title: Presuda Suda (veliko vijeće) 16. srpnja 2015.#Kuldip Singh i dr. protiv Minister for Justice and Equality.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Ireland.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 13. stavak 2. prva alineja točka (a) – Pravo boravka članova obitelji građanina Unije – Brak između građanina Unije i državljanina treće zemlje – Zadržavanje prava boravka državljanina treće zemlje nakon odlaska građanina Unije iz države članice domaćina, nakon čega je uslijedio razvod – Članak 7. stavak 1. točka (b) – Dostatna sredstva – Uzimanje u obzir sredstava supružnika koji je državljanin treće zemlje – Pravo državljana trećih zemalja da rade u državi članici domaćinu kako bi doprinijeli stjecanju dostatnih sredstava.#Predmet C-218/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑218/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court (Irska), odlukom od 25. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 5. svibnja 2014., u postupku
            Kuldip Singh,
            Denzel Njume,
            Khaled Aly
            protiv
            Minister for Justice and Equality,
            uz sudjelovanje:
            Immigrant Council of Ireland,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, predsjednici vijeća, A. Arabadjiev, M. Safjan, M. Berger, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. ožujka 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za K. Singha, C. O’Dwyer i R. Haughton, Senior Counsels , P. Brazil, Barrister‑at‑Law , J. Boyle i M. Griffin, solicitors ,
            – za D. Njumea, M. Lynn i R. Haughton, Senior Counsels  kao i P. Brazil i C. Stanley, Barristers‑at‑Law ,
            – za K. Alyja, M. Lynn, Senior Counsel , A. McMahon, Barrister‑at‑Law  i E. Lyons, solicitor ,
            – za Immigrant Council of Ireland, P. Dillon Malone, Senior Counsel  i A. Lowry, Barrister‑at‑Law , kao i H. Becker, solicitor ,
            – za Irsku, E. Creedon i G. Samuel, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Conlana Smytha, Senior Counsel  kao i F. O’Sullivan, Barrister‑at‑Law ,
            – za dansku vladu, C. Thorning i M. Wolff, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, T. Papadopoulou, u svojstvu agenta,
            – za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Laska i G. Facenne, Barristers‑at‑Law,
            – za Europsku komisiju, M. Wilderspin i J. Tomkin kao i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 7. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. točke (b) i članka 13. stavka 2. prve alineje točke (a) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77.; ispravci u SL 2004., L 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru triju sporova između K. Singha, D. Njumea i K. Alyja s jedne strane i Minister for Justice and Equality (u daljnjem tekstu: Minister) s druge strane o Ministerovom odbijanju njihovih zahtjeva za zadržavanje njihova prava boravka u Irskoj nakon razvoda.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U skladu s uvodnom izjavom 15. Direktive 2004/38:
            „Članovima obitelji treba pružiti pravnu zaštitu u slučaju smrti građana Unije, razvoda, poništenja braka ili prestanka registrirane zajednice. Stoga je potrebno poduzeti mjere radi osiguranja obiteljskog života i ljudskog dostojanstva, a pod određenim uvjetima i radi zaštite od zlouporabe, da u tim slučajevima članovi obitelji koji već borave na području države članice domaćina zadrže pravo [boravka] isključivo na osobnoj osnovi.“
            4. Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije“, glasi:
            „Za potrebe ove Direktive:
            1. ,građanin Unije’ znači svaka osoba s državljanstvom države članice;
            2. ,član obitelji’ znači:
            (a) bračni drug;
            […]
            3. ,Država članica domaćin’ znači država članica u koju [dolazi] građanin Unije ostvarujući svoje pravo slobodnog kretanja i [boravka].“
            5. Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Nositelji prava“, u stavku 1. određuje:
            „Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji [dolaze] ili borave u državi članici različitoj od one koje su državljani i na članove njihovih obitelji koji ih prate ili im se pridružuju, kako je određeno člankom 2. točkom 2. ove Direktive.“
            6. Članak 7. iste direktive, naslovljen „Pravo [boravka] dulje od tri mjeseca”, u stavcima 1. i 2. određuje:
            „1. Svi građani Unije imaju pravo [boraviti] na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:
            (a) su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili
            (b) imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog [boravka] te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu; ili
            (c) — su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju svog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući i strukovno osposobljavanje; te
            — su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu i putem službene izjave ili na drugi jednakovrijedan način, relevantnim nacionalnim tijelima zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg [boravka] ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina; ili
            (d) su članovi obitelji u pratnji ili su se pridružili građaninu Unije koji ispunjava uvjete iz točke (a), (b) ili (c).
            2. Pravo [boravka] utvrđeno stavkom 1. primjenjuje se na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (a), (b) ili (c).“
            7. Članak 12. Direktive 2004/38, naslovljen „Zadržavanje prava [boravka] članova obitelji u slučaju smrti ili odlaska građanina Unije“, glasi:
            „1. Ne dovodeći u pitanje podstavak 2., smrt ili odlazak građanina Unije iz države članice domaćina ne utječe na pravo [boravka] članova njihovih obitelji koji su državljani države članice.
            Prije stjecanja prava stalnog [boravka] te osobe moraju ispuniti uvjete iz članka 7. stavka 1. točke (a), (b), (c) ili (d).
            2. Ne dovodeći u pitanje podstavak 2., smrt građanina Unije nema za posljedicu gubitak prava [boravka] članova njihovih obitelji koji nisu državljani države članice, ako su boravili u državi članici domaćinu kao članovi obitelji najmanje godinu dana prije smrti građanina Unije.
            Prije stjecanja prava stalnog [boravka], pravo [boravka] tih osoba uvjetovano je dokazivanjem da su radnici ili samozaposlene osobe ili da imaju dovoljno sredstava za sebe i članove svoje obitelji kako ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom razdoblja [boravka] te da imaju sveobuhvatno zdravstveno osiguranje u državi članici domaćinu ili da već imaju položaj člana obitelji osobe koja udovoljava tim zahtjevima u državi članici domaćinu. ,Dostatna sredstva’ utvrđena su u članku 8. stavku 4.
            Takvi članovi obitelji zadržavaju svoje pravo [boravka] isključivo na osobnoj osnovi.
            3. Odlazak građana Unije iz države članice domaćina ili njihova smrt nema za posljedicu gubitak prava [boravka] njihove djece ili roditelja koji ostvaruje faktično skrbništvo nad djecom, bez obzira na njihovo državljanstvo, ako djeca borave u državi članici domaćinu i upisani su u obrazovnu ustanovu u svrhu stjecanja obrazovanja i to sve do završetka njihovog školovanja.“
            8. Članak 13. Direktive 2004/38, naslovljen „Zadržavanje prava [boravka] članova obitelji u slučaju razvoda braka, poništenja braka ili prestanka registrirane zajednice“, u stavku 2. propisuje:
            „Ne dovodeći u pitanje drugi podstavak, razvod, poništenje braka ili prestanak registrirane zajednice iz članka 2. točke 2(b) nema za posljedicu gubitak prava [boravka] članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice, ako:
            (a) su prije pokretanja postupka za razvod ili poništenje braka ili prestanak registrirane zajednice iz članka 2. točke 2(b), brak ili registrirana zajednica trajali najmanje tri godine, od toga jednu godinu u državi članici domaćinu […]
            […]
            Prije stjecanja prava stalnog [boravka], pravo [boravka] tih osoba uvjetovano je dokazivanjem da su radnici ili samozaposlene osobe ili da imaju dostatna sredstava za sebe i članove svoje obitelji kako ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog [boravka] te da imaju sveobuhvatno zdravstveno osiguranje u državi članici domaćinu ili da već imaju položaj člana obitelji osobe koja udovoljava tim zahtjevima u državi članici domaćinu. ,Dostatna sredstva’ utvrđena su u članku 8. stavku 4.
            Ovi članovi obitelji zadržavaju svoje pravo [boravka] isključivo na osobnoj osnovi.“
            9. Članak 14. navedene direktive, naslovljen „Zadržavanje prava [boravka]“, u stavku 2. propisuje:
            „Građani Unije i članovi njihove obitelji imaju pravo [boravka] predviđeno člancima 7., 12. i 13. tako dugo dok ispunjavaju uvjete iz tih članaka.
            […]“
            Irsko pravo
            10. Uredba Europskih zajednica (sloboda kretanja osoba) iz 2006. (European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2006, S. I., 2006., br. 656, u daljnjem tekstu: Uredba iz 2006.) u irsko pravo prenosi odredbe Direktive 2004/38.
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            Prvi glavni postupak
            11. K. Singh indijski je državljanin koji je u Irsku ušao 6. veljače 2002. sa studentskom vizom te je potom zakonito boravio u toj državi članici.
            12. Dana 11. studenoga 2005. K. Singh oženio se latvijskom državljankom koja je zakonito radila i boravila u Irskoj. Iz toga braka se 3. prosinca 2007. rodilo dijete koje je također latvijski državljanin.
            13. Nakon objave presude Metock i dr. (C‑127/08, EU:C:2008:449) i u skladu s odredbama Direktive 2004/38, K. Singhu izdana je dozvola boravka u Irskoj u trajanju od pet godina kao bračnom drugu građanke Unije koja boravi u toj državi članici i tamo ostvaruje prava predviđena Ugovorom o FEU‑u.
            14. Supruga K. Singha radila je različite poslove i bila bez prekida zaposlena od 2004. do lipnja 2009.
            15. U 2009. K. Singh otvorio je i s poslovnim partnerom vodio piceriju u Irskoj u okviru ugovora o franšizi od 29. svibnja 2009., koji je bio sklopljen na početno trajanje od 10 godina. Zatim je K. Singh uzdržavao svoju obitelj, dok je njegova supruga ostala kod kuće kako bi se brinula o njihovu sinu.
            16. Nakon što su se supružnici Singh suočili s bračnim problemima, supruga K. Singha napustila je Irsku tijekom veljače 2010. te je u rujnu 2010. u Latviji pokrenula postupak razvoda. Brak je raskinut s učinkom od 12. svibnja 2011.
            17. Nakon razvoda K. Singh je 14. prosinca 2011. od Ministera zatražio zadržavanje dozvole boravka koja mu je bila izdana te izdavanje trajne dozvole boravka u Irskoj na temelju Direktive 2004/38 i nacionalnih mjera prenošenja potonje jer je bio vjenčan s građankom Unije, otac je građanina Unije i ispunjava zahtijevane pravne pretpostavke – njegov brak trajao je najmanje tri godine, od čega godinu u Irskoj. U to vrijeme K. Singh je radio ili kao radnik ili kao samozaposlena osoba.
            18. Odlukom od 30. travnja 2012. Minister je odbio te zahtjeve ističući među ostalim sljedeće razloge:
            „[…] s obzirom na to da je [Vaša bivša supruga] 2010. napustila državno područje [Irske], više se ne može smatrati da ostvaruje svoja prava koja se temelje na Ugovorima Europske unije u toj državi članici primjenom odredbi članka 6. stavka 2. točke (b) Uredbe [iz 2006.] i ima pravo boravka u toj državi članici u smislu članka 6. [te uredbe]. Stoga Vi ne možete […] imati pravo boravka izvedeno iz onoga [Vaše bivše supruge] primjenom odredbi navedenog članka 6. stavka 2. točke (b) Uredbe iz 2006.“
            19. K. Singh podnio je žalbu protiv te odluke jer je smatrao da ima osobno pravo boravka u Irskoj u skladu s člankom 10. Uredbe iz 2006. kojim se prenosi članak 13. Direktive 2004/38.
            20. Dopisom od 12. studenoga 2012. žalbeni odjel Ministera obavijestio je K. Singha da je njegov zahtjev odbijen.
            21. Međutim, uzimajući u obzir posebnu situaciju K. Singha, istim mu je dopisom izdana obnovljiva dozvola koja mu je omogućavala da iznimno ostane u Irskoj godinu dana te da boravi i radi bez radne dozvole. Dakle, K. Singh je na temelju nacionalnoga prava mogao obavljati poslovnu djelatnost u toj državi članici.
            Drugi glavni postupak
            22. D. Njume, koji se izjasnio kao kamerunski državljanin, podnio je 6. siječnja 2004. zahtjev za azil u Njemačkoj.
            23. D. Njume potvrdio je da je u siječnju 2005. upoznao njemačku državljanku s kojom je imao vezu i zatim 18 mjeseci živio u Esloheu (Njemačka).
            24. D. Njume je nezakonito ušao u Irsku i tamo podnio zahtjev za azil 4. rujna 2006. Dana 4. siječnja 2007. D. Njume se oženio svojom partnericom u matičnom uredu u Corku (Irska).
            25. Nakon objave presude Metock i dr. (C‑127/08, EU:C:2008:449) i u skladu s odredbama Direktive 2004/38, D. Njumeu je odlukom od 3. prosinca 2008. izdana dozvola boravka u Irskoj u trajanju od pet godina kao bračnom drugu građanke Unije koja je boravila u toj državi članici i ostvarivala prava uspostavljena Ugovorom o FEU‑u. Ta dozvola boravka, koja je imala retroaktivan učinak od 11. listopada 2007., bila je popraćena izdavanjem isprave o boravku.
            26. D. Njume, koji je potom našao posao, tvrdi da su njegova supruga i on živjeli u Irskoj tijekom cijelog razdoblja od kraja 2006. do siječnja 2011., osim za vrijeme triju boravaka u Ujedinjenoj Kraljevini – svakog u trajanju od deset dana – svrha kojih je bila da njegova supruga traži posao. D. Njume potvrđuje da je uzdržavao potonju između 2008. i 2011. zahvaljujući vlastitim prihodima.
            27. Dopisom od 25. veljače 2011. Minister je obaviješten da je supruga D. Njumea napustila Irsku početkom 2011. i da se vratila u Njemačku. U dopisu od 25. ožujka 2011. D. Njume je tvrdio da zadržava svoje pravo boravka u Irskoj u slučaju odlaska građanke Unije iz te države članice na temelju članka 9. Uredbe iz 2006. kojim se prenosi članak 12. Direktive 2004/38.
            28. Supruga D. Njumea podnijela je zahtjev za razvod 14. lipnja 2011. u Ujedinjenoj Kraljevini.
            29. Dopisom od 12. srpnja 2011. Minister je obavijestio D. Njumea da se članak 9. Uredbe iz 2006. ne primjenjuje na njegovu situaciju. Dopisom od 22. srpnja 2011. D. Njume je obavijestio Ministera o tom zahtjevu za razvod.
            30. Dana 21. prosinca 2011. High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Ujedinjena Kraljevina) donio je privremenu presudu kojom je utvrđeno da su na taj datum D. Njume i njegova supruga „živjeli odvojeno u neprekinutom razdoblju od najmanje dvije godine koje je neposredno prethodilo podnošenju zahtjeva [za razvod]“. Konačna odluka donesena je 28. ožujka 2012.
            31. Nakon razvoda D. Njume je zatražio zadržavanje svojeg prava boravka u Irskoj na temelju članka 10. Uredbe iz 2006. kojim se prenosi članak 13. stavak 2. Direktive 2004/38.
            32. Odlukom od 21. rujna 2012. Minister je odbio priznati D. Njumeu pravo boravka primjenom članka 10. stavka 2. te uredbe.
            33. Odlukom od 12. rujna 2013. D. Njumeu je izdana obnovljiva dozvola boravka u Irskoj u trajanju od tri godine u skladu s nacionalnim pravom, odnosno do 12. rujna 2016.
            Treći glavni postupak
            34. K. Aly, egipatski državljanin, ušao je u Irsku 14. ožujka 2007. s turističkom vizom kojom mu je dopušteno da u toj državi članici boravi do 14. lipnja 2007. Dana 12. srpnja 2007. K. Aly se u navedenoj državi članici oženio litavskom državljankom. Isprava o boravku izdana mu je 21. kolovoza 2008. s retroaktivnim učinkom od 3. veljače 2008. primjenom Uredbe iz 2006. Ta isprava vrijedila je pet godina, odnosno do 2. veljače 2013.
            35. Supruga K. Alyja radila je u Irskoj od 1. svibnja 2004. do siječnja 2009., kada je izgubila posao zbog smanjivanja gospodarske aktivnosti. Do lipnja 2009. primala je naknadu za nezaposlenost. Supružnici Aly živjeli su od prihoda K. Alyja dok je njegova supruga tražila posao. U ožujku 2011. otišla je u Ujedinjenu Kraljevinu kako bi se tamo kratkoročno zaposlila.
            36. Dopisom od 14. kolovoza 2012. K. Aly obavijestio je Irish Naturalisation and Immigration Service (Irska služba za primanje u državljanstvo i useljavanje, u daljnjem tekstu: INIS) da se par rastao šest mjeseci nakon selidbe njegove supruge u London (Ujedinjena Kraljevina), koja je tamo otišla zbog posla. Potonja je željela ostati u Londonu, dok se K. Aly tamo nije želio nastaniti.
            37. Dopisom od 3. listopada 2012. INIS je obavijestio K. Alyja da namjerava ukinuti njegovu dozvolu boravka u Irskoj te ga je pozvao da se očituje.
            38. Dopisom od 15. listopada 2012. K. Aly je obavijestio INIS da je u Litvi pokrenut postupak razvoda i da će se presuda o razvodu donijeti u kratkom roku. Istaknuo je da ima pravo boravka u Irskoj na temelju članka 13. Direktive 2004/38.
            39. Odlukom od 12. studenoga 2012. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) INIS je ukinuo dozvolu boravka K. Alyja u Irskoj. U toj je odluci među ostalim bilo navedeno kako slijedi:
            „Osim toga, valja primijetiti da je [Vaša supruga] napustila državno područje i da već dugo nije ostvarivala prava koja se temelje na Ugovorima Europske unije u skladu s člankom 6. stavkom 2. [Uredbe iz 2006.]. Želimo Vas obavijestiti da se zbog toga ne mogu primijeniti razlozi na temelju kojih smo vam dodijelili dozvolu boravka, zato što Vaše izvedeno pravo na temelju odredbi [Uredbe iz 2006.] više ne vrijedi od trenutka kada je Vaša supruga, građanka Unije, na državnom području prestala ostvarivati prava koja se temelje na Ugovorima Europske unije. Članak 10. stavak 2. [Uredbe iz 2006.] odnosi se na zadržavanje prava boravka na pojedinačnom i osobnom temelju u slučaju razvoda, no s obzirom na to da niste razvedeni i da je Vaše pravo boravka prestalo vrijediti kada je [Vaša supruga] u Irskoj prestala ostvarivati prava koja se temelje na Ugovorima Unije, Vi ne možete imati pravo na zadržavanje toga prava“.
            40. Nakon dostave sporne odluke K. Aly se, kao što mu je bilo naloženo, javio nacionalnim tijelima nadležnima za područje useljavanja te je službenik poništio njegovu ispravu o boravku. Taj službenik se također obratio poslodavcu K. Alyja kako bi potonjega spriječio da nastavi raditi.
            41. Dana 10. prosinca 2012. High Court dopustio je K. Alyju da podnese zahtjev za sudski nadzor sporne odluke.
            42. Nakon toga postupka K. Alyju je odlukom od 17. prosinca 2012. izdana privremena radna dozvola i dozvola boravka na irskom državnom području.
            43. Dana 12. ožujka 2013. litavska su tijela strankama dostavila potvrdu o razvodu.
            44. U tim je okolnostima High Court odlučio prekinuti tri postupka i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Zadržava li državljanin treće zemlje pravo boravka u državi članici domaćinu ako se njegov brak sklopljen s građaninom Unije razvede nakon što je građanin Unije otišao iz države članice domaćina u kojoj je ostvarivao prava Unije primjenom članka 7. i članka 13. stavka 2. [prve alineje] točke (a) Direktive? U slučaju negativnog odgovora na pitanje: ima li državljanin treće zemlje nakon odlaska građanina Unije iz države članice domaćina do razvoda pravo boravka u državi članici domaćinu?
            2. Jesu li ispunjeni zahtjevi iz članka 7. stavka 1. točke (b) Direktive ako bračni drug koji je građanin Unije navede da raspolaže s dovoljno sredstava za život u smislu članka 8. stavka 4. Direktive, a ta sredstva djelomično potječu iz sredstava bračnog druga koji nema državljanstvo jedne od država članica?
            3. U slučaju negativnog odgovora na pitanje: imaju li osobe poput tužitelja prema pravu Unije (osim Direktive) pravo raditi u državi članici domaćinu kako bi u smislu članka 7. Direktive ostvarile ,dostatna sredstva’ ili tomu dale svoj doprinos?“
            O prethodnim pitanjima
            Uvodne napomene
            45. Ovaj se predmet odnosi na tri državljanina trećih zemalja koja su nakon svojega braka s građankama Unije koje su živjele i radile u Irskoj stekla pravo boravka u toj državi članici u trajanju između tri mjeseca i pet godina na temelju članka 7. stavka 3. Direktive 2004/38 kao bračni drugovi koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu.
            46. U tri glavna postupka utvrđeno je da je prije nego što je to razdoblje isteklo, bračni drug koji je građanin Unije napustio irsko državno područje kako bi se nastanio u drugoj državi članici, dok je bračni drug državljanin treće zemlje ostao u Irskoj.
            47. Također je utvrđeno da su ubrzo nakon svojega odlaska bračni drugovi građani Unije podnijeli zahtjeve za razvod koji su doveli do presuda kojima je proglašen razvod brakova između tih građana Unije i dotičnih državljana trećih zemalja.
            Prvo pitanje
            48. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 2. Direktive 2004/38 tumačiti na način da državljanin treće zemlje koji je razveden od građanina Unije, a brak kojih je trajao najmanje tri godine do trenutka pokretanja postupka za razvod, od toga najmanje godinu u državi članici domaćinu, može imati pravo na zadržavanje prava boravka u toj državi članici na temelju te odredbe ako je odlazak bračnog druga koji je građanin Unije iz te države članice prethodio razvodu.
            49. Stoga valja pojasniti koji se to uvjeti zahtijevaju za primjenu članka 13. stavka 2. prve alineje točke (a) Direktive 2004/38 te osobito treba li bračni drug državljanina treće zemlje, koji je građanin Unije, boraviti u državi članici domaćinu u skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive do dana proglašenja razvoda kako bi se državljanin treće zemlje mogao pozivati na članak 13. stavak 2. navedene direktive.
            50. Što se tiče prava boravka u državi članici domaćinu državljana trećih zemalja koji su članovi obitelji građanina Unije, uvodno valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj prava koja državljanima trećih zemalja dodjeljuje Direktiva 2004/38 nisu samostalna prava tih državljana, nego prava koja su izvedena iz korištenja slobode kretanja koju ostvaruje građanin Unije. Cilj i opravdanje tih izvedenih prava temelje se na zaključku da bi odbijanje priznavanja tih prava po naravi bilo takvo da štetno utječe na slobodu kretanja građanina Unije, odvraćajući ga od ostvarivanja svoga prava da uđe i boravi u državi članici domaćinu (vidjeti u tom smislu presudu O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 36. i 45. kao i navedenu sudsku praksu).
            51. Također valja podsjetiti da na temelju Direktive 2004/38 pravo ulaska u državu članicu i boravka u njoj nemaju svi državljani trećih zemalja, već samo oni koji su u smislu članka 2. točke 2. te direktive „član[ovi] obitelji građanina Unije“ koji se koristio svojim pravom na slobodno kretanje nastanjujući se u državi članici različitoj od one koje je državljanin (presuda Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 51. i navedena sudska praksa).
            52. Osim toga, članak 3. stavak 1. Direktive 2004/38 nalaže da član obitelji građanina Unije koji se useljava ili boravi u državi članici različitoj od one koje je državljanin njega mora pratiti ili mu se pridružiti kako bi mogao biti korisnik iz te direktive (vidjeti presudu Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 61.).
