title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. travnja 2015.#Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2005/29/EZ ‒ Nepoštena poslovna praksa ‒ Pogrešna informacija koju je telekomunikacijski operater dao pretplatniku uzrokovavši mu dodatne troškove ‒ Kvalifikacija ,zavaravajuće poslovne prakse’.#Predmet C-388/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑388/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Kúria (Mađarska), odlukom od 14. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 8. srpnja 2013., u postupku koji je pokrenuo
            Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság
            uz sudjelovanje
            UPC Magyarország Kft.,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: I. Illéssy, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. rujna 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za UPC Magyarország Kft., A. Simon, ügyvéd ,
            – za mađarsku vladu, M. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, M. van Beek i A. Tokár, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. listopada 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.). (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (Mađarske agencije za zaštitu potrošača) i UPC Magyarország Kft. (u daljnjem tekstu: UPC) o pogrešnoj informaciji koju je UPC dao jednom od svojih pretplatnika, zbog čega je potonji snosio dodatne troškove.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U uvodnim izjavama 5. do 9., 11. do 14., 18. i 22. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi navodi se:
            „(5) [...] [p]repreke slobodnom prekograničnom kretanju usluga i robe te slobodi poslovnog nastana [...] trebalo [bi] ukloniti. Te se prepreke mogu ukloniti jedino tako da se na razini Zajednice ustanove jednoobrazna pravila koja utvrđuju visoku razinu zaštite potrošača, kao i tako da se razjasne određeni pravni koncepti na razini Zajednice, u mjeri koja je nužna za uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i zadovoljavanje zahtjeva pravne sigurnosti.
            (6) Ovom se Direktivom stoga usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. [...]
            (7) Ova se Direktiva tiče poslovne prakse koja je u izravnom odnosu s utjecajem na potrošačev[e] odluk[e] o transakcijama vezanim uz proizvode. [...]
            (8) Ova Direktiva izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta prema potrošaču. Pri tome, ona također neizravno štiti legitimne poslovne subjekte od njihovih konkurenata na tržištu koji se ne ponašaju u skladu s pravilima ove Direktive te na taj način jamči pošteno tržišno natjecanje u područjima koja uređuje. [...]
            (9) Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pojedinačnu praksu [pojedinačne tužbe] [podnesene od strane] onih kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta. Ne dovodi u pitanje ni pravila Zajednice i nacionalna pravila o ugovornom pravu [...]
            [...]
            (11) Visoki stupanj usklađenosti postignut usklađivanjem nacionalnih odredaba putem ove Direktive stvara zajednički visok stupanj zaštite potrošača. Ovom Direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...]
            (12) Usklađivanje će u znatnoj mjeri povećati pravnu sigurnost kako za potrošače, tako i za poslovne subjekte. Obje će se skupine moći oslanjati na jedinstven pravni okvir temeljen na jasno utvrđenim pravnim konceptima koji uređuju sve aspekte nepoštene poslovne prakse u cijeloj Europskoj uniji. [...]
            (13) [...] Stoga, jedinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom Direktivom [...] trebala [bi se] jednako primjenjivati na nepoštenu poslovnu praksu […] koja slijedi sklapanje ugovora i javlja se tijekom njegovog izvršenja. Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa.
            (14) Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor. [...]
            [...]
            (18) [...] U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud [...]
            [...]
            (22) Potrebno je da države članice utvrde sankcije za povredu odredaba ove Direktive i osiguraju provedbu tih sankcija. Sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.“
            4. Sukladno članku 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi:
            „Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.“
            5. U članku 2. navedene direktive predviđa se:
            „Za potrebe ove Direktive:
            (a) ,potrošač’ znači svaka fizička osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe koje sežu izvan njezine trgovačke odnosno poslovne djelatnosti, obrta ili slobodnog zanimanja;
            (b) ,trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca;
            (c) ,proizvod’ znači svu robu ili usluge [...]
            (d) ,poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;
            [...]
            (h) ,profesionalna pažnja’ znači standard posebne vještine i pažnje koja se u razumnoj mjeri očekuje u odnosu trgovca prema potrošačima, i to razmjerno [u skladu] s poštenom tržišnom praksom i/ili opć[im] načel[om] dobre vjere u području aktivnosti trgovca;
            [...]“
            6. Članak 3. navedene direktive određuje:
            „1. Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu [poslovnih subjekata] prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla [poslovne transakcije] u vezi s proizvodom.
            2. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje ugovorno pravo, a posebno pravila o […] učinku ugovora.
            [...]“
            7. Članak 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse“, glasi kako slijedi:
            „1. Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
            2. Poslovna praksa je nepoštena:
            (a) ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
            i
            (b) ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti [može narušiti] gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.
            [...]
            4. Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:
            (a) zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;
            [...]
            5. Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.“
            8. Kao što je i vidljivo iz njihovih naslova, u člancima 6. i 7. te direktive definiraju se „zavaravajuće radnje“ i „zavaravajuća izostavljanja“.
            9. Članak 6. stavak 1. navedene direktive propisuje:
            „Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati [može zavarati] prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti [ga može navesti] da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
            (a) postojanje ili priroda proizvoda;
            (b) glavna obilježja proizvoda kao što su njegova raspoloživost, pogodnosti, rizici, izvedba, sastav, pripadajući pribor, poslijeprodajne usluge za korisnike [i postupanje po pritužbama], metoda i datum proizvodnje odnosno nabave, isporuka, spremnost za uporabu, korištenje, količina, specifikacija, zemljopisno odnosno trgovačko podrijetlo, rezultati koji se očekuju od njegove uporabe odnosno rezultati i materijalna obilježja testova ili kontrola provedenih na proizvodu;
            (c) mjera u kojoj je trgovac preuzeo obveze [...]
            (d) cijena ili način na koji je cijena izračunana, odnosno postojanje posebne cjenovne prednosti;
            [...]
            (g) prava potrošača [...]“
            10. Prema članku 11. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi:
            „1. Države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama ove Direktive u interesu potrošača.
            Takva sredstva uključuju pravne odredbe prema kojima osobe odnosno organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju zakoniti [opravdani] interes u borbi protiv nepoštene poslovne prakse, uključujući i konkurente na tržištu, mogu:
            a) iskoristiti pravno sredstvo protiv takve nepoštene poslovne prakse;
            i/ili
            b) iznijeti takvu nepoštenu poslovnu praksu pred upravno tijelo nadležno bilo za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje primjerenog pravnog postupka.
            [...]
            2. Prema pravnim odredbama iz stavka 1. države članice sudovima odnosno upravnim tijelima dodjeljuju ovlasti koje im, u slučajevima kada takve mjere smatraju nužnima uzimajući u obzir sve uključene interese, a posebno javni interes, omogućuju sljedeće:
            (a) da daju nalog za prestanak nepoštene poslovne prakse, odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za nalog za njezin prestanak;
            ili
            (b) ako nepoštena poslovna praksa još nije provedena, ali je njezina provedba neminovna, da daju nalog za zabranu te prakse odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za njezinu zabranu,
            čak i bez dokaza stvarnog gubitka ili štete odnosno namjere ili nepažnje na strani trgovca.
            [...]“
            11. Članak 13. navedene direktive propisuje:
            „Države članice utvrđuju sankcije za povredu nacionalnih odredaba usvojenih u primjeni ove Direktive i poduzimaju sve mjere nužne za njihovu provedbu. Te su sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. Te su sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.“
            Mađarsko pravo
            12. Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi prenesena je u mađarsko pravo Zakonom br. XLVII iz 2008. o zabrani nepoštene poslovne prakse prema potrošačima.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            13. Iz odluke kojom je upućen zahtjev razvidno je da je L. I. Szabó, kao privatna osoba koja je dugo vremena bila pretplatnik UPC‑a, pružatelja usluga kabelske televizije, želeći prekinuti ugovorni odnos s tim društvom zatražio tijekom travnja 2010. da mu potonje društvo navede na koje se razdoblje točno odnosi račun izdan mu tijekom 2010. godine s obzirom na to da račun nije sadržavao spomenuto navedeno razdoblje.
            14. UPC je podnositelju zahtjeva odgovorio da se potonji godišnji račun odnosio na „razdoblje od 11. siječnja 2010. do 10. veljače 2011.“.
            15. Želeći da se prestanak pretplate koju je bio ugovorio s UPC‑om podudara sa zadnjim danom već podmirenih pruženih usluga, L. I. Szabó je zatražio raskid predmetnog ugovora s učinkom od 10. veljače 2011.
            16. Pružanje usluga prekinuto je tek 14. veljače 2011., a podnositelj zahtjeva je 12. ožujka 2011. od UPC‑a primio ispravu kojom se od njega tražilo da plati iznos od 5243 mađarskih forinti (HUF) na ime zaostalih plaćanja zaključno do 14. veljače 2011.
            17. L. I. Szabó podnio je prigovor pred Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelősége (Inspektorat za zaštitu potrošača pri Uredu državne uprave u Budimpešti) tvrdeći da je dobio pogrešnu informaciju slijedom koje je trebao platiti dodatni iznos od 5243 HUF, s obzirom na to da je morao snositi troškove pretplate za isto razdoblje kod dvaju različitih pružatelja usluga, dok je pružena usluga bila takve naravi da je nije bilo moguće istovremeno primiti od dva pružatelja usluga.
            18. Odlukom od 11. srpnja 2011. spomenuto tijelo naložilo je UPC‑u plaćanje novčane kazne u iznosu od 25.000 HUF zbog nepoštene poslovne prakse na temelju Zakona br. XLVII iz 2008. o zabrani nepoštene poslovne prakse prema potrošačima. Tu odluku potvrdio je 10. listopada 2011. Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság, kao drugostupanjsko tijelo, smatrajući da dostavljanje pogrešne informacije samo po sebi predstavlja povredu dužnosti postupanja s profesionalnom pažnjom, bez potrebe posebnog ispitivanja pitanja povrede te dužnosti u konkretnom slučaju.
            19. U postupku koji je pokrenuo UPC, Fővárosi Törvényszék (sud u Budimpešti) preinačio je odluku spomenutog državnog tijela od 10. listopada 2011. te je ukinuo novčanu kaznu koja je bila izrečena tom društvu. Taj je sud smatrao da je pitanje povrede dužnosti postupanja s profesionalnom pažnjom trebalo biti razmotreno i u slučaju dostavljanja pogrešne informacije kao i da nije bilo moguće utvrditi postojanje navedene povrede jer je navedeno ispitivanje ukazivalo na nepostojanje namjere dotičnog trgovca da zavara potrošača.
            20. Naime, on je istaknuo da postupanje koje se stavlja na teret UPC‑u u konkretnom slučaju nije dio kontinuiranog djelovanja, a izoliranu administrativnu pogrešku koja se tiče samo jednog klijenta ne može se smatrati „praksom“. Smatra da se u ovom slučaju radilo o običnoj omašci u pisanju na mjestu gdje se navodi brojka („2“ kao oznaka za mjesec veljaču umjesto „1“ kao oznaka za mjesec siječanj) i da je potrošač uostalom mogao doći do informacija iz više drugih izvora.
            21. Navedeni sud dodao je i da u predmetnom postupku nije bila riječ ni o cijeni ni o načinu izračuna cijene, a još manje o postojanju cjenovne prednosti u smislu članka 6. stavka 1. točke (d) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, pa informacija koju je dao UPC nije zavaravajuća nego samo pogrešna. Navodi da ovu ocjenu potvrđuje i činjenica da je Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság (Državna agencija za medije i telekomunikacije) odbila žalbu po kojoj je postupala u istom predmetu.
            22. Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság u prilog žalbi u kasacijskom postupku koji je pokrenuo pred Kúrijom (vrhovnim sudom) prije svega navodi da UPC ne osporava da je dostavio pogrešnu informaciju na temelju koje je potrošač odredio datum raskida svoje pretplate.
            23. To tijelo nadalje tvrdi da, kada je riječ o dostavljanju takve informacije, nije potrebno odvojeno ispitivati pitanje povrede dužnosti postupanja s profesionalnom pažnjom.
            24. Također, Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság osporava stajalište prema kojem nije bilo potrebno utvrđivanje postojanja „poslovne prakse“ ako se postupanje koje se stavljalo na teret odnosilo na samo jednog potrošača. Naime, tvrdi da se izraz „potrošač“ u člancima 6. do 9. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi uvijek koristi u jednini te da tu direktivu treba tumačiti u skladu s njezinim ciljem.
            25. Konačno, tvrdi da se pogrešna informacija o kojoj je riječ ticala načina izračuna cijene u smislu članka 6. stavka 1. točke (d) navedene direktive ili, barem, određivanja razdoblja kojim je obuhvaćena usluga te ulazi u članak 6. stavak 1. točku (b) iste direktive kao glavno obilježje pružene usluge.
            26. U tim okolnostima Kúria je odlučila prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da u slučaju zavaravajuće poslovne prakse u smislu članka 5. stavka 4. navedene direktive nije moguće odvojeno ispitivanje kriterija iz članka 5. stavka 2. točke (a)?
            2. Može li se smatrati da davanje neistinite informacije samo jednom potrošaču predstavlja poslovnu praksu u smislu navedene direktive?“
            O prethodnim pitanjima
            27. Prije svega treba reći da prvo postavljeno pitanje polazi od pretpostavke da je slučaj iz glavnog postupka obuhvaćen područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.
            28. Međutim, kao prvo, valja istaknuti da se samo ako je moguće dostavljanje informacije poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku smatrati „poslovnom praksom“ u smislu članka 2. točke (d) te direktive, može razmatrati koje uvjete ta praksa mora ispunjavati da bi je se smatralo „zavaravajućom“ u smislu članaka 6. i 7. te direktive.
            29. Kao drugo, Sud je pozvan izjasniti se o određivanju značenja i područja primjene pojma „poslovne prakse“ za potrebe primjene navedene direktive u okviru ispitivanja drugog pitanja.
            30. S obzirom na navedeno, valja prije svega odgovoriti na drugo pitanje.
            Drugo pitanje
            31. Drugo pitanje u bitnome se odnosi na određivanje treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti u smislu da se dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, može smatrati „zavaravajućom poslovnom praksom“ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača.
            32. U tom pogledu valja s jedne strane podsjetiti da je cilj Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi osigurati visoku razinu zaštite potrošača kroz potpuno usklađivanje pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi (vidjeti među ostalim presude Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, t. 27.; Citroën Belux, C‑265/12, EU:C:2013:498, t. 20.; CHS Tour Services, C‑435/11, EU:C:2013:574, t. 47., te Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 34.).
            33. S druge strane, kako iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Europske unije tako i iz načela jednakosti proizlazi da tekst odredbe prava Europske unije, koja ne sadrži izravno upućivanje na pravo država članica radi određivanja njezinog značenja i područje primjene, u pravilu treba imati autonomno i ujednačeno tumačenje u cijeloj Uniji (vidjeti među ostalim presudu Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
            34. Kao prvo, Sud je već zauzeo stajalište da se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ističe po sadržajno posebno širokom području primjene (presude Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, t. 21., i Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 40.), s obzirom na to da je zakonodavac Unije postavio vrlo široko shvaćanje pojma „poslovne prakse“ u smislu te direktive jer se ona u članku 2. točki (d) definira kao „svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac“.
            35. Stoga se jedini kriterij koji određuje navedena odredba odnosi na to da praksa trgovca mora biti u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem stvari ili usluge potrošačima (vidjeti među ostalim presude Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, EU:C:2010:12, t. 39., i CHS Tour Services, C‑435/11, EU:C:2013:574, t. 27.).
            36. Kao drugo, sukladno članku 3. stavku 1. u vezi s člankom 2. točkom (c) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, pojam „poslovne prakse“ iz te direktive obuhvaća aktivnosti trgovca slijedom poslovne transakcije čiji je predmet bilo koja roba ili usluga. Također, iz uvodne izjave 13. te direktive proizlazi da se ona primjenjuje na poslovnu praksu u odnosima između trgovca i potrošača, nastavno na sklapanje ugovora ili tijekom njegovog izvršenja.
            37. Slijedom navedenog, valja zaključiti da je dostava informacije koju je, kao što je to u glavnom postupku, poduzeo poslovni subjekt u okviru poslijeprodajne usluge pretplate na kabelsko televizijsko emitiranje koju je potpisala privatna osoba, obuhvaćena pojmom „poslovne prakse“ u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.
            38. Također, sukladno članku 5. stavcima 1. i 4. te direktive, posebno je zabranjena i nepoštena svaka zavaravajuća poslovna praksa.
            39. Kao što je vidljivo iz teksta samog članka 6. stavka 1. navedene direktive, poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije pa je stoga neistinita ili ako na bilo koji način zavarava ili bi mogla zavarati prosječnog potrošača, među ostalim o glavnim obilježjima stvari ili usluge, uključujući i poslijeprodajne usluge, o cijeni ili načinu na koji je cijena izračunata kao i o pravima potrošača, te ako potrošača navodi ili bi ga mogla navesti da donese poslovnu odluku koju inače ne bi donio.
            40. Treba zaključiti, kao što proizlazi iz odluke kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku, da su u slučaju iz glavnog postupka svi čimbenici navedeni u toj odredbi ispunjeni. Naime, taj slučaj karakterističan je po činjenici da je potrošač, nakon što je podnio zahtjev koristeći svoje pravo da raskine ugovor o uslugama koji je ugovorio s trgovcem, od trgovca primio pogrešnu informaciju o trajanju odnosa koji vezuje dvije strane te po činjenici da je pogreška koju je učinio poslovni subjekt spriječila pojedinca da donese informiranu odluku i pritom mu uzrokovala dodatne troškove.
            41. S tim u vezi treba naglasiti da činjenica da je do postupanja dotičnog trgovca došlo samo jednom i da je ono utjecalo na samo jednog potrošača nema nikakve važnosti u ovom kontekstu.
            42. Naime, ni definicije navedene u članku 2. točkama (c) i (d), članku 3. stavku 1. i članku 6. stavku 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ni ta direktiva promatrana u cijelosti ne sadrže naznaku da bi činjenje ili propuštanje trgovca trebali biti repetitivni ili se ticati više od jednog potrošača.
            43. Uzevši u obzir potrebu zaštite potrošača koja čini temelj navedene direktive, spomenute odredbe ne mogu se tumačiti kao da se njima postavljaju uvjeti te vrste, s obzirom na to da se oni u njima izričito ne navode (vidjeti u tom smislu presudu CHS Tour Services, C‑435/11, EU:C:2013:574, t. 41.).
            44. Nadalje, teza koju zastupa UPC prema kojoj se izolirano djelovanje trgovca koje je utjecalo samo na jednog potrošača ne može smatrati dijelom „prakse“ u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi mogla bi izazvati ozbiljne teškoće.
            45. Prvo, ta direktiva ne određuje nikakav prag, bilo u pogledu učestalosti ili broja obuhvaćenih potrošača, iznad kojeg bi radnja ili propuštanje trebali ulaziti u područje primjene direktive, pa teza koju zastupa UPC nije u skladu s načelom pravne sigurnosti.
            46. Drugo, ta bi teza podrazumijevala da potrošač mora dokazati da su drugi pojedinci oštećeni od strane istog operatera. Ali u praksi je iznimno teško pružiti takav dokaz.
            47. Također, bez ikakvog je značaja i navodno nenamjerna narav postupanja o kojem je riječ u glavnom postupku.
            48. Naime, u članku 11. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi izričito se određuje da je primjena mjera koje poduzimaju države članice radi borbe protiv takve prakse neovisna o dokazivanju namjere odnosno nepažnje trgovca, jednako kao i o stvarnoj šteti koju je pretrpio potrošač.
            49. U svakom slučaju, kao što i proizlazi iz korištenja izraza „vjerojatno da će“ [„može“] [francuski: susceptible ], članak 6. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u suštini je preventivne naravi pa je, za potrebe primjene ovog članka, dovoljno da je trgovac dostavio objektivno pogrešnu informaciju koja je takva da može negativno utjecati na potrošačevu poslovnu odluku.
            50. U konkretnom slučaju jasno je da, u slučaju da UPC nije učinio pogrešku u pogledu datuma, stranka s kojom je bio u ugovornom odnosu ne bi tražila raskid svog ugovora s učinkom od 10. veljače 2011. jer je mjerodavni datum bio 10. siječnja 2011., kao i da joj je zbog proteka vremena između ta dva datuma nastao dodatni trošak. Osim toga, slijedom razmatranja iz točke 48. ove presude i analogno stajalištu koje je Sud zauzeo u presudi Purely Creative i dr. (C‑428/11, EU:C:2012:651, t. 57.), u tom je pogledu bez ikakvog utjecaja činjenica da je dodatni trošak potrošača zanemariv.
            51. Navedeno tumačenje potvrđuje i činjenica da se njime osigurava puni učinak Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, jamčeći da, sukladno zahtjevu da se osigura visoka razina zaštite potrošača predviđenom među ostalim u članku 1. te direktive, nepoštena poslovna praksa bude, sukladno članku 11. stavku 1. prvom podstavku iste direktive, učinkovito suzbijana „u interesu potrošača“. Kao što slijedi među ostalim iz njezinih uvodnih izjava 7., 8., 11., 13. i 14., tom direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača (vidjeti presudu Trento Sviluppo i Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, t. 32.).
            52. Sud je tako već zauzeo stajalište da su odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi zapravo osmišljene iz perspektive potrošača kao adresata i žrtve nepoštene poslovne prakse (vidjeti presudu Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
            53. Cilj Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, koji se sastoji u tome da se potrošače u potpunosti zaštiti od prakse te vrste, počiva na činjenici da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na trgovca, posebice kada je riječ o razini obaviještenosti, pa ga stoga treba smatrati ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na svog suugovaratelja (vidjeti presudu Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 35.).
            54. S obzirom na prethodna razmatranja, valja smatrati da je bez važnosti tvrdnja UPC‑a da je potrošač u konkretnom slučaju mogao i sam doći do točne informacije.
            55. U tim okolnostima treba zaključiti da postupanje poput onog iz glavnog postupka koje se stavlja na teret UPC‑u ulazi u područje primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi pa se stoga na njega primjenjuju pravila propisana tom direktivom.
            56. Uz navedeno pojašnjenje treba reći i da ta direktiva predviđa samo, i to u članku 5. stavku 1., da se nepoštena poslovna praksa „zabranjuje“.
            57. Sud je već ranije zauzeo stajalište da navedena direktiva državama članicama stoga daje diskrecijski prostor kod izbora nacionalnih mjera za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, sukladno člancima 11. i 13. te direktive, pod uvjetom da su odgovarajuće i učinkovite i da su tako predviđene sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (presuda Köck, C‑206/11, EU:C:2013:14, t. 44.).
            58. Iz navedenog slijedi da države članice moraju predvidjeti odgovarajući sustav sankcija za trgovce koji primjenjuju nepoštenu poslovnu praksu, pazeći da te sankcije među ostalim odgovaraju načelu proporcionalnosti. U tom će kontekstu biti moguće valjano uzeti u obzir u obzir čimbenike kao što su učestalost prakse o kojoj je riječ, njezin namjerni ili nenamjerni karakter i značaj štete koju je ona uzrokovala potrošaču.
            59. U konkretnom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku je da ocijeni, uzimajući u obzir sve karakteristične okolnosti predmeta u kojem vodi postupak, jesu li posljedice, primjenom temeljem nacionalnog propisa kojim je prenesena Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi, koje proizlaze iz zabrane zavaravajuće poslovne prakse koju je u predmetnom slučaju koristio trgovac, u skladu sa zahtjevima iz te direktive, a osobito s načelom proporcionalnosti.
            60. Slijedom svih navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti u smislu da se dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba smatrati „zavaravajućom poslovnom praksom“ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača.
            Prvo pitanje
            61. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u bitnome želi znati treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da je, u slučaju kad poslovna praksa zadovoljava sve kriterije navedene u članku 6. stavku 1. te direktive da bi je se smatralo zavaravajućom praksom prema potrošaču, potrebno također provjeriti je li takva praksa usto u suprotnosti sa standardom profesionalne pažnje u smislu članka 5. stavka 2. točke (a) navedene direktive da bi je se moglo opravdano smatrati nepoštenom, a time i zabranjenom na temelju članka 5. stavka 1. iste direktive.
            62. Sud je već bio u prilici odgovoriti na to pitanje u presudi CHS Tour Services (C‑435/11, EU:C:2013:574), a u njoj izneseni odgovor u potpunosti se može primijeniti i na ovaj predmet.
            63. U tim okolnostima, iz razloga koji su jednaki onima iznesenima u točkama 31. do 47. presude CHS Tour Services (C‑435/11, EU:C:2013:574), na prvo pitanje valja odgovoriti da Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti na način da, u slučaju kad poslovna praksa zadovoljava s ve kriterije navedene u članku 6. stavku 1. te direktive da bi je se smatralo zavaravajućom praksom prema potrošaču, nije potrebno još i provjeriti je li takva praksa u suprotnosti sa standardom profesionalne pažnje u smislu članka 5. stavka 2. točke (a) navedene direktive da bi je se moglo opravdano smatrati nepoštenom, a time i zabranjenom na temelju članka 5. stavka 1. iste direktive.
            Troškovi
            64. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) treba tumačiti na način da se dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba smatrati „zavaravajućom poslovnom praksom“ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača.
            2. Direktivu 2005/29 treba tumačiti na način da, u slučaju kad poslovna praksa zadovoljava sve kriterije navedene u članku 6. stavku 1. te direktive da bi je se smatralo zavaravajućom praksom prema potrošaču, nije potrebno još i provjeriti je li takva praksa u suprotnosti sa standardom profesionalne pažnje u smislu članka 5. stavka 2. točke (a) navedene direktive da bi je se moglo opravdano smatrati nepoštenom, a time i zabranjenom na temelju članka 5. stavka 1. iste direktive.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. prosinca 2011.#A2A SpA, ranije AEM SpA protiv Europske komisije.#Žalba - Tužba za poništenje - Dopuštenost - Članak 87. UEZ-a - Članak 88. UEZ-a - Članak 10. UEZ-a.#Predmet C-320/09 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 25. studenoga 2015.#Holding Soprema protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Verbalni žig SOPRAPUR – Raniji verbalni žig Zajednice Sopro – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost proizvoda i znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-763/14.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 30. studenoga 2016.#Automobile Club di Brescia protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije e‑miglia – Raniji verbalni žigovi Europske unije MILLE MIGLIA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-458/15.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 7. lipnja 2011.#Ciarán Toland protiv Europskog parlamenta.#Predmet T-471/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. listopada 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 90/388/EEZ.#Predmet C-334/03.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 19. listopada 2017.#Viktor Fedorovič Janukovič protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštavanje imena tužitelja.#Predmet C-598/16 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 19. listopada 2017.#Daniele Possanzini protiv Agencije za europsku graničnu i obalnu stražu.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Postupak ocjenjivanja za 2009. – Nadležnost potvrditelja – Izmjena prvotne ocjene ocjenjivača od strane potvrditelja – Prethodni sastanak za usuglašavanje između potvrditelja i ocjenjivača – Bitna povreda postupka – Ispitivanje po službenoj dužnosti.#Predmet T-686/16 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. veljače 2010.#Graphic Procédé protiv Ministère du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-88/09.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. prosinca 2013.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Državne potpore – Članak 108. stavci 1. i 2. UFEU‑a – Potpora koju je dodijelila Mađarska radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta – Nadležnost Vijeća Europske unije – Zatečeni program potpora – Odgovarajuće mjere – Nerazdvojivost dvaju programa potpora – Promjena okolnosti – Iznimne okolnosti – Gospodarska kriza – Očita pogreška u ocjeni – Načelo proporcionalnosti.#Predmet C-121/10.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      4. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Državne potpore — Članak 108. stavci 1. i 2. UFEU‑a — Potpora koju je dodijelila Mađarska radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta — Nadležnost Vijeća Europske unije — Zatečeni program potpora — Odgovarajuće mjere — Nerazdvojivost dvaju programa potpora — Promjena okolnosti — Iznimne okolnosti — Gospodarska kriza — Očita pogreška u ocjeni — Načelo proporcionalnosti“
      U predmetu C‑121/10,
      povodom tužbe za poništenje podnesene 4. ožujka 2010. na temelju članka 263. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju V. Di Bucci i L. Flynn, kao i A. Stobiecka‑Kuik i K. Walkerová, u svojstvu agenata, sa stalnom adresom u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju É. Sitbon i F. Florindo Gijón, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koje podupiru:

         Republika Litva, koju zastupaju D. Kriaučiūnas i L. Liubertaitė, u svojstvu agenata,

         Mađarska, koju zastupaju G. Koós i M. Fehér te K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

         Republika Poljska, koju zastupa M. Szpunar, u svojstvu agenta,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (izvjestitelj), E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis, J. Malenovský, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. siječnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija tužbom od Suda zahtijeva poništenje Odluke Vijeća 2009/1017/EU od 22. prosinca 2009. o dodjeli državne potpore koju su dodijelila državna tijela Mađarske radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta između 1. siječnja 2010. i 31. prosinca 2013. (SL L 348, str. 55., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir

         Akt o pristupanju

               2

               Prilog X. glava 3. točka 2. Akta o uvjetima pristupanja i prilagodbama Ugovora – Pristupanje Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipar, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike (SL 2003, L 236, str. 33., u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju) predviđa:
               „[...]
               Bez obzira na obveze predviđene ugovorima o osnivanju Europske unije, Mađarska može tijekom razdoblja od sedam godina od datuma pristupanja na snazi zadržati zabrane predviđene u svom zakonodavstvu, važećem u trenutku potpisivanja ovog akta, vezano uz stjecanje poljoprivrednih zemljišta fizičkih osoba koje nemaju prebivalište u Mađarskoj ili koje nemaju mađarsko državljanstvo s jedne strane i pravnih osoba s druge strane. […]
               […]”[neslužbeni prijevod]

         Uredba (EZ) br. 659/1999

               3

               Članak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), predviđa:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               [...]

                        b)

                        ‚zatečena potpora’ znači:
                        [...]

                                 ii)

                                 odobrena potpora, to jest, programi potpora i pojedinačna potpora koje je odobrila Komisija ili Vijeće [Europske unije];

                           [...]

                        c)

                        ‚nova potpora’ znači svaka potpora, to jest, programi potpora i pojedinačna potpora koji ne predstavljaju zatečenu potporu, uključujući i izmjene postojećih potpora;

                  [...]»

               4

               Članak 17. stavak 2. te uredbe određuje:
               „U slučaju kada Komisija smatra da određeni zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista dotičnu državu članicu obavješćuje o svom preliminarnom stajalištu i pruža joj priliku da u roku od mjesec dana dostavi svoje primjedbe. [...]”

               5

               Članak 18. navedene uredbe određuje:
               „U slučaju kada u svjetlu podataka koje joj je država članica dostavila u skladu s člankom 17. Komisija zaključi da zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista izdaje preporuku u kojoj se dotičnoj državi članici predlažu odgovarajuće mjere. [...]”

               6

               Članak 19. stavak 1. iste Uredbe propisuje sljedeće:
               „U slučaju kada dotična država članica prihvati predložene mjere i o tome obavijesti Komisiju, potonja je taj zaključak dužna evidentirati i o tome obavijestiti državu članicu. Svojim prihvaćanjem država članica se obvezuje na provođenje odgovarajućih mjera.”

