title: Presuda Suda (peto vijeće) od 13. rujna 2017.#Salvatore Aniello Pappalardo i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Zajednička ribarstvena politika – Izvanugovorna odgovornost Europske unije – Zahtjev za naknadu štete – Uredba (EZ) br. 530/2008 – Hitne mjere Europske komisije – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila – Mogućnost isticanja te povrede – Načelo nediskriminacije – Pravomoćnost.#Predmet C-350/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      13. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Zajednička ribarstvena politika – Izvanugovorna odgovornost Europske unije – Zahtjev za naknadu štete – Uredba (EZ) br. 530/2008 – Hitne mjere Europske komisije – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila – Mogućnost isticanja te povrede – Načelo nediskriminacije – Pravomoćnost”
      U predmetu C‑350/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 24. lipnja 2016.,

         Salvatore Aniello Pappalardo, sa stalnom adresom u Cetari (Italija),

         Pescatori La Tonnara Soc. coop., sa sjedištem u Cetari,

         Fedemar Srl, sa sjedištem u Cetari,

         Testa Giuseppe & C. Snc, sa sjedištem u Cataniji (Italija),

         Pescatori San Pietro Apostolo Srl, sa sjedištem u Cetari,

         Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C., sa sjedištem u Pescari (Italija),

         Valentino Pesca Sas di Camplone Arnaldo & C., sa sjedištem u Pescari,
      koje zastupaju V. Cannizzaro i L. Caroli, avvocati,
      žalitelji,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouquet i D. Nardi, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca petog vijeća, M. Berger, E. Levits (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 31. svibnja 2017.,
      odlučivši da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom Salvatore Aniello Pappalardo, Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. i Valentino Pesca Sas di Ciaccio Luciano e Camplone Arnaldo & C. zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 27. travnja 2016., Pappalardo i dr./Komisija (T‑316/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:247), kojom je potonji odbio njihovu tužbu za naknadu štete koju su navodno pretrpjeli nakon donošenja Uredbe Komisije (EZ) br. 530/2008 od 12. lipnja 2008. o uspostavi hitnih mjera u pogledu ribolova plavoperajne tune plovilima s okružujućom mrežom plivaricom u Atlantskom oceanu istočno od 45° zapadne zemljopisne dužine i u Sredozemnome moru (SL 2008., L 155, str. 9.).

         Pravni okvir

               2

               Cilj Uredbe Vijeća (EZ) br. 2371/2002 od 20. prosinca 2002. o očuvanju i održivom iskorištavanju ribolovnih resursa u okviru Zajedničke ribarstvene politike (SL 2002., L 358, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 38.) jest uspostaviti višegodišnje upravljanje ribarstvom radi dugoročne održivosti tog sektora.

               3

               Članak 7. Uredbe br. 2371/2002, naslovljen „Hitne mjere Komisije”, određuje:
               „1.   Ako postoje dokazi da ribolovne aktivnosti dovode u ozbiljnu opasnost očuvanje živih vodenih bogatstava ili morski ekosustav i da je potrebno odmah postupati, Komisija može, na temelju opravdanog zahtjeva države članice ili na vlastitu inicijativu, odlučiti o uvođenju hitnih mjera koje ne smiju trajati dulje od šest mjeseci. Komisija može donijeti novu odluku o produženju hitnih mjera za razdoblje od najviše šest mjeseci.
               2.   Država članica dostavlja zahtjev istodobno Komisiji, drugim državama članicama i regionalnim savjetodavnim vijećima. Oni mogu, u roku od pet radnih dana od primitka zahtjeva, dostaviti Komisiji pismene primjedbe.
               Komisija donosi odluku u roku od 15 radnih dana od primitka zahtjeva iz stavka 1.
               3.   Hitne mjere odmah stupaju na snagu. O njima se obavješćuju dotične države članice i objavljuju se u [Službenom listu Europske unije].
               4.   Odluku Komisije dotične države članice mogu uputiti Vijeću u roku od 10 radnih dana od primitka obavijesti.
               5.   U roku od mjesec dana od primitka te odluke, Vijeće može kvalificiranom većinom donijeti drukčiju odluku.”

               4

               Članak 1. Uredbe br. 530/2008 određuje:
               „Ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od 45° zapadne zemljopisne dužine i u Sredozemnome moru plovilima s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod zastavom Grčke, Francuske, Italije, Cipra ili Malte ili su registrirana u tim državama članicama zabranjuje se od 16. lipnja 2008.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 2. navedene uredbe glasi kako slijedi:
               „Ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od 45° zapadne zemljopisne dužine i u Sredozemnome moru plovilima s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod zastavom Španjolske ili su registrirana u toj državi članici zabranjuje se od 23. lipnja 2008.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora

               6

               Žaliteljima su kao vlasnicima plovila koja plove pod talijanskom zastavom 2008. dodijeljene kvote za ribolov plavoperajne tune okružujućom mrežom plivaricom.

               7

               Na temelju članka 1. Uredbe br. 530/2008, taj je ribolov zabranjen plovilima s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom ili malteškom zastavom od 16. lipnja 2008. Naprotiv, u skladu s člankom 2. te uredbe, za plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod španjolskom zastavom ta je zabrana stupila na snagu tek 23. lipnja 2008.

               8

               Sud je u presudi od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) Uredbu br. 530/2008 proglasio nevaljanom jer su se u njoj sadržane zabrane u pogledu plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod španjolskom zastavom i gospodarskih subjekata Zajednice koji su s njima sklopili ugovore primjenjivale od 23. lipnja 2008., dok su se te zabrane za plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom ili malteškom zastavom kao i za gospodarske subjekte Zajednice koji su s potonjima sklopili ugovore primjenjivale od 16. lipnja 2008, a to različito postupanje nije bilo objektivno opravdano s obzirom na cilj koji se želio postići člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 2371/2002.

               9

               Osim toga, Opći sud rješenjem od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70) utvrdio je da nije potrebno odlučiti o tužbi Talijanske Republike kojom se zahtijevalo poništenje članka 1. Uredbe br. 530/2008 jer je tužba te države članice postala bespredmetna, s obzirom na to da je Sud tu uredbu proglasio u cijelosti nevaljanom.

               10

               Istog dana Opći je sud rješenjem od 14. veljače 2012., Federcoopesca i dr./Komisija (T‑366/08, neobjavljeno, EU:T:2012:74) kao nedopuštenu odbacio tužbu za poništenje Uredbe br. 530/2008 koju su, među ostalim, podnijeli i žalitelji.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Smatrajući da su pretrpjeli štetu zbog Komisijina nezakonitog ponašanja koje se sastojalo u donošenju Uredbe br. 530/2008, tužitelji su tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. lipnja 2013. pokrenuli postupak za naknadu štete koju su smatrali da su pretrpjeli, odnosno naknadu svote koja odgovara razlici između teoretskih prihoda koje bi ostvarili od ribolova plavoperajne tune iscrpljivanjem kvota koje su im dodijeljene 2008. i prihoda koje su stvarno ostvarili nakon prerane zabrane ribolova plavoperajne tune.

               12

               Predsjednik trećeg vijeća Općeg suda rješenjem od 30. rujna 2013. odredio je prekid ispitivanja te tužbe do objave odluka Suda o žalbama koje su u međuvremenu podnesene u predmetima Giordano/Komisija (C‑611/12 P) i Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P).

               13

               Sud je u svojoj presudi od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284, t. 59. i 60.) odlučivao o žalbi protiv presude od 7. studenoga 2012., Syndicat des thoniers méditerranéens i dr./Komisija (T‑574/08, neobjavljena, EU:T:2012:583) te je presudio da je u toj presudi Opći sud pogrešno protumačio presudu od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153), time što je smatrao da je njome Sud Uredbu br. 530/2008 proglasio u cijelosti nevaljanom. S tim u vezi Sud je naglasio da je u potonjoj presudi AJD Tuna proglašena nevaljanost te uredbe samo u mjeri u kojoj je ona stavila u povoljniji položaj španjolske plivarice, a održana je valjanost datuma zabrane ribolova plavoperajne tune koji je određen u članku 1. Uredbe br. 530/2008 u pogledu plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom ili malteškom zastavom.

               14

               Prije odlučivanja o tužbi za naknadu štete koju su podnijeli tužitelji, Opći sud ih je pozvao da zauzmu stajalište o tim presudama Suda. Komisija i tužitelji podnijeli su svoja očitovanja dopisima tajništvu Općeg suda 6. odnosno 10. studenoga 2014.

               15

               Nakon što je podsjetio na pretpostavke za postojanje izvanugovorne odgovornosti Europske unije, Opći sud u pobijanoj je presudi konkretno ispitao zahtjev koji se odnosi na nezakonitost ponašanja koje se u predmetnom slučaju pripisuje Komisiji.

               16

               Tako je on u točkama 24. do 26. pobijane presude u biti smatrao da je ispitivanje tog zahtjeva osobito vezano uz pitanje valjanosti Uredbe br. 530/2008, kako ju je ocijenio Sud u presudi od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) i pojasnio u svojoj presudi od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284), u kojoj je, prema mišljenju Općeg suda, dovedeno u pitanje rasuđivanje potonjeg u rješenju od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70).

               17

               U tim je okolnostima Opći sud u točki 27. pobijane presude presudio da se tužitelji ne mogu oslanjati na navedeno rješenje kako bi se pozvali na nevaljanost Uredbe br. 530/2008 u cijelosti i da je njezin članak 1. valjan u odnosu na njih.

               18

               Smatrajući ipak da odbijanje tih argumenata samo po sebi ne može prejudicirati osnovanost tužbe koju su podnijeli tužitelji, Opći je sud u točkama 34. do 40. pobijane presude provjerio je li Komisija pri donošenju Uredbe br. 530/2008 očito i ozbiljno povrijedila granice svoje diskrecijske ovlasti.

               19

               S tim u vezi on je podsjetio da Komisija u području ribolova ima široku diskrecijsku ovlast, da valja uzeti u obzir ciljeve koje je ta institucija željela ostvariti donošenjem Uredbe br. 530/2008 i da određivanje različitih datuma zabrane ribolova može biti opravdano ako to omogućuje bolje ostvarivanje tih ciljeva.

               20

               Opći je sud u točkama 38. i 39. pobijane presude naglasio i da se diskriminacija sankcionirana presudom od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) odnosila samo na plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod španjolskom zastavom.

               21

               Iz toga je zaključio da žalitelji nisu uspjeli dokazati da je Komisija očito i ozbiljno povrijedila svoju diskrecijsku ovlast te je odbio njihovu tužbu u cijelosti a da pritom nije ispitao ostale pretpostavke za postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije.

         Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku

               22

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        podredno, prihvati njihov zahtjev za naknadu navodne štete i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               23

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži žaliteljima snošenje troškova.

         O žalbi

               24

               U potporu svojoj žalbi žalitelji ističu dva žalbena razloga, koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava u ocjeni načela pravomoćnosti i u primjeni zahtjeva koji se odnosi na Komisijino nezakonito ponašanje.

         Prvi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               25

               Kad je riječ o prvom žalbenom razlogu, žalitelji tvrde da Opći sud – time što je nevaljanost Uredbe br. 530/2008 ograničio na njezin članak 2. – nije uzeo u obzir pravomoćnost rješenja od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70).

               26

               Naime, u tom rješenju Opći je sud obustavio postupak pokrenut tužbom Talijanske Republike za poništenje članka 1. Uredbe br. 530/2008 jer je nakon objave presude od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) ta država članica ostvarila željeni cilj. On je tako riješio pitanje valjanosti te uredbe time što je naveo da je ona proglašena u cijelosti nevaljanom.

               27

               Međutim, iako je u presudi od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284) Sud naglasio da se ta nevaljanost odnosi samo na članak 2. navedene uredbe, učinci takve presude koja se odnosi na tužbu za naknadu štete su ograničeni jer predmet tužbe nije utvrditi ništavost akta.

               28

               Usto, sustav izmjene odluka Općeg suda u žalbenom postupku ne može opravdati to da presuda koja je postala konačna nije ujedno i pravomoćna samo zato što ju je donio sud nižeg stupnja.

               29

               Osim toga, Opći sud povrijedio je načelo legitimnih očekivanja time što je pri tumačenju presude od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) dao prednost tumačenju koje se temeljilo na presudi od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284), umjesto da se oslanjao na svoja utvrđenja u rješenju od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70), to više što je, za razliku od potonje presude, to rješenje objavljeno prije podnošenja tužbe žaliteljâ.

               30

               Komisija smatra da prvi žalbeni razlog valja odbiti.

         Ocjena Suda

               31

               U prilog prvom žalbenom razlogu žalitelji ističu da je Opći sud – kad je riječ o dosegu proglašenja nevaljanosti Uredbe br. 530/2008 u presudi od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) – pogrešno dao prednost pojašnjenima Suda u presudi od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284), umjesto tumačenju te presude Općeg suda u rješenju od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70), čime je povrijedio načelo pravomoćnosti.

               32

               Sud je u više navrata podsjetio na važnost koju u pravnom poretku Unije ima načelo pravomoćnosti (presuda od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 123. i navedena sudska praksa).

               33

               U tom slučaju, kao što na to u biti podsjeća Opći sud u točki 25. pobijane presude, Sud je u svojoj presudi od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153), odgovarajući na zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosio na valjanost Uredbe br. 530/2008, presudio da je potonja nevaljana jer su u njoj određene zabrane ribolova stupile na snagu 23. lipnja 2008. samo kad je riječ o španjolskim ribarima, dok su za plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom te zabrane naložene 16. lipnja 2008. a da pritom to različito postupanje nije bilo objektivno opravdano. Kako je izloženo u točki 13. ove presude, Sud je u svojoj presudi od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284, t. 59. i 60.), donesenoj u postupku povodom žalbe protiv presude Općeg suda o zahtjevu za naknadu štete koji su podnijeli francuski ribari, istaknuo da se nevaljanost te uredbe odnosi samo na njezin članak 2., koji se tiče španjolskih ribara, te da je stoga članak 1. navedene uredbe i dalje valjan u odnosu na plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom ili su registrirana u tim državama članicama.

               34

               Međutim, kao prvo, na temelju pravomoćnosti odluka Suda o valjanosti akta Unije, te odluke proizvode svoje pune učinke unatoč eventualnim razlikama u tumačenju koje mogu prouzrokovati.

               35

               Dakle, čak i da su eventualne nesigurnosti vezane uz točan doseg presude od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) definitivno razjašnjene tek pojašnjenima iz presude od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284), ostaje činjenica da u pogledu prvonavedene presude treba smatrati da je od svoje objave imala doseg koji je pojašnjen u toj drugoj presudi (vidjeti analogijom presudu od 12. veljače 2008., Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, t. 35.).

               36

               Kao drugo, nije sporno da je, u skladu s rješenjem od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70), Opći sud odlučio da obustavlja postupak pokrenut tužbom Talijanske Republike za poništenje Uredbe br. 530/2008.

               37

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se pravomoćnost odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena sudskom odlukom (presuda od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 123.).

               38

               Stoga, budući da Opći sud nije odlučio o tužbi za poništenje Uredbe br. 530/2008 koju je podnijela Talijanska Republika, ne može mu se prigovoriti da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u pobijanoj presudi zahtjev žaliteljâ za naknadu štete ispitao na temelju presuda od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) i od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284).

               39

               Što se tiče navoda žalitelja o legitimnim očekivanjima koja su temeljili na rješenju Općeg suda od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70), valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja ima svaki pojedinac kojemu je institucija Unije, time što mu je pružila konkretna jamstva, pobudila utemeljena očekivanja. Neovisno o obliku u kojem su priopćena, takva su jamstva konkretne, bezuvjetne i usklađene informacije (presuda od 16. prosinca 2010., Kahla Thüringen Porzellan/Komisija, C‑537/08 P, EU:C:2010:769, t. 63. i navedena sudska praksa). Suprotno tomu, nitko se ne može pozvati na povredu tog načela ako ne postoje takva jamstva [presuda od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, t. 81.].

               40

               Međutim, čak i da sudska odluka sama po sebi može stvoriti pravo na utemeljena očekivanja u smislu te sudske prakse, dovoljno je naglasiti da žalitelji u svakom slučaju ne mogu izvući konkretna jamstva o dosegu sudske prakse Suda iz rješenja kojim je Opći sud odlučio obustaviti postupak, poput rješenja od 14. veljače 2012., Italija/Komisija (T‑305/08, neobjavljeno, EU:T:2012:70).

               41

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               42

               U prilog drugom žalbenom razlogu žalitelji tvrde da je Opći sud u točki 40. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da različito postupanje koje je Sud utvrdio u presudi od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) ne predstavlja Komisijinu ozbiljnu i očitu povredu načela nediskriminacije.

               43

               Žalitelji smatraju da iz mišljenja nezavisne odvjetnice Trstenjak u predmetu AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2010:500) i iz presude Suda u tom predmetu (presuda od 17. ožujka 2011., AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153) proizlazi da različito postupanje o kojem je bila riječ u tom predmetu nije bilo objektivno opravdano i da je stoga predstavljalo ozbiljnu i očitu povredu načela nediskriminacije na temelju nacionalnosti.

               44

               Prema njihovu mišljenju, taj argument ne može biti doveden u pitanje razlozima koje je Opći sud izložio u točkama 36. do 39. pobijane presude, a na temelju kojih je odlučio da Komisija nije dovoljno ozbiljno povrijedila načelo nediskriminacije.

               45

               Komisija smatra da drugi žalbeni razlog valja odbiti. S tim u vezi, u biti ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 34. pobijane presude smatrao da se žalitelji u potporu svojoj tužbi mogu pozvati na postojanje nezakonitosti kojom je zahvaćena Uredba br. 530/2008, iako se, kako je to pravilno presudio Opći sud, ta nezakonitost ne odnosi na njih, s obzirom na to da je ta uredba u odnosu na njih i dalje ostala valjana. Međutim, budući da se ta pogreška koja se tiče prava ne odnosi na izreku te presude, Komisija od Suda zahtijeva da zamijeni obrazloženje.

         Ocjena Suda

               46

               U okviru drugog žalbenog razloga žalitelji Općem sudu u biti prigovaraju da je pogrešno smatrao da povreda načela nediskriminacije – koja proizlazi iz činjenice da su španjolski ribari na temelju članka 2. Uredbe br. 530/2008 za ribolov plavoperajne tune imali jedan tjedan više od plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom ili su registrirana u tim državama članicama – nije bila dovoljno teška ni dovoljno očita da predstavlja Komisijinu ozbiljnu povreda tog načela. Iako smatra da treba ostaviti na snazi izreku pobijane odluke, Komisija u odgovoru na taj razlog ističe da je pobijana presuda zahvaćena pogreškom koja se tiče prava jer je Opći sud smatrao da su se žalitelji u potporu svojoj tužbi mogli pozivati na navedenu povredu načela nediskriminacije.

               47

               Najprije valja ispitati taj Komisijin argument.

               48

               Opći je sud u točkama 16., 17. i 23. pobijane presude podsjetio da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi, s jedne strane, da je postojanje Unijine izvanugovorne odgovornosti uvjetovano ispunjenjem skupa pretpostavki, među kojima je nezakonitost ponašanja koje se pripisuje institucijama zbog dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila čiji je cilj dodjela prava pojedincima (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 106., 172. i 173).

               49

               S druge strane, Opći je sud naveo da, u skladu s tom istom sudskom praksom, ako nije ispunjena jedna od tih pretpostavki, valja odbiti tužbu u cijelosti a da pritom nije potrebno ispitati druge pretpostavke za postojanje navedene odgovornosti (presude od 19. travnja 2007., Holcim (Deutschland)/Komisija, C‑282/05 P, EU:C:2007:226, t. 57. i od 30. travnja 2009., CAS Succhi di Frutta/Komisija, C‑497/06 P, neobjavljena, EU:C:2009:273, t. 40.).

               50

               Opći je sud u točki 34. pobijane presude presudio da je u predmetnom slučaju to pravilo povrijeđeno jer je Uredba br. 530/2008 zahvaćena povredom načela nediskriminacije, općeg načela prava Unije čiji je cilj zaštita pojedinaca. Stoga je Opći sud u točkama 35. do 40. te presude ispitao je li to načelo u predmetnom slučaju dovoljno ozbiljno povrijeđeno te je zaključio da nije.

               51

               Time je Opći sud implicitno, ali nužno smatrao da su se žalitelji u prilog svojoj tužbi za naknadu štete mogli pozvati na nezakonitost kojom je zahvaćena Uredba br. 530/2008.

               52

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se načelo jednakog postupanja mora pomiriti s poštovanjem načela zakonitosti, što pretpostavlja da se nitko ne može u svoju korist pozvati na nezakonitost počinjenu u korist trećega (presuda od 10. studenoga 2011., The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10, EU:C:2011:719, t. 62.).

               53

               Opći je sud u točkama 31. i 32. pobijane presude pravilno podsjetio da je Sud u presudi od 17. ožujka 2011., AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153) Uredbu br. 530/2008 proglasio nevaljanom samo u mjeri u kojoj su plovila s okružujućom mrežom plivaricom koja plove pod španjolskom zastavom imala pravo na dodatan tjedan ribolova, dok je ta uredba ostala na snazi u dijelu u kojem određuje zabranu ribolova plavoperajne tune grčkim, francuskim, talijanskim, ciparskim i malteškim plivaricama od 16. lipnja 2008.

               54

               Dakle, kao što je to Sud presudio u presudi od 14. listopada 2014., Buono i dr./Komisija (C‑12/13 P i C‑13/13 P, EU:C:2014:2284), povreda načela nediskriminacije koja proizlazi iz članka 2. Uredbe br. 530/2008 ni na koji način nije utjecala na valjanost članka 1. te uredbe, koji se osobito odnosio na situaciju žaliteljâ.

               55

               U tim okolnostima, kao što je to istaknula Komisija, Opći sud nije mogao, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, u točki 34. pobijane odluke smatrati da su žalitelji ipak utemeljeno isticali povredu tog načela u prilog svojoj tužbi, pod uvjetom da je ta povreda bila dovoljno ozbiljna. Budući da se nevaljanost Uredbe br. 530/2008 u korist španjolskih plivarica nije odnosila na situaciju žalitelja, oni se nisu mogli pozivati na tu nevaljanost u prilog svojoj tužbi.

               56

               Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio suprotno.

               57

               S obzirom na to, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ako obrazloženje odluke Općeg suda upućuje na povredu prava Unije, a njezina je izreka osnovana iz nekih drugih pravnih razloga, takva povreda ne može dovesti do ukidanja te odluke, nego valja provesti izmjenu obrazloženja (presuda od 26. siječnja 2017., Mamoli Robinetteria/KomisijaC‑619/13 P, EU:C:2017:50, t 107. i navedena sudska praksa).

               58

               Međutim, iz razmatranja izloženih u točkama 52. do 56. ove presude proizlazi da u okolnostima predmetnog slučaja žalitelji nisu mogli isticati izvanugovornu odgovornost Unije. Iz toga slijedi da pogreška koja se tiče prava kojom je zahvaćena pobijana presuda ne može dovesti od njezina ukidanja, s obzirom na to da je tom presudom odbijena podnesena tužba kojom su žalitelji nastojali dovesti u pitanje tu odgovornost.

               59

               S obzirom na ta razmatranja, drugi žalbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan.

               60

               Stoga žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               61

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana ili kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da žalitelji nisu uspjeli u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da snose troškove, treba im naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

                  Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Salvatoreu Aniellu Pappalardu i društvima Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. i Valentino Pesca Sas di Camplone Arnaldo & C. nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 23. listopada 2013. # Ulrik Solberg protiv Europskog centra za praćenje droga i ovisnosti o drogama (EMCDDA). # Predmet F-124/12.


Presuda Suda od 17. prosinca 1956. # M. René Bourgaux protiv Zajedničke skupštine Europske zajednice za ugljen i čelik. # Predmet 1/56.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 9. srpnja 2015.#Ministero dell'Economia e delle Finanze i dr. protiv Francesca Cimmina i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička organizacija tržišta – Banane – Uredba (EZ) br. 2362/98 – Članci 7., 11. i 21. – Carinske kvote – Banane podrijetlom iz država AKP‑a – Novi operator – Uvozne dozvole – Neprenosivost prava koja proizlaze iz određenih uvoznih dozvola – Zloporaba – Uredba (EZ) br. 2988/95 – Članak 4. stavak 3.#Predmet C-607/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑607/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Corte suprema di cassazione (Italija), odlukom od 10. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 25. studenoga 2013., u postupku
            Ministero dell’Economia e delle Finanze ,
            Agenzia delle Dogane ,
            Europska komisija
            protiv
            Francesca Cimmina,
            Costantina Elmija,
            Diletta Nicchija,
            Vincenza Nicchija,
            Ive Lazzerija,
            Euclidea Lorenzona,
            Patrizije Mansutti,
            Maurizija Misturellija,
            Maurizija Momessa,
            Mirjam Princic,
            Marca Raffaellija,
            Giannija Vecchija,
            Marca Malavasija,
            Massima Malavasija,
            Umberta Malavasija,
            Carla Mosce,
            Luce Nicolija,
            Raffaelle Orsero,
            Raffaella Orsera,
            Erminije Palombini,
            Mattea Suriana,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. studenoga 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za E. Lorenzona, P. Mansutti, M. Misturellija i M. Momessa, M. Princic kao i M. Raffaellija i G. Vecchija, P. Rovatti, avvocato ,
            – za E. Palombini, W. Viscardini i G. Donà, avvocati ,
            – za M. Suriana, R. Bettiol i B. Cortese, avvocati ,
            – za R. Orsero, F. Munari, R. Dominici i U. De Luca, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, uz asistenciju A. Collabolletta, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i P. Rossi, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 11. i 21. Uredbe Komisije (EZ) br. 2362/98 od 28. listopada 1998. o načinima primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 o režimu uvoza banana u Zajednicu (SL L 293, str. 32.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1632/2000 od 25. srpnja 2000. (SL L 187, str. 27.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 2362/98), kao i članka 4. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera dell’economia e delle finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija), Agenzije delle dogane (Carinska uprava) i Europske komisije, s jedne strane, te zakonskih zastupnika društava uvoznika u Europsku uniju banana podrijetlom iz afričkih, karipskih i pacifičkih zemalja (u daljnjem tekstu: države AKP‑a) kao i iz trećih zemalja, među kojima su bili SIMBA SpA (u daljnjem tekstu: SIMBA) i Rico Italia srl (u daljnjem tekstu: Rico Italia), s druge strane, povodom iznosa carine koji su ta društva trebala platiti zbog tih uvoza.
            Pravni okvir
            Uredba (EEZ) br. 404/93
            3. Glava IV. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 od 13. veljače 1993. o zajedničkoj organizaciji tržišta banana (SL 1993., L 47, str. 1.)., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe (SL L 160, str. 80.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 93.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 404/93), naslovljena je „Trgovina s trećim zemljama“. Članci 16. do 20. Uredbe br. 404/93, koji se nalaze u toj glavi IV., uređuju carinske stope koje se primjenjuju na banane podrijetlom iz trećih zemalja.
            4. Članak 16. te uredbe propisuje:
            „Članci 16. do 20. ove glave primjenjuju se samo na svježe proizvode obuhvaćene oznakom KN ex 0803 00 19.
            Za potrebe ove glave primjenjuju se sljedeće definicije:
            1) ,tradicionalni uvoz iz država AKP‑a’: uvoz u [Uniju] banana podrijetlom iz država navedenih u Prilogu, do količine od 857.700 tona (neto težina) godišnje; te banane nazivaju se ,tradicionalne banane iz AKP‑a’;
            2) ,netradicionalni uvoz iz država AKP‑a’: uvoz u [Uniju] banana podrijetlom iz država AKP‑a koje nisu obuhvaćene definicijom iz točke 1.; te banane nazivaju se ,netradicionalne banane iz AKP‑a’;
            3) ,uvoz iz trećih država koje nisu države AKP‑a’: uvoz u [Uniju] banana podrijetlom iz trećih država koje nisu države AKP‑a; te banane nazivaju se ,banane trećih država’.“ [neslužbeni prijevod]
            5. U članku 18. navedene uredbe predviđeno je:
            „1. Otvara se godišnja carinska kvota od 2.200.000 tona (neto težina) za uvoz banana iz trećih država i netradicionalnih banana iz AKP‑a.
            U okviru te carinske kvote, za uvoz banana iz trećih država plaća se carina u iznosu od 75 [eura] po toni, a uvoz netradicionalnih banana iz AKP‑a oslobođen je od carine.
            2. Otvara se dodatna godišnja carinska kvota od 353.000 tona (neto težina) za uvoz banana iz trećih država i netradicionalnih banana iz AKP‑a.
            U okviru te carinske kvote, za uvoz banana iz trećih država plaća se carina u iznosu od 75 [eura] po toni, a uvoz netradicionalnih banana iz AKP‑a oslobođen je od carine.
            3. Uvoz tradicionalnih banana iz AKP‑a oslobođen je od carine.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            6. Članak 19. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
            „Upravljanje carinskim kvotama iz članka 18. stavaka 1. i 2. i uvoz tradicionalnih banana iz AKP‑a obavljaju se primjenom metode koja se temelji na uzimanju u obzir tradicionalnih trgovinskih tokova (u skladu s tzv. metodom ,pozicionirani operatori/novi operatori’).
            […]“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba br. 2362/98
            7. Uvodne izjave 6., 8., 10. i 14. Uredbe br. 2362/98 propisuju:
            „(6) budući da se novim operatorima treba ostaviti udio u carinskim kvotama i tradicionalnim bananama iz AKP‑a; da ukupno dodijeljena količina treba biti dostatna da omogući operatorima sudjelovanje u trgovini uvoza i potakne zdravo tržišno natjecanje;
            [...]
            (8) budući da iskustvo višegodišnje primjene režima Zajednice za uvoz banana upućuje na potrebu pooštravanja kriterija prihvatljivosti za nove operatore kako bi se izbjegla registracija potpuno fiktivnih subjekata i odobravanje dodjele količina kao odgovora na lažne ili špekulativne zahtjeve; da je osobito opravdano zahtijevati minimum iskustva u uvozu sličnih proizvoda – svježih proizvoda obuhvaćenih poglavljima 7., 8. i, pod određenim uvjetima, proizvoda iz poglavlja 9. kombinirane nomenklature; da također, kako bi se izbjegli zahtjevi za dodjelu godišnjih količina koji nemaju gotovo nikakvu vezu sa stvarnim kapacitetima operatora te koji neće dovesti do zahtjeva za uvozne dozvole za odnosne količine, podnošenje zahtjeva za dodjelu godišnjih količina treba se uvjetovati pružanjem jamstva kao zamjene za jamstvo za uvoznu dozvolu [...];
            [...]
            (10) budući da treba donijeti odredbe koje se primjenjuju na registraciju operatora i utvrđivanje, ovisno o slučaju, njihovih referentnih količina ili njihove dodijeljene godišnje količine, odrediti provjere i kontrole koje trebaju obaviti nadležna nacionalna tijela te precizirati posljedice koje proizlaze iz povrede određenih obveza, osobito u području registracija i prijava u svrhu dobivanja referentnih količina ili dodjela na temelju režima uvoza;
            [...]
            (14) budući da treba odrediti uvjete i učinke takvog prijenosa dozvole uzimajući u obzir definiciju kategorija operatora propisanu ovom uredbom; da prijenos ograničen na samo jednog preuzimatelja po dozvoli ili potvrdi ili njihovu izvatku omogućava razvoj trgovinskih odnosa između različitih registriranih operatora; da se međutim, lažna trgovina, špekulacija ili ometanje redovite trgovine ne treba poticati dopuštanjem prijenosa s ,novih operatora' u korist ,pozicioniranih operatora'“ [neslužbeni prijevod]
            8. Članak 2. te uredbe propisuje da su carinske kvote i tradicionalne banane iz AKP‑a, iz članka 18. stavaka 1. i 2. te iz članka 16. Uredbe br. 404/93 predviđene u iznosu do 92 % pozicioniranim operatorima definiranima u članku 3. Uredbe br. 2362/98 te do 8 % novim operatorima definiranima u njezinu članku 7.
            9. U skladu s člankom 7. Uredbe br. 2362/98:
            „U svrhu ove uredbe, ,novi operator’ je, s obzirom na uvoz sukladno carinskim kvotama i koji se odnosi na tradicionalne banane iz AKP‑a, gospodarski subjekt s poslovnim nastanom u [Uniji], koji se u vrijeme registracije
            a) samostalno i za vlastiti račun bavio trgovinskim djelatnostima uvoza svježeg voća i povrća obuhvaćenog poglavljima 7. i 8. ili proizvoda iz poglavlja 9. tarifne i statističke nomenklature i Zajedničke carinske tarife, ako je također uvozio proizvode obuhvaćene poglavljima 7. i 8. u jednoj od tri godine koje su neposredno prethodile godini u vezi s kojom se registracija traži i
            b) koji je tom djelatnošću uvezao proizvode deklarirane carinske vrijednosti od 400.000 [eura] ili više tijekom razdoblja navedenoga u točki (a).“ [neslužbeni prijevod]
            10. Članak 8. stavak 4. podstavak 1. te uredbe propisuje:
            „Kako bi obnovio svoju registraciju, operator mora dostaviti nadležnim tijelima dokaze da je stvarno za svoj račun uvezao najmanje 50 % količine koja mu je dodijeljena za tekuću godinu.“ [neslužbeni prijevod]
            11. Članak 11. stavak 1. ove uredbe propisuje:
            „Države članice dužne su osigurati poštovanje odredbi ovog odjeljka.
            Osobito, provjeravaju obavljaju li dotični operatori uvoznu djelatnost za vlastiti račun kao uvoznici u [Uniji] u sektoru navedenom u članku 7. i kao samostalni gospodarski subjekti u pogledu svoje uprave, osoblja i poslovanja. Ako postoje razlozi za sumnju da ti uvjeti nisu ispunjeni, zahtjevi za registraciju i dodjelu godišnje količine prihvaćaju se samo ako operator pruži dokaze o ispunjavanju uvjeta koje nadležna nacionalna tijela smatraju prihvatljivima.“ [neslužbeni prijevod]
            12. Pravila za izdavanje uvoznih dozvola propisana su u člancima 14. do 22. iste uredbe. Članak 21. stavci 1. i 2. navedene uredbe predviđaju:
            „1. Prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola izdanih u skladu s ovim poglavljem mogu se prenositi sukladno uvjetima propisanima člankom 9. Uredbe [Komisije] (EEZ) br. 3719/88 [od 16. studenoga 1988. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila primjene sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđenom predujmu za poljoprivredne proizvode (SL 1988., L 331, str. 1.)] na jednog operatora preuzimatelja, ne dovodeći u pitanje stavak 2. ovog članka.
            2. Prava se mogu prenositi:
            a) između pozicioniranih operatora registriranih sukladno članku 5.;
            b) s pozicioniranih operatora na nove operatore registrirane sukladno članku 8. ili
            c) između novih operatora.
            Prijenos prava s novog operatora na pozicioniranog operatora nije dopušten.“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba br. 2988/95
            13. Članak 4. Uredbe br. 2988/95 glasi kako slijedi:
            „1. Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:
            – obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,
            – ukupnim ili djelomičnim gubitkom garancija danih za potporu odobrenog zahtjeva za pogodnost ili u trenutku primitka predujma.
            2. Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamate koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.
            3. Radnje za koje je određeno da im je svrha stjecanje pogodnosti suprotno ciljevima prava Zajednice, u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti, imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje.
            4. Mjere propisane ovim člankom ne smatraju se kaznama.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            14. Tijekom 1999. i 2000. godine društva koja su imala status „novog“ operatera, u smislu članka 7. Uredbe br. 2362/98, i koja su imala uvozne dozvole „AGRIM“ nužne sukladno carinskim kvotama propisanima Uredbom br. 404/93 obavila su transakcije uvoza u Uniju banana podrijetlom iz država AKP‑a i iz trećih država koje nisu države AKP‑a. Na tom su temelju dotični uvozi, ovisno o slučaju, bili oslobođeni od carine ili se za njih plaćala snižena carina u iznosu od 75 eura po toni neto (u daljnjem tekstu: preferencijalna carinska stopa).
            15. SIMBA, koju zastupaju R. i R. Orsero, društvo je s djelatnošću uvoza banana, kao pozicionirani operator u smislu članka 3. Uredbe br. 2362/98, i trgovine bananama u Uniji. Rico Italia, društvo koje zastupa M. Misturelli, uvoznik je registriran kao novi operator.
            16. Poreznim nadzorom koji je nad SIMBA‑om provela Guardia di Finanza (carinska i financijska policija) utvrđeno je postojanje potencijalno prijevarnog postupanja u trgovini među SIMBA‑om, Ricom Italia i novim operatorima u glavnom postupku.
            17. Ti su postupci provedeni na način da se zaobiđe zabrana propisana u članku 21. stavku 2. drugom podstavku Uredbe br. 2362/98, prijenosa prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola s novog operatora na pozicioniranog operatora, i omogući tim putem SIMBA‑i nezakonito korištenje preferencijalne carinske stope za uvoz banana pomoću uvoznih dozvola „AGRIM“ koje su stekli novi operatori u glavnom postupku.
            18. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da transakcije u glavnom postupku odgovaraju sljedećoj shemi:
            – najprije je SIMBA sustavno prodavala Ricu Italia banane koje su se nalazile izvan carinskog područja Unije;
            – zatim je Rico Italia prodao banane novim operatorima u glavnom postupku koji su imali uvozne dozvole potrebne za korištenje preferencijalne carinske stope;
            – potom su novi operatori u glavnom postupku uvezli banane u Uniju te su ih, nakon što su ocarinjene, prodali Ricu Italia;
            – zatim je Rico Italia prodao banane SIMBA‑i.
            19. Protiv zastupnika SIMBA‑e, Rica Italia i novih operatora u glavnom postupku pokrenut je kazneni postupak zbog krijumčarenja i davanja lažnih izjava. Ministero dell’economia e delle finanze, Agenzia delle dogane i Komisija bili su oštećenici u tom postupku.
            20. U prvostupanjskom postupku Tribunale di Verona (Okružni sud u Veroni, Italija) proglasio je zastupnika Rica krivim za činjenice zbog kojih je optužen i, odlučujući o imovinskopravnim zahtjevima, naložio mu plaćanje naknade pretrpljene štete oštećenicima te plaćanje privremenog iznosa Ministeru dell’economia e delle finanze i Agenziji delle dogane. Taj je sud oslobodio ostale optuženike.
            21. Corte d’appello di Venezia (Žalbeni sud u Veneciji, Italija), odlučivši da su kaznene optužbe protiv zastupnika Rica Italia zastarjele, obustavio je postupak, ali je potvrdio prvostupanjsku presudu u dijelu u kojem se odnosi na imovinskopravne zahtjeve. Taj je sud također potvrdio oslobađanje novih operatora u glavnom postupku, kako je odlučeno u prvostupanjskom postupku, zbog toga što su oni, za razliku od Rica Italia, stvarno sudjelovali u uvozu svježeg voća i povrća te ispunjavali nužne uvjete za stjecanje statusa novih operatora u smislu Uredbe br. 2362/98.
            22. U postupku povodom žalbe u kasacijskom postupku koji su pred njim pokrenuli oštećenici protiv presude Corte d’Appello di Venezia, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) odlučila je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 11. Uredbe br. 2362/98, sukladno kojem je obveza država članica utvrditi obavljaju li operatori uvoznu djelatnost za vlastiti račun kao samostalni gospodarski subjekti u pogledu njihove uprave, osoblja i poslovanja, tumačiti u smislu da su od carinskih povlastica koje se priznaju novim operatorima isključene uvozne djelatnosti koje se obavljaju za račun pozicioniranog operatora, a obavljaju ih osobe koje samo formalno ispunjavaju uvjete koje ta uredba predviđa za ,nove operatore'?
            2. Dopušta li Uredba br. 2362/98 pozicioniranom operatoru da prodaje banane koje se nalaze izvan teritorija Europske unije novom operatoru s kojim se sporazumio da će se potonji pobrinuti za unošenje banana na teritorij Europske unije po preferencijalnoj stopi i preprodati ih istom pozicioniranom operatoru po cijeni koja je dogovorena prije same transakcije a da ne snosi nikakav stvarni poslovni rizik i bez davanja bilo kakvih sredstava za takvu transakciju?
            3. Predstavlja li sporazum spomenut u drugom pitanju povredu zabrane prijenosa prava s novog operatora na pozicioniranog operatora koja je propisana u članku 21. stavku 2. Uredbe br. 2362/98, s posljedicom da izvršeni prijenos ostaje bez učinka te se carina duguje prema punoj, a ne prema preferencijalnoj stopi, u skladu s odredbama članka 4. stavka 3. Uredbe br. 2988/95?“
            Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
            23. Usmeni dio postupka zatvoren je 5. veljače 2015., nakon što je nezavisna odvjetnica iznijela svoje mišljenje.
            24. Dopisom od 19. ožujka 2015., koji je Sud zaprimio istog dana, M. Surian zahtijevao je od Suda, s jedne strane, da odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka i, s druge strane, da uputi Corte suprema di cassazione zahtjev za pojašnjenje u vezi s činjenicama u glavnom postupku kako ih je taj sud opisao u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje. Sličan zahtjev podnijeli su R. i R. Orsero kao i E. Palombini, dopisima od 20. i 26. ožujka 2015., koje je Sud zaprimio istog dana.
            25. U prilog svojim zahtjevima, te stranke u glavnom postupku u bitnome ističu, sukladno svojim argumentima u pisanim očitovanjima predanima Sudu i na raspravi, da određene činjenice iznesene u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje nisu sukladne činjenicama utvrđenima u prvostupanjskom postupku i u žalbenom postupku. Te stranke tvrde da se stoga mišljenje koje je iznijela nezavisna odvjetnica temelji na pogrešnim činjenicama s obzirom na netočan sadržaj te odluke.
            26. U tom pogledu treba istaknuti da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.
            27. U konkretnom slučaju Sud je, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, smatrao da ima sva saznanja potrebna da bi se odgovorilo na postavljena prethodna pitanja te da bi se o njima raspravljalo među strankama.
            28. Također, Sud je smatrao da nije potrebno uputiti zahtjev za pojašnjenje Corte suprema di cassazione.
            29. Stoga zahtjeve M. Surian, R. i R. Orsero te E. Palombini valja odbaciti.
            Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
            30. Valja utvrditi da novi operatori u glavnom postupku osporavaju činjenice u glavnom postupku, kako proizlazi iz njihovih pisanih očitovanja predanih Sudu i iz argumentacije iznesene na raspravi pred Sudom. Ta se osporavanja osobito odnose na činjenične pretpostavke na kojima se temelje pitanja suda koji je uputio zahtjev, a koje prema tvrdnjama tih operatora nisu sukladne činjenicama koje su utvrdili sudovi koji su odlučivali o meritumu.
            31. U tim okolnostima, novi operatori u glavnom postupku tvrde da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.
            32. U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavlja nacionalni sud u pravnom i činjeničnom kontekstu, za čije je određivanje odgovoran te čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju pretpostavku relevantnosti (vidjeti osobito presudu Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11, EU:C:2013:344, t. 26.). Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11, EU:C:2013:344, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            33. Međutim, valja utvrditi da u ovom slučaju o tome nije riječ.
            34. Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tumačenje odredbi Uredbe br. 2362/98 te, osobito, njezinih članaka 7., 11. i 21. nužno za donošenje odluke u glavnom postupku, posebno kako bi se utvrdilo predstavljaju li transakcije u glavnom postupku zloporabu u odnosu na pravo Unije. U tom smislu, žalba u kasacijskom postupku podnesena Corte suprema di cassazione odnosi se na osnovanost tumačenja tih članaka od strane Corte d’appello di Venezia.
            35. Osim toga, također valja navesti da, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, Sud ne može odlučivati o sporu koji se odnosi na činjenice. O takvom sporu, kao uostalom i svakoj ocjeni činjenica u postupku, nadležan je odlučivati nacionalni sud (presuda CEPSA, C‑279/06, EU:C:2008:485, t. 30. i navedena sudska praksa).
            36. Sukladno navedenome, zahtjev za prethodnu odluku jest dopušten.
            Prvo pitanje
            37. Najprije valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda predviđenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost Suda da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućuje rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud mora po potrebi preformulirati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presudu Douane Advies Bureau Rietveld, C‑541/13, EU:C:2014:2270, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
            38. U tom pogledu Sud može iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu osobito presudu eco cosmetics i Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 i C‑120/13, EU:C:2014:2144, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            39. U predmetnom slučaju, iako se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje članka 11. Uredbe br. 2362/98, iz ukupnog sadržaja tog pitanja kao i iz elemenata koje je dostavio nacionalni sud u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da taj sud zapravo postavlja pitanje o uvjetu propisanom člankom 7. točkom (a) te uredbe, tumačenom u odnosu na spomenuti članak 11., u skladu s kojim „novi“ operator mora obavljati djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“.
            40. Naime, iako je u glavnom postupku nesporno da su novi operatori u tom postupku ispunjavali taj uvjet u vrijeme registracije, sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi može li se smatrati da su ti operatori, zbog svojeg sudjelovanja u transakcijama u glavnom postupku, obavljali svoju djelatnost uvoza na tržištu banana u skladu sa zahtjevima iz te uredbe.
            41. Stoga, prvo prethodno pitanje valja shvatiti na način da se njime pita treba li članak 7. točku (a) Uredbe br. 2362/98, tumačen u odnosu na članak 11. te uredbe, tumačiti na način da se uvjet u skladu s kojim gospodarski subjekt mora obavljati trgovinsku djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“ odnosi samo na registraciju tog subjekta kao „novog“ operatora u smislu članka 7. točke (a) Uredbe br. 2362/98 ili se taj uvjet zahtijeva i kako bi on mogao zadržati taj status radi uvoza banana u okviru carinskih kvota predviđenih Uredbom br. 404/93.
            42. Kad je riječ o uvozu banana u Uniju, najprije valja navesti da Uredba br. 404/93 uspostavlja sustav trgovine s trećim državama, koji se među ostalim temelji na carinskim kvotama propisanima u članku 18. stavcima 1. i 2. te uredbe.
            43. Upravljanje tim carinskim kvotama obavlja se, na temelju članka 19. stavka 1. te uredbe, primjenom tzv. metode ,pozicionirani operatori/novi operatori’, koja se temelji na uzimanju u obzir tradicionalne trgovine, iako je, kako je navedeno u trinaestoj uvodnoj izjavi iste uredbe, određena količina ostavljena na raspolaganje novim operatorima koji su nedavno započeli s trgovinskim djelatnostima ili će s njima započeti u tom sektoru.
            44. U tom smislu, članak 2. Uredbe br. 2362/98 propisuje raspodjelu količine raspoloživih banana u okviru spomenutih carinskih kvota između pozicioniranih operatora i novih operatora. Iz uvodne izjave 6. te uredbe proizlazi da je cilj te raspodjele omogućiti novim operatorima sudjelovanje u trgovini uvoza banana i potaknuti zdravo tržišno natjecanje.
            45. Tako je Uredbom br. 2362/98 sudjelovanje operatora u carinskim kvotama podvrgnuto određenim posebnim uvjetima na način da se može očuvati raspodjela koja se navodi u prethodnoj točki ove presude.
            46. Među tim uvjetima nalaze se oni iz članka 7. te uredbe, koji se odnose na stjecanje statusa „novog“ operatora. Na temelju tog članka, „novim“ operatorom smatra se gospodarski subjekt s poslovnim nastanom u Uniji, koji se u vrijeme registracije, među ostalim samostalno i za vlastiti račun, bavio trgovinskim djelatnostima uvoza svježeg voća i povrća obuhvaćenog poglavljima 7. i 8. Zajedničke carinske tarife, u jednoj od tri godine koje su neposredno prethodile godini u vezi s kojom se registracija traži.
            47. Iako iz teksta članka 7. proizlazi da za stjecanje statusa novog operatora uvoznik mora ispunjavati „u vrijeme registracije“ uvjete koje taj članak propisuje, iz istog teksta također proizlazi da se taj status stječe „s obzirom na uvoz sukladno carinskim kvotama“.
            48. Dakle, s obzirom na cilj raspodjele carinskih kvota i očuvanje zdravog tržišnog natjecanja na uvoznom tržištu banana, kako je navedeno u točki 44. ove presude, uvjet u skladu s kojim se djelatnost novog operatora treba obavljati „za vlastiti račun i samostalno“ ne može se tumačiti na način da se odnosi samo na djelatnost koju je taj operator obavljao u razdoblju prije svoje registracije, nego se proteže i izvan tog razdoblja.
            49. Naime, raspodjela carinskih kvota između pozicioniranih operatora i novih operatora podrazumijeva da stvarni novi operatori djeluju na tržištu i, stoga, u potpunosti razviju svoje gospodarske aktivnosti (vidjeti u tom smislu presudu Di Lenardo i Dilexport, C‑37/02 i C‑38/02, EU:C:2004:443, t. 84. i 87.). U tom smislu, kako proizlazi iz uvodne izjave 8. Uredbe br. 2362/98, cilj kriterija prihvatljivosti za nove operatore jest, u okviru upravljanja carinskim kvotama, izbjegavanje registracije potpuno fiktivnih subjekata te na taj način borba protiv špekulativnih i lažnih praksi.
            50. Dakle, cilj uvjeta u vezi sa samostalnošću trgovinske djelatnosti novih operatora iz članka 7. točke (a) Uredbe br. 2362/98 jest izbjeći da pozicionirani operator koji se već koristio dijelom carinskih kvota uspije prisvojiti, posredstvom drugog operatora, dio carinskih kvota predviđen za nove operatore.
            51. Proizlazi da taj uvjet valja tumačiti na način da također obuhvaća djelatnost uvoza banana novih operatora u okviru carinskih kvota. To je tumačenje uostalom potkrijepljeno kontekstom u kojem se nalazi članak 7. točka (a) Uredbe br. 2362/98.
            52. Naime, najprije, kako bi obnovili svoju godišnju registraciju, članak 8. stavak 4. te uredbe propisuje da ti operatori moraju dostaviti nadležnim nacionalnim tijelima dokaze da su stvarno za svoj račun uvezli najmanje 50 % količine koja im je pojedinačno dodijeljena za tekuću godinu. Kako je istaknula nezavisna odvjetnica u točki 64. svojeg mišljenja, taj uvjet tim operatorima nameće obvezu minimalnog iskorištavanja dodijeljene im godišnje količine kako bi se osiguralo da oni doista sudjeluju u trgovini uvoza banana te time pojačavaju natjecanje na tom tržištu.
            53. Na drugom mjestu, na temelju članka 11. stavka 1. Uredbe br. 2362/98, države članice moraju provjeriti obavljaju li novi operatori uvoznu djelatnost za vlastiti račun u Uniji kao samostalni gospodarski subjekti, a, u slučaju sumnje u poštovanje tog uvjeta, dotični operator mora dostaviti nadležnom nacionalnom tijelu dokaze koje će ono smatrati „zadovoljavajućima“ kako bi se odobrio njegov zahtjev za registraciju i dodjelu godišnje količine i dokazala njegova samostalnost u upravljanju (vidjeti u tom smislu presudu Di Lenardo i Dilexport, C‑37/02 i C‑38/02, EU:C:2004:443, t. 86.).
            54. Stoga, uzimajući u obzir sva prethodno navedena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. točku (a) Uredbe br. 2362/98, tumačen u odnosu na članak 11. te uredbe, treba tumačiti na način da se uvjet u skladu s kojim gospodarski subjekt mora obavljati trgovinsku djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“ ne zahtijeva samo za registraciju tog subjekta kao „novog“ operatora u smislu te odredbe, nego i kako bi on mogao zadržati taj status radi uvoza banana u okviru carinskih kvota predviđenih Uredbom br. 404/93.
            Drugo pitanje i prvi dio trećeg pitanja
            55. Svojim drugim pitanjem i prvim dijelom trećeg pitanja, koje treba analizirati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 tumačiti na način da se protivi transakcijama, poput onih u glavnom postupku, pomoću kojih novi operator, posredstvom drugog operatora koji je registriran kao novi operator, kupi robu od pozicioniranog operatora prije njezina uvoza u Uniju, a zatim je proda tom pozicioniranom operatoru preko istog posrednika, nakon što je tu robu uvezao u Uniju.
            56. Sukladno članku 21. stavku 2. Uredbe br. 2362/98, prijenos prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola izdanih u skladu s tom uredbom nije dopušten s novog operatora na pozicioniranog operatora.
            57. U okviru transakcija u glavnom postupku nesporno je da se, u nedostatku prijenosa dozvola „AGRIM“ ili prava koja proizlaze iz tih dozvola s novih operatora u glavnom postupku na pozicioniranog operatora SIMBA, članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 načelno ne može primijeniti.
            58. Međutim, s obzirom na transakcije uvoza u Uniju koje se u bitnome mogu usporediti s onima u glavnom postupku, Sud je u svojoj presudi SICES i dr. (C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 40.) presudio da, iako se članak 6. stavak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 341/2007 od 29. ožujka 2007. o otvaranju i predviđanju upravljanja carinskim kvotama te uvođenju sustava uvoznih dozvola i potvrda o podrijetlu za češnjak i druge poljoprivredne proizvode uvezene iz trećih zemalja (SL L 90, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 25., str. 197.), kojim je propisana zabrana prijenosa prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola, načelno ne protivi takvim transakcijama, one ipak predstavljaju zloporabu prava ako su dogovorene umjetno s temeljnim ciljem stjecanja koristi od preferencijalne carinske stope.
            59. Kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 95. svojeg mišljenja, odluka iz presude SICES i dr. (C‑155/13, EU:C:2014:145) može se prenijeti na predmet u glavnom postupku.
            60. U tom smislu valja navesti da, iako Sud, kad odlučuje o prethodnom pitanju, može, ako je potrebno, dati nacionalnom sudu pojašnjenja koja ga usmjeravaju u njegovom tumačenju, ipak je na nacionalnom sudu da provjeri jesu li elementi koji predstavljaju zloporabu prisutni u postupku koji se pred njim vodi. U tom kontekstu provjera postojanja zloporabe zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući trgovačke aktivnosti prije i poslije predmetnog uvoza (presuda SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 34. i navedena sudska praksa).
            61. Sukladno sudskoj praksi Suda, za dokazivanje zlouporabe potrebno je, s jedne strane, dokazati ukupnost objektivnih okolnosti iz kojih proizlazi da, unatoč formalnom poštovanju uvjeta predviđenih propisima Unije, nije ostvaren cilj predviđen tim propisima i, s druge strane, dokazati subjektivni element koji se ogleda u namjeri da se ostvari pogodnost koja proizlazi iz propisa Unije umjetno stvarajući uvjete potrebne za njezino ostvarenje (vidjeti osobito presude Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, EU:C:2005:491, t. 39. i u tom smislu SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 31. do 33.).
            62. Kada je riječ, najprije, o objektivnom cilju Uredbe br. 2362/98, kako je među ostalim navedeno u točki 44. ove presude, cilj te uredbe jest, pomoću raspodjele carinskih kvota, omogućiti novim operatorima sudjelovanje u trgovini uvoza banana kako bi se tamo potaknulo zdravo tržišno natjecanje. U tu svrhu, iz uvodne izjave 14. te uredbe proizlazi da je cilj zabrane prijenosa prava s novih operatora u korist pozicioniranih operatora, propisane člankom 21. stavkom 2. drugim podstavkom iste uredbe, izbjeći lažnu trgovinu ili špekulacije među tim operatorima ili ometanje redovite trgovine na uvoznom tržištu banana.
            63. Stoga valja utvrditi da cilj propisa Unije nije ispunjen ako sukcesivne transakcije kupnje, uvoza i prodaje banana, poput onih u glavnom postupku, iako su pojedinačno gledano pravno valjane, zapravo predstavljaju zabranjen prijenos uvoznih dozvola ili prava koja proizlaze iz tih dozvola s novog operatora u korist pozicioniranog operatora, omogućujući potonjem da proširi svoj utjecaj izvan dijela kvota koje su za njega predviđene za uvoz u Uniju banana po preferencijalnoj carinskoj stopi.
            64. Na drugom mjestu, kad je riječ o motivu tih transakcija, također valja utvrditi, kako bi se dokazalo postojanje zloporabe, da je temeljni cilj tih transakcija omogućiti dotičnom pozicioniranom operatoru da uveze svoje vlastite banane po preferencijalnoj carinskoj stopi u okviru dijela carinskih kvota predviđenih za nove operatore.
            65. U tom smislu, kako je Sud presudio u presudi SICES i dr. (C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 37. do 39.), kako bi se moglo smatrati da je glavni cilj transakcija poput onih u glavnom postupku dati kupcu u Uniji neopravdanu korist, potrebno je da su uvoznici imali namjeru dati korist tom kupcu i da te transakcije za njih nemaju nikakvo gospodarsko i trgovačko opravdanje, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Čak i ako su te transakcije motivirane željom kupca za korištenjem preferencijalne carinske stope i čak i ako su dotični uvoznici toga bili svjesni, ne može se a priori  smatrati da su one za potonje bez gospodarskog opravdanja. Međutim, ne može se isključiti da su, u određenim okolnostima, takve transakcije dogovorene umjetno u isključivom cilju korištenja preferencijalne carinske stope.
            66. Kad je riječ o transakcijama u glavnom postupku, jesu li one umjetno dogovorene može se osobito ocjenjivati s obzirom na postojanje indicija koji upućuju na to da su novi operatori u glavnom postupku u navedenim transakcijama zapravo imali ulogu običnih fiktivnih subjekata u korist SIMBA‑e. S obzirom na argumente iznesene kao odgovor na prvo pitanje, ta ocjena uključuje provjeru jesu li ti operatori zatražili registraciju kao novi operatori s ciljem stjecanja dozvola „AGRIM“ samo kako bi uvezli banane u Uniju po preferencijalnoj stopi, za račun pozicioniranog operatora SIMBA.
            67. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev može uzeti u obzir sve pravne, ekonomske i/ili osobne veze između operatora koji su sudjelovali u tim transakcijama (presuda Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, t. 62.) i, oslanjajući se na indicije iz točke 39. presude SICES i dr. (C‑155/13, EU:C:2014:145), osobito činjenicu da novi operator nositelj dozvola „AGRIM“ nije preuzeo nikakav poslovni rizik u okviru transakcija u glavnom postupku, s obzirom na to da ga je zapravo pokrivao kupac u Uniji koji je ujedno pozicionirani operator, ili činjenicu da je, s obzirom na cijenu prodaje i preprodaje dotične robe, profitna marža novih operatora bila beznačajna.
            68. Međutim, kako su istaknuli novi operatori u glavnom postupku u svojim pisanim očitovanjima podnesenima Sudu, valja pojasniti da, s obzirom na specifičnost uvoznog tržišta banana, činjenica da su ti operatori raspolagali vlastitom infrastrukturom za skladištenje i prijevoz uvezenih banana nije odlučujuća za utvrđenje da su transakcije u glavnom postupku lažne. Naime, nametanje novim operatorima zahtjeva da raspolažu takvom infrastrukturom bilo bi protivno cilju Uredbe br. 2362/98 da se novim operatorima omogući sudjelovanje u trgovini uvoza banana.
            69. Nadalje, kako ističe Komisija u svojim očitovanjima, činjenica da su transakcije u glavnom postupku lažne može proizlaziti i iz sustavnog uključivanja u te transakcije društva posrednika, u predmetnom slučaju društva Rico Italia, registriranog kao novog operatora, ako se utvrdi da je jedini cilj tog uključivanja bilo prikrivanje veza između pozicioniranog operatora poput SIMBA i novih operatora, poput onih u glavnom postupku, kako bi se izbjegla primjena članka 21. stavka 2. Uredbe br. 2362/98.
            70. Stoga na drugo pitanje i prvi dio trećeg pitanja valja odgovoriti tako da članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 treba tumačiti na način da se protivi transakcijama, poput onih u glavnom postupku, pomoću kojih novi operator, posredstvom drugog operatora koji je registriran kao novi operator, kupi robu od pozicioniranog operatora prije njezina uvoza u Uniju, a zatim je proda tom pozicioniranom operatoru preko istog posrednika, nakon što je tu robu uvezao u Uniju, ako te transakcije predstavljaju zloporabu, a što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.
            Drugi dio trećeg pitanja
            71. Drugim dijelom trećeg pitanja sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o posljedicama koje trebaju proizaći iz utvrđenja zloporabe, u slučaju da se postojanje takvog postupanja utvrdi u glavnom postupku.
            72. U tom smislu valja utvrditi da je člankom 4. stavkom 3. Uredbe br. 2988/95 propisano da „radnje za koje je određeno da im je svrha stjecanje pogodnosti suprotno ciljevima prava Zajednice, u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti, imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje“.
            73. Obveza vraćanja pogodnosti koja je neosnovano stečena protupropisnim ponašanjem ne predstavlja sankciju, već je jednostavno posljedica utvrđenja da su traženi uvjeti za stjecanje pogodnosti koja proizlazi iz propisa Unije umjetno stvoreni, zbog čega je stečena pogodnost neosnovana i, dakle, nastaje obveza njezinog vraćanja (vidjeti presudu Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
            74. Proizlazi da transakcije koje čine zloporabu treba ponovno definirati sud koji je uputio zahtjev na način da ponovno uspostavi situaciju koja bi postojala da nije bilo transakcija koje čine zloporabu (vidjeti analognu presudu Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 94.).
            75. Tako je operator koji je na umjetan način došao u položaj koji mu omogućuje da se nezakonito koristi preferencijalnim carinskim stopama za uvoz banana dužan platiti carinu koja se odnosi na predmetne proizvode, bez obzira na eventualne upravne, građanske ili kaznene sankcije koje su predviđene nacionalnim zakonodavstvom (vidjeti analognu presudu Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 68.).
            76. Stoga na drugi dio trećeg pitanja valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da utvrđenje zloporabe u okolnostima kao što su one u glavnom postupku znači da je operator koji je na umjetan način došao u položaj koji mu omogućuje da se nezakonito koristi preferencijalnim carinskim stopama za uvoz banana dužan platiti carinu koja se odnosi na predmetne proizvode, bez obzira na eventualne upravne, građanske ili kaznene sankcije koje su predviđene nacionalnim zakonodavstvom.
            Troškovi
            77. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 7. točku (a) Uredbe Komisije (EZ) br. 2362/98 od 28. listopada 1998. o načinima primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 o režimu uvoza banana u Zajednicu (SL L 293, str. 32.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1632/2000 od 25. srpnja 2000., tumačen u odnosu na članak 11. te uredbe, treba tumačiti na način da se uvjet u skladu s kojim gospodarski subjekt mora obavljati trgovinsku djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“ ne zahtijeva samo za registraciju tog subjekta kao „novog“ operatora u smislu te odredbe, nego i kako bi on mogao zadržati taj status radi uvoza banana u okviru carinskih kvota predviđenih Uredbom Vijeća (EEZ) br. 404/93 od 13. veljače 1993. o zajedničkoj organizaciji tržišta banana (SL 1993., L 47, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe.
            2. Članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98, kako je izmijenjena, treba tumačiti na način da se protivi transakcijama, poput onih u glavnom postupku, pomoću kojih novi operator, posredstvom drugog operatora koji je registriran kao novi operator, kupi robu od pozicioniranog operatora prije njezina uvoza u Uniju, a zatim je proda tom pozicioniranom operatoru preko istog posrednika, nakon što je tu robu uvezao u Uniju, ako te transakcije predstavljaju zloporabu, a što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.
            3. Članak 4. stavak 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica treba tumačiti na način da utvrđenje zloporabe u okolnostima kao što su one u glavnom postupku znači da je operator koji je na umjetan način došao u položaj koji mu omogućuje da se nezakonito koristi preferencijalnim carinskim stopama za uvoz banana dužan platiti carinu koja se odnosi na predmetne proizvode, bez obzira na eventualne upravne, građanske ili kaznene sankcije koje su predviđene nacionalnim zakonodavstvom.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 20. srpnja 2017.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Izdaci nastali za Španjolsku – Proizvodno nevezane izravne potpore za godine podnošenja zahtjeva 2008. i 2009. – Nedostaci u sustavu kontrole – Određivanje kontrolnih uzoraka – Teret dokazivanja – Potpore ruralnom razvoju u Autonomnoj zajednici Castilla y Leon za godine podnošenja zahtjeva 2009. i 2010. – Provjere na terenu – Ključne kontrole – Proporcionalnost.#Predmet T-143/15.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. prosinca 2013.#JAS Jet Air Service France (JAS) protiv Europske komisije.#Carinska unija – Uvozi blue‑jeans hlača – Prijevara – Naknadna naplata uvoznih carina – Članak 13. Uredbe (EEZ) br. 1430/79 – Članak 239. Carinskog zakonika – Zahtjev za otpust plaćanja uvoznih carina – Postojanje posebne situacije – Klauzula pravičnosti – Odluka Komisije.#Predmet T-573/11.