            53. Članak 7. Direktive 2004/38 koji se odnosi na pravo boravka dulje od tri mjeseca također zahtijeva da su članovi obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice „u pratnji“ građanina Unije ili „se pridružuju“ potonjem u državi članici domaćinu kako bi tamo mogli imati pravo boravka (presuda Metock i dr., C‑127/08, EU:C:2008:449, t. 86.).
            54. Iz sudske prakse Suda proizlazi da uvjet prema kojem državljanin treće zemlje mora biti u pratnji građanina Unije ili mu se pridružiti treba shvatiti tako da se ne odnosi na obvezu supružnika da zajedno žive pod istim krovom, nego na onu da oboje ostanu u državi članici u kojoj bračni drug koji je građanin Unije ostvaruje pravo slobodnoga kretanja (vidjeti u tom smislu presudu Ogieriakhi, C‑244/13, EU:C:2014:2068, t. 39.).
            55. Dakle, državljani trećih zemalja koji su članovi obitelji građanina Unije mogu se pozivati na pravo boravka propisano Direktivom 2004/38 samo u državi članici domaćinu u kojoj prebiva taj građanin, a ne u nekoj drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presudu Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 63. i 64.).
            56. Osim toga, članak 7. stavak 2. Direktive 2004/38 članovima obitelji građanina Unije koji imaju državljanstvo treće zemlje, a u pratnji su ili se pridružuju tom građaninu u državi članici domaćinu priznaje pravo boravka dulje od tri mjeseca u toj državi članici pod uvjetom da navedeni građanin Unije sâm ispunjava uvjete iz članka 7. stavka 1. točke (a), (b) ili (c) te direktive.
            57. Naposljetku, u skladu s člankom 14. stavkom 2. Direktive 2004/38, članovi obitelji građanina Unije mogu, na temelju članka 7. stavka 2. te direktive, zadržati pravo boravka na državnom području države članice domaćina samo pod uvjetom da oni ispunjavaju uvjete iz te odredbe.
            58. Iz toga proizlazi da kada se građanin Unije nalazi u situaciji poput one supružnikâ tužiteljâ u glavnim postupcima, u kojoj on napusti državu članicu domaćina i nastani se u drugoj državi članici ili trećoj zemlji, bračni drug građanina Unije, državljanin treće zemlje, više ne ispunjava uvjete za ostvarenje prava boravka u državi članici domaćinu na temelju članka 7. stavka 2. Direktive 2004/38. Međutim, treba ispitati može li se i pod kojim uvjetima potonji pozivati na pravo boravka na temelju članka 13. stavka 2. prve alineje točke (a) Direktive 2004/38 ako je razvod uslijedio nakon odlaska građanina Unije.
            59. U skladu s člankom 13. stavkom 2. prvom alinejom točkom (a) Direktive 2004/38, razvod nema za posljedicu gubitak prava boravka članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice „ako je prije pokretanja postupka za razvod […] brak […] traja[o] najmanje tri godine, od toga jednu godinu u državi članici domaćinu“.
            60. Dakle, ta odredba odgovara cilju iz uvodne izjave 15. te direktive, koji se sastoji u tome da se članovima obitelji pruži pravna zaštita u slučaju smrti građanina Unije, razvoda, poništenja braka ili prestanka registrirane zajednice, poduzimajući u tom pogledu mjere da u tim slučajevima članovi obitelji koji već borave na području države članice domaćina pod određenim uvjetima zadrže pravo boravka isključivo na osobnoj osnovi.
            61. Upućivanje u toj odredbi na „državu članicu domaćina“, koja je u članku 2. točki 3. Direktive 2004/38 definirana samo ostvarivanjem prava slobodnoga kretanja i boravka građanina Unije, s jedne strane i na „pokretanje postupka razvoda braka“ s druge strane nužno znači da bračni drug građanina Unije koji je državljanin treće zemlje na temelju članka 13. stavka 2. prve alineje točke (a) Direktive 2004/38 pravo boravka može zadržati jedino ako država članica u kojoj navedeni državljanin boravi jest država članica domaćin u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2004/38 u trenutku pokretanja postupka za razvod braka.
            62. To, međutim, nije slučaj ako prije pokretanja takvog postupka građanin Unije napusti državu članicu u kojoj boravi njegov bračni drug kako bi se nastanio u nekoj drugoj državi članici ili trećoj zemlji. Naime, u takvom slučaju, izvedeno pravo boravka državljanina treće zemlje na temelju članka 7. stavka 2. Direktive 2004/38 prestalo je prilikom odlaska građanina Unije i stoga ga ne može zadržati na temelju članka 13. stavka 2. prve alineje točke (a).
            63. Iz toga slijedi da ako u trenutku pokretanja postupka razvoda braka državljanin treće zemlje koji je bračni drug građanina Unije ima pravo boravka na temelju članka 7. stavka 2. Direktive 2004/38, navedeno pravo zadržava na temelju članka 13. stavka 2. prve alineje točke (a) navedene direktive i tijekom postupka razvo da i nakon proglašenja razvoda, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti iz članka 13. stavka 2. druge alineje navedene direktive.
            64. Međutim, u tri glavna postupka bračni drugovi koji su građani Unije napustili su državu članicu domaćina te su se nastanili u drugoj državi članici čak i prije nego što je postupak razvoda bio pokrenut.
            65. Iz točke 58. ove presude proizlazi da bračni drug koji je državljanin treće zemlje nakon odlaska bračnog druga građanina Unije više ne ispunjava uvjete za pravo boravka u državi članici domaćinu na temelju članka 7. stavka 2. Direktive 2004/38.
            66. Stoga valja utvrditi da bračni drug državljanina treće zemlje koji je građanin Unije mora boraviti u državi članici domaćinu, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2004/38, do datuma pokretanja postupka razvoda braka kako bi se državljanin treće zemlje mogao pozivati na zadržavanje svojeg prava boravka u toj državi članici na osnovi članka 13. stavka 2. te direktive.
            67. Iz toga slijedi da je, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 27. svojega mišljenja, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku pravo boravka bračnog druga koji ostaje u državi članici domaćinu prestalo već odlaskom tog supružnika građanina Unije. Međutim, ni kasniji zahtjev za razvod ne može dovesti do njegovoga ponovnoga oživljavanja jer članak 13. Direktive 2004/38 govori jedino o „zadržavanju“ postojećeg prava boravka.
            68. To ne znači da državljaninu treće zemlje ne može biti dopušteno da nastavi boraviti u dotičnoj državi članici na temelju nacionalnog prava koje može dodijeliti širu zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 60.).
            69. Uostalom, u tri glavna postupka tužiteljima je nakon njihova razvoda na temelju nacionalnog prava u svrhu boravka i rada u Irskoj izdana načelno obnovljiva privremena dozvola, zahvaljujući kojoj su mogli nastaviti zakonito boraviti u toj državi članici, kao što i proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
            70. S obzirom na prethodna razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 13. stavak 2. Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da državljanin treće zemlje koji je razveden od građanina Unije, a brak kojih je trajao najmanje tri godine prije pokretanja postupka za razvod, od toga najmanje jednu u državi članici domaćinu, ne može imati pravo na zadržavanje prava boravka u toj državi članici na temelju te odredbe ako je odlazak bračnog druga koji je građanin Unije iz te države članice prethodio razvodu.
            Drugo pitanje
            71. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. točku (b) Direktive 2004/38 tumačiti na način da građanin Unije ima dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postane teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svojeg boravka ako ta sredstva djelomično potječu iz sredstava bračnog druga koji je državljanin treće zemlje.
            72. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je u tri glavna postupka, prije odlaska bračnog druga koji je građanin Unije iz države članice domaćina, utvrđeno razdoblje tijekom kojeg potonji nije radio u toj državi članici tako da je obitelj uzdržavao njegov bračni drug državljanin treće zemlje zahvaljujući prihodu koji je potjecao iz djelatnosti koju je obavljao u toj državi članici.
            73. Iz članka 7. stavka 1. točke (b) i stavka 2. Direktive 2004/38 proizlazi da, bez obzira na njihovo državljanstvo, članovi obitelji građanina Unije koji boravi na državnom području druge države članice a da tamo nije radnik ili samozaposlena osoba imaju pravo biti u pratnji ili se pridružiti tom građaninu pod uvjetom da potonji za sebe i članove svoje obitelji raspolaže dostatnim sredstvima i ima potpuno zdravstveno osiguranje u državi članici domaćinu (presuda Ibrahim i Secretary of State for the Home Department, C‑310/08, EU:C:2010:80, t. 28.).
            74. Međutim, sud je već presudio da izraz „imaju“ dostatna sredstva iz te odredbe treba tumačiti na način da je dovoljno da građani Unije raspolažu tim sredstvima a da ta odredba ne propisuje uvjete vezane za njihovo podrijetlo, tako da ona mogu potjecati, među ostalim, i od državljanina treće zemlje (vidjeti presudu Alokpa i Moudoulou, C‑86/12, EU:C:2013:645, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
            75. Naime, kao je što Sud također presudio, tumačenje uvjeta koji se odnosi na dostatnost sredstava na način da bi zainteresirana osoba sama trebala raspolagati tim sredstvima a da se pritom u tom pogledu ne može pozivati na sredstva člana obitelji koji ga prati dodalo bi tome uvjetu, kako je formuliran u Direktivi 2004/38, zahtjev o podrijetlu sredstava koji bi predstavljao neproporcionalno upletanje u ostvarivanje prava slobodnoga kretanja i boravka zajamčenog u članku 21. UFEU‑a jer nije potreban za ostvarenje cilja koji se želi postići, odnosno zaštitu javnih financija država članica (vidjeti u tom smislu presudu Zhu i Chen, C‑200/02, EU:C:2004:639, t. 33.).
            76. Iz toga slijedi da činjenica da dio sredstava kojima građanin Unije raspolaže potječe iz sredstava od obavljanja djelatnosti bračnoga druga državljanina treće zemlje u državi članici domaćinu nije prepreka tome da se smatra ispunjenim uvjet koji se odnosi na dostatnost sredstava iz članka 7. stavka 1. točke (b) Direktive 2004/38.
            77. S obzirom na prethodna razmatranja na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. točku (b) treba tumačiti na način da građanin Unije raspolaže dostatnim sredstvima za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svojeg boravka čak i ako ta sredstva djelomično potječu iz onih njegova bračnoga druga koji je državljanin treće zemlje.
            Treće pitanje
            78. Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.
            Troškovi
            79. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            1. Članak 13. stavak 2. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ, treba tumačiti na način da državljanin treće zemlje koji je razveden od građanina Unije, a brak kojih je trajao najmanje tri godine prije pokretanja postupka za razvod, od toga najmanje jednu u državi članici domaćinu, ne može imati pravo na zadržavanje prava boravka u toj državi članici na temelju te odredbe ako je odlazak bračnog druga građanina Unije iz te države članice prethodio razvodu.
            2. Članak 7. stavak 1. točku (b) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da građanin Unije ima dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svojeg boravka čak i ako ta sredstva djelomično potječu iz onih njegova bračnoga druga koji je državljanin treće zemlje.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2015.#Europska komisija protiv Republike Bugarske.#Povreda obveze države članice – Okoliš – Direktiva 1999/31/EZ – Članak 14. – Odlaganje otpada na odlagalištima – Neopasni otpad – Neusklađenost postojećih odlagališta.#Predmet C-145/14.


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. listopada 2010.#Kazneni postupak protiv Martha Nussbaumer.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Bolzano - Italija.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 92/57/EEZ - Članak 3.#Predmet C-224/09.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. lipnja 2017.#Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras protiv Gintarasa Dockevičiusa i Jurgite Dockevičienė.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Osiguranje od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila – Nezgoda do koje je došlo 2006. između vozila koja se uobičajeno nalaze u različitim državama članicama – Unutarnji propisi Vijeća nacionalnih uredâ za osiguranje država članica – Nenadležnost Suda – Direktiva 2009/103/EZ – Neprimjenjivost ratione temporis – Direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ i 2000/26/EZ – Neprimjenjivost ratione materiae – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Neprimjenjivost – Neprovedba prava Unije.#Predmet C-587/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Osiguranje od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila — Nezgoda do koje je došlo 2006. između vozila koja se uobičajeno nalaze u različitim državama članicama — Unutarnji propisi Vijeća nacionalnih uredâ za osiguranje država članica — Nenadležnost Suda — Direktiva 2009/103/EZ — Neprimjenjivost ratione temporis — Direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ i 2000/26/EZ — Neprimjenjivost ratione materiae — Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima — Neprimjenjivost — Neprovedba prava Unije“
      U predmetu C‑587/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve), odlukom od 23. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 12. studenoga 2015., u postupku

         Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras

      protiv

         Gintarasa Dockevičiusa,

         Jurgite Dockevičienė,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras, A. Križinauskas, u svojstvu agenta,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, R. Dzikovič i G. Taluntytė, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, J. Vláčil i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, K.-P. Wojcik i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje:

                        —

                        članka 3. stavka 4., članka 5. stavaka 1. i 4., članka 6. stavka 1. i članka 10. Unutarnjih propisa Vijeća uredâ usvojenih Sporazumom sklopljenim 30. svibnja 2002. između nacionalnih ureda za osiguranje država članica Europskoga gospodarskog prostora i drugih pridruženih država, navedenim u prilogu Odluci Komisije 2003/564/EZ od 28. srpnja 2003. o primjeni Direktive Vijeća 72/166/EEZ u odnosu na provjere osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 2003., L 192, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 33., u daljnjem tekstu: Unutarnji propisi);

                        —

                        članka 2., članka 10. stavaka 1. i 4. i članka 24. stavka 2. Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 2009., L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.), i

                        —

                        članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (Ured za osiguranje motornih vozila Republike Litve, u daljnjem tekstu: Ured B) i Gintarasa Dockevičiusa i Jurgite Dockevičienė, litavskih državljana, o tužbi za naknadu štete kojom Ured B zahtijeva da se tuženicima u glavnom postupku, koji nisu ispunili svoju obvezu osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu motornih vozila kada su bili uključeni u nezgodu koja se dogodila u Njemačkoj, naloži da mu nadoknade iznose isplaćene njemačkom nacionalnom uredu za osiguranje (u daljnjem tekstu: Ured A) na ime naknade iznosa koje je taj ured isplatio drugoj stranci uključenoj u navedenu nezgodu na ime naknade štete.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 2. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 1972., L 103, str. 1., i ispravak SL 1973., L 75., str. 30.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (SL 2005., L 149, str. 14., u daljnjem tekstu: Direktiva 72/166):
               „1.   Države članice suzdržavaju se od provjere osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu vozila koja se uobičajeno nalaze na području druge države članice i u pogledu vozila koja se uobičajeno nalaze na području treće zemlje i koja na njihovo područje dolaze s područja neke druge države članice. One međutim mogu provoditi nesustavne provjere osiguranja pod uvjetom da te provjere nisu diskriminirajuće i da se vrše u sklopu nadzora koji nije usmjeren isključivo na provjeru osiguranja.
               2.   U pogledu vozila koja se uobičajeno nalaze na području države članice, odredbe ove Direktive, uz iznimku članaka 3. i 4., primjenjuju se:

                        —

                        nakon što je zaključen sporazum između devet nacionalnih ureda za osiguranje prema kojem svaki nacionalni ured u skladu s odredbama nacionalnog prava o obveznom osiguranju jamči likvidaciju šteta u vezi s nesrećama koje se dogode na njezinu području i koje prouzroče vozila koja se uobičajeno nalaze na području druge države članice, bez obzira na to jesu li takva vozila osigurana ili ne;

                        —

                        od datuma koji odredi Komisija, nakon što se u uskoj suradnji s državama članicama uvjerila da je takav sporazum zaključen;

                        —

                        na razdoblje trajanja tog sporazuma.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. stavci 4. i 7. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica na području osiguranja odgovornosti motornih vozila (SL 1984., L 8, str. 17.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14 (u daljnjem tekstu: Direktiva 84/5), određuje:

                        „4.

                        Svaka država članica osniva ili ovlašćuje tijelo sa zadatkom osiguranja naknade štete, barem do granica obveze osiguranja za oštećenje stvari ili tjelesne ozljede prouzročene nepoznatim vozilom ili vozilom za koje obveza osiguranja utvrđena stavkom 1. nije ispunjena.

                  Prvi podstavak ne dovodi u pitanje pravo država članica da naknadu štete od strane tog tijela smatraju supsidijarnom ili ravnopravnom, kao ni pravo da reguliraju zahtjeve između tog tijela i osobe ili osoba odgovornih za nezgodu i drugih osiguravatelja ili ustanova za socijalno osiguranje koji su dužni nadoknaditi štetu žrtvi u pogledu iste nezgode. Međutim, države članice ne smiju dopustiti tijelu da isplatu naknade štete učini ovisnom o tome da žrtva na bilo koji način mora dokazati da odgovorna osoba u nije u mogućnosti ili odbija isplatiti naknadu štete.
               […]

                        7.

                        Svaka država članica primjenjuje svoje zakone i druge propise na isplatu naknade štete od strane tog tijela, ne dovodeći u pitanje bilo koju drugu praksu koja je povoljnija za žrtvu.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 1. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. svibnja 2000. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila te o izmjeni direktiva Vijeća 73/239/EEZ i 88/357/EEZ (SL 2000., L 181, str. 65.) glasi:
               „Cilj je ove direktive utvrđivanje posebnih odredaba koje se primjenjuju na oštećene osobe koje imaju pravo na naknadu štete za štete ili ozljede koje su posljedica nezgoda u državi članici koja nije država članica boravišta oštećene osobe prouzročenih upotrebom vozila koja su osigurana i koja se uobičajeno nalaze u državi članici.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 6. stavci 1. i 2. te direktive glase kako slijedi:
               „1.   Svaka država članica osniva ili odobrava tijelo za naknadu štete, koje je odgovorno za naknadu štete oštećenim osobama u slučajevima iz članka 1.
               Te oštećene osobe mogu podnijeti svoj odštetni zahtjev tijelu za naknadu štete u državi članici njihova boravišta:

                        (a)

                        ako u roku od tri mjeseca od dana kada je oštećena osoba podnijela svoj odštetni zahtjev društvu za osiguranje vozila čija je upotreba prouzročila nezgodu ili njegovu predstavniku za likvidaciju štete, društvo za osiguranje ili njegov predstavnik za likvidaciju štete ne daju utemeljen odgovor na točke navedene u odštetnom zahtjevu; ili

                        (b)

                        ako društvo za osiguranje nije imenovalo predstavnika za likvidaciju štete u državi boravišta oštećene osobe u skladu s člankom 4. stavkom 1. U tom slučaju oštećene osobe ne mogu podnijeti odštetni zahtjev tijelu za naknadu štete ako su odštetni zahtjev podnijele izravno društvu za osiguranje vozila čija je upotreba prouzročila nezgodu i ako su primile utemeljen odgovor u roku od tri mjeseca od podnošenja zahtjeva.

                  Oštećene osobe ne mogu međutim podnijeti odštetni zahtjev tijelu za naknadu štete ako su poduzele pravne korake izravno protiv društva za osiguranje.
               Tijelo za naknadu štete pokreće postupak u roku od dva mjeseca od dana kada mu oštećena osoba podnese odštetni zahtjev, ali prekida taj postupak ako društvo za osiguranje ili njegov predstavnik za likvidaciju štete naknadno daju utemeljen odgovor na odštetni zahtjev.
               Tijelo za naknadu štete odmah obavješćuje:

                        (a)

                        društvo za osiguranje vozila čija je upotreba prouzročila nezgodu ili predstavnika za likvidaciju štete;

                        (b)

                        tijelo za naknadu štete u državi članici u kojoj je poslovni nastan društva za osiguranje koje je izdalo policu;

                        (c)

                        osobu koja je prouzročila nezgodu, ako je poznata;

                  da je od oštećene osobe primilo odštetni zahtjev i da će odgovoriti na taj zahtjev u roku od dva mjeseca od njegova podnošenja.
               Ova odredba ne dovodi u pitanje pravo država članica da naknadu štete od strane tog tijela smatraju supsidijarnom ili ravnopravnom, kao ni pravo da predvide likvidaciju štete između tog tijela i osobe ili osoba koje su prouzročile nezgodu i drugih društava za osiguranje ili ustanova za socijalno osiguranje koji su dužni nadoknaditi štetu oštećenoj osobi u pogledu iste nezgode. Međutim, države članice ne smiju dopustiti tijelu da isplatu naknade štete učini podložnom bilo kojim uvjetima osim onima koji su predviđeni ovom Direktivom, a posebno tome da oštećena osoba na bilo koji način mora dokazati da odgovorna osoba nije u mogućnosti ili odbija isplatiti naknadu štete.
               2.   Tijelo za naknadu štete koje je isplatilo naknadu štete oštećenoj osobi u državi članici njezina boravišta ima pravo zatražiti nadoknadu iznosa koji je platilo kao naknadu štete od tijela za naknadu štete u državi članici u kojoj je poslovni nastan društva za osiguranje koje je izdalo policu.
               Potonje tijelo tada nasljeđuje prava oštećene osobe protiv osobe koja je prouzročila nezgodu ili njezina društva za osiguranje ako je tijelo za naknadu štete u državi članici boravišta oštećene osobe dalo naknadu štete za pretrpljenu štetu ili ozljedu. Svaka država članica obvezna je priznati tu subrogaciju kako ju je predvidjela bilo koja druga država članica.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Direktivom 2009/103 izvršena je kodifikacija prethodnih direktiva u području građanskopravne odgovornosti u pogledu motornih vozila te su one slijedom toga stavljene izvan snage, u skladu s njezinim člankom 30. s učinkom od 27. listopada 2009. Prema korelacijskoj tablici koja se nalazi u Prilogu II. toj direktivi, članak 2. stavak 2. Direktive 72/166 odgovara članku 2. Direktive 2009/103, članak 1. stavci 4. i 7. Direktive 84/5 odgovaraju članku 10. stavcima 1. i 4. Direktive 2009/103, a članak 6. stavak 2. Direktive 2000/26 odgovara članku 24. stavku 2. Direktive 2009/103.

         Unutarnji propisi

               8

               Članak 3. stavak 1. Unutarnjih propisa određuje:
               „1. Kada ured dobije obavijest o nezgodi koja se dogodila na području zemlje za koju je nadležan, a u kojoj je sudjelovalo vozilo iz neke druge zemlje, on bez čekanja službenog odštetnog zahtjeva počinje istraživati okolnosti nezgode. Što je ranije moguće, daje obavijest o takvoj nezgodi osiguratelju koji je izdao zelenu kartu ili policu osiguranja ili, ovisno o slučaju, odgovarajućem uredu. Ipak, ako to propusti učiniti, za to ne odgovara.
               Ako u tijeku te istrage ured ustanovi da je osiguratelj vozila koje je sudjelovalo u nezgodi utvrđen i da je njegov predstavnik osiguranja odobren u skladu s odredbama članka 4., tu informaciju odmah prosljeđuje predstavniku osiguranja na daljnji postupak.”

               9

               Članak 3. stavak 4. Unutarnjih propisa glasi:
               „Sve odštetne zahtjeve ured obrađuje potpuno samostalno u skladu sa zakonima i drugim propisima koji važe u zemlji u kojoj je došlo do nezgode, a koji se odnose na odgovornost, naknadu štete oštećenim osobama i obvezno osiguranje u najboljem interesu osiguratelja koji je izdao zelenu kartu ili policu osiguranja ili, ovisno o slučaju, odgovarajućeg ureda.
               Ured je isključivo nadležan za sva pitanja u vezi s tumačenjem prava važećeg u zemlji u kojoj je došlo do nezgode (čak i kada se ono odnosi na pravne odredbe važeće u drugoj zemlji) i za likvidaciju šteta. Podložno potonjoj odredbi, ured na žuran zahtjev prije donošenja konačne odluke izvješćuje osiguratelja ili odgovarajući ured.”

               10

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. Unutarnjih propisa:
               „1. Kada ured ili njegov u tu svrhu imenovani posrednik riješi sve odštetne zahtjeve vezane uz istu nezgodu, u roku od najdulje jedne godine od datuma posljednje isplate oštećenoj osobi, članu ureda koji je izdao zelenu kartu ili policu osiguranja ili, ovisno o slučaju, odgovarajućem uredu faksom ili elektroničkom poštom šalje zahtjev za nadoknadu troškova, u kojem navodi:

                        1.1.

                        iznose isplaćene kao naknadu štete oštećenim osobama, bilo na temelju rješenja mirnim putem ili sudskog naloga;

                        1.2.

                        iznose isplaćene za vanjske usluge u obradi i rješavanju svakog odštetnog zahtjeva i sve troškove nastale posebno u svrhu pokretanja sudskog postupka koje bi u sličnim okolnostima isplatio osiguratelj s poslovnim nastanom u zemlji u kojoj je došlo do nezgode;

                        1.3.

                        troškove obrade za pokriće svih ostalih troškova naplaćenih u skladu s propisima koje je donijelo Vijeće ureda.

                  Kada su zahtjevi vezani uz istu nezgodu riješeni bez isplate naknade štete, mogu se tražiti iznosi utvrđeni člankom 5. stavkom 1. točkom 2. i minimalni troškovi koje utvrđuje Vijeće ureda u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom 3.”

               11

               Članak 5. stavak 4. Unutarnjih propisa pojašnjava:
               „Popratna dokumentacija, uključujući objektivni dokaz obavljene isplate naknade štete oštećenim osobama, dostavlja se na zahtjev odmah, ali time se ne odgađa nadoknada troškova.”

               12

               Članak 6. stavak 1. Unutarnjih propisa glasi kako slijedi:
               „1. Svaki ured jamči da njegovi članovi vrše nadoknadu bilo kojeg iznosa troškova koje u skladu s odredbama članka 5. traži ured zemlje u kojoj je došlo do nezgode ili njegov posrednik imenovan u tu svrhu.
               Ako član ne izvrši traženu uplatu u roku od dva mjeseca kako propisuje članak 5., ured kojem taj član pripada sam vrši nadoknadu u skladu s dolje opisanim uvjetima, po primitku zahtjeva za jamstvo koji šalje ured zemlje u kojoj je došlo do nezgode ili njegov posrednik imenovan u tu svrhu.
               Ured u svojstvu jamca vrši uplatu u razdoblju od mjesec dana. Po isteku tog razdoblja automatski se primjenjuju zatezne kamate od 12 % godišnje na dospjeli iznos, računajući od datuma zahtjeva za jamstvo pa sve do datuma primitka uplate u banci korisnika.
               Zahtjev za jamstvo šalje se faksom ili elektroničkom poštom u roku od 12 mjeseci nakon datuma slanja zahtjeva za nadoknadu prema članku 5. Po isteku tog razdoblja i ne dovodeći u pitanje zatezne kamate za koje možda postoje uvjeti, odgovornost ureda u svojstvu jamca ograničuje se na iznos koji zahtijeva njegov član, uvećan za kamatnu stopu od 12 % godišnje za razdoblje od 12 mjeseci.
               Zahtjev za jamstvo nije prihvatljiv ako je poslan više od dvije godine nakon dostave zahtjeva za nadoknadu troškova.”

               13

               Članak 10. Unutarnjih propisa glasi:
               „Uredi na koje se primjenjuju odredbe ovog odjeljka uzajamno jamče nadoknadu svih iznosa plativih u skladu s ovim Propisima, a koji proizlaze iz nezgode u kojoj je sudjelovalo vozilo koje se uobičajeno nalazi na području države za koju je svaki od ureda nadležan, bez obzira na to je li vozilo osigurano ili ne.”

         Litavsko pravo

               14

               Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymas (Zakon o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila) od 5. ožujka 2004. (Žin., 2004., br. 46‑1498), u verziji koja je bila na snazi na dan nastanka činjenica u glavnom postupku, određivao je u članku 17. stavku 4.:
               „[Ured B] isplaćuje naknadu za štetu uzrokovanu u drugoj državi članici Europske unije, u skladu s propisima te druge države članice Europske unije (čiji je nacionalni ured za osiguranje potpisao Unutarnje propise), ako osoba koja je odgovorna za nezgodu, čije se motorno vozilo uobičajeno nalazi na području Republike Litve, nije sklopila obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila. […] [Ured B] isplaćuje naknadu štete i u drugim slučajevima, u skladu sa zahtjevima Unutarnjih propisa.”

               15

               Članak 23. stavak 5. tog zakona glasi:
               „Nakon što tijelu za naknadu štete iz druge države članice Europske unije plati traženi iznos, Ured ima pravo od odgovorne osobe koja nije osigurana, ili od osiguravatelja ako je ta osoba osigurana, tražiti nadoknadu tako plaćenog iznosa.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               U Njemačkoj je 20. srpnja 2006. došlo do automobilske nezgode u kojoj je sudjelovalo vozilo kojim je upravljao G. Dockevičius, a čija je vlasnica J. Dockevičienė, i vozilo kojim je upravljao K. Floros, njemački državljanin koji boravi u Njemačkoj. Vozilo čija je vlasnica J. Dockevičienė nije ispunjavalo obvezu osiguranja od automobilske građanskopravne odgovornosti.

               17

               U zapisniku o nezgodi koji su sastavile policijske službe u Frankfurtu na Majni (Njemačka) pojašnjava se da nije bilo moguće jasno utvrditi okolnosti i uzroke nezgode. Oba vozača su istodobno kvalificirana kao žrtve nezgode i optuženi su da su povrijedili Zakon o cestovnom prometu, za koje prekršaje je K. Florosu izrečena novčana kazna od 35 eura, a G. Dockevičiusu od 60 eura. Naime, u skladu s tim zapisnikom, utvrđeno je da je K. Floros vozio ne poštujući sigurnosni razmak kada je udario u drugo vozilo koje je u tom trenutku kočilo i da je G. Dockevičius vozio unatrag bez zahtijevane posebne pažnje.

               18

               Budući da je Ured A odbio zahtjev za naknadu štete koji mu je K. Floros podnio nakon te nezgode, K. Floros je Landgerichtu Frankfurt (Zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) podnio tužbu kojom traži da se tom uredu naloži da mu isplati iznos od 4095 eura na ime naknade štete koja mu je nastala prilikom te nezgode.

               19

               Presudom zbog odustanka od 27. prosinca 2010. Landgericht Frankfurt (Zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) odbio je tu tužbu kao neosnovanu i nepotkrijepljenu dokazima. Odlučujući u vijeću, taj sud je 8. kolovoza 2011. potvrdio tu presudu.

               20

               Oberlandesgericht Frankfurt (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) pozvao je 31. siječnja 2012. Ured A i K. Florosa da sklope nagodbu kojom bi se prihvatio njegov zahtjev.

               21

               Potom je Ured A isplatio K. Florosu zahtijevani iznos i iznos od 3643,71 eura na ime troškova postupka te Uredu B uputio zahtjev za naknadu ukupnog iznosa od 8352,96 eura.

               22

               Ured B je ispunio zahtjev Ureda A te je od tuženika u glavnom postupku zahtijevao da mu nadoknade taj iznos. Budući da potonji nisu ispunili taj zahtjev, Ured B je Marijampolės rajono apylinkės teismas (Općinski sud u Marijampolėu, Litva) podnio tužbu za naknadu štete kojom je zahtijevao da se tuženicima u glavnom postupku naloži da mu nadoknade navedeni iznos.

               23

               Presudom od 5. svibnja 2014. Marijampolės rajono apylinkės teismas (Općinski sud u Marijampolėu) prihvatio je tu tužbu smatrajući da je Ured A jedini nadležan za sva pitanja u vezi s tumačenjem primjenjivog prava u državi članici u kojoj je došlo do nezgode i za rješavanje pritužbe. Slijedom toga, budući da je Ured B podnio tužbu za naknadu štete protiv osobe koja je odgovorna na nastalu štetu i budući da je potonja osporavala svoju odgovornost prema zakonu države članice u kojoj je došlo do nezgode, na tuženicima je bilo da podnesu dokaze kojima bi se potkrijepili razlozi i argumenti istaknuti u njihovu obranu.

               24

               Kauno apygardos teismas (Okružni sud u Kaunasu, Litva) 7. listopada 2014. prihvatio je žalbu koju su tuženici u glavnom postupku podnijeli protiv navedene presude, ukinuo tu presudu i odbio tužbu Ureda B. Žalbeni sud je presudio da se, s obzirom na činjenicu da osoba odgovorna za štetu nije sudjelovala u prepisci između uredâ za osiguranje i nije pristala na iznos štete, podaci koje je dostavio Ured B u vezi s naknadom štete žrtvi Ureda A ne mogu smatrati sami po sebi dostatnima ni pouzdanima za utvrđivanje štete.

               25

               Žalbeni sud je naveo i da je u takvoj vrsti postupka na podnositelju tužbe za naknadu štete teret dokazivanja iznosa štete i uzročno‑posljedične veze. Unutarnji propisi uređuju samo odnose između nacionalnih ureda za osiguranje i ne primjenjuju se izravno na odnose između nacionalnih ureda za osiguranje i trećih osoba. Ni Zakon o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila ni Direktiva 2009/103 ne propisuju da bi, nakon što je nacionalni ured za osiguranje dotične države članice nacionalnom uredu za osiguranje druge države članice nadoknadio iznos naknade štete koju je isplatio, on mogao postići da se štetniku naloži plaćanje toga iznosa a da nije provedena ocjena osnovanosti njezine procjene.

               26

               U vezi sa žalbom koju mu je Ured B podnio protiv presude Kauno apygardos teismas (Okružni sud u Kaunasu), od 7. listopada 2014., Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) navodi da je ta presuda u bitnome u skladu s njegovom sudskom praksom, osobito time što se njome nacionalnom uredu za osiguranje dotične države članice nameće teret dokazivanja u vezi s uzročno‑posljedičnom vezom između ponašanja osobe uključene u nezgodu i nastale štete.

               27

               Međutim, Ured B tvrdi da Unutarnji propisi ne uređuju samo odnose između samih ureda za osiguranje nego i odnose između njih i trećih osoba. Slijedom toga, čim je Ured B, sukladno tim propisima, Uredu A naknadio iznose koje je on platio, tuženici u glavnom postupku dužni su mu naknaditi te iznose. U tim okolnostima je na njima teret dokazivanja, osobito o nepostojanju navedene uzročno‑posljedične veze. To ne utječe na prava obrane tuženika u glavnom postupku jer su oni mogli intervenirati i obraniti ta prava u sporovima koji su se u ovom slučaju odvijali u Njemačkoj.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje o osnovanost te argumentacije i ističe, prije svega, da Ured A nije imao nikakvu obvezu obavijestiti tuženike u glavnom postupku o postupku likvidacije štete. Naime, ni Direktiva 2009/103 ni Unutarnji propisi ne propisuju izričito takav mehanizam informiranja ni njegova pravila.

               29

               Nadalje, G. Dockevičius je uvijek osporavao svoju građanskopravnu odgovornost zbog nezgode i tvrdio da podaci koji se nalaze u spisu ne omogućuju da se zaključi protivno. Naposljetku, naknada štete K. Florosu izvršena je na temelju nagodbe u kojoj G. Dockevičius nije sudjelovao i u kojoj nije utvrđena njegova građanskopravna odgovornost.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev se dakle pita može li se u takvim okolnostima G. Dockevičius smatrati odgovornim za troškove koji su nastali Uredu B.

               31

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1

                        Treba li članak 2., članak 10. stavke 1. i 4., članak 24. stavak 2. Direktive 2009/103, članak 3. stavak 4., članak 5. stavke 1. i 4., članak 6. stavak 1., članak 10. Unutarnjih propisa i članak 47. [Povelje] (zajedno ili zasebno, ali bez ograničavanja na spomenute odredbe), u slučaju kad:

                                 —

                                 nacionalni ured za osiguranje (Ured A) isplati naknadu štete osobi oštećenoj u cestovnoj prometnoj nezgodi u državi članici u kojoj taj ured ima sjedište jer državljanin druge države članice koji je odgovoran za štetu nije bio osiguran od građanskopravne odgovornosti;

                                 —

                                 zbog te naknade štete Ured A subrogacijom stekne prava oštećene osobe i traži da mu troškove nastale u rješavanju odštetnog zahtjeva nadoknadi nacionalni ured za osiguranje u matičnoj državi odgovorne osobe (Ured B);

                                 —

                                 Ured B, bez provođenja neovisne istrage ili bez traženja dodatnih informacija, prihvati zahtjev za nadoknadu koji je podnio Ured A;

                                 —

                                 Ured B pokrene sudski postupak protiv tuženikâ (odgovorne osobe i vlasnika vozila) tražeći nadoknadu troškova koji su mu prouzročeni;

                           shvaćati i tumačiti na način da tužitelj u tom postupku (Ured B) može svoj zahtjev protiv tuženikâ (odgovorne osobe i vlasnika vozila) temeljiti samo na isplati troškova izvršenoj u korist Ureda A, a on (tužitelj) nema nikakvu obvezu utvrđivanja da su bili ispunjeni uvjeti u pogledu građanskopravne odgovornosti tuženika/odgovorne osobe (njegova krivnja, protupravne radnje, uzročna veza i visina štete) niti ima ikakvu obvezu utvrđivanja da je strano pravo bilo ispravno primijenjeno prilikom isplate naknade štete oštećenoj osobi?

                        2.

                        Treba li članak 24. stavak 1. peti podstavak točku (c) Direktive 2009/103 i članak 3. stavke 1. i 4. Unutarnjih propisa (zajedno ili zasebno, ali bez ograničavanja na spomenute odredbe) shvaćati i tumačiti na način da Ured A mora prije donošenja konačne odluke o isplati naknade štete koju je pretrpjela oštećena osoba obavijestiti – na jasan i razumljiv način (uključujući i u pogledu jezika na kojem je pružena informacija) – odgovornu osobu i vlasnika vozila (ako se ne radi o istoj osobi) o pokretanju postupka likvidacije štete i njegovu odvijanju te im dati dovoljno vremena da iznesu očitovanja ili primjedbe na odluku o naknadi štete koja će biti donesena i/ili o visini te naknade?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje (odnosno, ako tuženici (odgovorna osoba i vlasnik vozila) mogu od tužitelja (Ureda B) tražiti da podnese dokaz ili mogu iznijeti primjedbe ili sumnju o, među ostalim, okolnostima cestovne prometne nezgode, primjeni propisa koji uređuju građanskopravnu odgovornost odgovorne osobe, visini štete i načinu njezina izračuna), treba li članak 2., članak 10. stavak 1., članak 24. stavak 2. Direktive 2009/103 i članak 3. stavak 4. drugi podstavak Unutarnjih propisa (zajedno ili zasebno, ali bez ograničavanja na spomenute odredbe) shvaćati i tumačiti na način da, neovisno o činjenici da Ured B prije donošenja konačne odluke nije od Ureda A zatražio da mu dostavi podatke o tumačenju propisa mjerodavnih u državi u kojoj se dogodila nezgoda i o rješavanju zahtjeva, Ured A svakako mora pružiti te informacije Uredu B ako potonji to od njega naknadno zatraži, jednako kao i svaku informaciju koja je Uredu B potrebna za utvrđivanje potraživanja [naknade štete] koje on ima prema tuženicima (odgovornoj osobi i vlasniku vozila)?

                        4.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na drugo pitanje (odnosno, ako je Ured A dužan obavijestiti odgovornu osobu i vlasnika vozila o postupku likvidacije štete te im dati mogućnost da iznesu primjedbe u pogledu odgovornosti i visine štete), koje posljedice propust Ureda A da postupi u skladu sa svojom dužnošću pružanja informacija ima za:

                                 (a)

                                 obvezu Ureda B da postupi u skladu sa zahtjevom za nadoknadu koji je podnio Ured A;

                                 (b)

                                 obvezu odgovorne osobe i vlasnika vozila da Uredu B nadoknade nastale troškove?

                        5.

                        Treba li članak 5. stavak 1. i članak 10. Unutarnjih propisa shvaćati i tumačiti na način da iznos koji je Ured A isplatio oštećenoj osobi kao naknadu štete treba smatrati nenaknadivim rizikom koji je Ured A sam preuzeo (osim ako rizik nije preuzeo Ured B), a ne novčanom obvezom na teret druge osobe koja je sudjelovala u toj cestovnoj prometnoj nezgodi, osobito uzevši u obzir sljedeće okolnosti predmetnog slučaja:

                                 —

                                 tijelo za naknadu štete (Ured A) prvotno je odbilo zahtjev oštećene osobe za naknadu štete;

                                 —

                                 oštećena osoba je shodno tomu pokrenula sudski postupak tražeći naknadu štete;

                                 —

                                 niži sudovi odbili su tu tužbu podignutu protiv Ureda A kao neosnovanu i nepotkrijepljenu dokazima;

                                 —

                                 nagodba između oštećene osobe i Ureda A postignuta je tek pred višim sudom, nakon što je taj sud upozorio stranke da će, ako odbiju pristupiti sklapanju nagodbe, predmet biti vraćen na ponovno razmatranje;

                                 —

                                 Ured A svoju je odluku da pristupi sklapanju nagodbe uglavnom obrazložio činjenicom da time želi izbjeći dodatne troškove daljnjeg vođenja postupka;

                                 —

                                 u predmetnom postupku nijedan sud nije utvrdio postojanje odgovornosti (krivnje) tuženika koji je sudjelovao u cestovnoj prometnoj nezgodi?”

         Postupak pred Sudom

               32

               Dopisom od 25. srpnja 2016. Sud je sudu koji je uputio zahtjev dostavio presudu od 6. listopada 1987., Demouche i dr. (152/83, EU:C:1987:421), u verzijama na njemačkom, engleskom i francuskom jeziku jer ta presuda nije bila prevedena na litavski jezik, uz pitanje želi li on, uzimajući u obzir točke 17. do 21. navedene presude, zadržati svoj zahtjev za prethodnu odluku.

               33

               Dopisom od 20. rujna 2016. sud koji je uputio zahtjev naveo je da želi zadržati svoj zahtjev.

         O prethodnim pitanjima

               34

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 3. stavak 4., članak 5. stavke 1. i 4., članak 6. stavak 1. i članak 10. Unutarnjih propisa, članak 2., članak 10. stavke 1. i 4., članak 24. stavak 2. Direktive 2009/103 i/ili članak 47. Povelje tumačiti na način da im se u ovom slučaju protive posljedice koje proizlaze iz njegove sudske prakse prema kojoj je u bitnome, u svrhe tužbe za naknadu štete, na Uredu B teret dokazivanja u vezi sa svim elementima kojima se utvrđuje građanskopravna odgovornost tuženika u glavnom postupku za nezgodu koja se dogodila 20. srpnja 2006.

               35

               Kao prvo, u dijelu u kojem sud koji je uputio zahtjev od Suda zahtijeva da tumači Unutarnje propise, treba podsjetiti na to da je u skladu s člankom 267. UFEU‑a Sud nadležan odlučivati o prethodnim pitanjima koja se tiču tumačenja Ugovorâ i valjanosti i tumačenja akata institucija, tijelâ, uredâ ili agencija Unije.

               36

               Međutim, Sud je već imao priliku utvrditi da se, u odnosu na akte iste vrste koji su prethodili navedenim propisima, oni ne trebaju smatrati aktima institucija, tijelâ, uredâ ili agencija Unije (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 1987., Demouche i dr., 152/83, EU:C:1987:421, t. 19., i od 12. studenoga 1992., Fournier, C‑73/89, EU:C:1992:431, t. 22. i 23.).

               37

               Naime, Sud je istaknuo da su te akte izradila i sklopila tijela privatnog prava bez sudjelovanja ijedne institucije ili tijela Unije u njihovu sklapanju (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 1987., Demouche i dr., 152/83, EU:C:1987:421, t. 18. i 19.).

               38

               Osim toga, Sud je kao bespredmetne u pogledu vrste navedenih akata odbacio okolnosti prema kojima je, kao prvo, njihovo sklapanje bilo predviđeno kao uvjet za stupanje na snagu Direktive 72/166, kao drugo, da je trajanje primjenjivosti te direktive bilo uvjetovano trajanjem primjene akata o kojima je riječ, kao treće, da je Komisija svaki put utvrdila, preporukom i odlukama koje su uslijedile, usklađenost tih akata sa zahtjevima navedene direktive i, kao četvrto, da su navedeni akti bili priloženi odlukama Komisije i objavljeni s njima u Službenom listu Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 1987., Demouche i dr., 152/83, EU:C:1987:421, t. 19. i 20.).

               39

               Međutim, treba utvrditi da ta ista razmatranja vrijede za Unutarnje propise, koje su izradila i sklopila tijela privatnog prava a da pritom nijedna institucija, tijelo, ured ili organizacija Unije nije sudjelovala u njihovu sklapanju.

               40

               Slijedom toga, Sud nije nadležan za odlučivanje u prethodnom postupku o dijelu postavljenih pitanja suda koji je uputio zahtjev koja se odnose na tumačenje Unutarnjih propisa.

               41

               Kao drugo, budući da sud koji je uputio zahtjev od Suda zahtijeva da tumači odredbe Direktive 2009/103, s jedne strane treba utvrditi da se ona ne primjenjuje ratione temporis na spor u glavnom postupku, s obzirom na njezin datum stupanja na snagu ali i na onaj nezgode na kojoj se temelji navedeni spor.

               42

               S druge strane, budući da je K. Floros svoj zahtjev postavio Uredu A i da u Njemačkoj taj ured nije nadležno tijelo u smislu članka 1. stavaka 4. i 7. Direktive 84/5, nego je to ured koji proizlazi iz Sustava zelene karte, očito je da je spor dio navedenog sustava a ne onoga uspostavljenog, među ostalim, direktivama 72/166, 84/5 i 2000/26.

               43

               Usto, budući da članak 6. Direktive 2000/26 ne obuhvaća, sukladno članku 1. stavku 1. prvom podstavku te direktive, postupak naknade štete oštećenim osobama koje borave u državi članici različitoj od one u kojoj je nastala nezgoda o kojoj je riječ i onoj nastanka spora — u državi članici boravišta K. Florosa — ta odredba se u svakom slučaju ne može primijeniti na spor u glavnom postupku. Isto vrijedi i u pogledu članka 2. Direktive 72/166, koji s tim sporom očito ima vezu jedino svojim upućivanjem na Unutarnje propise, a za čije tumačenje Sud nije nadležan.

               44

               Kao treće, u tim okolnostima, budući da u sporu u glavnom postupku nije vidljiva nikakva provedba prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, očito je da se ni njezin članak 47. ne može primijeniti na spor u glavnom postupku.

               45

               Uzevši u obzir prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti:

                        —

                        Sud nije nadležan za odlučivanje u prethodnom postupku o dijelu postavljenih pitanja suda koji je uputio zahtjev koja se odnose na tumačenje Unutarnjih propisa.

                        —

                        Budući da Direktiva 2009/103 nije primjenjiva ratione temporis na spor u glavnom postupku,

                        —

                        budući da direktive 72/166, 84/5 i 2000/26 nisu primjenjive ratione materiae na taj spor i, slijedom toga,

                        —

                        budući da se članak 47. Povelje, zbog neprimjene prava Unije u smislu njezina članka 51. stavka 1., također ne primjenjuje na navedeni spor,

                  navedene direktive i članak 47. Povelje treba tumačiti na način da im se, u ovom slučaju, ne protive posljedice koje proizlaze iz sudske prakse suda koji je uputio zahtjev, a prema kojemu je, u svrhe tužbe za naknadu štete, na Uredu B teret dokazivanja u vezi sa svim elementima kojima se utvrđuje građanskopravna odgovornost tuženika u glavnom postupku za nezgodu koja se dogodila 20. srpnja 2006.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Sud nije nadležan za odlučivanje u prethodnom postupku o dijelu postavljenih pitanja suda koji je uputio zahtjev koji se odnosi na tumačenje Unutarnjih propisa Vijeća uredâ usvojenih Sporazumom sklopljenim 30. svibnja 2002. između nacionalnih ureda za osiguranje država članica Europskoga gospodarskog prostora i drugih pridruženih država, navedenim u prilogu Odluci Komisije 2003/564/EZ od 28. srpnja 2003. o primjeni Direktive Vijeća 72/166/EEZ u odnosu na provjere osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila.

                        —

                           Budući da se Direktiva 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti ne primjenjuje ratione temporis na spor u glavnom postupku,

                        —

                           budući da se Direktiva Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., Direktiva Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14, i Direktiva 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. svibnja 2000. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila te o izmjeni direktiva Vijeća 73/239/EEZ i 88/357/EEZ ne primjenjuju ratione materiae na ovaj spor, i slijedom toga,

                        —

                           budući da se članak 47. Povelje, zbog neprimjene prava Unije u smislu njezina članka 51. stavka 1., također ne primjenjuje na navedeni spor,

                     navedene direktive i članak 47. Povelje treba tumačiti na način da im se, u ovom slučaju, ne protive posljedice koje proizlaze iz sudske prakse suda koji je uputio zahtjev, a prema kojoj je, u svrhe tužbe za naknadu štete, na Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (Ured za osiguranje motornih vozila Republike Litve) teret dokazivanja u vezi sa svim elementima kojima se utvrđuje građanskopravna odgovornost tuženika u glavnom postupku za nezgodu koja se dogodila 20. srpnja 2006.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski