title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. rujna 2016.#Aleksei Petruhhin.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Izručenje trećoj državi državljanina države članice koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje – Područje primjene prava Unije – Zaštita državljana države članice od izručenja – Nepostojanje zaštite državljana drugih država članica – Ograničenje slobodnog kretanja – Obrazloženje koje se temelji na sprječavanju nekažnjavanja – Proporcionalnost – Provjera poštovanja jamstava iz članka 19. stavka 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.#Predmet C-182/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Građanstvo Europske unije — Izručenje trećoj državi državljanina države članice koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje — Područje primjene prava Unije — Zaštita državljana države članice od izručenja — Nepostojanje zaštite državljana drugih država članica — Ograničenje slobodnog kretanja — Obrazloženje koje se temelji na sprječavanju nekažnjavanja — Proporcionalnost — Provjera poštovanja jamstava iz članka 19. stavka 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima“
      U predmetu C‑182/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 26. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 22. travnja 2015., u postupku izručenja

         Alekseja Petruhhina

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Arabadjiev, C. Toader i F. Biltgen, predsjednici vijeća, E. Levits, J. C. Bonichot, M. Safjan, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i M. Hellmann kao i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, E. Creedon i L. Williams, kao i T. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Toland, BL i D. Kelly, advisory counsel,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid, E. Kalniņš i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18. prvog podstavka i članka 21. stavka 1. UFEU‑a te članka 19. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru zahtjeva za izručenje koji su ruska tijela uputila latvijskim tijelima, koji se odnosi na Alekseja Petruhhina, estonskog državljanina, u vezi s kaznenim djelom trgovine opojnim sredstvima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U Okvirnoj odluci Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.), u njezinu članku 1. stavcima 1. i 2. predviđeno je:
               „1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
               2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.”

         Latvijsko pravo

               4

               U latvijskom ustavu, u njegovu članku 98. trećoj rečenici, predviđeno je:
               „Latvijski državljanin ne može biti izručen drugoj državi, osim u slučajevima predviđenima u međunarodnim ugovorima koje je ratificirala Saeima [(Parlament)], pod uvjetom da se izručenjem ne krše temeljna prava zajamčena Ustavom.”

               5

               Poglavlje 66. Zakona o kaznenom postupku naslovljeno je „Izručenje osobe drugoj državi”. Ono sadržava članak 696. čijim je stavcima 1. i 2. propisano:
               „(1)   Osoba koja se nalazi na području Republike Latvije može se izručiti radi provođenja kaznenog progona, suđenja ili izvršenja odluke kojom se osuđuje na kaznu zatvora ako je odluka o pritvoru ili zahtjev za izručenje te osobe druge države zaprimljen i ako se djelo na temelju latvijskog zakona i zakona druge države može kvalificirati kao kazneno djelo.
               (2)   Osoba se može izručiti radi provođenja kaznenog progona ili suđenja za djelo za koje se može izreći kazna zatvora od najmanje jedne godine ili teža kazna, osim ako međunarodnim ugovorom nije propisano drukčije.”

               6

               Članak 697. stavak 2. točke 1., 2. i 7. navedenog zakona glase:
               „Izručenje se neće dopustiti ako:

                        1)

                        je osoba čije se izručenje traži latvijski državljanin;

                        2)

                        je zahtjev za izručenje osobe podnesen kako bi se protiv te osobe pokrenuo kazneni progon ili kako bi je se kaznilo na temelju njezine rase, vjeroispovijesti, državljanstva, njezinih političkih uvjerenja ili ako postoje razlozi za sumnju da prava te osobe mogu biti povrijeđena zbog jednog od tih razloga;

                  [...]

                        7)

                        postoji opasnost da osoba u inozemstvu bude podvrgnuta mučenju.”

               7

               U Sporazumu od 3. veljače 1993. između Republike Latvije i Ruske Federacije o pravnoj pomoći i pravosudnoj suradnji u građanskim, obiteljskim i kaznenim stvarima, u njegovu članku 1. propisano je:
               „1.   Osobna i imovinska prava državljana jedne ugovorne strane koji se nalaze na državnom području druge ugovorne strane u potonjoj uživaju istu pravnu zaštitu kao i [ona] državljan[a] druge ugovorne strane.
               2.   Državljani jedne ugovorne strane imaju pravo slobodno i bez prepreka obraćati se sudovima, državnom odvjetništvu, javnobilježničkim uredima [...] i drugim institucijama druge ugovorne strane koje su nadležne u građanskim, obiteljskim i kaznenim stvarima, pristupiti im, podnositi zahtjeve, pokretati postupke i poduzimati druge postupovne radnje u istim uvjetima kao i nacionalni državljani.”

               8

               U navedenom sporazumu, u njegovu članku 62., predviđeno je:
               „Izručenje se neće dopustiti ako [...] je osoba čije se izručenje traži državljanin ugovorne strane kojoj je zahtjev upućen ili ako ta osoba u toj državi ima status izbjeglice.”

               9

               Sporazumom između Republike Latvije, Republike Estonije i Republike Litve o pravnoj pomoći i pravosudnoj suradnji od 11. studenoga 1992., u njegovu članku 1. stavku 1. propisano je:
               „Osobna i imovinska prava državljana jedne ugovorne strane koji se nalaze na državnom području druge ugovorne strane u potonjoj uživaju istu pravnu zaštitu kao i [ona] državljan[a] druge ugovorne strane.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Za A. Petruhhinom, estonskim državljaninom, raspisana je tjeralica koja je objavljena na internetskim stranicama Interpola 22. srpnja 2010.

               11

               Taj je državljanin uhićen 30. rujna 2014. u gradu Bauska (Latvija), a zatim mu je 3. listopada 2014. određen pritvor.

               12

               Dana 21. listopada 2014. latvijska tijela zaprimila su zahtjev za izručenje koji je izdao Glavni državni odvjetnik Ruske Federacije. U tom je zahtjevu navedeno da je protiv A. Petruhhina pokrenut kazneni progon odlukom od 9. veljače 2009. te da je protiv njega trebalo odrediti pritvor. Optužuje ga se za pokušaj trgovanja velikom količinom opojnih sredstava u sastavu zločinačkog udruženja. Sukladno ruskom zakonodavstvu, za to se kazneno djelo može izreći sankcija oduzimanja slobode, odnosno kazna zatvora u trajanju od 8 do 20 godina.

               13

               Latvijas Republikas Ģenerālprokuratūra (Glavno državno odvjetništvo Republike Latvije) odobrilo je da se A. Petruhhin izruči Rusiji.

               14

               Međutim, 4. prosinca 2014. A. Petruhhin zatražio je ukidanje odluke o izručenju s obrazloženjem da, sukladno članku 1. Sporazuma o pravnoj pomoći i pravosudnoj suradnji sklopljenog između Republike Latvije, Republike Estonije i Republike Litve, u Latviji uživa ista prava kao i latvijski državljani, pa ga slijedom toga Latvijska država mora zaštititi od neosnovanog izručenja.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da ni latvijskim pravom, ni bilo kojim drugim međunarodnim sporazumom koji je Republika Latvija sklopila, osobito s Ruskom Federacijom i s drugim baltičkim državama, nije predviđeno ograničenje izručenja estonskih državljana Rusiji. Sukladno tim međunarodnim sporazumima, zaštita od takvog izručenja predviđena je samo za latvijske državljane.

               16

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da je nepostojanje zaštite građana Unije od izručenja – u slučaju kada su se preselili u državu članicu koja nije ona čiji su državljani – u suprotnosti s onime što čini bit europskog građanstva, a to je pravo građana Europske unije na zaštitu koja je istovjetna onoj koja se pruža vlastitim državljanima.

               17

               U tim je uvjetima Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija) 26. ožujka 2015. ukinuo odluku kojom je određen pritvor protiv A. Petruhhina te je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 18. prvi stavak i članak 21. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da se u slučaju izručenja državljanina bilo koje države članice Unije državi koja nije članica Europske unije na temelju sporazuma o izručenju sklopljenog između države članice i treće države mora osigurati isti stupanj zaštite koji ta država članica jamči vlastitim državljanima?

                        2)

                        Treba li u tim okolnostima sudsko tijelo države članice od koje se zahtijeva izručenje primijeniti uvjete izručenja države članice Europske unije čije osoba ima državljanstvo ili one države članice u kojoj ima uobičajeno boravište?

                        3)

                        Je li država članica od koje se izručenje traži, u slučajevima u kojima se izručenje mora provesti ne uzimajući pritom u obzir poseban stupanj zaštite određen za državljane države članice od koje se izručenje traži, dužna provjeriti vodi li se računa o jamstvima koja su ustanovljena člankom 19. Povelje, odnosno o tome da nitko ne može biti izručen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude osuđen na smrtnu kaznu, mučenje ili drugo nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kaznu? Može li se takva provjera sastojati samo u utvrđenju toga je li država članica koja zahtijeva izručenje ugovorna stranka Konvencije protiv mučenja ili je potrebno ispitati činjenično stanje uzimajući u obzir ocjenu te države članice koju su napravila tijela Vijeća Europe?”

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost prethodnih pitanja

               18

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a instrument je suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njim vodi (vidjeti osobito presudu od 6. listopada 2015., Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               19

               U okviru te suradnje samo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri relevantna pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (vidjeti osobito presudu od 6. listopada 2015., Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               20

               Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti osobito presudu od 6. listopada 2015., Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               21

               U ovom slučaju, latvijska je vlada na raspravi obavijestila Sud da je A. Petruhhin nakon ukidanja pritvora od 26. ožujka 2015. napustio Latviju te da se najvjerojatnije vratio u Estoniju.

               22

               Ta je vlada međutim dodala da je postupak izručenja i dalje u tijeku pred latvijskima sudovima. Istaknula je da Glavno državno odvjetništvo Republike Latvije nije povuklo svoju odluku kojom se odobrava izručenje A. Petruhhina te da je ta odluka i dalje predmet sudske kontrole Augstākā tiesa (Vrhovni sud). Na potonjem je sudu da prihvati ili odbije izručenje, ili da zatraži da mu se prije donošenja odluke dostave dodatni podaci.

               23

               Iz tih navoda proizlazi da, iako se A. Petruhhin trenutno ne nalazi u Latviji, sud koji je uputio zahtjev i dalje mora odlučiti o zakonitosti odluke o izručenju, s obzirom na to da će se tu odluku, ako je potonji sud ne ukine, moći izvršiti u bilo kojem trenutku, ako je to slučaj, nakon ponovnog uhićenja A. Petruhhina na latvijskom državnom području. Ne proizlazi stoga da postavljena pitanja, čiji je cilj utvrditi usklađenost nacionalnih pravila na temelju kojih će se donijeti odluka o izručenju, s pravom Unije, nisu od značaja za donošenje odluke u glavnom postupku.

               24

               U tim uvjetima valja smatrati da su postavljena pitanja dopuštena.

         Prvo i drugo pitanje

               25

               Svojim prvim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 18. UFEU‑a i članak 21. UFEU‑a tumačiti na način da, radi primjene sporazuma o izručenju sklopljenog između države članice i treće države, za državljane neke druge države članice mora vrijediti ista odredba kojom se zabranjuje da ta prva država članica izruči vlastite državljane.

               26

               U tom pogledu, točno je, kako je to istaknula većina država članica koje su podnijele očitovanja Sudu, da su, u slučaju nepostojanja međunarodne konvencije između Unije i dotične treće države, pravila u području izručenja državljana u nadležnosti država članica.

               27

               To ne znači da, u slučajevima koji potpadaju pod pravo Unije, odnosna nacionalna pravila ne moraju poštovati potonje pravo (vidjeti presudu od 2. ožujka 2010., Rottmann, C‑135/08, EU:C:2010:104, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Međutim, svojim dvama pitanjima sud koji je uputio zahtjev upravo traži odgovor jesu li nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku, u skladu s člancima 18. i 21. UFEU‑a.

               29

               Time što se zabranjuje „svaka diskriminacija na temelju državljanstva”, člankom 18. UFEU‑a zahtijeva se jednako postupanje prema osobama koje su u situaciji koja potpada u područje primjene Ugovorâ (vidjeti u tom smislu presudu od 2. veljače 1989., Cowan, 186/87, EU:C:1989:47, t. 10.).

               30

               U ovom slučaju, iako su, kako je to naglašeno u točki 26. ove presude, pravila u području izručenja u nadležnosti država članica, u slučaju nepostojanja međunarodne konvencije između Unije i dotične treće države, valja ipak podsjetiti da, radi ocjene područja primjene Ugovorâ u smislu članka 18. UFEU‑a, treba tumačiti taj članak u smislu odredbi Ugovora o funkcioniranju Europske unije o građanstvu Unije. Situacije koje potpadaju u to područje primjene stoga obuhvaćaju osobito one koje proizlaze iz korištenja slobode kretanja i boravka na području država članica, kako je uređena člankom 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2005., Bidar, C‑209/03, EU:C:2005:169, t. 31. do 33. i navedenu sudsku praksu).

               31

               U glavnom postupku, A. Petruhhin, estonski državljanin, koristio je u svojstvu građana Unije svoje pravo na slobodno kretanje unutar Unije, tako što je otišao u Latviju pa stoga situacija u glavnom postupku potpada pod područje primjene Ugovorâ u smislu članka 18. UFEU‑a, koji sadržava načelo nediskriminacije na temelju državljanstva (vidjeti u tom smislu presudu od 2. veljače 1989., Cowan, 186/87, EU:C:1989:47, t. 17. do 19.).

               32

               Međutim, nacionalnim pravilima o izručenju, poput onih u glavnom postupku, uspostavlja se razlika u postupanju ovisno o tome je li dotična osoba domaći državljanin ili državljanin druge države članice, time što dovode do toga da se državljanima drugih država članica, poput A. Petruhhina, ne pruža zaštita od izručenja koju uživaju domaći državljani. Na taj način, takva pravila mogu utjecati na slobodu kretanja prvonavedenih osoba unutar Unije.

               33

               Iz toga proizlazi da, u situaciji poput one u glavnom postupku, nejednako postupanje koje se sastoji u tome da se dopušta izručenje građanina Unije, državljana druge države članice, poput A. Petruhhina, predstavlja ograničenje slobode kretanja u smislu članka 21. UFEU‑a.

               34

               Takvo ograničenje može se opravdati samo ako se temelji na objektivnim razlozima i ako je proporcionalno legitimnom cilju koji se nacionalnim pravom želi postići (vidjeti osobito presudu od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 83. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Više vlada, koje su podnijele očitovanja Sudu, ističe kao opravdanje da je mjera o izručenju donesena u okviru međunarodne kaznene suradnje, sukladno konvenciji o izručenju, te da je njezin cilj izbjeći opasnost od nekažnjavanja.

               36

               U tom pogledu valja podsjetiti da sukladno članku 3. stavku 2. UEU‑a Unija svojim građanima nudi područje slobode, sigurnosti i pravde bez unutarnjih granica, na kojem je osigurano slobodno kretanje osoba zajedno s odgovarajućim mjerama u pogledu nadzora vanjskih granica te sprečavanja i suzbijanja kriminala.

               37

               Cilj izbjegavanja opasnosti od nekažnjavanja osoba koje su počinile kazneno djelo uključen je u taj kontekst (vidjeti u tom smislu presudu od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 63. i 65.) te, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 55. mišljenja, mora se smatrati da prema pravu Unije predstavlja legitimni cilj.

               38

               Međutim, mjere ograničavanja temeljne slobode, poput one predviđene u članku 21. UFEU‑a, mogu se opravdati objektivnim razlozima samo ako su nužne za osiguranje zaštite interesa koje imaju za cilj osigurati i samo u dijelu u kojem se ti ciljevi ne mogu postići manje ograničavajućim mjerama (vidjeti presudu od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 88. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 56. mišljenja, izručenje je postupak čiji je temeljni cilj borba protiv nekažnjavanja osobe koja se nalazi na nekom državnom području koje nije ono na kojemu je kazneno djelo navodno počinjeno. Naime, kao što je to više nacionalnih vlada navelo u svojim očitovanjima pred Sudom, iako je, sukladno pravilu „aut dedere aut judicare” (izručiti ili progoniti), neizručenje vlastitih državljana općenito nadomješteno mogućnošću države članice od koje se izručenje traži da progoni vlastite državljane za teška kaznena djela počinjena izvan njezina državnog područja, ta država članica u pravilu nije nadležna za suđenje takvog djela kada ni počinitelj ni žrtva navodnog kaznenog djela nisu državljani navedene države članice. Izručenje stoga omogućuje da se izbjegne da kaznena djela koja su na području jedne države počinile osobe koje su napustile to područje ostanu nekažnjena.

               40

               U tom kontekstu proizlazi da su nacionalna pravila, poput onih u glavnom postupku, koja dopuštaju da se pozitivno odgovori na zahtjev za izručenje, s ciljem provođenja kaznenih progona ili suđenja u trećim državama u kojima je kazneno djelo navodno počinjeno, prikladna za postizanje traženog cilja.

               41

               Valja međutim provjeriti postoji li alternativna, manje ograničavajuća mjera za ostvarenje prava iz članka 21. UFEU‑a, koja omogućuje jednako tako učinkovito postizanje cilja koji se sastoji od izbjegavanja opasnosti nekažnjavanja osobe koja je počinila kazneno djelo.

               42

               U tom smislu valja podsjetiti da sukladno načelu lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. prvog podstavka UEU‑a, Unija i države članice međusobno si pomažu pri obavljanju zadaća koje proizlaze iz Ugovorâ.

               43

               U kontekstu kaznenog prava, zakonodavac Unije je među ostalim donio Okvirnu odluku 2002/584, čiji je cilj olakšati pravosudnu suradnju uvođenjem europskog uhidbenog naloga. Europski uhidbeni nalog prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra „kamenom temeljcem” pravosudne suradnje (presuda od 1. prosinca 2008., Leymann i Pustovarov, C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, t. 49.). Tom se mehanizmu pravosudne suradnje, koji se sastoji od europskog uhidbenog naloga, dodaju brojni instrumenti međusobne pomoći čiji je cilj olakšati takvu suradnju (vidjeti u tom smislu presudu od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 65. do 68.).

               44

               Nadalje, u svojim odnosima s ostatkom svijeta, Unija podržava i promiče svoje vrijednosti i interese i doprinosi zaštiti njezinih građana, sukladno članku 3. stavku 5. UEU‑a.

               45

               Ta se zaštita postupno izgrađuje pomoću instrumenata suradnje, kao što su sporazumi o izručenju zaključeni između Unije i trećih država.

               46

               Međutim, u ovom slučaju ne postoji takav ugovor između Unije i treće države o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               47

               U slučaju nepostojanja odredbi prava Unije koje uređuju izručenje između država članica i treće države, kako bi se zaštitili državljani Unije od mjera koje ih mogu lišiti prava na slobodno kretanje i boravak iz članka 21. UFEU‑a, boreći se pri tome protiv nekažnjavanja kaznenih djela, valja primijeniti sve mehanizme suradnje i uzajamne pomoći koji, na temelju prava Unije, postoje u području kaznenog prava.

               48

               Stoga, u slučaju poput onog u glavnom postupku, valja dati prednost razmjeni informacija s državom članicom čija je dotična osoba državljanin, kako bi se omogućilo tijelima te države članice da, ako su na temelju nacionalnog prava nadležna za progon te osobe za djelo počinjeno izvan državnog područja, izdaju europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona. Naime, člankom 1. stavcima 1. i 2. Okvirne odluke 2002/584 nije u tom slučaju isključena mogućnost da država članica čiji je navodni počinitelj kaznenog djela državljanin izda europski uhidbeni nalog s ciljem predaje te osobe kako bi se protiv nje poduzeo kazneni progon.

               49

               Surađujući u tom smislu s državom članicom čija je dotična osoba državljanin i dajući prednost tom eventualnom uhidbenom nalogu u odnosu na zahtjev za izručenje, država članica domaćin postupa na način koji je manje ograničavajući za ostvarenje prava na slobodno kretanje, izbjegavajući, koliko je to moguće, opasnost da kazneno djelo ostane nekažnjeno.

               50

               Slijedom navedenog, valja odgovoriti na prva dva pitanja tako da članke 18. i 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da, kada je državi članici u kojoj se nalazi građanin Unije – državljanin druge države članice – upućen zahtjev za izručenje treće države s kojom je prva država članica zaključila sporazum o izručenju, ista je dužna izvjesiti državu članicu čiji je navedeni građanin državljanin te, ovisno o okolnostima, na zahtjev potonje države članice, predati joj tog građanina sukladno odredbama Okvirne odluke 2002/584, pod uvjetom da je ta država, sukladno njezinu nacionalnom pravu, nadležna za kazneni progon te osobe za djelo počinjeno izvan njezina državnog područja.

