title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. srpnja 2018.#Szef Krajowej Administracji Skarbowej protiv Gmina Ryjewo.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 167., 168. i 184. – Odbitak pretporeza – Ispravak – Nepokretna imovina stečena kao kapitalna dobra – Prvotno korištenje za aktivnost koja ne daje pravo na odbitak a potom i za aktivnost koja podliježe PDV-u – Javno tijelo – Svojstvo poreznog obveznika u trenutku oporezive transakcije.#Predmet C-140/17.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      25. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 167., 168. i 184. – Odbitak pretporeza – Ispravak – Nepokretna imovina stečena kao kapitalna dobra – Prvotno korištenje za aktivnost koja ne daje pravo na odbitak a potom i za aktivnost koja podliježe PDV‑u – Javno tijelo – Svojstvo poreznog obveznika u trenutku oporezive transakcije”
      U predmetu C‑140/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 22. prosinca 2016., koju je Sud zaprimio 17. ožujka 2017., u postupku

         Szef Krajowej Administracji Skarbowej

      protiv

         Gmina Ryjewo,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Szef Krajowej Administracji Skarbowej, J. Kaute i B. Kołodziej, u svojstvu agenata,

               –

               za Gmina Ryjewo, M. Gizicki, adwokat, i B. Rasz, doradca podatkowy,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk‑Szaładzińska, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, F. Clotuche‑Duvieusart i M. Ł. Habiak, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 167., 168. i 184. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.) i načela neutralnosti poreza na dodanu vrijednost (PDV).

               2

               Ovaj je zahtjev postavljen u okviru spora između Szef Krajowej Administracji Skarbowej (ravnatelj državne porezne uprave, Poljska) i Gmine Ryjewo (Općina Ryjewo, u daljnjem tekstu: općina) povodom odluke Minister Finansów (ministar financija, Poljska, u daljnjem tekstu: ministar) kojom se općini odbija ispravak odbitka ulaznog PDV‑a plaćenog za nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalno dobro koja se prvo koristila za aktivnost oslobođenu od PDV‑a a potom i za oporezivu aktivnost.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Člankom 2. stavkom 1. Direktive 2006/112 određuje se:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               […]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav”.

               4

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. te direktive:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ,gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               5

               Člankom 13. stavkom 1. navedene direktive propisuje se:
               „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.
               Međutim, kad sudjeluju u takvim aktivnostima ili transakcijama smatraju se poreznim obveznicima u pogledu onih aktivnosti ili transakcija gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.
               […]”

               6

               Člankom 63. iste direktive određuje se:
               „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.”

               7

               Članak 167. Direktive 2006/112 glasi kako slijedi:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               8

               Člankom 168. te direktive propisuje se:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               9

               U skladu s člankom 184. navedene direktive:
               „Početni odbitak se ispravlja ako je odbitak viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.”

               10

               U skladu s člankom 185. stavkom 1. iste direktive:
               „Ispravak se posebno obavlja ako nakon obračuna PDV‑a dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka, primjerice u slučaju otkazivanja kupovine ili ostvarenog sniženja cijena.”

               11

               Članci 187. i 189. Direktive 2006/112 sadržavaju pravila u području ispravka za kapitalna dobra, a osobito o razdoblju ispravka koji se primjenjuje na nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalna dobra.

            Poljsko pravo

               12

               Člankom 15. Ustawa o podatku od towarów i usług (Zakon o porezu na robu i usluge) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54, pozicija 535), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), propisuje se:
               „1.   Poreznim obveznicima smatraju se pravne osobe, organizacijske jedinice koje nemaju pravnu osobnost i fizičke osobe koje samostalno obavljaju neku gospodarsku aktivnost iz stavka 2. bez obzira na svrhu ili rezultat takve aktivnosti.
               2.   Gospodarskom aktivnošću smatra se svaka aktivnost proizvođača, trgovaca ili pružatelja usluga, uključujući gospodarskih subjekata koji iskorištavaju prirodne resurse, i poljoprivrednika, kao i slobodna zanimanja. Gospodarskom aktivnošću osobito se smatra trajna uporaba robe ili nematerijalne imovine i prava radi ostvarivanja prihoda.
               […]
               6.   Ne smatraju se poreznim obveznicima tijela javne vlasti ni uredi tih tijela koja ih podupiru u zadaćama koje imaju na temelju posebnih propisa i za čije izvršenje su imenovani, osim kada se radi o transakcijama koje su obavljene na temelju privatnopravnih ugovora.”

               13

               Člankom 86. stavkom 1. Zakona o PDV‑u određuje se:
               „Podložno članku 114., članku 119. stavku 4., članku 120. stavcima 17. i 19. kao i članku 124. te ako se robu ili usluge koristi radi obavljanja oporezivih transakcija, porezni obveznici navedeni u članku 15. imaju pravo iznos plaćenog pretporeza odbiti od iznosa PDV‑a koji se duguje.”

               14

               U skladu s člankom 91. tog zakona:
               „[…]
               2.   Što se tiče robe i usluga koje, na temelju odredaba o porezu na povlastice, porezni obveznik pridružuje materijalnoj i nematerijalnoj fiksnoj imovini podložnoj amortizaciji, kao i što se tiče zemljišta i prava zakupa nad materijalnom i nematerijalnom fiksnom imovinom stjecatelja, s iznimkom onih čija početna vrijednost ne prelazi 15000 [poljskih zlota (PLN)], porezni obveznik provodi ispravak predviđen stavkom 1. tijekom razdoblja od pet godina računajući od godine u kojoj je započeto korištenje, ili od deset godina što se tiče zemljišta i prava zakupa.
               […]
               7.   Stavci 1. do 6. primjenjuju se mutatis mutandis kad porezni obveznik ima pravo odbitka ukupnog plaćenog ulaznog poreza za robu ili uslugu koju je dotični koristio, i tim se odbitkom i okoristio, ili kad nema pravo na odbitak, ali ga je imao slijedom izmjene prava na odbitak ulaznog poreza plaćenog na tu robu ili uslugu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Od 2005. općina je registrirana kao obveznik PDV‑a.

               16

               Tijekom 2009. i 2010. općina je dala izgraditi kulturni centar. U okviru te izgradnje isporučene su joj roba i usluge za koje je platila PDV. Kada je kulturni centar bio završen, 2010., besplatno je dodijeljen općinskom kulturnom centru na upravljanje.

               17

               Tijekom 2014. općina je izrazila svoju namjeru da prenese tu nekretninu u svoje vlasništvo i preuzme upravljanje nad njom. Potom ju je željela dati na besplatnu uporabu za potrebe stanovništva općine, ali i naplatnu, iznajmljivati je u komercijalne svrhe. Što se tiče naplatne uporabe, općina je izričito izrazila namjeru da izdaje račune koji uključuju PDV. Do toga dana općina još nije bila odbila PDV koji je platila za ostvarenje tog ulaganja.

               18

               Kada mu je općina postavila zahtjev za tumačenje odredbi poreznog prava, ministar je odlukom od 28. svibnja 2014. zaključio da ona na temelju, osobito, članka 91. stavaka 2. i 7. Zakona o PDV‑u ne može imati pravo na ispravak prava na odbitak PDV‑a, prije svega zato što, s obzirom na to da je dotičnu robu i usluge stekla radi besplatnog stavljanja nekretnine na raspolaganje općinskom kulturnom centru, nije stekla tu robu radi gospodarske aktivnosti i stoga nije djelovala u svojstvu obveznika PDV‑a.

               19

               Presudom od 18. studenoga 2014. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku (Vojvodski upravni sud u Gdanjsku, Poljska) prihvatio je žalbu koju je općina podnijela protiv ministrove odluke od 28. svibnja 2014.

               20

               Taj sud smatrao je da prvotno korištenje robe i usluga poreznog obveznika u svrhe obavljanja aktivnosti koje ne podliježu PDV‑u njega ne lišavaju prava da kasnije odbije plaćeni pretporez ako je izmijenjena namjena navedene robe i usluga i ako su oni potom korišteni za izvršavanje oporezivih transakcija. U tom pogledu općini se ne može valjano prigovoriti da u svojem zahtjevu, o kojem je donesena odluka od 28. svibnja 2014., kada je stekla nekretninu, nije izričito izrazila namjeru da je koristi u okviru gospodarske aktivnosti.

               21

               Budući da mu je ministar podnio žalbu u kasacijskom postupku, sud koji je uputio zahtjev, Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), pita se ima li, sukladno člancima 167., 168. i 184. Direktive 2006/112, općina pravo da ispravkom odbije PDV koji je plaćen kao pretporez na troškove ulaganja ako je kapitalno dobro o kojem je riječ prvo bilo korišteno za aktivnost koja ne podliježe PDV‑u, u ovom slučaju u okviru izvršenja zadaća općine kao tijela javne vlasti, a potom i za izvršavanje oporezivih transakcija.

               22

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da iz presude od 2. lipnja 2005., Waterschap Zeeuws Vlaanderen (C‑378/02, EU:C:2005:335), slijedi da na to pitanje treba odgovoriti negativno jer iz te presude proizlazi da javnopravno tijelo koje je djelovalo kao tijelo javne vlasti u trenutku stjecanja kapitalnog dobra, a ne u svojstvu poreznog obveznika, nema nikakvo pravo odbiti PDV koji je plaćen za to dobro, a što uključuje slučaj u kojem je to tijelo potom djelovalo kao porezni obveznik.

               23

               Međutim, uputa dana u toj presudi postala je nejasna jer je svojim rješenjem od 5. lipnja 2014., Gmina Międzyzdroje (C‑500/13, EU:C:2014:1750), Sud smatrao da je ispravak odbitaka načelno dopušten u slučaju u kojem je dotična općina izmijenila namjenu nepokretne imovine stečene kao kapitalnog dobra na način da je to dobro prvo bilo namijenjeno uporabi koja ne daje pravo na odbitak PDV‑a, a zatim uporabi koja daje pravo na takav odbitak.

               24

               U tom pogledu postavlja se pitanje treba li važnost pridati činjenici je li općina u trenutku stjecanja kapitalnog dobra izričito izrazila svoju namjeru da je u budućnosti koristi i za izvršenje oporezivih transakcija ili nije.

               25

               Bez takvog izraza namjere postavlja se i pitanje treba li svojstvo na temelju kojeg je tijelo javne vlasti djelovalo ocjenjivati isključivo s obzirom na prvo korištenje kapitalnog dobra ili treba uzeti u obzir i druge kriterije.

               26

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ima li općina, s obzirom na članke 167., 168. i 184. i sljedeće Direktive [2006/112] kao i na načelo neutralnosti, pravo na odbitak (ispravkom) ulaznog PDV‑a plaćenog na svoje troškove ulaganja, kada

                                 –

                                 se proizvedeno (stečeno) kapitalno dobro isprva koristilo za svrhe koje nisu podlijegale oporezivanju (za izvršavanje zadaća tijela javne vlasti od strane općine u okviru njezinih javnih ovlasti),

                                 –

                                 ali se promijenio način korištenja kapitalnog dobra i općina ga sada koristi i za oporezive transakcije?

                        2.

                        Je li za odgovor na prvo pitanje važno to da u trenutku proizvodnje odnosno stjecanja kapitalnog dobra namjera općine da to dobro koristi za oporezive transakcije nije bila jasno izražena?

                        3.

                        Je li za odgovor na prvo pitanje važno to da se kapitalno dobro koristi i za oporezive, ali i za neoporezive transakcije (za izvršavanje zadaća tijela javne vlasti od strane općine) i da se konkretni troškovi ulaganja objektivno ne mogu pripisati jednoj od navedenih vrsta transakcija?”

         O prethodnim pitanjima

               27

               Svojim trima pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 167., 168. i 184. Direktive 2006/112 i načelo neutralnosti PDV‑a tumačiti na način da im se protivi to da javnopravno tijelo ima pravo na ispravak odbitaka PDV‑a koji je plaćen na nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalno dobro u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj prilikom stjecanja tog dobra, s jedne strane, potonje može po svojoj prirodi biti korišteno i za oporezovane i za neoporezovane aktivnosti, ali je prvo korišteno za neoporezovane aktivnosti, i, s druge strane, to javno tijelo nije izričito izrazilo namjeru da to dobro koristi za oporezovanu aktivnost, ali nije ni isključilo da će se možda koristiti u takvu svrhu.

               28

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a koji su dužni platiti odbiju pretporez koji moraju platiti ili koji su platili za primljenu robu i usluge predstavlja temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a koje je uspostavljeno zakonodavstvom Unije (vidjeti, među ostalim, presudu od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 37.).

               29

               Svrha je režima odbitaka u cijelosti rasteretiti poreznog obveznika tereta PDV‑a dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Zajednički sustav PDV‑a osigurava dakle neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o ciljevima ili rezultatima tih aktivnosti, pod uvjetom da navedene aktivnosti same podliježu PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Kao što je Sud više puta naglasio, pravo na odbitak iz članka 167. i sljedećih u Direktivi 2006/112 čini sastavni dio mehanizma PDV‑a te se, načelno, ne može ograničiti. Posebno, to se pravo neposredno ostvaruje za sve poreze koji se odnose na ulazne transakcije (presuda od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 39. i navedena sudska praksa).

               31

               Odredbe članka 187. Direktive br. 2006/112 obuhvaćaju ispravke odbitaka, poput ovih iz glavnog postupka, u kojima se kapitalno dobro za čije korištenje ne postoji pravo odbitka nastavno počinje koristiti u svrhe za koje to pravo odbitka postoji (rješenje od 5. lipnja 2014., Gmina Międzyzdroje, C‑500/13, EU:C:2014:1750, t. 23. i navedena sudska praksa).

               32

               Sustav ispravka odbitaka sadržava ključni element sustava koji je uvela Direktiva br. 2006/112, a čiji je cilj osigurati točnost odbitaka i neutralnost poreznog opterećenja (rješenje od 5. lipnja 2014., Gmina Międzyzdroje, C‑500/13, EU:C:2014:1750, t. 24. i navedena sudska praksa).

               33

               Međutim, pravo na odbitak PDV‑a podređeno je poštovanju i materijalnih i formalnih zahtjeva ili uvjeta (presuda od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 40. i navedena sudska praksa).

               34

               Tako, što se tiče navedenih materijalnih zahtjeva ili uvjeta, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda iz članka 168. Direktive 2006/112 proizlazi da samo osoba koja ima svojstvo poreznog obveznika i koja djeluje kao takav u trenutku stjecanja robe ima pravo na odbitak na ime te robe i može odbiti PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen za tu robu ako je koristi u svrhu svojih oporezovanih transakcija (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 1991., Lennartz, C‑97/90, EU:C:1991:315, t. 8., i od 22. listopada 2015., Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U skladu s člancima 63. i 167. Direktive 2006/112, pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza, odnosno prilikom isporuke robe (presuda od 22. ožujka 2012., Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 36. i navedena sudska praksa).

               36

               Ta načela primjenjuju se i u situaciji u kojoj je dotična osoba javnopravno tijelo koje zahtijeva pravo na ispravak odbitaka PDV‑a na temelju članka 184. i sljedećih Direktive 2006/112 (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2005., Waterschap Zeeuws Vlaanderen, C‑378/02, EU:C:2005:335, t. 39.).

               37

               Iz toga proizlazi da, ako javno tijelo poput, u ovom slučaju, općine u trenutku stjecanja kapitalnog dobra djeluje kao tijelo javne vlasti u smislu članka 13. stavka 1. Direktive 2006/112 i, slijedom toga, u svojstvu osobe koja nije porezni obveznik, ono u načelu ne raspolaže nikakvim pravom na ispravak odbitaka u vezi s tim dobrom, čak i ako je ono potom korišteno za oporezovanu aktivnost (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2005., Waterschap Zeeuws Vlaanderen, C‑378/02, EU:C:2005:335, t. 44.).

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanje je li u trenutku u kojem mu je dobro isporučeno porezni obveznik djelovao kao porezni obveznik, odnosno za potrebe gospodarske aktivnosti, činjenično je pitanje koje je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita u pogledu svih okolnosti slučaja, među kojima su vrsta robe o kojoj je riječ i razdoblje proteklo između stjecanja robe i njezina korištenja u svrhu gospodarske aktivnosti poreznog obveznika (vidjeti u tom smislu osobito presude od 11. srpnja 1991., Lennartz, C‑97/90, EU:C:1991:315, t. 21., i od 22. listopada 2015., Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, t. 21.).

               39

               Tim ispitivanjem nastoji se provjeriti je li porezni obveznik stekao ili proizveo dotična kapitalna dobra s namjerom, potvrđenom objektivnim elementima, obavljanja gospodarske aktivnosti i, posljedično, je li djelovao kao porezni obveznik u smislu članka 9. stavka 1. Direktive 2006/112 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, t. 20.).

               40

               U ovom slučaju, iako se nacionalnim zakonodavstvom u glavnom predmetu za nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalno dobro propisuje razdoblje ispravka od pet odnosno deset godina od početka korištenja dotičnog dobra, iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je zahtjev općine podnesen četiri godine nakon što je općinski kulturni centar počeo koristiti nekretninu koja mu besplatno dodijeljena na upravljanje.

               41

               Osim toga i pod uvjetom ispitivanja od strane suda koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju nesporno je da je općina prilikom stjecanja nepokretne imovine stečene kao kapitalnog dobra o kojoj je riječ u glavnom postupku djelovala u istim uvjetima kao pojedinac koji želi izgraditi nekretninu a da pritom u tu svrhu nije koristila ovlasti javne vlasti. Iz toga, sukladno članku 13. stavku 1. Direktive 2006/112 i s njim povezanom sudskom praksom proizlazi da općina, kada je kupila dotičnu nekretninu, nije djelovala u svojem svojstvu tijela javne vlasti.

               42

               Slijedom toga, situacija o kojoj je riječ razlikuje se od one u vezi s kojom je donesena presuda od 2. lipnja 2005., Waterschap Zeeuws Vlaanderen (C‑378/02, EU:C:2005:335), u kojoj je javno tijelo o kojem je riječ steklo kapitalno dobro kao tijelo javne vlasti u smislu navedenog članka 13. stavka 1. i, slijedom toga, u svojstvu osobe koja nije porezni obveznik.

               43

               Drugi element po kojem se situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje od one u kojoj je donesena ta presuda počiva u činjenici da je općina u ovom slučaju prilikom stjecanja nepokretne imovine stečene kao kapitalnog dobra tijekom 2010. bila registrirana još od 2005. kao obveznik PDV‑a.

               44

               Usto, situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje se od one u vezi s kojom je donesena presuda od 30. ožujka 2006., Uudenkaupungin kaupunki (C‑184/04, EU:C:2006:214), u kojoj je bilo nesporno da je dotični finski grad prilikom stjecanja nekretnina djelovao u svojstvu poreznog obveznika jer su ta stjecanja bila izvršena u svrhu gospodarske aktivnosti, odnosno iznajmljivanja nekretnina koje su bile predmet tih stjecanja.

               45

               Situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje se i od one u vezi s kojom je doneseno rješenje od 5. lipnja 2014., Gmina Międzyzdroje (C‑500/13, EU:C:2014:1750), jer je, kao što proizlazi iz točke 11. tog rješenja, poljska općina o kojoj je riječ djelovala kao porezni obveznik te je sud koji je uputio zahtjev istaknuo da je već tijekom radova izgradnje nekretnine ta općina izričito izjavila da želi dati nekretninu u najam trgovačkom društvu koje će joj plaćati najamninu.

               46

               Nasuprot tomu, u okviru glavnog predmeta općina je tek nakon isporuke nekretnine o kojoj je riječ izjavila svoju namjeru da je želi dati u najam u komercijalne svrhe.

               47

               Međutim, iako nedvojbena i izričita izjava namjere korištenja dobra u gospodarske svrhe prilikom njezina stjecanja može biti dovoljna kako bi se zaključilo da je porezni obveznik stekao dobro djelujući kao takav, nepostojanje takve izjave ne isključuje da se takva namjera može izraziti prešutno.

               48

               Točno je da je u ovom slučaju u trenutku isporuke nekretnine o kojoj je riječ u glavnom postupku jedina izražena namjera općine bila ta da je koristi u javne svrhe kao kulturni centar. Iako se potom ta namjera konkretizirala besplatnim stavljanjem na raspolaganje tog dobra u korist općinskog kulturnog centra, navedeno korištenje ipak ne isključuje samo po sebi da se navedeno dobro barem djelomično koristi u gospodarske svrhe, primjerice u okviru transakcije najma.

               49

               S obzirom na to, vrsta robe, koja je prema sudskoj praksi Suda na koju se podsjeća u točki 38. ove presude čimbenik koji treba uzeti u obzir kada je riječ o određivanju je li u trenutku kada mu je nekretnina bila isporučena porezni obveznik djelovao kao takav, može upućivati na to da je općina namjeravala djelovati kao porezni obveznik.

               50

               Također, činjenica da je općina već prije isporuke i stjecanja nekretnine o kojoj je riječ u glavnom postupku bila registrirana kao obveznik PDV‑a indicija je u tom smislu.

               51

               Nasuprot tomu, samo po sebi nevažno je da dotično dobro nije odmah korišteno za oporezovane transakcije jer izvršeno korištenje dobra određuje samo opseg početnog odbitka ili kasnijeg mogućeg ispravka, ali ne utječe na nastanak prava na odbitak (vidjeti u tom smislu presudu od 30. ožujka 2006., Uudenkaupungin kaupunki, C‑184/04, EU:C:2006:214, t. 39.).

               52

               Slijedom toga, iako se u okviru svojeg prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev poziva na činjenicu da je prvotno korištenje nekretnine bilo „za izvršavanje zadaća tijela javne vlasti od strane općine u okviru njezinih javnih ovlasti”, ta činjenica, pod pretpostavkom da se dokaže, a što općina osporava, ne prejudicira odgovor na zasebno pitanje je li u trenutku kada je steklo dobro to tijelo javne vlasti djelovalo kao porezni obveznik, što mu daje pravo na odbitak u vezi s tim dobrom, nego čini indiciju da općina nije djelovala u svojem svojstvu poreznog obveznika.

               53

               U situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj prilikom stjecanja nepokretne imovine stečene kao kapitalnog dobra koje po svojoj prirodi može biti korišteno i za oporezovane i za neoporezovane aktivnosti, javno tijelo koje već ima svojstvo poreznog obveznika nije izričito izrazilo namjeru korištenja tog dobra za oporezovanu aktivnost, ali nije ni isključilo da će se njime možda koristiti u takvu svrhu, početno korištenje takvog dobra za neoporezive aktivnosti ne sprečava da se nakon ispitivanja svih činjenica, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da izvrši, zaključi da je, kao što je spomenuto u točki 38. ove presude, ispunjen uvjet koji se postavlja člankom 168. Direktive 2006/112, a prema kojem porezni obveznik mora djelovati u svojem svojstvu poreznog obveznika u trenutku u kojem je stekao dotično dobro.

               54

               U tom pogledu, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 55. svojega mišljenja, ispitivanje u svakom pojedinačnom slučaju je li taj uvjet ispunjen treba provesti s obzirom na opsežnu ocjenu pojma stjecanja u „svojstvu poreznog obveznika”.

               55

               Naime, opsežnost takve ocjene nalaže se vodeći računa o svrsi sustava odbitaka i, slijedom toga, ispravaka, a koji se, kao što se podsjeća u točkama 29. do 31. ove presude, sastoji od osiguravanja neutralnosti poreznog opterećenja svih gospodarskih aktivnosti, načela iz kojeg proizlazi da općenito svaki subjekt mora moći odmah izvršavati svoje pravo na odbitak za sve poreze koje su unaprijed opteretile izvršene transakcije s obzirom na to da se točnost odbitaka po potrebi može osigurati a posteriori ispravcima.

               56

               Naposljetku, na ispitivanje uvjeta postavljenog člankom 168. Direktive 2006/112, prema kojem porezni obveznik mora djelovati u svojem svojstvu poreznog obveznika u trenutku u kojem stječe dobro, ne utječe činjenica da je teško, gotovo nemoguće, objektivno raspodijeliti konkretne troškove ulaganja između oporezovanih i neoporezovanih transakcija.

               57

               Ta raspodjela posebno je uređena pravilima koja se odnose na udio poreza za odbitak, sadržanima u člancima 173. do 175. Direktive 2006/112. Izračun udjela odbitka za određivanje iznosa PDV‑a koji se može odbiti načelno se odnosi samo na robu i usluge koje porezni obveznik koristi i u transakcijama kod kojih postoji pravo na odbitak i u transakcijama kod kojih ne postoji pravo na odbitak (vidjeti, među ostalim, presudu od 14. prosinca 2016., Mercedes Benz Italia, C‑378/15, EU:C:2016:950, t. 34.).

               58

               Osim toga, države članice imaju diskrecijsko pravo utvrđivanja metoda i kriterija raspodjele iznosa ulaznog PDV‑a između gospodarskih aktivnosti i negospodarskih aktivnosti na temelju kojih se stječe pravo na odbitak te prilikom izvršavanja tog prava moraju uzeti u obzir cilj i strukturu te direktive i na temelju toga propisati način izračuna koji objektivno odražava udio stvarnog uračunavanja ulaznih troškova za svaku od te dvije aktivnosti (presuda od 6. rujna 2012., Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 42.).

               59

               Slijedom toga, na postavljena pitanja treba odgovoriti da članke 167., 168. i 184. Direktive 2006/112 i načelo neutralnosti PDV‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi to da javnopravno tijelo ima pravo na ispravak odbitaka PDV‑a na nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalno dobro u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj prilikom stjecanja tog dobra, s jedne strane, potonje može po svojoj prirodi biti korišteno i za oporezovane i za neoporezovane aktivnosti, ali je prvo korišteno za neoporezovane aktivnosti, i, s druge strane, to javno tijelo nije izričito izrazilo namjeru da to dobro koristi za oporezovanu aktivnost, ali nije ni isključilo da će se možda koristiti u takvu svrhu, pod uvjetom da iz ispitivanja svih činjeničnih okolnosti, a što je na nacionalnom sudu da izvrši, proizlazi da je ispunjen uvjet postavljen člankom 168. Direktive 2006/112, prema kojem porezni obveznik mora djelovati u svojem svojstvu poreznog obveznika u trenutku u kojem je izvršio to stjecanje.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članke 167., 168. i 184. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost i načelo neutralnosti poreza na dodanu vrijednost (PDV) treba tumačiti na način da im se ne protivi to da javnopravno tijelo ima pravo na ispravak odbitaka PDV‑a na nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalno dobro u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj prilikom stjecanja tog dobra, s jedne strane, potonje može po svojoj prirodi biti korišteno i za oporezovane i za neoporezovane aktivnosti, ali je prvo korišteno za neoporezovane aktivnosti, i, s druge strane, to javno tijelo nije izričito izrazilo namjeru da to dobro koristi za oporezovanu aktivnost, ali nije ni isključilo da će se možda koristiti u takvu svrhu, pod uvjetom da iz ispitivanja svih činjeničnih okolnosti, a što je na nacionalnom sudu da izvrši, proizlazi da je ispunjen uvjet postavljen člankom 168. Direktive 2006/112, prema kojem porezni obveznik mora djelovati u svojem svojstvu poreznog obveznika u trenutku u kojem je izvršio to stjecanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 25. srpnja 2018.#Société des produits Nestlé SA i dr. protiv Mondelez UK Holdings & Services Ltd.#Žalba – Žig Europske unije – Trodimenzionalni žig u obliku ploče čokolade s četiri reda – Žalba protiv obrazloženja – Nedopuštenost – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 3. – Dokaz razlikovnog karaktera stečenog uporabom.#Spojeni predmeti C-84/17 P, C-85/17 P i C-95/17 P.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      25. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Žig Europske unije – Trodimenzionalni žig u obliku ploče čokolade s četiri reda – Žalba protiv obrazloženja – Nedopuštenost – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 3. – Dokaz razlikovnog karaktera stečenog uporabom”
      U spojenim predmetima C‑84/17 P, C‑85/17 P i C‑95/17 P,
      povodom triju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, od kojih su prve dvije podnesene 15. veljače 2017., a posljednja 22. veljače 2017.,

         Société des produits Nestlé SA, sa sjedištem u Veveyju (Švicarska), koji zastupaju G. S. P. Vos, advocaat, i S. Malynicz, QC,
      tužitelj,
      koju podupiru:

         European Association of Trade Mark Owners (Marques), sa sjedištem u Leicesteru (Ujedinjena Kraljevina), koju zastupa M. Viefhues, Rechtsanwalt,
      intervenijent u žalbenom postupku,
      a druge stranke postupka su:

         Mondelez UK Holdings & Services Ltd, ranije Cadbury Holdings Ltd, sa sjedištem u Uxbridgeu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupaju T. Mitcheson, QC, i J. Lane Heald, barrister, koje su ovlastili P. Walsh i J. Blum, solicitors,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju (C‑84/17 P),

         Mondelez UK Holdings & Services Ltd, prije Cadbury Holdings Ltd, sa sjedištem u Uxbridgeu, koji zastupaju T. Mitcheson, QC, i J. Lane Heald, barrister, koje su ovlastili P. Walsh, J. Blum i C. MacLeod, solicitors,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,

         Société des produits Nestlé SA, sa sjedištem u Veveyju , koji zastupaju G. S. P. Vos, advocaat, i S. Malynicz, QC,
      intervenijent u prvom stupnju (C‑85/17 P),
      i

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Mondelez UK Holdings & Services Ltd, prije Cadbury Holdings Ltd, sa sjedištem u Uxbridgeu, koji zastupaju T. Mitcheson, QC, i J. Lane Heald, barrister, koje su ovlastili P. Walsh i J. Blum, solicitors,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Société des produits Nestlé SA, sa sjedištem u Veveyju, koji zastupaju G. S. P. Vos, advocaat, i S. Malynicz, QC,
      intervenijent u prvom stupnju (C‑95/17 P),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. veljače 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojim žalbama Société des produits Nestlé SA (u daljnjem tekstu: Nestlé), Mondelez UK Holdings & Services Ltd, prije Cadbury Holdings Ltd (u daljnjem tekstu: Mondelez) i Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 15. prosinca 2016., Mondelez UK Holdings & Services/EUIPO – Société des produits Nestlé (oblik čokoladne ploče) (T‑112/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:735), kojim je poništena odluka drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 11. prosinca 2012. (predmet R 513/2011‑2) o postupku za proglašavanje žiga ništavim između društva Cadbury Holdings i Nestlé (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Članak 1. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) određuje:
               „Žig [Europske unije] ima jedinstveni karakter. Ima jednak učinak u cijeloj [Uniji]: ne smije se registrirati, ne smije se prenositi ili ne smije ga se odreći, ne smije biti predmetom odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim i njegova se uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu [Europsku uniju]. To se načelo primjenjuje, osim ako je drukčije određeno u ovoj uredbi.”

               3

               Članak 7. iste uredbe propisivao je:
               „1.   Neće se registrirati sljedeće:
               […]

                        (b)

                        žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter;

                  […]
               2.   Stavak 1. primjenjuje se neovisno o tome što razlozi za nemogućnost registracije postoje samo u jednom dijelu [Unije].
               3.   Stavak 1. točke (b), (c) i (d) ne primjenjuju se ako je žig slijedom njegove uporabe stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge za koje je zatražena registracija.”

               4

               Članak 52. navedene uredbe glasi:
               „1.   Žig [Europske unije] proglašava se ništavim na zahtjev podnesen [EUIPO‑u] ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:

                        (a)

                        kad je žig [Europske unije] registriran protivno odredbama članka 7.;

                  […]
               2.   Kad je žig [Europske unije] registriran protivno odredbama članka 7. stavka 1. točaka (b), (c) ili (d), ipak ne može biti proglašen ništavim, ako je zbog svoje uporabe nakon registracije stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran.
               3.   Kad razlozi za ništavost postoje u odnosu na samo neke proizvode ili usluge za koje je žig [Europske unije] registriran, taj se žig proglašava ništavim u odnosu na samo te proizvode ili usluge.”

               5

               Članak 65. iste uredbe određuje:
               „1.   Protiv odluka žalbenih vijeća po žalbama mogu se podnositi tužbe Sudu.
               2.   Tužba se može podnijeti zbog nenadležnosti, bitnih povreda pravila postupka, povrede Ugovora, povrede ove uredbe ili bilo kojeg pravnog pravila koje se odnosi na njihovu primjenu ili zlouporabu ovlasti.
               3.   Sud je nadležan za poništavanje ili izmjenu osporavane odluke.
               4.   Tužbu može podnijeti svaka stranka u postupku pred žalbenim vijećem za koju je njegova odluka nepovoljna.
               5.   Tužba se podnosi Sudu u roku od dva mjeseca od datuma obavijesti o odluci žalbenog vijeća.
               6.   [EUIPO] je obvezan poduzeti potrebne mjere kako bi postupio u skladu s presudom Suda.”

         Činjenična osnova spora

               6

               Činjenična osnova spora izložena je u točkama 1. do 11. pobijane presude te ju je za potrebe ovog postupka moguće sažeti na sljedeći način.

               7

               Dana 21. ožujka 2002. društvo Nestlé je od EUIPO‑a zatražilo registraciju sljedećeg trodimenzionalnog znaka:

               8

               Registracija je zatražena za proizvode iz razreda 30. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen. Dana 28. srpnja 2006. navedeni znak je registriran kao žig Europske unije za proizvode iz razreda 30., koji odgovaraju sljedećem opisu: „bomboni [sweets], pekarski proizvodi, slastičarski proizvodi, keksi, torte, vafli” (u daljnjem tekstu: sporni žig).

               9

               Cadbury Schweppes plc (koji je postao Cadbury Holdings, a zatim Mondelez) podnio je EUIPO‑u 23. ožujka 2007. tužbu za proglašenje ništavosti registracije na temelju, među ostalim, članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Odjel za poništaje EUIPO‑a prihvatio je 11. siječnja 2011. taj zahtjev te je proglasio sporni žig ništavim. Slijedom tužbe Nestléa drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a spornom je odlukom poništilo odluku Odjela za poništaje. To je vijeće, među ostalim, smatralo da je, iako je točno da sporni žig nije imao svojstven razlikovni karakter za proizvode za koje je bio registriran, Nestlé u skladu s člankom 7. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009 dokazao da je taj žig uporabom stekao takav karakter za iste proizvode.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               10

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 19. veljače 2013. Mondelez je podnio tužbu za poništenje sporne odluke. U prilog svojoj tužbi istaknuo je tri tužbena razloga. Opći sud ispitao je samo prvi tužbeni razlog koji se temeljio na povredi članka 52. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 3. te uredbe te je bio podijeljen na četiri dijela.

               11

               U točkama 21. do 44. pobijane presude Opći sud analizirao je i prihvatio drugi dio Mondelezova prvog tužbenog razloga. Kao što proizlazi iz točaka 41. do 44. pobijane presude, Opći sud ocijenio je da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je Nestlé dokazao uporabu spornog žiga za pekarske proizvode, slastičarske proizvode, torte i vafle. Stoga je Opći sud analizirao ostale dijelove Mondelezova prvog tužbenog razloga samo u pogledu bombona (sweets) i keksa. Nijedna žalba ne odnosi se na točke 21. do 44. pobijane presude.

               12

               U točkama 45. do 64. pobijane presude Opći sud analizirao je i odbio prvi dio Mondelezova prvog tužbenog razloga koji se odnosio na nepostojanje uporabe spornog žiga u obliku u kojem je bio registriran.

               13

               U točkama 65. do 111. pobijane presude Opći sud ispitao je i odbio treći dio Mondelezova prvog tužbenog razloga koji se odnosio na nepostojanje uporabe spornog žiga kao pokazatelja podrijetla i na nedostatnost dokaza u tom pogledu. Opći sud je u prilog toj odluci, s jedne strane, u točki 94. pobijane presude istaknuo da su dokazi stvarne uporabe spornog žiga koje je Nestlé podnio EUIPO‑u relevantni elementi koji, nakon što ih se sveobuhvatno ocijeni, mogu dokazati da je relevantna javnost navedeni žig prepoznala kao oznaku trgovačkog podrijetla predmetnih proizvoda. S druge strane, u točki 107. navedene presude Opći sud je utvrdio da je žalbeno vijeće provelo ispitivanje stjecanja razlikovnog karaktera spornog žiga zahvaljujući tom žigu te je konkretno potkrijepilo svoje zaključke o takvom stjecanju u pogledu Danske, Njemačke, Španjolske, Francuske, Italije, Nizozemske, Austrije, Finske, Švedske i Ujedinjene Kraljevine.

               14

               Naposljetku, Opći sud analizirao je u točkama 112. do 178. pobijane presude četvrti dio Mondelezova prvog tužbenog razloga. U točki 143. te presude istaknuo je da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku time što je u biti smatralo da je u svrhu dokazivanja razlikovnog karaktera stečenog uporabom u cijeloj Uniji bilo dovoljno dokazati da je znatan dio relevantne javnosti u Uniji, u svim državama članicama i regijama zajedno, prepoznao žig kao oznaku trgovačkog podrijetla proizvoda koje je označavao navedeni žig te da nije bilo potrebno dokazivati razlikovni karakter stečen uporabom takvog žiga u svakoj od predmetnih država članica.

               15

               Međutim, kao što proizlazi iz točaka 144. i 145. navedene presude, Opći sud smatrao je da nije bilo isključeno da je, unatoč tom pogrešnom poimanju kriterija ispitivanja u svrhu dokazivanja razlikovnog karaktera žiga stečenog njegovom uporabom u cijeloj Uniji, žalbeno vijeće pravilno primijenilo taj kriterij prilikom ispitivanja dokaza koje je podnio Nestlé. Stoga je utvrdio da valja ispitati način na koji je žalbeno vijeće ocijenilo navedene elemente.

               16

               Slijedom ispitivanja dokaza koji se odnose na Francusku, Italiju, Španjolsku, Ujedinjenu Kraljevinu, Njemačku, Nizozemsku, Dansku, Švedsku, Finsku i Austriju, Opći sud zaključio je redom u točkama 146., 148., 151., 153., 155., 158., 159., 164. i 167. pobijane presude da je žalbeno vijeće pravilno smatralo da je bilo utvrđeno da je sporni žig uporabom stekao razlikovni karakter u svim tim državama članicama.

               17

               Međutim, u točki 173. pobijane presude Opći sud istaknuo je da se žalbeno vijeće nije izričito očitovalo o pitanju je li bilo utvrđeno da je sporni žig stekao razlikovni karakter u Belgiji, Irskoj, Grčkoj i Portugalu te da te države članice nije uključilo u države za koje je smatralo da je takvo stjecanje bilo dokazano.

               18

               Iz točaka 177. do 179. iste presude Općeg suda stoga proizlazi da je Opći sud prihvatio četvrti dio prvog Mondelezova tužbenog razloga i u cijelosti poništio spornu odluku jer žalbeno vijeće nije valjano izvršilo ispitivanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom spornog žiga s obzirom na to da se to tijelo nije očitovalo o percepciji navedenog žiga kod relevantne javnosti u Belgiji, Irskoj, Grčkoj i Portugalu i da nije analiziralo dokaze koje je u pogledu tih država članica podnio Nestlé.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               19

               Svojom žalbom u predmetu C‑84/17 P, Nestlé od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu jer je Opći sud povrijedio članak 7. stavak 3. i članak 52. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 i

                        –

                        naloži Mondelezu snošenje troškova.

               20

               Svojom žalbom u predmetu C‑85/17 P Mondelez zahtijeva od Suda da ukine točke 37. do 44., 58. do 64., 78. do 111. i 144. do 169. pobijane presude, kao i dio točke 177. te presude u kojoj se navodi: „[n]aime, iako je utvrđeno da je [sporni] žig uporabom stekao razlikovni karakter u Danskoj, Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Nizozemskoj, Austriji, Finskoj, Švedskoj i Ujedinjenoj Kraljevini”.

               21

               Svojom žalbom u predmetu C‑95/17 P, EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu i

                        –

                        naloži Mondelezu snošenje troškova.

               22

               Odlukom predsjednika Suda od 10. svibnja 2017., predmeti C‑84/17 P, C‑85/17 P i C‑95/17 P spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka te donošenja presude.

               23

               U svojem odgovoru na žalbu Nestlé od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbaci žalbu u predmetu C‑85/17 P kao očito nedopuštenu ili očito neosnovanu rješenjem ili, podredno, presudom,

                        –

                        naloži Mondelezu snošenje troškova.

               24

               U svojem odgovoru na žalbu Mondelez od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbe u predmetima C‑84/17 P i C‑95/17 P,

                        –

                        naloži Nestléu odnosno EUIPO‑u snošenje troškova u tim dvama predmetima.

               25

               U svojem odgovoru na žalbu EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        –

                        prihvati žalbu u predmetu C‑84/17 P;

                        –

                        odbije žalbu u predmetu C‑85/17 P, i

                        –

                        naloži Mondelezu snošenje EUIPO‑ovih troškova.

               26

               Aktom podnesenim Sudu od 13. studenoga 2017. European Association of Trade Mark Owners (Marques) (Europsko udruženje nositelja žigova (Marques)) tražio je da mu se na temelju članka 40. drugog stavka Statuta Suda Europske unije dopusti intervencija u spor u predmetu C‑84/17 P u potporu zahtjevu Nestléa, tužitelja u tom predmetu. Rješenjem od 12. siječnja 2018. predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev.

         O zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               27

               Dopisom podnesenim tajništvu Suda 17. svibnja 2018. Nestlé je zatražio da se naloži ponovno otvaranje usmenog dijela postupka primjenom članka 83. Poslovnika Suda.

               28

               U prilog svojem zahtjevu to se društvo poziva na, s jedne strane, ono što po njemu predstavlja novu činjenicu koja se pojavila nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika. Ono navodi da je u spis predmeta pred EUIPO‑om podnijelo elemente namijenjene dokazivanju da su, kad je riječ o proizvodu obuhvaćenom spornim žigom, dokazi podneseni za dansko, njemačko, španjolsko, francusko, talijansko, nizozemsko, austrijsko, finsko i švedsko tržište te tržište Ujedinjene Kraljevine vrijedili i za belgijsko, irsko, grčko, luksemburško i portugalsko tržište. Suprotan navod koji se nalazi u točki 87. mišljenja nezavisnog odvjetnika posljedica je pogrešnog odgovora Nestléova odvjetnika koji nije razumio značenje pitanja koje mu je na raspravi postavio nezavisni odvjetnik.

               29

               S druge strane, Nestlé navodi da stranke moraju raspraviti postojanje pogreške u prijevodu na engleskom jeziku presude od 24. svibnja 2012., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/OHIM (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), koju je nezavisni odvjetnik naveo u točki 70. svojeg mišljenja.

               30

               Valja podsjetiti da Statut Suda Europske unije i Poslovnik ne predviđaju mogućnost da stranke podnesu očitovanja kao odgovor na mišljenje nezavisnog odvjetnika (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 31. i navedena sudska praksa).

               31

               Na temelju članka 252. drugog stavka UFEU‑a, dužnost je nezavisnog odvjetnika, djelujući posve nepristrano i neovisno, da na javnoj raspravi iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do tog mišljenja.

               32

               Slijedom toga, neslaganje jedne stranke s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na to kakva pitanja u njemu razmatra, ne može biti samo po sebi razlog koji bi opravdavao ponovno otvaranje usmenog postupka (presuda od 28. veljače 2018., mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, ECLI: EU:C:2018:128, t. 30.).

               33

               Međutim, Sud može, na temelju članka 83. svojeg poslovnika, u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve naravi da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda.

               34

               To ovdje nije tako. Naime, Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim potrebnim elementima za odlučivanje i da predmet ne treba ispitivati u odnosu na novu činjenicu koja bi mogla imati odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili u odnosu na argument o kojem se pred Sudom nije raspravljalo.

               35

               Naime, Nestléove tvrdnje, sažete u točki 28. ove presude, ne otkrivaju postojanje nijedne nove činjenice jer se odnose na elemente koji su se već nalazili u spisu predmeta prije rasprave. Te tvrdnje su zapravo Nestléov pokušaj da izmijeni izjave koje je na raspravi dao njegov odvjetnik. Kad je riječ o razlikama između jezičnih verzija presude od 24. svibnja 2012., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/OHIM (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), valja navesti da je na dan rasprave ta presuda bila dostupna na svim službenim jezicima te su stranke tako mogle podnijeti svoja očitovanja o eventualnim pogreškama u prijevodu ako su ocijenile da su takve pogreške bile od konkretnog značaja za ove predmete.

               36

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, Sud smatra da nema potrebe za ponovnim otvaranjem usmenog dijela postupka.

         O žalbama

            Dopuštenost žalbe u predmetu C‑85/17 P

         Argumentacija stranaka

               37

               Nestlé smatra da je Mondelezova žalba nedopuštena zbog toga što potonje društvo od Suda traži samo ukidanje određenih dijelova obrazloženja pobijane presude, a ne izreke te presude.

               38

               Mondelez navodi da je njegova žalba dopuštena unatoč tomu što je Opći sud u cijelosti poništio spornu odluku. Smatra da bi odbijanje određenih njegovih argumenata od strane Općeg suda imalo utjecaj na ispitivanje koje bi žalbeno vijeće trebalo izvršiti nakon poništenja sporne odluke. Budući da bi navedeno vijeće bilo vezano odbijanjem tih argumenata, Mondelez ocjenjuje da on mora moći osporavati pobijanu presudu. U prilog svojoj argumentaciji poziva se na točke 19. do 26. presude od 20. rujna 2001., Procter & Gamble/OHIM (C‑383/99 P, EU:C:2001:461).

         Ocjena Suda

               39

               Na temelju članka 56. prvog i drugog stavka Statuta Suda Europske unije, protiv konačnih odluka Općeg suda žalbu Sudu Europske unije može podnijeti „bilo koja stranka koja nije uspjela sa svojim zahtjevom u cijelosti ili djelomično”.

               40

               Zahtjevi stranaka se u načelu prihvaćaju ili odbijaju u izreci presude. U tom pogledu članak 169. stavak 1. Poslovnika Suda određuje da je žalbeni zahtjev usmjeren na potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda onako kako je formulirana u izreci te odluke.

               41

               Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 43. svojeg mišljenja, ta se odredba odnosi na temeljno načelo u području žalbe u skladu s kojim žalba mora biti usmjerena protiv izreke odluke Općeg suda te se ne može odnositi isključivo na izmjenu određenih dijelova obrazloženja te odluke (presuda od 14. studenoga 2017., British Airways/Komisija, C‑122/16 P, EU:C:2017:861, t. 51.).

               42

               Naime, nedopuštena je žalba koja nije usmjerena na ukidanje, makar djelomično, pobijane presude, odnosno njezine izreke, nego samo na izmjenu određenih dijelova obrazloženja te presude (presuda od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 44. i 50.).

               43

               U predmetnom slučaju valja utvrditi da se Mondelezovi žalbeni zahtjevi ne odnose na ukidanje izreke pobijane presude, nego samo na određene dijelove obrazloženja te presude.

               44

               Doista, u presudi od 20. rujna 2001., Procter & Gamble/OHIM (C‑383/99 P, EU:C:2001:461, t. 19. do 26.), Sud je proglasio dopuštenom žalbu koja se nije odnosila na ukidanje određene točke izreke presude Općeg suda jer je iz obrazloženja te presude proizlazilo da je Opći sud donio odluku koja nije bila izričito izložena u svojoj izreci.

               45

               Ipak, za razliku od okolnosti u predmetu u kojem je donesena potonja presuda, iz obrazloženja pobijane presude na koje se odnosi Mondelezova žalba ne proizlazi da ono sadržava odluku Općeg suda kojim se odbija jedan od tužbenih zahtjeva tog društva.

               46

               U spornoj odluci žalbeno vijeće je utvrdilo da sporni žig nema svojstveni razlikovni karakter, već je takav karakter stekao uporabom, tako da je Mondelezov zahtjev za proglašenje ništavosti tog žiga trebalo odbiti.

               47

               Prvi dio sporne odluke koji je osim toga išao u Mondelezovu korist nije bio dio spora pred Općim sudom jer je, kao što proizlazi iz točke 16. pobijane presude, Nestlé na raspravi povukao svoj zahtjev za poništenje tog prvog dijela.

               48

               Pred Općim sudom bila je dakle riječ samo o drugom dijelu sporne odluke. U tom pogledu iz točaka 12. i 15. pobijane presude proizlazi da su se Mondelezovi tužbeni zahtjevi odnosili samo na poništenje sporne odluke, kao i na to da se drugim strankama naloži snošenje troškova.

               49

               Međutim, iako je, u točkama pobijane presude na koje se odnosi Mondelezova žalba Opći sud odbio određene argumente koje je to društvo navelo u prilog svojem zahtjevu za poništenje sporne odluke, taj je sud prihvatio druge argumente i konačno udovoljio Mondelezovu zahtjevu za poništenje s obzirom na to da je spornu odluku u cijelosti poništio.

               50

               Iz toga slijedi da je Mondelezova žalba usmjerena samo na izmjenu određenih dijelova obrazloženja pobijane presude, tako da takvu žalbu valja proglasiti nedopuštenom, u skladu sa sudskom praksom iz točke 42. ove presude.

               51

               S obzirom na jednoznačan karakter zahtjeva iz članka 169. stavka 1. Poslovnika, taj se zaključak ne može osporiti na temelju Mondelezova argumenta prema kojem je žalbeno vijeće vezano obrazloženjem pobijane presude, koje se osporava njegovom žalbom.

               52

               U svakom slučaju, pravomoćnost se odnosi samo na obrazloženje presude koje je nužan oslonac njezinoj izreci te je stoga njezin neodvojivi dio (presuda od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 49. i navedena sudska praksa).

               53

               Posljedično tomu, u slučaju poništenja odluke EUIPO‑a od strane Općeg suda, ne može se smatrati da je obrazloženje na temelju kojeg je taj sud odbio određene argumente stranaka postalo pravomoćno.

               54

               Stoga u predmetnom slučaju, suprotno onome što tvrdi Mondelez, žalbeno vijeće nije vezano odbijanjem određenih argumenata od strane Općeg suda pa to društvo može u slučaju potrebe iznijeti te iste argumente u okviru eventualne nove tužbe protiv odluke koja bi mogla biti donesena nakon što Opći sud poništi spornu odluku.

               55

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu u predmetu C‑85/17 P valja odbaciti kao nedopuštenu.

            Žalbe u predmetima C‑84/17 P i C‑95/17 P

               56

               U prilog svojoj žalbi u predmetu C‑84/17 P, Nestlé ističe jedan žalbeni razlog koji se temelji na povredi članka 52. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 3.

               57

               EUIPO pak navodi dva razloga u prilog svojoj žalbi u predmetu C‑95/17 P, od kojih se prvi temelji na povredi obveze obrazlaganja, a drugi na povredi članka 52. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 3.

               58

               Valja ipak utvrditi, poput nezavisnog odvjetnika u točki 49. njegova mišljenja, da se prvim žalbenim razlogom, iako se formalno temelji na povredi obveze obrazlaganja, zapravo prigovara Općem sudu da je počinio istu pogrešku koja se tiče prava poput one na kojoj se temelji drugi žalbeni razlog. Naime, tim prvim žalbenim razlogom EUIPO navodi da je tumačenje članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, koje je Opći sud primijenio u točki 139. pobijane presude, kontradiktorno. Ako je tomu tako, valja zaključiti da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja te odredbe.

               59

               Posljedično tomu, valja zajedno ispitati jedinstveni žalbeni razlog u predmetu C‑84/17 P i dva žalbena razloga u predmetu C‑95/17 P.

         Argumentacija stranaka

               60

               Nestlé, koji podupire Marques, i EUIPO navode da je Opći sud povrijedio članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009, kako ga je protumačio Sud u svojoj presudi od 24. svibnja 2012., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/OHIM (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), time što je u točki 139. pobijane presude presudio da se stjecanje razlikovnog karaktera žiga uporabom mora dokazati za cijelo područje Unije, a ne samo za njegov znatan ili većinski dio i da se stoga ne može utvrditi stjecanje razlikovnog karaktera kad dokazi o uporabi ne obuhvaćaju dio Unije, čak i ako se ne radi o njezinu znatnom dijelu ili ako se radi samo o jednoj državi članici.

               61

               Prema mišljenju Nestléa, Marquesa i EUIPO‑a, Opći sud pogrešno je odlučio da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je smatralo da je bilo dovoljno dokazati da je znatan dio relevantne javnosti u cijeloj Uniji, u svim državama članicama i regijama zajedno, prepoznavao žig kao oznaku trgovačkog podrijetla proizvoda obuhvaćenih spornim žigom te da nije bilo potrebno dokazati razlikovni karakter stečen uporabom u svim dotičnim državama članicama.

               62

               Slijedom toga, Opći sud pogrešno je odlučio da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je zaključilo da je sporni žig uporabom stekao razlikovni karakter a da se nije očitovalo o percepciji navedenog žiga kod javnosti u Belgiji, Irskoj, Grčkoj i Portugalu te da nije analiziralo dokaze koje su podnijele te države članice.

               63

               Nestlé, Marques i EUIPO navode da ta odluka Općeg suda, time što je usredotočena na pojedinačna nacionalna tržišta, nije usklađena s jedinstvenim karakterom žiga Europske unije ni sa samim postojanjem jedinstvenog tržišta. Naime, jedinstveni karakter žiga Europske unije podrazumijeva to da pri ocjeni stjecanja razlikovnog karaktera uporabom valja zanemariti teritorijalne granice država članica, kao što to potvrđuje točka 44. presude od 19. prosinca 2012., Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816).

               64

               Suprotno tomu, Mondelez smatra da je Opći sud pravilno protumačio i primijenio članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009, kao i presudu od 24. svibnja 2012., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/OHIM (C‑98/11 P, EU:C:2012:307). Prema toj presudi, nije dovoljno da žig Europske unije ima razlikovni karakter u znatnom dijelu Unije ako ga nema u drugom dijelu Unije, čak i ako taj dio čini samo jedna država članica.

               65

               Mondelez smatra da bi drukčiji zaključak doveo do paradoksalnog rezultata prema kojem bi se žig čija se registracija odbija zbog nepostojanja razlikovnog karaktera u jednoj državi članici ipak mogao registrirati kao žig Europske unije te bi se na njega moglo pozivati pred sudovima te države članice.

         Ocjena Suda

               66

               Valja napomenuti da, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, žig Europske unije ima jedinstveni karakter i jednak učinak u cijeloj Uniji.

               67

               Kao što je Opći sud valjano naveo u točkama 119. i 120. pobijane presude, iz jedinstvenog karaktera žiga Europske unije proizlazi da znak, kako bi se mogao registrirati, mora imati razlikovni karakter u cijeloj Uniji. Stoga, na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) navedene uredbe, u vezi sa stavkom 2. istog članka, registraciju žiga valja odbiti ako žig nema razlikovni karakter u dijelu Unije.

               68

               Međutim, članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009, koji omogućava registraciju znakova koji su uporabom stekli razlikovni karakter, mora se tumačiti u skladu s tim zahtjevom. Osim toga, iz jedinstvenog karaktera žiga Unije proizlazi da znak, kako bi mogao biti registriran, mora posjedovati ili svojstveni ili uporabom stečen razlikovni karakter u cijeloj Uniji.

               69

               U tom pogledu, valja najprije navesti da presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816), na koju se pozivaju Nestlé i EUIPO, nije relevantna jer se odnosi na tumačenje članka 15. stavka 1. te uredbe o stvarnoj uporabi žiga Europske unije koji je već registriran.

               70

               Sud je doista presudio da su zahtjevi u pogledu provjere stvarne uporabe žiga, u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), odredbe koja je u potpunosti preuzeta u članku 15. stavku 1. prvom podstavku Uredbe br. 207/2009, analogni onima koji se odnose na stjecanje razlikovnog karaktera znaka uporabom radi njegove registracije, u smislu članka 7. stavka 3. te uredbe (presuda od 18. travnja 2013., Colloseum Holding, C‑12/12, EU:C:2013:253, t. 34.).

               71

               Međutim, valja navesti da za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816), a u kojem je Sud pojasnio da kako bi ocijenio postojanje „stvarne uporabe u Zajednici” u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 valja zanemariti teritorijalne granice država članica, presuda od 18. travnja 2013., Colloseum Holding (C‑12/12, EU:C:2013:253), ne odnosi se na relevantni zemljopisni doseg kako bi se ocijenilo postojanje stvarne uporabe u smislu te odredbe, nego na mogućnost utvrđivanja da je uvjet stvarne uporabe žiga u smislu navedene odredbe ispunjen kad se žig koji je registriran, a koji je stekao razlikovni karakter slijedom uporabe drugog složenog žiga čiji je on jedan od elemenata, koristi samo posredstvom tog drugog složenog žiga, ili kad se on koristi samo zajedno s drugim žigom, a i sama kombinacija tih dvaju žigova je osim toga registrirana kao žig.

               72

               Točka 34. presude od 18. travnja 2013., Colloseum Holding (C‑12/12, EU:C:2013:253), ne može se dakle tumačiti u smislu da su zahtjevi u pogledu ocjene teritorijalnog dosega kojima se omogućava registracija žiga na temelju uporabe analogni onima koji omogućavaju zadržavanje prava nositelja registriranog žiga.

               73

               Valja također navesti da, u području stvarne uporabe već registriranog žiga Europske unije, ne postoji odredba analogna članku 7. stavku 2. Uredbe br. 207/2009, tako da se ne može automatski utvrditi da ne postoji takva uporaba samo zbog toga što predmetni žig nije korišten u dijelu Unije.

               74

               Sud je tako presudio da, iako je opravdano očekivati da žig Europske unije mora biti u uporabi na teritoriju koji je širi od državnog područja samo jedne države članice kako bi se moglo smatrati da se radi o „stvarnoj uporabi”, nije isključeno da u određenim okolnostima tržište proizvoda ili usluga u odnosu na koje je žig Europske unije registriran bude ograničeno na područje samo jedne države članice, tako da uporaba navedenog žiga na tom području može ispuniti uvjet stvarne uporabe žiga Europske unije (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, t. 50.).

               75

               Nasuprot tomu, kad je riječ o stjecanju razlikovnog karaktera žiga slijedom uporabe, valja podsjetiti da je Sud već naveo da se znak ne može registrirati kao žig Europske unije, na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, osim ako se dokaže da je uporabom stekao razlikovni karakter u dijelu Unije u kojoj ab initio nije imao takav karakter, u smislu stavka 1. točke (b) istog članka (presuda od 22. lipnja 2006., Storck/OHIM, C‑25/05 P, EU:C:2006:422, t. 83.). Sud je također naveo da se dio Unije iz stavka 2. navedenog članka u slučaju potrebe može sastojati od jedne države članice.

               76

               Iz toga slijedi da, kad je riječ o žigu koji ab initio nema razlikovni karakter u svim državama članicama, takav žig ne može se registrirati na temelju te odredbe osim ako se dokaže da je stekao razlikovni karakter uporabom na cijelom području Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 24. svibnja 2012., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/OHIM, C‑98/11 P, EU:C:2012:307, t. 61. i 63.).

               77

               Sud je u točki 62. presude od 24. svibnja 2012., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/OHIM (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), na koju su se pozvali Nestlé i EUIPO, naveo da čak i ako je istina da se stjecanje razlikovnog karaktera žiga uporabom mora dokazati za dio Unije u kojem taj žig ab initio nije imao takav karakter, bilo bi pretjerano zahtijevati da se dokaz takvog stjecanja podnese pojedinačno za svaku državu članicu.

               78

               Ipak, suprotno onome što navode Nestlé i EUIPO, iz tog zaključka ne proizlazi da je kad žig nema svojstveni razlikovni karakter u cijeloj Uniji dostatno, radi njegove registracije kao žiga Europske unije na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, dokazati da je stekao razlikovni karakter uporabom u znatnom dijelu Unije, čak i ako taj dokaz nije podnesen u odnosu na svaku državu članicu.

               79

               U tom pogledu valja istaknuti razliku između, s jedne strane, činjenica koje valja dokazati, odnosno stjecanja razlikovnog karaktera uporabom znaka koji nema takav svojstveni karakter i, s druge strane, dokaznih sredstava kojima se mogu dokazati te činjenice.

               80

               Naime, nijedna odredba Uredbe br. 207/2009 ne nalaže da se stjecanje razlikovnog karaktera uporabom dokazuje zasebnim dokazima u svakoj državi članici. Ne može se stoga isključiti da su dokazi stjecanja razlikovnog karaktera uporabom određenog znaka relevantni kad je riječ o više država članica, odnosno cijeloj Uniji.

               81

               Kako je nezavisni odvjetnik u biti naveo u točki 78. svojeg mišljenja, moguće je da, za određene proizvode ili usluge, gospodarski subjekti zajedno grupiraju više država članica u istu distribucijsku mrežu i postupaju prema tim državama članicama osobito radi primjene svojih marketinških strategija kao da se radi o jednom te istom nacionalnom tržištu. Pod tom pretpostavkom, dokazi o uporabi znaka na takvom prekograničnom tržištu mogu biti relevantni za sve predmetne države članice.

               82

               Isto vrijedi i u slučaju kada zbog zemljopisne, kulturološke ili jezične blizine između dviju država članica relevantna javnost prve države članice u dovoljnoj mjeri poznaje proizvode ili usluge koji se nalaze na nacionalnom tržište druge države članice.

               83

               Iz tih razmatranja proizlazi da iako nije nužno, u svrhu registracije, na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, žiga koji ab initio nema razlikovni karakter u svim državama članicama Unije, da se dokaz stjecanja razlikovnog karaktera žiga uporabom podnese za svaku državu članicu pojedinačno, podneseni dokazi moraju omogućiti dokazivanje takvog stjecanja u svim državama članicama Unije.

               84

               Međutim, pitanje jesu li podneseni dokazi dostatni za dokazivanje stjecanja uporabom razlikovnog karaktera određenog znaka u dijelu područja Unije u kojem taj znak ab initio nije imao takav karakter spada u ocjenu dokaza koja je u prvom redu dužnost EUIPO‑ovih tijela.

               85

               Ta ocjena podliježe nadzoru Općeg suda koji je, kad mu je podnesena tužba protiv odluke žalbenog vijeća, jedini nadležan za utvrđivanje činjenica i stoga za njihovu ocjenu. Nasuprot tomu, ocjena činjenica nije, osim u slučaju da Opći sud iskrivi elemente koji su mu podneseni, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda u okviru žalbe (presuda od 19. rujna 2002., DKV/OHIM, C‑104/00 P, EU:C:2002:506, t. 22. i navedena sudska praksa).

               86

               Činjenica je da – ako EUIPO‑ova tijela ili Opći sud smatraju, nakon što su ocijenili sve dokaze koji su im podneseni, da se nekima od njih dokazalo stjecanje razlikovnog karaktera uporabom znaka u dijelu Unije u kojem je ab initio bio lišen takvog karaktera i da je tako opravdana njegova registracija kao žiga Europske unije – oni moraju u svojim odlukama jasno navesti takav zaključak.

               87

               U predmetnom slučaju, s jedne strane, iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud bez počinjenja pogreške koja se tiče prava utvrdio, u točki 139. pobijane presude da se, u svrhu primjene članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, u slučaju žiga koji nema svojstveni razlikovni karakter u cijeloj Uniji, razlikovni karakter koji je taj žig stekao uporabom mora dokazati za cijelo to područje, a ne samo za znatni dio ili većinu područja Unije, tako da, iako takav dokaz može biti podnesen općenito za sve predmetne države članice ili zasebno za različite države članice ili skupine država članica, ipak nije dostatno da stranka koja snosi taj teret dokazivanja podnese dokaze takvog stjecanja koji ne obuhvaćaju dio Unije, čak i ako se taj dio sastoji od samo jedne države članice.

               88

               S druge strane, u pogledu istih razmatranja, Opći sud je valjano utvrdio, u točkama 170. do 178. pobijane presude, da je sporna odluka sadržavala pogrešku koja se tiče prava u dijelu u kojem je žalbeno vijeće utvrdilo da je sporni žig stekao razlikovni karakter uporabom, što je opravdalo primjenu u odnosu na njega članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, a da nije odlučilo o stjecanju takvog razlikovnog karaktera tog žiga u Belgiji, Irskoj, Grčkoj i Portugalu.

               89

               Iz toga slijedi da jedinstveni žalbeni razlog u predmetu C‑84/17 P i dva žalbena razloga u predmetu C‑95/17 P nisu osnovani te ih treba odbiti, kao i te žalbe u cijelosti.

         Troškovi

               90

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. Članak 138. stavci 1. i 2. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, određuje, s jedne strane, da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove i, s druge strane, da, ako više stranaka ne uspije u postupku, Sud odlučuje o podjeli troškova.

               91

               Budući da su sve žalbe odbijene, svaka stranka snosi vlastite troškove, uključujući Marques, u svojstvu intervenijenta u žalbenom postupku, u skladu s člankom 140. stavkom 3. Poslovnika.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalbe se odbijaju.

                           2.

                           Société des produits Nestlé SA, European Association of Trade Mark Owners (Marques), Mondelez UK Holdings & Services Ltd i Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski