi ugovora sklopljenog prije pristupanja kojim je utvrđeno njegovo određeno trajanje, nego isključivo kao 'uvjet zapošljavanja', u kontekstu odbijanja zahtjeva za produljenje ugovora?”

         O prethodnom pitanju

               19

               Sud koji je uputio zahtjev u osnovi traži odgovor na pitanje treba li članak 3. stavak 1. točke (a) i (c) Direktive 76/207 tumačiti na način da nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku, koja uključuju radni propis koji čini sastavni dio ugovora o radu sklopljenog prije pristupanja dotične države članice Europskoj uniji i koji predviđa prestanak radnog odnosa zbog navršavanja dobi za umirovljenje koja je različito utvrđena s obzirom na spol zaposlenika, predstavljaju diskriminaciju zabranjenu navedenom direktivom, kada dotični zaposlenik navršava tu dob nakon navedenog pristupanja.

         Očitovanja podnesena Sudu

               20

               NÖ-LLWK smatra da je u glavnom postupku sam istek roka na koji je ugovor sklopljen dovoljan za okončanje radnog odnosa. Naime, radni odnos A. Kuso nije prestao otkazivanjem nego istekom roka na koji je sklopljen ugovor o radu na određeno vrijeme. Kako se članak 3. stavak 1. točka (c) Direktive 76/07 odnosi isključivo na otkazivanje, na tu se odredbu nije moguće pozivati. S druge strane, s obzirom na to da je radni propis koji se primjenjuje na radni odnos koji je predmet glavnog postupka prethodio pristupanju Republike Austrije Uniji, nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku, ne mogu predstavljati diskriminaciju u smislu navedene direktive. NÖ-LLWK stoga smatra da postavljeno pitanje treba promatrati isključivo s aspekta „uvjeta zapošljavanja”, što podrazumijeva razmatranje tog pitanja na temelju članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 76/207.

               21

               Suprotno tome, A. Kuso i Europska komisija smatraju da postavljeno pitanje treba promatrati isključivo s aspekta prestanka radnog odnosa. Kako je ugovor o radu ugovor čije je izvršenje sukcesivno, potrebno je utvrditi da, od pristupanja Republike Austrije Uniji, učinci takvog ugovora ulaze u područje primjene Direktive 76/207. Stoga zaključuju da bi trebalo odbiti navod koji se odnosi na sklapanje ugovora o radu koji je predmet glavnog postupka prije spomenutog pristupanja i razmotriti navedeno pitanje na temelju članka 3. stavka 1. točke (c) te direktive.

         Odgovor Suda

               22

               Potrebno je utvrditi je li članak 3. stavak 1. točka (c) Direktive 76/207 primjenjiv na prestanak radnog odnosa na temelju članka 25. stavka 2. točke (a) DO‑a, kako smatraju A. Kuso i Komisija.

               23

               Na prvom mjestu, važno je ispitati je li prva odredba primjenjiva rationae temporis u okolnostima kakve postoje u glavnom postupku.

               24

               Kako bi se osigurala zaštita načelâ pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja, materijalnopravne odredbe prava Unije treba tumačiti na način da se ne odnose na okolnosti nastale prije njihova stupanja osim u mjeri u kojoj iz njihovog teksta, svrhe ili strukture proizlazi da im treba pripisati takav učinak (vidjeti posebno presudu od 29. siječnja 2002., Pokrzeptowicz‑Meyer, C‑162/00, Zb., str. I‑1049., točku 49. i citiranu sudsku praksu).

               25

               Valja međutim podsjetiti da se novo pravilo neposredno primjenjuje na buduće posljedice okolnosti nastalih u vrijeme važenja starog pravila (presude od 10. srpnja 1986., Licata protiv CES‑a, 270/84, Zb., str. 2305., točka 31. i Pokrzeptowicz‑Meyer, ranije navedena, točka 50.). Sud je također ocijenio da nakon pristupanja izvorne odredbe Osnivačkih ugovora obvezuju nove države članice i primjenjive su pod uvjetima koji su predviđeni tim ugovorima i predmetnim aktom o pristupanju (vidjeti presudu od 2. listopada 1997., Saldanha i MTS, C‑122/96, Zb., str. I‑5325., točku 13.).

               26

               U pogledu Direktive 76/207 i glavnog predmeta, Akt o uvjetima pristupanja i prilagodbama Ugovora – Pristupanje Republike Austrije, Republike Finske i Kraljevine Švedske (SL 1994, C 241, str. 21. i SL 1995, L 1, str. 1.) stupio je na snagu 1. siječnja 1995. Članak 2. tog akta određuje da [„nakon pristupanja, izvorne odredbe Osnivačkih ugovorâ i akti koje su institucije donijele prije pristupanja, obvezuju nove države članice i primjenjive su u tim državama pod uvjetima koji su predviđeni tim ugovorima i ovim aktom.”] [neslužbeni prijevod] U tom pogledu, Prilog XV. navedenog akta, na koji upućuje njegov članak 151., izričito navodi Direktivu 76/207.

               27

               Kako odredbama tog istog akta nisu predviđeni specifični uvjeti u pogledu primjene Direktive 76/207, osim vremenskog odstupanja iz Priloga XV. točke V. akta o pristupanju navedenog u prethodnoj točki koje se tiče noćnog rada žena, situacija koja nije predmet glavnog postupka, ta Direktiva obvezuje Republiku Austriju od dana njenog pristupanja Uniji na način da se primjenjuje na buduće posljedice okolnosti nastalih prije pristupanja te države članice Uniji (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Saldanha i MTS, točku 14.).

               28

               Stoga je potrebno odbiti argument NÖ-LLKW‑a prema kojem je A. Kuso, pozivajući se nakon pristupanja Republike Austrije Uniji na primjenu odredaba Direktive 76/207 da bi osporila prestanak svog radnog odnosa, pokušala dovesti u pitanje prava stečena prije tog pristupanja i ugroziti načelo zaštite legitimnih očekivanja svog poslodavca.

               29

               Naime, Sud je ocijenio da ugovor o radu na određeno vrijeme, koji je sklopljen prije stupanja na snagu Europskog sporazuma o pridruživanju između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Republike Poljske s druge strane, sklopljen i odobren u ime Zajednice Odlukom 93/743/Euratom, EZUČ, EZ Vijeća i Komisije od 13. prosinca 1993. (SL, L 348, str. 1.) ne iscrpljuje svoje pravne učinke na dan potpisivanja, nego ih, suprotno tome, nastavlja uredno proizvoditi tijekom cjelokupnog trajanja ugovora (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Pokrzeptowicz‑Meyer, točku 52.).

               30

               K tome, područje primjene načela zaštite legitimnih očekivanja nije moguće proširiti do te mjere da, općenito gledajući, sprječava da se nova pravila primjenjuju na buduće posljedice okolnosti nastalih u vrijeme važenja starih pravila (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Pokrzeptowicz‑Meyer, točku 55.).

               31

               U tim okolnostima NÖ-LLKW nije mogao legitimno očekivati da Direktiva 76/207 neće imati nikakvog utjecaja na pravila koja se primjenjuju na ugovor o radu sklopljen 1980., a koja postaju relevantna tek po okončanju tog ugovora. Slijedom navedenog, ne može se smatrati da primjena te direktive nakon pristupanja Republike Austrije Uniji radi osporavanja prestanka ugovora o radu koji je predmet glavnog postupka utječe na ranije nastale okolnosti.

               32

               Na drugom mjestu, valja podsjetiti da je Sud više puta ocijenio, s jedne strane, da je članak 3. Direktive 76/207, koji odgovara članku 5. te direktive u njezinoj izvornoj verziji, bezuvjetan i dovoljno precizan da bi se pojedinac na njega mogao pozvati protiv države (vidjeti, presudu od 26. veljače 1986., Marshall, 152/84, Zb., str. 723., točku 52., kao i presudu od 12. srpnja 1990., Foster i dr., C‑188/89, Zb., str. I‑3313., točku 21.) i, s druge strane, da se među subjektima protiv kojih je moguće usmjeriti odredbe direktiva koje mogu imati izravne učinke, nalazi tijelo koje je, bez obzira na svoj pravni oblik, odgovorno na temelju akta javne vlasti obavljati, pod nadzorom te vlasti, službu od javnog interesa i koje, u tu svrhu, raspolaže iznimnim ovlastima u pogledu pravila primjenjivih na odnose među pojedincima (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Foster i dr., točku 22.). Kako ističe sud koji je uputio zahtjev, a koju tvrdnju ne osporavaju ni stranke u glavnom postupku ni Komisija, NÖ-LLWK raspolaže određenim brojem tijela kojima su podijeljene iznimne ovlasti u pogledu pravila primjenjivih na odnose među pojedincima.

               33

               Na trećem mjestu, potrebno je utvrditi treba li članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 76/207 tumačiti na način da nacionalna pravila koja predviđaju prestanak radnog odnosa zbog isteka roka na koji je sklopljen ugovor o radu s obzirom na dob različitu za muškarce i žene, predstavljaju diskriminaciju u smislu navedene direktive.

               34

               Treba podsjetiti da je, s jedne strane, istek ugovora o radu na određeno vrijeme koji je predmet glavnog postupka utvrđen s obzirom na radni propis DO, koji čini sastavni dio navedenog ugovora o radu i da taj propis, s druge strane, predviđa različitu dob za ostvarivanje prava na mirovinu za zaposlenike i zaposlenice.

               35

               Sud je ocijenio da se neobnavljanje ugovora o radu na određeno vrijeme, po isteku redovitog roka na koji je sklopljen, u načelu ne može izjednačiti s otkazivanjem (vidjeti, u tom smislu, presudu od 4. listopada 2001., Jiménez Melgar, C‑438/99, Zb., str. I‑6915., točku 45.).

               36

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi, međutim, da u području jednakog postupanja pojam otkazivanja treba široko tumačiti (vidjeti presudu od 16. veljače 1982., Burton, 19/81, Zb., str. 555., točku 9.; ranije navedenu presudu Marshall, točku 34.; presudu od 26. veljače 1986., Beets‑Proper, 262/84, Zb., str. 773., točku 36; presudu od 21. srpnja 2005., Vergani, C‑207/04, Zb., str. I‑7453., točku 27. i ranije navedenu presudu Kleist, točku 26.).

               37

               Preciznije, Sud je ocijenio, s jedne strane, da u okviru Direktive 76/207 izraz „otkazivanje” treba razumijevati tako da uključuje prestanak radnog odnosa između poslodavca i njegovog zaposlenika čak i u okviru pravila o dobrovoljnom odlasku (ranije navedena presuda Burton, točka 9.) i, s druge strane, da opća politika otpuštanja koja uključuje otkazivanje ženskoj osobi samim tim što je navršila ili je premašila dob u kojoj ima pravo na državnu mirovinu i koja je različita za muškarce i žene na temelju nacionalnog zakonodavstva predstavlja diskriminaciju na temelju spola koju ta direktiva zabranjuje (vidjeti ranije navedene presude Marshall, točku 38. i Kleist, točku 28.).

               38

               Kako ističe Komisija u svojem pisanom očitovanju, zbog svoje obvezujuće naravi, s jedne strane, te zbog propisivanja različite dobi za umirovljenje za zaposlenike i zaposlenice, s druge strane, radni propis koji je predmet glavnog postupka usporediv je s onim koji je Sud razmatrao u ranije navedenoj presudi Kleist.

               39

               Stoga je u glavnom predmetu prestanak radnog odnosa A. Kuso, na temelju članka 25. stavka 2. točke (a) DO‑a izjednačen s otkazivanjem u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 76/207.

               40

               Potrebno je potom utvrditi može li se navedeni prestanak radnog odnosa smatrati otkazivanjem koje je zabranjeno u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 76/207. U tu svrhu važno je ispitati predstavlja li razlog za to otkazivanje izravnu odnosno neizravnu diskriminaciju na temelju spola u smislu članka 2. te direktive.

               41

               Prema članku 2. stavku 2. prvoj alineji Direktive 76/207 „izravna diskriminacija” predstavlja situaciju u kojoj osoba zbog svog spola ima nepovoljniji tretman nego što ga ima ili bi ga imala druga osoba u usporedivoj situaciji.

               42

               U ovom slučaju, iz članka 25. DO‑a proizlazi da radni odnos zaposlenika prestaje kada navrše dob za umirovljenje. Na temelju članaka 26. i 65. DO‑a dob za umirovljenje je 65 godina za zaposlenike, a 60 godina za zaposlenice.

               43

               Kako mjerilo koje upotrebljavaju navedeni članci izričito spominje spol zaposlenika, valja zaključiti da nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku, predstavljaju različito postupanje izravno utemeljeno na spolu.

               44

               Da bi se utvrdilo predstavlja li navedeno različito postupanje diskriminaciju koja je zabranjena u smislu Direktive 76/207, nužno je razmotriti nalaze li se zaposlenici i zaposlenice, u okolnostima kakve postoje u glavnom postupku, u usporedivoj situaciji.

               45

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da usporedivost situacija treba ispitati napose uzimajući u obzir predmet nacionalnih pravila kojima je ustanovljeno različito postupanje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. prosinca 2004., Hlozek, C‑19/02, Zb., str. I‑11491., točku 46. i ranije navedenu presudu Kleist, točku 34.).

               46

               U glavnom predmetu članci 25., 26. i 65. DO‑a, koji ustanovljuju različito postupanje prema muškarcima i ženama, imaju za predmet uvjete pod kojima je moguće okončati radni odnos zaposlenika.

               47

               Prednost dana zaposlenicama koja se sastoji u tome da mogu zahtijevati umirovljenje u dobi koja je pet godina manja od one utvrđene za zaposlenike nije u izravnoj vezi s predmetom pravila kojima je ustanovljeno različito postupanje.

               48

               Navedena prednost ne stavlja zaposlenice u poseban položaj u odnosu na zaposlenike, muškarci i žene nalaze se u identičnoj situaciji s obzirom na uvjete prestanka radnog odnosa (vidjeti ranije navedenu presudu Kleist, točku 37. i citiranu sudsku praksu).

               49

               Valja stoga zaključiti da se zaposlenici i zaposlenice nalaze u usporedivoj situaciji.

               50

               Prema članku 2. stavku 2. Direktive 76/207, koji ustanovljuje razliku između izravne i neizravne diskriminacije, isključivo potonja može izbjeći kvalifikaciju diskriminatornosti ako je „objektivno opravdana legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna”. Takva mogućnost, međutim, nije predviđena za izravnu diskriminaciju.

               51

               S obzirom na to da nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku, predstavljaju, kako proizlazi iz točke 43. ove presude, različito postupanje izravno utemeljeno na spolu, diskriminacija koju ustanovljuju ne može se objektivno opravdati.

               52

               Budući da je u tim okolnostima Sud utvrdio, s jedne strane, da je različito postupanje ustanovljeno pravilima poput onih u glavnom postupku izravno utemeljeno na spolu te da se zaposlenici i zaposlenice nalaze u usporedivoj situaciji, kao i to da, s druge strane, Direktiva 76/207 ne sadrži iznimku primjenjivu na izravne diskriminacije, valja zaključiti da različito postupanje o kojemu je riječ predstavlja izravnu diskriminaciju utemeljenu na spolu koja je zabranjena tom direktivom.

               53

               Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 76/207 treba tumačiti na način da nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku koja uključuju radni propis koji čini sastavni dio ugovora o radu sklopljenog prije pristupanja dotične države članice Uniji i koji predviđa prestanak radnog odnosa zbog navršavanja dobi za umirovljenje koja je različito utvrđena s obzirom na spol zaposlenika, predstavljaju izravnu diskriminaciju zabranjenu navedenom direktivom, kada dotični zaposlenik navršava tu dob nakon navedenog pristupanja.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju te uvjeta rada, kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2002/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002., treba tumačiti na način da nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku, koja uključuju radni propis koji čini sastavni dio ugovora o radu sklopljenog prije pristupanja dotične države članice Uniji i koji predviđa prestanak radnog odnosa zbog navršavanja dobi za umirovljenje koja je različito utvrđena s obzirom na spol zaposlenika, predstavljaju izravnu diskriminaciju zabranjenu navedenom direktivom, kada dotični zaposlenik navršava tu dob nakon navedenog pristupanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. rujna 2017.#Eqiom SAS, prije Holcim France SAS i Enka SA protiv Ministre des Finances et des Comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Izravno oporezivanje – Sloboda poslovnog nastana – Slobodno kretanje kapitala – Porez po odbitku – Direktiva 90/435/EEZ – Članak 1. stavak 2. – Članak 5. stavak 1. – Izuzeće – Dividende koje društvo kći rezident raspodjeljuje matičnom društvu nerezidentu koje izravno ili neizravno kontroliraju rezidenti trećih zemalja – Predmnjeva – Utaja, izbjegavanje i zlouporaba poreza.#Predmet C-6/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      7. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Izravno oporezivanje – Sloboda poslovnog nastana – Slobodno kretanje kapitala – Porez po odbitku – Direktiva 90/435/EEZ – Članak 1. stavak 2. – Članak 5. stavak 1. –Izuzeće – Dividende koje društvo kći rezident raspodjeljuje matičnom društvu nerezidentu koje izravno ili neizravno kontroliraju rezidenti trećih zemalja – Predmnjeva – Utaja, izbjegavanje i zlouporaba poreza”
      U predmetu C‑6/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 30. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 6. siječnja 2016., u postupku

