title: Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 12. ožujka 2014. # CR protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-128/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu F‑128/12,
            povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a, primjenjivog na Ugovor o EZAE‑u na temelju članka 106.a tog ugovora,
            CR, dužnosnik Europskog parlamenta, sa stalnom adresom u M.-u (Francuska), kojeg zastupaju A. Salerno i B. Cortese, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europskog parlamenta,  koji zastupaju V. Montebello‑Demogeot i E. Taneva, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            koji podupire
            Vijeće Europske unije,  koje zastupaju M. Bauer i A. Bisch, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            SLUŽBENIČKI SUD (treće vijeće),
            u sastavu: S. Van Raepenbusch, predsjednik, R. Barents i K. Bradley (izvjestitelj), suci,
            tajnik: J. Tomac, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. prosinca 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 29. listopada 2012., CR zahtijeva poništenje odluke Europskog parlamenta o povratu, izvan petogodišnjeg zastarnog roka, preplaćenih iznosa na osnovi naknade za uzdržavano dijete.
            Pravni okvir
            2. U članku 67. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik) određuje se:
            „1. Obiteljske naknade uključuju sljedeće:
            […]
            (b) naknadu za uzdržavano dijete;
            […]
            2. Dužnosnici koji primaju obiteljske naknade navedene u ovom članku moraju prijaviti naknade slične naravi koje primaju iz drugih izvora; naknade isplaćene u skladu s člancima 1., 2. i 3. Priloga VII. [Pravilniku] umanjuju se za iznos naknada iz drugih izvora.
            […]“
            3. Sukladno odredbama članka 85. Pravilnika:
            „Mora se osigurati povrat svakog preplaćenog iznosa ako je primatelj bio svjestan da za njegovu isplatu nema valjanog razloga, odnosno ako je nepostojanje valjanog razloga bilo toliko očito da je toga morao biti svjestan.
            Zahtjev za povrat mora se podnijeti najkasnije pet godina od datuma isplate iznosa. Ako tijelo za imenovanje utvrdi da je primatelj namjerno doveo u zabludu administrativno tijelo radi stjecanja predmetnog iznosa, zahtjev za povrat vrijedi i nakon isteka tog roka.“
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            4. Tužitelj, dužnosnik u razredu AD 12, stupio je na dužnost u Parlamentu 1. srpnja 1983. i od tada je ondje obavljao različite administrativne funkcije. Konkretno, od 1. siječnja 2004. do svibnja 2008. bio je raspoređen u pravnu službu gdje je od 1. veljače 2005. do 30. travnja 2008. radio u odjelu koji se bavio statutarnim pravima.
            5. Tužitelj je kao otac četvero djece od listopada 1991. ostvarivao naknadu za uzdržavano dijete predviđenu člankom 67. stavkom 1. točkom (b) Pravilnika.
            6. U obavijesti od 13. listopada 2011. voditelj odjela „Osobna prava i primanja“ unutar uprave „Administrativno upravljanje“, koja je dio Opće uprave za osoblje Parlamenta, izvijestio je tužitelja da se iz podataka kojima Parlament raspolaže može zaključiti da je ostvarivao pravo na primanje naknade za uzdržavano dijete koju isplaćuju francuska tijela te je od njega zatražio da dostavi potvrdu o svom statusu od Caisse d’allocations familiales (Fonda za obiteljske naknade; u daljnjem tekstu: CAF) prema mjestu prebivališta, odnosno bilo potvrdu o plaćanju ili potvrdu da mu je plaćanje odbijeno. Nadalje, navodilo se da će, ako potvrdu ne podnese do 31. listopada 2011., prvo, naknada za uzdržavano dijete koja je do tada isplaćivana biti umanjena za iznos koji je tužitelj imao pravo primati od CAF‑a i, drugo, administracija pokrenuti detaljnu reviziju njegovog spisa te, ako to bude potrebno, zatražiti povrat cjelokupnog preplaćenog iznosa.
            7. Nakon što je primio obavijest od 13. listopada 2011., tužitelj je kontaktirao CAF kako bi zatražio potvrdu koju zahtijeva Parlament te je obavijestio administraciju Parlamenta da smatra da nije u mogućnosti potvrdu pribaviti u postavljenom roku.
            8. Dopisom od 11. studenoga 2011. voditelj odjela „Osobna prava i primanja“ obavijestio je tužitelja da će, jer u propisanom roku nije dostavio zatraženu potvrdu, naknada za uzdržavano dijete koju isplaćuje Parlament biti po službenoj dužnosti umanjena počevši od prosinca 2011. za iznos koji je imao pravo primati od CAF‑a. U obavijesti se navodilo i da će se umanjenje primjenjivati retroaktivno od dana rođenja tužiteljevog drugog djeteta u siječnju 1996., s obzirom na to da je taj događaj otvorio pravo na naknadu koju isplaćuje CAF.
            9. U obavijesti od 9. prosinca 2011. direktor uprave „Administrativno upravljanje“ (u daljnjem tekstu: direktor) izvijestio je tužitelja da je nakon razmatranja njegovog spisa zaključeno da je bio korisnik obiteljskih naknada koje je CAF isplaćivao „od rujna 1999. nakon rođenja [njegovog] drugog sina“. Direktor je naveo da je tužitelj „namjerno doveo u zabludu administraciju kako bi mu se obiteljske naknade isplaćivale bez odbijanja iznosa iste naravi koji se drugdje isplaćuje“, jer je propustio prijaviti administraciji nacionalne naknade koje je primao i ažurirati podatke u svojoj godišnjoj kartici podataka za posljednje dvije godine. Slijedom toga, smatrajući da su ispunjeni uvjeti iz članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika, direktor je obavijestio tužitelja da je u svojstvu tijela za imenovanje (u daljnjem tekstu: TZI) […] donio odluku da se preplaćeni iznos povrati ne samo za posljednjih pet godina nego počevši od rujna 1999., i to tako što će mu se novac obustavljati od plaće u razdoblju od siječnja 2012. do siječnja 2014. (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
            10. Dopisom od 5. siječnja 2012. CAF je odgovorio na zahtjev za podatke tužitelja te mu je dostavio ispis naknada koje mu je isti isplatio u razdoblju između 1. travnja 1998. i 31. prosinca 2011., među kojima je i novčana pomoć koja se zove „obiteljska naknada“ isplaćivana od rujna 1999. Pored toga, CAF je tužitelju odgovorio da nije u mogućnosti izdati uvjerenje počevši od siječnja 1996.
            11. Tužitelj je 7. ožujka 2012. podnio žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika protiv sporne odluke samo zato što se njome određivao povrat preplaćenog iznosa izvan petogodišnjeg razdoblja. Naime, tužitelj nije osporavao povrat iznosa preplaćenog u zadnjih pet godina.
            12. Odlukom od 2. srpnja 2012. glavni tajnik Parlamenta, postupajući u svojstvu TZI‑a, odbio je žalbu i obavijestio tužitelja da je nadležna služba pristupila novom izračunu iznosa koji je potrebno vratiti, na temelju podataka koji su dostavljeni u dopisu CAF‑a od 5. siječnja 2012.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            13. U podnesku koji je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 1. ožujka 2013. Vijeće Europske unije zahtijevalo je da intervenira u prilog zahtjevu Parlamenta. Predsjednik trećeg vijeća Službeničkog suda prihvatio je rješenjem od 8. svibnja 2013. taj zahtjev, kao i zahtjeve za povjerljivim postupanjem koje su podnijeli tužitelj i Parlament, a tiču se priloga tužbi i odgovora na tužbu.
            14. Tužitelj zahtijeva od Službeničkog suda da:
            – poništi spornu odluku u mjeri u kojoj se njome, sukladno članku 85. stavku 2. drugoj rečenici Pravilnika, određuje povrat cjelokupnog iznosa preplaćenog od rujna 1999., a ne samo iznosa preplaćenog u zadnjih pet godina;
            – ako je potrebno, poništi odluku od 2. srpnja 2012. kojom se žalba odbija;
            – naloži tuženiku snošenje cjelokupnih troškova postupka.
            15. Parlament zahtijeva od Službeničkog suda da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            16. Vijeće od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – utvrdi da je prigovor nezakonitosti istaknut u odnosu na članak 85. stavak 2. drugu rečenicu Pravilnika neosnovan;
            – odbije tužbu kao neosnovanu.
            Pravo
            O zahtjevu kojim se traži poništenje odluke kojom se odbija žalba
            17. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, učinak zahtjeva za poništenje koji se formalno odnosi na odluku kojom se odbija žalba, kad ta odluka nema samostalni sadržaj, takav je da će se pred Službeničkim sudom pokrenuti postupak u odnosu na akt protiv kojeg je bila podnesena žalba (u tom smislu vidjeti presudu Suda od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, t. 8.).
            18. U konkretnom slučaju, iz isprava koje prileže spisu vidljivo je da je odlukom od 2. srpnja 2012. o odbijanju žalbe tužitelja potvrđena sporna odluka tako da su precizirani razlozi koji joj idu u prilog. Međutim, u tom slučaju potrebno je ispitati zakonitost početnog akta protiv kojeg se prigovara, koji je potrebno razmotriti uzimajući u obzir obrazloženje iz odluke o odbijanju žalbe, jer bi se to obrazloženje trebalo podudarati s navedenim aktom (presuda Službeničkog suda od 18. travnja 2012., Buxton/Parlament, F‑50/11, t. 21., i navedena sudska praksa). Slijedom navedenog, zahtjev za poništenje podnesen protiv odluke o odbijanju žalbe nema samostalni sadržaj, pa ga stoga treba promatrati kao da je formalno upravljen protiv sporne odluke kako je precizirana odlukom o odbijanju žalbe (vidjeti u tom smislu presudu Prvostupanjskog suda od 10. lipnja 2004., Eveillard/Komisija, T‑258/01, t. 32.).
            O zahtjevu kojim se traži poništenje sporne odluke
            19. Tužbu valja tumačiti tako da se njome u potporu zahtjevu za poništenje sporne odluke ističu dva tužbena razloga: prvi, u pogledu povrede članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika i, drugi, u pogledu nezakonitosti, istaknut kao prigovor, članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika.
            20. Službenički sud razmotrit će najprije tužbeni razlog u pogledu nezakonitosti, istaknut kao prigovor, članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika, jer u slučaju da se navedeni prigovor nezakonitosti prihvati, neće biti potrebno ispitivati prvi tužbeni razlog.
            Prvi tužbeni razlog, istaknut kao prigovor nezakonitosti članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika
            21. Tužitelj smatra da spornu odluku treba poništiti jer se temelji na članku 85. stavku 2. drugoj rečenici Pravilnika, odnosno odredbi koja je i sama nezakonita. Naime, tužitelj tvrdi da se tom odredbom krši načelo pravne sigurnosti i načelo proporcionalnosti s obzirom na to da se njome ne predviđa zastarni rok za zahtjev administracije u slučaju kad ju je dužnosnik namjerno doveo u zabludu.
            – Dopuštenost prigovora nezakonitosti
            22. Ponajprije valja konstatirati da prigovor nezakonitosti iz članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika nije ni na koji način istaknut u okviru predsudskog postupka.
            23. Činjenica je da tuženik i intervenijent nisu tužitelju prigovorili da postoji zapreka vođenju postupka. Naprotiv, na pitanje Službeničkog suda na raspravi, vezano uz dopustivost prigovora nezakonitosti s obzirom na pravila o slaganju između žalbe i naknadne tužbe, oboje su se složili oko toga da postoji razlika između prigovora nezakonitosti, kod kojih ne bi trebalo primjenjivati pravilo o slaganju, i svih drugih tužbenih razloga, kod kojih treba primijeniti pravilo o slaganju, kako se napominje u presudi Općeg suda Europske unije od 25. listopada 2013., Komisija/Moschonaki (T‑476/11 P, t. 70. do 80. i 82.), te stoga od Službeničkog suda nisu zahtijevali da istaknuti prigovor nezakonitosti proglasi nedopuštenim.
            24. Međutim, slaganje između žalbe i tužbe, o kojem ovisi dopuštenost potonje, pitanje je javnog poretka pa ga sud mora ispitati po službenoj dužnosti (presuda Službeničkog suda od 17. srpnja 2012., BG/Ombudsman, F‑54/11, t. 57., i navedena sudska praksa, trenutno predmet žalbenog postupka pred Općim sudom Europske unije, predmet T‑406/12 P).
            25. U tom pogledu valja podsjetiti da članak 91. stavak 2. Pravilnika određuje da je tužba pred sudovima Europske unije dopuštena samo ako je TZI‑u prethodno podnesena žalba.
            26. Sudska praksa iz članka 91. stavka 2. izvodi pravilo o slaganju između žalbe, u smislu te odredbe, i tužbe koja joj slijedi. To pravilo zahtijeva, pod prijetnjom nedopuštenosti, da je tužbeni razlog istaknut pred sudovima Europske unije bio već i prije istaknut u okviru predsudskog postupka, na način da se TZI već mogao upoznati s kritikama koje je zainteresirana stranka izrazila u pogledu pobijane odluke. Pravilo o slaganju ima opravdanje u samoj svrsi predsudskog postupka jer je njegov cilj omogućiti mirno rješavanje sporova koji se pojave između dužnosnika i administracije (prethodno spomenuta presuda Komisija/Moschonaki, t. 71. i 72., i navedena sudska praksa).
            27. Osim toga, sudska praksa precizira da provedba pravila o slaganju između tužbe i žalbe, kao i njegova kontrola od strane sudova Europske unije, trebaju osigurati istovremeno poštovanje, s jedne strane, načela djelotvorne sudske zaštite koje je opće načelo prava Unije izraženo u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kako bi zainteresirana stranka bila u mogućnosti valjano osporavati odluku TZI‑a koja na nju negativno utječe i, s druge strane, načela pravne sigurnosti, kako bi TZI bio u mogućnosti upoznati, počevši od žalbenog stadija, kritike koje je zainteresirana stranka izrazila u pogledu pobijane odluke (prethodno navedena presuda Komisija/Moschonaki, t. 82.).
            28. Konačno, sudska praksa primijenila je pravilo o slaganju na tužbu u kojoj je istaknut prigovor nezakonitosti, tvrdeći da je takav prigovor, da bi bio dopušten, morao biti istaknut u žalbi (presuda Službeničkog suda od 11. prosinca 2008., Reali/Komisija, F‑136/06, t. 44. do 51., potvrđena presudom Općeg suda Europske unije od 27. listopada 2010., Reali/Komisija, T‑65/09 P, t. 46. do 49.).
            29. Međutim, Službenički sud je smatrao, od gore spomenute presude od 27. listopada 2010., Reali/Komisija, da je sudska praksa u pogledu načela djelotvorne sudske zaštite u smislu članka 47. Povelje [vidjeti na primjer presudu Suda od 6. studenoga 2012., Otis i dr., C‑199/11, t. 54. do 63., i presudu Suda od 26. studenoga 2013., Gascogne Sack Deutschland (bivši Sachsa Verpackung)/Komisija, C‑40/12 P, t. 75. i 76.; te presudu Općeg suda Europske unije od 15. rujna 2011., Koninklijke Grolsch/Komisija, T‑234/07, t. 39. i 40.] doživjela promjenu koja opravdava preispitivanje svrhovitosti primjene pravila o slaganju u slučaju kad je prigovor nezakonitosti istaknut prvi puta u tužbi.
            30. Konkretno, u gore spomenutoj presudi Koninklijke Grolsch/Komisija, Opći sud Europske unije je, nakon što je ustvrdio da nijedna odredba prava Unije ne traži od adresata kojem se priopćavaju prigovori glede povrede pravila u području tržišnog natjecanja da osporava pojedine svoje pravne ili činjenične elemente u upravnom postupku, pod prijetnjom da to inače neće moći učiniti kasnije u stadiju sudskog postupka, odbio argument Europske komisije kojim se osporavala dopuštenost tužbenog razloga zbog činjenice da isti nije bio jasno i precizno istaknut u administrativnom stadiju (t. 37. i 39.). Naime, Opći sud Europske unije smatrao je da bi pod opisanim okolnostima takav argument vodio tome da se tužitelju ograniči pristup pravosudnom sustavu i, još konkretnije, pravo da njegov predmet bude razmotren pred sudom. Međutim, kao što je podsjetio Opći sud Europske unije, pravo na djelotvoran pravni lijek i na pristup nepristranom sudu zajamčeno je člankom 47. Povelje (t. 40.).
            31. Iako je točno da se sudska praksa spomenuta u točkama 27. i 28. ove presude razvila u različitim područjima koja ne spadaju u javnu službu, gore navedena presuda Koninklijke Grolsch/Komisija tiče se usklađenosti s člankom 47. Povelje ograničenja pristupa pravosuđu koje zakonodavac nije izričito predvidio. Dakle, riječ je o situaciji koja je analogna primjeni pravila o slaganju u slučaju prigovora nezakonitosti, a ono je, bez obzira na to što svoju osnovu nalazi u članku 91. stavku 1. Pravilnika, pravilo koje proizlazi iz sudske prakse.
            32. Međutim, Službenički sud smatra da se razmatranja koja su vezana uz svrhu predsudskog postupka, narav prigovora nezakonitosti i načelo djelotvorne sudske zaštite protive tome da se prigovor nezakonitosti koji je prvi put istaknut u tužbi proglasi nedopuštenim samo iz razloga što nije bio istaknut u žalbi koja je prethodila toj tužbi.
            33. Kao prvo, kad je riječ o svrsi predsudskog postupka, iz ustaljene sudske prakse slijedi da je taj postupak bezrazložan kad se prigovori ističu protiv odluke koju TZI ne može preinačiti (presuda Suda od 16. ožujka 1978., Ritter von Wüllerstorff und Urbair/Komisija, 7/77, t. 7.; presuda Suda od 14. srpnja 1983., Detti/Sud, 144/82, t. 16.; presuda Prvostupanjskog suda od 23. siječnja 2002., Gonçalves/Parlament, T‑386/00, t. 34.). Također, sudska praksa je isključila nužnost podnošenja žalbe protiv odluke koju je usvojio odbor za odabir (presuda Službeničkog suda od 20. lipnja 2012., Cristina/Komisija, F‑66/11, t. 34.) ili kod izvješća o radu (presuda Suda od 3. srpnja 1980., Grassi/Vijeće, 6/79 i 97/79, t. 15.).
            34. Također, obveza isticanja prigovora nezakonitosti u žalbi pod prijetnjom nedopuštenosti ne može odgovarati svrsi predsudskog postupka kako je izložena u točki 24. ove presude.
            35. Naime, uzimajući u obzir načelo presumpcije zakonitosti akata institucija Europske unije, prema kojem propis Europske unije i dalje u cijelosti proizvodi učinke sve dok nadležni sud ne ustanovi njegovu nezakonitost [presuda Suda od 13. veljače 1979., Granaria, 101/78, t. 4.; presuda Suda od 7. lipnja 1988., Komisija/Grčka, 63/87, t. 10.; presuda Suda od 5. listopada 2004., Komisija/Grčka, C‑475/01, t. 18.; presuda Prvostupanjskog suda od 30. rujna 1998., Losch/Sud, T‑13/97, t. 99.; presuda Prvostupanjskog suda od 30. rujna 1998., Chvatal i dr./Sud, T‑154/96, t. 112.; presuda Prvostupanjskog suda od 12. srpnja 2001., Kik/OHIM (Kik), T‑120/99, t. 55.; i presuda Prvostupanjskog suda od 17. rujna 2008., Neurim Pharmaceuticals (1991)/OHIM – Eurim‑Pharm Arzneimittel (Neurim PHARMACEUTICALS), T‑218/06, t. 52.], TZI ne može odlučiti ne primijeniti opći akt koji je na snazi, a kojim se po njegovom mišljenju krši viša pravna norma, samo da bi se omogućilo izvansudsko rješavanje spora (u tom smislu vidjeti presudu Službeničkog suda od 7. lipnja 2011., Mantzouratos/Parlament, F‑64/10, t. 22.).
            36. Takav izbor treba tim više isključiti kad određeni TZI postupa u situaciji isključive nadležnosti, kao što je slučaj kad su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 85. Pravilnika i kad je administracija dužna vratiti iznos koji je pretplatio koji od njezinih službenika. U okviru izvršavanja isključive nadležnosti TZI ne može povući ili izmijeniti odluku koju službenik pobija, čak i ako bi smatrao osnovanim prigovor nezakonitosti istaknut protiv odredbe o kojoj je usvojena pobijana odluka.
            37. Osim toga, činjenica da se u tužbi prvi puta ističe prigovor nezakonitosti ne može imati utjecaja na načelo pravne sigurnosti, jer čak i da je TZI znao u stadiju žalbe za prigovor nezakonitosti, on ne bi mogao iskoristiti tu okolnost da bi riješio spor sa svojim službenikom mirnim putem.
            38. Kao drugo, vezano uz narav prigovora nezakonitosti, prema ustaljenoj sudskoj praksi članak 277. UFEU‑a predstavlja izraz općeg načela kojim se svim strankama osigurava pravo osporavati incidentalnim putem, radi ishođenja poništenja akta protiv kojeg je moguće podnijeti tužbu, valjanost prethodnog akta institucije Europske unije koji predstavlja pravni temelj pobijanog akta, ako ta stranka nije imala pravo podnijeti izravnu tužbu protiv takvog akta od kojeg trpi posljedice, a da nije bila u mogućnosti zahtijevati poništenje (presuda Suda od 6. ožujka 1979., Simmenthal/Komisija, 92/78, t. 39., i presuda Suda od 19. siječnja 1984., Andersen i dr./Parlament, 262/80, t. 6.). Stoga članak 288. UFEU‑a ima za cilj zaštititi pravne subjekte od primjene nezakonitog normativnog akta, s obzirom na to da su učinci presude kojom se utvrđuje neprimjenjivost ograničeni samo na stranke u sporu i da ta presuda ne dovodi u pitanje sam akt, koji postaje takav da se ne može pobijati (presuda Prvostupanjskog suda od 25. listopada 2006., Carius/Komisija, T‑173/04, t. 45., i navedena sudska praksa).
            39. Međutim, čak i pod pretpostavkom da obveza isticanja u žalbi prigovora nezakonitosti pod prijetnjom nedopuštenosti može odgovarati svrsi predsudskog postupka, Službenički sud smatra da je i sama narav prigovora nezakonitosti ta da pomiri načelo zakonitosti i načelo pravne sigurnosti.
            40. Konačno, iz teksta članka 277. UFEU‑a proizlazi da je mogućnost preispitivanja akta opće primjene nakon proteka roka za tužbu za stranku otvorena samo u slučaju spora pred sudovima Europske unije. Takva iznimka stoga ne može u potpunosti proizvoditi učinke u okviru upravnog žalbenog postupka.
            41. Kao treće i posljednje, Službenički sud ističe da je načelo djelotvorne sudske zaštite opće načelo prava Europske unije, koje je danas izraženo u članku 47. stavku 2. Povelje sukladno kojem „[s]vatko ima pravo da zakonom […] ustanovljeni neovisni i nepristrani sud […]“. Ovaj stavak odgovara članku 6. stavku 1. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) (presuda Suda od 28. veljače 2013., Réexamen Arango Jaramillo i dr./EIB, C‑334/12 RX‑II, t. 40. i 42.).
            42. Iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava u pogledu tumačenja članka 6. stavka 1. EKLJP‑a, na koji treba uputiti sukladno članku 52. stavku 3. Povelje, proizlazi da pravo na sud nije apsolutno pravo. Ostvarivanje tog prava podliježe ograničenjima, među ostalim i u pogledu uvjeta dopuštenosti tužbe. Iako zainteresirane stranke moraju očekivati da se primjenjuju pravila koja propisuju uvjete za dopuštenost, njihova primjena ne smije sprječavati pravne subjekte u korištenju dostupnim pravnim sredstvima (vidjeti u tom smislu presudu Europskog suda za ljudska prava od 6. prosinca 2011., Anastasakis protiv Grčke, tužba br. 41959/08, još neobjavljenu u Zbirci presuda i odluka , t. 24.; gore spomenutu presudu Suda Réexamen Arango Jaramillo i dr./EIB, t. 43.; rješenje Suda od 16. studenoga 2010., Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, C‑73/10 P, t. 53.).
            43. Konkretno, Europski sud za ljudska prava precizirao je da ograničenja prava na sud vezana uz uvjete dopuštenosti tužbe ne smiju sužavati pristup otvoren pravnim subjektima na način i u mjeri da se zadire u samu bit njihovog prava na sud. Takva ograničenja su u skladu s člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a samo ako imaju isti legitimni cilj i ako postoji razuman odnos proporcionalnosti između korištenih sredstava i zacrtanog cilja (vidjeti presudu Europskog suda za ljudska prava od 24. svibnja 2006., Liakopoulou protiv Grčke, tužba br. 20627/04, još neobjavljenu u Zbirci presuda i odluka, t. 17.; presudu Europskog suda za ljudska prava od 24. travnja 2008., Kemp i drugi protiv Luksemburga, tužba br. 17140/05, još neobjavljenu u Zbirci presuda i odluka, t. 47.; i presudu Europskog suda za ljudska prava od 9. siječnja 2014., Viard protiv Francuske, tužba br. 71658/10, t. 29.). Naime, u pravo na pristup sudu zadire se onda kad njegovi propisi prestanu služiti ciljevima pravne sigurnosti i dobre pravosudne uprave te postanu neka vrsta ograničenja koje sprječava pravni subjekt da se njegov spor meritorno riješi pred nadležnim sudom (vidjeti stajalište nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija glede gore navedene presude Réexamen Arango Jaramillo i dr./EIB, t. 58. do 60.; presudu Europskog suda za ljudska prava od 24. veljače 2009., L’Erablière protiv Belgije, još neobjavljenu u Zbirci presuda i odluka , tužba br. 49230/07, t. 35.).
            44. Sankcija nedopuštenosti prigovora nezakonitosti koji se u tužbi ističe prvi puta predstavlja ograničenje prava na djelotvornu sudsku zaštitu koje nije proporcionalno cilju koji se želi postići pravilom o slaganju, a to je da se omogući mirno rješavanje sporova koji se pojave između pojedinog dužnosnika i administracije (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Europskog suda za ljudska prava, Liakopoulou protiv Grčke, t. 20.).
            45. U tom pogledu Službenički sud podsjeća da se, prema sudskoj praksi, od svakog uobičajeno savjesnog dužnosnika traži poznavanje Pravilnika (presuda Prvostupanjskog suda od 19. svibnja 1999., Connolly/Komisija, T‑34/96 i T‑163/96, t. 168., i navedena sudska praksa) i, još konkretnije, propisa koji uređuju njegovu plaću (vidjeti presudu Službeničkog suda od 21. studenoga 2013., Roulet/Komisija, F‑72/12 i F‑10/13, t. 48., i navedenu sudsku praksu). S druge strane, prigovor nezakonitosti može navesti Službenički sud da procjenjuje zakonitost propisa, koje su dužnosnici dužni poznavati, s obzirom na opća načela ili više pravne norme koje mogu izlaziti iz okvira propisa Pravilnika. Iz razloga same naravi prigovora nezakonitosti kao i zbog razloga koji navodi zainteresiranu stranku da potraži i da se pozove na takvu nezakonitost, od dužnosnika ili službenika koji podnose žalbu, i koji nemaju nužno odgovarajuće pravne sposobnosti, ne može se tražiti da takav prigovor formuliraju u stadiju predsudskog postupka, s posljedicom da bi se naknadno isticanje smatralo nedopuštenim. Takvo utvrđenje nedopuštenosti stoga za pojedinog službenika predstavlja neproporcionalnu i neopravdanu sankciju.
            46. Uzevši u obzir sve navedeno, prigovor nezakonitosti koji je istaknuo tužitelj valja proglasiti dopuštenim.
            – Prvi dio prigovora nezakonitosti: povreda načela pravne sigurnosti
            47. Tužitelj u osnovi tvrdi da nepostojanje zastarnog roka za djelovanje administracije u okviru članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika omogućava TZI‑u da unedogled odgađa izvršavanje svojih ovlasti u pogledu povrata preplaćenog iznosa. Ta je odredba stoga u suprotnosti s načelom pravne sigurnosti pa njezinu primjenu treba isključiti u konkretnom slučaju u korist petogodišnjeg zastarnog roka.
            48. Službenički sud, kao prvo, podsjeća da zastara, time što sprječava da se unedogled preispituju slučajevi koji su nastali prije mnogo vremena, nastoji ojačati pravnu sigurnost, ali svakako može i omogućiti dopustivost situacija koje su barem u početku bile u suprotnosti sa zakonom. Mjera u kojoj se primjenjuje stoga je rezultat izbora između zahtjeva pravne sigurnosti i zahtjeva zakonitosti, ovisno o povijesnim i društvenim okolnostima koje prevladavaju u društvu u određenom razdoblju. Iz tog razloga odluka je samo na zakonodavcu. Sudovi Europske unije stoga ne mogu kritizirati zakonodavca Unije zbog izbora u pogledu uvođenja pravila o zastari i određivanju odgovarajućih rokova (presuda Prvostupanjskog suda od 6. listopada 2005., Sumitomo Chemical i Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 i T‑23/02, t. 82. i 83.).
            49. Činjenica da je zakonodavac odlučio isključiti mogućnost da se administracija poziva na rok od pet godina za izvršavanje povrata preplaćenog iznosa u slučaju kad administracija može dokazati da ju je zainteresirana stranka namjerno dovela u zabludu ne može stoga sama po sebi predstavljati nezakonitost u pogledu poštivanja načela pravne sigurnosti (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Sumitomo Chemical i Sumika Fine Chemicals/Komisija, t. 83.).
            50. Osim toga, argument tužitelja prema kojem u slučaju kad nema zastarnog roka, uprava može odgoditi svoje postupanje unedogled, u potpunosti je pravno neosnovan. Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kad nema zastarnog roka koji određuje zakonodavac Europske unije, temeljni zahtjev pravne sigurnosti isključuje mogućnost da administracija unedogled odgađa izvršavanje svojih ovlasti (vidjeti, u pogledu vraćanja državnih potpora, presudu Suda od 22. travnja 2008., Komisija/Salzgitter, C‑408/04 P, t. 100.). U takvoj situaciji nadležno tijelo dužno je postupiti u razumnom roku nakon što sazna za činjenice (vidjeti, u pogledu povrata preplaćene naknade za kućanstvo, presudu Prvostupanjskog suda od 5. studenoga 2002., Ronsse/Komisija, T‑205/01, t. 52.; vidjeti također, u pogledu pokretanja stegovnog postupka, presudu Prvostupanjskog suda od 10. lipnja 2004., François/Komisija, T‑307/01, t. 48. i 49.; i presudu Službeničkog suda od 8. ožujka 2012., Kerstens/Komisija, F‑12/10, t. 124. i 125.).
            51. Slijedom navedenog, prvi dio prigovora nezakonitosti valja odbiti kao neosnovan bez potrebe da Službenički sud ispituje je li administracija u konkretnom slučaju postupila u razumnom roku, jer tužitelj u tom pogledu nije ni prigovorio administraciji.
            – Drugi dio prigovora nezakonitosti: povreda načela proporcionalnosti
            52. Tužitelj smatra da činjenica da mu nije omogućeno da se pozove na petogodišnji zastarni rok predviđen u članku 85. stavku 2. drugoj rečenici Pravilnika predstavlja kršenje načela proporcionalnosti.
            53. Konkretno, tužitelj tvrdi da je sudska praksa u području tržišnog natjecanja dopuštala zastarne rokove između tri i pet godina. S druge strane, Sud je smatrao da se načelo proporcionalnosti protivi primjeni tridesetogodišnjeg zastarnog roka u sporovima vezanima uz povrat preplaćenih iznosa izvoznih refundacija u kontekstu zaštite financijskih interesa Europske unije.
            54. Osim toga, tužitelj navodi da se u članku 73.a Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.), proizašlom iz izmjene te uredbe Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1995/2006 od 13. prosinca 2006. (SL L 390, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 267.), predviđa zastarni rok od pet godina na „dodijeljena prava [Unije] u odnosu na treće osobe i na dodijeljena prava trećih osoba u odnosu na [Uniju]“.
            55. U konkretnom slučaju povrat preplaćenog iznosa provodio se u razdoblju od više od dvanaest godina, što je tužitelja dovelo u dugo razdoblje pravne nesigurnosti kao i u opasnost da neće više biti u mogućnosti podnijeti dokaz da je postupao po zakonu.
            56. Službenički sud prije svega smatra da valja odbiti argument tužitelja prema kojem je, slijedeći praksu Suda, zastarni rok od trideset godina sam po sebi u suprotnosti s načelom proporcionalnosti i da je, slijedom toga, nepostojanje zastarnog roka nezakonito.
            57. Naime, presuda Suda od 5. svibnja 2011., Ze Fu Fleischhandel i Vion Trading (C‑201/10 i C‑202/10), na koju se tužitelj poziva u prilog svojoj tezi, odnosila se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.), koja uređuje upravne provjere, mjere i kazne koje se primjenjuju na nepravilnosti počinjene od strane gospodarskih subjekata (presuda Prvostupanjskog suda od 22. studenoga 2006., Italija/Komisija, T‑282/04, t. 83.), te je stoga irelevantna za odnose između institucija Europske unije i njezinih službenika.
            58. U svakom slučaju, gore spomenuta presuda Ze Fu Fleischhandel i Vion Trading, nije takva da bi išla u prilog tužiteljevoj tezi. Naime, u točkama 41. i 43. te presude Sud je smatrao da „nije isključeno da pravilo o tridesetogodišnjoj zastari koje proizlazi iz odredbe građanskog prava, može biti nužno i proporcionalno […] u odnosu na cilj propisan navedenim pravilom, a koji definira nacionalni zakonodavac“, ali da je u konkretnom slučaju taj rok prelazio ono što je bilo potrebno „u odnosu na cilj zaštite financijskih interesa Europske unije za koji je zakonodavac Unije smatrao da je trajanje zastare od četiri godine, odnosno čak tri godine, bilo već po sebi dovoljno trajanje“.
            59. Odredba članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika, kojom se isključuje pozivanje na petogodišnji zastarni rok za povrat preplaćenog iznosa, stoga sama po sebi nije u suprotnosti s načelom proporcionalnosti. Međutim, potrebno je ispitati je li, s obzirom na cilj predviđen člankom 85. Pravilnika, zakonodavac u konkretnom slučaju povrijedio načelo proporcionalnosti.
            60. Službenički sud prije svega podsjeća da je prema sudskoj praksi, na temelju načela proporcionalnosti, zakonitost propisa Europske unije uvjetovana time da sredstva koja se koriste budu odgovarajuća za ostvarivanje legitimnog cilja predviđenog odnosnim propisom te da ne smiju ići dalje od onoga što je neophodno za njegovo ostvarivanje, tako da, kad postoji izbor između više odgovarajućih mjera, načelno treba izabrati onu kojom se nameće najmanje obveza (presuda Službeničkog suda od 28. ožujka 2012., Rapone/Komisija, F‑36/10, t. 50.).
            61. Cilj predviđen člankom 85. Pravilnika nedvojbeno je zaštita financijskih interesa Europske unije u specifičnom kontekstu odnosa između institucija Unije i njihovih službenika, odnosno osoba koje su uz te institucije vezane dužnošću odanosti posebno predviđenom člankom 11. Pravilnika, koja osobito nalaže da se dužnosnik ponaša imajući u vidu „isključivo interese Unije“ i da povjerene poslove obavlja „u skladu s dužnom odanošću Uniji“.
            62. Treba reći da članak 85. stavak 2. druga rečenica Pravilnika obvezuje administraciju da u cijelosti povrati preplaćene iznose u slučaju kad je moguće utvrditi da ju je pojedini službenik namjerno doveo u zabludu, kršeći spomenutu specifičnu dužnost u pogledu odanosti.
            63. U tom kontekstu Službenički sud je smatrao da odredba kojom se isključuje pozivanje na petogodišnji zastarni rok ne ide dalje od onoga što je neophodno za ostvarivanje propisanog cilja.
            64. Osim toga, odredba članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika, kojom se isključuje pozivanje na petogodišnji zastarni rok za postupanje u pogledu povrata preplaćenog iznosa, u skladu je s člankom 73.a Financijske uredbe koja određuje zastarni rok od pet godina „[n]e dovodeći u pitanje odredbe posebnih propisa“. Naime, članak 85. stavak 2. druga rečenica Pravilnika upravo je „poseban propis“ koji uređuje poseban slučaj kad službenik namjerno dovodi administraciju u zabludu.
            65. Stoga drugi dio prigovora nezakonitosti, a time i prigovor nezakonitosti u cijelosti, valja odbiti kao neosnovan.
            Tužbeni razlog u pogledu povrede članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika
            66. Tužitelj napominje da primjena članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika ovisi o dokazivanju od strane administracije namjere dotičnog službenika da je dovede u zabludu te smatra da je TZI u konkretnom slučaju primijenio navedenu odredbu, a da nije pružio takav dokaz. Konkretno, tužitelj smatra da se sporna odluka temelji „samo na tvrdnjama“ koje, s obzirom na potrebu davanja „vrlo uskog“ tumačenja članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika, nisu dovoljne da bi se dokazala namjera dovođenja administracije u zabludu.
            67. Opći sud prije svega podsjeća da se prema članku 85. stavku 2. Pravilnika zahtjev za povrat preplaćenog iznosa mora podnijeti najkasnije pet godina od datuma isplate iznosa. Međutim, kad TZI može utvrditi da je zainteresirana osoba administraciju namjerno dovela u zabludu radi primanja odnosne isplate, zahtjev za povrat ne može se smatrati nedopuštenim čak ni ako je protekao rok od pet godina.
            68. Dakle, iz teksta odredbe članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika jasno proizlazi da je na administraciji da dokaže namjeru odnosnog službenika da je dovede u zabludu, što uostalom stranke i ne osporavaju.
            69. U konkretnom slučaju tužitelj zahtijeva poništenje sporne odluke samo u dijelu u kojem se tiče povrata preplaćenog iznosa za razdoblje prije spomenutih pet godina. Prvo, mora se stoga konstatirati da tužitelj ne osporava ni da je bio svjestan nepravilnosti isplate obiteljske naknade, ni da je ista bila toliko očita da nije moguće da za nju nije znao.
            70. Drugo, treba istaknuti da je TZI u spornoj odluci naveo da je tužitelj propustio obavijestiti administraciju o naknadama koje mu je isplaćivao CAF, unatoč tome što je zbog svojih raznih funkcija u Parlamentu bio u osobito povoljnom položaju pa je morao znati što je trebao učiniti. TZI je također spomenuo da tužitelj nije ni odgovorio na zahtjev da ažurira svoje podatke u godišnjoj kartici podataka za 2009. i 2010.
            71. Treće, u odluci o odbijanju žalbe TZI navodi da je tužitelj „u više navrata davao lažne izjave prilikom popunjavanja godišnjih kartica podataka za 1996.‑2005. kao i kartica […] koje je podnosio prilikom rođenja [svoje] djece“ te da je, kada je riječ o godišnjim karticama, u razdoblju između 1996. i 1998. uvijek izjavljivao da ni on ni njegova supruga nisu „osim od Zajednica“ primali obiteljske naknade po osnovi svoje djece. Na isti način, za razdoblje od 1999. do 2005., tužitelj je svojim potpisom potvrdio da nije primao naknade iz drugih izvora, s obzirom na to da nije označio polje u kojem se spominju te naknade. Nadalje, suprotno uputama koje su navedene u godišnjim karticama, tužitelj nikada uz svoje izjave nije priložio uvjerenja CAF‑a. Osim toga, TZI navodi da je „prilikom rođenja [njegovog] drugog, trećeg i četvrtog djeteta [tužitelj] davao lažne izjave prijavljujući svaki puta na kartici, koju je trebalo popuniti u svrhu dobivanja naknada za uzdržavano dijete, da ne prima nigdje drugdje naknadu iste naravi“. Konačno, TZI je naveo, s jedne strane, da tužitelj nije osporavao povrat iznosa preplaćenog u zadnjih pet godina i, s druge strane, da je tužitelj, zbog svojeg visokog položaja, pravnog obrazovanja i činjenice da je radio u javnoj službi, bio u osobito povoljnom položaju pa je morao znati za obvezu, na temelju članka 67. stavka 2. Pravilnika, da se moraju prijaviti naknade koje su iste naravi kao naknade za uzdržavano dijete.
            72. Stoga se mora konstatirati da TZI spornu odluku nije temeljio „samo na tvrdnjama“, kako to navodi tužitelj, nego na okolnosti da je tužitelj administraciji u više navrata dao lažne izjave i da su te lažne izjave dolazile od dužnosnika na visokom položaju, koji ima pravno iskustvo na području javne službe, te da pritom nije osporavao da je bio upoznat s nepravilnošću isplate ili da je s njome trebao biti upoznat.
            73. Opći sud smatra da spomenuta saznanja omogućavaju dokazivanje, na dostatnoj pravnoj razini, namjere tužitelja da administraciju dovede u zabludu te da su stoga ispunjeni uvjeti predviđeni za primjenu članka 85. stavka 2. druge rečenice Pravilnika.
            74. Na navedeni zaključak nemaju nikakvog utjecaja navodi tužitelja prema kojima je on nakon rođenja svojeg drugog djeteta telefonski kontaktirao administraciju Parlamenta, od koje je dobio odgovor da nije potrebno prijavljivati naknade koje isplaćuje CAF. Naime, ne samo da tužitelj Službeničkom sudu nije pružio nikakvo sredstvo za dokazivanje takve tvrdnje, nego štoviše iz toga ne izvlači nikakav zaključak ili argument.
            75. Ovaj tužbeni razlog stoga treba odbiti jer je u potpunosti pravno neosnovan.
            76. Slijedom svega navedenog, tužbu valja odbiti kao neosnovanu.
            Troškovi
            77. Sukladno odredbama članka 87. stavka 1. Poslovnika, osim drugih odredbi Poglavlja osmog Odjeljka drugog navedenog Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Sukladno stavku 2. istog članka, Službenički sud može odlučiti da, kada je to pravično, stranka koja ne uspije u postupku ne snosi troškove odnosno da ih snosi djelomično.
            78. Iz obrazloženja ove presude proizlazi da je tužitelj stranka koja nije uspjela u postupku. Također, Parlament je u svojem zahtjevu izrijekom zatražio da se tužitelju naloži plaćanje troškova. Budući da okolnosti konkretnog slučaja ne opravdavaju primjenu odredbe članka 87. stavka 2. Poslovnika, tužitelj mora snositi vlastite troškove te mu se nalaže snošenje troškova koje je imao Parlament.
            79. U skladu s člankom 89. stavkom 4. Poslovnika, intervenijent će snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            SLUŽBENIČKI SUD (treće vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. CR snosi vlastite troškove te mu se nalaže snošenje troškova Europskog parlamenta.
            3. Vijeće Europske unije, intervenijent, snosi vlastite troškove.


Presuda Suda od 13. prosinca 1973. # Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders protiv NV Indiamex i Feitelijke Vereniging De Belder. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgija. # Spojeni predmeti 37 i 38-73.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 6. listopada 2005.#Medion AG protiv Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf - Njemačka.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-120/04.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 20. siječnja 1989. # Casio Computer Co. GmbH Deutschland protiv Oberfinanzdirektion München. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet 234/87.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. listopada 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice - Direktiva 93/36/EEZ.#Predmet C-275/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. lipnja 2010.#Nawras Bolbol protiv Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.#Zahtjev za prethodnu odluku: Fővárosi Bíróság - Mađarska.#Direktiva 2004/83/EZ.#Predmet C-31/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 23. rujna 2009. # Fratex Indústria e Comércio, Ltda protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-103/07.


Presuda Suda od 16. ožujka 1983. # Administration des finances de l'État protiv Società petrolifera italiana SpA (SPI) i SpA Michelin italiana (SAMI). # Zahtjevi za prethodnu odluku: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Spojeni predmeti 267/81, 268/81 i 269/81.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. srpanj 12.#Europska komisija protiv Savezna Republika Njemačka.#Predmet C-562/10.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. prosinca 1990. # Karl Spagl protiv Hauptzollamt Rosenheim. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka. # Dodatna pristojba za mlijeko. # Predmet C-189/89.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 19. travnja 2007.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH protiv Hauptzollamt Kiel.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-229/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. ožujka 2014.#LCL Le Crédit Lyonnais SA protiv Fesiha Kalhana.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal d’instance d’Orléans.#Zaštita potrošača – Ugovori o potrošačkim kreditima – Direktiva 2008/48/EZ – Članci 8. i 23. – Obveza davatelja kredita da prije sklapanja ugovora procijeni kreditnu sposobnost korisnika kredita – Nacionalna odredba koja nalaže izvršenje uvida u bazu podataka – Gubitak prava na ugovorenu kamatu u slučaju povrede takve obveze – Učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća narav sankcije.#Predmet C‑565/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑565/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal d’instance d’Orléans (Francuska) odlukom od 30. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 6. prosinca 2012., u postupku
            LCL Le Crédit Lyonnais SA
            protiv
            Fesiha Kalhana,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. studenoga 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za LCL Le Crédit Lyonnais SA, C. Vexliard, avocate ,
            – za francusku vladu, D. Colas i S. Menez, u svojstvu agenata,
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. van Beek i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 8. i 23. Direktive br. 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL L 133, str. 66., ispravci u SL 2009., L 207, str. 14.; SL 2010., L 199, str. 40.; i SL 2011., L 234, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između LCL Le Crédit Lyonnais SA (u daljnjem tekstu: LCL) i F. Kalhana vezano uz zahtjev za plaćanje preostalih dužnih iznosa koji proizlaze iz osobnog zajma koji je to društvo odobrilo toj osobi i u odnosu na koji je u zakašnjenju s plaćanjem.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 7., 9., 26., 28. i 47. Direktive 2008/48 glase kako slijedi:
            „(7) Kako bi se što lakše došlo do unutarnjeg tržišta potrošačkih kredita koje dobro funkcionira, usklađeni okvir Zajednice potrebno je predvidjeti u čitavom nizu osnovnih područja. […]
            […]
            (9) Potpuno usklađivanje potrebno je kako bi se osiguralo da svi potrošači u Zajednici uživaju visoku i ekvivalentnu razinu zaštite svojih interesa i stvaranja istinskog unutarnjeg tržišta. Stoga državama članicama ne bi trebalo dozvoliti zadržavanje ni uvođenje nacionalnih odredaba drugačijih od onih utvrđenih u ovoj Direktivi. […]
            [...]
            (26) Države članice trebale bi poduzeti odgovarajuće mjere za promidžbu odgovornih praksi tijekom svih faza kreditnog odnosa, uzimajući u obzir specifična svojstva svojih kreditnih tržišta. […] Na rastućem kreditnom tržištu posebno je važno da se vjerovnici [davatelji kredita] ne upuštaju u neodgovorno posuđivanje i da ne odobravaju kredite bez prethodne procjene kreditne sposobnosti, a države članice trebale bi provoditi potreban nadzor kako bi se izbjeglo takvo ponašanje i trebale bi odrediti potrebna sredstva za sankcioniranje vjerovnika [davatelja kredita] u takvim slučajevima. […]
            […]
            (28) S ciljem procjene kreditnog statusa potrošača vjerovnik [davatelj kredita] bi također trebao izvršiti uvid u relevantne baze podataka; pravne i stvarne okolnosti možda će zahtijevati variranje opsega takvih uvida. […]
            […]
            (47) Države bi članice trebale utvrditi pravila o sankcijama koje bi se primjenjivale na povredu nacionalnih odredaba donesenih prema ovoj Direktivi te osigurati da se one provode. I dok odabir sankcija i dalje ostaje diskrecijsko pravo država članica, predviđene bi sankcije trebale biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.
            4. Članak 8. iste direktive, pod nazivom „Obveza procjene kreditne sposobnosti potrošača“, predviđa u svom stavku 1.:
            „Države članice osiguravaju da, prije sklapanja ugovora o kreditu, vjerovnik [davatelj kredita] procijeni kreditnu sposobnost potrošača na temelju dostatnih informacija koje se, kada je to primjereno, dobivaju od potrošača i, kada je to potrebno, na temelju uvida u relevantnu bazu podataka. Države članice čije zakonodavstvo zahtijeva da vjerovnici [davatelji kredita] procijene kreditnu sposobnost potrošača na temelju uvida u relevantnu bazu podataka mogu zadržati taj zahtjev.“
            5. Članak 23. Direktive 2008/48 pod nazivom „Sankcije“ propisuje:
            „Države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba koje se donose na temelju ove Direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.“
            Francusko pravo
            6. Zakonom br. 2010‑737 od 1. srpnja 2010. o reformi potrošačkog kreditiranja (SLRF od 2. srpnja 2010., str. 12001.), koji ima za cilj prijenos Direktive 2008/48 u francusko unutarnje pravo, ista je prenesena člankom L. 311‑1 i sljedećima Zakonika o zaštiti potrošača.
            7. Članak L. 311‑9 navedenog zakonika propisuje:
            „Prije sklapanja ugovora o kreditu davatelj kredita mora provjeriti kreditnu sposobnost korisnika kredita na temelju dovoljnog broja informacija, uključujući informacija koje dobije od potonjeg na temelju svog zahtjeva. Davatelj kredita mora izvršiti uvid u registar predviđen u članku L. 333‑4 pod uvjetima koji su predviđeni u odluci navedenoj u članku L.333‑5.“
            8. Dana 26. listopada 2010. donesena je odluka ministra koja se odnosi na nacionalni registar obveza po kreditima pojedinaca, kako je predviđeno člankom L.333‑5 Zakonika o zaštiti potrošača (u daljnjem tekstu: nacionalni registar). Tom su odlukom propisani načini na koje davatelji kredita moraju pohraniti dokaze o izvršenom uvidu u nacionalni registar kako bi ih mogao dostaviti u slučaju spora ili revizije.
            9. Članak L.311‑48 drugi i treći stavak Zakonika o zaštiti potrošača predviđa:
            „Ako davatelj kredita ne ispuni obvezu propisanu u člancima L.311‑8 i L.311‑9, gubi pravo na kamatu, u cijelosti ili u dijelu koji odredi sudac. […]
            Korisnik kredita je dužan vratiti samo glavnicu prema predviđenim obrocima kao i, kad je to slučaj, platiti kamatu na koju davatelj kredita nije izgubio pravo. Iznose koji su naplaćeni s osnove kamata po stopi u visini zakonske kamate, počevši od dana njihovog plaćanja, davatelj kredita mora vratiti ili uračunati u otplatu preostalog dužnog iznosa glavnice.“
            10. Sukladno članku L.313‑3 Monetarnog i financijskog zakonika:
            „Kad je sudskom odlukom naloženo plaćanje određenog novčanog iznosa, stopa zakonske kamate uvećava se za pet postotnih poena po proteku roka od dva mjeseca počevši od dana kad je sudska odluka postala ovršna, makar privremeno. […]
            U svakom slučaju, ovršni sudac može, na zahtjev dužnika ili vjerovnika te nakon ocjene dužnikovog stanja, osloboditi dužnika tog uvećanja ili umanjiti njegovu visinu.“
            11. Članak 1153. stavak 1. i 3. Građanskog zakonika glase kako slijedi:
            „U odnosu na obveze koje se ispunjavaju plaćanjem određenog iznosa, naknada štete nastale zbog zakašnjenja izvršenja sastoji se samo u nalaganju plaćanja zakonske kamate, uz iznimku posebnih pravila koja se odnose na trgovačke ugovore i jamstvo.
            Obveza plaćanja kamata postoji a da vjerovnik nije dužan opravdati bilo kakav gubitak.
            One počinju teći s danom poziva na plaćanje ili dostave drugog akta koji odgovara dopisu i sadrži dovoljno jasno upozorenje, osim u slučaju kada kamata počinje teći na temelju zakona.“
            12. Sukladno članku 1154. istog zakonika:
            „Na obračunate kamate izražene u apsolutnom iznosu može se tražiti kamata bilo na temelju sudskog zahtjeva ili posebnog ugovora, pod pretpostavkom da se, bilo u zahtjevu bilo u ugovoru, kamata odnosi na vremensko razdoblje od najmanje jedne godine.“
            13. Članak 1254. Građanskog zakonika određuje:
            „U slučaju duga na koji teče kamata ili koji stvara troškove dužnik ne može, bez suglasnosti vjerovnika, svojim plaćanjem namiriti glavnicu prije troškova i kamata: iz plaćenog iznosa koji se odnosi na glavnicu i kamate, ali kojim nije podmireno cjelokupno dugovanje, namiruju se najprije kamate.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            14. Dana 4. svibnja 2011. F. Kalhan sklopio je s LCL‑om ugovor o osobnom zajmu na iznos od 38.000 eura, plativ u 60 mjesečnih obroka od 730,46 eura, s fiksnom godišnjom kamatom po stopi od 5,60 % i efektivnom godišnjom kamatnom stopom (EKS) od 5,918 %.
            15. S obzirom na to da su uplate na ime tog zajma prestale 12. siječnja 2012., LCL je pred Tribunal d’instance d’Orléans (Sud prvog stupnja u Orléansu) zatražio isplatu cjelokupne svote.
            16. Dana 18. listopada 2012. LCL je pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku tužio F. Kalhana sa zahtjevom da mu se naloži plaćanje iznosa od 37.611,23 eura s kamatama po stopi od 5,918 % godišnje koje su trebale početi teći 17. travnja 2012. i da se naloži godišnja kapitalizacija kamata.
            17. Navedeni je sud po službenoj dužnosti ispitao mogućnost gubitka prava na kamatu, predviđenu u članku L.311‑48 drugom stavku Zakonika o zaštiti potrošača u odnosu na davatelja kredita koji nije izvršio uvid u nacionalni registar iz članka L.333‑4 Zakonika o zaštiti potrošača, u okviru provjere kreditne sposobnosti korisnika kredita, kako je propisana člankom L.311‑9 istog zakonika. LCL je priznao da ne može dokazati da je izvršio takav uvid prije zaključenja ugovora o zajmu.
            18. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je Cour de cassation (Francuska) dao tumačenje sankcije gubitka prava na kamatu koja je predviđena u članku L.311‑48 drugom stavku Zakonika o zaštiti potrošača na način da se odnosi samo na ugovorenu kamatu, dok obveza isplate zakonskih kamata sukladno članku 1153. Građanskog zakonika i dalje ostaje.
            19. Sud koji je uputio zahtjev navodi da se primjenom članka L.313‑3 Monetarnog i financijskog zakonika stopa zakonske kamate uvećava za pet postotnih poena ako korisnik kredita nije podmirio svoj dug u cijelosti u roku od dva mjeseca od dana ovršnosti sudske odluke.
            20. Sud koji je uputio zahtjev također ukazuje na to da se, prema sudskoj praksi Cour de cassation, zakonske kamate kao i uvećanje stope za pet postotnih poena primjenjuju na temelju zakona, odnosno da obveza plaćanja kamata kao i uvećanja stope nastaje automatski, bez obzira na to što kamate nisu zatražene ili predviđene sudskom odlukom.
            21. Osim toga, navedeni sud ističe da, u konkretnom slučaju, visina stope ugovorenih kamata iznosi 5,60 % te da će, nakon utvrđenja gubitka prava na kamate, LCL imati pravo na zakonske kamate koje će, nakon uvećanja stope za pet postotnih poena po isteku dva mjeseca od dana ovršnosti presude, za 2012. godinu iznositi 5,71 %. Stoga bi primjena gubitka prava na kamate mogla koristiti davatelju kredita.
            22. U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje, kao prvo, učinkovitosti sankcije gubitka prava na ugovorne kamate u slučaju kada je utvrđena povreda obveze davatelja kredita da izvrši uvid u nacionalni registar koji je predviđen kako bi se provjerila kreditna sposobnost potrošača.
            23. Prema istom sudu, navedena sankcija može se primijeniti kada potrošač podmiri cjelokupni dug koji dospijeva u roku od dva mjeseca od dana ovršnosti sudske odluke. Međutim, u praksi je to obično malo vjerojatno jer ako je davatelj kredita već bio prisiljen pokrenuti sudski postupak, to je učinio zato što mu osobne prilike potrošača nisu dopustile da ispuni svoje obveze. Osim toga, iako sudac koji je nadležan za spor može odobriti dodatni rok za poček isplate u najduljem trajanju od 24 mjeseca, obveza isplate zakonskih kamata i dalje ostaje. Također se može smatrati da je to što davatelj kredita nije ispunio svoju obvezu provjere kreditne sposobnosti potrošača moglo pridonijeti pretjeranom zaduživanju ovog potonjeg.
            24. Sud koji je uputio zahtjev ističe također da članak L.313‑3 Monetarnog i financijskog zakonika predviđa mogućnost da potrošač zatraži od suca da ga izuzme od uvećanja stope zakonske kamate ili da umanji njegovu visinu. Međutim, u praksi je izrazito rijedak slučaj u kojemu bi potrošač mogao imati koristi od takve mjere nakon gubitka prava na kamatu, zato što potrošač nije upućen o tom pravu ili o tome da njegovo određivanje ne ovisi o težini neispunjenja obveze, već isključivo o financijskim prilikama potrošača.
            25. Kao drugo, u odnosu na proporcionalnost sustava sankcija u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev prije svega ističe da sudac može prilagoditi sankciju gubitka prava na kamate težini povrede predmetne obveze od strane davatelja kredita. Međutim, i u tom slučaju davatelj kredita ima pravo na zakonske kamate na preostale vjere iznose.
            26. Nadalje, u slučaju da, primjenom članka 1254. Građanskog zakonika, zahtjev za isplatu zakonske kamate zbog gubitka prava na ugovorne kamate postane osnovan i da se zakonske kamate primarno traže na dospjele kamate obračunane u apsolutnom iznosu, umanjenje glavnice bi slijedom toga bilo odgođeno jer bi se moglo tražiti namirenje novih zakonskih kamata.
            27. Na kraju, učinak navedenog gubitka prava bi također bio smanjen zato što bi davatelj kredita mogao tražiti kapitalizaciju kamata sukladno načelu anatocizma, kako je predviđeno člankom 1154. Građanskog zakonika.
            28. Kao treće, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje glede odvraćajuće g učinka sustava gubitka prava na kamatu kako je predviđen u Zakoniku o zaštiti potrošača. On smatra da davatelj kredita, s obzirom na to da mogu računati na mogućnost traženja zakonskih kamata po uvećanoj stopi i u slučaju gubitka prava na ugovorene kamate, nisu ničim potaknuti da promijene svoju praksu u smislu strože primjene obveza koje imaju sukladno Direktivi 2008/48 i propisima kojima je ona prenesena u nacionalno pravo države članice.
            29. U tim je okolnostima Tribunal d’instance d’Orléans odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Protivi li se zahtjevu za učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim sankcijama, koji je predviđen u članku 23. [Direktive 2008/48], u slučaju kada davatelji kredita povrijede obveze predviđene direktivom, sustav koji omogućuje davatelju kredita, sankcioniranom gubitkom prava na kamate kako je predviđeno francuskim zakonodavstvom, da ostvari pravo na isplatu, nakon primjene sankcije, kamata kojih je isplata predviđena na temelju zakona prema zakonskoj stopi, uvećanih za pet postotne poene nakon ovršnosti sudske odluke, na preostale iznose koje je potrošač dužan isplatiti?“
            O prethodnom pitanju
            30. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. Direktive 2008/48 tumačiti na način da mu se protivi primjena nacionalnog sustava sankcija prema kojem, u slučaju da davatelj kredita ne ispuni svoju predugovornu obvezu procjene kreditne sposobnosti korisnika kredita na temelju uvida u relevantnu bazu podataka, taj davatelj kredita gubi pravo na ugovorene kamate, s time da na temelju zakona ima pravo na zakonske kamate, koje može tražiti počevši od objave sudske odluke kojom se tom korisniku kredita nalaže plaćanje preostalog cjelokupnog potraživanja po stopi koja je još uvećana za pet postotnih poena, ako po isteku roka od dva mjeseca od dana objave korisnik kredita nije podmirio svoj dug.
            Dopuštenost
            31. Europska komisija postavlja pitanje dopuštenosti prethodnog pitanja po dvjema osnovama.
            32. Ona smatra, kao prvo, da je nacionalni sustav sankcija poput onog koji se primjenjuje u glavnom postupku usmjeren na suzbijanje povrede obveze koja nije predviđena Direktivom 2008/48, nego nacionalnim propisom koji nalaže davatelj kredita da izvrši uvid u bazu podataka koju države članice mogu održavati sukladno članku 8. te direktive i u slučaju kad se taj sustav primjenjuje na povrede drugih obveza koje neposredno proizlaze iz iste direktive. Prema tome, ostaje otvoreno pitanje ulazi li takav sustav sankcija u područje primjene članka 23. te direktive.
            33. Kao drugo, s obzirom na to da iz načela da pravo na zakonske kamate i uvećanje njihove stope nastaje na temelju zakona proizlazi da nacionalni sudac ne bi mogao zanemariti odredbe o kojima se raspravlja u glavnom postupku koje propisuju plaćanje tih iznosa niti ih tumačiti u skladu s pravom Unije, valja se zapitati koliko je uopće korisno odgovoriti na pitanje suda koji je uputio zahtjev.
            34. U tom pogledu, s jedne strane, glede primjenjivosti članka 23. Direktive 2008/48 na nacionalni sustav sankcija iz glavnog postupka, valja navesti da se, sukladno navedenom članku, isti primjenjuje na „pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba koje se donose na temelju [te] [d]irektive“.
            35. Valja istaknuti da je navedeni sustav sankcija usmjeren ka sankcioniranju povrede nacionalne odredbe koja je donesena u okviru prijenosa Direktive 2008/48.
            36. Naime, taj sustav, koji je predviđen člankom L.311‑48 Zakonika o zaštiti potrošača, namijenjen je sankcioniranju povrede obveze od strane davatelja kredita, koja je propisana u članku L.311‑9 istog zakonika, da provjeri kreditnu sposobnost korisnika kredita na temelju uvida u za to predviđen nacionalni registar. Članak 8. Direktive 2008/48 izrijekom predviđa da se takva obveza izvršenja uvida može zatražiti. Također, sustav sankcija u glavnom postupku primjenjuje se obično u slučaju povrede obveze iz područja predugovorne provjere kreditne sposobnosti kako je predviđena u članku L.311‑9, kojim je prenesen članak 8. te direktive. Osim toga, iz uvodne izjave 28. iste direktive proizlazi da se takav uvid vrši ako to traže pravne ili stvarne okolnosti slučaja.
            37. S druge strane, u odnosu na dvojbe koje je Komisija izrazila glede korisnosti odgovora na pitanje koje je postavljeno s ciljem rješavanja spora u glavnom postupku, valja ponoviti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, za pitanja o tumačenju prava Unije koja je uputio nacionalni sud u pravnom i činjeničnom okviru za koji je odgovoran i čiju točnost Sud ne provjerava vrijedi pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koju je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu od 19. prosinca 2013., Fish Legal i Shirley, C‑279/12, t. 30.).
            38. U tom pogledu, iz načela primjene zakonskih kamata i uvećanja njihove stope automatizmom ili na temelju zakona na iznos koji nije podmiren u propisanom roku ne proizlazi da je očito da sud koji je uputio zahtjev ne bi mogao uzeti u obzir odgovor koji daje Sud na postavljeno pitanje, prije svega tumačeći nacionalne odredbe koje uređuju pitanje naplate tog iznosa u smislu prava Unije, u slučaju da se to ukaže potrebnim imajući u vidu ovaj odgovor.
            39. U tim okolnostima, valja navesti da pitanja koja navodi Komisija nisu takve naravi da dovode u pitanje dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.
            Meritum
            40. Iz članka 8. stavka 1. Direktive 2008/48, tumačeći ga s obzirom na uvodnu izjavu 28. iste, proizlazi da je davatelj kredita dužan, prije sklapanja ugovora o kreditu, procijeniti kreditnu sposobnost potrošača i ta obveza može, ako je potrebno, uključivati uvid u relevantne baze podataka.
            41. U tom kontekstu, uvodna izjava 26. navedene direktive propisuje da je na rastućem kreditnom tržištu posebno važno da se davatelji kredita ne upuštaju u neodgovorno posuđivanje i da ne odobravaju kredite bez prethodne procjene kreditne sposobnosti, a države članice trebale bi provoditi potreban nadzor kako bi se izbjeglo takvo ponašanje i odrediti potrebna sredstva za sankcioniranje davatelja kredita u takvim slučajevima.
            42. Predugovorna obveza davatelja kredita da procjeni kreditnu sposobnost korisnika kredita, koja ide za tim da se potrošača zaštiti od opasnosti prezaduženosti i nesposobnosti plaćanja, pridonosi postizanju cilja Direktive 2008/48 koji se sastoji, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 7. i 9. iste, u tome da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno usklađivanje u čitavom nizu osnovnih područja koje se smatra potrebnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa i stvaranja učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja.
            43. U skladu s takvim ciljem, radi osiguranja učinkovite zaštite potrošača u odnosu na neodgovorno sklapanje ugovora o kreditu koji nadilaze njihovu financijsku sposobnost i mogu dovesti do njihove nemogućnosti plaćanja, članak 23. Direktive 2008/48 predviđa, s jedne strane, da sustav sankcija koji se primjenjuje u slučaju povrede nacionalnih odredaba na području predugovorne provjere kreditne sposobnosti korisnika kredita, usvojene primjenom članka 8. te direktive, bude definiran tako da sankcije budu učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće te, s druge strane, da države članice poduzmu sve potrebne mjere kako bi se iste primijenile. Osim toga, iz uvodne izjave 47. iste direktive proizlazi da je, u tim granicama, odabir navedenog sustava sankcija diskrecijsko pravo država članica.
            44. U tom pogledu, valja ponoviti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda koja se odnosi na lojalnu suradnju, sada uređenu u članku 4. stavku 3. UEU‑a, iako zadržavaju pravo na izbor sankcija, države članice moraju prije svega osigurati da povrede prava Unije budu sankcionirane pod postupovnim i materijalnim uvjetima koji odgovaraju onima koji se primjenjuju na povrede nacionalnog prava koje su slične naravi i važnosti i koji, u svakom slučaju, odgovaraju sankcijama koje su po svojoj naravi učinkovite, razmjerne i odvraćajuće (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 3. svibnja 2005., Berlusconi i dr., C‑387/02, C‑391/02 i C‑403/02, Zb., str. I‑3565., t. 64. i 65., kao i od 26. rujna 2013., Texdata Software, C‑418/11, t. 50.).
            45. Sud je osobito ocijenio da strogost sankcija mora odgovarati težini povreda koje suzbijaju i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak, istovremeno poštujući opće načelo razmjernosti (gore navedena presuda Texdata Software, t. 51.).
            46. U konkretnom slučaju, sankcioniranje povrede predugovorne obveze davatelja kredita da provjeri kreditnu sposobnost korisnika kredita, koja je propisana člankom L.311‑9 Zakonika o zaštiti potrošača, odredbom kojom je prenesen članak 8. Direktive 2008/48, predviđeno je člankom L.311‑48 tog zakonika, odredbom kojom je prenesen članak 23. iste direktive, te je predviđeno da davatelj kredita gubi, načelno u potpunosti, pravo na kamate.
            47. Stoga se postavlja pitanje je li strogost te kazne u skladu s težinom povreda koje suzbija i, osobito, ima li takva kazna stvarno odvraćajući učinak.
            48. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, prema nacionalnoj sudskoj praksi, sankcija gubitka prava na kamate odnosi samo na ugovornu kamatu, tako da davatelji kredita imaju pravo po samom zakonu na zakonske kamate čija je stopa, u velikom broju slučajeva, također na temelju zakona uvećana za pet postotnih poena. U glavnom postupku i uzimajući u obzir 2012. godinu, taj je sud naglasio da je stopa ugovorne kamate iznosila 5,60 %, dok je stopa zakonskih kamata, uvećana za pet postotnih poena, iznosila 5,71 %. Razlika između dviju stopa bila bi još izrazitija kad bi se uzela u obzir 2013. godina. Iz toga proizlazi da primjena sankcije gubitka prava, kako je predviđena nacionalnim zakonodavstvom, može stvoriti prednost za davatelja kredita.
            49. Suprotno tome, Komisija smatra da je, u slučajevima kao što je onaj u glavnom postupku, u kojima davatelj kredita traži punu isplatu cjelokupnog duga nakon prestanka plaćanja korisnika kredita, osigurana učinkovitost i odvraćajući učinak sankcije. Naime, troškovi koji su povezani s izvršenjem uvida u za to predviđene baze podataka, u okviru provjere kreditne sposobnosti korisnika kredita, relativno su ograničeni, dok bi sankcija gubitka prava na ugovorenu kamatu predstavljala opasnost nastanka financijskih izdataka koji bi mogli biti visoki. Osim toga, iako bi nesavjesni davatelj kredita doista mogao svejedno zatražiti zakonske kamate, u slučaju da je stopa uvećana za pet postotnih poena, i dalje ostaje činjenica da za njega, suprotno od davatelja kredita koji je ispunio predugovornu obvezu provjere kreditne sposobnosti korisnika kredita, temelj obračuna kamate na glavnicu ne bi uključivao ni ugovorne ni zakonske kamate.
            50. U tom pogledu, prilikom ocjene stvarnog odvraćajućeg učinka sankcije, na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za tumačenje i primjenu nacionalnog prava, je da usporedi, uvažavajući okolnosti predmeta u kojem vodi postupak, visinu iznosa na koji bi davatelj kredita imao pravo u slučaju da ispuni svoju predugovornu obvezu procjene kreditne sposobnosti korisnika kredita na temelju uvida u relevantnu bazu podataka sa onim koji bi mu pripao primjenom sankcije u slučaju povrede te iste predugovorne obveze. Kako bi se utvrdio potonji iznos, na sudu koji je uputio zahtjev je da vodi računa o svim elementima i, posebno, o svim posljedicama koje bi mogle proizaći iz utvrđenja tog suda da je davatelj kredita povrijedio navedenu predugovornu obvezu.
            51. U slučaju da sud koji je podnio zahtjev, na temelju usporedbe navedene u prethodnoj točki u sporu za koji je nadležan, utvrdi da davatelj kredita ima primjenom sankcije gubitka prava na ugovorne kamate određene koristi, zato što je iznos glede kojeg je izgubio pravo manji od onog koji bi nastao primjenom uvećane stope zakonskih kamata, proizlazilo bi da sustav sankcija o kojem je riječ u glavnom postupku očito ne osigurava stvarno odvraćajući učinak primijenjene sankcije.
            52. Osim toga, vodeći računa o važnosti cilja zaštite potrošača, koji je opisan u točki 43. ove presude, koji je izražen u obvezi davatelja kredita da provjeri kreditnu sposobnost korisnika kredita, ne može se općenito smatrati da sankcija gubitka prava na ugovorne kamate ima stvarno odvraćajući učinak ako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio, na temelju usporedbe izložene u točki 50. ove presude i uvažavajući sve relevantne okolnosti po tom pitanju, da, u slučaju kao što je onaj u kojem vodi postupak, time što zahtijeva punu isplatu cjelokupnog duga zbog zakašnjenja plaćanja korisnika kredita, iznos koji davatelj kredita može osnovano tražiti nakon primjene te sankcije nije bitno manji od onoga na koji bi imao pravo da je ispunio takvu obvezu.
            53. Naime, ako se utvrdi da je sankcija gubitka prava na kamatu oslabljena, ili čak bez ikakva učinka, zato što primjena uvećane stope zakonske kamate može zamijeniti učinak takve sankcije, iz toga neophodno proizlazi da ona nema stvarno odvraćajući učinak (vidjeti po sličnosti presudu od 8. lipnja 1994., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑382/92, Zb., str. I‑2435., t. 56. do 58.).
            54. U slučaju da sud koji je uputio zahtjev utvrdi da sankcija gubitka prava na ugovorne kamate nema stvarno odvraćajući učinak u smislu članka 23. Direktive 2008/48, valja u odnosu na to ponoviti da je nacionalni sud koji postupa u sporu koji se vodi isključivo između pojedinaca dužan, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava usvojene u cilju prenošenja obveza predviđenih direktivom, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i tumačiti ih, u najvećoj mogućoj mjeri, u svjetlu teksta kao i cilja te direktive radi postizanja rješenja usklađenog s ciljem iste (vidjeti osobito presudu od 27. veljače 2014., OSA, C‑351/12, t. 44.).
            55. S obzirom na sve prethodno izložene navode, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 23. Direktive 2008/48 treba tumačiti tako da mu je protivna primjena nacionalnog sustava sankcija prema kojemu, u slučaju da davatelj kredita prekrši svoju predugovornu obvezu procjene kreditne sposobnosti korisnika kredita na temelju uvida u relevantnu bazu podataka, isti gubi svoje pravo na ugovornu kamatu, ali ima pravo na temelju zakona na zakonske kamate, koje može tražiti počevši od objave sudske odluke kojom je naloženo korisniku kredita plaćanje neisplaćenih iznosa, i čija se stopa osim toga uvećava za pet postotnih poena ako po isteku roka od dva mjeseca od objave korisnik kredita nije podmirio svoj dug, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev naveo da, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, zahtijevajući punu isplatu cjelokupnog duga zbog zakašnjenja plaćanja korisnika kredita, iznos koji bi davatelj kredita mogao osnovano tražiti nakon primjene sankcije gubitka prava na ugovornu kamatu nije bitno niži od onoga na koji bi imao pravo da je ispunio svoju obvezu provjere kreditne sposobnosti korisnika kredita.
            Troškovi
            56. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Članak 23. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ treba tumačiti tako da mu je protivna primjena nacionalnog sustava sankcija prema kojemu, u slučaju da davatelj kredita prekrši svoju predugovornu obvezu procjene kreditne sposobnosti korisnika kredita na temelju uvida u relevantnu bazu podataka, isti gubi svoje pravo na ugovornu kamatu, ali ima pravo na temelju zakona na zakonske kamate, koje može tražiti počevši od objave sudske odluke kojom je naloženo korisniku kredita plaćanje neisplaćenih iznosa, i čija se stopa osim toga uvećava za pet postotnih poena ako po isteku roka od dva mjeseca od objave korisnik kredita nije podmirio svoj dug, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev naveo da, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, tražeći punu isplatu cjelokupnog duga zbog zakašnjenja plaćanja korisnika kredita, iznos koji bi davatelj kredita mogao osnovano tražiti nakon primjene sankcije gubitka prava na ugovornu kamatu nije bitno niži od onoga na koji bi imao pravo da je ispunio svoju obvezu provjere kreditne sposobnosti korisnika kredita.