         Uredba (EZ) br. 1857/2006

               7

               Članak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 1857/2006 od 15. prosinca 2006. o primjeni članaka 107. UFEU‑a i 108. UFEU‑a na državne potpore malim i srednjim poduzećima koja se bave proizvodnjom poljoprivrednih proizvoda i o izmjenama Uredbe (EZ) br. 70/2001 (SL L 358, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 172.), propisuje:
               „1.   Potpore za ulaganja u poljoprivredna gospodarstva u Europskoj uniji za primarnu proizvodnju poljoprivrednih proizvoda sukladne su sa zajedničkim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU‑a i izuzete od obveze prijave iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a ako ispunjavaju uvjete iz stavaka 2. do 10. ovog članka.
               [...]
               8.   Potpore se mogu dodjeljivati za kupovinu zemljišta, osim zemljišta namijenjenoga gradnji, u vrijednosti do 10 % opravdanih troškova ulaganja.
               [...]”

         Uredba (EZ) br. 1535/2007

               8

               Članak 3. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 1535/2007 od 20. prosinca 2007. o primjeni članaka 107. i 108. UFEU‑a na potpore male vrijednosti u sektoru poljoprivredne proizvodnje (SL L 337, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 75.) određuje:
               „Za mjere potpore smatra se da ne ispunjavaju sve kriterije iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a te da stoga ne podliježu obvezi prijavljivanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a u slučaju kada ispunjavaju uvjete utvrđene u stavcima 2. do 7. ovog članka.”

         Smjernice za poljoprivredu

               9

               Točka 29. Smjernica Zajednice za državne potpore u sektoru poljoprivrede i šumarstva 2007. — 2013. (SL 2006, C 319, str. 1., u daljnjem tekstu: Smjernice za poljoprivredu) određuje:
               „Potpore za ulaganja u poljoprivredna gospodarstva proglasit će se sukladnima s člankom 107. stavkom 3. točkom (c) UFEU‑a ako ispunjavaju sve uvjete iz članka 4. [Uredbe br. 1857/2006] [...]” [neslužbeni prijevod]

               10

               Pod naslovom „Prijedlozi odgovarajućih mjera” u točki 196. tih smjernica propisano je:
               „Sukladno članku 108. stavku 1. UFEU‑a Komisija državama članicama predlaže da izmijene svoje zatečene programe potpora kako bi se uskladile s predmetnim smjernicama najkasnije do 31. prosinca 2007., uz iznimku zatečenih programa potpora [...] za ulaganja u vezi sa stjecanjem poljoprivrednih zemljišta, koji se moraju izmijeniti radi usklađivanja s predmetnim smjernicama najkasnije do 31. prosinca 2009.” [neslužbeni prijevod]

               11

               Točka 197. spomenutih smjernica propisuje da su države članice pozvane pisano potvrditi da prihvaćaju te prijedloge odgovarajućih mjera najkasnije do 28. veljače 2007.

               12

               Točka 198. istih smjernica glasi kako slijedi:
               „Ako država članica prije tog datuma pisano ne potvrdi svoj prihvat, Komisija će primijeniti članak 19. stavak 2. Uredbe [br. 659/1999] te, ako bude potrebno, započeti postupke navedene u toj odredbi.” [neslužbeni prijevod]

         Privremeni okvir

               13

               Točka 4.2.2. privremenog okvira Zajednice za državne potpore kojima se podupire pristup financiranju u trenutačnoj financijskoj i gospodarskoj krizi, uspostavljenog Obaviješću Komisije od 17. prosinca 2008. (SL 2009, C 83, str. 1.), kako je izmijenjena Obaviješću Komisije objavljenom u Službenom listu Europske unije od 31. listopada 2009. (SL C 261, str. 2., u daljnjem tekstu: privremeni okvir), predviđa da je, s obzirom na gospodarsku situaciju, ocijenjeno potrebnim dopustiti privremenu dodjelu ograničenog iznosa potpore pod određenim uvjetima.

               14

               Točka 4.2.2. (h) privremenog okvira određuje, između ostalog, da „[u]koliko se potpora dodjeljuje poduzetnicima koji se bave primarnom proizvodnjom poljoprivrednih proizvoda [...], iznos izravne subvencije (ili bruto ekvivalent subvencije) ne prelazi 15.000 eura po poduzetniku”. [neslužbeni prijevod]

               15

               Točka 7. privremenog okvira između ostalog određuje da se „[t]a obavijest [...] neće primjenjivati nakon 31. prosinca 2010.” [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora

               16

               Dopisom od 27. studenoga 2006. Mađarska je Komisiji na temelju članka 88. stavka 3. UEZ‑a prijavila dva programa državnih potpora pod nazivom „Potpora za kupnju zemljišta u obliku povlaštenih kredita” i „Potpora za konsolidaciju zemljišta”. Ti su programi trebali zamijeniti dva zatečena programa potpora i trebali su se primjenjivati do 31. prosinca 2009. Doneseni su u obliku potpora ulaganjima u korist poljoprivrednika koji su namjeravali steći poljoprivredna zemljišta.

               17

               Ocijenivši da su te potpore sukladne s člankom 87. stavkom 3. točkom (c) UEZ‑a, Komisija je, dvjema odlukama od 22. prosinca 2006. (SL 2007, C 68, str. 8., u daljnjem tekstu zajedno: odluke od 22. prosinca 2006.) odlučila ne isticati prigovor. Tim je odlukama određeno da se trajanje predmetnih programa potpora proteže do datuma odobrenja Komisije „do 31. prosinca 2009.”.

               18

               U točki 196. Smjernica za poljoprivredu Komisija predlaže državama članicama da izmijene zatečene programe potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta kako bi ih uskladile s tim smjernicama najkasnije do 31. prosinca 2009.

               19

               Dana 7. veljače 2007. Mađarska je priopćila da prihvaća prijedloge odgovarajućih mjera iz točke 196. spomenutih smjernica. Kako propisuje članak 19. stavak 1. Uredbe br. 659/1999, Komisija je evidentirala taj prihvat obaviješću objavljenom u Službenom listu Europske unije (SL 2008, C 70, str. 11.).

               20

               Dana 4. studenoga 2009. Mađarska je Vijeću uputila zahtjev na temelju članka 88. stavka 2. UEZ‑a da se zatečeni programi potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta produže do 31. prosinca 2009. Dana 27. studenoga 2009. ta je država članica uputila detaljniji zahtjev Vijeću radi dozvole za primjenu, do 31. prosinca 2013., dvaju zatečenih programa potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta.

               21

               Pobijanom odlukom Vijeće je udovoljilo tom zahtjevu na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a. Članak 1. te odluke glasi:
               „Izvanredna državna potpora u iznosu od maksimalno 4000 milijuna [mađarskih forinti (HUF)], koju su mađarske vlasti dodijelile u obliku povlaštenih kamata ili izravne potpore radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta u razdoblju od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2013., smatra se spojivom s unutarnjim tržištem.”

               22

               Vijeće je obrazložilo svoju odluku pozivajući se, između ostalog, u uvodnim izjavama 2. do 6. te odluke, na nepovoljnu organizaciju korištenja zemljišta, nedostatna sredstva kojima raspolažu mađarski poljoprivrednici i teškoće s kojima se susreću prilikom zahtijevanja kredita, uslijed gospodarske i financijske krize, zbog povećanja kamatnih stopa na kredite radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta i strogih kriterija koje primjenjuju banke za dodjelu kredita poljoprivrednicima u Mađarskoj. Vijeće naglašava da se u takvim okolnostima stvorio rizik povećanja broja špekulativnih kupnji zemljišta od strane gospodarskih subjekata koji se ne bave poljoprivrednom djelatnošću. Osim toga Vijeće ističe da je gospodarska kriza u Mađarskoj uzrokovala porast nezaposlenosti i pad bruto domaćeg proizvoda, posebice u poljoprivrednom sektoru.

               23

               Na temelju uvodnih izjava 8. i 9. pobijane odluke:

                        „(8)

                        Komisija u ovoj fazi nije započela postupak niti zauzela stajalište o prirodi ili o spojivosti potpore.

                        (9)

                        Postoje iznimne okolnosti na temelju kojih se ta potpora može smatrati, odstupajući od pravila i u mjeri koja je nužno potrebna radi sprječavanja siromaštva u ruralnim područjima u Mađarskoj, spojivom s unutarnjim tržištem.”

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               24

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku i

                        —

                        Vijeću naloži snošenje troškova.

               25

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               26

               Rješenjem predsjednika Suda od 9. kolovoza 2010. Republici Litvi, Mađarskoj i Republici Poljskoj odobrena je intervencija na strani Vijeća.

         O tužbi

               27

               Komisija ističe četiri tužbena razloga u prilog svojoj tužbi koji se temelje na nenadležnosti Vijeća, zlouporabi ovlasti, povredi načela lojalne suradnje i očitoj pogrešci u ocjeni postojanja iznimnih okolnosti te povredu načela proporcionalnosti.

         Prvi tužbeni razlog koji se temelji na nenadležnosti Vijeća

      Argumentacija stranaka

               28

               U prvom tužbenom razlogu Komisija ističe da Vijeće nije bilo nadležno za donošenje pobijane odluke.

               29

               Komisija smatra da iz stalne sudske prakse Suda proizlazi da ovlaštenje Vijeća na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a predstavlja iznimku te da stoga Vijeće nije nadležno poništiti odluku Komisije kojom se utvrđuje da potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem ili pokušati zaobići takvu odluku.

               30

               Naime Komisija smatra da je u točki 196. Smjernica za poljoprivredu donijela konačno stajalište o usklađenosti s unutarnjim tržištem programa potpora uvedenih u Mađarskoj radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta. Činjenica da je taj stav donesen u obliku smjernica nema utjecaja jer su sudovi Europske unije odlučili da je država članica koja prihvati smjernice dužna iste primjenjivati.

               31

               U predmetnom slučaju Mađarska je priopćila svoj prihvat prijedloga odgovarajućih mjera iz točke 196. Smjernica za poljoprivredu. Stoga je bila dužna ukinuti spomenute programe potpora najkasnije do 31. prosinca 2009. i ne uvoditi ih ponovo prije 31. prosinca 2013. Tako je, odobravajući te iste programe potpora od 1. siječnja 2010., Vijeće oduzelo učinak odluci Komisije, prekoračujući time svoju nadležnost.

               32

               Vijeće naprotiv tvrdi da program potpora odobren pobijanom odlukom čini novi program potpora, različit od programa koji je odobrila Komisija odlukama od 22. prosinca 2006., između ostalog zato što se temelji na novim činjeničnim i pravnim elementima. Komisija dakle nikad nije ocijenila spojivost programa potpora odobrenog pobijanom odlukom s unutarnjim tržištem.

               33

               Vijeće dodaje da se točka 196. Smjernica za poljoprivredu ne primjenjuje na program potpora koji je ono odobrilo, s obzirom na to da se odgovarajuće mjere iz članka 108. stavka 1. UFEU‑a primjenjuju samo na zatečene potpore.

               34

               Komisija u svojoj replici ističe da razlike, koje je iznijelo Vijeće, između zatečenih programa potpora i programa potpora odobrenog pobijanom odlukom nisu relevantne s obzirom na to da su ti programi toliko neraskidivo povezani da ih je neprirodno pokušavati razlikovati radi primjene članka 108. stavka 2. UFEU‑a.

               35

               Republika Litva, Mađarska i Republika Poljska slažu se u bitnome s analizom Vijeća.

         Ocjena Suda

               36

               Kako bi se ocijenila osnovanost prvog tužbenog razloga koji je Komisija istaknula u prilog svojoj tužbi, potrebno je odrediti je li Vijeće bilo nadležno na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a program potpora iz pobijane odluke smatrati spojivim s unutarnjim tržištem s obzirom na to da je Mađarska prihvatila odgovarajuće mjere predložene u točki 196. Smjernica za poljoprivredu.

               37

               U skladu s člankom 108. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a Vijeće na zahtjev države članice može jednoglasno odlučiti da se potpora koju ta država dodjeljuje ili namjerava dodijeliti smatra spojivom s unutarnjim tržištem, ukidajući odredbe članka 107. UFEU‑a ili odredbe predviđene člankom 109. UFEU‑a, ako iznimne okolnosti opravdavaju takvu odluku.

               38

               Država članica dakle može, pod točno određenim okolnostima, ne prijaviti potporu Komisiji koja odlučuje u okviru određenom člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a, nego Vijeću, koje odlučuje u okviru određenom člankom 108. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a ukidajući odredbe članka 107. UFEU‑a ili odredbe predviđene člankom 109. UFEU‑a.

               39

               Sud je već imao priliku pojasniti određene aspekte tumačenja te odredbe.

               40

               Tako je Sud najprije odlučio, nakon što je podsjetio na ključnu ulogu koju je UFEU dodijelio Komisiji radi utvrđivanja eventualne nespojivosti potpore s unutarnjim tržištem, da se članak 108. stavak 2. treći podstavak UFEU‑a odnosi na izniman i specifičan slučaj, na način da nadležnost koja je tom odredbom dodijeljena Vijeću očito predstavlja iznimku (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, C‑110/02, Recueil, str. I‑6333., točke 29. do 31.), što podrazumijeva da taj članak 108. stavak 2. treći podstavak obvezno valja usko tumačiti (vidjeti analogne presude od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, Recueil, str. I‑3553., točku 32., i od 14. ožujka 2013., C‑419/11, Česká spořitelna, točku 26.).

               41

               Nadalje, u odnosu na odredbe iz članka 108. stavka 2. trećeg i četvrtog podstavka UFEU‑a prema kojima, s jedne strane, obraćanje države članice Vijeću odgađa već pokrenut postupak unutar Komisije na rok od tri mjeseca i, s druge strane, ako Vijeće ne donese odluku u tom roku, o predmetu odlučuje Komisija, Sud je odlučio da te odredbe valja tumačiti u smislu da, ukoliko spomenuti rok istekne, Vijeće više nije nadležno donijeti odluku na temelju spomenutog trećeg podstavka u odnosu na predmetnu potporu (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Vijeće, točku 32.).

               42

               Sud je u tom smislu smatrao da propisivanje tog vremenskog roka za nadležnost Vijeća također upućuje na to da, ako nikakav zahtjev nije podnesen Vijeću od strane države članice na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a prije nego što Komisija proglasi predmetnu potporu nespojivom s unutarnjim tržištem i zaključi postupak iz prvog podstavka članka 108. stavka 2. UFEU‑a, Vijeće više nije ovlašteno izvršavati izvanredne ovlasti koje mu dodjeljuje spomenuti treći podstavak kako bi takvu potporu proglasilo spojivom s unutarnjim tržištem (presude Komisija/Vijeće, gore navedena, točka 33., i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, C‑399/03, Recueil, str. I‑5629., točka 24.).

               43

               Sud je u tom kontekstu istaknuo da takvo tumačenje omogućuje izbjegavanje donošenja odluka čija bi se izreka pokazala proturječnom i na taj način pridonosi pravnoj sigurnosti tako što štiti konačnost administrativne odluke koja nastaje protekom razumnih rokova za podnošenje tužbe ili iscrpljivanjem pravnih lijekova (vidjeti u tom smislu gore navedene presude od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točke 32. i 35., te od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, točku 25.).

               44

               Konačno, Sud je odgovorio na pitanje podrazumijeva li okolnost da Vijeće nije nadležno odlučivati o spojivosti potpore o kojoj je Komisija već konačno odlučila s unutarnjim tržištem da je Vijeće ujedno nenadležno odlučivati o potpori čiji je cilj dodjela korisnicima nezakonite potpore, koja je prije odlukom Komisije proglašena nespojivom, iznosa čija je svrha nadoknaditi iznose koje ti korisnici moraju vratiti na temelju te odluke.

               45

               U tom smislu Sud je istaknuo da bi, sukladno stalnoj sudskoj praksi, dopuštanje državi članici da korisnicima takve nezakonite potpore dodjeli novu potporu u istom iznosu kao nezakonita potpora, čija je svrha poništavanje učinaka vraćanja iznosa koje su oni dužni provesti na temelju spomenute odluke, bilo očito jednako oduzimanju učinkovitosti odluka Komisije na temelju članaka 107. i 108. UFEU‑a (gore navedene presude od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točka 43., i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, točka 27.).

               46

               Sud je stoga odlučio da Vijeće, koje ne bi smjelo sprječavati odluku Komisije kojom se utvrđuje nespojivost potpore s unutarnjim tržištem proglašavajući tu potporu spojivom sa spomenutim tržištem, k tome ne bi smjelo oduzeti učinkovitost takvoj odluci proglašavajući spojivom s unutarnjim tržištem, na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a, potporu čija je svrha naknada, u korist korisnika nezakonite potpore proglašene nespojivom s unutarnjim tržištem, iznosa koje su oni na temelju spomenute odluke dužni vratiti (vidjeti u tom smislu gore navedene presude od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točke 44. i 45., i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, točku 28.).

               47

               Iz te sudske prakse proizlazi da su, za primjenu članka 108. stavka 2. UFEU‑a, nadležnosti Vijeća i Komisije podijeljene na način da, prvo, Komisiji pripada primarna nadležnost, dok je Vijeće nadležno samo u iznimnim okolnostima. Drugo, nadležnost Vijeća koja mu dopušta odstupanje u njegovoj odluci od određenih odredbi Ugovora iz područja državnih potpora, mora se izvršavati u određenom vremenskom okviru. Treće, čim Komisija ili Vijeće konačno odluče o spojivosti određene potpore, druga od tih dviju institucija više ne može donijeti suprotnu odluku.

               48

               Takvo tumačenje nastoji zaštititi koherentnost i učinkovitost postupanja Unije, utoliko što, s jedne strane, onemogućuje donošenje proturječnih odluka i, s druge strane, sprječava da se odluci neke institucije Unije koja je postala konačna može, izvan svakog roka, uključujući i rok predviđen u članku 263. stavku 6. UFEU‑a, te kršenjem načela pravne sigurnosti, proturječiti odlukom neke druge institucije.

               49

               Razmatranja u prilog tom tumačenju između ostalog upućuju na to da je nevažno čini li potpora iz odluke Vijeća zatečenu ili novu potporu. Naime, kako proizlazi iz sudske prakse Suda, učinkovitost odluke Komisije dovodi se u pitanje ne samo kad Vijeće donese odluku kojom se proglašava spojivost s unutarnjim tržištem iste potpore o kojoj je Komisija već odlučila, nego i kada potpora iz odluke Vijeća za svrhu ima nadoknaditi, korisnicima nezakonite potpore proglašene nespojivom s unutarnjim tržištem, iznose koje oni moraju vratiti na temelju spomenute odluke Komisije. U takvim okolnostima druga potpora je toliko neraskidivo povezana s potporom za koju je prije odlukom Komisije utvrđeno da je nespojiva s unutarnjim tržištem da ih je neprirodno pokušavati razlikovati radi primjene članka 108. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točke 45. i 46.).

               50

               U predmetnom postupku stoga valja ispitati moraju li se potpore od strane Vijeća proglašene spojivima s unutarnjim tržištem, neovisno o tome jesu li zatečene ili nove potpore, smatrati potporama o kojima je Komisija već konačno odlučila.

               51

               S tim u vezi iz stalne sudske prakse proizlazi da Komisija može, pri izvršavanju ovlasti kojima raspolaže na temelju članaka 107. i 108. UFEU‑a, izraditi smjernice koje bi upućivale na način na koji će Komisija izvršavati, na temelju istih članaka, svoje diskrecijsko pravo u odnosu na nove potpore ili u odnosu na programe postojećih potpora (presuda od 18. lipnja 2002., Njemačka/Komisija, C‑242/00, Recueil, str. I‑5603., točka 27.).

               52

               Kada se temelje na članku 108. stavku 1. UFEU‑a te smjernice predstavljaju čimbenik redovne i povremene suradnje u okviru koje Komisija s državama članicama provodi stalno ispitivanje zatečenih programa potpora te im predlaže odgovarajuće mjere koje zahtijeva progresivan razvoj ili djelovanje unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu presude od 15. listopada 1996., IJssel‑Vliet, C‑311/94, Recueil, str. I‑5023., točke 36. i 37., kao i od 5. listopada 2000., Njemačka/Komisija, C‑288/96, Recueil, str. I‑8237., točku 64.). Ako država članica prihvati te prijedloge odgovarajućih mjera, one će biti obvezujuće u odnosu na tu državu članicu (vidjeti u tom smislu gore navedene presude IJssel‑Vliet, točke 42. i 43., kao i od 5. listopada 2000., Njemačka/Komisija, točku 65.), koja ih je dužna provesti, kako je navedeno u članku 19. stavku 1. Uredbe br. 659/1999.

               53

               U predmetnom slučaju Mađarska je 7. veljače 2007. priopćila svoj prihvat prijedloga odgovarajućih mjera iz točke 196. Smjernica za poljoprivredu.

               54

               Te se odgovarajuće mjere između ostalog sastoje u izmjeni programa zatečenih potpora za ulaganja u vezi sa stjecanjem zemljišta poljoprivrednih gospodarstava, radi usklađivanja tih programa s navedenim smjernicama najkasnije do 31. prosinca 2009.

               55

               Proizlazi da se sukladno članku 108. stavku 1. UFEU‑a odgovarajuće mjere koje predloži Komisija u točki 196. Smjernica za poljoprivredu odnose samo na zatečene programe potpora.

               56

               Program odobren pobijanom odlukom predstavlja novi program potpora.

               57

               Na taj način bi se programi potpora spomenuti u točki 16. ove presude mogli, sukladno članku 1. točki (b) ii) Uredbe br. 659/1999, smatrati zatečenim programima potpora samo za razdoblje tijekom kojeg su bili odobreni odlukama od 22. prosinca 2006., odnosno do 31. prosinca 2009.

               58

               Stoga, budući da iz članka 1. točke (c) Uredbe br. 659/1999 proizlazi da svaki program potpora koji nije zatečeni program potpora predstavlja novi program potpora te s obzirom na to da se program potpora odobren pobijanom odlukom primjenjivao od 1. siječnja 2010., taj je program nužno bio novi program potpora.

               59

               Okolnost da je taj program bio obično produženje programa koji su istekli 31. prosinca 2009., pod pretpostavkom da je utvrđena, nije odlučujuća ako produženje zatečenog programa potpora stvara novu potporu koja se razlikuje od produženog programa (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2010., Todaro Nunziatina & C., C‑138/09, Recueil, str. I‑4561., točke 46. i 47.).

               60

               Obveze Mađarske uslijed njezinog prihvata odgovarajućih mjera ne odnose se dakle na program proglašen spojivim s unutarnjim tržištem pobijanom odlukom ako se radi o novom programu potpora različitom od zatečenog programa potpora na koji se odnose odgovarajuće mjere koje je prihvatila ta država članica.

               61

               Vijeće se međutim ne bi smjelo oslanjati samo na činjenicu da je riječ o novom programu potpora kako bi preispitalo situaciju o kojoj je Komisija već donijela konačnu ocjenu i na taj način proturječiti toj ocjeni. Vijeće dakle nije nadležno odlučivati o tome da se novi program potpora ima smatrati spojivim s unutarnjim tržištem ukoliko je taj program neraskidivo povezan sa zatečenim programom potpora koji se država članica obvezala izmijeniti ili ukinuti unutar okvira predviđenog člankom 108. stavkom 1. UFEU‑a, na način da je neprirodno pokušavati razlikovati te programe radi primjene članka 108. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti gore navedenu analognu presudu od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točku 46.).

               62

               Međutim u ovom predmetu to nije slučaj.

               63

               U tom smislu može se istaknuti da je protekao značajan rok između ocjene koju je dala Komisija i ocjene koju je dalo Vijeće, s obzirom na to da je pobijana odluka donesena gotovo tri godine nakon predmetnih prijedloga odgovarajućih mjera.

               64

               Osim toga ta se odluka specifično temelji na pojavi novih okolnosti koje je Vijeće smatralo iznimnima, a koje Komisija nije mogla uzeti u obzir u svojoj ocjeni spojivosti s unutarnjim tržištem zatečenih programa potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta koje je uvela Mađarska.

               65

               Stoga, dok su Smjernice za poljoprivredu donesene 2006., pobijana odluka velikim se dijelom odnosi na učinke nastale tijekom 2008. i 2009. zbog gospodarske i financijske krize u Mađarskoj. Vijeće posebice ističe povećanje kamatnih stopa na kredite radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta i postrožene kriterije koje koriste banke za dodjelu takvih kredita ustanovljene tijekom 2008. i 2009. godine, kao i porast nezaposlenosti i pad bruto domaćeg proizvoda, posebice u poljoprivredi.

               66

               Stajalište Komisije, doneseno u prilog njezinom prijedlogu odgovarajućih mjera, u odnosu na spojivost s unutarnjim tržištem programa potpora spomenutih u točki 16. ove presude, bilo je nužno zasnovano na ocjeni, s obzirom na gospodarske podatke kojima je raspolagala u 2006., posljedica koje su mogle nastati primjenom tih programa za progresivan razvoj ili djelovanje unutarnjeg tržišta.

               67

               Zbog značajne promjene okolnosti spomenute u točki 65. ove presude ne može se smatrati da se ocjenom Komisije o tim programima potpora unaprijed odlučuje o programu potpora, uključujući slične mjere, koji se primjenjuje u radikalno drugačijem gospodarskom kontekstu od konteksta koji je Komisija uzela u obzir u okviru svoje ocjene. Proizlazi da se spojivost s unutarnjim tržištem novog programa potpora u vezi s kojim je Mađarska uputila zahtjev Vijeću na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a mora procjenjivati na temelju pojedinačne procjene koja se razlikuje od procjene programa iz točke 16. ove presude, izvršene uzimajući u obzir relevantne gospodarske okolnosti u trenutku kad su te potpore dodijeljene (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 1991., Italija/Komisija, C‑261/89, Recueil, str. I‑4437., točku 21., i od 21. srpnja 2011., Freistaat Sachsen i Land Sachsen‑Anhalt/Komisija, C‑459/10 P, Recueil, str. I‑109., točku 48.).

               68

               Stoga se situacija u ovom predmetu razlikuje od situacije koju je Sud ispitivao u gore navedenim presudama od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće.

               69

               Naime, suprotno odlukama Vijeća koje su poništene tim dvjema presudama, pobijana odluka se, u ovom slučaju, temelji na novim činjenicama koje su rezultat značajne promjene okolnosti nastale između trenutka kad je Komisija ispitivala postojeće programe potpora koje je dodijelila Mađarska i trenutka kada je Vijeće procjenjivalo novi program potpora u odnosu na koji mu je ta država članica podnijela zahtjev.

               70

               Slijedom navedenog činjenice koje su dokazivale nenadležnost Vijeća u dvjema presudama spomenutima u točki 68. ove presude ne mogu se primijeniti u ovom predmetu.

               71

               Osim toga priznavanje nadležnosti Vijeća ne bi dopustilo zaobilaženje odgovarajućih mjera koje su prihvatile države članice.

               72

               Naime, s jedne strane, Vijeće nije nadležno za odobravanje novih programa potpora sličnih zatečenom programu potpora koji se država članica već obvezala izmijeniti ili ukinuti nakon prihvata predloženih odgovarajućih mjera, osim u slučaju da se nakon spomenutih prijedloga pojave nove okolnosti.

               73

               S druge strane ovlast dodijeljena Vijeću na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a primjenjivat će se samo u granicama određenima tom odredbom, odnosno ako postoje iznimne okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 29. veljače 1996., Komisija/Vijeće, C‑122/94, Recueil, str. I‑881., točku 13.).

               74

               Konačno, u odnosu na argument Komisije prema kojem Vijeće nije nadležno odobriti potporu suprotnu ciljevima određenima u Smjernicama za poljoprivredu, potrebno je napomenuti da unutar tih smjernica samo prijedlozi odgovarajućih mjera iz točke 196. i koje su prihvatile države članice mogu činiti zauzimanje konačnog stajališta Komisije o spojivosti programa potpora s unutarnjim tržištem.

               75

               Naime jedino te prijedloge odgovarajućih mjera prihvaćaju države članice, kako stoji u točki 197. Smjernica za poljoprivredu, dok su ostale odredbe tih smjernica samo indikativna opća pravila koja Komisija mora poštovati (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2002., Nizozemska/Komisija, C‑382/99, Recueil, str. I‑5163., točku 24. i navedenu sudsku praksu), a koja ne obvezuju države članice. Ta pravila a fortiori ne obvezuju Vijeće utoliko što mu članak 108. stavak 2. treći podstavak UFEU‑a daje ovlast da u iznimnim okolnostima odstupi od odredbe članka 107. UFEU‑a ili odredbe članka 109. UFEU‑a.

               76

               Iz točke 196. tih smjernica proizlazi da su se, u odnosu na zatečene programe potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta, države članice obvezale samo izmijeniti te programe kako bi ih uskladile sa spomenutim smjernicama ili ih u suprotnome ukinuti, najkasnije do 31. prosinca 2009.

               77

               Naprotiv, iz razmatranja u točkama 61. do 70. ove presude proizlazi da državama članicama, prihvatom prijedloga odgovarajućih mjera iz točke 196. Smjernica za poljoprivredu, nije uskraćeno pravo zahtijevati odobrenje ponovnog uvođenja sličnih ili jednakih programa tijekom cijelog razdoblja primjene tih smjernica.

               78

               Proizlazi da prvi tužbeni razlog koji je istaknula Komisija, a koji se temelji na nenadležnosti Vijeća, nije osnovan te ga stoga valja odbiti.

         Drugi tužbeni razlog koji se temelji na zlouporabi ovlasti

      Argumentacija stranaka

               79

               U drugom tužbenom razlogu Komisija tvrdi da je Vijeće počinilo zloporabu ovlasti pokušavajući poništiti učinke ocjene koju je Komisija donijela o programima potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta koje je uvela Mađarska.

               80

               Vijeće ističe da nije pokušalo, donošenjem pobijane odluke, poništiti učinke ocjene koju je donijela Komisija, s obzirom na to da Komisija nije donijela nikakvu odluku kojom bi se program potpora odobren pobijanom odlukom proglasio nespojivim s unutarnjim tržištem. Cilj koji je Vijeće željelo postići sastojao se zapravo u pomoći mađarskim poljoprivrednicima pogođenima gospodarskom i financijskom krizom da steknu poljoprivredna zemljišta.

         Ocjena Suda

               81

               Kao što je Sud presudio u više navrata, akt predstavlja zloporabu ovlasti samo ako se na temelju objektivnih, mjerodavnih i suglasnih pokazatelja pokaže da je donesen isključivo, ili barem u odlučujućem dijelu, u svrhe drugačije od onih na koje se poziva ili kako bi se zaobišao postupak posebno predviđen Ugovorom radi okolnosti predmetnog slučaja (vidjeti u tom smislu, između ostalog, presude od 14. svibnja 1998., Windpark Groothusen/Komisija, C‑48/96 P, Recueil, str. I‑2873., točku 52., i od 7. rujna 2006., Španjolska/Vijeće, C‑310/04, Recueil, str. I‑7285., točku 69.).

               82

               Potrebno je utvrditi da Komisija nije priložila takve pokazatelje.

               83

               S obzirom na ciljeve koje je Vijeće željelo postići donošenjem pobijane odluke ništa iz spisa predmeta pred Sudom ne dopušta da se zaključi da je isključivi ili odlučujući cilj Vijeća bio različit od pomoći mađarskim poljoprivrednicima da lakše steknu poljoprivredna zemljišta radi smanjivanja siromaštva u ruralnim područjima Mađarske.

               84

               U odnosu na argument Komisije prema kojem iz slijeda događaja i razmjene pismena proizlazi da je svrha pobijane odluke bila poništenje njezina stajališta, proizlazi da je Vijeće opravdano moglo smatrati da Komisija nije zauzela svoje stajalište o spojivosti predmetnog programa potpora, kako je istaknuto u uvodnoj izjavi osme pobijane odluke.

               85

               Stoga drugi tužbeni razlog koji se temelji na zloporabi ovlasti valja odbiti kao neosnovan.

         Treći tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje

      Argumentacija stranaka

               86

               U trećem tužbenom razlogu Komisija tvrdi da je donošenjem pobijane odluke povrijeđeno načelo lojalne suradnje među institucijama na način da je donošenjem te odluke Vijeće oslobodilo Mađarsku obveze suradnje s Komisijom, na što je ta država članica obvezana temeljem članka 108. stavka 1. UFEU‑a.

               87

               Naime odobrenjem produženja zatečenih programa potpora koje se Mađarska obvezala ukinuti Vijeće je narušilo rezultate dijaloga uspostavljenog prije između Komisije i te države članice.

               88

               Vijeće smatra da ga ne obvezuje obveza suradnje koja proizlazi iz članka 108. stavka 1. UFEU‑a. Osim toga Vijeće ponovno navodi kako se Mađarska nije ni na koji način obvezala u odnosu na program potpora odobren pobijanom odlukom.

         Ocjena suda

               89

               Članak 108. stavak 1. UFEU‑a Komisiji i državama članicama nalaže obvezu redovne i povremene suradnje u okviru koje Komisija s državama članicama provodi stalno ispitivanje zatečenih programa potpora te im predlaže odgovarajuće mjere koje zahtijeva progresivan razvoj ili djelovanje unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 18. lipnja 2002., Njemačka/Komisija, točku 28. i navedenu sudsku praksu).

               90

               U tom smislu iz točke 70. ove presude proizlazi da Mađarska nije preuzela nikakvu posebnu obvezu u odnosu na program potpora odobren pobijanom odlukom. Stoga se ne može smatrati da je tom odlukom Mađarska oslobođena od posebne obveze suradnje utoliko što njome nikako nisu narušeni rezultati dijaloga uspostavljenog ranije između Komisije i te države članice.

               91

               S obzirom na sve navedeno treći tužbeni razlog Komisije koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje valja odbiti kao neosnovan.

         Četvrti tužbeni razlog koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i povredi načela proporcionalnosti

               92

               Prvim dijelom četvrtog tužbenog razloga Komisija tvrdi da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da su postojale iznimne okolnosti koje su opravdavale odobrene mjere. U drugom dijelu istog tužbenog razloga Komisija tvrdi da je pobijana odluka protivna načelu proporcionalnosti s obzirom na to da se predmetnim mjerama nije mogao postići cilj iz te odluke i da te mjere nisu bile ograničene na nužni minimum radi postizanja tog cilja.

         Prvi dio četvrtog tužbenog razloga koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u odnosu na postojanje iznimnih okolnosti
      – Argumentacija stranaka

               93

               Komisija smatra da se okolnosti mogu smatrati iznimnima u smislu članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a samo ako prije svog nastanka nisu bile predvidljive te ako su se, u predmetnom slučaju, odnosile posebno na Mađarsku. Stoga to ne može biti slučaj u odnosu na prethodno postojeću prepreku u sustavu ili problem s kojim se suočavala većina država članica.

               94

               Komisija tvrdi da je nepovoljan sustav poljoprivrednih gospodarstava u Mađarskoj činio već postojeći problem samog sustava i organizacije mađarske poljoprivrede. Isto tako ništa nije upućivalo na činjenicu da manjak kapitala s kojim su suočeni mađarski poljoprivrednici nije problem sustava koji se nikako, prema svojoj prirodi, ne može kvalificirati kao izniman. Osim toga rizik povećanja broja špekulativnih kupnji zemljišta ne čini okolnost koja se razlikuje od ostalih elemenata koje je iznijelo Vijeće.

               95

               Osim toga, uz priznanje da gospodarska kriza može predstavljati iznimnu okolnost, Komisija ipak tvrdi da ta kriza može opravdati pobijanu odluku samo ako je djelovala zajedno s prethodno postojećim problemima u sustavu, na način da je proizvela iznimne okolnosti u Mađarskoj, što Vijeće nije dokazalo. Komisija također navodi da utjecaj spomenute krize na otežano dobivanje kredita, porast siromaštva i nezaposlenosti, pad unosnosti poljoprivredne proizvodnje i opću gospodarsku recesiju u Mađarskoj nemaju izniman karakter u odnosu na kontekst Unije kao cjeline.

               96

               Vijeće smatra da je definicija pojma iznimnih okolnosti koju predlaže Komisija suviše restriktivna u odnosu na sudsku praksu jer takve okolnosti samo trebaju biti nepredvidljive i mogu utjecati na druge države članice ili druge sektore osim poljoprivrede.

               97

               U predmetnom slučaju su postojale iznimne okolnosti nastale usred izvanrednih događaja povezanih s gospodarskom krizom, koje su imale bitne posljedice za mađarske poljoprivrednike i koje su, posljedično, dodatno otežale probleme sustava s kojima su se mađarska poljoprivredna gospodarstva već suočila. Tako su otežan pristup kreditima, pad unosnosti poljoprivredne proizvodnje, porast siromaštva i gospodarska recesija uzrokovani krizom, izraženiji u Mađarskoj nego u drugim državama članicama, stjecanje poljoprivrednih zemljišta mađarskim poljoprivrednicima učinili iznimno teškim, gotovo nemogućim.

         – Ocjena Suda

               98

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da Vijeće raspolaže, radi primjene članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a širokim diskrecijskim pravom čije korištenje podrazumijeva složene ekonomske i socijalne procjene koje se moraju izvršiti u kontekstu Unije. U tom okviru sudski nadzor izvršavanja tog diskrecijskog prava ograničen je na provjeru poštovanja postupovnih pravila i obrazloženja, kao i na kontrolu materijalne točnosti utvrđenih činjenica te nepostojanja pogrešne primjene prava, očitih pogrešaka u ocjeni činjenica ili zloporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 29. veljače 1996., Komisija/Vijeće, točke 18. i 19., te analognu presudu od 22. prosinca 2008., Régie Networks, C‑333/07, Recueil, str. I‑10807., točku 78.).

               99

               U odnosu na neuobičajenost i nepredvidljivost kao i na širinu posljedica gospodarske i financijske krize na mađarsko gospodarstvo, ne može se smatrati da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da su te posljedice činile iznimne okolnosti u smislu članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a. Komisija je osim toga u svojoj replici priznala da bi nastanak te krize mogao predstavljati takvu iznimnu okolnost.

               100

               Činjenica da je gospodarska i financijska kriza također uzrokovala značajne posljedice u drugim državama članicama nije odlučujuća, utoliko što ta okolnost nema utjecaja na iznimnu narav učinaka te krize u odnosu na razvoj gospodarske situacije mađarskih poljoprivrednika.

               101

               Isto tako, na temelju utvrđenja prema kojem nepovoljan sustav poljoprivrednih gospodarstava ili nedostatak kapitala s kojima su suočeni poljoprivrednici predstavljaju probleme sustava u Mađarskoj, ne može se zaključiti da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da su otežan pristup kreditima i pad unosnosti poljoprivredne proizvodnje uzrokovani krizom značajno otežali položaj mađarskih poljoprivrednika, sprječavajući tako rješavanje spomenutih problema sustava te stoga i ograničavanje siromaštva u ruralnim područjima promicanjem konkurentnosti mađarskih poljoprivrednih gospodarstava (vidjeti gore navedenu analognu presudu od 29. veljače 1996., Komisija/Vijeće, točku 21.).

               102

               Proizlazi da prvi dio četvrtog tužbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.

         Drugi dio četvrtog tužbenog razloga koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti
      – Argumentacija stranaka

               103

               Komisija smatra da je Vijeće donošenjem pobijane odluke povrijedilo načelo proporcionalnosti.

               104

               Naime Komisija smatra da se predmetnim programom potpora ne može postići cilj naznačen u toj odluci. Na taj način, usprkos postojanju dvaju programa potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta, poljoprivredno gospodarstvo prosječne veličine u Mađarskoj samo se neznatno razvilo tijekom proteklih godina. Nije ustanovljeno da program potpora odobren pobijanom odlukom omogućuje postizanje najboljih rezultata, s obzirom na to da se prethodnim programima potpora nije uspio riješiti otežan pristup kreditima tijekom 2009. godine. Potpore radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta zapravo više pridonose povećanju cijena poljoprivrednih zemljišta nego promjeni sustava vlasništva tih zemljišta.

               105

               Nadalje, Komisija smatra da poštovanje načela proporcionalnosti podrazumijeva puno uzimanje u obzir mjera na snazi kojima se može odgovoriti na potrebe koje Vijeće smatra iznimnim okolnostima. Pobijanom odlukom uopće nisu uzete u obzir mjere koje je prethodno odobrila Komisija ili koje su dopuštene njezinim smjernicama i njezinim uredbama o skupnom izuzeću. Konkretno, privremenim okvirom državama članicama je dopušteno poljoprivrednicima dodijeliti potpore. Isto tako moguće je zatražiti potpore male vrijednosti uvedene Uredbom br. 1535/2007.

               106

               Osim toga Vijeće je također propustilo uzeti u obzir postojanje drugih vrsta sredstava namijenjenih otklanjanju određenih problema navedenih u pobijanoj odluci. Tako je, na temelju Akta o pristupanju, Mađarska imala mogućnost, tijekom prijelaznog razdoblja od sedam godina, zaustaviti špekulacije ograničavajući pravo stjecanja poljoprivrednih zemljišta nerezidentima. U odnosu na porast nezaposlenosti, program ruralnog razvoja 2007.–2013. Mađarske predviđa nekoliko radnji namijenjenih njezinom ograničavanju u ruralnim područjima, posebice prijenosom viška radne snage u poljoprivredi u druge sektore gospodarstva.

               107

               Konačno, mjere donesene pobijanom odlukom nisu ograničene na potrebni minimum jer im trajanje prelazi datum koji je Komisija odredila kao privremeni okvir za primjenu posebnih potpora radi suočavanja s učincima gospodarske krize.

               108

               Vijeće tvrdi da, u odnosu na poštovanje načela proporcionalnosti, zakonitost mjera donesenih na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a ne može se ugroziti samo ako su te mjere očito neprikladne u odnosu na cilj koji Vijeće želi postići.

               109

               Komisija nije dokazala da procjena složenih gospodarskih činjenica koju je provelo Vijeće sadrži očite pogreške. Vijeće između ostalog smatra da su programi potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta koje je primijenila Mađarska poboljšali sustav površina mađarskih poljoprivrednih gospodarstava. Vijeće također navodi da Komisija nije dokazala da takav program potpora pridonosi povećanju cijena zemljišta. Nadalje Vijeće smatra da povećanje površine poljoprivrednih gospodarstava omogućava poboljšanje konkurentnosti i prihoda dotičnih poljoprivrednika.

               110

               Nadalje Vijeće procjenjuje da nije bilo dužno u obzir uzeti mjere koje je Komisija već odobrila, s obzirom na to da mu ovlast koja mu je dodijeljena člankom 108. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a dopušta odobriti samo potpore koje Komisija zakonski ne bi mogla odobriti, što je bio slučaj u ovom predmetu. Osim toga program potpora odobren pobijanom odlukom nije bio pokriven privremenim okvirom.

               111

               Vijeće također naglašava da ograničenja stjecanja poljoprivrednih zemljišta koje dopušta Akt o pristupanju ne ograničavaju rizike špekulativne kupnje od strane subjekata s prebivalištem u Mađarskoj te da se protiv nezaposlenosti valja boriti kombinirajući različita sredstva, uključujući i program potpora odobren pobijanom odlukom.

               112

               U odnosu na trajanje tog programa potpora, isti nije morao biti ograničen na razdoblje pokriveno privremenim okvirom i odgovarao je vremenu procijenjenom nužnim za dovršavanje postupka privatizacije poljoprivrednih zemljišta u Mađarskoj i smanjivanje učinaka krize.

               113

               Mađarska ističe da je radi ustanovljavanja očite neprikladnosti predmetne mjere potrebno dokazati da je ona apsolutno neučinkovita, što nije ustanovljeno, a to čak ni Komisija nije tvrdila.

         – Ocjena Suda

               114

               U odnosu na poštovanje načela proporcionalnosti, iz razmatranja u točki 98. ove presude proizlazi da samo očita neprikladnost neke mjere donesene na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a s obzirom na cilj koji Vijeće namjerava postići može ugroziti zakonitost takve mjere (vidjeti analogne presude od 8. srpnja 2010., Afton Chemical, C‑343/09, Recueil, str. I‑7027., točku 46., i od 12. srpnja 2012., Association Kokopelli, C‑59/11, točku 39.).

               115

               Proizlazi da valja utvrditi je li odobrenje programa potpora iz pobijane odluke očito neprikladno za ostvarenje cilja iz uvodne izjave 9. te odluke, koji se sastoji u ograničavanju siromaštva u ruralnim područjima u Mađarskoj.

               116

               Nesporno je da se taj cilj djelomično može postići pomoću poboljšanja učinkovitosti poljoprivrede u Mađarskoj, što podrazumijeva povećanje površine poljoprivrednih gospodarstava dopuštanjem stjecanja poljoprivrednih zemljišta mađarskim poljoprivrednicima. Nije sporno da slabi prihodi i otežan pristup kreditima s kojima su suočeni ti poljoprivrednici čine prepreku takvom stjecanju. Stoga se odobravanje predmetnog programa potpora kojim se pokušava suočiti s problemima i njihovim pogoršanjem zbog gospodarske i financijske krize pomoću bilo smanjivanja kamata na kredite radi kupnje poljoprivrednih zemljišta ili izravne potpore radi stjecanja takvih zemljišta, ne čini očito neprikladnim radi ostvarivanja cilja koji se želi postići donošenjem pobijane odluke.

               117

               U tim uvjetima okolnost da prije primijenjen program potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta nije omogućio značajno i trajno povećanje površina mađarskih poljoprivrednih gospodarstava ne dokazuje očitu neprikladnost pobijane odluke radi postizanja cilja koji se njome želi postići, a koji je naveden u točki 115. ove presude.

               118

               Naime slab porast prosječne površine spomenutih gospodarstava nije dovoljan kako bi se dokazala očita neučinkovitost programa potpora koji je odobrilo Vijeće, s obzirom na to da taj slab porast može proizaći iz okolnosti čija namjena nije trajanje tijekom cijelog razdoblja na koje se odnosi pobijana odluka.

               119

               U odnosu na argument Komisije prema kojem programi potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta više pridonose povećanju cijena poljoprivrednih zemljišta nego promjeni sustava vlasništva tih zemljišta, potrebno je ustanoviti da ta tvrdnja nije dovoljno dokazana kako bi se moglo ustanoviti da je Vijeće izabralo očito neprikladnu mjeru u odnosu na cilj koji je željelo postići.

               120

               Nadalje potrebno je provjeriti prelazi li odobrenje predmetnog programa potpora očito ono što je potrebno radi postizanja cilja iz pobijane odluke. Naime Komisija smatra da Vijeće nije dovoljno uzelo u obzir mogućnosti koje nude drugi instrumenti koji bi mogli doprinijeti ostvarenju tog cilja.

               121

               S obzirom na doseg diskrecijskog prava kojim raspolaže Vijeće u predmetnom slučaju, ne može se smatrati da je pobijanom odlukom povrijeđeno načelo proporcionalnosti zbog same činjenice da je Mađarska mogla postići cilj iz točke 115. ove presude pomoću neke druge vrste programa potpora. Naime, iz stalne sudske prakse proizlazi da tijekom ispitivanja poštovanja načela proporcionalnosti u odluci donesenoj na temelju diskrecijskog prava kao što je ono kojim raspolaže Vijeće na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a, Sud ne mora utvrditi je li ona bila jedina ili najbolja moguća, nego samo je li ista očito neproporcionalna (vidjeti analognu presudu od 11. lipnja 2009., Agrana Zucker, C‑33/08, Recueil, str. I‑5035., točku 33. i navedenu sudsku praksu).

               122

               Međutim, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 44. svog mišljenja, široko diskrecijsko pravo kojim raspolaže Vijeće ne oslobađa ga od obveze da u svojoj ocjeni u obzir uzme prethodno postojeće mjere posebno namijenjene otklanjanju iznimnih okolnosti koje su opravdale odobravanje predmetnog programa potpora.

               123

               U tom smislu svrha Uredbe br. 1535/2007 je izuzimanje potpora male vrijednosti od obveze prijavljivanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a te se stoga ne može smatrati da posebno nastoji otkloniti učinke gospodarske i financijske krize na mađarske poljoprivrednike.

               124

               Usprkos tome točno je da je privremeni okvir uveden radi promicanja pristupa poduzetnika financiranju u kontekstu gospodarske i financijske krize. Međutim potpore koje predviđa taj privremeni okvir imaju načelnu funkciju potpore ulaganjima i nisu posebno namijenjene omogućavanju stjecanja poljoprivrednih zemljišta. Osim toga, na datum donošenja pobijane odluke, točka 7. privremenog okvira predviđa da se taj okvir neće primjenjivati nakon 31. prosinca 2010. Stoga se ne može smatrati da odluka Vijeća da odobri program potpora posebno namijenjen ograničavanju siromaštva u ruralnim područjima omogućavanjem uspješnog dovršavanja postupka privatizacije zemljišta i poboljšanje sustava poljoprivrednih gospodarstava u Mađarskoj tijekom duljeg razdoblja očito prelazi ono što je potrebno radi postizanja cilja iz pobijane odluke.

               125

               Isto tako, iako je svrha nekih mjera iz programa ruralnog razvoja 2007.–2013. Mađarske također borba protiv nezaposlenosti u ruralnim područjima, one se smatraju komplementarnima programu potpora odobrenom pobijanom odlukom utoliko što su ponajprije namijenjene poticanju prijenosa viška radne snage u poljoprivredi u druge dijelove gospodarstva, a ne poboljšavanju isplativosti poljoprivrednih gospodarstava.

               126

               U odnosu na ograničenja stjecanja poljoprivrednih zemljišta koja dopušta Akt o pristupanju, potrebno je utvrditi da je njihova svrha bila smanjenje špekulativne kupnje zemljišta, ali da ona ni u kojem slučaju ne mogu otkloniti druge probleme navedene u obrazloženju pobijane odluke. Osim toga, kako ispravno ističe Vijeće, ta ograničenja ne omogućuju sprječavanje špekulativne kupnje poljoprivrednog zemljišta od strane subjekata s prebivalištem u Mađarskoj.

               127

               Konačno, kad je riječ o trajanju programa potpora odobrenog pobijanom odlukom, iz same logike članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a proizlazi da Vijeće nije bilo vezano vremenskim ograničenjem određenim u obavijesti Komisije. Osim toga, s obzirom na vrijeme potrebno za dovršavanje postupka privatizacije zemljišta i trajanje učinaka gospodarske i financijske krize, ne može se smatrati da je Vijeće izabralo očito neproporcionalnu mjeru odobrivši predmetni program potpora tijekom razdoblja počevši od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2013.

               128

               Slijedom navedenog također valja odbiti drugi dio četvrtog tužbenog razloga koji je Komisija istaknula kao neosnovan.

               129

               Proizlazi da četvrti tužbeni razlog valja odbiti u cijelosti.

               130

               S obzirom na to da nijedan tužbeni razlog koji je istaknula Komisija nije prihvaćen, tužbu valja odbiti.

         Troškovi

               131

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, snošenje troškova nalaže se Komisiji.

               132

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Republika Litva, Mađarska i Republika Poljska snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                        3.

                           Republika Litva, Mađarska i Republika Poljska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 11. siječnja 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Irske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 92/100/EEZ.#Predmet C-175/05.


Presuda Suda (peto vijeće) od 20. lipnja 2013.#Elodie Giersch i drugi protiv État du Grand-duché de Luxembourg.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal administratif.#Predmet C-20/12.


Presuda Općeg suda (prvo prošireno vijeće) od 2012. ožujak 07.#British Aggregates Association protiv Europska komisija.#Predmet T-210/02 RENV.