title: Presuda Suda (treće vijeće) od 30. travnja 2014.#Robert Pfleger i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (kasnije Landesverwaltungsgericht Oberösterreich).#Članak 56. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 15. do 17., 47. i 50. – Sloboda izbora zanimanja i pravo na rad, sloboda poduzetništva, pravo na vlasništvo, pravo na učinkovit pravni lijek i pravično suđenje, načelo ne bis in idem – Članak 51. – Područje primjene – Primjena prava Unije – Igre na sreću – Ograničavajući propisi države članice – Upravne i kaznenopravne sankcije – Neotklonjivi razlozi općeg interesa – Proporcionalnost.#Predmet C‑390/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      30. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Članak 56. UFEU‑a — Sloboda pružanja usluga — Povelja o temeljnim pravima Europske unije — Članci 15. do 17., 47. i 50. — Sloboda izbora zanimanja i pravo na rad, sloboda poduzetništva, pravo na vlasništvo, pravo na učinkovit pravni lijek i pravično suđenje, načelo ne bis in idem — Članak 51. — Područje primjene — Primjena prava Unije — Igre na sreću — Ograničavajući propisi države članice — Upravne i kaznenopravne sankcije — Neotklonjivi razlozi općeg interesa — Proporcionalnost“
      U predmetu C‑390/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio l’Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (sada Landesverwaltungsgericht Oberösterreich, Austrija), odlukom od 10. kolovoza 2012., koju je Sud zaprimio 20. kolovoza 2012., u postupku

         Robert Pfleger,

         Autoart as,

         Mladen Vucicevic,

         Maroxx Software GmbH,

         Hans‑Jörg Zehetner,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. Vucicevic, A. Rabl i A. Auer, Rechtsanwälte,

               —

               za Maroxx Software GmbH, F. Wennig i F. Maschke, Rechtsanwälte,

               —

               za M. Zehetner, P. Ruth, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Vlaemminck, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes kao i A. Silva Coelho i P. de Sousa Inês, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B.‑R. Killmann i I. Rogalski, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 56. UFEU‑a i članaka 15. do 17., 47. i 50. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (dalje u tekstu: „Povelja“).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupaka koje su pokrenuli M. Pfleger, Autoart as (u daljnjem tekstu: „Autoart“), M. Vucicevic, Maroxx Software GmbH (u daljnjem tekstu: „Maroxx“) i M. Zehetner povodom upravnih sankcija koje su im izrečene zbog nedopuštenog gospodarskog iskorištavanja automata za igre na sreću.

         Austrijsko pravo

         Savezni zakon o igrama na sreću

               3

               Savezni zakon o igrama na sreću, od 28. studenoga 1989. (Glücksspielgesetz, BGBl. 620/1989), u verziji koja se primjenjuje na glavne postupke (u daljnjem tekstu: „GSpG“), u svom članku 2. naslova „Lutrije“ određuje:
               „(1)   Lutrije su igre na sreću

                        1.

                        koje provodi, organizira, nudi ili stavlja na raspolaganje poduzetnik

                        2.

                        u kojima igrači ili druge osobe, u okviru sudjelovanja u igri, uplaćuju novčanu činidbu (ulog), a

                        3.

                        poduzetnik, igrači ili druge osobe očekuju novčanu korist (dobitak).

                  (2)   Poduzetnik je osoba koja neovisno obavlja trajnu djelatnost, s ciljem stjecanja prihodâ od organiziranja igara na sreću, čak i ako ta djelatnost nema za cilj ostvarenje dobitka. Kad više osoba, na temelju svojeg međusobnog dogovora, na određenom mjestu daje pojedinačne činidbe za organiziranje igara na sreću s novčanim činidbama u smislu paragrafa 1. točaka 2. i 3. ovog zakona, sve osobe koje izravno sudjeluju u organizaciji igre na sreću smatraju se poduzetnicima, čak i one koje nemaju namjeru stjecanja prihoda i one koje sudjeluju samo u provedbi, organizaciji ili ponudi igre na sreću.
               3.   O lutriji u vidu automata za igre na sreću riječ je kad se odluka o ishodu igre ne donosi na centralizirani način, nego posredstvom mehaničke ili elektronske naprave koja se nalazi u samom automatu za igre na sreću. [...]
               4.   Zabranjene lutrije su lutrije za koje na temelju ovog saveznog zakona nije dana nikakva koncesija ili dozvola, a nisu isključene iz monopola savezne države nad igrama na sreću.“

               4

               Na temelju članka 3. GSpG‑a, naslova „Monopol nad igrama na sreću“, savezna država ima isključivo pravo organiziranja igara na sreću.

               5

               Međutim, na temelju članka 5. GSpG‑a, lutrije u vidu automata za igre na sreću uređuje pravo saveznih pokrajina. Nadalje, tim je člankom predviđeno da svaka od devet saveznih pokrajina putem koncesije može pravo organiziranja lutrija u vidu automata za igre na sreću prenijeti na treće, uz poštovanje propisanih minimalnih zahtjeva javnog poretka od strane podnositelja zahtjeva te uz poštovanje posebnih popratnih mjera u području zaštite igrača. Takve vrste lutrije, zvane „igre na sreću manjeg opsega“ mogu se organizirati bilo u dvoranama s automatima za igre na sreću, s najmanje deset a najviše 50 automata, uz najveći ulog od 10 eura i najveći dobitak od 10.000 eura po igri, bilo u obliku zasebnog stavljanja na raspolaganje automatâ, i to najviše tri automata, uz najveći ulog od 1 eura i najveći dobitak od 1.000 eura po igri, pri čemu najveći dopušteni broj dozvola za gospodarsko iskorištavanje automatâ na razdoblje od najviše 15 godina iznosi tri po saveznoj pokrajini.

               6

               Člankom 52. GSpG‑a u verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje u glavnim postupcima, naslova „Odredbe o upravnim sankcijama“, određeno je:
               „(1)   Čini upravni prekršaj za koji nadležno upravno tijelo može izreći kaznu u iznosu od 22.000 eura:

                        1.

                        tko u svojstvu poduzetnika, a u svrhu sudjelovanja na državnom teritoriju, provede, organizira ili stavi na raspolaganje lutrije zabranjene u smislu članka 2., stavka 4. ili u istima sudjeluje u svojstvu poduzetnika u smislu članka 2. stavka 2.;

                  [...]
               2.   Ako, u okviru sudjelovanja u lutrijama, igrači ili druge osobe uplate iznose koji prelaze 10 eura po igri, ti se iznosi ne smatraju minimalnim te je slijedom toga eventualna odgovornost koja proizlazi iz ovog saveznog zakona supsidijarna u odnosu na onu koja proizlazi iz članka 168. Kaznenog zakona [(Strafgesetzbuch)].
               3.   Ako upravni prekršaji u smislu stavka 1. ovog zakona nisu počinjeni na državnom teritoriju, smatra se da su počinjeni u onom mjestu iz kojeg je izvršeno sudjelovanje na državnom teritoriju.
               4.   Sudjelovanje u elektronskim lutrijama za koje savezni ministar financija nije izdao koncesiju kažnjivo je ako su potrebni ulozi uplaćeni na državnom teritoriju. Za kršenje predmetne zabrane može se izreći kazna do 7.500 eura, ako je isto počinjeno s namjerom, odnosno do 1500 eura u drugim slučajevima.
               [...]“

               7

               U skladu s člancima 53., 54. i 56. GSpG‑a, uz spomenutu ovlast za izricanje sankcija, upravna tijela raspolažu i širokim ovlastima iz područja sigurnosnih mjera koje imaju za cilj spriječiti daljnja kršenja monopola nad igrama na sreću u smislu članka 3. GSpG‑a. Te ovlasti sastoje se u privremenoj ili konačnoj zapljeni automata ili drugih predmeta, njihovom oduzimanju i uništavanju, kao i u zatvaranju objekta u kojem su predmetni automati bili na raspolaganju javnosti, kao što je to predviđeno u člancima 53. stavku 1. i 2., članku 54. stavcima 1. i 3. te članku 56.a GSpG‑a.

         Kazneni zakon

               8

               Pored upravnih sankcija zapriječenih GSpG‑om, osoba koja bez koncesije organizira igre na sreću s ciljem stjecanja dobiti izlaže se u Austriji i kaznenom progonu. Na temelju članka 168. stavka 1. Kaznenog zakona (Strafgesetzbuch), kaznit će se „svatko tko organizira igre koje su formalno zabranjene i čiji povoljan ili nepovoljan ishod ovisi isključivo ili pretežno o slučaju ili tko radi organizacije takvih igara, s ciljem da time ostvari novčanu korist ili pribavi takvu korist trećima, potakne okupljanje cilj kojega je organizacija takvih igara.“ Predviđene sankcije su kazna zatvora do šest mjeseci ili novčana kazna do 360 dnevnih iznosa. Na temelju članka 168. stavka 2. tog zakona, istim će se sankcijama kazniti i „svatko tko u svojstvu poduzetnika sudjeluje u takvoj igri“.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               9

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku, kao i iz spisa kojim Sud raspolaže, proizlazi da je zahtjev za prethodnu odluku postavljen u okviru četiriju postupaka koji su u tijeku pred sudom koji je postavio prethodno pitanje, a kojima je zajednička okolnost da je, na temelju nadzora izvršenog u različitim mjestima u Gornjoj Austriji, došlo do privremene zapljene automata za igre na sreću koji su, bez dozvole, korišteni za organizaciju igara na sreću zabranjenih GSpG‑om.

               10

               U prvom glavnom postupku, 29. ožujka 2012., agenti financijske policije proveli su nadzor u objektu „Cash‑Point“, u Pergu (Austrija), te je na temelju tog nadzora privremeno zaplijenjeno šest automata bez upravne dozvole. Dana 12. lipnja 2012. Bezirkshauptmannschaft (kantonsko upravno tijelo) iz Perga donio je odluku kojom je potvrđena privremena zapljena protiv Roberta Pfegera kao organizatora nezakonitih igara na sreću i protiv Autoarta, sa sjedištem u Češkoj Republici, kao pretpostavljenog vlasnika zaplijenjenih automata.

               11

               U drugom glavnom postupku, 8. ožujka 2012., agenti financijske policije proveli su nadzor u objektu SJ‑Bet Sportbar u Welsu (Austrija) te je na temelju tog nadzora privremeno zaplijenjeno osam automata bez upravne dozvole. Dana 4. srpnja 2012. Bundespolizeidirektion (savezna policijska uprava) Welsa donijela je protiv Mladena Vucicevica, srpskog državljanina, pretpostavljenog vlasnika osam zaplijenjenih automata, odluku kojom je potvrđena privremena zapljena.

               12

               U trećem glavnom postupku, 30. studenoga 2010., agenti financijske policije proveli su nadzor na benzinskoj postaji u Regauu (Austrija) te su na temelju tog nadzora privremeno zaplijenjena dva automata bez upravne dozvole, u vlasništvu Maroxxa, društva austrijskog prava. Dana 16. prosinca 2010. Bezirkshauptmannschaft iz Vöcklabrucka donio je protiv Jacqueline Baumeister, njemačke državljanke, koja je gospodarski iskorištavala spomenutu benzinsku postaju i bila poduzetnik u smislu GSpG‑a, odluku kojom je potvrđena privremena zapljena. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku odbacio je kao nepravovremenu žalbu Jacqueline Baumeister protiv te odluke. Odlukom od 31. svibnja 2012. Bezirkshauptmannschaft iz Vöcklabrucka odredio je i oduzimanje dvaju zaplijenjenih automata.

               13

               U četvrtom glavnom postupku, 13. studenoga 2010., agenti financijske policije proveli su nadzor na benzinskoj postaji u Ennsu (Austrija) te su na temelju tog nadzora privremeno zaplijenjena tri automata bez upravne dozvole. Bezirkshauptmannschaft iz Vöcklabrucka donio je protiv vlasnika automata, Maroxxa, odluku kojom je potvrđena zapljena.

               14

               Odlukom od 3. srpnja 2012. spomenuto tijelo izreklo je Hans‑Jörgu Zehetneru, austrijskom državljaninu, kaznu u iznosu od 1.000 eura koja se, u slučaju neplaćanja, može zamijeniti kaznom zatvora u trajanju od petnaest sati, te je istom odlukom vlasniku i zakupodavcu automata, Maroxxu, izreklo kaznu u iznosu od 10.000 eura, koja se može zamijeniti za kaznu zatvora u trajanju od 152 sata.

               15

               Protiv svih navedenih odluka podnesene su žalbe sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               16

               Taj sud drži da austrijska tijela nisu dokazala, u smislu presude Dickinger i Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582), da je kriminalitet i/ili ovisnost o igrama na sreću u razdoblju o kojem je riječ bio značajan problem. Nisu dokazala ni to da je pravi cilj režima monopola nad igrama na sreću bila borba protiv kriminaliteta i zaštita igrača, a ne puko povećanje prihoda. On također drži da su u okviru „agresivne“ kampanje učinjeni „golemi troškovi za oglašavanje“, slijedom čega poslovna politika tih monopolista nije ograničena na kontrolirano širenje uz umjereno oglašavanje.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev također drži da cjelokupno pravno uređenje analizirano u ovom slučaju ne jamči usklađenost koju traži sudska praksa Suda (vidjeti osobito presudu Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, t. 69. i 71.) te da, slijedom toga, nije u skladu sa slobodom pružanja usluga zajamčenom člankom 56. UFEU‑a.

               18

               Ako Sud ipak zauzme stav da se takvi nacionalni propisi, iz gore navedenih razloga, ne protive članku 56. UFEU‑a i člancima 15. do 17. Povelje, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li, u svakom slučaju, članku 56. UFEU‑a i člancima 15. do 17., 47. i 50. Povelje protivan nacionalni propis koji pojam poduzetnika, kao osobe kojoj se može izreći kazna za nedopušteno gospodarsko iskorištavanje automata za igre na sreću, određuje vrlo široko i općenito, bez jasne zakonodavne odredbe, uslijed čega postoji nepredvidivost primjene upravnih i kaznenopravnih sankcija.

               19

               U tim je okolnostima Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se načelu proporcionalnosti koje proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i članaka 15. do 17. Povelje, nacionalno pravno uređenje iz odredaba relevantnih u glavnim postupcima, odnosno članaka 3. do 5., 14. i 21. GSpG‑a, koje organizaciju igara na sreću na automatima uvjetuje prethodnim dozvolama (pod prijetnjom sankcija i zapljene) čiji je broj ograničen, iako se čini da država do sada u kaznenom ili upravnom postupku nije nikada dokazala da su kriminalitet i/ili ovisnost povezani s igrama na sreću doista značajan problem koji se ne može ukloniti kontroliranim širenjem dopuštenih djelatnosti igara na sreću na mnogobrojne pojedinačne pružatelje usluga, nego samo kontroliranim širenjem monopolista (ili malobrojnih oligopolista), uz jednostavno i umjereno oglašavanje?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, protivi li se načelu proporcionalnosti koje proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i članaka 15. do 17. Povelje, nacionalno pravno uređenje iz odredaba relevantnih u glavnim postupcima, odnosno članaka 52. do 54. i 56.a GSpG‑a, kao i članka 168. Kaznenog zakona, koje zbog nepreciznih pravnih pojmova uspostavlja gotovo punu kaznenopravnu odgovornost koja obuhvaća različite vrste osoba (koje, ovisno o slučaju, imaju sjedište u drugim državama članicama) čije sudjelovanje može biti i samo posredno (primjerice, obični dobavljači, zakupodavci ili najmodavci automata za igre na sreću)?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora i na drugo pitanje, protivi li se demokratskim zahtjevima pravne države, koji čine osnovu članka 16. Povelje, zahtjevima pravičnosti i učinkovitosti koji proizlaze iz članka 47. Povelje, obvezi transparentnosti koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a, pravu iz članka 50. Povelje koje se sastoji u zabrani ponovnog sudskog progona ili kažnjavanja zbog istog kažnjivog djela, nacionalno pravno uređenje iz odredaba članaka 52. do 54. i 56.a GSpG‑a, kao i članka 168. Kaznenog zakona, s obzirom na to da je, u nedostatku jasnog zakonodavnog rješenja, međusobno razgraničenje tih odredaba za državljanina unaprijed teško predvidljivo te je moguće samo u svakom pojedinačnom slučaju, putem formalnog, dugotrajnog postupka, te s obzirom na to da glede tih odredaba postoje velike razlike u pogledu nadležnosti (upravno tijelo ili sud), ovlasti za rješavanje, s tim povezanom stigmatizacijom i postupovnim položajem (npr. prebacivanje tereta dokaza)?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na jedno od prva tri pitanja, protivi li se članku 56. UFEU‑a, člancima 15. do 17. Povelje ili članku 50. iste sankcioniranje osoba koje su usko povezane s automatima za igre na sreću (iz članka 2. stavka 1., točke 1. i 2. GSpG‑a) i zapljena ili oduzimanje tih automata i/ili potpuno zatvaranje poduzeća u vlasništvu tih osoba?“

         O prethodnim pitanjima

         Nadležnost Suda

               20

               Austrijska vlada ističe nenadležnost Suda, držeći kako se postavljena pitanja odnose na „čisto unutarnju situaciju“ te nemaju nikakvu povezanost s pravom Unije s obzirom na to da, u ovom slučaju, nije moguće utvrditi postojanje prekograničnog elementa.

               21

               U tom pogledu, točno je da, kad je riječ o tumačenju članka 56. UFEU‑a, ako se svi elementi spora nalaze unutar samo jedne države članice, valja provjeriti nadležnost Suda za tumačenje spomenute odredbe (vidjeti u tom smislu presudu Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Međutim, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, 12. lipnja 2012. kantonsko upravno tijelo u Pergu donijelo je odluke kojima se potvrđuje privremena zapljena, uključujući onu protiv Autoarta kao pretpostavljenog vlasnika zaplijenjenih automata.

               23

               Činjenica postojanja, u okviru glavnih postupaka, Autoarta koji ima sjedište u Češkoj Republici pokazuje da se ti postupci nipošto ne odnose na čisto unutarnju situaciju.

               24

               Slijedom toga, valja utvrditi da je Sud nadležan da odgovori na postavljena pitanja.

         Dopuštenost

               25

               Austrijska vlada također drži da zahtjev za donošenje prethodne odluke treba odbaciti kao nedopušten, s obzirom na to da u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje činjenično stanje nije izloženo u mjeri koja bi Sudu bila dostatna za davanje korisnog odgovora.

               26

               U tom smislu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, za pitanja u vezi s tumačenjem prava Unije koja je postavio nacionalni sud u zakonskom i činjeničnom okviru koji je sam nadležan utvrditi i čiju točnost Sud ne treba provjeravati vrijedi pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnim za davanje korisnog odgovora na postavljena pitanja (presuda Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27. i navedena sudska praksa).

               27

               Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da potreba da se osigura tumačenje prava Unije koje bi bilo korisno nacionalnom sudu zahtijeva da potonji definira činjenični i pravni okvir iz kojeg potječu postavljena pitanja ili da barem objasni činjenične okolnosti na kojima se ta pitanja temelje. U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje moraju se pored toga naznačiti precizni razlozi koji su naveli nacionalni sud da se zapita o tumačenju prava Unije te zbog kojih je ocijenio potrebnim postaviti Sudu prethodno pitanje (presuda Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 28. i navedena sudska praksa).

               28

               U ovom slučaju, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje dostatno su opisani pravni i činjenični okvir glavnih postupaka, a podaci koje je pružio taj sud omogućuju određivanje dosega postavljenih pitanja.

               29

               Slijedom navedenog, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

         Primjenjivost Povelje

               30

               Austrijska, belgijska, nizozemska i poljska vlada drže da Povelja nije primjenjiva u glavnim postupcima s obzirom na to da, u neusklađenom području igara na sreću, nacionalni propisi iz tog područja ne predstavljaju primjenu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.

               31

               S tim u svezi, valja podsjetiti da je područje primjene Povelje, glede djelovanja država članica, definirano njezinim člankom 51. stavkom 1., sukladno kojem se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada primjenjuju pravo Unije (presuda Åkerberg Fransson, C 617/10, EU:C:2013:105, t. 17.).

               32

               Tim je člankom Povelje tako potvrđena sudska praksa Suda sukladno kojoj djelovanje država članica mora biti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz temeljnih prava zajamčenih pravnim poretkom Unije (presuda Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 18.).

               33

               Naime, iz ustaljene sudske prakse Suda u osnovi proizlazi da se temeljna prava zajamčena u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih. U tom smislu Sud je već upozorio da ne može u odnosu na Povelju ocjenjivati nacionalne propise koji ne ulaze u okvir prava Unije. S druge strane, kad takvi propisi spadaju u područje prava Unije, Sud mora, kad mu se uputi zahtjev za prethodnu odluku, dati sve elemente tumačenja koji su nacionalnom sudu potrebni da ocijeni usklađenost takvih propisa s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava (presuda Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 19.).

               34

               Budući da se temeljna prava zajamčena Poveljom, slijedom gore navedenog, moraju poštovati kad nacionalni propisi spadaju u područje primjene prava Unije, ne mogu postojati slučajevi koji ulaze u područje primjene prava Unije a da se ne primjenjuju spomenuta temeljna prava. Primjenjivost prava Unije podrazumijeva primjenjivost temeljnih prava zajamčenih Poveljom (presuda Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 21.).

               35

               U tom pogledu, Sud je već presudio da, kad se država članica radi opravdavanja propisa koji predstavljaju prepreku izvršavanju slobode pružanja usluga poziva na neotklonjive razloge općeg interesa, to opravdanje koje je predviđeno pravom Unije mora se tumačiti u svjetlu općih načela prava Unije, a osobito općih načela zajamčenih Poveljom. Slijedom toga, na nacionalne pravne propise o kojima je riječ predviđene iznimke mogu se primijeniti samo ako su oni u skladu s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava Sud (vidjeti u tom smislu presudu ERT, EU:C:1991:254, t. 43.).

               36

               Kako to proizlazi iz navedene sudske prakse, kad se pokaže da su nacionalni propisi takve naravi da predstavljaju prepreku izvršavanju jedne ili više temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom, na njega se iznimke koje pravo Unije predviđa za opravdavanje te prepreke mogu primijeniti samo ako je to u skladu s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava Sud. Ta obveza usklađenosti s temeljnim pravima neupitno spada u područje primjene prava Unije te, posljedično, u područje primjene Povelje. Primjenu od strane jedne države članice iznimaka koje pravo Unije predviđa za opravdavanje prepreke temeljnoj slobodi zajamčenoj Ugovorom valja stoga smatrati, kao što to ističe i nezavisna odvjetnica u točki 46. svog mišljenja, „primjenom prava Unije“ u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.

               37

               Na postavljena prethodna pitanja valja stoga odgovoriti u svjetlu tih načela.

         Meritum

      Prvo pitanje

               38

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 56. UFEU‑a i članke 15. do 17. Povelje tumačiti na način da su im protivni nacionalni propisi poput onih u glavnim postupcima.

         – Ispitivanje u odnosu na članak 56. UFEU‑a

               39

               Propisi države članice, poput onih u glavnim postupcima, koji zabranjuju gospodarsko iskorištavanje automata za igre na sreću bez prethodne dozvole upravnih tijela predstavljaju ograničenje slobode pružanja usluga zajamčene člankom 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu osobito presudu Placanica i dr., C‑338/04, C‑359/04 i C‑360/04, EU:C:2007:133, t. 42.).

               40

               Potrebno je ipak ocijeniti može li se takvo ograničenje dopustiti s naslova mjera odstupanja, na temelju razlogâ javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, izričito predviđenih u člancima 51. i 52. UFEU‑a, primjenjivih na temelju članka 62. UFEU‑a i na područje slobode pružanja usluga, i može li se predmetno ograničenje, u skladu sa sudskom praksom Suda, opravdati neotklonjivim razlozima općeg interesa (presuda Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, t. 35. i navedena sudska praksa).

               41

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ograničenja djelatnosti igara na sreću mogu se opravdati neotklonjivim razlozima općeg interesa, poput zaštite potrošača i sprečavanja prijevare i poticanja građanâ na pretjeranu potrošnju na igre na sreću (vidjeti u tom smislu presudu Carmen Media Group, EU:C:2010:505, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U konkretnom slučaju, valja upozoriti da su navodni ciljevi austrijskih propisa o kojima je riječ u glavnim postupcima, tj. zaštita igrača ograničavanjem ponude igara na sreću i borba protiv s njima povezanog kriminaliteta, uz podvrgavanje istih kontroliranom širenju, sukladno sudskoj praksi Suda ciljevi koji opravdavaju ograničenja temeljnih sloboda u sektoru igara na sreću (vidjeti u tom smislu presudu Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80, t. 61. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Međutim, valja podsjetiti da ograničenja koja nameću države članice moraju udovoljavati uvjetima proporcionalnosti i nediskriminacije koji se na njih odnose i koji proizlaze iz sudske prakse Suda. Slijedom toga, nacionalno pravo može jamčiti ostvarenje cilja za koji se tvrdi da se želi postići samo ako doista dosljedno i sustavno ide ka njegovu ostvarenju (vidjeti u tom smislu presudu Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, t. 59. do 61. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Sama činjenica da je država članica izabrala sustav zaštite koji je drugačiji od onog druge države članice ne može utjecati na ocjenu proporcionalnosti odredaba donesenih u tom području. Te odredbe treba ocjenjivati samo u skladu s ciljevima koje slijede nadležna tijela države članice o kojoj je riječ i razinom zaštite koja se njima želi osigurati (presuda HIT i HIT LARIX, C‑176/11, EU:C:2012:454, t. 25. i navedena sudska praksa).

               45

               Naime, u specifičnom području organizacije igara na sreću nacionalna tijela imaju dovoljnu diskrecijsku ovlast da odrede zahtjeve koje podrazumijeva zaštita potrošača i društvenog poretka i, na svakoj je državi članici, pod uvjetom da su poštovani uvjeti koje je utvrdila sudska praksa Suda, da u kontekstu legitimnih ciljeva koje je postavila ocijeni je li potrebno u potpunosti ili djelomično zabraniti djelatnosti vezane uz igre i klađenja ili ih samo ograničiti te da u tu svrhu predvidi više ili manje stroge modalitete nadzora (vidjeti u tom smislu presude Stoß i dr., C‑316/07, C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 i C‑410/07, EU:C:2010:504, t. 76., i Carmen Media Group, EU:C:2010:505, t. 46.).

               46

               Povrh toga, nesporno je da, za razliku od uspostave slobodnog i nenarušenog tržišnog natjecanja u okviru uobičajenog tržišta, takvo tržišno natjecanje na specifičnom tržištu igara na sreću, dakle između više subjekata ovlaštenih za gospodarsko iskorištavanje istih igara na sreću, može imati štetne posljedice s obzirom na to da bi ti subjekti bili skloni nadmetanju u inventivnosti kako bi svoju ponudu učinili privlačnijom od one svojih konkurenata te tako kod potrošača povećali potrošnju na igre na sreću i rizik razvijanja ovisnosti o igri (presuda Stanleybet International i dr., C‑186/11 i C‑209/11, EU:C:2013:33, t. 45.).

               47

               Međutim, za utvrđivanje stvarnih ciljeva nacionalnih propisa, u okviru postupaka pokrenutih pred Sudom na temelju članka 267. UFEU‑a, nadležan je sud koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu Dickinger i Ömer, EU:C:2011:582, t. 51.).

               48

               Taj sud također treba, vodeći računa o navodima koje pruži Sud, provjeriti i ispunjavaju li ograničenja koja je nametnula država članica o kojoj je riječ uvjete vezane uz njihovu proporcionalnost, koji proizlaze iz sudske prakse Suda (vidjeti presudu Dickinger i Ömer, EU:C:2011:582, t. 50.).

               49

               On osobito mora utvrditi, posebno glede konkretnih načina primjene ograničavajućih propisa o kojima je riječ, da je stvarni cilj istih doista smanjenje prilika za igranje na sreću, ograničenje djelatnosti u tom području i dosljedna i sustavna borba protiv kriminaliteta povezanog s tim igrama (vidjeti presudu Dickinger i Ömer, EU:C:2011:582, t. 50. i 56.).

               50

               U tom pogledu, Sud je već presudio da je na državi članici koja se poziva na cilj koji može opravdati prepreku slobodi pružanja usluga da sudu pozvanom da se izjasni o tom pitanju pruži sve elemente pomoću kojih se isti može uvjeriti da predmetna mjera udovoljava zahtjevima koji proizlaze iz načela proporcionalnosti (vidjeti presudu Dickinger i Ömer, EU:C:2011:582, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Iz te sudske prakse ne može se međutim izvesti zaključak da bi državi članici bila uskraćena mogućnost utvrđivanja da unutarnja ograničavajuća mjera udovoljava tim zahtjevima samo iz razloga što ta država nije u stanju podastrijeti studije koje su bile osnova za donošenje propisa o kojima je riječ (vidjeti u tom smislu presudu Stoß i dr., EU:C:2010:504, t. 72.).

               52

               Iz navedenog proizlazi da nacionalni sud mora izvršiti opću ocjenu okolnosti donošenja i primjene ograničavajućih propisa poput onih iz glavnih postupaka.

               53

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev drži da nacionalna tijela nisu dokazala da su kriminalitet i/ili ovisnost o igri u razdoblju o kojem je riječ uistinu predstavljali značajan problem.

               54

               Povrh toga, čini se da taj sud ocjenjuje da stvarni cilj ograničavajućeg pravnog uređenja o kojem je riječ nije borba protiv kriminaliteta i zaštita igrača, nego puko povećanje prihoda države, a puki cilj povećanja prihoda državne blagajne ne može, kao što je to Sud već ranije presudio, opravdati takvo ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti presudu Dickinger i Ömer, EU:C:2011:582, t. 55.). To se pravno uređenje u svakom slučaju ukazuje neproporcionalnim, s obzirom na to da ne može jamčiti usklađenost koju zahtijeva sudska praksa Suda i da nadilazi ono što je potrebno za postizanje ciljeva za koje se tvrdi da se žele postići.

               55

               Ako sud koji je uputio zahtjev konačno potvrdi tu ocjenu, isti bi morao zaključiti da pravno uređenje o kojem je riječ nije u skladu s pravom Unije.

               56

               Imajući u vidu sva gornja razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 56. UFEU‑a valja tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi poput onih u glavnim postupcima, ako stvarni cilj tih propisa nije zaštita igrača, borba protiv kriminaliteta, smanjenje prilika za igranje na sreću ili dosljedna i sustavna borba protiv kriminaliteta povezanog s tim igrama.

         – Ispitivanje u odnosu na članke 15. do 17. Povelje

               57

               Ograničavajući nacionalni propisi u smislu članka 56. UFEU‑a, poput onih u glavnim postupcima, mogu ograničiti i slobodu izbora zanimanja, slobodu poduzetništva i pravo na vlasništvo zajamčene člancima 15. do 17. Povelje.

               58

               Na temelju članka 52. stavka 1. Povelje, da bi takvo ograničenje bilo dopušteno ono mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Povrh toga, uz poštovanje načela proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

               59

               Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 63. do 70. svog mišljenja, u okolnostima poput onih u glavnim postupcima, neopravdano ili neproporcionalno ograničenje slobode pružanja usluga u smislu članka 56. UFEU‑a nije dopušteno ni na temelju spomenutog članka 52. stavka 1., u vezi s člancima 15. do 17. Povelje.

               60

               Iz navedenog proizlazi da u konkretnom slučaju, ispitivanje ograničenja u smislu članka 56. UFEU‑a, koje predstavljaju nacionalni propisi o kojima je riječ, obuhvaća i eventualna ograničenja izvršavanja prava i sloboda predviđenih člancima 15. do 17. Povelje, slijedom čega nije potrebno odvojeno ispitivanje s te osnove.

         Drugo i treće pitanje

               61

               Drugo i treće pitanje postavljeno je Sudu samo za slučaj negativnog odgovora na prvo pitanje.

               62

               Uzevši u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Četvrto pitanje

               63

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU‑a i članke 15. do 17. Povelje tumačiti na način da su im protivne sankcije, poput onih predviđenih nacionalnim propisima o kojima je riječ u glavnim postupcima, koje uključuju oduzimanje i uništavanje automata za igre na sreću, kao i zatvaranje objekta u kojem su ti automati bili stavljeni na raspolaganje javnosti.

               64

               U kontekstu glavnih postupaka, treba istaknuti da, kad je u pogledu igara na sreću ustanovljeno ograničavajuće pravno uređenje koje nije u skladu s člankom 56. UFEU‑a, kao što je to utvrđeno u točki 59. ove presude, kršenje tog pravnog uređenja od strane gospodarskog subjekta ne može biti sankcionirano (vidjeti u tom smislu, presude Placanica i dr., EU:C:2007:133, t. 63. i 69., i Dickinger i Ömer, EU:C:2011:582, t. 43.).

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnih postupaka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 56. UFEU‑a valja tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi poput onih u glavnim postupcima ako stvarni cilj tih propisa nije zaštita igrača, borba protiv kriminaliteta, smanjenje prilika za igranje na sreću ili dosljedna i sustavna borba protiv kriminaliteta povezanog s tim igrama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. ožujka 2010.#Telekommunikacja Polska SA w Warszawie protiv Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Zahtjev za prethodnu odluku: Naczelny Sąd Administracyjny - Poljska.#Direktiva 2002/21/EZ - Direktiva 2002/22/EZ.#Predmet C-522/08.


Presuda Službeničkog suda od 18. prosinca 2015.#Carlo De Nicola protiv Europske investicijske banke.#Javna služba – Osoblje EIB‑a – Ocjenjivanje – Izvješće o ocjeni 2009. – Nezakonitost odluke žalbenog odbora – Odbijanje promaknuća – Obustava postupka.#Predmet F-45/11.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 22. listopada 2013.#Jiří Sabou protiv Finanční ředitelství pro hlavní město Prahu.#Zahtjev za prethodnu odluku koju je uputio Nejvyšší správní soud.#Direktiva 77/799/EEZ – Uzajamna pomoć nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja – Razmjena informacija na zahtjev – Porezni postupak – Temeljna prava – Ograničenje proširenja obveza države članice koja podnese zahtjev i države članice koja primi zahtjev u pogledu poreznog obveznika – Nepostojanje obveze obavještavanja poreznog obveznika o zahtjevu za pomoć – Nepostojanje obveze pozivanja poreznog obveznika da sudjeluje na saslušanju svjedoka – Pravo poreznog obveznika da dovede u pitanje razmijenjenu informaciju – Minimalni sadržaj razmijenjene informacije.#Predmet C-276/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      22. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 77/799/EEZ — Uzajamna pomoć nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja — Razmjena informacija na zahtjev — Porezni postupak — Temeljna prava — Ograničenje proširenja obveza države članice koja podnese zahtjev i države članice koja primi zahtjev u pogledu poreznog obveznika — Nepostojanje obveze obavještavanja poreznog obveznika o zahtjevu za pomoć — Nepostojanje obveze pozivanja poreznog obveznika da sudjeluje na saslušanju svjedoka — Pravo poreznog obveznika da dovede u pitanje razmijenjenu informaciju — Minimalni sadržaj razmijenjene informacije“
      U predmetu C‑276/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Češka Republika), odlukom od 3. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 4. lipnja 2012., u postupku

         Jiří Sabou

      protiv

         Finanční ředitelství pro hlavní město Prahu,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, M. Safjan i C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, M. Tassopoulou i G. Papagianni, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i J.-S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, C. Barslev i M. Šimerdová kao i W. Mölls, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o uzajamnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja i oporezivanja premija osiguranja (SL L 336, str. 15.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/98/EZ od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 129.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 238., u daljnjem tekstu: Direktiva 77/799) i koju se ispituje u svjetlu temeljnih prava.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između M. Saboua, profesionalnog nogometaša, i Finanční ředitelství pro hlavní město Prahu (porezna uprava grada Praga) vezano za iznos njegovih oporezivih dohodaka u 2004.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 77/799

               3

               Direktiva 77/799 stavljena je izvan snage Direktivom Vijeća 2011/16/EU od 15. veljače 2011. o administrativnoj suradnji u području oporezivanja i stavljanju izvan snage Direktive 77/799 (SL L 64, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 363.). Međutim, uzimajući u obzir datum činjenica spora u glavnom postupku, na njega se primjenjuje Direktiva 77/799.

               4

               Prva i druga uvodna izjava Direktive 77/799 navodile su:
               „uzimajući u obzir da praksa porezne prijevare i utaje poreza izvan granica država članica dovodi do proračunskih gubitaka i nepoštivanja načela poštenog oporezivanja i da može uzrokovati poremećaje u kretanju kapitala i uvjetima tržišnog natjecanja, da dakle utječe na funkcioniranje zajedničkog tržišta;
               uzimajući u obzir da je Vijeće, iz ovih razloga, 10. veljače 1975. usvojilo rezoluciju o mjerama koje Zajednica treba poduzeti u području borbe protiv međunarodne porezne prijevare i utaje poreza […]”. [neslužbeni prijevod]

               5

               Peta i šesta uvodna izjava Direktive 77/799 glasile su kako slijedi:
               „uzimajući u obzir da države članice moraju razmjenjivati, na zahtjev, informacije koje se tiču određenog konkretnog slučaja i da država koja primi zahtjev mora osigurati provedbu potrebnih istraga kako bi se dobile ove informacije;
               uzimajući u obzir da države članice moraju razmjenjivati, čak i bez zahtjeva, sve informacije koje se čini korisnima za pravilno utvrđivanje poreza na dohodak i na bogatstvo [...]”. [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 1. Direktive 77/799 naslovljen „Opće odredbe” predviđao je u svom stavku 1.:
               „Nadležna tijela država članica razmjenjuju, u skladu s ovom direktivom, sve informacije koje bi im mogle omogućiti pravilno utvrđivanje poreza na dohodak i na bogatstvo [...]”. [neslužbeni prijevod]

               7

               Na temelju članka 2. Direktive 77/799 naslovljenog „Razmjena informacija na zahtjev”:
               „1.   Nadležno tijelo jedne države članice može tražiti nadležno tijelo druge države članice da mu dostavi informacije iz članka 1. stavka 1. koje se tiču nekog konkretnog slučaja. Nadležno tijelo države koja primi zahtjev ne mora odobriti taj zahtjev kad se čini da nadležno tijelo države koja podnosi zahtjev nije iscrpilo svoje uobičajene izvore informacija koje je, s obzirom na okolnosti, moglo koristiti za dobivanje traženih informacija, ne riskirajući pritom da će ugroziti dobivanje traženog rezultata.
               2.   Da bi se osigurala dostava informacija iz stavka 1., nadležno tijelo države članice koja primi zahtjev treba provesti, ukoliko je potrebno, potrebne istrage kako bi prikupilo te informacije.
               Radi pribavljanja zatraženih informacija tijelo koje primi zahtjev ili upravno tijelo na koje potonji naslovi zahtjev postupa kao da radi za svoj račun ili na zahtjev drugog tijela svoje države članice.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 6. Direktive 77/799 naslovljen „Suradnja službenika predmetne države” propisivao je:
               „Radi primjene prethodnih odredaba nadležno tijelo države članice koja dostavlja informacije i nadležno tijelo države kojoj su informacije namijenjene mogu se dogovoriti da, u okviru postupka savjetovanja iz članka 9., u prvoj državi članici dopuste prisutnost službenika porezne uprave druge države članice. Pravila primjene ove odredbe utvrđuju su u okviru ovog istog postupka.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 8. Direktive 77/799 naslovljen „Ograničenja razmjene informacija” predviđao je u svom stavku 1.:
               „Ova direktiva ne nameće državi članici kojoj je proslijeđen zahtjev za dostavu informacija obvezu da provodi istražne radnje ili da dostavlja informacije ako je provođenje takvih istraga ili prikupljanje predmetnih informacija koje vrši nadležno tijelo ove države članice protivno njezinom zakonodavstvu ili praksama njezine uprave.” [neslužbeni prijevod]

         Češko pravo

               10

               Zakon br. 253/2000 o međunarodnoj pomoći u području oporezivanja, kojim je izmijenjen zakon br. 531/1990 o lokalnim poreznim tijelima, kako je izmijenjen, prenio je u češko pravo odredbe Direktive 77/799.

               11

               Zakon br. 337/1992 o poreznoj upravi u svojim člancima 16. i 31. određuje:
               „Članak 16.
               Porezni nadzor
                  [...]
               4)   Porezni obveznik koji je predmet poreznog nadzora ima pravo, s obzirom na poreznog službenika,

                        e)

                        postavljati pitanja svjedocima i stručnjacima nakon saslušanja i istražnih radnji,

                  [...]
               Članak 31.
               Istražne radnje
                  [...]
               2)   [...] Ukoliko ne postoji opasnost od zakašnjenja, porezna uprava pravodobno obavještava poreznog obveznika na vrijeme koje je dovoljno da se organizira davanje iskaza.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               U okviru svoje prijave poreza na dohodak za 2004. godinu u Češkoj Republici, J. Sabou je naveo da je snosio troškove u nekoliko država članica u svrhu svog eventualnog transfera u neki od nogometnih klubova u tim državama. Ovi troškovi navodno su za isto toliko smanjili njegove oporezive dohotke. Iznos njegovog poreza na dohodak za 2004. godinu bio je tako određen na 29.700 čeških kruna (CZK) (otprilike 1.100 eura).

               13

               Češka porezna uprava posumnjala je međutim u istinitost tih troškova pa je izvršila nadzor koji je obuhvaćao zahtjeve za dostavu informacija podnesenih poreznim tijelima država članica u pitanju, temeljeći se osobito na zakonu br. 253/2000 i na Direktivi 77/799. Tako se obratila za pomoć poreznim tijelima Španjolske, Francuske i Ujedinjene Kraljevine tražeći od njih, osobito, stajališta nogometnih klubova u pitanju. Iz odgovora koje su ova tijela prenijela proizlazi da nijedan od tih navodno kontaktiranih klubova nije poznavao ni J. Saboua ni njegovog agenta.

               14

               Češka porezna uprava također se obratila mađarskoj poreznoj upravi u vezi s nekoliko računa koje je podnio J. Sabou a koji su se odnosili na usluge koje je navodno pružilo neko društvo sa sjedištem u Mađarskoj. Uprava koja je primila zahtjev odgovorila je da je to društvo bilo samo posrednik društva sa sjedištem u trećoj zemlji i da bi samo nadzor izvršen u toj zemlji omogućio dobivanje pouzdanih odgovora.

               15

               Po završetku svog nadzora češka porezna uprava izdala je 28. svibnja 2009. dodatno rješenje o odmjeravanju poreza kojim se visina poreza na dohodak koji je bio dužan platiti M. Sabou za 2004. godinu određuje u iznosu od 251.604 CZK (otprilike 9.800 eura). Potonji je podnio prigovor protiv ovog rješenja Finanční ředitelství pro hlavní město Prahu, koji je izmijenio spomenuto rješenje odredivši porez u iznosu od 283.604 CZK (otprilike 11.000 eura).

               16

               J. Sabou je protiv izmijenjenog rješenja podnio tužbu Městský soud v Praze (Općinskom sudu u Pragu), koji je presudom od 27. srpnja 2011. odbio njegovu tužbu. J. Sabou je podnio žalbu u kasacijskom postupku pred Nejvyšší správní soud (Vrhovnim upravnim sudom).

               17

               J. Sabou je pred ovim sudom tvrdio da je češka porezna uprava na nezakonit način pribavila informacije koje su ga se ticale. Kao prvo, nije ga obavijestila o zahtjevu za pomoć koji je ova uprava podnijela drugim upravama, tako da nije mogao sudjelovati u sastavljanju pitanja koja su im bila postavljena. Kao drugo, suprotno od prava koja mu je priznavalo češko pravo u okviru sličnih nacionalnih postupaka, također nije bio pozvan sudjelovati na saslušanju svjedoka u drugim državama članicama.

               18

               U svojoj odluci kojom je uputio zahtjev za prethodnu odluku, Nejvyšší správní soud spominje da češka porezna uprava nije zatražila od uprava koje su primile zahtjev da saslušaju svjedoke. Navodi da bi, čak i da je ova uprava bila podnijela takav zahtjev, o tome obavijestila J. Saboua kako bi mu omogućila sudjelovanje na saslušanju, pod pretpostavkom da zakoni država članica koje su primile zahtjev to dopuštaju.

               19

               Što se tiče sadržaja dostavljenih odgovora, sud koji je uputio zahtjev spominje da su određene uprave koje su primile zahtjev naznačile imena ispitanih osoba, dok su se druge ograničile na navođenje klubova od kojih su pribavile prenesene informacije. S druge strane, načini na koji su informacije dobivene, bilo telefonskim bilo elektroničkim putem ili tijekom saslušanja, nisu bili detaljno navedeni.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev pita se ima li porezni obveznik pravo sudjelovati u razmjeni informacija između uprava u okviru Direktive 77/799 i u kojoj mjeri temeljna prava koja jamči Povelja o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja) utječu na postojanje ovog prava.

               21

               Nejvyšší správní soud napominje da kad takvo pravo ne bi bilo priznato poreznom obvezniku, da bi to dovelo do smanjenja njegovih procesnih prava u odnosu na ona koja su mu zajamčena češkim pravom u okviru nacionalnog poreznog postupka. Ovaj sud upućuje na svoje dvije presude, od 30. siječnja 2008. odnosno od 26. ožujka 2009. U prvoj od dviju presudio je tako da je, kada je riječ o saslušanju svjedoka, „jamstvo stvarne mogućnosti sudjelovanja [poreznog obveznika] na [ovom] saslušanju jedan od ključnih parametara ocjene zakonitosti takve upravne dokazne radnje i valja strogo spriječiti njegovo zaobilaženje”. U drugoj presudi, koja se odnosi na porezni postupak u Češkoj Republici u kojem se zahtijeva pomoć druge države članice na temelju Direktive 77/799 i saslušanje svjedoka u toj drugoj državi članici, spomenuti sud je smatrao da bi češka porezna uprava imala pravo koristiti kao sredstvo dokaza informacije dobivene saslušanjem svjedoka i prikupljene sukladno pravu države koja je primila zahtjev, samo kad bi uprava države koja je primila zahtjev, pri primjeni vlastitog zakonodavstva, odbila omogućiti češkom poreznom obvezniku sudjelovanje na saslušanju.

               22

               U ovim okolnostima Nejvyšší správní soud odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Dodjeljuje li pravo Unije […] poreznom obvezniku pravo da bude obaviješten o odluci porezne uprave da podnese zahtjev za dostavu informacija na temelju Direktive [77/799]? Ima li porezni obveznik pravo sudjelovati u sastavljanju zahtjeva upućenog državi članici koja prima zahtjev? U slučaju da pravo Unije poreznom obvezniku […] ne dodjeljuje prava te vrste, može li potonji tražiti da mu nacionalno pravo prizna slična prava?

                        2)

                        Ima li porezni obveznik pravo, u tijeku obrade zahtjeva za dostavu informacija na temelju primjene Direktive [77/799], sudjelovati na saslušanju svjedoka u državi članici koja je primila zahtjev? Je li država članica koja je primila zahtjev obvezna unaprijed obavijestiti poreznog obveznika o datumu saslušanja, ukoliko je to od nje zatražila država članica koja je podnijela zahtjev?

                        3)

                        Je li, pri dostavi informacija na temelju primjene Direktive [77/799], porezna uprava države članice koja je primila zahtjev obvezna poštovati minimalni sadržaj odgovora, na način da se može jasno utvrditi iz kojih izvora i na koje načine je mogla pribaviti dostavljene informacije? Može li porezni obveznik osporavati točnost tako dobivenih informacija pozivajući se na, primjerice, propuste u postupku u državi koja je primila zahtjev koji je prethodio prijenosu informacija? Ili se primjenjuje načelo uzajamnog povjerenja i suradnje, na temelju kojeg se informacije koje je dostavila porezna uprava koja je primila zahtjev ne smiju dovesti u pitanje?”

         Nadležnost Suda

               23

               Europska komisija prvenstveno tvrdi da sud koji je uputio zahtjev, pitanjima o procesnim pravima poreznog obveznika u situacijama u kojima se porezna uprava odlučila koristiti mehanizmom uzajamne pomoći predviđenim u Direktivi 77/799, želi saznati ima li porezni obveznik određena prava iz Povelje. U stvarnosti, prema mišljenju Komisije, ova pitanja se u dijelu odnose na primjenu Povelje u vezi s nacionalnim pravom i Sud prema tome nije nadležan na njih odgovoriti.

               24

               Komisija također s jedne strane ističe da zahtjev za pomoć ima za cilj pravilno utvrđenje poreza na dohodak, područje koje nije uređeno na razini prava Unije, i da s druge strane Direktiva 77/799 ne navodi da država koja je podnijela zahtjev treba obraditi informacije koje primi kako bi utvrdila ovaj porez. Komisija dodaje da ova direktiva predviđa samo mogućnost država članica da zatraže pomoć drugih država članica. Posljedično, je li država članica koja je podnijela zahtjev obvezna obavijestiti poreznog obveznika o zahtjevu za pomoć koji je sastavila, pitanje je isključivo nacionalnog prava, a ne prava Unije.

               25

               Što se tiče Povelje, za početak valja utvrditi da se ona, s obzirom na to da je stupila na snagu 1. prosinca 2009., ne primjenjuje na postupak pomoći koji je doveo do dodatnog rješenja o odmjeravanju poreza od 28. svibnja 2009.

               26

               Vezano, nadalje, uz nadležnost Suda za tumačenje Direktive 77/799 u ovom predmetu, činjenica da država članica koja je podnijela zahtjev nije obvezna uputiti zahtjev za pomoć drugoj državi članici, ne dopušta da se pravila koja se odnose na zahtjev za dostavu informacija i korištenje informacija koje je ova država članica pribavila smatraju pravilima izvan područja primjene prava Unije. Kada država članica odluči koristiti takvu pomoć, mora poštivati pravila predviđena u Direktivi 77/799. Iz pete uvodne izjave ove direktive osobito proizlazi da države članice u okviru uzajamne pomoći moraju poštivati određene obveze.

               27

               Posljedično, postavljena pitanja koja se odnose na obveze države članice koja je podnijela zahtjev u pogledu poreznog obveznika, tiču se provedbe prava Unije i Sud je nadležan, u tim okolnostima, ispitati primjenu temeljnih prava, a osobito prava na saslušanje.

               28

               Iz prakse Suda proizlazi da prava na obranu, koja obuhvaćaju pravo na saslušanje, pripadaju među temeljna prava koja čine sastavni dio pravnog poretka Unije (vidjeti u tom smislu, osobito, presudu od 18. prosinca 2008., Sopropé, C‑349/07, Recueil, str. I‑10369., točke 33. i 36.). Sud u prethodnom postupku mora, kada nacionalna pravila ulaze u područje primjene prava Unije, dostaviti nacionalnom sudu sve elemente tumačenja koji su mu potrebni da ocijeni je li ova odredba u skladu s temeljnim pravima (vidjeti, osobito, presude od 18. lipnja 1991., ERT, C‑260/89, Recueil, str. I‑2925., točku 42., kao i gore navedenu Sopropé, točke 33. i 34.).

               29

               Posljedično, valja odgovoriti na sva pitanja koja je postavio nacionalni sud.

         O prethodnim pitanjima

         Prva dva pitanja

               30

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita dodjeljuje li pravo Unije kako proizlazi posebice iz Direktive 77/799 i temeljna prava na saslušanje poreznom obvezniku države članice pravo da bude obaviješten o zahtjevu za pomoć koji je ova država uputila drugoj državi članici, da sudjeluje u sastavljanju zahtjeva upućenog državi članici koja prima zahtjev i da bude prisutan na saslušanju svjedoka koje organizira potonja država.

               31

               Na prvom mjestu valja preispitati predviđa li mehanizam uzajamne pomoći koji uspostavlja Direktiva 77/799 takvo pravo za poreznog obveznika.

               32

               U tom pogledu, kao što je Sud i zaključio u točkama 30. i 31. presude od 27. rujna 2007., Twoh International (C‑184/05, Recueil, str. I‑7897.), iz prve dvije uvodne izjave Direktive 77/799 proizlazi da je njen cilj borba protiv međunarodne porezne prijevare i utaje poreza i da je ona prema tome usvojena kako bi se uredila suradnja između nadležnih poreznih tijela država članica.

               33

               Sud je također utvrdio da, na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 77/799, porezna uprava jedne države članice „može” zahtijevati od porezne uprave druge države članice informacije koje ne može sama pribaviti. Također je istaknuo da je zakonodavac Unije, upotrijebivši izraz „može”, naznačio da nacionalne porezne uprave u tom pogledu imaju mogućnost, a da nisu ni u kakvoj obvezi podnijeti takav zahtjev (vidjeti, u tom pogledu, gore navedenu presudu Twoh International, točku 32.).

               34

               Nasuprot tomu, nastavno na zahtjev koji neko nadležno tijelo podnese pod uvjetima iz članka 2. Direktive 77/799, država članica koja primi zahtjev načelno je obvezna odgovoriti na ovaj zahtjev i, ukoliko je potrebno, provesti potrebne istrage sukladno članku 2. Direktive 77/799.

               35

               Iz članaka 2. stavka 2. i 8. Direktive 77/799 proizlazi da nadležno tijelo države koja primi zahtjev odgovara na takav zahtjev primjenjujući svoje nacionalno pravo, a osobito vlastita postupovna pravila.

               36

               Iz ispitivanja Direktive 77/799 također proizlazi da ona, u cilju uređivanja suradnje između nadležnih poreznih tijela država članica, koordinira prijenos informacija između nadležnih tijela, namećući državama članicama određene obveze. Ova direktiva, nasuprot tomu, ne dodjeljuje posebna prava poreznom obvezniku (vidjeti gore navedenu presudu Twoh International, točku 31.), a osobito ne predviđa nikakvu obvezu nadležnih tijela država članica da se savjetuju s potonjim.

               37

               U ovim okolnostima, valja na drugom mjestu ispitati ima li porezni obveznik ipak, na temelju prava na obranu, pravo sudjelovati u razmjeni informacija između nadležnih tijela.

               38

               Sud je prethodno presudio da je poštivanje prava na obranu opće načelo prava Unije koje se primjenjuje kada uprava predlaže poduzimanje radnje protiv neke osobe koja je za nju štetna (vidjeti gore navedenu presudu Sopropé, točku 36.). Na temelju spomenutog načela, adresatima odluka koje značajno utječu na njihove interese mora se, prema tome, omogućiti da iznesu svoja stajališta u vezi s elementima na kojima uprava namjerava temeljiti svoju odluku (vidjeti, osobito, presude od 24. listopada 1996., Commission/Lisrestal i dr., C‑32/95 P, Recueil, str. I‑5373., točku 21., kao i gore navedenu Sopropé, točku 37.). Ova obveza tereti uprave država članica kada donose odluke koje ulaze u područje primjene prava Unije, iako primjenjivo zakonodavstvo takvu formalnost izričito ne predviđa (vidjeti gore navedenu presudu Sopropé, točku 38., kao i presudu od 10. rujna 2013., G. i R., C‑383/13 PPU, točku 35.).

               39

               Postavlja se pitanje jesu li odluka nadležnog tijela države članice o zahtjevu za pomoć upućenom drugoj državi članici i odluka ove potonje da pristupi saslušanju svjedoka kao odgovor na ovaj zahtjev, takve radnje da, s obzirom na posljedice koje imaju za poreznog obveznika, obvezuju da ga se sasluša.

               40

               Sve države članice koje su podnijele svoja očitovanja Sudu istaknule su da zahtjev za dostavu informacija koji jedna država članica uputi poreznoj upravi druge države članice nije radnja koja bi stvorila takvu obvezu. Opravdano smatraju da u okviru postupaka poreznog nadzora valja razlikovati fazu istrage tijekom koje se prikupljaju informacije i kojoj pripada zahtjev za dostavu informacija jedne porezne uprave drugoj, od kontradiktorne faze između porezne uprave i poreznog obveznika kojemu se ona obraća, koja započinje slanjem prijedloga ispravka ovom potonjem.

               41

               Kada uprava pristupi prikupljanju informacija, nije u to obvezna uključiti poreznog obveznika ni pribaviti njegovo mišljenje.

               42

               Zahtjev za pomoć koji je porezna uprava podnijela na temelju primjene Direktive 77/799 pripada pod postupak prikupljanja informacija.

               43

               Isto se primjenjuje na odgovor koji je dala porezna uprava koja je primila zahtjev i na prethodne istrage koje izvrši ova uprava, uključujući i na saslušanje svjedoka.

               44

               Iz toga slijedi da poštivanje prava poreznog obveznika na obranu ne zahtijeva da potonji sudjeluje u zahtjevu za dostavu informacija koji država članica koja podnosi zahtjev uputi državi članici koja ga prima. Ono također ne zahtijeva da se poreznog obveznika sasluša u trenutku u kojem se u državi članici koja prima zahtjev provode istrage koje bi se mogle sastojati i od saslušanja svjedoka, kao ni u trenutku prije nego što ova država članica prenese informacije državi članici koja je podnijela zahtjev.

               45

               Međutim, državu članicu ništa ne sprječava da proširi pravo na saslušanje na druge dijelove faze istrage, uključujući poreznog obveznika u različite faze prikupljanja informacija, a osobito saslušanje svjedoka.

               46

               Posljedično, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da se pravo Unije, kako osobito proizlazi iz Direktive 77/799 i temeljnog prava na saslušanje, mora tumačiti na način da ne dodjeljuje poreznom obvezniku neke države članice ni pravo da bude obaviješten o zahtjevu za pomoć ove države upućenom drugoj državi članici kako bi se, osobito, provjerili podaci koje je taj porezni obveznik dostavio u okviru svoje prijave poreza na dohodak, ni pravo da sudjeluje u sastavljanju zahtjeva upućenog državi članici koja prima zahtjev, kao ni pravo da sudjeluje na saslušanju svjedoka koje organizira ova potonja država.

         Treće pitanje

               47

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se Direktivu 77/799 tumačiti na način da, s jedne strane, porezni obveznik može osporavati informaciju koja ga se tiče, a koja je dostavljena poreznoj upravi države članice koja je podnijela zahtjev i, s druge strane, je li porezna uprava države članice koja je primila zahtjev obvezna, nakon što prenese prikupljenu informaciju, navesti izvore informacije kao i načine na koje je dobivena.

               48

               U tom pogledu, valja utvrditi da Direktiva 77/799 ne govori o pravu poreznog obveznika da osporava točnost prenesene informacije i ne nameće nikakvu posebnu obvezu što se tiče sadržaja prenesene informacije.

               49

               U ovim okolnostima, na nacionalnim je pravima da odrede odnosna pravila. Porezni obveznik može, prema pravilima i postupcima primjenjivim u državi članici u pitanju, osporavati informaciju koja ga se tiče, a koja je prenesena poreznoj upravi države članice koja je podnijela zahtjev.

               50

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da Direktiva 77/799 ne uređuje pitanje uvjeta pod kojima porezni obveznik može osporavati točnost informacije koju prenese država članica koja primi zahtjev i ne nameće nikakvu posebnu obvezu što se tiče sadržaja prenesene informacije.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Pravo Unije, kako posebice proizlazi iz Direktive Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o uzajamnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja i oporezivanja premija osiguranja, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/98/EZ od 20. studenoga 2006., i iz temeljnog prava na saslušanje, mora se tumačiti na način da ne dodjeljuje poreznom obvezniku neke države članice ni pravo da bude obaviješten o zahtjevu za pomoć ove države upućenom drugoj državi članici kako bi se, osobito, provjerili podaci koje je taj porezni obveznik dostavio u okviru svoje prijave poreza na dohodak, ni pravo da sudjeluje u sastavljanju zahtjeva upućenog državi članici koja prima zahtjev, kao ni pravo da sudjeluje na saslušanju svjedoka koje organizira ova potonja država.

                        2.

                           Direktiva 77/799, kako je izmijenjena Direktivom 2006/98, ne uređuje pitanje uvjeta pod kojima porezni obveznik može osporavati točnost informacije koju prenese država članica koja primi zahtjev i ne nameće nikakvu posebnu obvezu što se tiče sadržaja prenesene informacije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 9. prosinca 2014.#Peter Schönberger protiv Europskog parlamenta.#Žalba – Peticija upućena Europskom parlamentu – Odluka o pohranjivanju peticije – Tužba za poništenje – Pojam ,akt koji se može pobijati’.#Predmet C‑261/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      9. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Peticija upućena Europskom parlamentu — Odluka o pohranjivanju peticije — Tužba za poništenje — Pojam ‚akt koji se može pobijati’“
      U predmetu C‑261/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 8. svibnja 2013.,

         Peter Schönberger, sa stalnom adresom u Luxembourgu (Luksemburg), kojeg zastupa O. Mader, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je

         Europski parlament, koji zastupaju U. Rösslein i E. Waldherr, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom P. Schönberger traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije, Schönberger/Parlament (T‑186/11, EU:T:2013:111, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbacio kao nedopuštenu njegovu tužbu kojom je tražio poništenje odluke od 25. siječnja 2011. (u daljnjem tekstu: sporna odluka), kojom je Odbor za peticije Europskog parlamenta (u daljnjem tekstu: Odbor za peticije) okončao ispitivanje peticije koju je on podnio.

         Okolnosti spora

               2

               Dana 2. listopada 2010. P. Schönberger, bivši dužnosnik Parlamenta, podnio je na temelju članka 227. UFEU‑a Parlamentu peticiju kojom od njega traži da poduzme mjere koje se odnose na njegovu osobnu situaciju kao dužnosnika Parlamenta, kako bi se postupilo u skladu s preporukom europskog ombudsmana.

               3

               Spornom odlukom Odbor za peticije obavijestio je žalitelja da je njegova peticija proglašena dopuštenom, u skladu s Poslovnikom Parlamenta, da će biti proslijeđena glavnom direktoru za osoblje te da je postupak po peticiji time okončan.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               4

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 26. ožujka 2011. P. Schönberger tražio je poništenje sporne odluke. U prilog svojoj tužbi istaknuo je da njegova peticija nije bila ispitana iako je Odbor za peticije zaključio da je ona dopuštena. Parlament je istaknuo prigovor nedopuštenosti. Podredno, zatražio je da se tužba odbije kao neosnovana.

               5

               Pobijanom presudom Opći je sud tužbu odbacio kao nedopuštenu s obrazloženjem da sporna odluka ne predstavlja akt u odnosu na koji se može podnijeti tužba za poništenje.

               6

               U točkama 16. i 19. pobijane presude iznio je stajalište da, iako odluka o tome da je određena peticija nedopuštena utječe na pravo zainteresiranih osoba na podnošenje peticija, isto se ne može reći za odluku kojom se, nakon proglašenja peticije dopuštenom, odlučuje o daljnjem postupanju s njom, jer se radi o odluci koja ulazi u područje procjene političke naravi, koja je izvan nadzora suca Unije.

               7

               Opći je sud, slijedom toga, u točki 23. svoje presude zaključio da, u ovom slučaju, s obzirom na to da je peticija proglašena dopuštenom, sporna odluka nije mogla ni značajno promijeniti pravni položaj tužitelja ni nanijeti štetu njegovim interesima. Slijedom toga, bez odlučivanja o ostalim tužbenim razlozima, Opći je sud zaključio da je tužba nedopuštena te je tužitelju naložio da snosi vlastite troškove kao i troškove Parlamenta.

         Žalbeni zahtjevi stranaka

               8

               P. Schönberger zahtijeva od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        prihvati njegovu tužbu podnesenu u prvostupanjskom postupku, kojom traži poništenje sporne odluke i

                        —

                        naloži Parlamentu snošenje troškova.

               9

               Parlament traži od Suda da:

                        —

                        odbaci, odnosno podredno odbije žalbu i

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               10

               U prilog žalbi žalitelj ističe četiri žalbena razloga. Prvi se odnosi na iskrivljavanje činjenica. Opći je sud u svojem sažetku sadržaja sporne odluke propustio utvrditi da Parlament nije ispitao sadržaj peticije. Drugim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava zaključivši da bi jedino odbacivanje peticije kao nedopuštene moglo ograničiti njegovo pravo na podnošenje peticije i slijedom toga utjecati na njegov pravni položaj. Treći žalbeni razlog odnosi se na nedostatak u obrazloženju pobijane presude jer je Opći sud propustio izjasniti se o nedostatku u obrazloženju sporne odluke. Naposljetku, četvrtim žalbenim razlogom žalitelj ističe da Opći sud nije odgovorio na njegov tužbeni razlog koji se odnosi na nemogućnost iznošenja njegova slučaja pred Odborom za peticije.

               11

               Parlament traži da se žalbeni razlozi koje je istaknuo žalitelj odbiju kao nedopušteni ili očito neosnovani.

               12

               Drugim žalbenim razlogom, koji valja ispitati prije ostalih, žalitelj tvrdi da je Opći sud pogriješio odbacivši kao nedopuštenu njegovu tužbu za poništenje. Naglašava da odluka kojom Odbor za peticije, nakon što je prihvatio odlučivati o peticiji, nju, kao u ovom slučaju, odlučuje proslijediti glavnom direktoru za osoblje Parlamenta, predstavlja odluku koja štetno utječe na zainteresiranu osobu i koja se stoga može pobijati tužbom za poništenje.

               13

               U vezi s tim, valja podsjetiti da iz članka 263. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da Sud ispituje zakonitost akata Parlamenta koji proizvode pravne učinke prema trećima. Akti koji se mogu pobijati tužbom za poništenje su mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na interese tužitelja, značajno mijenjajući njegov pravni položaj (vidjeti osobito presudu IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264).

               14

               Pravo na podnošenje peticije predviđeno je u članku 20. stavku 2. točki (d) UFEU‑a, članku 24. stavku 2. UFEU‑a i članku 227. UFEU‑a kao i članku 44. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Iz svih tih odredaba proizlazi da to pravo spada u temeljna prava i da se izvršava pod pretpostavkama predviđenima u članku 227. UFEU‑a.

               15

               Na temelju potonje odredbe pravo na podnošenje peticije nije samo pravo građanina Unije, već i, općenitije, svake fizičke ili pravne osobe s boravištem odnosno registriranim sjedištem u jednoj državi članici. Može se izvršavati pojedinačno ili kolektivno. Peticija se mora odnositi na jedno od „područja djelovanja Unije“i „neposredno“ utjecati na podnositelja odnosno podnositelje.

               16

               Kad je riječ o tome može li se odluka ove ili one vrste, koju povodom peticije donese Odbor za peticije ili sam Parlament, pobijati tužbom za poništenje, potrebno je istaknuti, prije svega, da nijedna od odredaba UFEU‑a spomenutih u točki 14. ove presude ne predviđa u području peticija ovlast Parlamenta za donošenje odluka.

               17

               Pravo na podnošenje peticije instrument je sudjelovanja građana u demokratskom životu Unije. Radi se o jednom od načina izravnog dijaloga između građana Unije i njihovih predstavnika.

               18

               Prirodu odnosa između Parlamenta i onih koji mu se obraćaju putem peticija Parlament je implementirao pravilima o ispitivanju peticija, koja se nalaze u člancima 215. do 217. Poslovnika Parlamenta, u verziji koja je trenutačno na snazi (Poslovnik Europskog parlamenta, osmi saziv – srpanj 2014., još neobjavljen u SL‑u). Unatoč određenim pojašnjenjima koja donose, ta su pravila u bitnome istovjetna relevantnim pravilima koja su bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica koje su dovele do spora (Poslovnik Europskog parlamenta, 16. izdanje, srpanj 2004., SL 2005., L 44, str. 1.).

               19

               Tako je u članku 215. tog poslovnika Parlament utvrdio različita dodatna pravila o formalnim uvjetima i jeziku podnošenja peticija kao i, u slučaju kolektivne peticije, o potrebi određivanja predstavnika od strane podnositeljâ peticije. Peticije koje ispunjavaju formalne uvjete unose se u „registar“, dok se ostale pohranjuju te se o činjenici i razlozima pohranjivanja obavještava podnositelja. Peticije upisane u registar predsjednik Parlamenta šalje Odboru za peticije, koji najprije utvrđuje „dopuštenost odnosno nedopuštenost peticije u skladu s člankom 227. [UFEU‑a]“, pri čemu se peticija proglašava „dopuštenom“ako tako glasa najmanje četvrtina članova Odbora za peticije. O peticijama koje su proglašene nedopuštenima donosi se obrazložena odluka koja se dostavlja podnositelju peticije kojemu se može preporučiti korištenje „drugih pravnih sredstava“.

               20

               Naposljetku, valja istaknuti mogućnost koju je Parlament priznao u stavku 13. spomenutog članka 215., a sukladno kojoj upisuje i peticije koje podnesu fizičke osobe koje nisu građani Europske unije niti u njoj borave, odnosno pravne osobe koje nemaju sjedište u državi članici, a za koje Odbor za peticije ocijeni da je prikladno razmotriti ih.

               21

               Člankom 216. Poslovnika Parlamenta, u njegovoj verziji koja je trenutačno na snazi, predviđeno je daljnje postupanje s peticijama koje Odbor za peticije razmatra „u sklopu svojeg redovnog rada“, po potrebi u prisutnosti podnositelja peticije kojemu predsjednik tog odbora odlučuje dati ili ne dati riječ. Odbor za peticije može na vlastitu inicijativu odlučiti sastaviti izvješće ili, uz odobrenje konferencije predsjednikâ, podnijeti kratak prijedlog rezolucije. Odbor, u određenim slučajevima, mora surađivati s drugim odborima, može zatražiti pomoć Europske komisije i odlučiti organizirati misiju za utvrđivanje činjenica u državi članici ili regiji na koju se odnosi peticija o kojoj je riječ. Odbor može zatražiti od predsjednika Parlamenta da mišljenje ili preporuku odbora proslijedi Komisiji, Vijeću Europske unije ili državi članici o kojoj je riječ radi poduzimanja radnji ili davanja odgovora. Odbor za peticije svakih šest mjeseci izvještava Parlament o ishodu svojih razmatranja i, osobito, o mjerama koje su poduzeli Vijeće ili Komisija u vezi s peticijama koje im je Parlament uputio. Podnositelje peticija obavještava se o odluci Odbora za peticije i razlozima zbog kojih je odbor tu odluku donio. Kad se završi razmatranje dopuštene peticije, postupak se proglašava zaključenim i o tome se obavještava podnositelj peticije.

               22

               U takvim okolnostima, nad odlukom kojom Parlament, kad mu je podnesena peticija, zaključi da ona ne udovoljava pretpostavkama iz članka 227. UFEU‑a, mora biti moguće provesti sudski nadzor, s obzirom na to da ona može utjecati na pravo zainteresirane osobe na podnošenje peticije. Rečeno vrijedi i za odluku kojom bi Parlament, ne poštujući samu bit prava na podnošenje peticije, odbio ili propustio upisati peticiju koja mu je upućena i slijedom toga ispitati udovoljava li ona pretpostavkama iz članka 227. UFEU‑a.

               23

               Odluka Parlamenta o tome da nije udovoljeno pretpostavkama iz članka 227. UFEU‑a mora biti obrazložena na način da podnositelju peticije omogući da razumije koja od tih pretpostavki nije ispunjena u njegovom slučaju. U tom pogledu, protivno ocjeni Općeg suda iz točke 28. njegove presude Tegebauer/Parlament (T‑308/07, EU:T:2011:466), sažeto obrazloženje, poput onog iz odluke Parlamenta o kojoj je riječ u predmetu koji je bio povod ove presude, udovoljava tom zahtjevu.

               24

               S druge strane, iz odredaba UFEU‑a kao i iz pravila koja je Parlament donio za uređenje prava na podnošenje peticije proizlazi da kad je riječ o peticiji za koju je, kao u ovom slučaju, ocijenjeno da udovoljava pretpostavkama iz članka 227. UFEU‑a, Parlament raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću političke prirode glede daljnjeg postupanja s takvom peticijom. Iz toga proizlazi da odluka donesena u vezi s tim nije podvrgnuta sudskom nadzoru, neovisno o tome što takvom odlukom sam Parlament donosi naznačene mjere ili o tome što ocjenjuje da to nije u stanju učiniti i prosljeđuje peticiju nadležnoj instituciji ili službi kako bi ona poduzela te mjere.

               25

               U ovom slučaju, čak ni iz navoda pobijane presude ne proizlazi da Parlament nije poštovao pravo žalitelja da mu se obrati putem peticije, već proizlazi da je zaprimljenu peticiju ispitao, da se izjasnio o njezinoj dopuštenosti i da je odlučio proslijediti ju glavnom direktoru za osoblje Parlamenta na daljnji postupak, procijenivši da je to prikladan način postupanja s navedenom peticijom.

               26

               Vodeći računa o prethodnim razlozima i drugim žalbenim razlozima koji su, u takvim uvjetima, bespredmetni, žalbu treba odbiti.

         Troškovi

               27

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da žalitelj nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Parlament zatražio da žalitelj snosi troškove, treba mu naložiti da snosi troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Peteru Schönbergeru nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 29.#Michael Kipp protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-28/09.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. rujna 2013.#Rubinetteria Cisal SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u – Usklađivanje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Pojam povrede– Priopćenje o suradnji iz 2002. – Suradnja – Smjernice o načinu utvrđivanja novčanih kazni iz 2006. – Načinu utvrđivanja novčanih kazni – Nesposobnost plaćanja.#Predmet T-368/10.