title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. veljače 2016.#Salutas Pharma GmbH protiv Hauptzollamt Hannover.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Tarifni broj 3004 – Šumeće tablete koje sadržavaju 500 mg kalcija – Razina tvari u preporučenoj dnevnoj dozi koja je znatno viša od preporučene dnevne količine za potrebe održavanja općeg zdravlja ili dobrog osjećanja.#Predmet C-124/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      17. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Tarifni broj 3004 — Šumeće tablete koje sadrže 500 mg kalcija — Razina tvari u preporučenoj dnevnoj dozi koja je znatno viša od preporučene dnevne količine za potrebe održavanja općeg zdravlja ili dobrog osjećanja“
      U predmetu C‑124/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka), odlukom od 24. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2015., u postupku

         Salutas Pharma GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Hannover,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Salutas Pharma GmbH, M. Niestedt i K. Göcke, Rechtsanwälte,

               —

               za Hauptzollamt Hannover, T. Röper, u svojstvu agenta,

               —

               za mađarsku vladu, Z. Fehér i A. M. Pálfy, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verziji koja proizlazi iz Uredbe Komisije (EU) br. 1006/2011 od 27. rujna 2011. (SL L 282, str. 1., u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Salutas Pharme GmbH (u daljnjem tekstu: Salutas Pharma), društva za proizvodnju i distribuciju farmaceutskih proizvoda, i Hauptzollamta Hannover (Glavni carinski ured u Hanoveru, u daljnjem tekstu: Carinski ured) u vezi s tarifnim razvrstavanjem šumećih tableta koje se prodaju pod trgovačkim nazivom „Calcium‑Sandoz Forte 500 mg“.

         Pravni okvir

         Harmonizirani sustav

               3

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), osnovano je konvencijom o osnivanju navedenog vijeća sklopljenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950. Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS) uspostavljen je Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u) sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćenom zajedno s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986. u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Temeljem članka 3. stavka 1. Konvencije o HS‑u, svaka se ugovorna strana obvezuje uskladiti svoje tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti se svim njegovim tarifnim brojevima i podbrojevima, kao i pripadajućim brojčanim oznakama, bez dodavanja ili preinaka, i slijediti brojčani niz navedenog sustava. Svaka ugovorna strana obvezuje se također primijeniti opća pravila za tumačenje HS‑a, kao i sve napomene za odsjeke, poglavlja i podbrojeve HS‑a i da im neće preinačiti opseg.

               5

               WCO odobrava, pod uvjetima iz članka 8. Konvencije o HS‑u, napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koja donosi Odbor HS‑a.

               6

               Tarifni broj 21.06 HS‑a obuhvaća „[p]rehrambene proizvode nespomenute niti uključene na drugom mjestu.“

               7

               Napomena s objašnjenjem koja se odnosi na taj tarifni broj propisuje:

               8

               Tekst tarifnog broja 30.04 HS‑a glasi kako slijedi:

               9

               Napomena s objašnjenjem koja se odnosi na tarifni broj 3004 HS‑a propisuje da taj tarifni broj „ne obuhvaća prehrambene dodatke koji sadržavaju vitamine ili minerale soli namijenjene održavanju općeg zdravstvenog stanja, ali koji nemaju svojstva za prevenciju ili liječenje bolesti. Ti proizvodi, koji se uobičajeno nalaze u tekućem stanju, ali također mogu biti i u prahu ili tabletama, su načelno obuhvaćeni tarifnim brojem 2106 ili poglavljem 22.“. [neslužbeni prijevod]

         Kombinirana nomenklatura

               10

               Kombinirana nomenklatura temelji se na HS‑u iz kojeg je preuzela tarifne brojeve i tarifne podbrojeve koji se sastoje od šest znamenki, dok su sedma i osma znamenka dio njezina vlastitog razvrstavanja.

               11

               Prema članku 12. stavku 1. Uredbe 2658/87, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 254/2000 od 31. siječnja 2000. (SL L 28, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 216.), Europska komisija svake godine donosi uredbu koja sadrži cjelokupnu verziju KN‑a i carinskih stopa, kako proizlazi iz mjera koje su usvojili Vijeće ili Komisija. Ta uredba primjenjuje se od 1. siječnja sljedeće godine.

               12

               Tarifni brojevi 2106 i 3004 KN‑a preuzimaju od riječi do riječi tekst tarifnih brojeva 21.06 i 30.04 HS‑a.

               13

               Tekst tarifnog podbroja 3004 90 00 KN‑a glasi „ostalo“.

               14

               Dodatna napomena 1. uz poglavlje 30. KN‑a glasi kako slijedi:

               15

               Napomena s objašnjenjem u vezi s dodatnom napomenom 1. uz poglavlje 30. KN‑a, koja se nalazi u Komisijinom priopćenju naslovljenom „Napomene s objašnjenjem kombinirane nomenklature Europske unije“ (SL 2011., C 137, str. 1.; u daljnjem tekstu: napomena s objašnjenjem za poglavlje 30. KN‑a), u točki 3. propisuje:

               16

               Iz te točke 3. također proizlazi da preporučena dnevna količina kalcija iznosi 800 mg.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Salutas Pharma zatražila je 2. svibnja 2012. izdavanje obvezujuće carinske informacije za tablete pod nazivom „Calcium‑Sandoz Forte 500 mg“. Predložila je da se taj proizvod svrsta u tarifni podbroj 3004 90 00 KN‑a.

               18

               Osnovni sastojak proizvoda iz glavnog postupka jest kalcij, a primjenjuje se nakon otapanja u vodi. Svaka tableta sadrži 500 mg kalcija. Informacije o tom proizvodu, osobito o njegovu doziranju, uporabi i aktivnoj tvari nalaze se na njegovoj kutiji i u uputama za korisnike. Preporučena doza za odrasle jest 1 do 3 šumeće tablete, odnosno 500 mg do 1500 mg kalcija dnevno, i za djecu 1 do 2 šumeće tablete, odnosno 500 mg do 1000 mg kalcija dnevno. Navedene upute za korisnike navode da šumeće tablete služe za sprečavanje i liječenje nedostatka kalcija ili u vezi s posebnim postupcima sprečavanja i liječenja osteoporoze. Salutas Pharma prodaje te šumeće tablete samo u ljekarnama.

               19

               Carinski ured razvrstao je taj proizvod, izdavanjem obvezujuće tarifne informacije 8. listopada 2012., u tarifni podbroj 2106 90 92 KN‑a s obrazloženjem da on nije obuhvaćen tarifnim brojem 3004 KN‑a jer se ne dozira na način da bi razina unosa kalcija bila znatno viša od preporučene dnevne količine za potrebe održavanja općeg zdravlja ili dobrog osjećanja.

               20

               Nakon što je društvo Salutas Pharma podnijelo tužbu 26. listopada 2012., Carinski ured je 13. siječnja 2014. potvrdio odluku o razvrstavanju proizvoda iz glavnog postupka u tarifni broj 2106 KN‑a s obrazloženjem da uvjet iz dodatne napomene 1. uz poglavlje 30. KN‑a nije ispunjen jer količina kalcija u maksimalnoj preporučenoj dnevnoj dozi spornog proizvoda nije bila jednaka trostrukoj preporučenoj dnevnoj količini kalcija.

               21

               Salutas Pharma podnijela je 17. veljače 2014. sudu koji je uputio zahtjev tužbu protiv odluke od 13. siječnja 2014., ističući da je dodatna napomena 1. uz poglavlje 30. KN‑a nevaljana s obzirom na to da se njome mijenja sadržaj tarifnog broja 3004 KN‑a. Salutas Pharma istaknula je podredno da dodatna napomena ne zahtijeva da količina kalcija u razmatranoj preporučenoj dnevnoj dozi proizvoda nužno odgovara trostrukoj potrebnoj dnevnoj količini, osobito s obzirom na to da dnevna količina od 2400 mg kalcija, koja odgovara trostrukoj preporučenoj dnevnoj količini, prelazi granicu opasnu za zdravlje.

               22

               Carinski ured predložio je da se navedena tužba odbije s obrazloženjem da je dodatna napomena 1. uz poglavlje 30. KN‑a obvezujuća i da je moguće unijeti do 2500 mg kalcija dnevno bez nepovoljnih učinaka na zdravlje te da se stoga količina kalcija u preporučenoj maksimalnoj dnevnoj dozi šumećih tableta u proizvodu iz glavnog postupka, odnosno 1500 mg, ne može smatrati „znatno višom“ u smislu te dodatne napomene.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da navedene tablete ispunjavaju uvjete iz prvog stavka točaka (a) do (d) dodatne napomene 1. uz poglavlje 30. KN‑a i da stoga njihovo razvrstavanje s jedne strane ovisi o tumačenju pojma „znatno viša“ iz trećeg stavka te dodatne napomene i, s druge strane, o tumačenju napomene s objašnjenjem za poglavlje 30. KN‑a.

               24

               U tom pogledu navedeni sud ističe da se čini da ta napomena s objašnjenjem zahtijeva, da bi proizvod poput onoga iz glavnog postupka ulazio u to poglavlje kao „pripravak na osnovi vitamina ili minerala“, da količina vitamina ili minerala u tom proizvodu bude mnogo viša, načelno barem tri puta viša od preporučene dnevne količine. Stoga, budući da preporučena dnevna količina kalcija iznosi 800 mg, da bi se proizvod poput onoga iz glavnog postupka mogao razvrstati u tarifni broj 3004 KN‑a, količina kalcija u njegovoj preporučenoj dnevnoj dozi trebala bi biti 2400 mg. Međutim, za proizvod iz glavnog postupka ta maksimalna količina iznosi 1500 mg dnevno.

               25

               Unatoč tomu, sud koji je uputio zahtjev ističe da je ta posljednja količina veća za više od 85% od preporučene dnevne količine kalcija. Stoga taj sud vjeruje da se za takvu dnevnu količinu može smatrati da je „znatno viša“ u smislu dodatne napomene 1. uz poglavlje 30., čak i ako nije tri puta viša od preporučene dnevne količine. Također drži da napomena s objašnjenjem za poglavlje 30. KN‑a možda upućuje, zbog upotrebe izraza „općenito“, na mogućnost postojanja iznimki. Stoga se prema mišljenju tog suda ne može isključiti da za razvrstavanje tog proizvoda u tarifni broj 3004 KN‑a količina vitamina i minerala u tom proizvodu niža od trostruke preporučene dnevne količine iznimno treba biti dovoljna.

               26

               Taj sud usto upućuje na okolnost da na tržištu ne postoji proizvod za oralnu primjenu u kojem je količina kalcija tri puta viša od preporučene dnevne količine i da se za unos dnevne doze od 2400 mg kalcija načelno ne može smatrati da je bez štetnih posljedica za zdravlje.

               27

               Međutim, taj sud ističe da, unatoč tomu što više okolnosti govori u prilog tumačenju prema kojem svojstvo „znatno više“ količine vitamina i minerala treba tumačiti različito s obzirom na njihovu vrstu, moguće je da je zbog praktičnih zahtjeva dobrog upravljanja potrebno određivanje njihove točne i provjerljive razine. U tom pogledu sud napominje da, u svrhu tarifnog razvrstavanja proizvoda, navedene količine ne treba tumačiti različito s obzirom na uobičajenu praksu koja prevladava na razmatranom tržištu ili prema njihovoj medicinskoj korisnosti.

               28

               U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               29

               Uvodno treba naglasiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora odlučujući uvjet za razvrstavanje robe u carinsku tarifu u načelu treba tražiti na temelju njezinih osobina i objektivnih svojstava kako su određeni tekstom tarifnog broja KN‑a i napomenama za odjeljke ili poglavlja (vidjeti presudu Sysmex Europe, C‑480/13, EU:C:2014:2097, t. 29. i navedenu sudsku praksu; Vario Tek, C‑178/14, EU:C:2015:152, t. 21. i navedenu sudsku praksu kao i Amazon EU, C‑58/14, EU:C:2015:385, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Stoga su napomene za poglavlja KN‑a važan instrument za osiguravanje jedinstvene primjene zajedničke carinske tarife te kao takve predstavljaju valjane elemente za njezino tumačenje. Količina iz navedenih napomena stoga treba biti u skladu s odredbama KN‑a i ne smije im izmijeniti opseg (vidjeti presudu X i X BV, C‑319/10 i C‑320/10, EU:C:2011:720, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Nadalje, napomene s objašnjenjem koje je, kad je riječ o KN‑u, sastavila Komisija i, kad je riječ o HS‑u, WCO, značajno doprinose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva a da ipak nemaju obvezujuću pravnu snagu (vidjeti presudu Data I/O, C‑297/13, EU:C:2014:331, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Valja utvrditi da, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, nije sporno da je proizvod iz glavnog postupka proizvod na bazi minerala, pripremljen za pojedinačnu prodaju. Koncentracija aktivne tvari, doziranje, način primjene kao i bolesti, infekcije ili njihovi simptomi protiv kojih se navedeni proizvod treba upotrijebiti naznačeni su na njegovu pakiranju ili uputama za korisnike. Stoga taj proizvod ispunjava uvjete iz točaka (a) do (d) dodatne napomene 1. uz poglavlje 30. KN‑a.

               33

               Među strankama glavnog postupka sporno je jedino je li količina kalcija u preporučenoj dnevnoj dozi spornog proizvoda „znatno viša od preporučene dnevne količine za potrebe održavanja općeg zdravlja ili dobrog osjećanja“, u smislu te dodatne napomene.

               34

               Cilj napomene s objašnjenjem za poglavlje 30. KN‑a jest pojašnjavanje tog kriterija propisivanjem da on obuhvaća preporučenu dnevnu dozu kod koje je količina vitamina i minerala „uglavnom već[a] […] općenito najmanje tri puta veće vrijednosti od preporučenih dnevnih količina“.

               35

               Valja istaknuti da s jedne strane ta napomena s objašnjenjem, koja, kako je istaknuto u točki 31. ove presude, nema obvezujuću pravnu snagu, propisuje da je proizvod, kod kojeg je količina vitamina i minerala u preporučenoj dnevnoj dozi tri puta viša od preporučene dnevne količine, obuhvaćena tim poglavljem kada su također ispunjeni svi ostali uvjeti. S druge strane, s obzirom na izraz „općenito“ iz iste bilješke, njome se iz istog poglavlja ne isključuju proizvodi samo zato što količina vitamina i minerala u njihovoj preporučenoj dozi nije tri puta viša od preporučene dnevne količine.

               36

               Stoga napomenu s objašnjenjem za poglavlje 30. KN‑a ne treba tumačiti na način da količina vitamina i minerala u preporučenoj dnevnoj dozi proizvoda koji se sastoje od tih tvari treba nužno biti tri puta viša od preporučene dnevne doze da bi se te proizvode moglo svrstati u tarifni broj 3004 KN‑a.

               37

               Naime, kada je količina vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina u preporučenoj dnevnoj dozi proizvoda koji ima karakteristike i objektivna svojstva definirana tekstom tarifnog broja 3004 KN‑a znatno viša od doze potrebne ili preporučene općenito za prehranu, treba ga razvrstati u taj tarifni broj (vidjeti u tom smislu presudu Glob‑Sped, C‑328/97, EU:C:1998:601, t. 28.).

               38

               U tom pogledu, kada je riječ o proizvodu iz glavnog postupka, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je, kao prvo, količina kalcija u preporučenoj dnevnoj dozi tog proizvoda, odnosno1500 mg maksimalno, veća za više od 85% od preporučene dnevne količine kalcija potrebne za održavanje općeg zdravlja ili dobrog osjećanja i da se, kao drugo, redovito uzimanje doza kod kojih je količina kalcija tri puta viša od njegove preporučene dnevne količine može pokazati štetnim za zdravlje.

               39

               U takvim okolnostima, valja utvrditi da je količina kalcija u maksimalnoj preporučenoj dnevnoj dozi proizvoda, poput onoga iz glavnog postupka, znatno viša od onoga što je općenito potrebno i preporučeno za prehranu. Budući da taj proizvod istodobno ispunjava uvjete iz točaka (a) do (d) dodatne napomene 1. uz poglavlje 30. KN‑a, je on obuhvaćen tarifnim brojem 3004 KN‑a.

               40

               Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da KN treba tumačiti na način da je proizvod, poput šumećih tableta s količinom kalcija od 500 mg po tableti, koje se upotrebljavaju za sprečavanje i liječenje nedostatka kalcija ili u vezi s posebnim postupcima sprečavanja i liječenja osteoporoze i na čijoj se etiketi za odrasle preporučuje maksimalna dnevna doza od 1500 mg, obuhvaćen tarifnim brojem 3004 KN‑a.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi (EEZ) br. 2658/87 Vijeća od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, u verziji koja proizlazi iz Uredbe Komisije (EU) br. 1006/2011 od 27. rujna 2011., treba tumačiti na način da je proizvod poput šumećih tableta s količinom kalcija od 500 mg po tableti, koje se upotrebljavaju za sprečavanje i liječenje nedostatka kalcija ili u vezi s posebnim postupcima sprečavanja i liječenja osteoporoze i na čijoj se etiketi za odrasle preporučuje maksimalna dnevna doza od 1500 mg, obuhvaćen tarifnim brojem 3004 te nomenklature.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 17. rujna 2015.#Europska komisija protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – Potpore dodijeljene poduzetnicima na područjima Venecije i Chioggie – Smanjenje doprinosa za socijalno osiguranje – Potpore koje nisu vraćene u propisanom roku – Presuda Suda kojom se utvrđuje postojanje povrede – Neprovedba – Članak 260. stavak 2. UFEU‑a – Novčane sankcije – Novčana kazna – Paušalni iznos.#Predmet C-367/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. svibnja 2010.#Emiliano Zanotti protiv Agenzia delle Entrate - Ufficio Roma 2.#Zahtjev za prethodnu odluku: Commissione tributaria provinciale di Roma - Italija.#Slobodno pružanje usluga - Članci 18. i 49. UEZ-a.#Predmet C-56/09.


Presuda Suda od 10. srpnja 1980. # Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike. # Predmet 152/78.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. prosinca 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2000/35/EZ.#Predmet C-380/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. studenog 1979. # P.B. Groenveld BV protiv Produktschap voor Vee en Vlees. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 15/79.


Presuda Suda (četvrto vijeće) 29. studenoga 2007.#Tomás Salazar Brier protiv Europska komisija.#Predmet C-9/06 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske. # Predmet C-177/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. ožujka 2005.#A. Tempelman (C-96/03) i supružnici T.H.J.M. van Schaijk (C-97/03) protiv Directeur van de Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Poljoprivreda.#Spojeni predmeti C-96/03 i C-97/03.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. listopada 2016.#Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej i Petrotel sp. z o.o. w Płocku protiv Polkomtel sp. z o.o.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Najwyższy.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/21/EZ – Članak 4. stavak 1. – Pravo žalbe protiv odluke koju je donijelo državno regulatorno tijelo – Učinkovit žalbeni mehanizam – Zadržavanje na snazi odluke državnog regulatornog tijela do ishoda žalbenog postupka – Vremenski učinci odluke nacionalnog suda kojom se poništava odluka državnog regulatornog tijela – Mogućnost poništenja odluke državnog regulatornog tijela s retroaktivnim učinkom – Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.#Predmet C-231/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      13. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/21/EZ — Članak 4. stavak 1. — Pravo žalbe protiv odluke koju je donijelo državno regulatorno tijelo — Učinkovit žalbeni mehanizam — Zadržavanje na snazi odluke državnog regulatornog tijela do ishoda žalbenog postupka — Vremenski učinci odluke nacionalnog suda kojom se poništava odluka državnog regulatornog tijela — Mogućnost poništenja odluke državnog regulatornog tijela s retroaktivnim učinkom — Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja“
      U predmetu C‑231/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska), odlukom od 18. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 21. svibnja 2015., u postupku

         Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,

         Petrotel Sp. z o.o. w Płocku

      protiv

         Polkomtel sp. z o.o.

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, L. Ochniewicz, radca prawny,

               —

               za Petrotel sp. z o.o. w Płocku, K. Stompel, adwokat,

               —

               za Polkomtel sp. z o.o., E. Barembruch, radca prawny,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun, J. Hottiaux i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. prvog podstavka prve i druge rečenice i članka 4. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL 2009., L 337, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.) (u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, Prezesa Urzędu Komunikacji Elektronicznej (predsjednik Ureda za elektroničke komunikacije, u daljnjem tekstu: predsjednik UKE‑a) i društva Petrotel sp. z o.o. w Płocku (u daljnjem tekstu: Petrotel) te, s druge strane, društva Polkomtel sp. z o.o., u vezi s odlukom predsjednika UKE‑a u okviru spora između tih dvaju poduzetnika u pogledu cijena završavanja poziva koje je primjenjivao Polkomtel u svojoj mobilnoj telefonskoj mreži.

         Pravni okvir

               3

               Članak 4. Okvirne direktive, koji se odnosi na pravo žalbe protiv odluke koju je donijelo državno regulatorno tijelo (u daljnjem tekstu: DRT), u stavku 1. određuje:
               „Države članice osiguravaju učinkoviti mehanizam na nacionalnoj razini na temelju kojeg bilo koji korisnik ili poduzeće, koji daju na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pružaju elektroničke komunikacijske usluge, a na koje utječe odluka [DRT‑a], ima pravo uložiti žalbu protiv te odluke žalbenom tijelu koje je neovisno od umiješanih stranaka. To tijelo, koje može biti sud, raspolaže potrebnom stručnošću za obavljanje svoje funkcije. Države članice osiguravaju propisno uzimanje u obzir elemenata slučaja i postojanje učinkovitog mehanizma žalbe.
               Do ishoda žalbe na snazi ostaje odluka državnog regulatornog tijela, osim ako se ne donesu privremene mjere u skladu s nacionalnim pravom.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               4

               U okviru postupka koji je prethodio glavnom, predsjednik UKE‑a, nakon analize mjerodavnog tržišta, 30. rujna 2008. donio je odluku kojom je naložio Polkomtelu, kao poduzetniku sa značajnom tržišnom snagom, da prilagodi cijene završavanja glasovnih poziva u svojoj mobilnoj telefonskoj mreži na razinu određenu u toj odluci (u daljnjem tekstu: odluka od 30. rujna 2008.). Polkomtel je podnio žalbu protiv te odluke.

               5

               Tijekom postupka pred nadležnim sudom povodom žalbe protiv odluke od 30. rujna 2008., Polkomtel je vodio pregovore s Petrotelom, među ostalim, u vezi s promjenom cijena završavanja glasovnih poziva u svojoj mobilnoj telefonskoj mreži. Budući da ti poduzetnici nisu postigli sporazum, zatražili su od predsjednika UKE‑a da odluči o sporu između njih.

               6

               Predsjednik UKE‑a odlukom od 17. ožujka 2009., kojom se izvršava odluka od 30. rujna 2008., riješio je taj spor na način da je, među ostalim, izmijenio uvjete ugovora između Petrotela i Polkomtela o cijenama završavanja glasovnih poziva u Polkomtelovoj mobilnoj telefonskoj mreži (u daljnjem tekstu: odluka od 17. ožujka 2009.). Predsjednik UKE‑a tom je odlukom Polkomtelu naložio da prilagodi te cijene na razinu utvrđenu u njegovoj odluci od 30. rujna 2008. Polkomtel je Sądu Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Okružni sud u Varšavi – Sud za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača, Poljska) podnio žalbu i protiv odluke od 17. ožujka 2009.

               7

               Dok se vodio žalbeni postupak protiv odluke od 17. ožujka 2009., odluka od 30. rujna 2008. poništena je presudom Sąda Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Okružni sud u Varšavi – Sud za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača) od 23. ožujka 2011., koja je potvrđena presudom Sąda Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi, Poljska) od 30. siječnja 2012.

               8

               Presudom od 26. listopada 2012. Sąd Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Okružni sud u Varšavi – Sud za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača) također je poništio odluku od 17. ožujka 2009. uz obrazloženje da ta odluka, kojom se izvršava odluka od 30. rujna 2008., više nema pravnu osnovu jer su obveze utvrđene u odluci od 30. rujna 2008. ukinute s retroaktivnim učinkom. Stoga je smatrao da poništenje odluke od 17. ožujka 2009. također ima za posljedicu poništenje Polkomtelove obveze da prilagodi svoje cijene na razinu utvrđenu odlukom od 30. rujna 2008.

               9

               Predsjednik UKE‑a i Petrotel podnijeli su Sądu Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi) žalbu protiv odluke Sąda Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Okružni sud u Varšavi – Sud za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača) od 26. listopada 2016., koji je tu žalbu odbio presudom od 19. rujna 2013., smatrajući, među ostalim, da u predmetnom slučaju ne treba primijeniti načela upravnog postupka utvrđena u sudskoj praksi poljskih upravnih sudova, u skladu s kojima poništenje upravne odluke proizvodi učinke samo ex nunc. Predsjednik UKE‑a i Petrotel podnijeli su Sądu Najwyższy (Vrhovni sud) žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev slaže se s pristupom Sąda Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi) prema kojem primjenom načela upravnog postupka iz prethodne točke u okolnostima poput onih u predmetu o kojom odlučuje nije moguće osigurati djelotvornu sudsku zaštitu u smislu članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 4. Okvirne direktive. Taj sud smatra da su sudovi koji su odlučivali o predmetu u području regulacije elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga opravdano razvili autonoman pristup u pogledu učinaka poništenja odluke od 30. rujna 2008.

               11

               Navodi da bi u skladu s tim pristupom sud kojem je podnesena žalba protiv odluke od 17. ožujka 2009., koja je bila odmah izvršna i kojom se provodila odluka od 30. rujna 2008., nakon poništenja potonje mogao ili izmijeniti cijene završavanja glasovnih poziva u mobilnoj telefonskoj mreži u razdoblju obuhvaćenom odlukom od 17. ožujka 2009. ili poništiti tu odluku, čime bi ukinuo obvezu primjene spomenutih utvrđenih cijena u tom razdoblju. Prema mišljenju tog suda, poništenje odluke od 17. ožujka 2009. ne bi ugrozilo učinkovitost prava Unije u području elektroničkih komunikacija te bi omogućilo DRT‑u da donese novu odluku u kojoj će odrediti razinu cijena završavanja glasovnih poziva u mobilnoj telefonskoj mreži utvrđenih u ugovoru obvezujućem za poduzetnike koji daju na korištenje mrežu u razdoblju obuhvaćenom odlukom od 17. ožujka 2009.

               12

               Međutim, budući da Petrotel tvrdi da je odluka od 17. ožujka 2009. ostala na snazi u smislu članka 4. stavka 1. drugog podstavka Okvirne direktive i da poništenje odluke od 30. rujna 2008. ne može imati učinke ex tunc, sud koji je uputio zahtjev pita se ograničava li ta odredba postupovnu autonomiju država članica i ima dvojbe u pogledu značenja koje treba dati provedbi načela djelotvorne sudske zaštite u smislu tog članka, u vezi s člankom 47. Povelje.

               13

               Prema mišljenju tog suda, stajalište da se na temelju načela djelotvorne sudske zaštite može dopustiti izmjena odluke DRT‑a ili njezino poništenje s retroaktivnim učinkom pridonijelo bi osiguravanju ravnoteže između načela učinkovitosti prava Unije u području regulacije elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te načela djelotvorne sudske zaštite te ne bi bilo protivno načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

               14

               U tim okolnostima, Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 4. stavak 1. [prvi podstavak] prvu i treću rečenicu Okvirne direktive tumačiti na način da – u slučaju kada poslužitelj mreže pobija odluku DRT‑a koja se odnosi na cijene završavanja poziva u mreži toga poslužitelja ([prva odluka]), a potom i sljedeću odluku DRT‑a kojom se mijenja ugovor između adresata [prve odluke] i drugog poduzetnika tako da se cijene koje je drugi poduzetnik platio za završavanje poziva u mreži adresata [prve odluke] usklađuju s cijenama utvrđenima u [prvoj odluci] (provedbena odluka) – nacionalni sud koji je utvrdio da je [prva odluka] poništena ne smije poništiti provedbenu odluku, s obzirom na članak 4. stavak 1. [drugi podstavak] Okvirne direktive i interese poduzetnika korisnika iz provedbene odluke koji proizlaze iz načela legitimnih očekivanja ili pravne sigurnosti, ili članak 4. stavak 1. [prvi podstavak] prvu i treću rečenicu Okvirne direktive, u vezi s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da nacionalni sud može poništiti provedbenu odluku DRT‑a i posljedično za razdoblje prije sudske odluke ukinuti obveze koje su u njoj predviđene ako smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je pobijao odluku DRT‑a namijenjenu izvršenju obveza predviđenih u [prvoj odluci] koja je kasnije poništena?”

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               15

               Polkomtel smatra da pitanje koje je postavio Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) nije dopušteno jer, kao prvo, sud koji je uputio zahtjev nije naveo mjerodavne odredbe poljskog prava i nije konkretno opisao odnos koji je uspostavio između odredbi nacionalnog prava i onih prava Unije čije tumačenje traži i, kao drugo, postavljeno je pitanje opće i hipotetsko, s obzirom na to da se njime traži opća ocjena učinaka odluke nacionalnog suda kojom se poništava odluka DRT‑a, iako ta ocjena nije potrebna za rješavanje spora u glavnom postupku.

               16

               U tom pogledu treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pitanja o tumačenju prava Unije koja postavi nacionalni sud u pravnom i činjeničnom kontekstu za čije je određivanje odgovoran te čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kad očito proizlazi da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim ni pravnim elementima za davanje korisnog odgovora na postavljena mu pitanja (presuda od 16. travnja 2016., Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2015:256, t. 37. i navedena sudska praksa).

               17

               Međutim, ovdje nije riječ o takvom slučaju. Naime, s jedne strane, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje u dovoljnoj se mjeri iznosi pravni i činjenični okvir te analiza sudske prakse poljskih sudova da bi se mogao odrediti doseg postavljenog pitanja. S druge strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje vrlo je jasno da sud koji je uputio zahtjev želi saznati može li nacionalni sud na temelju članka 4. stavka 1. Okvirne direktive poništiti odluku DRT‑a s retroaktivnim učinkom i da mu je odgovor na to pitanje potreban kako bi odlučio o žalbama protiv presude Sąda Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi) kojom je s retroaktivnim učinkom poništena odluka od 17. ožujka 2009.

               18

               Slijedom navedenog, postavljeno je pitanje dopušteno.

         Meritum

               19

               Sud koji je uputio zahtjev postavljenim pitanjem u biti pita treba li članak 4. stavak 1. prvi podstavak prvu i drugu rečenicu te članak 4. stavak 1. drugi podstavak Okvirne direktive, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da nacionalni sud kojem je podnesena žalba protiv odluke DRT‑a mora imati mogućnost poništiti tu odluku s retroaktivnim učinkom ako smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je podnio žalbu.

               20

               S tim u vezi valja podsjetiti da je Sud već presudio da članak 4. Okvirne direktive proizlazi iz načela djelotvorne sudske zaštite, zajamčenog člankom 47. Povelje, prema kojem je na sudovima država članica da osiguraju sudsku zaštitu prava koja za pojedince proizlaze iz prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Članak 4. stavak 1. prvi podstavak prva i treća rečenica Okvirne direktive nalaže državama članicama da predvide učinkovite žalbene mehanizme na temelju kojih bilo koji korisnik ili poduzeće koje daje na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pruža elektroničke komunikacijske usluge, a na koje utječe odluka DRT‑a, ima pravo uložiti žalbu protiv te odluke. Sukladno drugom podstavku tog stavka, odluka DRT‑a ostaje na snazi do ishoda žalbe, osim ako se ne donesu privremene mjere u skladu s nacionalnim pravom.

               22

               Spomenuti članak 4. stavak 1. Okvirne direktive ne propisuje posebna postupovna pravila za provedbu obveze osiguravanja učinkovitog žalbenog mehanizma i ne uređuje vremenske učinke odluke nacionalnog suda kojom se poništava odluka DRT‑a.

               23

               Ako pravo Unije ne uređuje neko područje, u načelu je na državama članicama da u okviru svoje postupovne autonomije i uz uvjet poštovanja zahtjeva koji proizlaze iz načela ekvivalentnosti i djelotvornosti utvrde postupovna pravila mjerodavna za žalbu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti analogijom presude od 18. ožujka 2010.Alassini i dr., C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, t. 47. i navedenu sudsku praksu i od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 35.).

               24

               Kao što to proizlazi iz točke 20. ove presude, članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, koji propisuje obvezu osiguravanja učinkovitog žalbenog mehanizma, odraz je načela djelotvorne sudske zaštite prava koja za pojedince proizlaze iz prava Unije, sadržanog u članku 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., Unibet, C‑432/05, EU:C:2007:163, t. 44.), koje se mora uvijek poštovati.

               25

               Nacionalni sud kojem je podnesena žalba protiv odluke DRT‑a stoga mora imati mogućnost poništiti tu odluku s retroaktivnim učinkom ako smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je podnio žalbu.

               26

               Člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Okvirne direktive ni na koji se način ne isključuje niti ograničava ta mogućnost.

               27

               Naime, iz te odredbe samo proizlazi da žalba protiv odluke DRT‑a nema odgodni učinak, osim ako se ne donesu privremene mjere u skladu s nacionalnim pravom. Odluka DRT‑a stoga se u načelu primjenjuje tijekom postupka, što ne isključuje mogućnost da se nakon njegova okončanja spomenuta odluka poništi s retroaktivnim učinkom, ako nacionalni sud smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je podnio žalbu.

               28

               Osim toga, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, mogućnost nacionalnog suda da poništi odluku DRT‑a s retroaktivnim učinkom nije protivna poštovanju načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

               29

               U tom pogledu treba podsjetiti da načelo pravne sigurnosti, iz kojeg proizlazi načelo zaštite legitimnih očekivanja, zahtijeva, s jedne strane, da su pravna pravila jasna i precizna te, s druge strane, da je njihova primjena predvidljiva za pravne subjekte (vidjeti u tom smislu presude od 10. rujna 2009., Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, t. 46. i navedenu sudsku praksu i od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr., C‑98/14, EU:C:2015:386, t. 77. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Iz sadržaja članka 4. stavka 1. drugog podstavka Okvirne direktive jasno proizlazi da odluka DRT‑a protiv koje je podnesena žalba ostaje na snazi samo do ishoda postupka. U tim okolnostima gospodarski subjekti koji su stranke žalbenog postupka poput onog iz članka 4. stavka 1. spomenute direktive ne mogu imati legitimna očekivanja da u slučaju poništenja predmetne odluke DRT‑a to poništenje neće proizvoditi učinke ex tunc.

               31

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 1. prvi podstavak prvu i treću rečenicu te članak 4. stavak 1. drugi podstavak Okvirne direktive treba tumačiti na način da nacionalni sud kojem je podnesena žalba protiv odluke DRT‑a mora imati mogućnost poništiti tu odluku s retroaktivnim učinkom ako smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je podnio žalbu.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. prvi podstavak prvu i treću rečenicu te članak 4. drugi podstavak Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da nacionalni sud kojem je podnesena žalba protiv odluke državnog regulatornog tijela mora imati mogućnost poništiti tu odluku s retroaktivnim učinkom ako smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je podnio žalbu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 5. veljače 2014.#Hervis Sport- és Divatkereskedelmi Kft. protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Székesfehérvári Törvényszék.#Zahtjev za prethodnu odluku – Izravni porezi – Sloboda poslovnog nastana – Nacionalni porezni propisi kojima se uvodi izvanredni porez na prihod trgovine na malo u prodavaonicama – Veliki maloprodajni lanci – Postojanje diskriminirajućeg učinka – Neizravna diskriminacija.#Predmet C‑385/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      5. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Izravni porezi — Sloboda poslovnog nastana — Nacionalni porezni propisi kojima se uvodi izvanredni porez na prihod trgovine na malo u prodavaonicama — Veliki maloprodajni lanci — Postojanje diskriminirajućeg učinka — Neizravna diskriminacija“
      U predmetu C‑385/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Székesfehérvári Törvényszék (Mađarska), odlukom od 26. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 13. kolovoza 2012., u postupku

         Hervis Sport- és Divatkereskedelmi Kft.

      protiv

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, E. Juhász, M. Safjan, J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Ó. Caoimh, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i C. Toader, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Hervis Sport- és Divatkereskedelmi Kft., L. Darázs i A. Dezső, ügyvédek,

               —

               za Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága, Z. Horváthné Ádám,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i. F. Koppensteiner, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K. Talabér‑Ritz i W. Mölls, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18., 26., 49., 54. do 56., 63., 65. i 110. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Hervis Sport-és Divatkereskedelmi Kft. (u daljnjem tekstu: Hervis) i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (glavna regionalna porezna uprava u Közép‑Dunántúlu, koja potpada pod nacionalnu poreznu i carinsku upravu), glede plaćanja posebnog poreza na prihod određenih sektora trgovine na malo u prodavaonicama koji je Mađarska uvela za godine 2010. do 2012.

         Pravni okvir

               3

               Preambula Zakona br. XCIV iz 2010. o posebnom porezu za određene sektore (egyes ágazatokat terhelő különadóról szóló 2010. évi XCIV. törvény, u daljnjem tekstu: Zakon o posebnom porezu) određuje:
               „U okviru popravljanja proračunske ravnoteže, Parlament donosi sljedeći zakon, koji se odnosi na uvođenje posebnog poreza za porezne obveznike čija mogućnost doprinosa javnim teretima prelazi opću poreznu obvezu.“

               4

               Članak 1. tog zakona, pod naslovom „Definicije“, određuje:
               „Za potrebe ovog zakona smatra se:

                        1.

                        djelatnošću trgovine na malo u prodavaonicama: u skladu sa sustavom jedinstvene klasifikacije gospodarskih djelatnosti, na snazi 1. siječnja 2009., djelatnosti svrstane u sektor br. 45.1, osim trgovine na veliko vozilima i prikolicama, u sektore br. 45.32, 45.40, osim popravaka i trgovine na veliko motociklima, kao i u sektore br. 47.1 do 47.9, to jest sve djelatnosti trgovine u okviru kojih kupac može biti i fizička osoba koja se ne smatra poduzetnikom.

                  [...]

                        5.

                        neto prihodom: u slučaju poreznog obveznika podložnog Zakonu o računovodstvu, neto prihod od prodaje u smislu Zakona o računovodstvu; u slučaju poreznog obveznika podložnog pojednostavljenom porezu za poduzetnike koji ne potpadaju pod Zakon o računovodstvu, prihod bez [poreza na dodanu vrijednost (PDV)] u smislu Zakona o poreznom sustavu; u slučaju poreznog obveznika podložnog Zakonu o porezu na dohodak pojedinaca, prihodi bez PDV‑a u smislu Zakona o porezu na dohodak. […]

                        6.

                        poduzetnikom: poduzetnik u smislu Zakona o lokalnim porezima.“

               5

               U skladu s člankom 2. Zakona o posebnom porezu:
               „Oporezuju se:

                        a)

                        trgovina na malo u prodavaonicama,

                        b)

                        telekomunikacijske djelatnosti kao i

                        c)

                        opskrba energijom.“

               6

               Članak 3. tog zakona porezne obveznike određuje na sljedeći način:
               „(1)   Porezni obveznici su pravne osobe, druge organizacije u smislu Općeg poreznog zakonika i samozaposleni koji obavljaju djelatnost podložnu oporezivanju u smislu članka 2.
               (2)   Porezni obveznici su također organizacije i pojedinci nerezidenti, za djelatnosti podložne porezu iz članka 2. ako djelatnosti obavljaju na unutarnjem tržištu putem društava kćeri.“

               7

               U skladu s člankom 4. spomenutog zakona:
               „(1)   Kao porezna osnovica uzima se neto prihod poreznih obveznika koji proizlazi iz djelatnosti iz članka 2. tijekom poreznog razdoblja.
               (2)   U slučaju djelatnosti iz članka 2. točka (a) porezna osnovica uključuje prihod od pružene usluge u okviru prodaje robe koju je kupio dobavljač u svrhu trgovine na malo (proizvođač ili distributer robe) kao i iznos prihoda od popusta koji je odobrio dobavljač.“

               8

               Članak 5. istog zakona, u kojem se određuje stopa tog nameta, određuje:
               „Primjenjiva porezna stopa:

                        a)

                        za djelatnosti iz članka 2. točke (a) je 0% za razred porezne osnovice do 500 milijuna [mađarskih forinti (HUF)], 0,1% za razred porezne osnovice koji prelazi 500 milijuna HUF, ali ne prelazi 30 milijardi HUF, 0,4% za razred koji prelazi 30 milijardi HUF, ali ne prelazi 100 milijardi HUF, i od 2,5% za razred koji prelazi 100 milijardi HUF.

                  [...]“

               9

               Članak 6. Zakona o posebnom porezu, koji sadrži odredbe kojima je cilj izbjegavanje dvostrukog oporezivanja, glasi kako slijedi:
               „Ako se djelatnost poreznog obveznika iz članka 2. točke (c) oporezuje i na temelju članka 2. točke (a) i/ili (b), porezni obveznik je za djelatnost iz članka 2. točke (a) ili (b) dužan platiti samo najviši iznos među onima izračunanima s poreznom stopom određenom u članku 5. točkama (a) i (c) ili članku 5. točkama (b) i (c).“

               10

               Članak 7. tog zakona određuje uvjete u kojima se ta stopa primjenjuje na tzv. povezana društva:
               „(1)   Porez poreznih obveznika koji su u smislu Zakona [br. LXXXI iz 1996.] o porezu na dobit trgovačkih društava i dividende [u daljnjem tekstu: Zakon br. LXXXI iz 1996.] određeni kao povezana društva treba utvrditi zbrajajući neto prihod od djelatnosti iz članka 2. točaka (a) i (b), koje obavljaju porezni obveznici koji se nalaze u odnosu povezanog društva, te iznos dobiven primjenom porezne stope određene u članku 5. na taj zbroj treba podijeliti među poreznim obveznicima razmjerno njihovim odnosnim neto prihodima od djelatnosti iz članka 2. točaka (a) i (b), u odnosu na ukupni neto prihod od djelatnosti iz članka 2. točaka (a) i (b) koji su ostvarili svi povezani porezni obveznici.“

               11

               Članak 4. Zakona br. LXXXI iz 1996., na koji upućuje članak 7. Zakona o posebnom porezu, određuje povezana društva na sljedeći način:
               „Za potrebe ovog zakona,
               [...]

                        23.

                        povezano društvo čine:

                                 a)

                                 porezni obveznik i društvo u kojem porezni obveznik izravno ili neizravno ima prevladavajući utjecaj, u skladu s odredbama Građanskog zakonika;

                                 b)

                                 porezni obveznik i društvo koje izravno ili neizravno ima prevladavajući utjecaj na poreznog obveznika, u skladu s odredbama Građanskog zakonika;

                                 c)

                                 porezni obveznik i svako drugo društvo ako treća osoba izravno ili neizravno ima prevladavajući utjecaj na ta dva društva u skladu s odredbama Građanskog zakonika, uzimajući u obzir to da se bliski rođaci koji imaju prevladavajući utjecaj na poreznog obveznika i na drugo društvo smatraju trećom osobom;

                                 d)

                                 inozemni poduzetnik i njegova mađarska stalna poslovna jedinica, stalne poslovne jedinice inozemnog poduzetnika, kao i mađarska stalna poslovna jedinica stranog poduzetnika i svako društvo koje se sa stranim poduzetnikom nalazi u jednom od odnosa određenih u točkama (a) do (c);

                                 e)

                                 porezni obveznik i njegova inozemna stalna poslovna jedinica, kao i inozemna stalna poslovna jedinica poreznog obveznika i svako društvo koje se s poreznim obveznikom nalazi u jednom od odnosa određenih u točkama (a) do (c).“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               Hervis u Mađarskoj posluje putem prodavaonica sportske opreme pod nazivom „Hervis Sport“. Njegovi izravni konkurenti su lanci prodavaonica „Décathlon“, „Intersport“i „SPG Sporcikk“.

               13

               Hervis je pravna osoba, društvo kći SPAR Österreichische Warenhandels AG (u daljnjem tekstu: SPAR). Hervis je, na temelju članka 7. Zakona o posebnom porezu, u kojem su određena „povezana društva“ u smislu tog zakona, dio grupe SPAR. Kao takav, Hervis mora platiti, razmjerno svojem prihodu, dio posebnog poreza koji su obvezna platiti sva društva koja pripadaju toj grupi na temelju njihovog ukupnog prihoda ostvarenog u Mađarskoj.

               14

               Zbog primjene vrlo progresivne ljestvice posebnog poreza na ukupni prihod te grupe, na Hervis se primjenjuje prosječna porezna stopa znatno veća od one koja odgovara osnovici izračunanoj samo na temelju prihoda njegovih prodavaonica. Međutim, prema mišljenju Hervisa, na temelju te posljednje osnovice računa se porez koji su dužni platiti lanci mađarskih prodavaonica koji su mu konkurentni jer su oni većinom strukturirani kao prodajna mjesta organizirana prema modelu franšize, koja imaju pravnu osobnost i ne pripadaju grupi.

               15

               Hervis iz toga zaključuje da se takvim sustavom, s obzirom na to da dovodi do toga da se u većoj mjeri oporezuju pravne osobe porezni obveznici posebnog poreza, u smislu Zakona br. LXXXI iz 1996., koje su povezane s društvima nerezidentima, povrjeđuju članci 18., 49. do 55., 65. i 110. UFEU‑a i da on predstavlja zabranjenu državnu potporu. Budući da je porezna uprava odbila njegovu žalbu kojom traži da ga se izuzme od posebnog poreza za 2010., Hervis je od Székesfehérvári Törvényszék (sud u Székesfehérváru), koji odlučuje u upravnim stvarima, tražio da utvrdi da su odredbe Zakona o posebnom porezu protivne pravu Unije.

               16

               U tom je kontekstu Székesfehérvári Törvényszék odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li činjenica da porezni obveznik koji obavlja djelatnost trgovine na malo u prodavaonicama mora plaćati posebni porez na iznos svojeg godišnjeg neto prihoda koji prelazi 500 milijuna HUF u skladu s odredbama koje se odnose na opće načelo nediskriminacije (članci 18. [UFEU‑a] i 26. UFEU‑a), načelo slobode poslovnog nastana (članak 49. UFEU‑a), načelo jednakog postupanja (članak 54. UFEU‑a), načelo jednakosti u vezi sa sudjelovanjem u kapitalu trgovačkih društava u smislu članka 54. [UFEU‑a] (članak 55. UFEU‑a), načelo slobode pružanja usluga (članak 56. UFEU‑a), načelo slobodnoga kretanja kapitala (članci 63. [UFEU‑a] i 65. UFEU‑a) i na načelo jednakosti u pogledu oporezivanja poduzetnika (članak 110. UFEU‑a)?“

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               17

               Mađarska vlada smatra da zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Székesfehérvári Törvényszék nije dovoljno precizan. U njemu, u biti, nisu dostatno izloženi razlozi zbog kojih je sud koji je uputio zahtjev smatrao da je za rješenje spora potrebno tumačenje odredaba UFEU‑a obuhvaćenih zahtjevom za prethodnu odluku.

               18

               Međutim, elementi koje sadrži zahtjev za prethodnu odluku pokazuju jasnu vezu s predmetom glavnog postupka i omogućuju da se odredi doseg prethodnog pitanja i kontekst u kojem je ono postavljeno, kao što proizlazi iz točaka 12. do 15. ove presude. Osim toga, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje, koja sažima argumente tužitelja u glavnom postupku glede tumačenja prava Unije i izražava sumnje u pogledu ispravnosti tog tumačenja, dovoljno upućuje na razloge koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da ocijeni da je tumačenje prava Unije potrebno kako bi on donio odluku.

               19

               Slijedom navedenog, zahtjev za prethodnu odluku valja smatrati dopuštenim.

         O prethodnom pitanju

         Uvodna razmatranja

               20

               Budući da se prethodno pitanje istodobno poziva na odredbe Ugovora koje se odnose na slobodu poslovnog nastana, slobodu pružanja usluga i slobodno kretanje kapitala, najprije valja utvrditi slobodu koja je u pitanju u glavnom postupku.

               21

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u obzir valja uzeti cilj predmetnih propisa (presuda od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, t. 90. i navedena sudska praksa).

               22

               Nacionalni propisi namijenjeni samo onim udjelima koji omogućuju izvršavanje određenog utjecaja na odluke nekog trgovačkog društva ili određivanje njegove djelatnosti potpadaju u područje primjene članka 49. UFEU‑a, koji se odnosi na slobodu poslovnog nastana (vidjeti gore navedenu presudu Test Claimants in the FII Group Litigation, t. 91. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Glavni postupak odnosi se na navodno diskriminirajuću poreznu stopu koja se s naslova posebnog poreza primjenjuje na „porezne obveznike koji se smatraju povezanim društvima“ u smislu Zakona br. LXXXI iz 1996. Članak 4. poziva se, za potrebe definicije posljednjeg pojma, na držanje udjela od strane jednog društva koje mu izravno ili neizravno omogućava izvršavanje prevladavajućeg utjecaja u drugom društvu.

               24

               U tim okolnostima, zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredaba Ugovora koje se odnose na slobodu poslovnog nastana. Stoga nije potrebno tumačiti članke 56., UFEU‑a, 63. UFEU‑a i 65. UFEU‑a o slobodi pružanja usluga i slobodnom kretanju kapitala.

               25

               Zatim valja podsjetiti na to da se članak 18. UFEU‑a samostalno primjenjuje samo u situacijama uređenima pravom Unije za koje Ugovor ne predviđa posebna pravila o nediskriminaciji. U području prava poslovnog nastana, načelo nediskriminacije provedeno je člankom 49. UFEU‑a (presuda od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C-384/08, Zb., str. I-2055., t. 37. i navedena sudska praksa).

               26

               Stoga, nije potrebno tumačiti ni članak 18. UFEU‑a kao ni članak 26. UFEU‑a.

               27

               Na kraju, s obzirom na to da se ne čini da posebni porez u većoj mjeri pogađa proizvode iz drugih država članica nego domaće proizvode, tumačenje članka 110. UFEU‑a nije relevantno u okviru glavnog postupka.

               28

               Iz svega navedenog proizlazi da prethodno pitanje treba razmotriti tako da se odgovori treba li članke 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a tumačiti u smislu da su im protivni propisi o porezu na prihod poput onih u glavnom postupku.

         Tumačenje članaka 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a

               29

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li člancima 49. i 54. UFEU‑a protivni propisi koji se odnose na porez na prihod poput onih u glavnom postupku ako navedeni porez ima potencijalno diskriminirajuće učinke u pogledu pravnih osoba poreznih obveznika koji predstavljaju, unutar grupe, „povezana društva“ s društvom koje ima sjedište u drugoj državi članici u smislu tih propisa.

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi pravila jednakog postupanja zabranjuju ne samo očitu diskriminaciju na temelju sjedišta društava nego i sve oblike prikrivene diskriminacije koji, primjenom drugih kriterija razlikovanja, dovode do istog rezultata (vidjeti, po analogiji, osobito presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C-279/93, Zb., str. I-225., t. 26.; od 22. ožujka 2007., Talotta, C-383/05, Zb., str. I-2555., t. 17. i od 18. ožujka 2010., Gielen, C-440/08, Zb., str. I-2323., t. 37.).

               31

               Propisi u glavnom postupku, među ostalim, postavljaju kriterij razlikovanja između, s jedne strane, poreznih obveznika posebnog poreza koji su povezani, u smislu mjerodavnih nacionalnih propisa, s drugim društvima unutar jedne grupe, i, s druge strane, poreznih obveznika koji nisu dio grupe društava.

               32

               Taj kriterij razlikovanja ne stvara nikakvu izravnu diskriminaciju ako se posebni porez na trgovinu na malo u prodavaonicama nameće u jednakim uvjetima za sva trgovačka društva koja obavljaju tu djelatnost u Mađarskoj.

               33

               Međutim, taj kriterij ima za učinak stavljanje u nepovoljniji položaj pravnih osoba koje su povezane s drugim društvima unutar grupe u odnosu na pravne osobe koje nisu dio takve grupe društava.

               34

               To se objašnjava kombinacijom dvaju karakteristika posebnog poreza.

               35

               S jedne strane, stopa tog poreza vrlo je progresivna s obzirom na prihod, posebno u višem razredu. Ona tako iznosi 0,1% između 500 milijuna i 30 milijardi HUF, 0,4% između 30 i 100 milijardi HUF i 2,5% iznad 100 milijardi HUF.

               36

               S druge strane, ta se ljestvica primjenjuje na osnovicu koja obuhvaća, za poreznog obveznika koji pripada grupi društava, konsolidirani prihod svih poreznih obveznika „povezanih“ unutar grupe (prije podjele ukupnog poreza razmjerno prihodu svakog poreznog obveznika), dok se kod pravnih osoba poput samostalnih korisnika franšiza ona ograničava na prihod poreznog obveznika gledan zasebno. To znači da se porezni obveznici koji pripadaju grupi društava oporezuju na osnovi fiktivnog prihoda.

               37

               Hervis, austrijska vlada i Europska komisija smatraju da je člancima 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a protivno takvo različito postupanje, koje se de jure temelji na kriteriju razlikovanja, na prvi pogled objektivnom, na razini prihoda, ali koji de facto stavlja u nepovoljniji položaj društva kćeri čija društva majke imaju sjedište u drugim državama članicama, uzimajući u obzir strukturu trgovine na malo na mađarskom tržištu i osobito činjenicu da su velike maloprodajne trgovine koje pripadaju takvim društvima u pravilu organizirane, kao u slučaju Hervisa, u obliku društava kćeri.

               38

               Potrebno je istaknuti da je, u pogledu poreznog propisa poput onog u glavnom postupku, čiji je cilj oporezivanje prihoda, situacija poreznog obveznika koji pripada grupi društava usporediva s onom poreznog obveznika koji ne pripada takvoj grupi. Točnije, posebnom porezu podliježu kako pravne osobe koje su aktivne na tržištu trgovine na malo u prodavaonicama u državi članici u pitanju koje pripadaju grupi društava, tako i one koje ne pripadaju takvoj grupi, a njihovi prihodi su neovisni o prihodu drugih poreznih obveznika.

               39

               U tim okolnostima, ako se utvrdi da su, na tržištu trgovine na malo u prodavaonicama u državi članici u pitanju, porezni obveznici koji pripadaju grupi i spadaju u najviši razred posebnog poreza u većini slučajeva „povezani“u smislu nacionalnih propisa s društvima koja imaju sjedište u drugim državama članicama, primjena vrlo progresivne stope posebnog poreza na konsolidiranu osnovicu prihoda može, među ostalim, biti na štetu poreznih obveznika „povezanih“ s društvima koja imaju sjedište u drugoj državi članici.

               40

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li taj uvjet ispunjen u pogledu općega konteksta u kojem nacionalni propisi proizvode svoje učinke.

               41

               Ako je to slučaj, propisi poput onih u glavnom postupku, iako ne uspostavljaju formalnu razliku s obzirom na sjedište društava, uvode neizravnu diskriminaciju na temelju sjedišta društava u smislu članaka 49. i 54. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Gielen, t. 48.).

               42

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se takvo ograničenje može dopustiti samo ako je opravdano važnim razlozima u općem interesu. Pod tom pretpostavkom, potrebno je još i da je to ograničenje prikladno za osiguranje ostvarenja predmetnog cilja i da ne nadilazi ono što je nužno za njegovo ostvarenje (gore navedena presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C-371/10, Zb., str. I-12273., t. 42. i navedena sudska praksa).

               43

               U tom pogledu mađarska vlada nije ni u svojim pisanim očitovanjima ni na raspravi istaknula razlog u općem interesu koji omogućuje da se, u predmetnom slučaju, opravda sustav poput onog iz glavnog postupka.

               44

               U svakom slučaju, valja podsjetiti na to da se, u prilog takvom sustavu, ne bi mogli valjano istaknuti ni zaštita gospodarstva države (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. lipnja 2000., Verkooijen, C-35/98, Zb., str. I-4071., t. 47. i 48.) ni ponovno uspostavljanje proračunske ravnoteže povećanjem poreznih prihoda (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. studenoga 2002., X i Y, C-436/00, Zb., str. I-10829., t. 50.).

               45

               U tim okolnostima, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da su im protivni propisi države članice o porezu na prihod trgovine na malo u prodavaonicama koji obvezuju porezne obveznike koji u smislu tih propisa predstavljaju, unutar grupe društava, „povezana društva“, da zbroje svoje prihode kako bi se primijenila vrlo progresivna stopa, a zatim da tako dobiveni iznos poreza podijele razmjerno svojim stvarnim prihodima, ako su – što je na sucu koji je uputio zahtjev da provjeri – porezni obveznici koji su obuhvaćeni najvišim razredom posebnog poreza, u većini slučajeva, „povezani“ s društvima koja imaju sjedište u drugoj državi članici.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članke 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da su im protivni propisi države članice o porezu na prihod trgovine na malo u prodavaonicama koji obvezuju porezne obveznike koji u smislu tih propisa predstavljaju, unutar grupe društava, „povezana društva“, da zbroje svoje prihode kako bi se primijenila vrlo progresivna stopa, a zatim da tako dobiveni iznos poreza podijele razmjerno svojim stvarnim prihodima, ako su – što je na sucu koji je uputio zahtjev da provjeri – porezni obveznici koji su obuhvaćeni najvišim razredom posebnog poreza, u većini slučajeva, „povezani“, s društvima koja imaju sjedište u drugoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 10. studenoga 2011.#Denise Couyoufa protiv Europska komisija.#Predmet F-110/10.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 30. travnja 2014.#Ordre des architectes protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2005/36/EZ – Članci 21. i 49. – Priznanje stručnih kvalifikacija – Pristup arhitektonskoj profesiji – Izuzimanje vježbeničke prakse.#Predmet C‑365/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      30. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2005/36/EZ — Članci 21. i 49. — Priznanje stručnih kvalifikacija — Pristup arhitektonskoj profesiji — Izuzimanje vježbeničke prakse“
      U predmetu C‑365/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Belgija), odlukom od 20. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 1. srpnja 2013., u postupku

         Ordre des architectes

      protiv

         État belge (Belgijske države),

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, J. Malenovský i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ordre des architectes, J. van Ypersele, avocat,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F. Gloaguen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i H. Støvlbæk, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 21. i 49. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL L 255, str. 22. i ispravak SL 2008, L 93, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 279/2009 od 6. travnja 2009. (SL L 93, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 274., u daljnjem tekstu: Direktiva 2005/36).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ordre des architectes i État belge u vezi s izuzimanjem vježbeničke prakse za arhitekte, predviđene belgijskim pravom, za državljane država članica koji nisu državljani Kraljevine Belgije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2005/36 stavila je izvan snage Direktivu Vijeća 85/384/EEZ od 10. lipnja 1985. o uzajamnom priznavanju diploma, potvrda i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama u području arhitekture, uključujući mjere koje olakšavaju učinkovitu primjenu prava poslovnog nastana i slobode pružanja usluga (SL L 223, str. 15.).

               4

               Uvodna izjava 19. Direktive 2005/36 propisuje:
               „Sloboda kretanja i uzajamno priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti [...] arhitekata, trebaju počivati na temeljnom načelu automatskoga priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađenih minimalnih uvjeta osposobljavanja. [...] Ovaj bi sustav trebalo dopuniti nizom stečenih prava koja kvalificirani stručnjaci mogu ostvarivati pod određenim uvjetima.“

               5

               Članak 1.. te direktive, naslovljen „Svrha“, propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila za pristup i obavljanje profesije, na temelju kojih države članice koje pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje na svom državnom području uvjetuju posjedovanjem određenih stručnih kvalifikacija (dalje u tekstu: država članica domaćin) priznaju stručne kvalifikacije stečene u drugim državama članicama (dalje u tekstu: matična država članica), koje nositelju omogućuju obavljanje iste profesije kao u matičnoj državi članici.“

               6

               Članak 4. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Priznavanjem stručnih kvalifikacija država članica domaćin omogućava korisniku pristup profesiji za koju je osposobljen u matičnoj državi članici kao i obavljanje te profesije pod jednakim uvjetima koji vrijede za njezine državljane.“

               7

               Članak 21. iste direktive, naslovljen „Načelo automatskog priznavanja“, u stavcima 1. i 5. predviđa:
               „1.   Svaka država članica priznaje dokaze o formalnoj osposobljenosti za [...] arhitekte, iz [točke 5.7.1. Priloga V.], koji zadovoljavaju minimalne uvjete osposobljavanja iz [članka 46.] te u svrhu pristupa profesionalnim djelatnostima i njihovom obavljanju priznaje tim dokazima na svom državnom području jednaku valjanost kao i dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje.
               Takve dokaze o formalnoj osposobljenosti moraju izdati nadležna tijela država članica i treba im priložiti, gdje je to primjereno, dokumente iz [točke 5.7.1. Priloga V.].
               Odredbe prvog i drugog podstavka ne utječu na stečena prava [naročito iz članka 49.].
               [...]
               5.   Dokaz o formalnoj osposobljenosti za arhitekte iz točke 5.7.1. Priloga V., koji se automatski priznaje u skladu sa stavkom 1., dokazuje završen program osposobljavanja koji nije započeo prije referentne akademske godine iz tog Priloga.“

               8

               Članak 46. Direktive 2005/36, naslovljen „Osposobljavanje arhitekata“, u stavku 1. propisuje:
               „1. Osposobljavanje arhitekata obuhvaća ukupno najmanje četiri godine redovnog studija ili šest godina studija od kojih su najmanje tri godine na sveučilištu ili usporedivoj obrazovnoj ustanovi. Osposobljavanje se završava uspješno položenim ispitom sveučilišnog stupnja.
               Takvo osposobljavanje koje mora biti sveučilišnog stupnja, a kojem je arhitektura glavni element, mora uravnoteženo pokrivati teoretske i praktične aspekte arhitektonskog osposobljavanja i osigurati stjecanje sljedećeg znanja i vještina:
               [...]“

               9

               Članak 49. te direktive, naslovljen „Stečena prava arhitekata“, određuje:
               „1.   Svaka država članica priznaje dokaz o formalnoj osposobljenosti za arhitekte naveden u Prilogu VI., koji izda druga država članica, a koji potvrđuje program osposobljavanja koji je počeo najkasnije u referentnoj akademskoj godini iz tog Priloga, čak i ako on ne ispunjava minimalne uvjete iz članka 46. te u svrhu pristupa i obavljanja profesionalnih djelatnosti arhitekta, takvim dokazima na svom državnom području priznaje jednak učinak kao dokazima o formalnoj osposobljenosti za arhitekta koje je sama izdala.
               [...]
               2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., svaka država članica priznaje sljedeće dokaze o formalnoj osposobljenosti te im u svrhu pristupa i obavljanja profesionalnih djelatnosti arhitekta priznaje isti učinak na svom državnom području kao dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje: potvrde koje državljanima država članica izdaju države članice koje su usvojile pravila koja uređuju pristup i obavljanje djelatnosti arhitekta […]
               [...]
               Potvrde iz prvog podstavka potvrđuju da je osoba bila ovlaštena najkasnije do tog datuma koristiti profesionalni naziv arhitekta […] da je prema tim pravilima stvarno obavljala te djelatnosti najmanje tri uzastopne godine tijekom pet godina prije izdavanja potvrde.“

         Belgijsko pravo

               10

               Članak 1. Zakona od 20. veljače 1939. o zaštiti naziva i profesije arhitekta (Moniteur belge od 25. ožujka 1939., str. 1942.), kako je izmijenjen Zakonom od 21. studenoga 2008., kojim se prenose direktive 2005/36/EZ i 2006/100/EZ te mijenjaju zakoni od 20. veljače 1939. o zaštiti naziva i profesije arhitekta i od 26. lipnja 1963. o osnivanju Ordre des Architectes (Moniteur belge od 11. veljače 2009., str. 11596., u daljnjem tekstu: Zakon od 20. veljače 1939.), određuje:
               „§ 1.   Nitko ne može koristiti profesionalni naziv arhitekta [...] ako nema diplomu kojom potvrđuje da je uspješno položio ispite koji se traže za stjecanje te diplome.
               § 2.   Ne dovodeći u pitanje stavke 1. i 4. i članke 7. i 12. ovog zakona, Belgijci i državljani drugih država članica Europske unije ili druge države članice Sporazuma o europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL 1994, L 1, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u)] u Belgiji mogu koristiti profesionalni naziv arhitekta ako posjeduju diplomu, potvrdu ili drugi dokaz iz Priloga 1.b ovom zakonu, kako je izmijenjen i objavljen u ažuriranoj verziji u Službenom listu Europske unije, u skladu s člankom 21. stavkom 7. podstavkom 2. [Direktive 2005/36]. Te ažurirane verzije se u cijelosti objavljuju u Moniteur belge, u obliku službenog mišljenja.
               § 2/1.   État belge priznaje dokaze o formalnoj osposobljenosti arhitekta iz Priloga 2.a koje izdaju druge države članice, a koji potvrđuju program osposobljavanja koji je počeo najkasnije u referentnoj akademskoj godini iz navedenog priloga, čak i ako ti dokazi ne ispunjavaju minimalne uvjete iz Priloga 1.a. État belge, u svrhu pristupa i obavljanja profesionalnih djelatnosti arhitekta, takvim dokazima na svojem državnom području priznaje jednak učinak kao dokazima o formalnoj osposobljenosti za arhitekta koje je sama izdala.
               [...]
               § 2/2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2/1, priznaju se potvrde koje državljanima država članica izdaju države članice koje su usvojile pravila koja uređuju pristup i obavljanje djelatnosti arhitekta na sljedeće datume:
               [...]
               Potvrde iz podstavka 1. potvrđuju da je njihov nositelj bio ovlašten koristiti profesionalni naziv arhitekta najkasnije od tog datuma i da je prema gore navedenim pravilima stvarno obavljao te djelatnosti najmanje tri uzastopne godine tijekom pet godina prije izdavanja potvrde.
               [...]“

               11

               Članak 50. stavak 1. Zakona od 26. lipnja 1963. o osnivanju Ordre des architectes (Moniteur belge od 5. srpnja 1963., str. 6945.), kako je izmijenjen Zakonom od 22. prosinca 2009. o prilagodbi određenih propisa Direktivi 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o uslugama na unutarnjem tržištu (Moniteur belge od 29. prosinca 2009., str. 82151., u daljnjem tekstu: Zakon od 26. lipnja 1963.), određuje:
               „Nitko ne može zahtijevati upis u popis Ordre ako ne obavi osposobljavanje u trajanju od dvije godine kod osobe koja je upisana u popis najmanje deset godina“.

               12

               Članak 52. točka (a) Zakona od 26. lipnja 1963. glasi:
               „Vijeća Ordre izuzimaju od cjelokupnog ili dijela vježbeničke prakse, pod uvjetima koje određuje Kralj:

                        (a)

                        državljane država članica Europskoga gospodarskog prostora ili [državljane] druge države članice koja je stranka [Sporazuma o EGP‑u] ako su u inozemstvu obavili praksu koja je ocijenjena istovjetnom vježbeničkoj praksi“.

               13

               Članak 1. Kraljeve odluke od 23. ožujka 2011. o izuzimanju vježbeničke prakse arhitekta (Moniteur belge od 11. travnja 2011., str. 23207., u daljnjem tekstu: Kraljeva odluka od 23. ožujka 2011.) predviđa:
               „Vijeća Ordre des architectes izuzimaju od vježbeničke prakse iz članka 50. Zakona od 26. lipnja 1963. o osnivanju Ordre des architectes državljane država članica Europskoga gospodarskog prostora ili druge države članice stranke [Sporazuma o EGP‑u] koji posjeduju diplomu, potvrdu ili drugi dokaz iz članka 1. stavka 2/2 te iz priloga 1.b i 2.a i b Zakonu od 20. veljače 1939. o zaštiti naziva i profesije arhitekta.
               Prvi podstavak ne primjenjuje se na diplome, potvrde ili druge dokaze koje dodjeljuje belgijsko tijelo iz priloga 1.b i 2.a gore navedenom zakonu od 20. veljače 1939.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               Zahtjev za prethodnu odluku sastavni je dio zahtjeva za poništenje Kraljeve odluke od 23. ožujka 2011. koju je Ordre des architectes podnio pred Conseil d’État tužbom od 25. svibnja 2011.

               15

               Podupirući taj zahtjev Ordre des architectes poziva se na kršenje članaka 50. i 52. točke (a) Zakona od 26. lipnja 1963. Naime, navedena kraljeva odluka predviđa izuzimanje od obveza vježbeničke prakse za sve državljane države koja je stranka Sporazuma o EGP‑u ili druge države članice, osim Kraljevine Belgije, koji posjeduju diplomu, potvrdu ili drugi dokaz iz članka 1. stavka 2/2 te iz priloga 1.b i 2.a i b Zakonu od 20. veljače 1939. Međutim, ona ne uvjetuje to izuzimanje uvjetima kojima se provjerava je li taj državljanin u inozemstvu obavio praksu koja je ocijenjena istovjetnom vježbeničkoj praksi. Ta kraljeva odluka isto tako predviđa opći mehanizam izuzimanja vježbeničke prakse s obzirom na kvalifikacije koje nabraja, a da izuzimanje ne uvjetuje time je li matična država članica otvorila pristup arhitektonskoj profesiji nositelju tih kvalifikacija. Nadalje, prilozi V. i VI. Direktivi 2005/36, to jest prilozi 1.b i 2.a Zakonu od 20. veljače 1939., nisu pravilno preneseni u belgijsko pravo. Posljedica toga jest to da Kraljeva odluka od 23. ožujka 2011. propisuje izuzimanje nositeljima diplome iz arhitekture koji ne posjeduju dodatnu potvrdu koja im omogućuje pristup arhitektonskoj profesiji u matičnoj državi članici, a koji joj mogu pristupiti u Belgiji, bez mogućnosti da im Ordre des architectes nametne obvezu vježbeničke prakse.

               16

               S tim u vezi sud koji je uputio zahtjev pojašnjava kako upućivanje iz Kraljeve odluke od 23. ožujka 2011. na dokaze navedene u prilozima 1.b i 2.a. Zakona od 20. veljače 1939. ne jamči postojanje minimalnog stručnog iskustva kada se nabrajaju dokazi o formalnoj osposobljenosti, kada se ne zahtijeva da im je priložena potvrda koja potvrđuje stvarno obavljanje djelatnosti arhitekta. Sud koji je uputio zahtjev iz toga zaključuje da iz Kraljeve odluke ne proizlazi da nositelji dokaza na koje se ona odnosi uživaju izuzimanje vježbeničke prakse samo ako su u potpunosti stručno kvalificirani. Iz toga slijedi da navedena Kraljeva odluka pogrešno tumači članak 52. podstavak 1. Zakona od 26. lipnja 1963., koji dodjeljivanje tog izuzimanja omogućava samo državljanima na koje se odnosi, koji su u inozemstvu obavili praksu koja je ocijenjena istovjetnom vježbeničkoj praksi, a za utvrđivanje čega nije dovoljno samo posjedovanje dokaza. Stoga je potrebno ispitati usklađenost članka 52. podstavka 1. Zakona od 26. lipnja 1963. s člankom 21. stavkom 1. i člankom 49. Direktive 2005/36.

               17

               U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:
               „Trebaju li članci 21. i 49. [Direktive 2005/36], u dijelu u kojem obvezuju svaku državu članicu da dokazima o formalnoj osposobljenosti prizna isti učinak u vezi s pristupom i obavljanjem profesionalnih djelatnosti na svojem državnom području kao dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje, biti tumačeni na način da državi zabranjuju da za upis u popis Ordre des architectes nositelj dokaza o formalnoj osposobljenosti arhitekta u skladu s člankom 46. navedene direktive ili nositelj iz članka 49. [stavka] 1. [iste] osim toga udovoljava i uvjetima vježbeničke prakse ili iskustva, istovjetnima onima koji se zahtijevaju od nositelja diploma koje su izdane na njezinom državnom području nakon što su stekli te uvjete?“

         O prethodnom pitanju

               18

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li članci 21. i 49. Direktive 2005/36, u verziji mjerodavnoj za glavni postupak, biti tumačeni na način da su protivni tome da država članica domaćin od nositelja stručne kvalifikacije stečene u matičnoj državi članici zahtijeva da obavi vježbeničku praksu ili dokaže da posjeduje istovjetno stručno iskustvo, kako bi mu bilo dopušteno obavljanje arhitektonske profesije.

               19

               Potrebno je podsjetiti na to da ako se radi o pristupu određenom broju reguliranih profesija ta direktiva predviđa uzajamno priznavanje stručnih kvalifikacija. Kao što to proizlazi iz članka 1. i članka 4. stavka 1. navedene direktive, osnovni cilj međusobnog priznavanja jest nositelju stručne kvalifikacije, koja mu otvara pristup profesiji reguliranoj u njegovoj matičnoj državi članici, omogućiti pristup profesiji za koju je osposobljen u matičnoj državi članici u državi članici domaćinu kao i obavljanje te profesije pod jednakim uvjetima koji vrijede za njezine državljane.

               20

               U odnosu na, posebice, arhitektonsku profesiju, ista direktiva predviđa sustav automatskog priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađenih minimalnih uvjeta osposobljavanja, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 19.

               21

               Prema sudskoj praksi koja se odnosi na Direktivu 85/384, koja je stavljena izvan snage Direktivom 2005/36, takav sustav automatskog priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti protivan je tome da država članica domaćin uvjetuje priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti koji odgovaraju uvjetima kvalifikacija koje predviđaju propisi Unije o dodatnim uvjetima (u tom smislu vidi presude Komisija/Portugal, C‑43/06, EU:C:2007:300, t. 27. i 28. kao i Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia i dr., C‑111/12, EU:C:2013:100, t. 43. i 44.).

               22

               To razmatranje jednako vrijedi za Direktivu 2005/36. S tim u vezi, najprije je potrebno podsjetiti na to da su odredbe te direktive nedvosmislene. Isto tako, u vezi s pristupom arhitektonskoj profesiji, članak 21. stavak 1. podstavak 1. navedene direktive predviđa da države članice priznaju dokaze o formalnoj osposobljenosti iz Priloga V. točke 5.7.1. iste direktive, priznajući im, u onome što se odnosi na pristup arhitektonskoj profesiji, jednaku valjanost kao i dokazima o formalnoj osposobljenosti koje same izdaju. Na temelju članka 21. stavka 1. podstavka 2. Direktive 2005/36, takve dokaze moraju izdati nadležna tijela država članica i treba im priložiti, gdje je to potrebno, dodatne potvrde. Prilog V. točka 5.7.1. te direktive za svaku državu članicu nabraja dokaze o formalnoj osposobljenosti, tijela koja su ovlaštena dodijeliti ih i dodatne potvrde koje omogućuju pristup arhitektonskoj profesiji. Navedeni dokazi i potvrde u skladu su s minimalnim uvjetima osposobljavanja arhitekta opisanima u članku 46. navedene direktive.

               23

               Članak 21. stavak 1. Direktive 2005/36 dopunjen je člankom 49. te direktive. Iz članka 49. stavka 1. Direktive 2005/36 proizlazi da države članice priznaju dokaze o formalnoj osposobljenosti navedene u Prilogu VI. navedenoj direktivi koji su izdani nakon završetka programa osposobljavanja koji je počeo najkasnije u referentnoj akademskoj godini iz tog priloga, čak i ako on ne ispunjava minimalne uvjete iz članka 46. Glede pristupa profesiji arhitekta države članice su tim dokazima obvezne priznati jednak učinak kao dokazima o formalnoj osposobljenosti za arhitekta koje same izdaju.

               24

               Iz toga slijedi da prema sustavu automatskog priznavanja dokaza o stručnim kvalifikacijama, kada se radi o arhitektonskoj profesiji, članci 21., 46. i 49. Direktive 2005/36 ne ostavljaju nikakav diskrecijski prostor državama članicama. Isto tako, kada je državljanin države članice nositelj jednog dokaza o formalnoj osposobljenosti i dodatnih potvrda iz Priloga V. točke 5.7.1. ili Priloga VI. toj direktivi, treba mu se omogućiti obavljanje arhitektonske profesije u drugoj državi članici koja mu ne može nametnuti obvezu stjecanja ili dokazivanja da je stekao dodatne stručne kvalifikacije.

               25

               Kao drugo, isključivanje svih dodatnih uvjeta, koje proizlazi iz točke 21. ove presude, tim se više nameće ako se radi o navedenoj direktivi, koja sama osnažuje automatski karakter priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti glede arhitektonske profesije, u odnosu na Direktivu 85/384. Naime, potonja direktiva je u članku 23. stavku 1. predvidjela mogućnost da država članica nameće dodatne uvjete vježbeničke prakse nositeljima dokaza o formalnoj osposobljenosti koji su izdani u drugoj državi članici iako se na navedene dokaze odnosi međusobno priznavanje. Ta klauzula uklonjena je iz Direktive 2005/36 bez, u osnovi, izmjene odredbi koje se odnose na međusobno priznavanje, a upravo su te odredbe bile predmet sudske prakse navedene u točki 21. ove presude.

               26

               Važno je međutim pojasniti da, iako su načela koja reguliraju sustav automatskog međusobnog priznavanja stručnih kvalifikacija arhitekta, predviđen Direktivom 2005/36, navedena u člancima 21., 46. i 49. te direktive, provedba tog sustava temelji se na sadržaju priloga V. i VI. toj direktivi, kao što proizlazi iz članaka 22. i 23. ove presude. Dobro funkcioniranje sustava automatskog međusobnog priznavanja iz direktive 2005/36 dakle pretpostavlja da su države članice pravilno prenijele ne samo članke 21., 46. i 49. te direktive već i priloge V. i VI. toj direktivi.

               27

               S obzirom na prethodna razmatranja, odgovor na postavljeno pitanje jest da članke 21. i 49. Direktive 2005/36 treba tumačiti u smislu da se protive tomu da država članica domaćin od nositelja stručne kvalifikacije stečene u matičnoj državi članici i navedene u Prilogu V. točki 5.7.1. ili Prilogu VI. toj direktivi zahtijeva da obavi vježbeničku praksu ili dokaže da posjeduje istovrijedno stručno iskustvo kako bi mu bilo dopušteno obavljanje arhitektonske profesije.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članke 21. i 49. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 279/2009 od 6. travnja 2009., treba tumačiti u smislu da se protive tomu da država članica domaćin od nositelja stručne kvalifikacije stečene u matičnoj državi članici zahtijeva da, prema Prilogu V. točki 5.7.1. ili Prilogu VI. toj direktivi, obavi vježbeničku praksu ili dokaže da posjeduje istovrijedno stručno iskustvo kako bi mu bilo dopušteno obavljanje arhitektonske profesije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 27. lipnja 1991. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG protiv Komisije Europskih zajednica. # EZUČ. # Predmet T-120/89.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 12. studenoga 2015.#CEDC International sp. z o.o. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice WISENT VODKA – Raniji nacionalni trodimenzionalni žig ŹUBRÓWKA – Relativni razlozi za odbijanje – Sličnost žigova – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-450/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. studenog 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Članak 56. UEZ-a.#Predmet C-540/07.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # AEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-392/08.