         Eqiom SAS, prije Holcim France SAS,

         Enka SA

      protiv

         Ministre des Finances et des Comptes publics,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Eqiom SAS i Enku SA, R. Alberti, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               –

               za dansku vladu, C. Thorning i M. Wolff, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, A. Rubio González i V. Ester Casas, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. De Bonisa, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, W. Roels i L. Pamukcu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. siječnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. i 63. UFEU‑a i članka 1. stavka 2. Direktive Vijeća 90/435/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri različitih država članica (SL 1990., L 225, str. 6.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2003/123/EZ od 22. prosinca 2003. (SL 2004., L 7, str. 41.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o matičnim društvima i društvima kćerima).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Eqiom SAS, prije Holcim France SAS, pravnog sljednika društva Euro Stockage, i društva Enka SA, s jedne strane, i francuske porezne uprave, s druge strane, u vezi s njezinim odbijanjem da od poreza po odbitku izuzme dividende koje je Euro Stockage raspodijelio društvu Enka, matičnom društvu društva Euro Stockage.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Treća i peta uvodna izjava Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima glase kako slijedi:
               „uzimajući u obzir da se porezne odredbe kojima su uređeni odnosi između matičnih društava i društava kćeri znatno razlikuju od jedne do druge države te su općenito manje povoljne od onih primjenjivih na matična društva i njihova društva kćeri iz iste države članice; da je suradnja između društava iz različitih država članica stoga nepovoljna u usporedbi sa suradnjom između društava iste države članice; potrebno je otkloniti tu nepovoljnost uvođenjem zajedničkog sustava kako bi se olakšalo zajedničko povezivanje društava na razini Zajednice;
               [...]
               uzimajući u obzir da je dalje potrebno, kako bi se osigurala porezna neutralnost, da dobiti koje društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu budu izuzete od plaćanja poreza po odbitku; [...]” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. te direktive glasi:
               „1.   Svaka država članica primjenjuje ovu Direktivu:
               na raspodjele dobiti koju primaju društva iz te države od svojih društava kćeri iz drugih država članica;
               na raspodjele dobiti društava iz te države članice društvima iz drugih država članica čija su društva kćeri;
               [...]
               2.   Ova Direktiva ne isključuje primjenu nacionalnih ili odredaba temeljenih na ugovoru koje su potrebne za sprečavanje utaje ili zlouporabe.” [neslužbeni prijevod]

               5

               U članku 5. stavku 1. te direktive predviđeno je:
               „Dobit koju društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu izuzeta je od plaćanja poreza po odbitku.” [neslužbeni prijevod]

         Francusko pravo

               6

               Code général des impôts (Opći porezni zakonik, u daljnjem tekstu: CGI) u verziji primjenjivoj na datum činjenica u glavnom postupku, u članku 119.a stavku 2. prvom podstavku određuje:
               „Proizvodi iz članaka 108. do 117.a dovode do primjene poreza po odbitku kojeg je stopa određena člankom 187‑1 kada se isplaćuju osobama koje nemaju poreznu rezidentnost ili sjedište u Francuskoj. Pravila i uvjeti primjene te odredbe određuju se uredbom.”

               7

               U članku 119.b CGI‑ija propisano je:
               „1.   Porez po odbitku predviđen u stavku 2. članka 119.a ne primjenjuje se na dividende koje pravnoj osobi koja ispunjava uvjete navedene u stavku 2. ovog članka raspodjeljuje društvo ili tijelo koje podliježe porezu na dobit pravnih osoba po normalnoj stopi.
               2.   Kako bi se na nju primijenilo izuzeće predviđeno u stavku 1., pravna osoba mora dužniku ili osobi koja osigurava isplatu te dobiti dokazati da je ona stvarni korisnik tih dividendi i da ispunjava sljedeće uvjete:

                        a)

                        mora imati stvarno sjedište u državi članici Europske zajednice i za nju se prema odredbama ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja sklopljenog s trećom zemljom ne smije smatrati da ima poreznu rezidentnost izvan Zajednice;

                        b)

                        mora biti u jednom od oblika navedenih na popisu utvrđenom odlukom ministra nadležnog za gospodarstvo u skladu s Prilogom [Direktivi o matičnim društvima i društvima kćerima];

                        c)

                        mora izravno držati, neprekinuto dvije ili više godina, najmanje 25 % udjela u kapitalu pravne osobe koja raspodjeljuje dividende ili preuzeti obvezu da će zadržati taj udio u neprekinutom razdoblju od barem dvije godine i odrediti, kao u području poreza na prihod, zastupnika koji je odgovoran za plaćanje poreza po odbitku iz stavka 1. u slučaju nepoštovanja te obveze;
                        Postotak udjela predviđen u prethodnom stavku određen je na 20 % za dividende raspodijeljene između 1. siječnja 2005. i 31. prosinca 2006., na 15 % za dividende raspodijeljene između 1. siječnja 2007. i 31. prosinca 2008. i na 10 % za dividende raspodijeljene od 1. siječnja 2009.;

                        d)

                        u državi članici u kojoj ima sjedište stvarne uprave mora podlijegati porezu na dobit pravnih osoba te države, bez mogućnosti opcije i bez mogućnosti izuzeća.

                  [...]
               2.a   Odredbe stavka 1. primjenjuju se na dividende koje se raspodjeljuju stalnim poslovnim jedinicama pravnih osoba koje ispunjavaju uvjete određene u stavku 2., kada se te poslovne jedinice nalaze u Francuskoj ili u drugoj državi članici Europske zajednice.
               3.   Odredbe stavka 1. ne primjenjuju se kada je korisnik raspodijeljenih dividendi pravna osoba pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata država koje nisu članice Zajednice, osim ako ta pravna osoba dokaže da glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca nije iskoristiti odredbe stavka 1.
               [...]”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Eqiom, prije Holcim France, pravni sljednik društva Euro Stockage, osnovan u skladu s francuskim pravom, jest društvo kći društva Enka, osnovanog u skladu s luksemburškim pravom, koje u njemu ima udjele od 100 %. U samom tom društvu više od 99 % udjela ima Waverley Star Investments Ltd, osnovan u skladu s ciparskim pravom, koje u cijelosti kontrolira Campsores Holding SA, društvo sa sjedištem u Švicarskoj.

               9

               Euro Stockage isplatio je tijekom 2005. i 2006. dividende svojem matičnom društvu, društvu Enka. Nakon kontrole knjigovodstva tog prvog društva, francuska porezna uprava naložila mu je plaćanje poreza po odbitku predviđenog u članku 119.a stavku 2. CGI‑ja.

               10

               Ta su dva društva zatim zatražila da se na njih primijeni izuzeće od poreza po odbitku predviđeno u članku 119.b tog zakonika. Međutim, ta je uprava odbila njihov zahtjev na temelju njegova članka 119.b stavka 3., koji propisuje da se izuzeće ne primjenjuje ako se dividende isplaćuju u korist pravne osobe pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata država koje nisu članice Europske unije, osim ako ta pravna osoba dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca.

               11

               Navedena društva podnijela su tužbu tribunalu administratif de Montreuil (Upravni sud u Montreuilu, Francuska) s ciljem da ih se oslobodi plaćanja predmetnog poreza po odbitku. Budući da je njihova tužba odbijena presudom od 28. travnja 2011., ona su protiv nje podnijela žalbu couru administrative d’appel de Versailles (Žalbeni upravni sud u Verasillesu, Francuska), koji je potvrdio to odbijanje.

               12

               Stoga su ta ista društva podnijela žalbu Conseilu d’État (Državno vijeće, Francuska) ističući da porezni propis o kojem je riječ nije usklađen s primarnim pravom Unije i Direktivom o matičnim društvima i društvima kćerima.

               13

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U slučaju da nacionalni propis države članice u nacionalnom pravu iskoristi mogućnost iz članka 1. stavka 2. Direktive 90/435, može li se izvršiti nadzor s obzirom na pravila primarnog prava Europske unije mjera ili sporazuma donesenih za primjenu te mogućnosti?

                        2.

                        Treba li članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima, kojim se državama članicama daje široka margina prosudbe pri utvrđivanju koje su odredbe ‚potrebne za sprečavanje utaje ili zlouporabe’, tumačiti na način da mu se protivi to da država članica usvoji mehanizam kojem je cilj isključiti mogućnost da se na dividende raspodijeljene pravnoj osobi pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata država koje nisu članice Unije primijeni porezno izuzeće, osim u slučaju da ta pravna osoba dokaže da primjenjivanje poreznog izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca?

                        3.

                                 a)

                                 U slučaju da usklađenost s pravom Unije gore navedenog mehanizma ‚protiv zlouporaba’ treba ocijeniti također s obzirom na odredbe Ugovora, treba li se on, s obzirom na svrhu predmetnog propisa, ispitati u odnosu na odredbe članka 49. UFEU‑a, iako je društvo kojemu se isplaćuju dividende, na kraju vlasničkog lanca kojem je jedna od glavnih svrha primjenjivanje izuzeća, pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata trećih zemalja koji se ne mogu pozivati na slobodu poslovnog nastana?

                                 b)

                                 U slučaju da je odgovor na prethodno pitanje negativan, treba li tu usklađenost ispitati u odnosu na članak 63. UFEU‑a?

                        4.

                        Treba li gore navedene odredbe tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo koje bi isključilo mogućnost da se oslobađanje od poreza po odbitku primjenjuje za dividende koje plaća društvo u jednoj državi članici društvu u drugoj državi članici, ako su te dividende isplaćene pravnoj osobi koju izravno ili neizravno kontrolira jedan ili više rezidenata država koje nisu članice Europske unije, osim ako ta pravna osoba dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca?”

         O prethodnim pitanjima

               14

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, s jedne strane, članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima i, s druge strane, članak 49. ili članak 63. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi nacionalni porezni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji odobravanje porezne pogodnosti predviđene u članku 5. stavku 1. te direktive – to jest izuzeće od poreza po odbitku za dobiti koje raspodjeljuje društvo kći rezident društvu majci nerezidentu, kada je matično društvo pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata trećih zemalja – uvjetuje time da ono dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca.

         Primjenjivost odredaba Ugovora

               15

               Budući da se postavljena pitanja odnose i na odredbe Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima i na one Ugovora te da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, svaku nacionalnu mjeru iz područja u kojem je provedeno iscrpno usklađivanje na razini Unije valja ocjenjivati u svjetlu odredaba te mjere usklađivanja, a ne s obzirom na odredbe primarnog prava (presuda od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, t. 19. i navedena sudska praksa), najprije je potrebno utvrditi je li člankom 1. stavkom 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima provedeno takvo usklađivanje.

               16

               S tim u vezi valja navesti da iz teksta te odredbe jasno proizlazi da to nije slučaj.

               17

               Naime, članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima državama članicama samo priznaje ovlast da primijene nacionalne odredbe ili odredbe temeljene na ugovoru potrebne da se izbjegnu utaje i zlouporabe. Iz toga slijedi da se takve odredbe stoga mogu ocijeniti s obzirom na primarno pravo Unije.

               18

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, donesen radi provedbe članka 1. stavka 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima, može ocijeniti ne samo s obzirom na odredbe te direktive nego i s obzirom na relevantne odredbe primarnog prava.

         Članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima

               19

               Uvodno valja navesti da nije sporno, s jedne strane, da se na društva o kojima je riječ u glavnom postupku primjenjuje Direktiva o matičnim društvima i društvima kćerima i, s druge strane, da raspodijeljene dobiti o kojima je riječ u glavnom postupku ulaze u područje primjene članka 5. stavka 1. te direktive.

               20

               Cilj Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima, kao što to proizlazi iz njezine treće uvodne izjave, jest uvođenjem zajedničkog sustava oporezivanja otkloniti nepovoljnost suradnje između društava različitih država članica u odnosu na suradnju između društava iste države članice te olakšati zajedničko povezivanje društava na razini Unije. Tom se direktivom također namjerava osigurati neutralnost na fiskalnom planu raspodjele dobiti društva sa sjedištem u državi članici društvu majci sa sjedištem u drugoj državi članici (presuda od 8. ožujka 2017., Wereldhave Belgium i dr., C‑448/15, EU:C:2017:180, t. 25. i navedena sudska praksa).

               21

               U tu svrhu, peta uvodna izjava određuje da je, kako bi se osigurala porezna neutralnost, potrebno da dobiti koje društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu budu izuzete od plaćanja poreza po odbitku.

               22

               Na tom temelju, kako bi se izbjeglo dvostruko oporezivanje, članak 5. stavak 1. te iste direktive postavlja načelo zabrane poreza po odbitku za dobiti koje je društvo kći sa sjedištem u državi članici raspodijelilo svojem matičnom društvu sa sjedištem u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 17. listopada 1996., Denkavit i dr., C‑283/94, C‑291/94 i C‑292/94, EU:C:1996:387, t. 22. i od 25. rujna 2003., Océ van der Grinten, C‑58/01, EU:C:2003:495, t. 83.).

               23

               Zabranjujući državama članicama da nametnu porez po odbitku na dobiti koje društvo kći rezident raspodjeljuje svojem matičnom društvu nerezidentu, članak 5. stavak 1. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima ograničava nadležnost država članica u pogledu oporezivanja dobiti koje raspodjeljuju društva sa sjedištem na njihovu području društvima sa sjedištem u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 38.).

               24

               Države članice, prema tome, ne mogu jednostrano uvesti mjere ograničavanja i pravo na izuzeće od poreza po odbitku predviđeno u navedenom članku 5. stavku 1. učiniti ovisnim o različitim uvjetima (vidjeti u tom smislu rješenje od 4. lipnja 2009., KBC Bank i Beleggen, Risicokapitaal, Beheer, C‑439/07 i C‑499/07, EU:C:2009:339, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Međutim, članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima propisuje da ona ne isključuje primjenu nacionalnih ili odredaba temeljenih na ugovoru potrebnih za izbjegavanje utaja i zlouporaba.

               26

               Kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točkama 24. i 25. svojeg mišljenja, iako članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima odražava opće načelo prava Unije prema kojem se nitko s namjerom zlouporabe i prijevarno ne može koristiti pravima predviđenima pravnim poretkom Unije, ipak ga treba usko tumačiti jer čini odstupanje od poreznih pravila utvrđenih tom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. rujna 2003., Océ van der Grinten, C‑58/01, EU:C:2003:495, t. 86.).

               27

               Stoga se ovlast dodijeljenu državama članicama člankom 1. stavkom 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima – da u području koje je njome uređeno primijene nacionalne odredbe i odredbe temeljene na ugovoru za izbjegavanje utaja i zlouporaba – ne može tumačiti na način koji prekoračuje same izraze te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 25. rujna 2003., Océ van der Grinten, C‑58/01, EU:C:2003:495, t. 86.).

               28

               S tim u vezi valja istaknuti da iz teksta te odredbe proizlazi da ona dopušta samo primjenu nacionalnih odredaba ili odredaba temeljenih na ugovoru „koje su potrebne” u tu svrhu.

               29

               Stoga se postavlja pitanje ispunjava li nacionalni porezni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku taj zahtjev potrebe.

               30

               U tom kontekstu valja podsjetiti da, kako bi se smatralo da je cilj nacionalnog propisa izbjegavanje utaja i zlouporaba, njegov poseban cilj mora biti sprečavanje postupanja koja se sastoje od stvaranja potpuno umjetnih konstrukcija bez ikakve veze s ekonomskom stvarnošću čiji je cilj neopravdano se koristiti poreznom pogodnošću (vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2006., Cadbury Schweppes i Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, t 55. i od 5. srpnja 2012., SIAT, C‑318/10, EU:C:2012:415, t. 40.).

               31

               Stoga opća predmnjeva o utaji i zlouporabi ne može opravdati ni poreznu mjeru koja ugrožava ciljeve neke direktive ni poreznu mjeru koja ugrožava izvršavanje temeljne slobode zajamčene Ugovorom (presude od 26. rujna 2000., Komisija/Belgija, C‑478/98, EU:C:2000:497, t. 45. i navedena sudska praksa i od 5. srpnja 2012., SIAT, C‑318/10, EU:C:2012:415, t. 38.).

               32

               Radi provjere je li cilj nekog postupka utaja ili zlouporaba, nadležna nacionalna tijela ne mogu se zadovoljiti primjenom općih unaprijed određenih kriterija, već moraju izvršiti pojedinačnu ocjenu cjelokupnog predmetnog postupka. Uvođenje opće porezne mjere koja automatski isključuje određene kategorije postupaka poreznih obveznika od porezne pogodnosti a da porezna uprava ne mora pružiti ni najmanji dokaz ili indiciju utaje ili zlouporabe prekoračuje ono što je nužno za izbjegavanje takve utaje ili zlouporabe (vidjeti u tom smislu presudu od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, t. 55. i 56.).

               33

               U ovom slučaju valja utvrditi da propis o kojem je riječ u glavnom postupku nema posebni cilj isključiti od korištenja poreznom pogodnošću potpuno umjetne konstrukcije čiji je cilj neopravdano se koristiti tom pogodnošću, nego se općenito odnosi na svaku situaciju u kojoj matično društvo koje izravno ili neizravno kontroliraju rezidenti trećih zemalja iz bilo kojeg razloga ima sjedište izvan Francuske.

               34

               Međutim, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 27. i 28. svojeg mišljenja, sama okolnost da društvo rezident u Uniji izravno ili neizravno kontroliraju rezidenti trećih zemalja ne podrazumijeva sama po sebi postojanje potpuno umjetne konstrukcije bez ikakve veze s ekonomskom stvarnošću stvorene samo s ciljem neopravdanog korištenja poreznom pogodnošću.

               35

               Nadalje valja navesti da se na takvo društvo u svakom slučaju primjenjuje porezno zakonodavstvo države članice na području koje ima sjedište (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2002., Lankhorst‑Hohorst, C‑324/00, EU:C:2002:749, t. 37 i navedenu sudsku praksu).

               36

               Stoga, čineći izuzeće od poreza po odbitku za dobiti koje društvo kći rezident raspodjeljuje svojem matičnom društvu nerezidentu ovisnim o uvjetu da to matično društvo dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca a da porezna uprava ne mora pružiti ni najmanji dokaz ili indiciju utaje ili zlouporabe, propis o kojem je riječ u glavnom postupku uvodi opću predmnjevu o utaji i zlouporabi te ugrožava cilj koji slijedi Direktiva o matičnim društvima i društvima kćerima, to jest sprečavanje dvostrukog oporezivanja dobiti koje društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu.

               37

               Tom tumačenju ne proturječi okolnost da predmetno matično društvo izravno ili neizravno kontrolira jedan ili više rezidenata trećih zemalja. S tim u vezi, dovoljno je utvrditi da ni iz jedne odredbe Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima ne proizlazi da podrijetlo dioničara društava koja imaju sjedište u Uniji ima utjecaj na prava tih društava da se pozivaju na porezne pogodnosti predviđene tom direktivom.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni porezni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji odobravanje porezne pogodnosti predviđene u članku 5. stavku 1. te direktive – to jest izuzeće od poreza po odbitku za dobiti koje raspodjeljuje društvo kći rezident društvu majci nerezidentu, kada je matično društvo pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata trećih zemalja – uvjetuje time da ono dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca.

         Primjenjiva sloboda

               39

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da porezni tretman dividendi može biti obuhvaćen i slobodom poslovnog nastana i slobodnim kretanjem kapitala (presuda od 15. rujna 2011., Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, t. 30. i navedena sudska praksa).

               40

               U pogledu pitanja je li nacionalni propis obuhvaćen jednom ili drugom slobodom kretanja valja uzeti u obzir svrhu propisa o kojem je riječ (presuda od 15. rujna 2011., Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, t. 31. i navedena sudska praksa).

               41

               S tim u vezi Sud je već smatrao da se na nacionalni propis koji se primjenjuje samo na udjele koji omogućuju izvršavanje odlučujućeg utjecaja na odluke nekog trgovačkog društva ili određivanje njegovih djelatnosti primjenjuju odredbe Ugovora o slobodi poslovnog nastana. S druge strane, nacionalne odredbe koje se primjenjuju na udjele koji su izvršeni samo s namjerom da se ostvari financijsko ulaganje, bez namjere utjecanja na upravu i kontrole poduzetnika, valja ispitati isključivo s obzirom na slobodu kretanja kapitala (presuda od 15. rujna 2011., Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, t. 32. i navedena sudska praksa).

               42

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku primjenjivao tijekom 2005. i 2006. na društva koja su imala barem 20 % udjela u kapitalu svojih društava kćeri. S druge strane, ta odluka ne sadržava informacije o svrsi tog propisa.

               43

               Kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 42. svojeg mišljenja, takav udio ne znači nužno da društvo koje ga drži izvršava odlučujući utjecaj na odluke društva koje raspodjeljuje dividende (vidjeti u tom smislu presudu od 13. travnja 2000., Baars, C‑251/98, EU:C:2000:205, t. 20.).

               44

               U tim okolnostima valja uzeti u obzir činjenične elemente slučaja kako bi se odredilo je li situacija na koju se odnosi glavni postupak obuhvaćena jednom ili drugom slobodom kretanja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 93. i 94.).

               45

               Kad je riječ o činjenicama u glavnom postupku, iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da je Enka u vrijeme činjeničnog stanja držala cjelokupni kapital svojeg francuskog društva kćeri, Euro Stockagea.

               46

               Stoga valja utvrditi da takav udio daje tom prvom društvu odlučujući utjecaj na odluke tog drugog društva, omogućujući mu da odredi njegove djelatnosti. Prema tome, nacionalne odredbe primjenjive na te udjele moraju se ispitati s obzirom na slobodu poslovnog nastana.

               47

               U tom kontekstu važno je navesti da, suprotno onomu što ističe francuska vlada, okolnost da matično društvo rezident u državi članici koja nije Francuska Republika izravno ili neizravno kontrolira jedan ili više rezidenata trećih zemalja ne lišava to društvo prava da se poziva na tu slobodu.

               48

               Naime, Sud je već presudio da ni iz jedne odredbe prava Unije ne proizlazi da podrijetlo fizičkih ili pravnih osoba, dioničara društava koja imaju sjedište u Uniji, ima bilo kakav utjecaj na to pravo jer se status trgovačkog društva Unije, sukladno članku 54. UFEU‑a, određuje na temelju sjedišta i pravnog poretka koji se primjenjuje na to društvo, a ne na temelju državljanstva njegovih dioničara (presuda od 1. travnja 2014., Felixstowe Dock and Railway Company i dr., C‑80/12, EU:C:2014:200, t. 40.).

               49

               U glavnom postupku nesporno je da predmetno matično društvo ima sjedište u Uniji. Stoga se ono može pozivati na slobodu poslovnog nastana.

               50

               Ta se ocjena ne može dovesti u pitanje zaključcima iz točaka 99. i 100. presude od 13. ožujka 2007., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161), s obzirom na to da – za razliku od situacije o kojoj je riječ u predmetu koji je doveo do te presude – u glavnom postupku matično društvo ima kontrolu nad svojim društvom kćeri.

               51

               S obzirom na prethodno izneseno, na postavljena pitanja valja odgovoriti s obzirom na slobodu poslovnog nastana.

         Sloboda poslovnog nastana

               52

               Sloboda poslovnog nastana, koju članak 49. UFEU‑a priznaje državljanima Unije, uključuje pravo pokretanja i obavljanja djelatnosti u svojstvu samozaposlenih osoba te pravo osnivanja i upravljanja poduzećima sukladno istim uvjetima koje zakonodavstvo države članice poslovnog nastana utvrđuje za svoje državljane. Ona, u skladu s člankom 54. UFEU‑a, trgovačkim društvima osnovanima sukladno pravu neke države članice, a čije se registrirano sjedište, središnja uprava ili glavno mjesto poslovanja nalazi unutar Unije, priznaje pravo da svoju djelatnost u drugoj državi članici obavljaju putem društava kćeri, zastupništava ili podružnica (presuda od 17. srpnja 2014., Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 17. i navedena sudska praksa).

               53

               Kad je riječ o postupanju u državi članici domaćinu, iz sudske prakse Suda proizlazi da se – s obzirom na to da druga rečenica prvog podstavka članka 49. UFEU‑a gospodarskim subjektima izričito daje mogućnost da za obavljanje svojih djelatnosti u drugoj državi članici slobodno odaberu primjeren pravni oblik – taj slobodni odabir ne smije ograničiti diskriminirajućim poreznim odredbama (presuda od 17. svibnja 2017., X, C 68/15, EU:C:2017:379, t. 40. i navedena sudska praksa).

               54

               Nadalje, kao ograničenja slobode poslovnog nastana treba smatrati sve mjere koje zabranjuju ostvarivanje te slobode ili ga ometaju ili čine manje privlačnim (presuda od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, t. 59. i navedena sudska praksa).

               55

               Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je samo kada društvo kći rezident raspodjeljuje dobiti matičnom društvu nerezidentu, a koje izravno ili neizravno kontrolira jedan ili više rezidenata trećih zemalja, primjena izuzeća od poreza po odbitku podložna uvjetu da to društvo dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca. S druge strane, kada takvo društvo kći raspodjeljuje dividende matičnom društvu rezidentu koje također izravno ili neizravno kontrolira jedan ili više rezidenata trećih zemalja, na to matično društvo rezidenta može se primijeniti to izuzeće a da nije podložno tom uvjetu.

               56

               Takva razlika u postupanju može odvratiti matično društvo nerezidenta od toga da u Francuskoj obavlja djelatnost preko svojeg društva kćeri sa sjedištem u toj državi članici i stoga čini prepreku slobodi poslovnog nastana.

               57

               Takva prepreka dopuštena je samo ako se odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je opravdana nekim važnim razlogom u općem interesu. U potonjem je slučaju, nadalje, bitno da prepreka bude prikladna za osiguranje ostvarenja zadanog cilja i da ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda od 17. prosinca 2015., Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829 t. 26. i 29. i navedena sudska praksa).

               58

               Kad je riječ o usporedivosti situacija društva rezidenta i društva nerezidenta kojima se isplaćuju dividende društva kćeri rezidenta, važno je navesti da je cilj izuzeća od poreza po odbitku za dobiti koje društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu, kao što je to navedeno u točki 22. ove presude, izbjegavanje dvostrukog oporezivanja ili lančanog oporezivanja tih dobiti.

               59

               Iako je Sud u pogledu mjera koje država članica predviđa za sprečavanje ili ublažavanje lančanog oporezivanja dobiti koje raspodjeljuje društvo rezident smatrao da se dioničari rezidenti koji su korisnici dividendi ne nalaze nužno u situaciji usporedivoj s onom dioničara rezidenata druge države članice koji su korisnici dividendi, on je također naveo da je – s obzirom na to da država članica izvršava svoju poreznu ovlast ne samo nad prihodom dioničara rezidenata nego i nad prihodom dioničara nerezidenata – za dividende koje im isplaćuje društvo rezident situacija dioničara nerezidenata slična onoj dioničara rezidenata (presuda od 14. prosinca 2006., Denkavit Internationaal i Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, t. 34. i 35. i navedena sudska praksa).

               60

               U glavnom predmetu, s obzirom na to da je Francuska Republika odabrala izvršavati svoju poreznu ovlast nad dobitima koje društvo kći rezident raspodjeljuje matičnom društvu nerezidentu, valja smatrati da se to matično društvo nerezident nalazi u situaciji usporedivoj s onom matičnog društva rezidenta.

               61

               Kad je riječ o opravdanju i proporcionalnosti prepreke, Francuska Republika ističe da je ona opravdana i ciljem borbe protiv utaje i izbjegavanja poreza i ciljem očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica.

               62

               Konkretno, ta država članica tvrdi da je cilj nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku sprečavanje prakse takozvanog treaty shoppinga, koja se sastoji u razradi konstrukcija kojima društva sa sjedištem u trećim zemljama zaobilaze primjenu stope poreza po odbitku za dividende domaćeg izvora predviđene francuskim pravom ili ugovorom sklopljenim između treće zemlje i Francuske Republike, kako bi se na njih, izuzećem od poreza po odbitku, između država članica, koje je predviđeno Direktivom o matičnim društvima i društvima kćerima, primijenila niža porezna stopa predviđena ugovorom između druge države članice i te iste treće zemlje.

               63

               S tim u vezi valja istaknuti, s jedne strane, da su cilj borbe protiv porezne utaje i izbjegavanja poreza i cilj očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica povezani (presuda od 17. prosinca 2015., Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, t. 47. i navedena sudska praksa) i, s druge strane, da, zato što čine važne razloge u općem interesu, mogu opravdati prepreku slobodama kretanja zajamčenih Ugovorom (presuda od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, t. 65. i navedena sudska praksa).

               64

               Međutim, važno je utvrditi da cilj borbe protiv utaje i izbjegavanja poreza, bilo da se navodi na temelju članka 1. stavka 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima ili kao opravdanje prepreke primarnog prava, ima isti doseg. Stoga se zaključci navedeni u točkama 30. do 36. ove presude primjenjuju i u pogledu te slobode.

               65

               Prema tome, cilj borbe protiv utaje i izbjegavanja poreza koji navodi Francuska Republika u glavnom postupku ne može opravdati prepreku slobodi poslovnog nastana.

               66

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima, s jedne strane, i članak 49. UFEU‑a, s druge strane, treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni porezni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji odobravanje porezne pogodnosti predviđene u članku 5. stavku 1. te direktive – to jest izuzeće od poreza po odbitku za dobiti koje raspodjeljuje društvo kći rezident matičnom društvu majci, kada je matično društvo pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata trećih zemalja – uvjetuje time da ono dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 2. Direktive Vijeća 90/435/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri različitih država članica, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2003/123/EZ od 22. prosinca 2003., s jedne strane, i članak 49. UFEU‑a, s druge strane, treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni porezni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji odobravanje porezne pogodnosti predviđene u članku 5. stavku 1. te direktive – to jest izuzeće od poreza po odbitku za dobiti koje raspodjeljuje društvo kći rezident društvu majci nerezidentu, kada je matično društvo pod izravnom ili neizravnom kontrolom jednog ili više rezidenata trećih zemalja – uvjetuje time da ono dokaže da primjenjivanje izuzeća nije glavna svrha ili jedna od glavnih svrha vlasničkog lanca.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski