title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. ožujka 2018.#J. Klein Schiphorst protiv Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članci 7., 63. i 64. – Davanja za nezaposlenost – Nezaposlena osoba koja odlazi u drugu državu članicu – Zadržavanje prava na davanja – Trajanje.#Predmet C-551/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članci 7., 63. i 64. – Davanja za nezaposlenost – Nezaposlena osoba koja odlazi u drugu državu članicu – Zadržavanje prava na davanja – Trajanje”
      U predmetu C‑551/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Središnje žalbeno vijeće, Nizozemska), odlukom od 26. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 31. listopada 2016., u postupku

         J. Klein Schiphorst

      protiv

         Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, J. Hut, u svojstvu agenta,

               –

               za nizozemsku vladu, M. L. Noort i M. K. Bulterman, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Pavliš i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za dansku vladu, M. Wolff, C. Thorning i J. Nymann‑Lindegren, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, H. Shev, L. Swedenborg i F. Bergius, u svojstvu agenata,

               –

               za norvešku vladu, K. Moen i D. Lund, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 465/2012 od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između J. Kleina Schiphorsta i Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Upravno vijeće Zavoda za upravljanje osiguranjima zaposlenih osoba, Nizozemska) povodom njegova zahtjeva za produljenje razdoblja izvoza njegovih davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Sporazum EZ – Švicarska

               3

               Članak 8. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba između Europske zajednice i njezinih država članica s jedne strane i Švicarske Konfederacije s druge strane, koji je potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999. i koji je odobren u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća i Komisije 2002/309/EZ, Euratom, o Sporazumu o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL 2002., L 114, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3.; u daljnjem tekstu: Sporazum EZ – Švicarska), određuje:
               „Ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II., usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem:
               […]

                        b)

                        određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje;

                  […]

                        (d)

                        isplate davanja osobama koje borave na području ugovornih stranaka;

                  […]”

               4

               Članak 1. Priloga II. Sporazumu EZ – Švicarska o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjen Odlukom br. 1/2012 Zajedničkog odbora uspostavljenog na temelju Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, od 31. ožujka 2012. (SL 2012., L 103, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.) određuje:
               „1.   Ugovorne stranke su suglasne, s obzirom na koordinaciju sustava socijalne sigurnosti, međusobno primjenjivati akte Europske unije na koje se upućuje kako su izmijenjeni odjeljkom A ovog Priloga, ili pravila koja su jednaka takvim aktima.
               2.   Pojam ‚država članica/države članice’ sadržan u pravnim aktima iz odjeljka A ovog Priloga smatra se da uključuje Švicarsku uz države obuhvaćene odgovarajućim pravnim aktima Europske unije.”

               5

               Odjeljak A navedenog priloga među ostalim upućuje na Uredbu br. 883/2004.

         Uredba br. 883/2004

               6

               Uvodne izjave 3., 4., 32. i 45. Uredbe br. 883/2004 glase:

                        „3.

                        Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice [(SL 1971., L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.)] izmijenjena je i ažurirana više puta s ciljem uzimanja u obzir ne samo razvoja na razini Zajednice koji uključuje odluke Suda, već i izmjena zakonodavstva na nacionalnoj razini. Navedeni čimbenici utjecali su na to da pravila Zajednice za koordinaciju budu složena i duga. Stoga je prilikom moderniziranja i pojednostavljivanja nužno zamijeniti ta pravila kako bi se postigao cilj slobodnog kretanja osoba.

                        4.

                        Potrebno je poštovati posebne značajke nacionalnih zakonodavstava o socijalnoj sigurnosti te izraditi samo sustav koordinacije.

                  […]

                        32.

                        Sa svrhom poticanja mobilnosti radnika, posebno treba olakšati traženje zaposlenja u različitim državama članicama; stoga je nužno osigurati užu i učinkovitiju usklađenost između sustava osiguranja za slučaj nezaposlenosti i službi zapošljavanja svih država članica.

                        45.

                        Budući da cilj predloženog djelovanja, to jest usklađivanje mjera kojima se jamči mogućnost učinkovitog ostvarivanja prava slobodnog kretanja osoba, države članice ne mogu dostatno ostvariti te bi se on stoga zbog opsega i učinaka tog djelovanja mogao bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti kako je predviđeno člankom 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti utvrđenim u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tog cilja.”

               7

               U članku 2. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 navodi se:
               „Ova se Uredba primjenjuje na državljane države članice, osobe bez državljanstva i izbjeglice koje borave u državi članici na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.”

               8

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. te uredbe:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
               […]

                        (h)

                        davanja za nezaposlenost;

                  […]”

               9

               Člankom 7. navedene uredbe, naslovljenim „Odstupanje od pravila o boravištu”, predviđa se:
               „Ako ovom uredbom nije drugačije predviđeno, novčana davanja koja se isplaćuju na temelju zakonodavstva jedne ili više država članica ili na temelju ove Uredbe ne podliježu nikakvom smanjenju, izmjeni, obustavi, ukidanju ili pljenidbi po računu zbog činjenice da korisnik ili članovi njegove obitelji borave u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi ustanova nadležna za pružanje davanja.”

               10

               Članak 63. iste uredbe, naslovljen „Posebne odredbe za odstupanje od pravila o boravištu”, određuje:
               „Za potrebe ovog poglavlja, članak 7. primjenjuje se samo u slučajevima predviđenim člancima 64., 65. i 65.a u rokovima koji su ondje opisani.”

               11

               Članak 64. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Nezaposlene osobe koje odlaze u drugu državu članicu”, glasi:
               „1.   Osoba koja je u potpunosti nezaposlena i koja ispunjava uvjete zakonodavstva nadležne države članice za stjecanje prava na davanja te odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao zadržava svoje pravo na novčana davanja za nezaposlenost pod sljedećim uvjetima i u okviru sljedećih ograničenja:
               […]

                        (c)

                        pravo na davanja zadržava se za razdoblje od tri mjeseca od datuma kada je nezaposlena osoba prestala biti dostupna službama za zapošljavanje države članice koju je napustila, pod uvjetom da ukupno trajanje za koje se pružaju davanja nije duže od ukupnog trajanja razdoblja njezinog prava na davanja na temelju zakonodavstva te države članice; nadležne službe ili ustanove mogu produžiti razdoblje od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci;

                  […]
               2.   Ako se dotična osoba vrati u nadležnu državu članicu po ili prije isteka razdoblja tijekom kojeg ima pravo na davanja na temelju stavka 1. točke (c), njezino pravo na davanja se nastavlja u skladu sa zakonodavstvom te države članice. Ona gubi sva prava na davanja na temelju zakonodavstva nadležne države članice, ako se tamo ne vrati po ili prije isteka navedenog razdoblja, osim ako odredbe tog zakonodavstva nisu povoljnije. U iznimnim slučajevima nadležne službe ili ustanove mogu dozvoliti navedenoj osobi povratak kasnijeg datuma bez gubitaka njezinih prava.
               […]”

            Nizozemsko pravo

               12

               Članak 3:4 Algemene wet bestuursrechta (Upravni zakon) određuje:
               „1.   Upravno tijelo će uzeti u obzir interese na koje odluka izravno utječe, u granicama određenim zakonom ili u skladu s naravi ovlasti koju treba izvršiti.
               2.   Štetni učinci odluke na jednu ili više zainteresiranih osoba ne mogu biti neproporcionalni ciljevima koji se žele postići odlukom.”

               13

               U skladu s člankom 19. stavkom 1. točkom (e) Werkloosheidsweta (Zakon o nezaposlenosti, u daljnjem tekstu: WW), radnik koji boravi ili privremeno boravi izvan Nizozemske zbog razloga koji nisu praznici nema pravo na davanja.

               14

               Na temelju članka 19. stavaka 9. i 10. WW‑a:
               „9.   Neovisno o stavku 1. točki (e), pravo na davanja zadržava radnik koji boravi ili privremeno boravi izvan Nizozemske, zbog razloga koji nisu praznici, ako tijekom tog boravka sudjeluje u aktivnostima koje pogoduju njegovu uključivanju u rad u smislu poglavlja VI. i X.A, pod uvjetom da:

                        a.

                        aktivnosti ne traju dulje od šest mjeseci;

                        b.

                        na temelju izjave namjere proizlazi da one nude realnu perspektivu kasnijeg zapošljavanja na barem šest mjeseci i

                        c.

                        te se aktivnosti odvijaju u državi članici Europske unije, u drugoj državi koja je stranka Sporazuma o europskom gospodarskom prostoru ili u Švicarskoj.

                  10.   U svrhu ovog članka, „izjava namjere” znači: izjava čijim potpisivanjem njezin davatelj navodi da ima namjeru zaposliti radnika koji sudjeluje u aktivnostima koje pogoduju njegovu uključivanju u rad, navedenima u poglavljima VI. i X.A, nakon provođenja tih aktivnosti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Dok je živio u Nizozemskoj i tamo od 2. svibnja 2011. primao davanja za nezaposlenost na temelju WW‑a, J. Klein Schiphorst, nizozemski državljanin, 19. srpnja 2012. obavijestio je Zavod za upravljanje osiguranjima zaposlenih osoba (u daljnjem tekstu: Uwv) da namjerava otići u Švicarsku s ciljem da tamo nađe posao te je u tu svrhu zatražio zadržavanje svojih prava na davanja za nezaposlenost.

               16

               Odlukom od 8. kolovoza 2012. Uwv prihvatio je zahtjev J. Kleina Schiphorsta za razdoblje od 1. rujna 2012. do 30. studenoga 2012.

               17

               Porukom elektroničke pošte od 19. studenoga 2012. J. Klein Schiphorst zatražio je od Uwv‑a, na temelju Uredbe br. 883/2004, produljenje razdoblja izvoza svojih davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca.

               18

               Odlukama od 21. studenoga 2012. i 16. siječnja 2013. Uwv je odbio navedeni zahtjev kao i pritužbu na to odbijanje. U potonjoj odluci Uwv je objasnio da nije iskoristio mogućnost dodijeljenu nadležnim službama ili institucijama na temelju članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 883/2004 da produlje do maksimalno šest mjeseci razdoblje izvoza davanja za nezaposlenost.

               19

               Presudom od 2. listopada 2013. rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) prihvatio je tužbu koju je podnio J. Klein Schiphorst protiv odluke Uwv‑a od 16. siječnja 2013. zbog toga što potonji nije pružio dostatno obrazloženje razloga zbog kojih nije iskoristio takvu mogućnost.

               20

               Odlukom od 15. studenoga 2013. Uwv je ponovno utvrdio neosnovanost pritužbe J. Kleina Schiphorsta na odluku od 21. studenoga 2012. Smatrajući da je vjerojatnost za pronalaženje posla u načelu veća u Nizozemskoj nego u drugim zemljama, Uwv je naveo da se držao načelnog pravila time što nije produljio izvoz davanja za nezaposlenost nakon razdoblja od tri mjeseca, u skladu s uputama Minister van Sociale zaken en Werkgelegenheid (Ministar za rad i socijalna pitanja, Nizozemska). U tim je okolnostima Uwv ocijenio da nije bilo nerazborito držati se takvog pravila, uzimajući u obzir trud J. Kleina Schiphorsta oko traženja posla i okolnosti na koje se pozivao.

               21

               Presudom od 4. lipnja 2014. rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) odbio je tužbu koju je podnio J. Klein Schiphorst protiv odluke od 15. studenoga 2013. Taj je sud smatrao da je, vodeći računa o diskrecijskoj naravi mogućnosti iz članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 883/2004, Uwv mogao primijeniti tu mogućnost u skladu s pravilima nacionalnog prava.

               22

               J. Klein Schiphorst podnio je žalbu protiv potonje presude pred Centrale Raad van Beroepom (Središnje žalbeno vijeće, Nizozemska).

               23

               U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev dvoji o sukladnosti s pravom Unije odluke Uwv‑a kojom odbija iskoristiti mogućnost u korist J. Kleina Schiphorsta, koja se nadležnim službama ili institucijama dodjeljuje drugim dijelom rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004, a kojom se omogućava produljenje trajanja izvoza davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca.

               24

               Konkretno, sud koji je podnio zahtjev pita se, najprije, jesu li države članice ovlaštene ne koristiti se ni pod kojim okolnostima tom mogućnošću. U slučaju niječnog odgovora, taj sud smatra da je potrebno utvrditi, uzimajući u obzir cilj i svrhu Uredbe br. 883/2004, zabranu nametanja pravila o boravištu ili slobodu kretanja građana Unije i radnika, mogu li države članice, u načelu, odbiti koristiti se navedenom mogućnošću te se njome konkretno koristiti samo u određenim okolnostima. Naposljetku, u slučaju ponovnog niječnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev pita se kako se države članice trebaju koristiti tom istom mogućnošću.

               25

               U tim okolnostima, Centrale Raad van Beroep (Središnje žalbeno vijeće) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se mogućnost dodijeljena člankom 64. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 883/2004 iskoristiti, s obzirom na članke 63. i 7. [te uredbe], u skladu s ciljem i svrhom [navedene] uredbe kao i slobodnim kretanjem osoba i radnika, načelnim odbijanjem svakog zahtjeva za produljenje trajanja izvoza davanja za nezaposlenost, osim ako Uwv ocijeni da mu posebne okolnosti slučaja, na primjer postojanje konkretnih i očitih mogućnosti zapošljavanja, razumno ne dopuštaju da odbije produljenje trajanja izvoza?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora, na koji način države članice trebaju iskoristiti mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 883/2004?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodna očitovanja

               26

               Prethodna pitanja odnose se na tumačenje Uredbe br. 883/2004, konkretno njezina članka 64., koji uređuje uvjete pod kojima osoba koja je u potpunosti nezaposlena i koja ispunjava uvjete na temelju zakonodavstva nadležne države članice za stjecanje prava na davanja te odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao zadržava svoje pravo na novčana davanja za nezaposlenost.

               27

               U predmetnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se u glavnom postupku radi o zadržavanju prava na davanja za nezaposlenost nizozemskog državljanina koji ne odlazi u drugu državu članicu, već u treću državu, odnosno Švicarsku Konfederaciju, kako bi tamo našao posao.

               28

               Na temelju članka 8. Sporazuma EZ – Švicarska, ugovorne stranke uređuju, u skladu s Prilogom II. navedenom sporazumu, koordinaciju sustava socijalne sigurnosti s ciljem, osobito, određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje i isplate davanja osobama koje borave na području ugovornih stranaka. Međutim, dio A točka 1. Priloga II. Sporazumu EZ – Švicarska predviđa primjenu, među ugovornim strankama, Uredbe br. 883/2004. Budući da se prema članku 1. stavku 2. navedenog priloga za „[p]ojam ‚država članica/države članice’ sadržan u pravnim aktima iz odjeljka A tog Priloga smatra da uključuje Švicarsku uz države obuhvaćene odgovarajućim pravnim aktima Europske unije”, odredbe te uredbe obuhvaćaju i Švicarsku Konfederaciju.

               29

               U tim okolnostima, situacija u kojoj se nalazi tužitelj u glavnom postupku, koji je državljanin države članice na kojeg se primjenjuje nizozemsko zakonodavstvo o davanjima za nezaposlenost te koji odlazi u Švicarsku s ciljem da tamo traži posao, potpada pod područje primjene Uredbe br. 883/2004.

            Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 64. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da mu se protivi nacionalna mjera, poput one u glavnom postupku, kojom se nadležnoj instituciji nalaže načelno odbijanje svakog zahtjeva za produljenje razdoblja izvoza davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca, pod uvjetom da navedena institucija ne smatra da bi odbijanje tog zahtjeva dovelo do nerazboritog rezultata.

               31

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je cilj Uredbe br. 883/2004, u skladu s njezinim uvodnim izjavama 4. i 45., koordinacija sustava socijalne sigurnosti država članica kako bi se osiguralo učinkovito ostvarivanje slobodnog kretanja osoba. Ta je uredba provela modernizaciju pravila sadržanih u Uredbi br. 1408/71 te ih pojednostavnila, pri čemu je zadržala njezin cilj.

               32

               Kao što proizlazi iz članka 64. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, osoba koja je u potpunosti nezaposlena i koja ispunjava uvjete zakonodavstva nadležne države članice za stjecanje prava na davanja te odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao zadržava svoje pravo na novčana davanja za nezaposlenost pod uvjetima i u okviru ograničenja koja se navode u tom istom članku.

               33

               Konkretno, prvim dijelom rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. navedene uredbe određeno je da se pravo na davanja „zadržava” za razdoblje od tri mjeseca od datuma kada je nezaposlena osoba prestala biti dostupna službama za zapošljavanje države članice koju je napustila, pod uvjetom da ukupno trajanje za koje se pružaju davanja nije dulje od ukupnog trajanja razdoblja njezina prava na davanja na temelju zakonodavstva te države članice. Članak 64. stavak 1. točka (c) u drugom dijelu rečenice iste uredbe pak određuje da nadležne službe ili ustanove „mogu” produljiti razdoblje od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci.

               34

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 8. studenoga 2016., Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 31.).

               35

               Kad je riječ o formulaciji prvog dijela rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004, iz nje nedvojbeno proizlazi da se pravo na davanja za nezaposlenost osigurava za razdoblje od tri mjeseca osobi koja je u potpunosti nezaposlena i koja odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao. U tom pogledu, Sud je već presudio, na temelju članka 69. Uredbe br. 1408/71, odnosno odredbe koja prethodi članku 64. Uredbe br. 883/2004, da je prvospomenutom odredbom otvorena mogućnost da se nezaposlenog radnika, u svrhu njegova traženja posla u drugoj državi članici, za određeno razdoblje oslobodi obveze koju su nametnula različita nacionalna zakonodavstva, da bude dostupan službama za zapošljavanje nadležne države a da ipak pritom ne izgubi pravo na davanja za nezaposlenost u odnosu na tu državu (presude od 19. lipnja 1980., Testa i dr., 41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163, t. 4. i od 21. veljače 2002., Rydergård, C‑215/00, EU:C:2002:111, t. 17.).

               36

               Kad je riječ o drugom dijelu rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004, njime se određuje da razdoblje od tri mjeseca u pitanju „mogu” produljiti nadležne službe ili institucije do maksimalno šest mjeseci.

               37

               U tom pogledu, kao što navode nizozemska, danska, švedska i norveška vlada u svojim pisanim očitovanjima, iz uporabe pojma „mogu” proizlazi da formulacija te odredbe ne nalaže nadležnim institucijama da produlje do maksimalno šest mjeseci razdoblje tijekom kojeg se zadržavaju davanja za nezaposlenost koja prima osoba koja je u potpunosti nezaposlena, a koja odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao.

               38

               Nadalje, kao što su na raspravi istaknuli svi intervenijenti, pripremni akti koji su doveli do donošenja te odredbe pokazuju, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja, da Vijeće Europske unije nije moglo prihvatiti prvotni prijedlog Komisije čiji je cilj bio da razdoblje za izvoz od šest mjeseci postane obvezno, tako da su se države članice konačno složile o formulaciji kakva je sadržana u drugom dijelu rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004.

               39

               Kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi članak 64. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 883/2004, valja s jedne strane navesti da davanja za nezaposlenost osigurava nadležna institucija prema zakonodavstvu koje primjenjuje i to na svoj teret, u skladu s člankom 64. stavkom 1. točkom (d) te uredbe.

               40

               S druge strane, iz članka 64. stavka 2. navedene uredbe proizlazi da ako se zainteresirana osoba ne vrati u nadležnu državu članicu po ili prije isteka razdoblja tijekom kojeg ima pravo na davanja u skladu s člankom 64. stavkom 1. točkom (c) iste uredbe, odnosno, tri mjeseca ili, prema potrebi, ako su to razdoblje produljile nadležne institucije, do maksimalno šest mjeseci, ona gubi sva prava na davanja na temelju zakonodavstva nadležne države članice, pri čemu navedene institucije ipak mogu u iznimnim slučajevima dopustiti zainteresiranoj osobi povratak kasnijeg datuma bez gubitaka njezinih prava.

               41

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 55. svojeg mišljenja, ta odredba među ostalim nadležnim institucijama omogućava da produlje, u „iznimnim” slučajevima, razdoblje od tri mjeseca tijekom kojeg zainteresirana osoba ima pravo na davanja kako bi izbjegle to da gubitak svih prava na davanja u slučaju kasnijeg povratka po isteku tog razdoblja dovede do neproporcionalnih rezultata. Takvom mogućnošću potvrđuje se da se razdoblje izvoza davanja za nezaposlenost može ograničiti na tri mjeseca, s obzirom na to da ga nadležne institucije nisu dužne, prema drugom dijelu rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004, produljiti do maksimalno šest mjeseci.

               42

               Taj se zaključak potvrđuje okolnošću prema kojoj Uredba br. 883/2004 ne određuje uvjete prema kojima se osoba koja je u potpunosti nezaposlena i koja odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao može koristiti produljenjem navedenog razdoblja na više od tri mjeseca.

               43

               Kad je riječ o cilju Uredbe br. 883/2004, kao što je navedeno u točki 31. ove presude, ta je uredba namijenjena koordinaciji sustava socijalne sigurnosti koji su na snazi u državama članicama kako bi osigurala učinkovito ostvarivanje slobode kretanja.

               44

               U tom pogledu valja podsjetiti da se tom uredbom ne uspostavlja zajednički sustav socijalne sigurnosti, već i dalje nastavljaju postojati različiti nacionalni sustavi te je njezin jedini cilj omogućavanje koordinacije između tih sustava kako bi se osiguralo učinkovito ostvarivanje slobodnog kretanja osoba. Navedenom uredbom se dakle dopušta postojanje različitih sustava koji stvaraju različita potraživanja prema različitim institucijama prema kojima ovlaštenik ima izravna prava bilo samo na temelju unutarnjeg prava ili na temelju unutarnjeg prava eventualno dopunjenog pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2013., Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 43. i od 14. lipnja 2016., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑308/14, EU:C:2016:436, t. 67.).

               45

               Nadalje, valja navesti da je prema Uredbi br. 1408/71 Sud već presudio da pravo na zadržavanje davanja za nezaposlenost tijekom razdoblja od tri mjeseca doprinosi slobodnom kretanju radnika (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 1980., Testa i dr., 41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163, t. 14.). Međutim, takav zaključak također se nameće u pogledu Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da, osim što jamči izvoz davanja za nezaposlenost tijekom razdoblja od tri mjeseca, omogućava i produljenje tog razdoblja do maksimalno šest mjeseci.

               46

               Iz toga proizlazi da članak 64. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 883/2004 jamči izvoz davanja za nezaposlenost samo tijekom razdoblja od tri mjeseca, omogućujući, ipak, na temelju nacionalnog prava, produljenje navedenog razdoblja do maksimalno šest mjeseci.

               47

               To tumačenje nije dovedeno u pitanje načelom o odstupanju od pravila o boravištu, na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev u formulaciji svojeg prethodnog pitanja, kako je sadržano u članku 7. Uredbe br. 883/2004.

               48

               Naime, iz tog članka, osobito iz formulacije „ako [Uredbom br. 883/2004] nije drugačije predviđeno”, proizlazi da ta uredba sadržava posebne odredbe kojima se odstupa od načela odstupanja od pravila o boravištu. Takav je slučaj članka 63. navedene uredbe, pod naslovom „[p]osebne odredbe za odstupanje od pravila o boravištu”, koji predviđa, kad je riječ o slučaju osobe koja je u potpunosti nezaposlena, a koja ispunjava uvjete propisane zakonodavstvom nadležne države članice za pravo na davanja i koja odlazi u drugu državu članicu, da se odstupanje od pravila o boravištu primjenjuje samo u slučajevima iz članka 64. iste uredbe i u granicama koje su tamo određene.

               49

               Kao što su na raspravi navele danska, švedska i norveška vlada, iz zajedničkog tumačenja članka 7., članka 63. i članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 883/2004 proizlazi da se izvoz davanja za nezaposlenost osobe koja je u potpunosti nezaposlena i koja odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao osigurava, s jedne strane, tijekom razdoblja od tri mjeseca na temelju prvog dijela rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. te uredbe i, s druge strane, prema potrebi, tijekom kasnijeg razdoblja do maksimalno šest mjeseci u slučaju da je zainteresirana osoba imala pravo, na temelju nacionalnog zakonodavstva predmetne države članice, na produljenje razdoblja od tri mjeseca.

               50

               Osim toga, kako je u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 80. i 81. svojeg mišljenja, razlike koje postoje između sustava i mjera država članica koje su iskoristile mogućnost iz drugog dijela rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004 ne mogu se smatrati ograničenjima slobodnog kretanja radnika jer članak 48. UFEU‑a predviđa koordinaciju zakonodavstava država članica, a ne njihovu harmonizaciju, tako da ta odredba ne utječe na materijalne i postupovne razlike između sustava socijalne sigurnosti svake države članice i, stoga, na prava osoba koje su osiguranici tih sustava (vidjeti u tom smislu presude od 16. srpnja 2009., von Chamier‑Glisczinski, C‑208/07, EU:C:2009:455, t. 84. kao i od 11. travnja 2013., Jeltes i dr., C‑443/11, EU:C:2013:224, t. 43.).

               51

               Kad je riječ o kriterijima na temelju kojih nadležna institucija može produljiti razdoblje izvoza davanja za nezaposlenost do maksimalno šest mjeseci, valja istaknuti da je, kad je, kao u ovom predmetu, predmetna država članica iskoristila mogućnost iz drugog dijela rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004, na njoj da, s obzirom na to da ne postoje kriteriji utvrđeni tom uredbom, donese, poštovanjem prava Unije, nacionalne mjere koje ograničavaju marginu prosudbe nadležne institucije, osobito precizirajući uvjete u kojima se produljenje razdoblja izvoza davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca i do maksimalno šest mjeseci treba ili ne dodijeliti nezaposlenoj osobi koja odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo pronađe posao.

               52

               U predmetnom slučaju, iz elemenata spisa priloženih Sudu te iz navoda nizozemske vlade na raspravi proizlazi da se Kraljevina Nizozemska prvo odrekla korištenja mogućnosti iz drugog dijela rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004, na temelju upute ministra rada i socijalne sigurnosti iz siječnja 2011. Ipak, kasnije, nakon što je Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) presudom od 2. listopada 2013. donesenom u glavnom postupku utvrdio da odbijanje zahtjeva za produljenje izvoza davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca treba biti obrazloženo, Uwv je odlučio, ostajući pri načelu prema kojem se zahtjev takve naravi ne može prihvatiti, da konkretne okolnosti svojstvene predmetnom slučaju, osobito postojanje konkretne i opipljive vjerojatnosti zapošljavanja, mogu opravdati prihvaćanje takvog zahtjeva. Konkretno, kao što proizlazi iz navoda sadržanih u zahtjevu za prethodnu odluku, Uwv smatra da se takve okolnosti provjeravaju kad se zainteresirana osoba nađe u okolnostima koje mogu dovesti do zaposlenja i koje zahtijevaju produljenje boravka u državi članici domaćinu ili kad zainteresirana osoba podnese izjavu namjere poslodavca kojom joj se pruža realna mogućnost zaposlenja u navedenoj državi članici.

               53

               U takvim okolnostima, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 78. svojeg mišljenja, država članica ostaje u granicama dopuštenima pravom Unije ako donosi mjere na temelju kojih se produljenje razdoblja izvoza davanja za nezaposlenost do maksimalno šest mjeseci može dodijeliti samo ako su ispunjeni određeni uvjeti.

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 64. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 883/2004 valja tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna mjera, poput one u glavnom postupku, kojom se nadležnoj instituciji nalaže načelno odbijanje svakog zahtjeva za produljenje razdoblja izvoza davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca, osim ako navedena institucija ocijeni da bi odbijanje tog zahtjeva dovelo do nerazboritog rezultata.

            Drugo pitanje

               55

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 64. stavak 1. točku (c) Uredbe (EZ) Europskog parlamenta i Vijeća br. 883/2004 od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti valja tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna mjera, poput one u glavnom postupku, kojom se nadležnoj instituciji nalaže načelno odbijanje svakog zahtjeva za produljenje razdoblja izvoza davanja za nezaposlenost na više od tri mjeseca, osim ako navedena institucija ocijeni da bi odbijanje tog zahtjeva dovelo do nerazboritog rezultata.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (deseto vijeće) od 21. ožujka 2018.#Dănuţ Podilă i dr. protiv Societatea Naţională de Transport Feroviar de Călători „CFR Călători“ SA Bucureşti i Costel Nicuşor Mucea protiv SMDA Mureş Insolvency SPRL.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je podnijela Curtea de Apel Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 89/391/EEZ – Sigurnost i zdravlje radnika na radu – Klasifikacija radnog mjesta na kojem su radnici izloženi točno određenim ili posebnim uvjetima – Procjena rizika za sigurnost i zdravlje na radu – Obveze poslodavca.#Spojeni predmeti C-133/17 i C-134/17.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 22. ožujka 2018.#Kazneni postupak protiv Faiza Rasoola.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Nürtingen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Platne usluge – Direktiva 2007/64/EZ – Članak 3. točke (e) i (o) – Članak 4. točka 3. – Prilog – Točka 2. – Područje primjene – Upravljanje višenamjenskim terminalima koji omogućuju podizanje gotovine u automat klubovima – Usklađenost represivne prakse nacionalnih tijela – Zapljena iznosa stečenih nezakonitom aktivnošću – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 17.#Predmet C-568/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      22. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Platne usluge – Direktiva 2007/64/EZ – Članak 3. točke (e) i (o) – Članak 4. točka 3. – Prilog – Točka 2. – Područje primjene – Upravljanje višenamjenskim terminalima koji omogućuju podizanje gotovine u automat klubovima – Usklađenost represivne prakse nacionalnih tijela – Zapljena iznosa stečenih nezakonitom aktivnošću – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 17.”
      U predmetu C‑568/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Nürtingen (Općinski sud u Nürtingenu, Njemačka), odlukom od 2. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 10. studenoga 2016., u kaznenom postupku protiv:

         Faiza Rasoola,

      uz sudjelovanje:

         Rasool Entertainment GmbH,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za F. Rasoola, S. Kauder,R. Steiner i R. Karpenstein, Rechtsanwälte,

               –

               za Rasool Entertainment GmbH, S. Keck, Rechtsanwalt,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Vlaemmincka, R. Verbekea i J. Van den Bon, advocaten,

               –

               za Europsku komisiju, T. Scharf i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točaka (e) i (o) i članka 4. točke 3. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (SL 2007., L 319, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.), u vezi s točkom 2. njezina priloga, kao i članka 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru kaznenog postupka protiv Faiza Rasoola, u svojstvu upravitelja Rasool Entertainment GmbH (u daljnjem tekstu: društvo RE), jer je u automat klubovima kojima upravlja to društvo postavio višenamjenske terminale koji omogućuju podizanje gotovine a da nije imao odobrenje za pružanje platnih usluga predviđeno njemačkim zakonodavstvom kojim se prenosi Direktiva 2007/64.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktivu 2007/64 je ukinula i zamijenila Direktiva (EU) 2015/2366 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu, o izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2009/110/EZ i 2013/36/EU te Uredbe (EU) br. 1093/2010 i o stavljanju izvan snage Direktive 2007/64/EZ (SL 2015., L 337, str. 35.), s učinkom od 13. siječnja 2018. Međutim, s obzirom na datum nastanka činjenica u glavnom postupku, treba uzeti u obzir Direktivu 2007/64. Njezine uvodne izjave 6., 20., 22., 26., 36. i 54. propisivale su:

                        „(6)

                        […] nije primjereno da navedeni pravni okvir bude u potpunosti sveobuhvatan. Njegovu bi primjenu trebalo ograničiti na pružatelje platnih usluga čija je glavna djelatnost pružanje platnih usluga korisnicima platnih usluga. Također nije primjereno da se on primjenjuje na usluge kod kojih se prijenos novčanih sredstava s platitelja na primatelja plaćanja ili njihov transport izvršava isključivo u novčanicama i kovanicama ili gdje se prijenos temelji na papirnatom čeku, papirnatim trasiranim i vlastitim mjenicama, ili drugom instrumentu, papirnatim vaučerima ili karticama vučenih i ispostavljenih na pružatelja platnih usluga ili drugu stranku radi stavljanja novčanih sredstava na raspolaganje primatelju plaćanja. […]

                  […]

                        (20)

                        Budući da potrošači i poduzeća nisu u istom položaju, nije im potrebna ista razina zaštite. Iako je važno zajamčiti prava potrošačima ugovornim odredbama od kojih ugovorom nije moguće odstupiti, razumno je dopustiti poduzećima i organizacijama da se dogovore drugačije. […]

                  […]

                        (22)

                        Potrošače bi trebalo zaštititi od nepoštenih i obmanjujućih praksi sukladno Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. u vezi s nepoštenim poslovnim djelovanjima poduzetnika prema potrošaču na unutarnjem tržištu (SL 2005., L 149, str. 22.) te Direktivi 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga u informacijskom društvu posebno elektroničkom poslovanju, na unutarnjem tržištu (Direktiva o elektroničkom poslovanju) (SL 2000., L 178, str. 1.) i Direktivi 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. o oglašavanju na daljinu financijskih usluga za potrošače (SL 2002., L 271, str. 16.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/29. […]

                  […]

                        (26)

                        Ovom bi se Direktivom trebalo potrošaču osigurati pravo na primanje besplatnih relevantnih informacija prije nego što se obveže bilo kakvim ugovorom o platnim uslugama. Potrošaču bi također trebalo biti omogućeno da besplatno zatraži prethodne informacije kao i okvirni ugovor u pisanom obliku u bilo kojem trenutku ugovornog odnosa kako bi mu se omogućilo uspoređivanje usluga pružatelja platnih usluga i njihovih uvjeta te u slučaju spora, provjeru njegovih ugovornih prava i obveza. […]

                  […]

                        (36)

                        Ovom bi se Direktivom trebala utvrditi pravila za povrat s ciljem zaštite potrošača kad izvršena platna transakcija prelazi iznos koji se razumno mogao očekivati. […]

                  […]

                        (54)

                        Budući da je potrebno preispitati učinkovitost funkcioniranja ove Direktive te pratiti napredak pri uspostavljanju jedinstvenog tržišta platnih usluga, Komisija bi trebala podnijeti izviješće tri godine nakon isteka razdoblja za prenošenje ove Direktive. Vezano uz globalnu integraciju financijskih usluga i usklađenu zaštitu potrošača i izvan učinkovitog funkcioniranja ove Direktive, središnje točke preispitivanja trebale bi biti potreba proširivanja područja primjene na valute koje nisu valute EU‑a […]”

               4

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila u skladu s kojima države članice razlikuju sljedećih šest kategorija pružatelja platnih usluga:
               […]

                        (d)

                        institucije za platni promet u smislu ove Direktive;

                  […]”

               5

               Članak 3. te direktive, u svojim točkama (e) i (o) propisivao je da se ona ne primjenjuje ni na „usluge kod kojih primatelj plaćanja daje platitelju gotovinu kao dio platne transakcije na izričit zahtjev korisnika platnih usluga, neposredno prije izvršenja platne transakcije u sklopu plaćanja za kupnju robe ili usluga” ni na „usluge pružatelja za podizanje gotovine na bankomatima djelujući u ime jednog ili više izdavatelja platnih kartica, a nisu ugovorne stranke u okvirnom ugovoru s klijentom koji podiže novac s računa za plaćanje, pod uvjetom da ti pružatelji ne obavljaju druge platne usluge navedene u Prilogu”.

               6

               Članak 4. točka 3. te direktive precizirao je da, za potrebe te direktive, „platna usluga” znači „poslovna aktivnost navedena u [njezinu] Prilogu”.

               7

               Prema članku 4. točki 4. Direktive 2007/64, „institucija za platni promet” je „pravna osoba koja je dobila odobrenje za rad sukladno članku 10. za pružanje i obavljanje platnih usluga u [Uniji]”.

               8

               Članak 4. točka 14. te direktive propisivao je da je „račun za plaćanje”„račun koji se vodi u ime jednog ili više korisnika platnih usluga, a koji se koristi za izvršavanje platnih transakcija”.

               9

               Na temelju članka 10. stavka 1. te direktive države članice zahtijevaju od institucija za platni promet koje namjeravaju pružati platne usluge da prije početka pružanja platnih usluga od nadležnih tijela dobiju odobrenje za djelovanje u svojstvu institucija za platni promet.

               10

               Točka 2. Priloga Direktivi 2007/64 određivala je da su „platne usluge”„usluge koje omogućuju podizanje gotovine s računa za plaćanje te svi poslovi potrebni za vođenje računa za plaćanje”.

            Njemačko pravo

               11

               Direktiva 2007/64 je u njemačko pravo prenesena osobito Gesetzom über die Beaufsichtigung von Zahlungsdiensten (Zakon o nadzoru platnih usluga) od 25. lipnja 2009. (u daljnjem tekstu: Zakon o nadzoru platnih usluga). Članak 1. stavak 1. tog zakona kao „pružatelje platnih usluga” određuje kreditne institucije, institucije za elektronički novac, Saveznu državu, Länder, općine, Europsku središnju banku, Njemačku saveznu banku i druge središnje banke Europske unije. U skladu s točkom 5. tog članka 1. stavka 1., poduzetnici koji, ako i nisu uvršteni među ove subjekte, platne usluge pružaju kao poslovnu aktivnost ili ih pružaju u obujmu koji zahtijeva organizirano poslovanje, također su pružatelji platnih usluga. Ti poduzetnici smatraju se „institucijama za platni promet”.

               12

               U skladu s člankom 1. stavkom 10. tog zakona djelatnost pri kojoj „primatelj plaćanja daje platitelju gotovinu kao dio platne transakcije na izričit zahtjev korisnika platnih usluga, neposredno prije izvršenja platne transakcije u sklopu plaćanja za kupnju robe ili usluga” nije platna usluga. Iznimka iz članka 3. točke (o) Direktive 2007/64 nalazi se, među ostalim, u istom obliku, u članku 1. stavku 10. točki 14. tog zakona.

               13

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. prvom rečenicom Zakona o nadzoru platnih usluga, institucija za platni promet mora pribaviti pisano odobrenje od Bundesanstalta für Finanzdienstleistungsaufsicht (Savezni ured za nadzor financijskih usluga, Njemačka) kako bi na njemačkom području mogla pružati platne usluge.

               14

               U skladu s člankom 31. stavkom 1. tog zakona, kaznene sankcije se mogu primijeniti na svakoga tko pruža platne usluge a da nije pribavio odobrenje iz članka 8. stavka 1.

               15

               Članak 73. Strafgesetzbucha (Kazneni zakon) propisuje:
               „1.   Kada je počinjeno kazneno djelo i kada je njegov počinitelj ili sudionik pribavio kakvu korist s ciljem činjenja tog djela ili činjenjem tog djela, sud nalaže zapljenu te koristi, osim ako je to djelo dovelo do nastanka prava za oštećenu stranu čije bi izvršavanje omogućilo to da se od počinitelja ili sudionika povrati vrijednost stečena tim djelom.”
               2.   Naložena zapljena obuhvaća i ubrane plodove. Može se također proširiti i na stvari koje je počinitelj ili sudionik stekao cesijom stečene stvari ili u zamjenu za nju nakon njezina uništenja, oštećenja, gubitka posjeda ili stečenoga prava”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               F. Rasool je upravitelj društva RE, čija se djelatnost sastoji u upravljanju, u Njemačkoj, dvama automat klubovima opremljenima igraćim automatima. Do kraja 2012. godine društvo RE je klijentima automat klubova stavljalo na raspolaganje višenamjenske terminale koji su im omogućavali da novčanice zamijene za kovanice kao i da korištenjem bankovne kartice i s njom povezanoga Personal Identification Number (broj PIN), koje je izdala njihova banka, podignu gotovinu.

               17

               Društvo Telecash je upravljalo transakcijama i prijenosima koji su se izvršavali putem tih terminala, djelujući u svojstvu vanjskog pružatelja usluga (u daljnjem tekstu: mrežni operator). Mrežni operator je bio vlasnik višenamjenskih terminala i iznajmio ih je društvu RE.

               18

               Do svibnja 2011. uvjeti za pružanje usluge podizanja gotovine bili su sljedeći. Mrežni operator, nakon unošenja broja PIN, provjeravao je ima li bankovni račun klijenta dostatno pokriće i, u slučaju da ono postoji, omogućavao je podizanje gotovine. Mrežni operator se također brinuo za to da se društvu RE svaki put naknade iznosi koji odgovaraju iznosima koje su podignuli klijenti. Društvo RE sâmo nije primalo nikakvu naknadu za stavljanje na raspolaganje višenamjenskih terminala i plaćalo je mrežnom operatoru iznos od 0,13 eura po transakciji i fiksnu mjesečnu naknadu od 48 eura. Naposljetku, jedina aktivnost društva RE bila je punjenje gotovinom višenamjenskih terminala.

               19

               Započevši od lipnja 2011., nakon izmjene nacionalnog zakonodavstva, i kako bi moglo nastaviti pružati uslugu podizanja novca a da nema odobrenje kao pružatelj platnih usluga, društvo RE je djelomično izmijenilo načine rada višenamjenskih terminala postavljenih u automat klubovima, na način da nude opciju „cash back”. U skladu s tim načinom rada, klijenti su mogli podignuti novac s višenamjenskih terminala samo ako su istodobno zatražili bon u vrijednosti od 20 eura koji im omogućava ubacivanje kovanica u igraće automate. Banka klijenata je za taj iznos teretila račune klijenata, uz iznos podignut u gotovini.

               20

               S obzirom na to da se društvo RE trebalo smatrati „institucijom za platni promet” čak i uz takav način rada, koje je zbog toga podvrgnuto obvezi pribavljanja odobrenja, Staatsanwaltschaft Stuttgart (Državno odvjetništvo u Stuttgartu, Njemačka) pokrenuo je kazneni postupak protiv F. Rasola, u svojstvu upravitelja društva RE, jer je pružao platne usluge svjesno i bez odobrenja, uz povredu članka 8. Zakona o nadzoru platnih usluga. Na temelju članka 73. Kaznenog zakona, to tijelo je zatražilo zapljenu svih iznosa koje su društvu RE odobrile različite banke klijenata koji su izvršili podizanja. Bila je riječ o iznosu od 1096290 eura. Sud koji je uputio zahtjev, Amtsgericht Nürtingen (Općinski sud u Nürtingenu, Njemačka), presudom od 11. ožujka 2015. oslobodio je odgovornosti F. Rasoola, ocjenjujući da potonji nije pružao platne usluge u smislu Zakona o nadzoru platnih usluga.

               21

               Državno odvjetništvo u Stuttgartu uložilo je reviziju protiv te presude pred Oberlandesgerichtom Stuttgart (Visoki zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka), koji je presudom od 18. ožujka 2016. ukinuo presudu koju je 11. ožujka 2015. donio sud koji je uputio zahtjev, s obrazloženjem, među ostalim, da čak i ako upravljanje višenamjenskim terminalima nije bilo glavna djelatnost društva RE, potonje nije moglo izbjeći obvezu pribavljanja odobrenja na temelju članka 8. stavka 1. Zakona o nadzoru platnih usluga. Predmet je stoga vraćen sudu koji je uputio zahtjev na ponovno suđenje.

               22

               U tim okolnostima, taj sud smatra, kao prvo, da je djelatnost koju obavlja društvo RE obuhvaćena iznimkom iz članka 3. točke (o) Direktive 2007/64, s obrazloženjem, među ostalim, da to društvo, s jedne strane, nije bilo stranka „okvirnoga ugovora s klijentom koji podiže novac s računa za plaćanje” u smislu te odredbe te nije sklopilo nikakav ugovor s bankama tih klijenata koji podižu novac putem višenamjenskih terminala. S druge strane, taj sud smatra da nijedan zahtjev u vezi sa zaštitom potrošača ne opravdava obvezu za društvo RE da pribavi odobrenje za pružanje platnih usluga jer se njegova jedina aktivnost sastojala u punjenju višenamjenskih terminala gotovinom.

               23

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev smatra da, u svakom slučaju, djelatnost društva RE pripada, nakon prelaska na sustav „cash back”, u područje primjene članka 3. točke (e) Direktive 2007/64 i da, stoga, ta djelatnost nije podvrgnuta izdavanju odobrenja.

               24

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita Sud, s jedne strane, može li se usluga koju pruža RE kvalificirati kao „platna usluga”, osobito u mjeri u kojoj aktivnosti tog društva omogućuju, u smislu točke 2. Priloga Direktivi 2007/64, podizanje gotovine s računa za plaćanje.

               25

               S tim u vezi, on tvrdi da je punjenje višenamjenskih terminala gotovinom koje izvršava društvo RE zaista nudilo klijentima automat klubova stvarnu mogućnost podizanja gotovine. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, pojam „omogućuju” iz točke 2. Priloga Direktivi 2007/64 ne može obuhvaćati djelatnosti, poput onih koje u predmetnom slučaju obavlja društvo RE, koje su isključivo pomoćne prirode u odnosu na platne usluge koje pruža banka, odnosno one koje omogućuju otvaranje računa i obavljanje transakcija s njim u vezi putem bankovne kartice, i koje obavlja društvo, poput mrežnog operatora, koje povezuje višenamjenske terminale s bankovnim računima klijenata.

               26

               S druge strane, taj sud se pita može li se djelatnost koja se predbacuje društvu RE smatrati „platnom uslugom”, s obzirom na to da je riječ o usluzi koja se besplatno pruža klijentima automat kluba. Naime, takva besplatna usluga je isključivo pomoćnog karaktera u odnosu na glavnu djelatnost društva RE, odnosno upravljanje automat klubovima, na način da ne ispunjava uvjet iz članka 4. točke 3. Direktive 2007/64, prema kojem djelatnost pružatelja usluge mora biti poslovna aktivnost.

               27

               Kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev se pita povrjeđuje li postupak koji je pokrenulo državno odvjetništvo u Stuttgartu načela utvrđena u sudskoj praksi Suda prema kojima državne intervencije u području igara na sreću nisu opravdane kada predmetna država članica ne vodi sustavnu i usklađenu politiku, koja odgovara nužnom cilju, poput zaštite potrošača. Usto, taj je postupak arbitraran u mjeri u kojoj je nezakonito pružanje usluge podizanja novca, poput one koju je nudilo društvo RE, rijetko predmet kaznenog progona.

               28

               Na petom i posljednjem mjestu, sud koji je uputio zahtjev se pita je li državno odvjetništvo iz Stugartta, s obzirom na načelo pravne sigurnosti zajamčeno pravom Unije, na temelju članka 73. Kaznenog zakona moglo zatražiti zapljenu svih iznosa plaćenih klijentima automat klubova putem višenamjenskih terminala.

               29

               U tim je okolnostima Amtsgericht Nürtingen (Općinski sud u Nürtingenu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. točku (o) [Direktive 2007/64/EZ] tumačiti na način da omogućavanje podizanja gotovine u automat klubu s nacionalnom koncesijom na gotovinskom terminalu, koji je ujedno i automat za mijenjanje novca, korištenjem [bankovne] kartice i broja PIN, pri čemu bankovnu i tehničku provedbu usluge pruža vanjski pružatelj [poput mrežnog operatora], a stranka primi isplatu tek pošto mrežni operator nakon prethodne provjere pokrića na računu pošalje kod za odobrenje na terminal, dok upravitelj automat kluba samo puni višenamjenski stroj za mijenjanje novca i od banke koja vodi račun stranke koja diže novac primi knjižno odobrenje u visini podignutog iznosa, predstavlja djelatnost u smislu članka 3. točke (o) te direktive, za koju nije potrebno dobivanje odobrenja?

                        2.

                        Ako djelatnost opisana u prvom pitanju nije djelatnost u smislu članka 3. točke (o) [Direktive 2007/64]:
                        Treba li članak 3. točku (e) [Direktive 2007/64] tumačiti na način da omogućavanje podizanja gotovine unosom broja PIN, kao što je opisano u prvom pitanju, predstavlja djelatnost u smislu te odredbe, ako se istodobno s podizanjem gotovine izda bon u visini od 20 eura, koje se može unovčiti u automat klubu za korištenje kovanica u igraćem aparatu pod nadzorom automat kluba?
                        Ako djelatnost, kao što je opisana u prvom i drugom pitanju, nije jedna od djelatnosti iz članka 3. točke (o) i/ili (e) za koje se ta direktiva ne primjenjuje:

                        3.

                                 a)

                                 Treba li točku 2. Priloga Direktivi 2007/64/EZ tumačiti na način da djelatnost upravitelja automat kluba, kao što je opisana u prvom i drugom pitanju, predstavlja platnu uslugu za koju je potrebno dobivanje odobrenja iako upravitelj automat kluba ne vodi račun stranke koja podiže novac?

                        3.

                                 b)

                                 Treba li članak 4. točku 3. [Direktive 2007/64] tumačiti na način da djelatnost upravitelja automat kluba, kao što je opisana u prvom i drugom pitanju, predstavlja platnu uslugu u smislu te odredbe, ako upravitelj igračnice nudi tu uslugu besplatno?

                  U slučaju da Sud gore opisanu djelatnost smatra platnom uslugom za koju treba dobiti odobrenje:

                        4.

                        Treba li pravo Unije i Direktivu [2007/64] tumačiti na način da se protivi kaznenim sankcijama za upravljanje višenamjenskim terminalom u slučaju poput predmetnog, kada postoje istovrsni terminali u mnogim automat klubovima s državnom koncesijom kao i u kockarnicama s državnom koncesijom kojima djelomično upravlja država, a koji djeluju bez dozvole, a nadležno tijelo za izdavanje dozvola i provedbu nadzora se tomu ne protivi?

                  Ako je odgovor na četvrto pitanje također negativan:

                        5.

                        Treba li Direktivu [2007/64] i načela prava Unije o pravnoj sigurnosti i pravnoj jasnoći te članak 17. Povelje o temeljnim pravima tumačiti na način da se, u slučaju poput predmetnog, protivi upravnoj i sudskoj praksi prema kojoj državnoj riznici pripadaju novčani iznosi (zapljena) koje je upravitelj automat kluba stekao, putem usluge koju pruža mrežni operator, od stranaka koje su bankovnom karticom i brojem PIN podignule gotovinu i/ili bonove za korištenje na igraćim automatima, korištenjem višenamjenskih terminala koje je taj upravitelj napunio gotovinom, iako sva knjižna odobrenja odgovaraju samo iznosima koje su stranke podignule putem tih terminala u obliku gotovine i bonova za igranje na automatima?”

         Prethodna pitanja

            Treće pitanje

               30

               Svojim trećim pitanjem, koje treba prvo ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 3. Direktive 2007/64, u vezi s točkom 2. njezina priloga, tumačiti na način da je usluga podizanja gotovine, koju svojim klijentima nudi upravitelj automat kluba putem višenamjenskih terminala postavljenih u tim automat klubovima, „platna usluga” u smislu te direktive kada upravitelj tu uslugu pruža besplatno, kada ne izvršava nikakvu transakciju na računima za plaćanje tih klijenata i kada su djelatnosti koje on pritom obavlja ograničene na stavljanje na raspolaganje kao i punjenje gotovinom tih terminala.

               31

               S tim u vezi, članak 4. točka 3. Direktive 2007/64, u vezi s točkom 2. njezina priloga, kao „platnu uslugu” kvalificira poslovnu aktivnost koja omogućuje podizanje gotovine s računa za plaćanje te sve poslove potrebne za vođenje računa za plaćanje.

               32

               U ovom predmetu a da nije potrebno utvrditi predstavlja li predmetna usluga, zbog njezina navodnog nenaplatnog karaktera, poslovnu aktivnost koju obavlja društvo RE, treba napomenuti da se, prema zahtjevu za prethodnu odluku, to društvo ograničilo na iznajmljivanje i postavljanje višenamjenskih terminala u automat klubovima kao i na njihovo punjenje gotovinom.

               33

               Međutim, iako te aktivnosti predstavljaju prethodne radnje u vezi s transakcijama na računima za plaćanje klijenata automat klubova, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi to da je te poslove obavljao vanjski pružatelj usluge, odnosno mrežni operator. Naime, potonji je uspostavljao vezu između višenamjenskih terminala i bankovnih računa klijenata, prepoznavanjem njihove bankovne kartice i njihova broja PIN, omogućavajući na taj način podizanje gotovine.

               34

               U tim uvjetima, ne može se zaključiti da usluga, poput one koju pruža društvo RE putem višenamjenskih terminala, omogućuje „podizanje gotovine s računa za plaćanje” u smislu točke 2. Priloga Direktivi 2007/64. Među ostalim, Sud ne raspolaže nikakvim podacima koji pokazuju to da je to društvo obavljalo, pri toj usluzi, „sve poslove potrebne za vođenje računa za plaćanje”, u smislu te odredbe.

               35

               Taj zaključak podupire, kao prvo, tumačenje konteksta u kojem se nalazi članak 4. točka 3. Direktive 2007/64 kao i točka 2. njezina priloga.

               36

               Naime, iz uvodne izjave 6. te direktive proizlazi to da ona ne provodi potpuno usklađivanje u području platnih usluga. Stoga, u skladu s tom uvodnom izjavom, primjenu Direktive 2007/64 trebalo bi ograničiti na pružatelje platnih usluga čija je „glavna aktivnost” pružanje platnih usluga korisnicima tih usluga.

               37

               Međutim, prepuštajući sudu koji je uputio zahtjev tu ocjenu, iz spisa podnesenoga Sudu proizlazi to da je glavna djelatnost društva RE bila upravljanje automat klubovima i da su, u tom kontekstu, aktivnosti u vezi s višenamjenskim terminalima bile obuhvaćene uslugom koja je isključivo pomoćnog karaktera toj djelatnosti.

               38

               Kao drugo, budući da društvo RE nije obavljalo nikakve transakcije na računima klijenata automat klubova, zahtjevi u vezi sa zaštitom potrošača, kao adresata platnih usluga, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 20., 22., 26., 36. i 54. Direktive 2007/64, ne opravdavaju kvalifikaciju kao „platne usluge”, u smislu te direktive, usluge podizanja gotovine, poput one koju nudi društvo RE.

               39

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti na način da članak 4. točku 3. Direktive 2007/64, u vezi s točkom 2. njezina priloga, treba tumačiti na način da usluga podizanja gotovine, koju svojim klijentima nudi upravitelj automat kluba putem višenamjenskih terminala postavljenih u tim automat klubovima, nije „platna usluga” u smislu te direktive kada upravitelj ne izvršava nikakvu transakciju na računima za plaćanje tih klijenata i kada su aktivnosti koje on pritom obavlja ograničene na stavljanje na raspolaganje kao i punjenje gotovinom tih terminala.

            Prvo, drugo, četvrto i peto pitanje

               40

               S obzirom na odgovor na treće pitanje, ne treba odgovoriti na prvo, drugo, četvrto i peto prethodno pitanje.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. točku 3. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ, u vezi s točkom 2. njezina priloga, treba tumačiti na način da usluga podizanja gotovine, koju svojim klijentima nudi upravitelj automat kluba putem višenamjenskih terminala postavljenih u tim klubovima, nije „platna usluga” u smislu te direktive kada upravitelj ne izvršava nikakvu transakciju na računima za plaćanje tih klijenata i kada su aktivnosti koje on pritom obavlja ograničene na stavljanje na raspolaganje kao i punjenje gotovinom tih terminala.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački