title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. srpnja 2017.#Bayerische Motoren Werke AG protiv Acacia Srl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Intelektualno vlasništvo – Dizajni Zajednice – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članci 81. i 82. – Tužba u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede – Nadležnost sudova za dizajn Zajednice države članice na čijem državnom području tuženik ima domicil.#Predmet C-433/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Intelektualno vlasništvo – Dizajni Zajednice – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članci 81. i 82. – Tužba u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede – Nadležnost sudova za dizajn Zajednice države članice na čijem državnom području tuženik ima domicil”
      U predmetu C‑433/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), odlukom od 5. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 3. kolovoza 2016., u postupku

         Bayerische Motoren Werke AG

      protiv

         Acacia Srl,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Bayerische Motoren Werke AG, L. Trevisan i G. Cuonzo, avvocati,

               –

               za Acaciju Srl, F. Munari, A. Macchi i M. Esposito, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina i M. Santora, avvocati dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) kao i Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društava Bayerische Motoren Werke AG (u daljnjem tekstu: BMW), sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), i Acacia Srl, sa sjedištem u Eboliju (Italija), povodom utvrđivanja suda nadležnog za postupanje po tužbi koju je Acacia podnijela protiv BMW‑a.

         Pravni okvir

         Uredba br. 44/2001

               3

               Uredba br. 44/2001 u odnosima između država članica zamijenila je Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32., u daljnjem tekstu: Briselska konvencija). Uredba br. 44/2001 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.). U skladu s člankom 66. stavkom 1. potonje uredbe, ona se „primjenjuje samo na sudske postupke koji su u tijeku, na vjerodostojne isprave koje su formalno sastavljene ili registrirane te na sudske nagodbe koje su potvrđene ili sklopljene na dan ili nakon 10. siječnja 2015.”.

               4

               Poglavlje II. Uredbe br. 44/2001 bilo je naslovljeno „Nadležnost” i sadržavalo je deset odjeljaka.

               5

               Odjeljak 1. navedenog poglavlja bio je naslovljen „Opće odredbe” i sadržavao je, među ostalim, članak 2. navedene uredbe. Tim su člankom u osnovi preuzete formulacije članka 2. Briselske konvencije te je on u stavku 1. određivao:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               6

               Odjeljak 2. navedenog poglavlja Uredbe br. 44/2001, naslovljen „Posebna nadležnost”, sadržavao je, među ostalim, članak 5. Tim su člankom u osnovi preuzete formulacije članka 5. Briselske konvencije te je on određivao:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               […]

                        3.

                        u stvarima koj[e] se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi;

                  […]”

               7

               Odjeljak 6. istog poglavlja Uredbe br. 44/2001 bio je naslovljen „Isključiva nadležnost” i sastojao se od njezina članka 22. Tim su člankom u osnovi preuzete formulacije članka 16. Briselske konvencije te je glasio:
               „Sljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil:
               […]

                        4.

                        u postupcima koji se odnose na registriranje ili valjanost patenata, zaštitnih znakova, dizajna ili druga slična prava koja moraju biti deponirana ili registrirana, sudovi države članice u kojoj se zahtijeva deponiranje ili registriranje, u kojoj je deponiranje ili registriranje obavljeno ili se u skladu s instrumentom Zajednice ili međunarodne konvencije smatra obavljenim.

                  […]”

               8

               Odjeljak 7. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001, naslovljen „Ugovorena nadležnost”, sadržavao je članke 23. i 24. te uredbe.

               9

               Članak 23. stavak 1. navedene uredbe u osnovi je odgovarao članku 17. Briselske konvencije te je određivao:
               „Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. […]
               […]”

               10

               Članak 24. navedene uredbe u osnovi je odgovarao članku 18. Briselske konvencije te je određivao:
               „Osim nadležnosti koja proizlazi iz odredaba ove Uredbe, nadležan je i sud države članice pred kojim se tuženik pojavi. Ovo pravilo ne vrijedi ako se tuženik pred sudom pojavio kako bi osporio njegovu nadležnost ili ako neki drugi sud ima isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22.”

               11

               Odjeljak 9. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 bio je naslovljen „Litispendencija – povezani postupci” te je, među ostalim, sadržavao članak 27. te uredbe. Tim je člankom bilo određeno:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je prvo započet postupak zastaju sa postupcima, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak.
               2.   Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u korist tog suda.”

               12

               Taj odjeljak 9. sadržavao je i članak 28. navedene uredbe, koji je glasio:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode povezani postupci, s postupkom mogu zastati svi sudovi osim onog pred kojim je započet prvi postupak.
               2.   Ako je riječ o prvostupanjskim postupcima, svi sudovi osim suda pred kojim je pokrenut prvi postupak mogu, na zahtjev jedne od stranaka, izjaviti da nisu nadležni ako sud pred kojim je pokrenut prvi postupak ima nadležnost nad stvarima o kojima je riječ i ako njegovo pravo omogućava spajanje postupaka.
               3.   Za potrebe ovog članka, postupci se smatraju povezanima ako među njima postoji toliko bliska veza da postoji interes da se odvijaju zajedno i da bude donesena jedna sudska odluka, kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka zbog vođenja odvojenih postupaka.”

               13

               Poglavlje VII. Uredbe br. 44/2001 bilo je naslovljeno „Odnos prema drugim instrumentima”. Sadržavalo je, među ostalim, članak 67. navedene uredbe, koji je glasio:
               „Ova Uredba ne utječe na primjenu odredaba kojima je uređena nadležnost te priznavanje i izvršenje sudskih odluka u nekim posebnim pravnim područjima, sadržanima u pravnim instrumentima Zajednice ili u nacionalnom zakonodavstvu usklađenom prema odredbama tih instrumenata.”

         Uredba br. 6/2002

               14

               Članak 19. Uredbe br. 6/2002 nalazi se u njezinoj glavi II., naslovljenoj „Pravo koje se odnosi na dizajne”. Taj članak, naslovljen „Prava priznata dizajnom Zajednice”, u stavku 1. određuje:
               „Registrirani dizajn Zajednice svome nositelju daje isključivo pravo korištenja i sprečavanja bilo koje treće strane da se tim dizajnom koristi bez njegova odobrenja. Spomenuto korištenje posebno obuhvaća izrađivanje, nuđenje, stavljanje u promet, uvoz, izvoz ili korištenje proizvoda u kojem je dizajn sadržan ili na koji je primijenjen, ili skladištenje takvog proizvoda u navedene svrhe.”

               15

               Glava IX. navedene uredbe naslovljena je „Nadležnost i postupanje u pravnim postupcima koji se odnose na dizajn Zajednice”. Ta glava sadržava, među ostalim, članke 79. do 82. navedene uredbe.

               16

               Pod naslovom „Primjena [Briselske konvencije]”, članak 79. navedene uredbe predviđa:
               „1.   Ako ovom Uredbom nije utvrđeno drukčije, [Briselska konvencija] primjenjuje se na postupke koji se odnose na dizajne Zajednice i na prijave za registraciju dizajna Zajednice […].
               […].
               3.   Kod postupaka u odnosu na tužbe i zahtjeve iz članka 81.:

                        (a)

                        članci 2. i 4., članak 5. stavci 1., 3., 4. i 5., članak 16. stavak 4. i članak 24. [Briselske konvencije] se ne primjenjuju;

                        (b)

                        članci 17. i 18. [Briselske konvencije] primjenjuju se podložno ograničenjima iz članka 82. stavka 4. ove Uredbe;

                  […]”

               17

               Članak 80. stavak 1. Uredbe br. 6/2002, naslovljen „Sudovi za dizajn Zajednice”, određuje sljedeće:
               „Države članice na svojim područjima imenuju što je moguće manji broj nacionalnih sudova i vijeća prvog i drugog stupnja (sudovi za dizajn Zajednice) koji obavljaju zadaće koje su im dodijeljene ovom Uredbom.”

               18

               U skladu s člankom 81. te uredbe, naslovljenim „Nadležnost za povrede i valjanost”:
               „Sudovi za dizajn Zajednice imaju isključivu nadležnost:

                        (a)

                        za tužbe zbog povrede i – ako su dopuštene prema nacionalnom pravu – tužbe u odnosu na prijetnju povredom dizajna Zajednice;

                        (b)

                        za tužbe u vezi proglašavanja nepostojanja povrede dizajna Zajednice, ako su dopuštene prema nacionalnom pravu;

                        (c)

                        za tužbe za proglašavanje neregistriranog dizajna Zajednice ništavim;

                        (d)

                        za protutužbe za proglašavanje ništavosti dizajna Zajednice podnesene u vezi s tužbama iz točke (a).”

               19

               Članak 82. navedene uredbe, naslovljen „Međunarodna nadležnost”, propisuje:
               „1.   Ovisno o odredbama ove Uredbe i bilo kojim odredbama Konvencije o nadležnosti i izvršenju koje su primjenjive na temelju članka 79., postupci u odnosu na tužbe i zahtjeve navedene [u članku] 81. ove Uredbe pokreću se pred sudovima države članice u kojoj tuženik ima domicil ili, ako nema domicil niti u jednoj državi članici, u bilo kojoj državi članici u kojoj ima poslovni nastan.
               2.   Ako tuženik nema domicil ni poslovni nastan niti u jednoj državi članici, takvi se postupci pokreću pred sudovima države članice u kojoj tužitelj ima domicil ili, ako on nema domicil niti u jednoj državi članici, u bilo kojoj državi članici u kojoj ima poslovni nastan.
               3.   Ako ni tuženik ni tužitelj nemaju takav domicil niti takav poslovni nastan, takvi se postupci pokreću pred sudovima države članice u kojoj Ured [Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)] ima sjedište.
               4.   Bez obzira na stavke 1., 2., i 3.:

                        (a)

                        članak 17. [Briselske konvencije] primjenjuje se ako stranke pristanu da nadležnost ima drugi sud za dizajn Zajednice;

                        (b)

                        članak 18. [Briselske konvencije] primjenjuje se ako tuženik izađe pred drugi sud za dizajn Zajednice.

                  5.   Postupci u odnosu na tužbe i zahtjeve iz članka 81. točki (a) i (d) također mogu biti pokrenuti pred sudovima države članice u kojoj je povreda počinjena ili je prijetila opasnost od povrede.”

               20

               Članak 110. stavak 1. navedene uredbe, koji se nalazi u njezinoj glavi XII. „Završne odredbe”, nosi naslov „Prijelazna odredba” i glasi:
               „Dok izmjene ove Uredbe ne stupe na snagu na prijedlog Komisije o ovom predmetu, zaštita dizajna Zajednice ne postoji za dizajn koji predstavlja sastavni dio složenog proizvoda koji se upotrebljava u smislu članka 19. stavka 1. u svrhu popravka tog složenog proizvoda kako bi se obnovio njegov prvobitni izgled.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Acacia proizvodi i stavlja na tržište naplatke od slitine za automobilske kotače. Kako to proizlazi iz spisa kojim Sud raspolaže, ti su naplaci replike naplataka od slitine koje proizvode proizvođači automobila te se stavljaju na tržište pod žigom WSP Italy, pri čemu kratica WSP znači „Wheels Spare Parts” (u daljnjem tekstu: naplaci replike).

               22

               S obzirom na to da su naplaci koje proizvode proizvođači automobila registrirani kao dizajni Zajednice, Acacia smatra da njezini naplaci replike potpadaju pod „klauzulu o popravku” iz članka 110. stavka 1. Uredbe br. 6/2002.

               23

               Tužbom koja je navodno dostavljena 21. siječnja 2013. Acacia je protiv BMW‑a pokrenula postupak pred Tribunaleom di Napoli (Sud u Napulju, Italija), kako bi ishodila deklaratornu presudu kojom se utvrđuje nepostojanje povrede registriranih dizajna Zajednice kojih je nositelj BMW za naplatke od slitine za automobilske kotače kao i utvrđenje BMW‑ova čina zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja. Acacia je zahtijevala i da se BMW‑u naloži da prestane sa svim aktivnostima kojima se sprečava stavljanje na tržište naplataka replika.

               24

               BMW se podnošenjem odgovora na tužbu pred navedenim sudom upustio u postupak. U tom odgovoru on uvodno ističe prigovore koji se temelje na nepostojanju ili ništavosti dostave tužbe kao i punomoći zastupnika Acacije. Podredno, ali također uvodno, BMW prigovara i nadležnosti talijanskih sudova. Još podrednije, u slučaju da ti prigovori budu odbijeni, BMW traži odbijanje Acacijinih zahtjeva kao činjenično i pravno neutemeljenih.

               25

               U svojem odgovoru na tužbu BMW je, među ostalim, iznio kako slijedi:
               „BMW […] kao običnu postupovnu posljedicu materijalnog primitka akta koji navodi da ima pravnu vrijednost, a kako se ne bi izvrgao riziku da bude utvrđeno njegovo neopravdano propuštanje, podnosi ovaj akt, isključivo kako bi istaknuo, s jedne strane, nepostojanje dostave od strane [Acacije] i, s druge strane, u vrlo malo vjerojatnom slučaju da sud utvrdi da je tužba valjano podnesena, nepostojanje nadležnosti talijanskog suda u korist nadležnosti njemačkog suda za postupanje po Acacijinoj tužbi.”

               26

               Na raspravi održanoj 27. svibnja 2014. Tribunale di Napoli (Sud u Napulju) dodijelio je rok za podnošenje dodatnih podnesaka o postupovnim pitanjima.

               27

               BMW je 3. listopada 2014. pred sudom koji je uputio zahtjev, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), podnio zahtjev za prethodno rješavanje pitanja sudske nadležnosti koje je i dalje otvoreno pred Tribunaleom di Napoli (Sud u Napulju). Ponovio je svoje stajalište prema kojem talijanski sudovi nisu nadležni za odlučivanje o tužbi koju je podnijela Acacia. Potonja pak smatra da je BMW prešutno prihvatio nadležnost talijanskih sudova čim je – nakon što je pred Tribunaleom di Napoli (Sud u Napulju) istaknuo prigovor koji se temelji na nepostojanju ili ništavosti dostave tužbe i punomoći zastupnika Acacije – prigovor nenadležnosti talijanskih sudova istaknuo samo podredno.

               28

               Tužitelj pri sudu koji je uputio zahtjev 4. ožujka 2015. podnio je svoje mišljenje u kojem predlaže da se utvrdi nenadležnost talijanskih sudova.

               29

               U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se u smislu članka 24. [Uredbe br. 44/2001] podnošenje prigovora u odnosu na nadležnost nacionalnog suda pred kojim se vodi postupak, koji je istaknut kao prethodno pitanje i o kojemu se treba odlučiti nakon donošenja odluke o drugim postupovnim prigovorima, ali u svakom slučaju prije donošenja odluke o glavnoj stvari, tumačiti kao prihvaćanje nadležnosti?

                        2.

                        Treba li činjenicu da člankom 82. stavkom 4. Uredbe [br. 6/2002] nije propisana nadležnost nekog drugog suda za sporove u kojima je istaknut zahtjev za utvrđenje negativne činjenice, u odnosu na nadležnost suda tuženika, kao što je to slučaj s člankom 82. stavkom 1. iste uredbe, tumačiti na način da ona podrazumijeva postojanje isključive nadležnosti za takve sporove?

                        3.

                        Treba li, nadalje, za potrebe rješavanja pitanja iz [prethodne] točke prilikom tumačenja odredbi iz područja isključive nadležnosti iz Uredbe [br. 44/2001] uzeti u obzir posebno odredbu iz članka 22., kojom su uređeni slučajevi takve nadležnosti i među kojima su uključeni postupci koji se odnose na registriranje ili valjanost patenata, zaštitnih znakova i dizajna, ali ne i sporovi koji se odnose na utvrđenja negativne činjenice, kao i odredbu iz članka 24., kojom je predviđena mogućnost za tuženika da prihvati nadležnost drugog suda, osim u slučajevima u kojima nadležnost suda proizlazi iz drugih odredbi uredbe, i pritom utvrditi nadležnost suda pred kojim je tužitelj pokrenuo postupak?

                        4.

                        Ima li stajalište izraženo u presudi Suda Europske unije od 25. listopada 2012. u predmetu [Folien Fischer i Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664)] u vezi s primjenjivosti članka 5. stavka 3. [Uredbe br. 44/2001] opću i apsolutnu primjenu na svaku tužbu kojom se zahtijeva utvrđenje negativne činjenice u području odgovornosti za štetne radnje, uključujući onu kojom se zahtijeva utvrđenje da nije povrijeđen dizajn Zajednice, te treba li stoga na predmetne činjenice primijeniti nadležnost suda iz članka 81. Uredbe [br. 6/2002] odnosno nadležnost iz navedenog članka 5. stavka 3. Uredbe [br. 44/2001] ili je tužitelju ostavljena mogućnost izbora između jednog ili drugog suda?

                        5.

                        Može li se, u slučaju u kojemu su zahtjevi za utvrđenjem postojanja zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja istaknuti u postupku u području dizajna Zajednice uz koje su povezani, kada prihvaćanje tih zahtjeva pretpostavlja prethodno prihvaćanje zahtjeva za utvrđenje negativne činjenice, o tim zahtjevima provesti jedinstven postupak pred istim sudom sukladno širokom tumačenju članka 28. stavka 3. Uredbe [br. 44/2001]?

                        6.

                        Predstavljaju li dva zahtjeva iz [prethodne] točke slučaj štetne radnje te, u slučaju potvrdnog odgovora, mogu li u konkretnom slučaju utjecati na primjenu Uredbe [br. 44/2001] na ovaj slučaj (članak 5. stavak 3.) odnosno Uredbe [br. 6/2002] u odnosu na sudsku nadležnost?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se prigovor koji se temelji na nenadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut, a koji je u prvom tuženikovu podnesku istaknut podredno u odnosu na druge postupovne prigovore istaknute u istom podnesku, treba smatrati prihvaćanjem nadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut te koji na temelju navedenog članka dovodi do prorogacije nadležnosti.

               31

               U tom pogledu valja istaknuti da prva rečenica članka 24. Uredbe br. 44/2001 propisuje pravilo o nadležnosti koje se temelji na upuštanju tuženika u raspravljanje za sve sporove u kojima nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak ne proizlazi iz drugih odredaba te uredbe. Ta odredba primjenjuje se i u onim slučajevima u kojima je nadležnost suda određena suprotno odredbama navedene uredbe te podrazumijeva da se pojavljivanje tuženika može smatrati prešutnim prihvaćanjem nadležnosti suda pred kojim je započet postupak, odnosno ugovorenom nadležnošću tog suda (presude od 20. svibnja 2010., ČPP Vienna Insurance Group, C‑111/09, EU:C:2010:290, t. 21. i od 27. veljače 2014., Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions Assurance, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 34.).

               32

               S druge strane, druga rečenica članka 24. navedene uredbe predviđa iznimke od pravila sadržanog u prvoj rečenici tog članka. Ta druga rečenica posebice određuje kako nema prešutnog ugovaranja nadležnosti suda pred kojim je započet postupak ako se tuženik pozove na prigovor nenadležnosti, izražavajući tako svoje stajalište o neprihvaćanju nadležnosti tog suda (presude od 20. svibnja 2010., ČPP Vienna Insurance Group, C‑111/09, EU:C:2010:290, t. 22. i od 27. veljače 2014., Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions Assurance, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 35.).

               33

               Sud je već presudio, pozivajući se na svoju praksu u pogledu članka 18. Briselske konvencije, koji je u biti istovjetan članku 24. Uredbe br. 44/2001, da osporavanje nadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut sprečava prorogaciju ako su tužitelj i sud u stanju od prvog iznošenja obrane shvatiti da se njome želi osporiti nadležnost. Isto vrijedi i ako prvi podnesak obrane sadržava – uz osporavanje nadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut – i zahtjeve u pogledu merituma spora (presuda od 27. veljače 2014., Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 37. i navedena sudska praksa).

               34

               Iz toga proizlazi da činjenica da je tuženik nedvosmisleno u svojem prvom podnesku osporio nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak sprečava prorogaciju nadležnosti iz prve rečenice članka 24. Uredbe br. 44/2001, pri čemu nije bitno je li navedeno osporavanje jedini predmet tog prvog tuženikova podneska ili to nije slučaj.

               35

               U ovom slučaju okolnost da je BMW u svojem prvom podnesku pred Tribunaleom di Napoli (Sud u Napulju) osporio ne samo nadležnost tog suda već i pravilnost dostave tužbe i punomoći zastupnika Acacije ne mijenja ništa na činjenici – koja, uostalom, i nije osporena – da je BMW u tom podnesku izrijekom i bez i najmanje dvosmislenosti osporio nadležnost navedenog suda. Kako je to navedeno u točkama 32. i 33. ove presude, druga rečenica članka 24. Uredbe br. 44/2001 za svrhu ima sprečavanje prorogacije nadležnosti ako tuženik u svojem prvom podnesku izrazi volju da ne prihvati nadležnost suda pred kojim je postupak pokrenut. Stoga se ta odredba u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj je in limine litis jasno podnesen prigovor nenadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut, ne bi mogla protumačiti na način da to izričito osporavanje nadležnosti treba smatrati – kako to navodi Acacia – prešutnim prihvaćanjem iste nadležnosti, zbog razloga što je taj prigovor podnesen samo podredno u odnosu na druge postupovne prigovore podnesene in limine litis.

               36

               Imajući u vidu sve navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 24. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se prigovor koji se temelji na nenadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut, a koji je u prvom tuženikovu podnesku istaknut podredno u odnosu na druge postupovne prigovore istaknute u istom podnesku, ne može smatrati prihvaćanjem nadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut te isti na temelju navedenog članka ne dovodi do prorogacije nadležnosti.

         Drugo i treće pitanje

               37

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 82. Uredbe br. 6/2002 tumačiti na način da tužbe kojima se traži proglašenje nepostojanja povrede, koje su navedene u članku 81. točki (b) te uredbe, mogu – ako tuženik ima domicil u državi članici Europske unije – biti podnesene jedino pred sudovima za dizajn Zajednice u toj državi članici.

               38

               U tom pogledu valja, kao prvo, podsjetiti na to da je, bez obzira na načelo primjene Uredbe br. 44/2001 na sudske postupke u vezi s dizajnom Zajednice, primjena određenih odredaba te uredbe na postupke povodom tužbi i zahtjeva iz članka 81. Uredbe br. 6/2002 isključena na temelju članka 79. stavka 3. potonje uredbe.

               39

               S obzirom na takvo isključenje, nadležnost sudova za dizajn Zajednice, predviđenih člankom 80. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002, za odlučivanje o tužbama i zahtjevima iz članka 81. te uredbe proizlazi iz pravila izravno predviđenih tom uredbom, koja predstavljaju lex specialis u odnosu na pravila propisana Uredbom br. 44/2001 (vidjeti po analogiji presude od 5. lipnja 2014., Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 27. i od 18. svibnja 2017., Hummel Holding, C‑617/15, EU:C:2017:390, t. 26.).

               40

               Potom, iz samog teksta članka 82. Uredbe br. 6/2002 proizlazi da tužbe kojima se traži proglašenje nepostojanja povrede, koje su navedene u članku 81. točki (b) te uredbe, moraju – ako tuženik ima domicil u državi članici Europske unije – biti podnesene jedino pred sudovima za dizajn Zajednice u toj državi članici, osim ako ne postoji ugovorena nadležnost u smislu članka 23. ili članka 24. Uredbe br. 44/2001, koji su zamijenili članke 17. i 18. Briselske konvencije.

               41

               Naposljetku, osim u slučajevima litispendencije i povezanih postupaka, nijedno pravilo o sudskoj nadležnosti sadržano u odredbama Uredbe br. 6/2002, osim njezina članka 82., i nijedno pravilo Uredbe br. 44/2001, osim njezinih članaka 23. i 24., ne može se primijeniti na tužbe za proglašenje nepostojanja povrede iz članka 81. točke (b) Uredbe br. 6/2002. Kada je, posebice, riječ o članku 22. točki 4. Uredbe br. 44/2001, o čijoj se relevantnosti pita sud koji je uputio zahtjev, valja istaknuti da je primjena te odredbe – koja je zamijenila članak 16. točku 4. Briselske konvencije – na postupke povodom tužbi i zahtjeva iz članka 81. Uredbe br. 6/2002 isključena na temelju članka 79. stavka 3. točke (a) iste uredbe.

               42

               Stoga na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 82. Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da tužbe kojima se traži proglašenje nepostojanja povrede, koje su navedene u članku 81. točki (b) te uredbe, moraju – ako tuženik ima domicil u državi članici Europske unije – biti podnesene pred sudovima za dizajn Zajednice u toj državi članici, osim ako ne postoji ugovorena nadležnost u smislu članka 23. ili članka 24. Uredbe br. 44/2001 i osim u slučajevima litispendencije i povezanih postupaka navedenih u tim uredbama.

         Četvrto pitanje

               43

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati može li se pravilo o nadležnosti navedeno u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 primijeniti na tužbe kojima se traži proglašenje nepostojanja povrede, koje su navedene u članku 81. točki (b) Uredbe br. 6/2002.

               44

               U tom pogledu valja istaknuti da je članak 5. točka 3. Uredbe br. 44/2001 zamijenio članak 5. točku 3. Briselske konvencije i da je primjena te odredbe na postupke povodom tužbi i zahtjeva iz članka 81. Uredbe br. 6/2002 isključena na temelju članka 79. stavka 3. točke (a) iste uredbe.

               45

               Presuda od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664), na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, donesena je u predmetu koji se nije odnosio na dizajn Zajednice. Stoga se ta praksa ni na koji način ne protivi pravilu o isključenju iz navedenog članka 79. stavka 3. točke (a).

               46

               Stoga na četvrto pitanje valja odgovoriti da se pravilo o nadležnosti navedeno u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 ne može primijeniti na tužbe kojima se traži proglašenje nepostojanja povrede, koje su navedene u članku 81. točki (b) Uredbe br. 6/2002.

         Peto i šesto pitanje

               47

               Svojim petim i šestim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita potpadaju li zahtjevi za utvrđenje postojanja zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja koji su povezani s tužbom u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede dizajna Zajednice, ako prihvaćanje tih zahtjeva pretpostavlja i prihvaćanje te tužbe u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede, pod odredbu o nadležnosti iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 ili pod sustav nadležnosti uspostavljen Uredbom br. 6/2002. Pod pretpostavkom da je odredba o nadležnosti iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 primjenjiva na takve zahtjeve za utvrđenje postojanja zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja, navedeni sud usto se pita i o mogućnosti usvajanja „ekstenzivnog” tumačenja pravila o povezanim postupcima iz članka 28. Uredbe br. 44/2001, prema kojem podnositelj zahtjeva može pred sudom koji je eventualno međunarodno nadležan da odlučuje o njima na osnovi navedenog članka 5. stavka 3. podnijeti ne samo te zahtjeve već i tužbu u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede dizajna Zajednice.

               48

               Što se tiče mogućnosti primjene pravila o nadležnosti iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 u predmetu kakav je onaj iz glavnog postupka, iz prethodnih pitanja kao i iz objašnjenja sadržanih u odluci o upućivanju zahtjeva proizlazi da bi u tom predmetu samo preliminarna odluka o osnovanosti tužbe o proglašenju nepostojanja povrede iz članka 81. točke (b) Uredbe br. 6/2002 omogućila da se utvrdi mogu li zahtjevi za utvrđenje postojanja zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja, ovisno o okolnostima, biti usvojeni.

               49

               U tom pogledu valja smatrati da se – ako su zahtjevi za utvrđenje postojanja zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja podneseni nastavno na tužbu u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede dizajna Zajednice te se njima u osnovi nositelju tog dizajna stavlja na teret protivljenje proizvodnji podnositelja te tužbe replika navedenog dizajna – određivanje nadležnog suda za cijeli spor treba temeljiti na sustavu nadležnosti uspostavljenom Uredbom br. 6/2002, kako je protumačen u odgovorima na prvo do četvrtog prethodnog pitanja.

               50

               Naime, u takvoj situaciji ti se zahtjevi u osnovi temelje na argumentaciji – istaknutoj u okviru tužbu u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede – prema kojoj proizvodnja replika ne predstavlja povredu, tako da nositelj dizajna Zajednice mora prihvatiti konkurenciju tih replika. Kada bi se u tim okolnostima nadležni sud utvrdio na temelju pravila iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, ugrozio bi se koristan učinak članka 79. stavka 3. točke (a) Uredbe br. 6/2002, kojim se upravo želi isključiti navedeno pravilo, među ostalim, u pogledu sporova između proizvođača replika i nositelja dizajna Zajednice i koji se odnose na pitanje je li nositelj predmetnog dizajna Zajednice ovlašten zabraniti proizvodnju predmetnih replika.

               51

               Imajući u vidu sve navedeno, nije potrebno razmatrati podnesena pitanja u dijelu u kojem se odnose na tumačenje članka 28. Uredbe br. 44/2001.

               52

               Stoga na peto i šesto pitanje valja odgovoriti da se pravilo o nadležnosti iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 ne primjenjuje na zahtjeve za utvrđenje postojanja zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja koji su povezani s tužbom u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede dizajna Zajednice, ako prihvaćanje tih zahtjeva pretpostavlja i prihvaćanje te tužbe u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se prigovor koji se temelji na nenadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut, a koji je u prvom tuženikovu podnesku istaknut podredno u odnosu na druge postupovne prigovore istaknute u istom podnesku, ne može smatrati prihvaćanjem nadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut te isti na temelju navedenog članka ne dovodi do prorogacije nadležnosti.

                           2.

                           Članak 82. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice treba tumačiti na način da tužbe kojima se traži proglašenje nepostojanja povrede, koje su navedene u članku 81. točki (b) te uredbe, moraju – ako tuženik ima domicil u državi članici Europske unije – biti podnesene pred sudovima za dizajn Zajednice u toj državi članici, osim ako ne postoji ugovorena nadležnost u smislu članka 23. ili članka 24. Uredbe br. 44/2001 i osim u slučajevima litispendencije i povezanih postupaka navedenih u tim uredbama.

                           3.

                           Pravilo o nadležnosti navedeno u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 ne može se primijeniti na tužbe kojima se traži proglašenje nepostojanja povrede, koje su navedene u članku 81. točki (b) Uredbe br. 6/2002.

                           4.

                           Pravilo o nadležnosti iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 ne primjenjuje se na zahtjeve za utvrđenje postojanja zlouporabe vladajućeg položaja i nepoštenog tržišnog natjecanja koji su povezani s tužbom u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede dizajna Zajednice, ako prihvaćanje tih zahtjeva pretpostavlja i prihvaćanje te tužbe u vezi s proglašenjem nepostojanja povrede.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 14. ožujka 2017.#IR protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom opoziva – Verbalni žig Europske unije popchrono – Nepostojanje stvarne uporabe žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-132/15.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. ožujka 2017.#Asma Bougnaoui i Association de défense des droits de l’homme (ADDH) protiv Micropole SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja – Stvaran i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja – Pojam – Želja klijenta da usluge ne pruža radnica koja nosi islamsku maramu za glavu.#Predmet C-188/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      14. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje — Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja — Stvaran i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja — Pojam — Želja klijenta da usluge ne pruža radnica koja nosi islamsku maramu za glavu“
      U predmetu C‑188/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 9. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 24. travnja 2015., u postupku

         Asma Bougnaoui,

         Association de défense des droits de l’homme (ADDH)

      protiv

         Micropole Univers SA,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger, M. Vilaras i E. Regan, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, F. Biltgen (izvjestitelj), K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. Bougnaoui i Association de défense des droits de l’homme (ADDH), C. Waquet, avocate,

               —

               za Micropole SA, D. Célice, avocat,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Batesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. Van Hoof, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 13. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Asme Bougnaoui i Association de défense des droits de l’homme (ADDH) (Udruga za zaštitu ljudskih prava, u daljnjem tekstu: ADDH), s jedne strane, i društva Micropole Univers SA (u daljnjem tekstu: Micropole), s druge strane, vezano za otkazivanje A. Bougnaoui od strane društva Micropol, s obrazloženjem da je odbijala skinuti islamsku maramu za glavu dok je obavljala radne zadatke kod klijenata tog poduzetnika.

         Pravni okvir

         Direktiva 2000/78

               3

               Uvodne izjave 1., 4. i 23. Direktive 2000/78 glase:

                        „(1)

                        Sukladno članku 6. Ugovora o Europskoj uniji, Europska unija temelji se na načelima slobode, demokracije, poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda te vladavine prava, načelima koja su zajednička svim državama članicama, i poštuje temeljna prava zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, kao i prava koja proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, kao opća načela prava Zajednice.

                  […]

                        (4)

                        Pravo svih osoba na jednakost pred zakonom i zaštita od diskriminacije predstavljaju opće pravo priznato Općom deklaracijom o ljudskim pravima, Konvencijom Ujedinjenih naroda o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, sporazumima Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim pravima te o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, kao i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koju su potpisale sve države članice. Konvencija br. 111 Međunarodne organizacije rada (ILO) zabranjuje diskriminaciju u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.
                        […]

                        (23)

                        Različito postupanje može se opravdati u vrlo malom broju slučajeva, ako određena značajka povezana s vjerom ili uvjerenjem, invaliditetom, dobi ili spolnim opredjeljenjem predstavlja stvarni ili odlučujući uvjet za obavljanje tog posla te ako je cilj opravdan, a zahtjev razmjeran. Takve bi slučajeve trebalo navesti u obavijestima koje države članice dostavljaju Komisiji.”

               4

               Članak 1. Direktive 2000/78 određuje:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               U članku 2. stavcima 1. i 2. navedene direktive predviđeno je:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […]

                  […]”

               6

               Člankom 3. stavkom 1. iste direktive određeno je:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               […]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  […]”

               7

               Člankom 4. stavkom 1. Direktive 2000/78 određeno je:
               „Neovisno o članku 2. stavcima 1. i 2., države članice mogu propisati da različito postupanje, koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1., ne predstavlja diskriminaciju kada zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.”

         Francusko pravo

               8

               Odredbe Direktive 2000/78 prenesene su u francusko pravo osobito člancima L.1132‑1 i L.1133‑1 Zakonika o radu, kako proizlazi na temelju Loia no 2008‑496, du 27 mai 2008, portant diverses dispositions d’adaptation au droit communautaire dans le domaine de la lutte contre les discriminations (Zakon br. 2008‑496 od 27. svibnja 2008. o različitim odredbama o prilagodbi zakonodavstvu Zajednice na području borbe protiv diskriminacije) (JORF od 28. svibnja 2008., str. 8801.).

               9

               Člankom L.1121‑1 Zakonika o radu propisano je:
               „Nitko ne smije ograničiti osobna prava ili pojedinačne i kolektivne slobode nijednim ograničenjem koje nije opravdano prirodom posla koji se treba obaviti ni proporcionalno cilju koji se želi ostvariti.”

               10

               Članak L.1132‑1 navedenog zakonika, u verziji na snazi u vrijeme nastupanja činjenica u glavnom postupku, predviđao je:
               „Nijedna se osoba ne može isključiti iz natječaja za posao niti joj se može uskratiti pristup radnom iskustvu ili razdoblju osposobljavanja u poduzeću, nijednog se zaposlenika ne može sankcionirati, otpustiti ili diskriminirati, izravno ili neizravno, kako je to definirano člankom 1. Zakona br. 2008‑496 od 27. svibnja 2008. o različitim odredbama o prilagodbi zakonodavstvu Zajednice na području borbe protiv diskriminacije, osobito u pogledu naknade u smislu članka L.3221‑3, programa nagrada ili dioničarstva zaposlenih, osposobljavanja, reklasifikacije, raspoređivanja, potvrđivanja kvalifikacije, klasifikacije, profesionalnog napredovanja, premještaja ili obnove ugovora, na temelju njegova podrijetla, spola, ponašanja, spolne orijentacije, dobi, […], njegovih političkih mišljenja, aktivnosti u sindikatima ili radničkim vijećima, vjerskih uvjerenja, njegova fizičkog izgleda, prezimena ili na temelju njegova zdravstvenog stanja ili invaliditeta.”

               11

               Članak L.1133‑1 istog zakonika glasi:
               „Članak L. 1132‑1 ne zabranjuje različito postupanje koje proizlazi iz stvarnog i odlučujućeg uvjeta za obavljanje zanimanja, pod uvjetom da je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.”

               12

               Članak L.1321‑3 Zakonika o radu, u verziji na snazi u vrijeme nastupanja činjenica u glavnom postupku, propisivao je:
               „Interna pravila o radu ne smiju sadržavati:

                        1.

                        Odredbe koje su suprotne primarnom ili sekundarnom pravu ili zahtjevima predviđenima kolektivnim ugovorima i dogovorima u pogledu radnih praksi koje se primjenjuju u poduzeću ili ustanovi;

                        2.

                        Odredbe kojima se nameću ograničenja osobnih prava i pojedinačnih i kolektivnih sloboda koja nisu opravdana prirodom posla koji se treba obaviti ni proporcionalna cilju koji se želi ostvariti;

                        3.

                        Odredbe koje u pogledu zapošljavanja ili rada predstavljaju diskriminaciju zaposlenika koji imaju iste stručne sposobnosti na temelju njihova podrijetla, spola, ponašanja, spolne orijentacije, dobi, […], političkih mišljenja, njihovih aktivnosti u sindikatima ili radničkim vijećima, vjerskih uvjerenja, njihova fizičkog izgleda, prezimena ili na temelju njihova zdravstvenog stanja ili invaliditeta.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je A. Bougnaoui u listopadu 2007. na studentskom sajmu, prije nego što je zaposlena kod privatnog poduzetnika Micropolea, upoznala njegova predstavnika koji ju je obavijestio o tome da bi nošenje islamske marame za glavu moglo predstavljati problem u kontaktima s klijentima tog društva. Kada je A. Bougnaoui 4. veljače 2008. došla u Micropoleove prostorije radi obavljanja poslijestudijskog osposobljavanja, nosila je običan rubac. Nakon toga na radnom mjestu nosila je islamsku maramu za glavu. Nakon njezina poslijestudijskog osposobljavanja, Micropole ju je zaposlio 15. srpnja 2008. na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme u svojstvu projektne inženjerke.

               14

               Nakon što je 15. lipnja 2009. pozvana na razgovor uoči mogućeg otkaza, A. Bougnaoui je otpuštena dopisom od 22. lipnja 2009. koji glasi:
               „[…] U okviru svojih dužnosti morali ste obavljati zadatke za račun naših klijenata.
               Zatražili smo od Vas da za klijenta […] 15. svibnja obavljate zadatke u [njegovu] sjedištu […]. Klijent nam je nakon tog posla rekao da se nekoliko njegovih zaposlenika osjećalo neugodno zbog toga što ste nosili veo, koji u biti svaki dan nosite. Također je zatražio da ‚sljedeći put ne nosi[te] veo’.
               Kada Vas je naše društvo zaposlilo, o pitanju nošenja vela vrlo se jasno s Vama raspravilo tijekom Vaših razgovora s izvršnim direktorom […] i voditeljicom zapošljavanja […]. Rekli smo Vam da u potpunosti poštujemo načelo da svatko ima slobodu mišljenja i vjerskih uvjerenja, ali da nećete moći nositi veo u svim okolnostima, s obzirom na to da ćete unutar ili izvan ureda biti u doticaju s klijentima društva. U interesu poduzeća i njegova razvoja, obvezni smo, zbog svojih klijenata, od svojih zaposlenika tražiti tu diskreciju u pogledu izražavanja osobnih afiniteta.
               Tijekom našeg razgovora 17. lipnja ponovili smo Vam to načelo potrebne neutralnosti te smo Vas zamolili da ga primijenite u pogledu naših klijenata. Ponovno smo Vas upitali možete li prihvatiti te profesionalne uvjete i ne nositi veo, a Vi ste odgovorili niječno.
               Smatramo da te okolnosti, zbog prethodno navedenih razloga, opravdavaju raskid Vašeg ugovora o radu. Budući da Vaš stav onemogućuje da obavljate svoje funkcije u ime društva te da, s obzirom na Vaše stajalište, ne možemo prihvatiti da nastavite pružati usluge u prostorima naših klijenata, nećete moći do kraja odraditi svoj otkazni rok. Budući da ste Vi odgovorni za tu nemogućnost rada tijekom otkaznog roka, nećete dobiti naknadu za razdoblje svojeg otkaznog roka.
               Žalimo zbog ovakve situacije jer smo se zbog Vaše stručnosti i potencijala nadali da ćemo dugo međusobno surađivati.”

               15

               Smatrajući da je otkazivanje bilo diskriminirajuće, A. Bougnaoui je 8. rujna 2009. podnijela tužbu Conseilu des prud’hommes de Paris (Sud za radne sporove u Parizu, Francuska). Taj je sud 4. svibnja 2011. naložio Micropoleu plaćanje naknade jer u dopisu o otkazivanju nije naveo težinu skrivljenog ponašanja koje se A. Bougnaoui stavlja na teret te je u preostalom dijelu tužbu odbio, s obrazloženjem da je ograničenje slobode A. Bougnaoui glede nošenja islamske marame za glavu bilo opravdano s obzirom na kontakt koji je imala s klijentima tog društva kao i proporcionalno cilju koji Micropole želi postići, a to je održavanje svojeg ugleda i nevrijeđanje uvjerenja svojih klijenata.

               16

               A. Bougnaoui uz potporu ADDH‑a podnijela je žalbu protiv te odluke Couru d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska). Odlukom od 18. travnja 2013. taj je sud potvrdio odluku Conseila des prud’hommes de Paris (Sud za radne sporove u Parizu). U svojoj je odluci osobito naveo da se otkazivanje A. Bougnaoui nije temeljilo na diskriminaciji u odnosu na radničina vjerska uvjerenja, s obzirom na to da ih je ona mogla nastaviti izražavati u prostorijama poduzetnika, te da je ono bilo opravdano legitimnim ograničenjem koje polazi od interesa poduzetnika, dok je radničina sloboda da izrazi svoja vjerska uvjerenja izlazila izvan poduzetnikovih prostorija te je izražavana prema njegovim klijentima a da se pritom nije vodilo računa o njihovim stavovima, čime se zadiralo u prava drugih.

               17

               A. Bougnaoui i ADDH protiv odluke od 18. travnja 2013. podnijeli su žalbu u postupku pred Courom de cassation (Kasacijski sud, Francuska). Pred tim sudom istaknuli su da je Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) prekršio članke L.1121‑1, L.1321‑3 i L.1132‑1 Zakonika o radu. Naime, ograničenja vjerske slobode moraju biti opravdana s obzirom na prirodu zadaće koju treba obaviti te moraju odgovarati stvarnom i odlučujućem uvjetu za obavljanje zanimanja, pod uvjetom da je svrha opravdana, a uvjet proporcionalan. Međutim, nošenjem zaposlenice kod privatnog poduzetnika koja je u kontaktu s klijentima islamske marame za glavu nisu povrijeđena prava ili uvjerenja drugih, a neugoda ili stavovi klijenata trgovačkog društva koji su navodno uznemireni samim pogledom na znak vjerske pripadnosti nisu ni relevantan ni legitiman razlog koji nije ni u kakvoj vezi s diskriminacijom i kojim se može opravdati davanje prednosti ekonomskim ili trgovačkim interesima navedenog društva u odnosu na temeljnu slobodu vjeroispovijesti radnika.

               18

               Vijeće za socijalna pitanja Coura de cassation (Kasacijski sud), nadležno za žalbu koju su podnijeli tužitelji u glavnom postupku, navodi da se Sud u svojoj presudi od 10. srpnja 2008., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397) ograničio na navod da to što je poslodavac javno izjavio da neće zapošljavati zaposlenike određenog etničkog podrijetla ili rase predstavlja izravnu diskriminaciju pri zapošljavanju u smislu Direktive Vijeća 2000/43/EZ od 29. lipnja 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 180, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.), ali se nije očitovao o pitanju treba li članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da želja poslodavčeva klijenta da mu usluge tog poslodavca više ne pruža radnik zbog nekog od razloga iz potonje direktive predstavlja stvaran i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja, s obzirom na prirodu određenih profesionalnih djelatnosti ili uvjete u kojima se obavljaju.

               19

               U tim je uvjetima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da želja klijenta društva za računalno savjetovanje da mu računalne usluge tog društva više ne pruža zaposlenica, projektna inženjerka, koja nosi islamsku maramu za glavu predstavlja stvarni ili odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili uvjeta u kojima se obavljaju?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               20

               Nakon iznošenja mišljenja nezavisne odvjetnice, Micropole je 18. studenoga 2016. podnio zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka na temelju članka 83. Poslovnika Suda.

               21

               U potporu svojem zahtjevu Micropole je naveo da Sud mora dobiti njegova očitovanja nakon objave navedenog mišljenja te da želi Sudu pružiti dodatne informacije.

               22

               U tom pogledu treba podsjetiti da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               23

               U ovom slučaju Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetnom slučaju raspolaže svim elementima koji su mu potrebni za odlučivanje o tužbi koja mu je podnesena i da o njoj ne može donijeti odluku na temelju argumenta o kojem se pred njim nije raspravljalo.

               24

               Prema tome, zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka koji je podnio Micropole valja odbiti.

         O prethodnom pitanju

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da poslodavčeva namjera kojom se vodi računa o klijentovim željama da usluge navedenog poslodavca više ne pruža zaposlenica koja nosi islamsku maramu za glavu predstavlja stvaran i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja u smislu te odredbe.

               26

               Kao prvo valja podsjetiti da je, sukladno članku 1. navedene direktive, njezina svrha utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.

               27

               U odnosu na pojam „vjere” iz članka 1. te direktive, valja navesti da ona ne sadržava njegovu definiciju.

               28

               Međutim, zakonodavac Unije u uvodnoj izjavi 1. Direktive 2000/78 uputio je na temeljna prava kako su zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), koja u članku 9. predviđa da svatko ima pravo na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi, koje uključuje osobito slobodu da se pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazuje svoju vjeroispovijed ili uvjerenje bogoslužjem, poučavanjem, praktičnim vršenjem i obredima.

               29

               U istoj uvodnoj izjavi zakonodavac Unije također je uputio na ustavne tradicije zajedničke državama članicama, kao opća načela prava Unije. Među tim pravima koja proizlaze iz zajedničkih ustavnih tradicija i koja su potvrđena u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) nalazi se i sloboda savjesti i vjeroispovijedi, zajamčena u članku 10. stavku 1. Povelje. Sukladno toj odredbi, to pravo uključuje slobodu promjene vjeroispovijedi ili uvjerenja te slobodu, pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazivanja vjeroispovijedi ili uvjerenja bogoslužjem, poučavanjem, praksom i obredima. Kao što to proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), pravo zajamčeno njezinim člankom 10. stavkom 1. odgovara pravu zajamčenom člankom 9. EKLJP‑a te, sukladno članku 52. stavku 3. Povelje, ima isto značenje i opseg primjene kao i potonji.

               30

               Budući da EKLJP i, posljedično, Povelja daju široko tumačenje pojma „vjeroispovijedi”, tako da u njega uključuju i pojam slobode iskazivanja svoje vjeroispovijedi, valja navesti da je zakonodavac Unije prilikom donošenja Direktive 2000/78 odlučio zadržati isti pristup, tako da pojam „vjere” iz članka 1. te direktive treba tumačiti tako da obuhvaća forum internum, odnosno činjenicu imanja uvjerenja, kao i forum externum, odnosno javno iskazivanje vjere.

               31

               Kao drugo, valja navesti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev nije vidljivo je li osnova pitanja suda koji je uputio zahtjev utvrđeno različito postupanje koje se izravno temelji na vjeri ili uvjerenjima ili različito postupanje koje se neizravno temelji na tim kriterijima.

               32

               U tom pogledu, što je na tom sudu da provjeri, ako se otkazivanje A. Bougnaoui temeljilo na nepoštovanju internog pravila koje je bilo na snazi kod tog poduzetnika i koje je zabranjivalo nošenje bilo kakvog vidljivog znaka o političkim, filozofskim ili vjerskim uvjerenjima te ako se utvrdi da to naizgled neutralno pravilo u stvarnosti posebno dovodi u nepovoljniji položaj osobe koje pripadaju određenoj vjeri ili uvjerenju, kao što je A. Bougnaoui, valja zaključiti o postojanju neizravnog različitog postupanja na temelju vjere ili uvjerenja u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 (vidjeti u tom smislu današnju presudu G4S Secure Solutions, C‑157/15, t. 30. i 34.).

               33

               Međutim, sukladno članku 2. stavku 2. točki (b) podtočki i. te direktive, takvo različito postupanje ne predstavlja neizravnu diskriminaciju ako je objektivno opravdano legitimnim ciljem, kao što je Micropoleovo provođenje politike neutralnosti u odnosu na svoje klijente, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna (vidjeti u tom smislu današnju presudu G4S Secure Solutions, C‑157/15, t. 35. i 43.).

               34

               S druge strane, u slučaju da se otkazivanje A. Bougnaoui ne temelji na postojanju internog pravila poput onog navedenog u točki 32. ove presude, valja ispitati, kao što je to sugerirano u pitanju suda koji je uputio zahtjev, predstavlja li poslodavčeva namjera kojom se vodi računa o klijentovim željama da usluge navedenog poslodavca više ne pruža radnica koju je, poput A. Bougnaoui, uputio taj poslodavac tom klijentu, a koja nosi islamsku maramu za glavu, stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78.

               35

               U tom pogledu, sukladno sadržaju te odredbe, države članice mogu propisati da različito postupanje koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1. ne predstavlja diskriminaciju kada, zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju, takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.

               36

               Stoga je na državama članicama da prema potrebi predvide da različito postupanje na temelju značajke koja je povezana s razlogom iz članka 1. iste direktive ne predstavlja diskriminaciju. Čini se da je to, sukladno članku L.1133‑1 Zakona o radu, konkretno slučaj, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               37

               S obzirom na to objašnjenje, valja podsjetiti da je Sud opetovano presuđivao da iz članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78 proizlazi da nije razlog ono na čemu se temelji različito postupanje, već je to značajka koja je s tim razlogom povezana, a koja mora činiti stvaran i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja (vidjeti presude od 12. siječnja 2010., Wolf, C‑229/08, EU:C:2010:3, t. 35., od 13. rujna 2011., Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 66., od 13. studenoga 2014., Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, t. 36. i od 15. studenoga 2016., Salaberria Sorondo, C‑258/15, EU:C:2016:873, t. 33.).

               38

               Valja nadalje naglasiti da, sukladno uvodnoj izjavi 23. Direktive 2000/78, samo u vrlo malom broju slučajeva određena značajka koja je, među ostalim, povezana s vjerom može predstavljati stvaran ili odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja.

               39

               Valja još istaknuti da, u skladu s odredbama istog članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78, predmetna značajka može predstavljati takav uvjet samo kada je potrebna „zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju”.

               40

               Iz tih različitih navoda proizlazi da pojam „stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja” u smislu te odredbe upućuje na značajku koja je objektivno određena prirodom predmetne profesionalne djelatnosti ili uvjetima u kojima se obavlja. Ona se, međutim, ne može odnositi na subjektivna promišljanja, kao što je poslodavčeva namjera kojom se vodi računa o klijentovim posebnim željama.

               41

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se poslodavčeva namjera kojom se vodi računa o klijentovim željama da usluge navedenog poslodavca više ne pruža zaposlenica koja nosi islamsku maramu za glavu ne može smatrati stvarnim i odlučujućim uvjetom za obavljanje zanimanja u smislu te odredbe.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da se poslodavčeva namjera kojom se vodi računa o klijentovim željama da usluge navedenog poslodavca više ne pruža zaposlenica koja nosi islamsku maramu za glavu ne može smatrati stvarnim i odlučujućim uvjetom za obavljanje zanimanja u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. travnja 2017.#Jyske Finans A/S protiv Ligebehandlingsnævnet, agissant pour Ismar Huskic.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vestre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Jednako postupanje prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo – Direktiva 2000/43/EZ – Članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) – Kreditna institucija koja zahtijeva dodatan dokaz o identitetu, u obliku preslike putovnice ili boravišne dozvole, od osoba koje traže zajam za kupnju automobila, a koje su se identificirale svojom vozačkom dozvolom u kojoj je navedena zemlja rođenja koja nije država članica Europske unije odnosno Europskog udruženja slobodne trgovine.#Predmet C-668/15.

text:
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
6. travnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Jednako postupanje prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo – Direktiva 2000/43/EZ – Članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) – Kreditna institucija koja zahtijeva dodatan dokaz o identitetu, u obliku preslike putovnice ili boravišne dozvole, od osoba koje traže zajam za kupnju automobila, a koje su se identificirale svojom vozačkom dozvolom u kojoj je navedena zemlja rođenja koja nije država članica Europske unije odnosno Europskog udruženja slobodne trgovine”
U predmetu C‑668/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vestre Landsret (žalbeni sud Zapadne Danske, Danska), odlukom od 17. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 14. prosinca 2015., u postupku

Jyske Finans A/S

protiv

Ligebehandlingsnævnet, koji djeluje u ime Ismara Huskica,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
tajnik: I. Illéssy, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. listopada 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Jyske Finans A/S, C. Led‑Jensen, advokat,
–        za dansku vladu, C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Holdgaarda, advokat,
–        za Europsku komisiju, D. Martin i prvotno M. Clausen, a zatim L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. prosinca 2016.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točaka (a) i (b) Direktive Vijeća 2000/43/EZ od 29. lipnja 2000. o provedbi načela jednakog postupanja prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo (SL 2000., L 180, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 19.) i članka 13. Direktive 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2005. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma (SL 2005., L 309, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 116.).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Jyske Finansa A/S i Ligebehandlingsnævneta (Odbor za jednako postupanje, Danska), koji djeluje u ime Ismara Huskica, u vezi sa zakonitošću unutarnjeg postupovnog pravila tog društva prema kojem se od osoba koje traže zajam za kupnju automobila, a koje su se identificirale svojom vozačkom dozvolom u kojoj je navedena zemlja rođenja koja nije država članica Europske unije ili država članica Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA) zahtijeva dodatan dokaz o identitetu, u obliku preslike putovnice ili boravišne dozvole.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        Uvodna izjava 8. Direktive 2000/43 propisuje da „[s]mjernice o zapošljavanju za 2000. godinu, koje je dogovorilo Europsko vijeće u Helsinkiju 10. i 11. prosinca 1999., naglašavaju potrebu jačanja uvjeta za stvaranje tržišta radne snage koje se temelji na socijalnom uključivanju, osmišljavanjem koherentnog skupa politika čiji je cilj borba protiv diskriminacije prema skupinama poput etničkih manjina”.

4        Uvodna izjava 13. te direktive navodi da „bi bilo kakva izravna ili neizravna diskriminacija koja se temelji na rasnom ili etničkom podrijetlu u područjima koja pokriva [navedena d]irektiva trebala biti zabranjena na području cijele [Unije]. [Ta] bi se zabrana diskriminacije trebala odnositi i na državljane trećih zemalja, ali ne pokriva razlike u postupanju na temelju državljanstva i ne dovodi u pitanje propise kojima je uređeno pitanje ulaska i boravka državljana trećih zemalja te njihovog pristupa zapošljavanju i radu”.

5        U skladu s člankom 1. Direktive 2000/43, njezina „svrha […] jest utvrditi okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla s ciljem ostvarenja načela jednakog postupanja u državama članicama”.

6        Članak 2. te direktive navodi:
„1.      Za potrebe ove Direktive načelo jednakog postupanja znači nepostojanje izravne ili neizravne diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla.
2.      Za potrebe stavka 1.:
(a)      izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi zbog njezina rasnog ili etničkog podrijetla postupa, ako se postupalo ili bi se postupalo nepovoljnije nego prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji;
(b)      neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određenog rasnog ili etničkog podrijetla u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim ako se takva odredba, kriterij ili praksa objektivno mogu opravdati zakonitim ciljem, a sredstva za njegovo postizanje prikladna su i [nužna].
[…]”

7        Na temelju članka 3. stavka 2. Direktive 2000/43, ona ne obuhvaća razlike u postupanju na temelju državljanstva i ne dovodi u pitanje odredbe i uvjete u vezi s ulaskom i boravkom državljana trećih zemalja i osoba bez državljanstva na teritoriju država članica, kao ni postupanje koje proizlazi iz pravnog statusa tih državljana trećih zemalja i osoba bez državljanstva.
 Dansko pravo

8        Kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, Direktiva 2000/43 prenesena je u dansko pravo putem lov om etnisk ligebehandling (Zakon o jednakom postupanju s obzirom na etničko podrijetlo), čiji članak 3. propisuje:
„Zabranjeno je izravno ili neizravno različito postupanje prema drugoj osobi zbog rasnog ili etničkog podrijetla dotične osobe ili treće osobe.
2.      Izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi zbog njezina rasnog ili etničkog podrijetla postupa, ako se postupalo ili bi se postupalo nepovoljnije nego prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji.
3.      Neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli do nepovoljnijeg postupanja prema osobama određenog rasnog ili etničkog podrijetla u usporedbi s drugim osobama, osim ako se takva odredba, kriterij ili praksa objektivno mogu opravdati zakonitim ciljem, a sredstva za njegovo postizanje prikladna su i nužna.
[…]”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

9        I. Huskic rođen je u Bosni i Hercegovini 1975., u Danskoj boravi od 1993., a dansko državljanstvo stekao je 2000. I. Huskic i njegova izvanbračna partnerica danskog državljanstva, koja je rođena u Danskoj, kupili su rabljeni auto od prodavatelja automobila. Kupnja vozila djelomično je financirana zajmom Jyske Finansa, kreditnom institucijom specijaliziranom za financiranje nabave automobila.

10      Navedeni prodavatelj elektroničkom poštom proslijedio je imena i prezimena, adresu, nacionalne identifikacijske brojeve i presliku danskih vozačkih dozvola Jyske Finansu radi obrade zahtjeva za zajam. U tim vozačkim dozvolama ne navodi se nacionalnost njihovih posjednika. Nakon što je Jyske Finans iz podataka u vozačkoj dozvoli I. Huskica utvrdio da je rođen u Bosni i Hercegovini, ta kreditna institucija zatražila je u skladu s vlastitim unutarnjim postupovnim pravilima presliku putovnice ili boravišne dozvole I. Huskica kao dodatan dokaz njegova identiteta. Takav dodatan dokaz nije zatražen od izvanbračne partnerice I. Huskica koja je, prema podacima iz njezine vozačke dozvole, rođena u Danskoj.

11      I. Huskic smatrao je da je Jyske Finansov zahtjev diskriminirajući te je pokrenuo postupak pred Odborom za jednako postupanje, koji mu je dodijelio naknadu štete zbog neizravne diskriminacije. Retten i Viborg (okružni sud u Viborgu, Danska) potvrdio je tu odluku smatrajući da je dotična osoba bila izravno diskriminirana.

12      Jyske Finans objasnio je da je zahtjev o kojem je riječ u glavnom postupku bio postavljen zbog obveza koje mu nalaže primjena propisa u vezi sa sprečavanjem pranja novca.

13      U tim je okolnostima Vestre Landsret (žalbeni sud Zapadne Danske, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li zabranu izravne diskriminacije na temelju [etničkog] podrijetla iz članka 2. stavka 2. točke (a) [Direktive 2000/43] tumačiti na način da joj je protivna praksa, poput one u predmetu u glavnom postupku, prema kojoj se s osobama koje su rođene izvan neke od zemalja sjeverne Europe, države članice, Švicarske i Lihtenštajna postupa nepovoljnije nego prema osobama rođenima u nekoj od zemalja sjeverne Europe, državama članicama, Švicarskoj i Lihtenštajnu koje se nalaze u usporedivoj situaciji?
2.      U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, dovodi li takva praksa do neizravne diskriminacije na temelju [etničkog] podrijetla iz članka 2. stavka 2. točke (b) [Direktive 2000/43] – osim u slučaju kada se takva praksa može objektivno opravdati zakonitim ciljem, a sredstva za njezino postizanje su prikladna i nužna?
3.      U slučaju pozitivnog odgovora na drugo pitanje, može li se takva praksa opravdati kao prikladno i nužno sredstvo proširenih postupaka temeljite identifikacije stranaka iz članka 13. [Direktive 2005/60]?”
 Ocjena Suda

 Prvo i drugo pitanje

14      Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive 2000/43 tumačiti na način da mu je protivna praksa kreditne institucije kojom se stranci, u čijoj se vozačkoj dozvoli navodi zemlja rođenja koja nije država članica Unije ili država članica EFTA‑e, nameće zahtjev dodatne identifikacije podnošenjem preslike njezine putovnice ili boravišne dozvole.

15      Radi odgovaranja na ta pitanja, treba ispitati dovodi li praksa, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, do različitog postupanja na temelju etničkog podrijetla u smislu članka 2. Direktive 2000/43. U tom pogledu valja podsjetiti da u skladu s tim člankom načelo jednakog postupanja znači nepostojanje svake izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive. Članak 2. stavak 2. točka (a) navedene direktive pobliže određuje da se za potrebe primjene stavka 1. tog članka smatra da izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi zbog njezina rasnog ili etničkog podrijetla postupa nepovoljnije nego prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji. Usto, iz članka 2. stavka 2. točke (b) te direktive proizlazi da u smislu te direktive neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određenog rasnog ili etničkog podrijetla u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim ako se takva odredba, kriterij ili praksa objektivno mogu opravdati zakonitim ciljem, a sredstva za njegovo postizanje prikladna su i nužna.

16      Kao prvo, kad je riječ o pitanju predstavlja li praksa o kojoj je riječ u glavnom postupku različito postupanje koje se izravno temelji na etničkom podrijetlu u smislu članka 1. Direktive 2000/43, valja ispitati treba li se u slučaju poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku smatrati da je zemlja rođenja izravno ili neraskidivo povezana s određenim etničkim podrijetlom.

17      U tom pogledu valja navesti da pojam „etničkog podrijetla” proizlazi iz ideje da se društvene skupine identificiraju osobito zajednicom nacionalnosti, religije, jezika, kulturalnog i tradicijskog podrijetla i životne sredine (presuda od 16. srpnja 2015., ČEZ Razpredelenie Blgarija, C‑83/14, EU:C:2015:480, t. 46.).

18      Iako se zemlja rođenja osobe ne nalazi na tom popisu kriterija, valja navesti da s obzirom na to da se uz taj popis navodi izraz „osobito”, elementi koji su navedeni nisu taksativni pa nije isključeno da se taj kriterij može nalaziti na tom popisu. Međutim, čak i da se nalazi, valja navesti da bi to bio samo jedan od specifičnih elemenata koji omogućuje donošenje zaključka o pripadnosti osobe određenoj etničkoj skupini, ali u tom pogledu on nipošto nije odlučujući.

19      Naime, etničko podrijetlo ne može se utvrditi na osnovi samo jednog kriterija, nego, naprotiv, mora se temeljiti na skupu elemenata od kojih su neki objektivne, a drugi subjektivne naravi. Osim toga, nesporno je da zemlja rođenja ne može općenito i apsolutno zamijeniti skup kriterija na koje se podsjeća u točki 17. ove presude.

20      Posljedično, zemlja rođenja ne može sama po sebi biti temelj za opću predmnjevu pripadnosti određenoj etničkoj skupini kojom se utvrđuje postojanje izravne i neraskidive veze između tih dvaju pojmova.

21      Štoviše, ne može se predmnijevati da u svakoj suverenoj državi postoji samo jedno etničko podrijetlo.

22      Međutim, u glavnom postupku zemlja rođenja I. Huskica jedini je kriterij zbog kojeg su Odbor za jednako postupanje, a zatim Retten i Viborg (okružni sud u Viborgu), utvrdili da predmetna praksa predstavlja diskriminaciju na temelju etničkog podrijetla.

23      Dakle, pod pretpostavkom da se zahtjev dodatne identifikacije o kojem je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „nepovoljno postupanje”, ne može se smatrati da se on izravno temelji na etničkom podrijetlu.

24      Usto, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 13. i članka 3. stavka 2. Direktive 2000/43, ona se ne odnosi na različito postupanje na temelju državljanstva.

25      Iz toga slijedi da praksa poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku kojom se stranci, u čijoj se vozačkoj dozvoli navodi zemlja rođenja koja nije država članica Unije ili države članice EFTA‑e, nameće zahtjev dodatne identifikacije podnošenjem preslike njezine putovnice ili boravišne dozvole ne podrazumijeva da u pogledu dotične osobe postoji različito postupanje koje se izravno temelji na njezinom etničkom podrijetlu.

26      Kao drugo, kad je riječ o odgovoru na pitanje predstavlja li takva praksa neizravnu diskriminaciju na temelju etničkog podrijetla, valja s obzirom na članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/43 ocijeniti dovodi li ta praksa osobe određenog rasnog ili etničkog podrijetla u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama.

27      Izraz „posebno nepovoljan položaj”, koji se upotrebljava u navedenoj odredbi, treba shvatiti tako da znači da se posebno osobe određenog etničkog podrijetla zbog predmetne mjere nalaze u nepovoljnom položaju (presuda od 16. srpnja 2015., ČEZ Razpredelenie Blgarija, C‑83/14, EU:C:2015:480, t. 100.).

28      U tom pogledu pred Sudom je isticano da su, neovisno o tome koje je „nepovoljno” etničko podrijetlo I. Huskica, osobe „danskog etničkog podrijetla” stavljene u povoljniji položaj praksom o kojoj je riječ u glavnom postupku jer nisu podvrgnute predmetnoj obvezi.

29      Međutim, dostatno je utvrditi da se ta obveza jednako primjenjuje na sve osobe rođene izvan državnog područja države članice Unije ili države članice EFTA‑e.

30      Osim toga, valja podsjetiti da neizravna diskriminacija može nastati kada primjena nacionalne mjere, iako je formulirana na neutralan način, zapravo pogađa mnogo veći broj osoba sa zaštićenom osobnom značajkom od onih koje je nemaju (presuda od 16. srpnja 2015., ČEZ Razpredelenie Blgarija, C‑83/14, EU:C:2015:480, t. 101. i navedena sudska praksa).

31      Međutim, pojam „neizravne diskriminacije” u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/43, kao što se na to podsjeća u točki 27. ove presude, primjenjuje se samo ako navodno diskriminirajuća mjera stavlja u nepovoljniji položaj pojedinačno etničko podrijetlo.

32      Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 64. svojeg mišljenja, postojanje nepovoljnog postupanja ne može se utvrditi na opći i apstraktan način, već na određen i konkretan način u odnosu na povoljnije postupanje o kojem je riječ.

33      Iz toga slijedi da se ne može prihvatiti argument prema kojem bi uporaba neutralnog kriterija o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na zemlju rođenja, vjerojatnije utjecala, općenito govoreći, na osobe „određenog etničkog podrijetla” u usporedbi „s drugim osobama”.

34      Isto vrijedi što se tiče argumenta prema kojem uporaba tog kriterija stavlja u nepovoljniji položaj osobe čije je etničko podrijetlo iz zemlje koja nije država članica Unije ili država članica EFTA‑e. Naime, valja uputiti na točke 18. do 21. ove presude iz kojih proizlazi da se etničko podrijetlo ne može općenito predmnijevati isključivo na temelju utvrđenja zemlje rođenja.

35      Iz toga slijedi da praksa, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ne podrazumijeva postojanje različitog postupanja u pogledu dotične osobe, a koje je neizravno utemeljeno na etničkom podrijetlu.

36      U tim okolnostima valja utvrditi da se ta praksa temelji na kriteriju koji nije ni izravno ni neizravno povezan s etničkim podrijetlom dotične osobe. Stoga se ne može smatrati da navedena praksa uspostavlja različito postupanje na temelju etničkog podrijetla u smislu zajedničkog tumačenja članka 1. i članka 2. stavka 2. točaka (a) i (b) Direktive 2000/43.

37      S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da se članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive 2000/43 treba tumačiti na način da mu se ne protivi praksa kreditne institucije kojom se stranci, u čijoj se vozačkoj dozvoli navodi zemlja rođenja koja nije država članica Unije ili države članice EFTA‑e, nameće zahtjev dodatne identifikacije podnošenjem preslike njezine putovnice ili boravišne dozvole.
 Treće pitanje

38      Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.
 Troškovi

39      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive Vijeća 2000/43/EZ od 29. lipnja 2000. o provedbi načela jednakog postupanja prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo treba tumačiti na način da mu se ne protivi praksa kreditne institucije kojom se stranci, u čijoj se vozačkoj dozvoli navodi zemlja rođenja koja nije država članica Europske unije ili država članica Europskog udruženja slobodne trgovine, nameće zahtjev dodatne identifikacije podnošenjem preslike njezine putovnice ili boravišne dozvole.

Potpisi

* Jezik postupka: danski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 22. lipnja 2000. # Marca Mode CV protiv Adidas AG i Adidas Benelux BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Direktiva 89/104/EEZ. # Predmet C-425/98.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. rujna 2009.#Glaxo Wellcome GmbH & Co. KG protiv Finanzamt München II.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-182/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. srpnja 2006.#Vincenzo Manfredi protiv Lloyd Adriatico Assicurazioni SpA (C-295/04), Antonio Cannito protiv Fondiaria Sai SpA (C-296/04) i Nicolò Tricarico (C-297/04) i Pasqualina Murgolo (C-298/04) protiv Assitalia SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Giudice di pace di Bitonto - Italija.#Članak 81. UEZ-a - Tržišno natjecanje.#Spojeni predmeti C-295/04 do C-298/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. travnja 2007.#De Landtsheer Emmanuel SA protiv Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne i Veuve Clicquot Ponsardin SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija.#Direktive 84/450/EEZ i 97/55/EZ.#Predmet C-381/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. listopada 2004.#Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-8/03.


Presuda Suda od 12. studenog 2002.#Arsenal Football Club plc protiv Matthew Reed.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-206/01.