         Treće pitanje

               51

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud je li, u slučaju da država članica od koje se izručenje traži namjerava izručiti državljanina druge države članice na zahtjev treće države, ta prva država članica dužna provjeriti da se izručenjem ne ugrožavaju prava iz članka 19. Povelje i, u slučaju potrebe, koje kriterije mora uzeti u obzir za potrebe te provjere.

               52

               Kao što to proizlazi iz odgovora na prva dva pitanja, odluka države članice o izručenju građana Unije, u situaciji poput one u glavnom postupku, potpada pod područje primjene članaka 18. i 21. UFEU‑a i stoga pod pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu, analogijom, presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 25. do 27.).

               53

               Slijedom toga, odredbe Povelje i osobito njezin članak 19. primjenjivi su na takvu odluku.

               54

               Sukladno odredbama članka 19., nitko ne može biti udaljen, protjeran ili izručen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.

               55

               Kako bi ocijenio je li prekršena ta odredba, sud koji je uputio zahtjev posebno pita može li se država članica ograničiti na utvrđenje da je država koja traži izručenje članica Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), kojom je mučenje zabranjeno, ili treba ispitati konkretnu situaciju u toj potonjoj državi, imajući u vidu ocjenu te države od strane Vijeća Europe.

               56

               U tom pogledu valja uputiti na članak 4. Povelje, kojim se zabranjuje nečovječno ili ponižavajuće postupanja ili kazne te podsjetiti da ta zabrana ima apsolutni karakter jer je usko povezana s poštovanjem ljudskog dostojanstva iz članka 1. Povelje (vidjeti presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 85.).

               57

               Postojanje deklaracija i prihvaćanje međunarodnih ugovora u kojima se načelno jamči poštovanje temeljnih prava nije samo po sebi dovoljno za osiguranje prikladne zaštite od opasnosti lošeg postupanja, u slučaju kada pouzdani izvori ukazuju na praksu koju poduzimaju ili toleriraju državna tijela i koja je očito suprotna načelima Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (presuda Europskog suda za ljudska prava od 28. veljače 2008., Saadi protiv Italije, CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, t. 147.).

               58

               Slijedom toga, ako nadležno tijelo države članice od kojeg se izručenje traži raspolaže elementima koji potvrđuju stvarnu opasnost nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema osobama u trećoj državi koja traži izručenje, ono je dužno ocijeniti postojanje te opasnosti prilikom donošenja odluke o izručenju osobe toj državi (vidjeti u tom smislu, u odnosu na članak 4. Povelje, presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 88.).

               59

               U tu svrhu, nadležno tijelo države članice od koje se izručenje traži mora utemeljiti odluku na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima. Ti elementi mogu, među ostalim, proizlaziti iz međunarodnih sudskih odluka poput presuda Suda za ljudska prava, sudskih odluka treće države koja traži izručenje kao i odluka, izvješća ili drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili koje potječu iz sustava Ujedinjenih naroda (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 89.).

               60

               Stoga, valja odgovoriti na treće pitanje tako da, u slučaju da je državi članici podnesen zahtjev treće države za izručenje državljanina druge države članice, ta prva država članica mora provjeriti ugrožavaju li se izručenjem prava iz članka 19. Povelje.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 18. UFEU‑a i članak 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da, kada je državi članici u kojoj se nalazi građanin Unije – državljanin druge države članice – upućen zahtjev za izručenje treće države s kojom je prva država članica zaključila sporazum o izručenju, ista je dužna izvijestiti državu članicu čiji je navedeni građanin državljanin te, ovisno o okolnostima, na zahtjev potonje države članice, predati joj tog građanina sukladno odredbama Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., pod uvjetom da je ta država, sukladno njezinu nacionalnom pravu, nadležna za kazneni progon te osobe za djelo počinjeno izvan njezina državnog područja.

                           2.

                           U slučaju da je državi članici podnesen zahtjev treće države za izručenje državljanina druge države članice, ta prva država članica mora provjeriti ugrožavaju li se izručenjem prava iz članka 19. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 11. lipnja 2015.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Javno zdravlje – Direktiva 2004/23/EZ – Direktiva 2006/17/EZ – Direktiva 2006/86/EZ – Izuzeće reproduktivnih stanica, tkiva fetusa i tkiva embrija iz područja primjene nacionalnog propisa kojim se prenose navedene direktive.#Predmet C-29/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      11. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Javno zdravlje — Direktiva 2004/23/EZ — Direktiva 2006/17/EZ — Direktiva 2006/86/EZ — Izuzeće reproduktivnih stanica, tkiva fetusa i tkiva embrija iz područja primjene nacionalnog propisa kojim se prenose navedene direktive“
      U predmetu C‑29/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze podnesene 21. siječnja 2014. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju C. Gheorghiu i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Republike Poljske, koju zastupa B. Majczyna, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je, propuštajući unijeti reproduktivne stanice, tkiva fetusa i tkiva embrija u područje primjene odredaba nacionalnog prava kojima se prenose Direktiva 2004/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o utvrđivanju standarda kvalitete i sigurnosti za postupke darivanja, prikupljanja, testiranja, obrade, čuvanja, skladištenja i distribucije tkiva i stanica (SL L 102, str. 48.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 14., str. 31.), Direktiva Komisije 2006/17/EZ od 8. veljače 2006. o provedbi Direktive 2004/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu određenih tehničkih zahtjeva za darivanje, prikupljanje i testiranje ljudskih tkiva i stanica (SL L 38, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 78.) i Direktiva Komisije 2006/86/EZ od 24. listopada 2006. o provedbi Direktive 2004/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća s obzirom na zahtjeve za sljedivost, prijavu ozbiljnih štetnih reakcija i događaja te određene tehničke zahtjeve za označivanje, obradu, čuvanje, skladištenje i distribuciju ljudskih tkiva i stanica (SL L 294, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 15., str. 31.) (u daljnjem tekstu, zajedno: odnosne direktive), Republika Poljska povrijedila svoje obveze na temelju članka 31. Direktive 2004/23, članka 3. točke (b), članka 4. stavka 2. i članka 7. Direktive 2006/17, Priloga III. zadnjoj navedenoj direktivi kao i članka 11. Direktive 2006/86.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/23

               2

               Uvodne izjave 1., 2. i 4. Direktive 2004/23 glase kako slijedi:

                        „(1)

                        Presađivanje ljudskih tkiva i stanica je grana medicine u brzom razvoju koja pruža mnoge mogućnosti liječenja zasad još neizlječivih bolesti. Trebalo bi osigurati kvalitetu i sigurnost ovih tvari, posebno radi sprečavanja zaraze.

                        (2)

                        Dostupnost ljudskih tkiva i stanica, koje se koriste u terapeutske svrhe, ovisi o građanima Zajednice i njihovoj spremnosti na darivanje tkiva i stanica. Radi zaštite javnog zdravlja i sprečavanja širenja zaraznih bolesti preko spomenutih tkiva i stanica, tijekom njihova darivanja, prikupljanja, testiranja, obrade, čuvanja, skladištenja, distribucije i uporabe treba provesti sve sigurnosne mjere.

                  […]

                        (4)

                        Potrebno je hitno izraditi jedinstveni okvir kojim će se osigurati visoki standardi kvalitete i sigurnosti za postupke prikupljanja, testiranja, obrade, skladištenja i raspodjele tkiva i stanica diljem Zajednice te olakšati njihova razmjena za pacijente koji svake godine primaju ovakvu vrstu liječenja. Stoga je od ključne važnosti odredbama Zajednice osigurati usporedivu kvalitetu i sigurnost ljudskih tkiva i stanica bez obzira na njihovu namjenu. Uspostava spomenutih standarda doprinijet će uvjerenju javnosti da za ljudska tkiva i stanice, iako su prikupljeni u drugoj državi članici, postoje ista jamstva kao i za tkiva i stanice prikupljene u vlastitoj zemlji.“

               3

               Prema uvodnoj izjavi 7. navedene direktive, ona bi se trebala „primjenjivati na […] stanice za reprodukciju (jajašca, sperma), tkiva i stanice fetusa te matične stanice odraslih i embrija“.

               4

               Članak 31. te iste direktive, naslovljen „Prenošenje“, u stavku 1. određuje:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 7. travnja 2006. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
               Kada države članice donose ove odredbe, te odredbe prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.
               […]
               3.   Države članice Komisiji dostavljaju tekst odredaba nacionalnog prava koje donesu ili koje su već donijele u području na koje se odnosi ova Direktiva.“

         Direktiva 2006/17

               5

               Članak 3. Direktive 2006/17 predviđa:
               „Nadležno tijelo ili tijela osiguravaju da darivatelji udovoljavaju kriterijima odabira utvrđenim u:
               […]

                        b)

                        Prilogu III., koji se odnosi na darivatelje spolnih stanica.“

               6

               Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Laboratorijski testovi koji se zahtijevaju za darivatelje“, u stavku 2. navodi:
               „Nadležno tijelo ili tijela osiguravaju da se:

                        a)

                        darivatelji spolnih stanica podvrgnu biološkim testovima utvrđenim u točkama 1., 2. i 3. Priloga III.;

                        b)

                        testovi navedeni u prethodnoj točki (a) provode u skladu s općim zahtjevima utvrđenim u točki 4. Priloga III.“

               7

               Prema članku 7. te iste direktive, naslovljenom „Prenošenje“:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije 1. studenoga 2006. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih odredaba i korelacijsku tablicu između tih odredaba i ove direktive.
               Kada države članice donose te mjere, one sadržavaju upućivanje na ovu Direktivu ili se na nju upućuje prilikom njihove službene objave. Države članice određuju načine tog upućivanja.
               2.   Države članice Komisiji dostavljaju tekst glavnih odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.“

               8

               Prilog III. Direktivi 2006/17 određuje kriterije odabira i laboratorijske testove koji se zahtijevaju za darivatelje spolnih stanica sukladno članku 3. točki (b) i članku 4. stavku 2. te direktive.

         Direktiva 2006/86

               9

               Članak 10. Direktive 2006/86, naslovljen „Europski sustav označivanja“, navodi:
               „1.   Jedinstveni europski sustav identificiranja koristi se za cjelokupni darovani materijal u bankama tkiva kako bi se na taj način osigurala pravilna identifikacija darivatelja i sljedivost cjelokupnog darovanog materijala te radi pružanja informacija o glavnim obilježjima i svojstvima tkiva i stanica. Sustav označivanja uključuje najmanje one informacije koje su navedene u Prilogu VII.
               2.   Stavak 1. ne primjenjuje se na darivanje reproduktivnih stanica među partnerima.“

               10

               Članak 11. navedene direktive, naslovljen „Prenošenje“, predviđa:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 1. rujna 2007. One odmah Komisiji dostavljaju tekst tih odredaba zajedno s korelacijskom tablicom između tih odredaba i ove Direktive.
               Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člankom 10. ove Direktive najkasnije do 1. rujna 2008.
               Kada države članice donose ove odredbe, te odredbe prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.
               2.   Države članice dostavljaju Komisiji tekst glavnih odredbi nacionalnog zakonodavstva koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.“

         Poljsko pravo

               11

               Odnosne direktive prenesene su u poljski unutarnji pravni poredak poglavito Zakonom o prikupljanju, čuvanju i presađivanju stanica, tkiva i organa (ustawa o pobieraniu, przechowywaniu i przeszczepianiu komórek, tkanek i narządów) od 1. srpnja 2005. (Dz. U. 2005., br. 169, pozicija 1411), naknadno izmijenjenim (u daljnjem tekstu: glavni akt prenošenja).

               12

               Članak 1. stavak 2. točka 1. glavnog akta prenošenja navodi da se on ne primjenjuje na „prikupljanje i presađivanje reproduktivnih stanica, spolnih žlijezda, tkiva fetusa, tkiva embrija kao i reproduktivnih organa i njihovih elemenata“.

               13

               Republika Poljska je također usvojila, na osnovi glavnog akta prenošenja, više provedbenih akata, među kojima i više uredaba ministra zdravlja, koje su također usmjerene na prenošenje više odredaba odnosnih direktiva u poljsko pravo (u daljnjem tekstu: provedbeni akti). Ti provedbeni akti ne primjenjuju se na prikupljanje i presađivanje stanica i tkiva navedenih u točki 12. ove presude.

         Predsudski postupak

               14

               Nakon što je utvrdila da se glavni akt prenošenja ne primjenjuje ni na reproduktivne stanice ni na tkiva fetusa i embrija (u daljnjem tekstu: odnosna tkiva i stanice), Komisija je dopisima od 14. veljače 2008. i 23. veljače 2009. pozvala Republiku Poljsku da podnese pojašnjenja o utvrđenom nepotpunom prenošenju u unutarnji pravni poredak odnosnih direktiva kao i o stanju napretka s potpunim prenošenjem tih direktiva.

               15

               U odgovorima na navedene dopise Republika Poljska je, s jedne strane, potvrdila da glavni akt prenošenja izuzima odnosna tkiva i stanice iz svojeg područja primjene te je, s druge strane, obavijestila Komisiju da postoji nacrt izmjena toga akta, namijenjen osiguravanju potpunog prenošenja tih direktiva.

               16

               Republika Poljska nije Komisiji priopćila ni tekst nacrta zakona ni vremenski plan aktivnosti koje se odnose na taj nacrt te je Komisija uputila Republici Poljskoj 1. listopada 2010. pismo opomene. Dana 28. veljače 2012. ponovljeno pismo opomene upućeno je toj državi članici s ciljem ispravka pogreške u prvom pismu opomene koja se odnosila na vrste tkiva i stanica isključenih iz područja primjene glavnog akta prenošenja.

               17

               U međuvremenu je navedena država članica obavijestila Komisiju o vremenskom planu aktivnosti vezanih uz nacrt zakona koji se odnosi na oplodnju in vitro. Taj vremenski plan nije poštovan.

               18

               U odgovoru od 27. travnja 2012. na ponovljeno pismo opomene, Republika Poljska je Komisiji dostavila tekst nacrta zakona koji se odnosi na izmjenu glavnog akta prenošenja koji proširuje područje primjene toga akta kao i nacrte devet provedbenih uredaba te indikativni ažurirani vremenski plan koji se odnosi na stupanje na snagu navedenih provedbenih uredaba. Rokovi predviđeni tim vremenskim planom nisu se poštovali.

               19

               Komisija je 25. siječnja 2013. uputila Republici Poljskoj obrazloženo mišljenje, pozivajući je da u roku od dva mjeseca poduzme mjere potrebne za ispunjenje svojih obveza koje proizlaze iz odnosnih direktiva.

               20

               Dopisom od 20. ožujka 2013. navedena država članica odgovorila je na obrazloženo mišljenje navodeći kako su detaljni propisi koji se odnose na odnosna tkiva i stanice još uvijek bili u izradi.

               21

               U tim je okolnostima Komisija odlučila podnijeti ovu tužbu.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               22

               Komisija ističe da je prenošenje odnosnih direktiva u poljsko pravo nepotpuno s obzirom na to da tekstovi propisa koje je Republika Poljska usvojila kako bi osigurala prenošenje tih direktiva isključuju iz svojeg područja primjene odnosna tkiva i stanice. Uz ostalo, navodeći kako se odredbe te direktive, što se tiče odnosnih tkiva i stanica, u velikoj mjeri primjenjuju u svakodnevnoj kliničkoj praksi, Republika Poljska implicitno, ali nužno priznaje da se te odredbe u unutarnjem pravnom poretku primjenjuju samo djelomično. U svakom slučaju, prema mišljenju Komisije, nesporno je da obvezujući akti kojima se jasno i precizno osigurava potpuno prenošenje navedenih direktiva nisu stupili na snagu u roku određenom obrazloženim mišljenjem.

               23

               Republika Poljska osporava navedenu povredu te ističe da Komisija nije dokazala postojanje te povrede.

               24

               Republika Poljska tvrdi da, unatoč isključenju odnosnih tkiva i stanica iz područja primjene glavnog akta prenošenja, zakonodavstvo koje je na snazi u unutarnjem pravnom poretku jamči, što se tiče tih tkiva i stanica, pravilnu provedbu obveza koje proizlaze iz odnosnih direktiva. Kako bi potkrijepila tu tvrdnju, ona se poziva na postojanje dvadesetak akata, osobito zakona kojima se uređuju zdravstvena struka, pružanje zdravstvene skrbi, laboratorijska medicina, prava pacijenata i zaštita osobnih podataka, kao i različitih uredaba ministra zdravlja, programa koji je isti ministar donio pod nazivom „Liječenje neplodnosti pomoću oplodnje in vitro za razdoblje od 2013. do 2016. godine“, te različite norme koje su donijele nacionalne organizacije zdravstvenih djelatnika.

               25

               U tom pogledu, Republika Poljska ističe da se ciljevi koje odnosne direktive definiraju provode putem profesionalnih organizacija zaduženih za pružanje medicinske skrbi na koje bi se odgovarajući propisi trebali odnositi. Slijedom navedenoga, za razliku od slučaja kada su u pitanju direktive čiji je cilj stvaranje posebnih prava za pojedince i čija provedba iziskuje donošenje jedinstvenog akta zakonske snage, prihvatljivo je osigurati učinkovitost direktiva putem propisa koji pripadaju domeni medicinske struke, uključujući i podzakonske propise koje donose nacionalne organizacije djelatnika u zdravstvu. Osim toga, te zdravstvene norme, iako su lišene zakonske snage, dovoljno su inkorporirane u poljski pravni sustav, kao što svjedoči činjenica da zakoni o liječničkoj i stomatološkoj struci obvezuju liječnike da se svojom djelatnošću bave poštujući pravila struke i postupajući s dužnom pažnjom ili činjenica da se kaznena i stegovna odgovornost liječnika može zahtijevati u slučaju povrede tih zdravstvenih normi.

               26

               Komisija smatra da je argumentacija Republike Poljske pred Sudom proturječna onome što je ta država članica iznijela u okviru predsudskog postupka. Naime, ona ne objašnjava zbog čega je prenošenje odnosnih direktiva putem posebnog zakona, odnosno glavnog akta prenošenja, bilo potrebno za neka tkiva i stanice, ali ne i za ostala. U svakom slučaju, pod pretpostavkom da bi se prenošenje, kada se radi o odnosnim tkivima i stanicama, moglo lakše provesti na temelju posebnih odredbi i kroz „opći pravni kontekst“, izričito isključenje tih tkiva i stanica iz područja primjene glavnog akta prenošenja te nepostojanje posebnog propisa koji bi se na njih odnosio dovodi do očite pravne nesigurnosti.

               27

               Komisija osporava da akti koje Republika Poljska ističe u svojem odgovoru na tužbu, koji joj nisu bili dostavljeni tijekom predsudskog postupka, mogu osigurati odgovarajuće prenošenje odnosnih direktiva. Posebno, ni program koji je donio ministar zdravlja koji se odnosi na „Liječenje neplodnosti pomoću oplodnje in vitro za razdoblje od 2013. do 2016. godine“, ni algoritmi, preporuke, zahtjevi, smjernice ili upute, koje donose tijela koja nisu nadležna za usvajanje pravnih akata, ne mogu se kvalificirati kao pravnoobvezujuće odredbe.

               28

               Osim toga, Komisija tvrdi da Republika Poljska nije dokazala da njezin opći pravni kontekst učinkovito jamči punu primjenu odnosnih direktiva na dovoljno jasan i precizan način.

               29

               Podredno, Komisija odgovara na argumente Republike Poljske koji se odnose na prenošenje svake od odnosnih direktiva, kako bi pobila njihovu relevantnost. U biti, Komisija ističe da akti na koje se ta država članica poziva kako bi tvrdila da su propisno izvršene obveze koje proizlaze iz tih direktiva ili nemaju odgovarajuće područje primjene ili ne sadrže obvezujuće norme koje stvarno odgovaraju posebnim zahtjevima navedenih direktiva.

               30

               Što se tiče argumenta Komisije prema kojem akti prenošenja na koje se Republika Poljska poziva u svojem odgovoru na tužbu ne predstavljaju prisilne propise, ta država odgovara da je potrebno razlikovati, s jedne strane, upravnu praksu, koja se može slobodno mijenjati i nije uvijek pravilno rasprostranjena, i, s druge strane, postupke koji su definirani zdravstvenim propisima, koji djeluju kao skup pisanih pravila koja se temelje na znanstvenim osnovama i čiju primjenu i važenje pretežno priznaju zdravstvena struka i pacijenti. Što se tiče normi, one stvaraju pisani referentni okvir postupaka koji se primjenjuju na sve osobe koje sudjeluju u pružanju zdravstvenih usluga te se u načelu ne mogu mijenjati osim ovisno o napretku medicinske znanosti. Stoga, protivno onome što tvrdi Komisija, navedene norme ne mogu se izjednačiti s običnom upravnom praksom te se ne može smatrati da su, same po sebi, sasvim lišene obvezujućega karaktera. Osim toga, što se tiče programa ministra zdravlja pod nazivom „Liječenje neplodnosti pomoću oplodnje in vitro za razdoblje od 2013. do 2016. godine“, on ima izričitu zakonodavnu osnovu te predviđa organizaciju aktivnosti prema utvrđenom planu kojim se određuju prioriteti u okviru razrade rješenja u području zaštite zdravlja.

         Ocjena Suda

               31

               Ponajprije treba istaknuti da Republika Poljska ne osporava da glavni akt prenošenja kao i provedbeni akti, kojima je cilj provedba odnosnih direktiva u poljskom pravu, ne osiguravaju prenošenje odredbi tih direktiva što se tiče odnosnih tkiva i stanica. Nasuprot tomu, ona u biti ističe da je prenošenje tih odredbi u tom pogledu bilo osigurano putem skupa akata koje je donijela zakonodavna vlast, izvršna vlast ili čak nacionalne organizacije zdravstvenih djelatnika.

               32

               U tom pogledu, treba istaknuti da se Republika Poljska pozvala na te mjere prenošenja prvi put u fazi odgovora na tužbu, što je nespojivo s obvezom lojalne suradnje država članica temeljem članka 4. stavka 3. UEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Španjolska, C‑151/12, EU:C:2013:690, t. 49.).

               33

               Naime, Sud je već utvrdio da iako je, u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, na Komisiji da Sudu dostavi sve elemente potrebne kako bi provjerio postoji li navedena povreda, također je na državama članicama, temeljem navedenog članka 4. stavka 3. UEU‑a, da Komisiji olakšaju izvršenje njezina zadatka. Osim toga, podaci koji se odnose na prenošenje određene direktive koje države članice moraju pružiti Komisiji moraju biti jasni i precizni te nedvosmisleno naznačivati koje su zakonodavne, administrativne i druge mjere kojima država članica smatra da je ispunila različite obveze koje joj ta direktiva nameće. U nedostatku tih podataka, Komisija ne može provjeriti je li država članica stvarno i potpuno prenijela direktivu. Povreda te obveze države članice, bilo potpunim izostankom podataka bilo podatkom koji nije dovoljno jasan i precizan, može sama po sebi opravdati pokretanje postupka iz članka 258. UFEU‑a s ciljem utvrđivanja postojanja te povrede (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Italija, C‑456/03, EU:C:2005:388, t. 26. i 27.).

               34

               Međutim, u ovom slučaju, treba primijetiti da, iako Republika Poljska mjere prenošenja na koje se poziva u fazi odgovora na tužbu nije spomenula tijekom predsudskog postupka, predmet ove tužbe nije povreda obveze obavještavanja, već obveze prenošenja odnosnih direktiva u poljsko unutarnje pravo, u pogledu odnosnih tkiva i stanica. Slijedi da sama činjenica da je Republika Poljska propustila obavijestiti Komisiju tijekom predsudskog postupka o tome da su te direktive već bile predmet potpunog prenošenja u važeće unutarnje pravo nije dovoljna za utvrđivanje navodne povrede (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Poljska, C‑478/13, EU:C:2014:2253, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Prema tome, s obzirom na to da su akti na koje se Republika Poljska poziva u svojem odgovoru na tužbu bili na snazi u vrijeme isteka roka određenog obrazloženim mišljenjem, Sud ih mora uzeti u obzir kako bi ocijenio je li do povrede stvarno došlo (presuda Komisija/Poljska, C‑478/13, EU:C:2014:2253, t. 34. i citirana sudska praksa).

               36

               U ovom slučaju, iz dokumenata u spisu proizlazi da su svi navedeni akti, uz izuzetak Uredbe ministra zdravlja od 14. lipnja 2013. koja se odnosi na uvođenje registra medicinski potpomognute oplodnje, bili na snazi u vrijeme isteka roka određenog obrazloženim mišljenjem. Stoga je potrebno provjeriti može li se smatrati da su ti akti osigurali prenošenje odnosnih direktiva što se tiče odnosnih tkiva i stanica, kao što tvrdi Republika Poljska.

               37

               U tom pogledu treba podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da kako bi se udovoljilo zahtjevu pravne sigurnosti, odredbe direktive treba provesti tako da imaju nepobitnu obvezujuću snagu te da budu specifične, precizne i jasne (vidjeti, osobito, presudu Komisija/Grčka, C‑81/07, EU:C:2008:172, t. 19. i navedenu sudsku praksu). Načelo pravne sigurnosti zahtijeva primjereno objavljivanje nacionalnih mjera koje su donesene na temelju propisa Unije na način da omogućuju pravnim subjektima na koje se te mjere odnose da saznaju opseg svojih prava i obveza u pojedinom području koje pravo Unije uređuje (presuda Komisija/Belgija, C‑415/01, EU:C:2003:118, t. 21.).

               38

               Ostaje činjenica da, prema samom tekstu članka 288. trećeg stavka UFEU‑a, države članice imaju mogućnost odabira oblika i metoda provedbe direktiva kako bi se postigao najbolji rezultat kojem te direktive teže. Iz te odredbe također proizlazi da prenošenje jedne direktive u unutarnje pravo ne zahtijeva nužno zakonodavnu aktivnost u svakoj državi članici. Stoga, ne zahtijeva se uvijek formalno preuzimanje odredaba određene direktive izričitim i specifičnim zakonskim propisima, već se provedba određene direktive može ostvariti, s obzirom na njezin sadržaj, i u općem pravnom kontekstu. Posebno, postojanje općih načela ustavnog ili upravnog prava može učiniti suvišnim prenošenje putem zakonskih ili podzakonskih mjera pod uvjetom, međutim, da ta načela učinkovito jamče potpunu primjenu direktive od strane nacionalne administracije i da, u slučaju kada je cilj odnosne odredbe direktive stvaranje prava za pojedince, pravna situacija koja iz tih načela proizlazi bude dovoljno precizna i jasna i da su korisnici u mogućnosti saznati sva svoja prava i obveze kao i, ako je potrebno, da se na njih mogu pozvati pred nacionalnim sudovima (vidjeti, osobito, presudu Komisija/Francuska, C‑296/01, EU:C:2003:626, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Prigovor Komisije treba ispitati upravo s obzirom na tu sudsku praksu.

               40

               Ponajprije, Sud je već utvrđivao da je u svakom pojedinom slučaju potrebno utvrditi narav odredbi predviđenih određenom direktivom, na koje se odnosi tužba zbog povrede obveze, kako bi se odredio opseg prenošenja koji obvezuje države članice (presuda Komisija/Luksemburg, C‑32/05, EU:C:2006:749, t. 36.).

               41

               U ovom slučaju, treba zabilježiti da odnosne direktive karakterizira visoko tehnički sadržaj i činjenica da nameću vrlo precizne obveze državama članicama u cilju osiguravanja više razine zaštite javnog zdravlja.

               42

               Republika Poljska ipak ističe da je opći pravni kontekst koji u Poljskoj postoji dovoljan kako bi omogućio ostvarivanje ciljeva koje navedene direktive slijede te inzistira, u svojem odgovoru na repliku, na činjenici da odredbe koje se u tim direktivama odnose na odnosna tkiva i stanice ne stvaraju prava za pacijente, već su usmjerene k osiguravanju sigurnosti i zaštite tih pacijenata kada se radi s njihovim tkivima i stanicama. U tom pogledu, ta država članica tvrdi da je, s točke gledišta zaštite legitimnih interesa pacijenta, prije svega potrebno na temelju nacionalnog zakonodavstva moći raspolagati primjerenim sredstvima u slučaju kada su njegova prava i sigurnost povrijeđeni.

               43

               Međutim, iz uvodnih izjava 1., 2. i 4. Direktive 2004/23 proizlazi da je cilj odnosnih direktiva, uzetih u obzir zajedno, osigurati višu razinu zaštite javnog zdravlja, s obzirom na to da su te direktive usmjerene k uspostavi jedinstvenog okvira kojim će se osigurati visoki standardi kvalitete i sigurnosti za postupke prikupljanja, testiranja, obrade, skladištenja i raspodjele ljudskih tkiva i stanica, u cilju, osobito, sprečavanja zaraze.

               44

               Odnosne direktive su također namijenjene uvođenju određenog broja posebnih obveza osobama i ustanovama koje koriste ljudska tkiva ili stanice koje su obuhvaćene tim direktivama. U tom pogledu, članak 27. Direktive 2001/23 predviđa da nacionalne odredbe usvojene u skladu s ovom direktivom poduzimaju sve mjere za provedbu sustava sankcija koji je učinkovit, proporcionalan i odvraćajući.

               45

               U ovom slučaju, nesporno je da glavni akt prenošenja izričito isključuje odnosna tkiva i stanice iz svojeg područja primjene s obzirom na to da tu prazninu međutim, prema Republici Poljskoj, popunjava postojanje više akata koji su već na snazi u nacionalnom pravnom poretku.

               46

               Međutim, treba zaključiti da određeni među tim aktima predstavljaju, prema svojim nazivima, samo „smjernice“ ili „preporuke“ i da stoga nemaju nepobitnu obvezujuću snagu koju zahtjeva sudska praksa navedena u točki 37. ove presude.

               47

               Štoviše, iz podnesaka Republike Poljske Sudu proizlazi da su akti na koje se ta država članica poziva kako bi dokazala da je pravilno prenijela odnosne direktive po pravnoj naravi različiti i sadrže kako neobvezujuće akte tako i opće primjenjive odredbe u području kaznenog prava i građanskog prava. Međutim, u pogledu specifičnog opsega obveza utvrđenih odnosnim direktivama i cilja zaštite javnog zdravlja koji slijede, prenošenje tih direktiva mnoštvom akata kombinirano s izuzećem određenih vrsta tkiva i stanica iz područja primjene glavnog akta prenošenja, iako su obuhvaćene navedenim direktivama, ne odgovara zahtjevima specifičnosti, preciznosti i jasnoće koji proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 37. ove presude. U tim okolnostima, subjekti prava na koje se odnosi jedinstveni okvir predviđen odnosnim direktivama nisu u mogućnosti samo na temelju tih istih akata saznati sva svoja prava i obveze s pravnom sigurnošću koju zahtijeva sudska praksa Suda.

               48

               Treba zaključiti da Republika Poljska nije dokazala da je prenošenje navedenih direktiva donošenjem posebnih zakonodavnih ili podzakonskih mjera bilo suvišno što se tiče odnosnih tkiva i stanica.

               49

               Konačno, u svakom je slučaju bilo nužno za Republiku Poljsku donošenje pozitivnog akta prenošenja, s obzirom na to da članak 31. Direktive 2004/23, članak 7. Direktive 2006/17 i članak 11. Direktive 2006/86 izričito propisuju državama članicama osiguravanje da odredbe kojima se prenose te direktive sadrže uputu na te direktive ili da se uz njih navodi takva uputa prilikom njihove službene objave (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Španjolska, C‑360/95, EU:C:1997:624, t. 13.).

               50

               Stoga je, u ovom slučaju, potrebno zaključiti da, što se tiče odnosnih tkiva i stanica, Republika Poljska nije poštovala tu obvezu.

               51

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, treba zaključiti da je, propuštajući unijeti reproduktivne stanice, tkiva fetusa i tkiva embrija u područje primjene odredaba nacionalnog prava kojima se prenose odnosne direktive Republika Poljska povrijedila svoje obveze na temelju članka 31. Direktive 2004/23, članka 3. točke (b), članka 4. stavka 2. i članka 7. Direktive 2006/17, Priloga III. zadnjoj navedenoj direktivi kao i članka 11. Direktive 2006/86.

         Troškovi

               52

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Republici Poljskoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Propuštajući unijeti reproduktivne stanice, tkiva fetusa i tkiva embrija u područje primjene odredaba nacionalnog prava kojima se prenose Direktiva 2004/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o utvrđivanju standarda kvalitete i sigurnosti za postupke darivanja, prikupljanja, testiranja, obrade, čuvanja, skladištenja i distribucije tkiva i stanica, Direktiva Komisije 2006/17/EZ od 8 veljače 2006. o provedbi Direktive 2004/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu određenih tehničkih zahtjeva za darivanje, prikupljanje i testiranje ljudskih tkiva i stanica i Direktiva Komisije 2006/86/EZ od 24. listopada 2006. o provedbi Direktive 2004/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća s obzirom na zahtjeve za sljedivost, prijavu ozbiljnih štetnih reakcija i događaja te određene tehničke zahtjeve za označivanje, obradu, čuvanje, skladištenje i distribuciju ljudskih tkiva i stanica Republika Poljska povrijedila je svoje obveze na temelju članka 31. Direktive 2004/23, članka 3. točke (b), članka 4. stavka 2. i članka 7. Direktive 2006/17, Priloga III. zadnjoj navedenoj direktivi kao i članka 11. Direktive 2006/86.

                           2.

                           Republici Poljskoj nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (puni sastav) od 30. ožujka 2004. # Willi Rothley i dr. protiv Europskog parlamenta. # Žalba - Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Predmet C-167/02 P.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 14. srpnja 2016.#Sprengen/Pakweg Douane BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Tarifni brojevi 8471 i 8521 – Napomene s objašnjenjem – Sporazum o trgovini proizvodima informacijske tehnologije – ,Screenplays'.#Predmet C-97/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      14. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička carinska tarifa — Kombinirana nomenklatura — Tarifni brojevi 8471 i 8521 — Napomene s objašnjenjem — Sporazum o trgovini proizvodima informacijske tehnologije — ,Screenplays'“
      U predmetu C‑97/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 6. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2015., u postupku

         Sprengen/Pakweg Douane BV

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, C. Vajda (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Sprengen/Pakweg Douane BV, H. de Bie, S. S. Mulder i N. van den Broek, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Noort, M. Bulterman i M. Gijzen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros, F. Wilman i W. Roels, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje kombinirane nomenklature (u daljnjem tekstu: KN) iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verzijama koje uzastopno proizlaze iz Uredbe Komisije (EZ) br. 1549/2006 od 17. listopada 2006. (SL L 2006., str. 301.) i Uredbe Komisije br. 1214/2007 od 20. rujna 2007. (SL L 286, str. 1.), te osobito, na tumačenje tarifnih brojeva 8471 i 8521 KN‑a.

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Sprengen/Pakweg Douane BV (u daljnjem tekstu: Sprengen) i Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije) u vezi s razvrstavanjem unutar KN‑a uređaja naziva „screenplays” koji sadržavaju multimedijski tvrdi disk pomoću kojeg se na televizor ili video monitor izravno može reproducirati više raznovrsnih multimedijskih datoteka prenesenih s računala, od fotografija i glazbe do filmova.

         Pravni okvir

         KN i HS

               3

               Carinsko razvrstavanje robe uvezene u Europsku uniju uređeno je KN‑om.

               4

               KN se temelji na Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS) koji je sastavilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), a uspostavljeno je Konvencijom o osnivanju tog vijeća sklopljenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950. godine. HS je uspostavljen Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u), koja je sklopljena u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i odobrena, zajedno sa svojim Protokolom o izmjenama od 24. lipnja 1986., u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.). Prvih šest znamenki tarifnih brojeva i podbrojeva KN je preuzeo iz HS‑a, dok su sedma i osma znamenka dio njegova vlastitog razvrstavanja.

               5

               Članak 12. Uredbe br. 2658/87 propisuje da Europska komisija svake godine uredbom donosi cjelokupnu verziju KN‑a zajedno s pripadajućim autonomnim i konvencionalnim carinskim stopama Zajedničke carinske tarife, kako proizlazi iz mjera koje su usvojili Vijeće Europske unije ili Komisija. Navedena Uredba objavljuje se najkasnije do 31. listopada u Službenom listu Europske unije i primjenjuje se od 1. siječnja sljedeće godine.

               6

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da verzije KN‑a, primjenjive na činjenice u glavnom postupku jesu one koje se odnose na 2007. i 2008. godinu, proizašle iz uredbi br. 1549/2006 odnosno 1214/2007. U verzijama iz tih uredbi, tekst općih pravila i tarifnih brojeva Poglavlja 84. i 85. KN‑a kao i napomene navedenih poglavlja relevantnih za prethodna pitanja se ne razlikuju.

               7

               Drugi dio KN‑a sadržava odsjek XVI. naslovljen „Strojevi, aparati i mehanički uređaji; električna oprema; njihovi dijelovi; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka, aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka, njihovi dijelovi i pribor”.

               8

               Napomene 3. i 5. odsjeka XVI. KN‑a glase:

                        „3.

                        Ako iz konteksta ne proizlazi drukčije, složene (kombinirane) strojeve koji se sastoje od dvaju ili više strojeva spojenih zajedno u cjelinu i druge strojeve konstruirane za obavljanje dvaju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju, razvrstava se kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju.

                  [...]

                        5.

                        U smislu ovih napomena, pod pojmom „stroj” podrazumijeva se bilo koji stroj, uređaj, postrojenje, oprema, aparat ili sprava navedeni u tarifnim brojevima poglavlja 84. ili 85.”.

               9

               Odsjek XVI. KN‑a sadržava Poglavlje 84. naslovljeno „Nuklearni reaktori, kotlovi, strojevi, aparati i mehanički uređaji; njihovi dijelovi”.

               10

               Napomena 5. tog poglavlja glasi:
               „[...]

                        (C)

                        Uzimajući u obzir sljedeće odlomke D i E, jedinicu se može smatrati dijelom sustava za automatsku obradu podataka ako ispunjava sve sljedeće uvjete:

                                 (1)

                                 da je vrste koju se rabi isključivo ili uglavnom u sustavu za automatsku obradu podataka;

                                 (2)

                                 da je se može povezati na središnju jedinicu bilo izravno bilo preko jedne ili više drugih jedinica; i

                                 (3)

                                 da može prihvaćati ili slati podatke u obliku (kodova ili signala) koji sustav može koristiti.

                           Posebno podnesene jedinice stroja za automatsku obradu podataka razvrstavaju se u tarifni broj 8471.
                        Međutim, tipkovnice, X‑Y koordinatne ulazne jedinice i disk jedinice pamtila, koje zadovoljavaju uvjete iz prethodnih stavaka C (2) i C (3), u svim će se slučajevima razvrstati kao jedinice iz tarifnog broja 8471.

                        D)

                        [...]

                        E)

                        Strojeve u koje su ugrađeni ili koji rade povezani sa strojem za automatsku obradu podataka, a obavljaju posebne funkcije različite od obrade podataka, razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njihovoj dotičnoj funkciji ili, ako takvi ne postoje, u tarifne brojeve za ostale nespomenute strojeve.” [neslužbeni prijevod]

               11

               Tarifni broj KN‑a 8471 i njegov podbroj 8471 70 50 glase:

                        „8471

                        Strojevi za automatsku obradu podataka i njihove jedinice; magnetni ili optički čitači, strojevi za bilježenje podataka u kodiranom obliku na nosače podataka i strojevi za obradu takvih podataka, što nisu spomenuti niti uključeni na drugom mjestu:

                  [...]

                        8471 70

                        – Jedinice za pohranjivanje u računalu

                  [...]

                        8471 70 50

                        – – – – – Jedinice tvrdih diskova

                  [...] ”

               12

               Odsjek XVI. KN‑a sadržava također poglavlje 85. naslovljeno „Strojevi, aparati i mehanički uređaji; električna oprema; njihovi dijelovi; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka, aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka, njihovi dijelovi i pribor”.

               13

               Tarifni broj KN‑a 8521 i njegov podbroj 8521 90 00 glase:

                        „8521

                        Aparati za snimanje ili reprodukciju slike, neovisno sadrže li videoprijamnik ili ne:

                  [...]

                        8521 90 00

                        – ostalo”

         Napomene s objašnjenjem HS‑a

               14

               WCO odobrava, pod uvjetima iz članka 8. Konvencije o HS‑u, napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koja donosi Odbor HS‑a, tijelo čija je organizacija uređena člankom 6. te konvencije. Sukladno članku 7. stavku 1. Konvencije o HS‑u, zadaća tog odbora se osobito sastoji od predlaganja njegovih izmjena i sastavljanja napomena s objašnjenjem, mišljenja o razvrstavanju i drugih mišljenja za tumačenje HS‑a.

               15

               Na temelju članka 3. stavka 1. Konvencije o HS‑u, svaka se ugovorna strana obvezuje uskladiti svoje tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti se svim njegovim tarifnim brojevima i podbrojevima, kao i pripadajućim brojčanim oznakama, bez dodavanja ili preinaka, i slijediti brojčani niz navedenog sustava. Svaka ugovorna strana obvezuje se također primijeniti opća pravila za tumačenje HS‑a, kao i sve napomene za odsjeke, poglavlja i podbrojeve HS‑a i da im neće preinačiti opseg.

               16

               U verziji usvojenoj 2007. godine Napomene s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na tarifni broj 8521 glase:
               „(A) APARATI ZA SNIMANJE I KOMBINIRANI APARATI ZA SNIMANJE I REPRODUKCIJU SLIKE
               Ovi aparati, kada su priključeni na televizijsku kameru ili televizijski prijemnik, snimaju električne impulse na nosač (analogni signali) ili analogne signale pretvorene u digitalni kod (ili kombinaciju tih signala) koji odgovaraju slici i zvuku koje primaju televizijska kamera ili prijemnik. Općenito govoreći, slika i zvuk snimaju se na istom mediju. Snimanje se može izvršiti magnetskim ili optičkim postupcima, a mediji za snimanje obično su diskovi ili kasete.
               Taj tarifni broj također obuhvaća aparate koji snimaju, često na magnetski disk, digitalni kod koji predstavlja video sliku i zvuk prenošenjem digitalnog koda s uređaja za automatsku obradu podataka (npr. digitalni video rekorder).
               Kod magnetskog snimanja na kasetu, slika i zvuk se snimaju na različite staze, dok se kod magnetskog snimanja na disk ti isti podaci snimaju kao magnetski kodovi ili točke na spiralnu stazu na površini diska.
               Kod optičkog snimanja, digitalni podaci koji predstavljaju sliku i zvuk laserski se zapisuju na disk.
               Video rekorderi koji primaju signale od televizijskog prijemnika također sadržavaju sustav kontrole koji omogućuje odabir željenog signala (ili kanala) iz frekvencijskog pojasa signala koje odašilje televizijski odašiljač.
               Kada se koriste za reprodukciju, ovi aparati pretvaraju snimku u video signale. Taj se signal odašilje ili postaji za odašiljanje ili televizijskom prijemniku.
               (B) APARATI ZA REPRODUKCIJU
               Ovi su aparati namijenjeni isključivo izravnoj reprodukciji slika i zvuka na televizijskom prijamniku. Mediji koji se koriste u tim aparatima prethodno su mehanički, magnetski ili optički nasnimljeni pomoću posebnog materijala za snimanje. To uključuje:
               Aparati s diskovima čije se audio i video informacije snimaju na disk različitim metodama i koje se čitaju optičkim sustavom s laserskom zrakom, kapacitivnim senzorom, senzorom ili magnetskom ćelijom. Pod uvjetom iz napomene 3. Odsjeka XVI., u ovaj se tarifni broj razvrstavaju aparati koji istodobno mogu reproducirati sliku i zvuk.
               Aparati koji dekodiraju i pretvaraju informacije o slici snimljene na film koji je osjetljiv na svjetlost u videofonski signal (pri čemu se zvuk magnetski snima na isti film).”

         Sporazum o trgovini proizvodima informacijske tehnologije

               17

               Sporazum o trgovini proizvodima informacijske tehnologije sastoji se od ministarske izjave o trgovini proizvodima informacijske tehnologije usvojene 13. prosinca 1996. prilikom prve konferencije Svjetske trgovinske organizacije (WTO) u Singapuru, njezinih priloga i dodataka (u daljnjem tekstu: ITA), kao i od Komunikacije o njezinoj provedbi koji su u ime Zajednice odobreni Odlukom Vijeća od 24. ožujka 1997. o ukidanju carina na proizvode informacijske tehnologije (SL 1997., L 155, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 37., str. 72.). ITA u svojem stavku 1. određuje da bi se trgovinski sustav svake ugovorne stranke trebao razvijati na način da se poboljšaju mogućnosti pristupa tržištima za proizvode informacijske tehnologije.

               18

               U svrhu primjene ITA‑e, kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. i 3., donesena je Uredba Vijeća (EZ) br. 2559/2000 od 16. studenoga 2000. o izmjeni Priloga I. Uredbi br. 2658/87 (SL 2000., L 293, str. 1.).

               19

               Dodaci A i B Prilogu ITA‑i glase:
               „Dodatak A, odsjek 1.
               [...]

                        8471

                        Strojevi za automatsku obradu podataka i njihove jedinice; magnetni ili optički čitači, strojevi za bilježenje podataka u kodiranom obliku na nosače podataka i strojevi za obradu takvih podataka, što nisu spomenuti niti uključeni na drugom mjestu

                  [...]

                        8471 70

                        Jedinice pamtila, uključujući središnje jedinice pamtila, jedinice pamtila s optičkim diskovima, jedinice pamtila s tvrdim diskovima i jedinice pamtila s vrpcama.

                  [...]
               Dodatak B
               Popis specifičnih proizvoda koje treba pokriti ovaj sporazum gdje god su oni klasificirani u HS‑u.
               [...]
               Jedinice pamtila u specifičnom formatu, uključujući medije za strojeve za automatsku obradu informacija, sa ili bez prenosivog medija, magnetske, optičke ili druge uključujući disketne jedinice Bernoulli Box, Syquest ili Zipdrive.
               [...]”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Sprengen je 2007. i 2008. u svoje vlastito ime i za vlastiti račun podnio deklaracije u korist nalogodavca Iomega International SA, u svrhu puštanja u slobodni promet aparata pod nazivom „screenplays”.

               21

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su screenplays aparati koji omogućuju pohranjivanje multimedijskih datoteka i njihovo reproduciranje na televizoru ili video monitoru.

               22

               U tu svrhu screenplays sadržavaju tvrdi disk na koji se s osobnog računala mogu pohranjivati datoteke s video zapisima, glazbom ili fotografijama u različitim uobičajenim formatima. Screenplays se s osobnim računalom povezuju pomoću ugrađenih firewire odnosno USB portova.

               23

               Ti se aparati nadalje mogu odpojiti od računala i pomoću kabla povezati s televizorom ili video monitorom da bi na njima reproducirali navedene video zapise, glazbu ili fotografije. Multimedijske (digitalne) datoteke koje su pohranjene na tvrdom disku se pomoću opreme i programa koji postoje u screenplays dekodiraju i pretvaraju u (analogni) signal pal/ntsc koji se može učiniti vidljivim na takvom televizoru ili video monitoru.

               24

               Korisničke upute isporučene sa screenplays navode:
               „S multimedijskim playerom Iomega Screenplay na svojem TV‑u možete reproducirati omiljene multimedijske datoteke s vašeg računala. Jednostavno kopirajte filmove, fotografije i glazbu s osobnog ili Mac računala na screenplay player Pro pomoću USB ili FireWire porta. Nakon toga možete reproducirati filmove, prezentacije fotografija i glazbu na svakom televizijskom aparatu.”

               25

               Sprengen je screenplays prijavio u podbroju 8471 70 50 KN‑a kao „jedinice s tvrdim diskovima” na koje se primjenjuje carinska stopa od 0 %.

               26

               Nizozemska su carinska tijela nakon ispitivanja utvrdila da su screenplays trebali biti razvrstani kao „aparati za reprodukciju slike” u podbroj 8521 90 00 KN‑a na koji se primjenjuje carinska stopa od 13.9 %. U tom su kontekstu donesena i Sprengenu upućena dva naloga za plaćanje.

               27

               Sprengen je uložio žalbu protiv te odluke. Nakon odbijanja te žalbe, on je protiv navedenih naloga pred rechtbankom Haarlem (sud u Haarlemu, Nizozemska) podnio tužbu koja je odbijena 22. prosinca 2011. Sprengen je zatim protiv te presude podnio žalbu pred Gerechtshofom Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska), koja je također odbijena presudom od 24. listopada 2013., jer su screenplays trebali biti razvrstani u tarifni broj 8521 KN‑a.

               28

               Sprengen je zatim pred Hoge Raadom der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) uložio kasacijsku žalbu protiv presude donesene u žalbenom postupku. Pred potonjim sudom Sprengen je kao prvo isticao da je sudac u žalbenom postupku opseg tarifnog broja 8521 KN‑a i, osobito, pojam „aparata za reprodukciju slike”, u smislu tog broja, tumačio preširoko, te je to tumačenje protivno HS‑u, kao i KN‑u. Kao drugo, čak i u slučaju da su screenplays mogli biti razvrstani u tarifni broj 8521 KN‑a, Sprengen je tvrdio da je sudac u žalbenom postupku pogrešno protumačio napomenu 3. Odsjeka XVI. KN‑a na temelju koje se strojevi konstruirani za obavljanje dviju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju, razvrstavaju kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju. Kao posljednje, Sprengen je isticao da je Gerechtshof Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska) pogrešno presudio da screenplays ne pripadaju području primjene ITA‑e i da se u pogledu carinske tarife ne može uspješno pozivati na taj sporazum.

               29

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „ 1.

                        Treba li zadnji stavak napomene 5(C) uz Poglavlje 84. KN‑a – uzimajući u obzir po potrebi [Dodatke A i B Prilogu Sporazumu ITA] – tumačiti tako da uređaje poput screenplaysa koji su u ovoj presudi opisani kao „jedinice tvrdih diskova” treba razvrstati pod podbroj 8471 70 50 KN‑a iako imaju značajke i obilježja koja im omogućuju da multimedijalne datoteke, koje su spremljene na tvrdim diskovima, nakon njihova pretvaranja u analogne signale reproduciraju na televizijskom uređaju ili video monitoru?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora, treba li tarifni broj 8521 KN‑a tumačiti tako da uređaje poput screenplaysa treba razvrstati pod taj tarifni broj čak i onda kada funkcija reprodukcije video zapisa nije njihova jedina, ali jest njihova glavna funkcija?”

         O prethodnim pitanjima

               30

               Svojim pitanjima, koje treba razmatrati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li KN tumačiti na način da aparati poput screenplaysa o kojima je riječ u glavnom postupku, čija je funkcija, s jedne strane, pohrana multimedijskih datoteka, te, s druge strane, njihova reprodukcija na televizoru ili video monitoru, pripadaju tarifnom podbroju 8471 70 50 KN‑a ili tarifnom broju 8521 te nomenklature.

               31

               Kako bi se odgovorilo na postavljena pitanja, važno je s jedne strane istaknuti da Opća pravila za tumačenje KN‑a predviđaju da je razvrstavanje roba određeno prema pojmovima tarifnih brojeva i bilješki odsjeka ili poglavlja, sadržaju naslova odsjeka, poglavlja ili potpoglavlja, za koje se smatra da imaju samo indikativnu vrijednost (vidjeti presude od 12. lipnja 2014.Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, t. 33. i od 11. lipnja 2015.Baby Dan, C‑272/14, EU:C:2015:388, t. 25.).

               32

               S druge strane, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe mora se općenito tražiti u njezinim objektivnim značajkama i svojstvima, kako su definirane u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama uz odjeljke ili poglavlja (vidjeti osobito presude od 16. veljače 2006.Proxxon, C‑500/04, EU:C:2006:111, t. 21. i od 5. ožujka 2015.Vario Tek, C‑178/14, EU:C:2015:152, t. 21. te navedenu sudsku praksu).

               33

               U tom pogledu, iz samog teksta tarifnih brojeva 8471, kojem pripada podbroj 8471 70 50 i 8521 KN‑a, kao i Napomena s objašnjenjem s tim u vezi proizlazi da je funkcija predmetne robe od odlučujuće važnosti za njezino razvrstavanje u jedan od tih brojeva.

               34

               Naime, navedenim tarifnim brojevima podrobno se opisuje funkcija koju obavlja roba koja je njima obuhvaćena. Tako se tarifni broj 8471 KN‑a osobito odnosi na „strojeve za automatsku obradu podataka i njihove jedinice”. Tarifni broj 8521 KN‑a odnosi se na „aparate za snimanje ili reprodukciju slike, neovisno o tome sadržavaju li videoprijamnik ili ne”.

               35

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da aparati o kojima je riječ u glavnom postupku imaju funkcije koje, same po sebi, omogućuju da ih se razvrsta u dva tarifna broja spomenuta u točki 30. ove presude. Ti aparati posebice imaju funkciju, s jedne strane, pohranjivanja multimedijskih datoteka, i s druge strane njihove reprodukcije na televizoru odnosno video monitoru.

               36

               Iz navedene odluke također proizlazi da se glavna funkcija tih aparata sastoji u reprodukciji slike.

               37

               Međutim, valja kao prvo istaknuti da napomena 3. Odsjeka XVI. KN‑a koji sadržava Poglavlja 84. i 85. te nomenklature navodi da, ako iz konteksta ne proizlazi drukčije, složene (kombinirane) strojeve koji se sastoje od dvaju ili više strojeva spojenih zajedno u cjelinu i druge strojeve konstruirane za obavljanje dviju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju, razvrstava se kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju.

               38

               Slijedi da bi, s obzirom na glavnu funkciju, aparate poput screenplaysa o kojima je riječ u glavnom postupku trebalo razvrstati u tarifni broj 8521 KN‑a koji se osobito odnosi na aparate za reprodukciju slike.

               39

               Takvo se utvrđenje ne može dovesti u pitanje Sprengenovim argumentom prema kojem je takvo razvrstavanje isključeno zbog Napomene s objašnjenjem koja se odnosi na tarifni broj 8521 HS‑a. U tom kontekstu Sprengen ističe da su, sukladno toj napomeni, tim tarifnim brojem obuhvaćeni samo aparati „isključivo” namijenjeni izravnoj reprodukciji slika i zvuka na televizijskim prijamnicima. Međutim, prema Sprengenu, čak i ako pretpostavimo da screenplays imaju tu funkciju reprodukcije, ni u kojem se slučaju ne bi se radilo o „isključivoj” funkciji tih aparata.

               40

               U tom pogledu, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, napomene s objašnjenjem uz HS znatno pridonose tumačenju dosega različitih tarifnih brojeva iako nemaju obvezujuću pravnu snagu. Sadržaj tih napomena mora stoga biti usklađen s odredbama KN‑a i ne može mijenjati njihov doseg (presuda od 26. studenoga 2015., Duval, C‑44/15, EU:C:2015:783, t. 24.).

               41

               Također, činjenica da odsjek B napomene s objašnjenjem koja se odnosi na tarifni broj 8521 HS‑a određuje da su aparati obuhvaćeni tim brojem namijenjeni „isključivo” izravnoj reprodukciji slika i zvuka na televizijskom prijamniku nije prepreka utvrđenju iz točke 38. ove presude. Naime, korištenjem izraza „isključivo” ne isključuju se svi aparati koji također imaju i druge funckije osim funkcije reprodukcije slike, već se želi razlikovati te aparate od onih, nazvanih „aparatima za snimanje i kombiniranim aparatima za snimanje i reprodukciju slike” obuhvaćenim odsjekom A te napomene s objašnjenjem.

               42

               Takvo se tumačenje, kao drugo, potvrđuje napomenom 5. Poglavlja 84. KN‑a koji sadržava podbroj 8471 70 50 KN‑a. Napomena 5 (C) tog poglavlja sadržava odredbe koje se primjenjuju pod uvjetima sadržanim u napomenama 5 (D) i 5 (E) istog poglavlja. Prema napomeni 5 (E) Poglavlja 84. KN‑a, „[s]trojeve u koje su ugrađeni ili koji rade povezani sa strojem za automatsku obradu podataka, a obavljaju posebne funkcije različite od obrade podataka, razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njihovoj dotičnoj funkciji ili, ako takvi ne postoje, u tarifne brojeve za ostale nespomenute strojeve.” [neslužbeni prijevod]

               43

               Iz teksta navedene napomene 5 (E) proizlazi da izraz „posebna funkcija” koji ona koristi označava funkciju „različitu od obrade podataka” (u tom smislu vidjeti presudu od 11. prosinca 2008., Kip Europe i dr., C‑362/07 i C‑363/07, EU:C:2008:710, t. 32.).

               44

               Osim toga, iz opće strukture i krajnjeg cilja navedene napomene proizlazi da se njezinim izrazom „razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njihovoj dotičnoj funkciji” želi onemogućiti da se aparati čija funkcija nije obrada informacija razvrstavaju u tarifni broj 8471 KN‑a samo zato što je u njih ugrađen stroj za automatsku obradu podataka ili rade povezani s takvim uređajem (presuda od 11. prosinca 2008., Kip Europe i dr., C‑362/07 i C‑363/07, EU:C:2008:710, t. 33.).

               45

               Valja ustvrditi, kao što su pred Sudom iznijele nizozemska vlada i Komisija, da aparati o kojima je riječ u glavnom postupku imaju jednu posebnu funkciju u smislu te odredbe koja se sastoji u reprodukciji slika i zvukova na televizijskom ekranu. Ta se funkcija, naime, ne može smatrati funkcijom obrade podataka u smislu tarifnog broja 8471 KN‑a.

               46

               Suprotno onomu što ističe sud koji je uputio zahtjev, činjenica da aparat ima dvije funkcije, poput aparata o kojima je riječ u glavnom postupku, nema utjecaj na primjenjivost napomene 5 (E) Poglavlja 84. KN‑a. Naime, ta napomena nužno pretpostavlja da dotični aparat može imati više funkcija.

               47

               Prema tome, na temelju napomene 5 (E) Poglavlja 84. KN‑a aparati o kojima je riječ u glavnom postupku ne pripadaju tarifnom broju 8471 KN‑a i, osobito podbroju 8471 70 50 te nomenklature.

               48

               Kao treće, valja ispitati može li se to tumačenje KN‑a dovesti u pitanje odredbama ITA‑e na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev. U tom pogledu, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako odredbe sporazuma poput ITA‑e ne mogu stvarati prava za pojedince na koja se oni mogu izravno pozivati pred sudom na temelju prava Unije, ako u dotičnom području postoje propisi Unije, nadređenost međunarodnih sporazuma koje je sklopila Unija nad sekundarnim zakonodavstvom također zahtijeva da se potonje, koliko je to moguće, tumači u skladu s tim sporazumima (presuda od 22. studenoga 2012., Digitalnet i dr., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 i C‑383/11, EU:C:2012:745, t. 39. i navedena sudska praksa).

               49

               Prema Sprengenu, aparati o kojima je riječ u glavnom postupku pripadaju kako Dodatku A, kao „jedinice pamtila”, tako i Dodatku B kao „jedinice pamtila u posebnom formatu” Prilogu ITA‑i.

               50

               Taj Dodatak A upućuje na tarifni podbroj 8471 70 HS‑a koji odgovara tarifnom podbroju 8471 70 KN‑a. Međutim, kao što proizlazi iz točke 47. ove presude, ti se aparati ne mogu razvrstati u taj tarifni podbroj KN‑a. Prema tome, navedeni Dodatak A nije relevantan za predmet u glavnom postupku.

               51

               Dodatak B Prilogu ITA‑i koji sadržava popis posebnih proizvoda obuhvaćenih ITA‑om, bez obzira na to kako su razvrstani u HS‑u, upućuje na „jedinice pamtila u posebnom formatu”. Kao što je Komisija isticala tijekom rasprave, da bi se utvrdilo jesu li aparati o kojima je riječ u glavnom postupku obuhvaćeni tim pojmom, u obzir valja uzeti njihovu glavnu funkciju i objektivne značajke. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je glavna funkcija tih aparata reprodukcija slike, a ne funkcija pohranjivanja podataka. Prema tome, navedeni aparati nisu obuhvaćeni pojmom „jedinica pamtila u posebnom formatu” na koje upućuje Dodatak B.

               52

               Valja dakle utvrditi da dodaci A i B Prilogu ITA‑i nisu relevantni za predmet u glavnom postupku.

               53

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da KN treba tumačiti na način da aparati poput screenplaysa o kojima je riječ u glavnom postupku, čija je funkcija, s jedne strane, pohrana multimedijskih datoteka, te s druge strane, njihova reprodukcija na televizoru ili video monitoru, pripadaju tarifnom broju 8521 te nomenklature.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, u verzijama koje uzastopno proizlaze iz Uredbe Komisije (EZ) br. 1549/2006 od 17. listopada 2006. i Uredbe Komisije br. 1214/2007 od 20. rujna 2007. treba tumačiti na način da aparati poput screenplaysa o kojima je riječ u glavnom postupku, čija je funkcija, s jedne strane, pohrana multimedijskih datoteka, te s druge strane, njihova reprodukcija na televizoru ili video monitoru, pripadaju tarifnom broju 8521 te nomenklature.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka:nizozemski