title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. veljače 2015.#Finanzamt Dortmund-Unna protiv Josefa Grünewalda.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Izravno oporezivanje – Porez na dohodak – Mogućnost odbitka uplata uzdržavanja izvršenih kao protučinidba za ustup budućeg nasljedstva – Isključenje za nerezidente.#Predmet C-559/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      24. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje kapitala — Izravno oporezivanje — Porez na dohodak — Mogućnost odbitka uplata uzdržavanja izvršenih kao protučinidba za ustup budućeg nasljedstva — Isključenje za nerezidente“
      U predmetu C‑559/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukom od 14. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 30. listopada 2013., u postupku

         Finanzamt Dortmund‑Unna

      protiv

         Josefa Grünewalda,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednici vijeća, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Finanzamt Dortmund‑Unna, S. Lorenz, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J.-S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Finanzamta Dortmund‑Unna (porezni ured u Dortmund‑Unni, u daljnjem tekstu: Finanzamt) i Josefa Grünewalda u vezi s odbijanjem Finanzamta da prizna odbitak, od poreza na dohodak od udjela u društvu privatnog prava stečenih ustupom budućeg nasljedstva, uplata uzdržavanja koje je J. Grünewald isplatio svojim roditeljima u zamjenu za prijenos udjela zato što on nije rezident Njemačke.

         Pravni okvir

         Njemačko pravo

               3

               Prema članku 1. Zakona o porezu na dohodak (Einkommensteuergesetz), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (BGBl. 2002 I, str. 4210., u daljnjem tekstu: EStG), fizičke osobe s prebivalištem ili uobičajenim boravištem u Njemačkoj puni su obveznici poreza na dohodak, dok su one koje nemaju ni prebivalište ni uobičajeno boravište na njemačkom državnom području djelomični obveznici tog poreza ako ostvaruju dohodak nacionalnog podrijetla u smislu članka 49. EStG‑a.

               4

               Članak 10. stavak 1. EStG‑a glasi:
               „Navedeni tereti predstavljaju izvanredne troškove, osim ako je riječ o operativnim troškovima ili poslovnim troškovima:
               [...]

                        1a.

                        trajne uplate i tereti koji su utemeljeni na posebnim obvezama koje nisu ekonomski povezane s dohodcima koji se ne uzimaju u obzir prilikom oporezivanja [...]“

               5

               Među dohodcima navedenima u članku 49. EStG‑a navedeni su oni ostvareni industrijskom ili komercijalnom djelatnošću na njemačkom državnom području.

               6

               Članak 50. stavak 1. EStG‑a određuje:
               „Djelomični porezni obveznici mogu odbiti operativne troškove (članak 4. stavci 4. do 8.) ili poslovne troškove (članak 9.) samo u onoj mjeri u kojoj su oni ekonomski vezani uz dohotke ostvarene na njemačkom državnom području. […] [Č]lanci 10. [i prateći članci] ne primjenjuju se.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               U okviru ustupa budućeg nasljedstva, J. Grünewald je od svojeg oca, ugovorom o prijenosu od 17. siječnja 1989., stekao 50% udjela u društvu privatnog prava (Gesellschaft bürgerlichen Rechts) koje se bavi hortikulturnom djelatnošću te se nalazi u Njemačkoj, dok je njegov brat stekao drugu polovicu. Stjecatelji su zauzvrat morali svojem ocu ili, po potrebi, svojim roditeljima izvršavati uplate opisane u članku 2. tog ugovora.

               8

               J. Grünewald, koji živi u državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke i koji nema ni prebivalište ni uobičajeno boravište u Njemačkoj, ostvario je između 1999. i 2002. na temelju tih udjela dohotke komercijalnog podrijetla. Također je ostvario druge dohotke u Njemačkoj.

               9

               Finanzamt je smatrao da je osoba u pitanju djelomični porezni obveznik te mu je, oslanjajući se na odredbe članka 50. EStG‑a, uskratio mogućnost odbitka uplata koje je izvršio svojim roditeljima, koji prebivaju u Njemačkoj, od dohodaka oporezivih u Njemačkoj.

               10

               Tužba J. Grünewalda protiv te odluke usvojena je presudom Finanzgericht Münstera (financijski sud u Münsteru).

               11

               Finanzamt je od Bundesfinanzhofa (Savezni financijski sud) zatražio ukidanje te presude i odbijanje navedene tužbe.

               12

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, Finanzamt je pravilno, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom, uskratio odbitak predmetnih uplata uzdržavanja prilikom izračuna porezne osnovice poreza na dohodak u sklopu ograničene porezne obveze J. Grünewalda. J. Grünewald je mogao odbiti troškove poslovanja i profesionalne troškove ekonomski povezane s dohodcima nacionalnog podrijetla, ali ne i izvanredne troškove kao što su uplate uzdržavanja.

               13

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da i dalje postoji sumnja što se tiče usklađenosti tog poreznog sustava s pravom Unije. Sud je uistinu u svojoj presudi Schröder (C‑450/09, EU:C:2011:198) već presudio da postoji ograničenje slobodnoga kretanja kapitala zajamčenog člankom 63. UFEU‑a ako privatne uplate uzdržavanja koje su izvršili nerezidentni porezni obveznici i koje su povezane s dohotkom nacionalnog podrijetla od najma nekretnina nisu priznate kao odbitak, dok to odgovarajuće isplate jesu ako je riječ o rezidentnim poreznim obveznicima koji imaju poreznu obvezu u odnosu na sve svoje dohotke. Međutim, prema sudu koji je uputio zahtjev, u presudi Schröder (EU:C:2011:198), zato što o tome nije bio priupitan, Sud se nije posebice izjasnio o pitanju treba li uzeti u obzir to što predmetni nacionalni porezni sustav počiva na tzv. načelu „podudarnosti“(„Korrespondenzprinzip“), prema kojem, čim dužnik uplate ima pravo da tu uplatu iskoristi kao odbitak, njezin primatelj mora platiti porez.

               14

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće pitanje:
               „Protivi li se članku 63. Ugovora o funkcioniranju Europske unije propis države članice prema kojem se privatne uplate uzdržavanja nerezidentnih stranih poreznih obveznika koje su povezane s prijenosom tuzemne imovine koja donosi prihod tijekom ustupa budućeg nasljedstva ne mogu odbiti od poreza, dok se odgovarajuće uplate u slučaju neograničene porezne obveze mogu odbiti, ali odbitak rezultira odgovarajućom poreznom obvezom (neograničeno porezno obveznog) primatelja uplate?“

         O prethodnom pitanju

         Postojanje ograničenja slobodnoga kretanja kapitala

               15

               Valja navesti da je u predmetu koji je doveo do presude Schröder (EU:C:2011:198) u pitanju bio nacionalni propis čija je primjena predmet ovog zahtjeva za prethodnu odluku. U toj presudi Sud je presudio da članak 63. UFEU‑a, koji zabranjuje ograničenja kretanju kapitala, treba tumačiti tako da mu je protivan propis države članice koji, iako rezidentnom poreznom obvezniku dopušta da odbije uplate izvršene roditelju koji je na njega prenio nekretnine koje se nalaze na državnom području te države članice od dohotka od najma tih nekretnina, ne priznaje takav odbitak nerezidentnom poreznom obvezniku, utoliko što obveza izvršavanja tih uplata proizlazi iz prijenosa tih nekretnina.

               16

               Činjenična i pravna pitanja, koja prema nacionalnom sudu čine ovaj zahtjev za prethodnu odluku nužnim, proizlaze iz toga što u ovom slučaju, s jedne strane, oporezivi dohodak nerezidentnog poreznog obveznika potječe od udjela u društvu, a ne od davanja nekretnina u najam, dok, s druge strane, nacionalni porezni sustav u pitanju u glavnom postupku počiva na načelu podudarnosti, prema kojem se odbitak uplate koju je izvršio dužnik te uplate mora podudarati s oporezivanjem dohotka koji je primatelj te uplate ostvario na njezinu temelju.

               17

               U tim uvjetima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 63. UFEU‑a tumačiti tako da mu je protivan propis države članice koji ne dopušta nerezidentnom poreznom obvezniku koji je u toj državi članici ostvario komercijalne dohotke na temelju poslovanja društva, čije je udjele na njega prenio roditelj na temelju ustupa budućeg nasljedstva, da odbije od tih dohodaka uplate koje je izvršio tom roditelju kao protučinidbu za ustup, dok taj propis priznaje taj odbitak rezidentnom poreznom obvezniku zato što će te uplate biti oporezivane kod svojeg primatelja.

               18

               U tom pogledu, valja podsjetiti, kao prvo, da prema ustaljenoj sudskoj praksi nasljedstva i darovanja predstavljaju kretanja kapitala, u smislu članka 63. UFEU‑a, osim kad su njihovi konstitutivni elementi ograničeni na jednu državu članicu (vidjeti u tom smislu posebice presudu Schröder, EU:C:2011:198, t. 26.). Prema tome, valja smatrati da je predmetni prijenos udjela u društvu sa sjedištem u Njemačkoj, u sklopu očekivanog nasljeđivanja, na fizičku osobu koja je rezident druge države članice obuhvaćen člankom 63. UFEU‑a.

               19

               Kao drugo, mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanja kapitala, posebice uključuju one koje su takve prirode da odvraćaju nerezidente od ulaganja u državi članici ili održavanja takvih ulaganja (vidjeti osobito presudu Schröder, EU:C:2011:198, t. 30.).

               20

               Što se tiče zakonodavstva u pitanju u glavnom postupku, fizička osoba koja nema ni prebivalište ni uobičajeno boravište u Njemačkoj je, sukladno članku 49. EStG‑a, obveznik poreza na dohodak u toj državi članici što se tiče dohodaka ostvarenih komercijalnom djelatnošću koju na njemačkom državnom području obavlja društvo u kojem ta osoba ima udjele. Za razliku od rezidentnog poreznog obveznika, nerezidentni obveznik ne može, na temelju članka 50. EStG‑a, kao osoba koja samo djelomično podliježe poreznoj obvezi isključivo u pogledu dohodaka nacionalnog podrijetla, od tih dohodaka odbiti uplatu, poput one koju J. Grünewald isplaćuje u sklopu očekivanog nasljeđivanja, kao izvanredni trošak u smislu članka 10. stavka 1. točke 1.a EStG‑a. Manje povoljan porezni tretman koji se odnosi na nerezidente mogao bi ih odgovoriti od toga da prihvate udjele u društvima sa sjedištem u Njemačkoj s naslova ustupa budućeg nasljedstva. On također može odgovoriti njemačke rezidente da kao stjecatelje budućeg nasljedstva odrede osobe koje su rezidenti države članice različite od Savezne Republike Njemačke (vidjeti u tom smislu presudu Schröder, EU:C:2011:198, t. 32.).

               21

               Takvo zakonodavstvo predstavlja dakle ograničenje slobodnoga kretanja kapitala.

               22

               Valja podsjetiti, kao treće, da na temelju članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a, članak 63. UFEU‑a uistinu ne dovodi u pitanje pravo država članica da u svojem poreznom zakonodavstvu prave razliku između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta (presuda Schröder, EU:C:2011:198, t. 34.).

               23

               Međutim, važno je razlikovati nejednako postupanje dopušteno na temelju članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a i proizvoljne diskriminacije ili prikrivena ograničenja zabranjena člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a. Naime, da bi se za nacionalni porezni propis, poput onog koji je u pitanju u glavnom postupku, koji pravi razliku između rezidentnih i nerezidentnih poreznih obveznika, moglo smatrati da je u skladu s odredbama Ugovora o FEU‑u o slobodnom kretanju kapitala, razlika u postupanju mora se odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili biti opravdana važnim razlogom u općem interesu (vidjeti osobito presudu Schröder, EU:C:2011:198, t. 35.).

         Usporedivost situacija

               24

               Valja ispitati je li, u okolnostima kao što su one u sporu u glavnom postupku, situacija nerezidenata usporediva s onom rezidenata.

               25

               Ustaljena je sudska praksa da, u području izravnog oporezivanja, situacije rezidenata i nerezidenata općenito nisu usporedive s obzirom na to da dohodak koji nerezident ostvari na državnom području jedne države članice najčešće predstavlja tek dio njegova sveukupnog dohotka, centraliziranog u mjestu njegova boravišta, te da se osobna sposobnost nerezidenta da plaća porez, koja proizlazi iz uračunavanja svih prihoda i njegove osobne i obiteljske situacije, može lakše ocijeniti u mjestu u kojem je središte njegovih osobnih i imovinskih interesa, što u pravilu odgovara njegovu uobičajenom boravištu (vidjeti osobito presudu Schröder, EU:C:2011:198, t. 37.).

               26

               Također, činjenica da država članica ne priznaje nerezidentima određene porezne prednosti koje priznaje rezidentima nije, kao opće pravilo, diskriminirajuća, uzevši u obzir objektivne razlike koje postoje između situacije rezidenata i nerezidenata, kako s gledišta izvora dohotka tako i osobne sposobnosti plaćanja poreza ili obiteljske i osobne situacije (vidjeti osobito presudu Schröder, EU:C:2011:198, t. 38.).

               27

               Međutim, stvar je potpuno drukčija, s jedne strane, u slučaju u kojem nerezident ne ostvaruje značajan dohodak u državi članici svojeg boravišta i većinu oporezivog dohotka stječe djelatnošću koju obavlja u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presudu Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 36.).

               28

               Prema tome, ako se u ovom predmetu pokaže, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, da dohodak koji je J. Grünewald ostvario između 1999. i 2002. u Njemačkoj predstavlja većinu njegova cjelokupnog dohotka u tom razdoblju, njegova se situacija treba smatrati objektivno usporedivom sa situacijom rezidenta te države članice.

               29

               Sud je također, s druge strane, što se tiče troškova izravno povezanih s djelatnošću kojom se ostvaruje oporezivi dohodak u državi članici, presudio da se rezidenti te države članice i nerezidenti nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti u tom smislu presudu Schröder, EU:C:2011:198, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Stoga su u izravnoj vezi s djelatnošću u pitanju troškovi koji su nastali tom djelatnošću i koji su dakle nužni za njezino obavljanje (vidjeti u tom smislu presude Gerritse, C‑234/01, EU:C:2003:340, t. 9. i 27. kao i Centro Equestre da Lezíria Grande, C‑345/04, EU:C:2007:96, t. 25.).

               31

               U tim uvjetima, ako dohodak koji je J. Grünewald ostvario na njemačkom državnom području tijekom predmetnih godina ne predstavlja većinu njegova cjelokupnog dohotka, usporedivost situacije tog obveznika sa situacijom rezidenta može se prihvatiti samo ako se uplata koju je osoba u pitanju izvršila treba smatrati troškom izravno vezanim uz dohodak od djelatnosti društva sa sjedištem u Njemačkoj, čije je udjele stekla na temelju ustupa budućeg nasljedstva.

               32

               Valja podsjetiti da je na kraju na nacionalnom sucu, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica u pitanju u glavnom postupku i tumačenje nacionalnog zakonodavstva, da utvrdi je li to slučaj. Međutim, u okviru prethodnog postupka, Sud, koji nacionalnom sucu treba dati korisne odgovore, ovlašten je dati naznake koje proizlaze iz spisa glavnog postupka kao i očitovanja koja su mu podnesena, a koji mogu sudu koji je uputio zahtjev omogućiti odlučivanje (vidjeti osobito presudu Alakor Gabonatermelő és Forgalmazó, C‑191/12, EU:C:2013:315, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               33

               U tom pogledu, iz svih elemenata podnesenih Sudu proizlazi da obveza izvršavanja uplata u pitanju u glavnom postupku izravno proistječe iz prijenosa udjela u društvu koje obavlja hortikulturnu djelatnost koja je izvor dohodaka oporezivanih u Njemačkoj, s obzirom na to da je ta obveza, koju je sud koji je uputio zahtjev predstavio kao naknadu za taj prijenos budućeg nasljedstva, bila nužan uvjet tog prijenosa. Ako je to uistinu bio slučaj, situaciju J. Grünewalda treba smatrati usporedivom sa situacijom rezidentnog poreznog obveznika.

               34

               Ta ocjena ne može se dovesti u pitanje određenim razmatranjima koja u tom pogledu sadrži odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ili očitovanja njemačke vlade pred Sudom.

               35

               Kao prvo, postojanje veze između troškova koje snosi nerezidentni porezni obveznik i njegova oporezivog dohotka u predmetnoj državi članici ne može ovisiti o prirodi dohotka ostvarenog prijenosom imovine. Iako su u predmetu koji je doveo do presude Schröder (EU:C:2011:198) ti dohodci potjecali od iznajmljivanja nekretnina stečenih prijenosom budućeg nasljedstva, dok u predmetu u glavnom postupku predmetni dohodak proistječe iz udjela u društvu koje obavlja hortikulturnu djelatnost te iako je, posljedično, navedeni dohodak svrstan u različite porezne kategorije, to međutim ne dovodi do različite kvalifikacije veze koja postoji između ostvarenih troškova i dohodaka u pitanju u glavnom postupku, s obzirom na to da je priroda tih dohodaka u tom pogledu nebitna.

               36

               Kao drugo, pod pretpostavkom da je iznos uplate, poput one koju plaća J. Grünewald, određen s obzirom na dužnikovu sposobnost plaćanja i primateljeve potrebe za uzdržavanjem, i dalje vrijedi da postojanje izravne veze, u smislu sudske prakse navedene u točki 29. ove presude, ne proizlazi ni iz kakve korelacije između iznosa troška u pitanju i iznosa oporezivog dohotka, već iz činjenice da je taj trošak neodvojiv od djelatnosti kojom se ostvaruje dohodak (vidjeti u tom smislu presudu Schröder EU:C:2011:198, t. 43.).

               37

               Kao treće, nesporno je da, u ovom predmetu kao i u onom koji je doveo do presude Schröder (EU:C:2011:198), plaćanje uzdržavanja od strane nerezidentnog poreznog obveznika nije izvršeno u okviru naplatnog prijenosa dijela imovine, već u okviru besplatnog ustupa budućeg nasljedstva. U tom pogledu, izostanak naplatnosti tog prijenosa čini bespredmetnim argument koji je iznio sud koji je uputio zahtjev, a koji se temelji na tome da je navedena uplata mogla biti priznata kao odbitak, u slučaju naplatnog stjecanja imovine, samo ako se razdijeli na dio koji se odnosi na troškove stjecanja i dio koji se odnosi na kamate. U svakom slučaju, taj se argument tiče iznosa odbitka, a ne načela priznavanja odbitka, koje je jedino u pitanju u ovom predmetu.

               38

               U tim uvjetima, nacionalni propis koji, u području poreza na dohodak, nerezidentima uskraćuje odbitak uplate izvršene u uvjetima poput onih u pitanju u glavnom postupku, ali ga naprotiv priznaje rezidentima, dok su situacije nerezidenata i rezidenata usporedive, povređuje članak 63. UFEU‑a ako ta uskrata nije opravdana važnim razlozima u općem interesu.

         Postojanje važnih razloga u općem interesu

               39

               Kao prvo, valja provjeriti, kao što to traži sud koji je uputio zahtjev, može li se razlika u postupanju u pitanju u glavnom postupku opravdati potrebom očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica, kao što tvrdi njemačka vlada.

               40

               U tom smislu valja navesti, s jedne strane, da je očuvanje podjele nadležnosti za oporezivanje među državama članicama legitiman cilj koji je priznao Sud. S druge strane, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, u nedostatku mjera ujednačavanja ili usklađivanja koje donosi Unija, države članice ostaju nadležne odrediti, sporazumno ili jednostrano, kriterije podjele svoje nadležnosti za oporezivanje, među ostalim, kako bi uklonile dvostruko oporezivanje (presuda DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, t. 46. i 47.).

               41

               Međutim, u okolnostima poput onih u predmetu u glavnom postupku, takvo opravdanje nije utvrđeno.

               42

               Naime, valja najprije utvrditi da, iako na temelju „načela podudarnosti“ (Korrespondenzprinzip) navedenog u točki 13. ove presude porezno zakonodavstvo dotične države članice sprečava nerezidentnog dužnika da od poreza odbije izvršene uplate, s obzirom na to da se dohodak koji iz toga proizlazi za primatelja ne može oporezivati kod njega, osobito zato što je on sam nerezident, taj argument, koji ističu sud koji je uputio zahtjev i njemačka vlada, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 69. svojeg mišljenja, u svakom slučaju je hipotetski i nikako ne odgovara okolnostima predmeta u glavnom postupku.

               43

               Nadalje, nemogućnost nerezidentnog dužnika da odbije uplate, dok je on djelomični porezni obveznik poreza na dohodak, proizlazi iz članka 50. EStG‑a, neovisno o mjestu boravišta vjerovnika i o oporezivanju ili neoporezivanju tih uplata kod njega.

               44

               Stoga nema temelja za zaključak da je cilj zakonodavstva u pitanju u glavnom postupku održavanje uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja među državama članicama.

               45

               Kao drugo, njemačka vlada se također poziva na „načelo podudaranja“ (Korrespondenzprinzip) kako bi tvrdila da uskrata odbitka uplata koje je izvršio nerezidentni djelomični obveznik poreza na dohodak odgovara potrebi očuvanja usklađenosti nacionalnog poreznog sustava.

               46

               Taj argument ne može se prihvatiti.

               47

               Naime, s obzirom na to da nije utvrđena nikakva izravna veza između porezne prednosti u pitanju i prijeboja te prednosti s određenim poreznim davanjem, zakonodavstvo u pitanju ne može se opravdati ni potrebom očuvanja usklađenosti nacionalnog poreznog sustava.

               48

               Istina je da je Sud već prihvatio da potreba očuvanja usklađenosti poreznog sustava može opravdati ograničenje korištenja sloboda kretanja zajamčenih Ugovorom. Da bi argument utemeljen na takvom opravdanju mogao biti prihvaćen, Sud međutim zahtijeva izravnu vezu između predmetne porezne prednosti i prijeboja te prednosti s određenim poreznim davanjem, pri čemu se izravnost te veze mora ocijeniti s obzirom na cilj propisa u pitanju (presude Papillon, C‑418/07, EU:C:2008:659, t. 43. i 44. kao i Komisija/Njemačka, C‑211/13, EU:C:2014:2148, t. 55.).

               49

               Takva izravna veza ne postoji osobito kad je riječ o različitom oporezivanju ili različitom poreznom tretmanu poreznih obveznika (presuda DI. VI. Finanziaria di Diego della Valle & C., C‑380/11, EU:C:2012:552, t. 47.). To je slučaj u ovom predmetu jer se dužnikov odbitak uplata i njihovo oporezivanje kod primatelja nužno odnose na različite porezne obveznike.

               50

               Njemačka vlada međutim navodi da bi – ako bi odbitak privatnih uplata uzdržavanja bio dopušten u Njemačkoj a da pritom te uplate nisu istodobno oporezivane kod svojih primatelja – cijela skupina, koja se sastoji od roditelja i njihovih potomaka, u kojoj se odvija očekivano nasljeđivanje („Generationennachfolgeverbund“) i koju prema toj vladi treba tretirati „gotovo“ kao jedinstveni porezni subjekt jer se u njoj odvija prijenos sposobnosti plaćanja poreza, uživala dvostruku poreznu prednost.

               51

               Međutim, osim što, kao što je rečeno u točki 42. ove presude, izostanak oporezivanja uplata kod njihovog primatelja ne odgovara okolnostima predmeta u glavnom postupku, jasno je da je odbitak uplata uzdržavanja uvijek uskraćen nerezidentnom poreznom obvezniku, na temelju članka 50. EStG‑a, neovisno o tome oporezuju li se te uplate u Njemačkoj ili ne. Prema tome, nacionalno zakonodavstvo tretira tog nerezidentnog poreznog obveznika kao takvog, a ne kao člana jedinstvenog poreznog subjekta navedenog u prethodnoj točki ove presude, s obzirom na to da odbitak uplata koje je izvršio nije predviđen tim zakonodavstvom u slučaju oporezivanja tih uplata kod njihovog primatelja.

               52

               Konačno, pozivajući se bez daljnjeg objašnjenja na opasnost od toga da se davanja po drugi put priznaju kao odbitak u državi boravišta primatelja, njemačka vlada ne daje mogućnost Sudu da ocijeni doseg tog argumenta, s obzirom na to da nije tvrdila da provedba odredaba Direktive Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o uzajamnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja i oporezivanja polica osiguranja (SL L 336, str. 15.), koja je tada bila na snazi, ne bi omogućila izbjegavanje te opasnosti.

               53

               Njemačka vlada se stoga ne može pozivati na očuvanje usklađenosti poreznog sustava primjenjivog na jedinstveni porezni subjekt koji spominje kako bi opravdala diskriminirajuće postupanje prema nerezidentnom poreznom obvezniku.

               54

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivan propis države članice koji ne dopušta nerezidentnom poreznom obvezniku koji je u toj državi članici ostvario komercijalne dohotke iz udjela u društvu koje je na njega prenio roditelj na temelju ustupa budućeg nasljedstva da odbije od tih dohodaka uplate koje je izvršio tom roditelju kao protučinidbu za ustup, dok taj propis priznaje taj odbitak rezidentnom poreznom obvezniku.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti tako da mu je protivan propis države članice koji ne dopušta nerezidentnom poreznom obvezniku koji je u toj državi članici ostvario komercijalne dohotke na temelju poslovanja društva čije je udjele na njega prenio roditelj na temelju ustupa budućeg nasljedstva da odbije od tih dohodaka uplate koje je izvršio tom roditelju kao protučinidbu za ustup, dok taj propis priznaje taj odbitak rezidentnom poreznom obvezniku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. studenog 2014. # Volvo Trademark Holding AB protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora - Prijava figurativnog žiga Zajednice LOVOL -Verbalni i figurativni žigovi Zajednice i raniji nacionalni figurativni žig VOLVO - Relativni razlozi za odbijanje -Neosnovano iskorištavanje razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijeg žiga - Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009. # Predmet T-524/11.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      12. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Zajednice LOVOL — Verbalni i figurativni žigovi Zajednice i raniji nacionalni figurativni žig VOLVO — Relativni razlozi za odbijanje — Neosnovano iskorištavanje razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijeg žiga — Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009“
      U predmetu T‑524/11,

         Volvo Trademark Holding AB, sa sjedištem u Göteborgu (Švedska), koji zastupa M. Treis, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa P. Geroulakos, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest:

         Hebei Aulion Heavy Industries Co., Ltd, sa sjedištem u Zhangjiakouu (Kina), koji zastupa A. Alejos Cutuli, odvjetnik,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 19. srpnja 2011. (predmet R 1870/2010‑1), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između Volvo Trademark Holding AB i Hebei Aulion Heavy Industries Co., Ltd,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: G. Berardis, predsjednik, O. Czúcz (izvjestitelj) i A. Popescu, suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 30. rujna 2011.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 31. siječnja 2012.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 20. siječnja 2012.,
      uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 29. svibnja 2012.,
      uzimajući u obzir odgovor na repliku intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 10. kolovoza 2012.,
      uzimajući u obzir rješenje od 27. ožujka 2014. o spajanju predmeta T‑524/11 i T‑525/11 u svrhu usmenog postupka,
      nakon rasprave održane 2. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Hebei Aulion Heavy Industries Co., Ltd podnio je 20. travnja 2006. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutrašnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) na temelju Uredbe Vijeća br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), koja je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).

               2

               Žig za registraciju kojega je podnesen zahtjev jest sljedeći figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija obuhvaćaju razrede 7 i 9 do 11 Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        Razred 7: „Žetveni strojevi: poljoprivredni strojevi, cestovni parni valjci, kopači; punjači; buldožeri; miješalice za beton; dizalice (kranovi); mlatilice za žito; zasađivači za rižu“; [neslužbeni prijevod]

                        —

                        Razred 12: „Automobili; poljoprivredna vozila za transport; motocikli; vagoni‑dizalice; trokolice; bicikli; električna vozila; motori s unutarnjim izgaranjem za površinska vozila; kamioni – dizalice; kamioni za miješanje betona; traktori“. [neslužbeni prijevod]

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 39/2006 od 25. rujna 2006.

               5

               Tužitelj Volvo Trademark Holding AB podnio je prigovor 21. prosinca 2006. na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 41. Uredbe br. 207/2009) na registraciju prijavljenog žiga za proizvode iz točke 3. gore.

               6

               Prigovor se temeljio između ostaloga na sljedećim ranijim žigovima:

                        —

                        verbalnom žigu Zajednice VOLVO, registriranom 20. lipnja 2005. pod brojem 2 361 087, koji označuje proizvode i usluge iz razreda 1 do 9, 11, 12, 14, 16 do 18, 20 do 22, 24 do 28 i 33 do 42;

                        —

                        prijavi figurativnog žiga Zajednice prikazanoga gore, podnesenog 30. kolovoza 2001., koji označuje proizvode i usluge iz razreda 1 do 4, 6, 7, 9, 11, 12, 14, 16, 18, 25, 28, 35 do 39 i 41:

                        —

                        figurativnom žigu prikazanom gore, registriranom u Ujedinjenoj Kraljevini pod brojem 747 361747 361, koji označuje proizvode iz razreda 12:

                        —

                        figurativnom žigu prikazanom gore, registriranom u Ujedinjenoj Kraljevini pod brojem 1 408 143, koji označuje proizvode iz razreda 7:

               7

               Razlozi na koje se pozvao u prilog prigovoru su oni iz članka 8. stavka 1. točke (b) i članka 8. stavka 5. Uredbe br. 40/94 [koji su postali članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009].

               8

               Odlukom od 3. rujna 2010. Odjel za prigovore odbio je prigovor u cijelosti s obrazloženjem da sporni žigovi nisu dovoljno slični u smislu zahtjeva propisanih člankom 8. stavkom 1. točkom (b) i člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009.

               9

               Dana 27. rujna 2010. tužitelj je podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke Odjela za poništaje na temelju članaka 58. do 64. Uredbe 207/2009.

               10

               Odlukom od 19. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće potvrdilo je odluku Odjela za prigovore i odbilo tužiteljevu žalbu. Ono je utvrdilo da je stupanj pozornosti relevantne javnosti posebno visok, između ostalog, zbog cijene dotičnih proizvoda i njihove složene tehničke naravi. Nadalje, ono je zaključilo da su sporni znakovi različiti. Stoga, nije mogla postojati vjerojatnost dovođenja u zabludu između znakova u pitanju u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Usto, priznajući da malen stupanj sličnosti može postojati pri primjeni članka 8. stavka 5. navedene uredbe, ono je zaključilo da, s obzirom na to da su znakovi različiti, nije zadovoljen uvjet sličnosti.

         Zahtjevi stranaka

               11

               Tužitelj od Općeg suda tužbom zahtijeva da:

                        —

                        utvrdi da je tužba dopuštena;

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        odbije prijavu registracije žiga LOVOL;

                        —

                        naloži intervenijentu snošenje troškova nastalih u ovom postupku i u postupku pred OHIM‑om.

               12

               Tužitelj se na raspravi odrekao treće točke zahtjeva.

               13

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               14

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               15

               U prilog tužbi tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 5. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               16

               Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 glasi:
               „Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga u smislu stavka 2., žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga Zajednice, žig ima ugled u Zajednici i kad, u slučaju ranijeg nacionalnog žiga, žig ima ugled u dotičnoj državi članici i kada bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila.“

               17

               Povrede iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, kad nastanu, posljedica su određenog stupnja sličnosti između ranijih i kasnijih žigova, zbog koje relevantna javnost povezuje ta dva žiga, odnosno stvara vezu između njih iako ih ne miješa [presuda od 12. ožujka 2009., Antartica/OHIM, C‑320/07 P, EU:C:2009:146, t. 43.; presuda od 14. prosinca 2012., Bimbo/OHIM – Grupo Bimbo (GRUPO BIMBO), T‑357/11, EU:T:2012:696, t. 29.; također vidjeti prema analogiji presudu od 27. studenoga 2008., Intel Corporation, C‑252/07, Zb., EU:C:2008:655, t. 30.].

               18

               Primjena članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 podvrgnuta je trima uvjetima, osobito, kao prvo, istovjetnosti ili sličnosti suprotstavljenih žigova, kao drugo, postojanju ugleda ranijeg žiga koji se navodi u prilog tužbi i, kao treće, vjerojatnosti da im upotreba prijavljenog žiga koja bez opravdanog razloga iskorištava ili bi mogla iskoristiti razlikovni karakter ili ugled žiga nanosi ili bi im mogla nanijeti štetu. Ta su tri uvjeta kumulativna i nepostojanje jednog od njih dovodi do nemogućnosti primjene navedene odredbe [presuda od 27. rujna 2011., El Jirari Bouzekri/OHIM – Nike International (NC NICKOL), T‑207/09, EU:T:2011:537, t. 29.; vidjeti također u tom smislu presude od 25. svibnja 2005., Spa Monopole/OHIM – Spa‑Finders Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, Zb., EU:T:2005:179, t. 30. i od 27. studenoga 2007., Gateway/OHIM – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway), T‑434/05, EU:T:2007:359, t. 57.].

               19

               U ovom predmetu žalbeno vijeće je smatralo da je relevantno čitavo područje Zajednice i da se relevantna javnost sastoji od opće javnosti i posebne javnosti zainteresirane za strojeve i profesionalna vozila. U svjetlu naravi proizvoda i njihove cijene, stupanj pozornosti pri izboru takvih proizvoda je visok. Tužitelj nije osporio takve tvrdnje.

               20

               Međutim, tužitelj osporava tvrdnju žalbenog vijeća da prijava žiga LOVOL nije mogla biti odbijena na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 jer su suprotstavljeni znakovi bili različiti te stoga jedan od kumulativnih uvjeta za primjenu te odredbe nije bio zadovoljen.

         Sličnost znakova

               21

               Prema sudskoj praksi kriteriji koji se uzimaju u obzir pri ocjeni sličnosti predmetnih znakova isti su kao u slučaju odbijanja registracije prijavljenog žiga zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu prema članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 i slučaju odbijanja zbog nanošenja štete ugledu ranijega žiga prema članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009 (presuda NC NICKOL, t. 18. supra, EU:T:2011:537, t. 31.). Naime, u ta dva slučaja koji dopuštaju odbijanje registracije prijavljenog žiga uvjet sličnosti između dvaju žigova zahtijeva postojanje, posebice, elemenata vizualne, zvučne i konceptualne sličnosti tako da su, sa stajališta relevantne javnosti, najmanje jednako slični što se tiče jednog ili više relevantnih aspekata (presude ACTIVY Media Gateway, t. 18. supra, EU:T:2007:359, t. 35. i NC NICKOL, t. 18. supra, EU:T:2011:537, t. 31.; vidjeti također sličnu presudu od 23. listopada 2003., Adidas‑Salomon i Adidas Benelux, C‑408/01, Zb., EU:C:2003:582, t. 28. i 30. te navedenu sudsku praksu).

               22

               Ocjena vizualne, fonetske ili konceptualne sličnosti žigova u pitanju treba se temeljiti na ukupnom dojmu koji oni ostavljaju, uzimajući osobito u obzir njihove razlikovne i dominantne elemente [presude od 11. studenoga 1997., SABEL, C‑251/95, Zb., EU:C:1997:528, t. 23.; od 9. srpnja 2003., Laboratorios RTB/OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb., EU:T:2003:199, t. 39. i od 24. studenoga 2005, Simonds Farsons Cisk/OHIM – Spa Monopole (KINJI by SPA), T‑3/04, Zb., EU:T:2005:418, t. 38.].

               23

               Prema tome, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 17. gore, valja ispitati je li stupanj sličnosti između suprotstavljenih žigova dostatan da relevantna javnost poveže ta dva žiga odnosno stvori vezu između njih iako ih to ne razlikuje.

         – Vizualni aspekt usporedbe

               24

               U pobijanoj odluci žalbeno vijeće najprije je usporedilo prijavljeni žig s verbalnim žigom VOLVO i verbalnim elementom ranijih figurativnih žigova. Utvrdilo je da su sukobljeni žigovi dijelili četiri od pet slova, ali drukčijim redoslijedom. Štoviše, znakovi su se razlikovali u početnim slovima „v“i „l“ te u prvim slogovima „vol“i „lo“. Osim toga, utvrđeno je da je malo vjerojatno da bi prosječni potrošač raščlanio slogove žigova da stvori anagram i da bi ga „lovol“asocirao na „volvo“. Zatim, žalbeno je vijeće ocijenilo da su grafički elementi u prijavljenom žigu banalni i da ne tvore razlikovni element koji prevladava ili utječe na vizualni dojam žigova kod potrošača. Nadalje, verbalni element ranijih žigova prikazan je bijelim slovima na crnoj pozadini, dok je sporni žig prikazan crnim slovima. Prema tome, žalbeno vijeće zaključilo je da žigovi u pitanju nisu vizualno slični.

               25

               Tužitelj svoju argumentaciju ograničava na usporedbu verbalnog elementa žiga LOVOL i verbalnog žiga VOLVO. Navodi da se oba žiga sastoje od pet slova te od sličnih kombinacija slova „v“, „o“ i „l“. Također, s obzirom na to da velika slova „v“ i „l“oblikuju kutove, navodi da su njihove geometrijske strukture slične. Žigovi usto imaju isti slijed samoglasnika, tj. „o“ i „o“te sličan slijed suglasnika, tj. „v“, „l“i „v“ kod jednoga te „v“i „l“ kod drugoga. Naposljetku, navodi da su dva žiga obilježena slogovima „vol“i „v“ ili njihovom inverzijom.

               26

               Kao prvo, valja istaknuti da je početak suprotstavljenih žigova različit s obzirom na to da prijavljeni žig počinje s „l“, dok je prvo slovo žiga VOLVO „v“. Prema sudskoj praksi potrošači uobičajeno pridaju više važnosti prvim dijelovima riječi [vidjeti prema analogiji presudu od 17. ožujka 2004., El Corte Inglés/OHIM – González Cabello (MUNDICOR), T‑183/02 i T‑184/02, Zb., EU:T:2004:79, t. 81.].

               27

               Kao drugo, u vezi s tužiteljevim argumentom da je prvi slog žiga LOVOL inverzija „vol“, valja primijetiti da tužitelj nije pružio specifičan primjer jezika Unije čija pravila zahtijevaju da se žig LOVOL rastavlja na slogove „lov“ i „ol“. Nasuprot tome, prema pravilima engleskog, njemačkog, francuskog, talijanskog, španjolskog, poljskog, nizozemskog i mađarskog jezika, izraz „lovol“ se dijeli na slogove „lo“i „vol“. Čak i ako se pretpostavi da bi prvi slog toga žiga bio „lov“ u jednom od jezika Unije, tužitelj nije pružio nijedan dokaz kojim bi potkrijepio svoju tvrdnju prema kojoj bi prosječni potrošač bio sklon razdijeliti kratke izraze koji nemaju značenje i pročitati prvi slog u inverziji.

               28

               Štoviše, tužitelj se ne može u tom smislu valjano pozivati na presude od 11. lipnja 2009., Hedgefund Intelligence/OHIM – Hedge Invest (InvestHedge) (T‑67/08, EU:T:2009:198) i od 25. lipnja 2010., MIP Metro/OHIM – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet) (T‑407/08, Zb., EU:T:2010:256).

               29

               U presudi InvestHedge Opći sud je ispitao sličnost između figurativnih žigova InvestHedge i HEDGE INVEST, koji oba sadrže verbalne elemente „invest“i „hedge“. Utvrdio je da se svaki od znakova u pitanju sastoji od dva istovjetna elementa koji se mogu jasno identificirati jer su u ranijem žigu odvojeni razmakom te se u prijavljenom žigu ističu zbog upotrebe velikih slova „I“i „H“. Takav je razmještaj dopustio da se dijelovi razdijele u dva različita dijela, tj. „invest“i „hedge“, koji su bili isti. U tom je kontekstu Opći sud ocijenio da sama inverzija elemenata žiga ne može omogućiti donošenje zaključka da ne postoji vizualna sličnost (presuda InvestHedge, t. 28. supra, EU:T:2009:198, t. 35.).

               30

               Isto tako, u presudi Metromeet Opći sud je ispitao vizualnu sličnost između žigova meeting metro i Metromeet. Utvrdio je da se prijavljeni žig sastoji od dva elementa, tj. „metro“i „meet“, koji se nalaze u inverziji u ranijem žigu, dok riječ „meeting“javnost može lakše percipirati kao glagolsku imenicu riječi „meet“. Opći sud je podsjetio da sama inverzija elemenata žiga nije dostatna da se zaključi da ne postoji vizualna sličnost (presuda Metromeet, t. 28. supra, EU:T:2010:256, t. 37. i 38.).

               31

               Međutim, u ovom predmetu, suprotno predmetima iz presuda InvestHedge, točka 28. supra (EU:T:2009:198) i Metromeet, točka 28. supra (EU:T:2010:256), znakovi VOLVO i LOVOL ne sadržavaju izraze koji imaju posebno značenje i koje može razumjeti relevantna javnost. Isto tako, ne postoji ništa u razmještaju slova prijavljenog žiga LOVOL što bi upućivalo na to da ih prosječni potrošač dijeli i promatra svaki slog zasebno. Štoviše, čak i ako se pretpostavi da bi ih prosječni potrošač razdijelio, ništa ne upućuje na to da bi on zatim čitao prva tri slova „l“, „o“ i „v“obrnutim redoslijedom, kao „vol“, što je suprotno uobičajenom postupku čitanja abecede na latinici.

               32

               Iz toga slijedi da se tužiteljevi argumenti koji navode presude InvestHedge, t. 28. supra (EU:T:2009:198) i Metromeet, t. 28. supra (EU:T:2010:256) trebaju odbiti zbog navedenih razlika u činjeničnom okviru predmeta u tim presudama, s jedne strane, i činjeničnom okviru u ovom predmetu, s druge strane.

               33

               Kao treće, valja istaknuti da, čak i dok brzo čita dva znaka, prosječni potrošač ne može povezati dva suprotstavljena žiga jer su prvo i zadnja slova tih žigova različita i, štoviše, prijavljen se žig sastoji od dva „l“, a žig VOLVO od dva „v“.

               34

               Kao četvrto, suprotstavljeni žigovi zaista se sastoje od kombinacije slova „vol“. Međutim, u ranijem verbalnom žigu ta tri slova nalaze se na početku, dok su u prijavljenom žigu ona na kraju.

               35

               Kao peto, tužitelj ne može valjano temeljiti nijedan argument na pretpostavljenoj sličnosti između velikih slova „L“i „V“. Naime, za prosječnog se potrošača pretpostavlja da instinktivno razlikuje slova latinične abecede i, u ovom predmetu, da raspoznaje razliku između navedenih slova, posebno u pogledu činjenice da su suprotstavljeni znakovi relativno kratki.

               36

               Uostalom, valja istaknuti da figurativni elementi ranijih figurativnih žigova dodatno razlikuju te žigove od prijavljenog žiga i da, u svakom slučaju, tužitelj nije naveo nijedan argument u vezi s navedenim razlikama između žigova u okviru vizualne usporedbe.

               37

               Imajući u vidu sve navedeno, sama činjenica da se suprotstavljeni žigovi sastoje od slova „v“, „l“ i „o“i da uključuju kombinaciju slova „vol“ nije dostatna da relevantna javnost poveže ta dva žiga na temelju vizualne percepcije. Stoga, ne postoji vizualna sličnost koja se treba uzeti u obzir pri primjeni članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               38

               Prema tome, valja potvrditi zaključak žalbenog vijeća da su znakovi u pitanju različiti što se tiče vizualnog aspekta.

         – Fonetski aspekt usporedbe

               39

               Glede fonetske usporedbe znakova žalbeno vijeće je utvrdilo da sama činjenica da su suprotstavljeni žigovi imali isti broj suglasnika nema nikakvu posebnu važnost. Nasuprot tome, što se tiče različitih „samoglasničkih glasova“ u dva sloga suprotstavljenih žigova, oni se razlikuju na fonetskom planu.

               40

               Tužitelj tvrdi da su žigovi VOLVO i LOVOL fonetski slični. On navodi da je izgovor suprotstavljenih žigova, obilježen slogovima „vol“, „vo“ i „lov“, zapanjujuće sličan. Tvrdi da u oba znaka dolazi do ponavljanja samoglasnika „o“, koji prevladava u izgovoru znaka, kao i mekih znakova „l“i „v“ koji, kad se izgovore, ostaju mukli.

               41

               Valja istaknuti da tužitelj ne može valjano tvrditi da se dva žiga sastoje isključivo od slogova „vol“, „vo“ i „lov“jer prijavljeni žig nije LOVVOL nego LOVOL. Također, valja podsjetiti da tužitelj nije naveo nijedan jezik Unije u kojem bi se izraz LOVOL dijelio na slogove „lov“ i „ol“. Suprotno tome, prema gramatičkim pravilima jezika koji su navedeni u točki 27. gore, prijavljeni žig sastoji se od slogova „lo“ i „vol“.

               42

               Štoviše, valja ponoviti da, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 26. gore, potrošači obično pridaju više važnosti prvim dijelovima riječi. Međutim, početni glasovi suprotstavljenih žigova su različiti.

               43

               Suglasnici koji se nalaze u dvama žigovima i koji se izgovaraju na isti način u različitim jezicima Unije zaista su isti. Međutim, suprotno onome što tvrdi tužitelj, jasno je da se slova „l“i „v“ izgovaraju različito, s time da je „l“nadzubni suglasnik, a „v“ zubnousneni.

               44

               Štoviše, verbalni element „volvo“sastoji se od suglasnika „l“ i „v“u nizu, koji se suptilno spajaju u izgovoru, dok se u riječi „lovol“ samoglasnici i suglasnici izmjenjuju tako da se ona izgovara mekše. Prema tome, suprotstavljeni znakovi imaju različit ritam izgovora.

               45

               Stoga, valja zaključiti da sama činjenica da se suprotstavljeni znakovi sastoje od slova „v“, „l“ i „o“i da uključuju kombinaciju slova „vol“ nije dostatna da relevantna javnost poveže ta dva žiga na temelju fonetske percepcije. Stoga, ne postoji fonetska sličnost koja se treba uzeti u obzir pri primjeni članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               46

               Prema tome, valja potvrditi zaključak žalbenog vijeća prema kojemu se suprotstavljeni znakovi razlikuju na fonetskom planu sa stajališta primjene članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

         – Konceptualni aspekt usporedbe

               47

               Tužitelj dijeli stajalište žalbenog vijeća prema kojemu je konceptualna usporedba nemoguća s obzirom na to da predmetni znakovi nemaju značenje na jezicima Unije.

               48

               Međutim, tužitelj tvrdi da bi potrošač koji dođe u doticaj s „izmišljenim žigom“ LOVOL mogao biti zaintrigiran novim žigom vozila, posebice zato što je broj proizvođača automobila relativno malen. Prema tome, takvi potrošači će se zapitati ima li novi žig vozila ikakve veze s vrlo starim i vrlo uglednim žigom te će ga stoga povezati sa žigom VOLVO.

               49

               U tom smislu, valja istaknuti da se tužitelj ne poziva ni na jedno načelo utemeljeno na sudskoj praksi.

               50

               Usto, tužitelj nije dostavio nijedan dokaz kojim bi dokazao da će potrošač, koji ima visok stupanj pažnje pri kupnji predmetnih proizvoda, instinktivno povezati novi žig s postojećim žigom s obzirom na to da on nema nikakvo značenje.

               51

               Međutim tužitelj tvrdi da potrošači mogu uspostaviti vezu između LOVOL i VOLVO jer postoji „vizualni rječnik“ u ljudskom mozgu koji ljudi razvijaju dok uče čitati. U tom smislu, on se poziva na znanstveni članak „Skilled Readers Rely on Their Brain’s ‚Visual Dictionary’ to Recognize Words“ [Vješti čitatelji se oslanjaju na vizualni rječnik svojih mozgova kako bi prepoznali riječi] (neslužbeni prijevod), objavljen 14. studenoga 2011.

               52

               OHIM tvrdi da navedeni znanstveni članak, koji se nalazi u prilogu, Opći sud ne može uzeti u obzir jer je podnesen prekasno.

               53

               Opći sud smatra da nije potrebno ispitati dopuštenost predmetnog znanstvenog članka kao dokaznog prijedloga jer, u svakom slučaju, on ne ide u prilog tužiteljevom argumentu. Naime, njegovi autori ističu da, čak i kad se nekoliko slova u dvije riječi podudara, razlika između ostalih slova znači da čitanje tih riječi aktivira različite neurone u ljudskom mozgu. Primjerice, sa stajališta iskusnog čitatelja, razlika između engleskih riječi „hair“i „hare“ ista je kao i između riječi „hair“i „soup“, usprkos činjenici da se „hair“i „hare“ izgovaraju isto.

               54

               Prema tome, valja zaključiti da u ovom predmetu nije moguća konceptualna usporedba. Također, tužitelj nije utvrdio da bi konceptualna usporedba mogla dovesti do povezivanja znakova u smislu sudske prakse navedene u točki 17. gore. Na temelju toga argumenti se moraju odbiti.

               55

               Na temelju prethodno navedenoga i imajući posebno u vidu zaključke koji su izneseni u točkama 37. i 45. gore, valja istaknuti da sama činjenica da se suprotstavljeni žigovi sastoje od slova „v“, „l“ i „o“te da uključuju kombinaciju tih slova „vol“ nije dostatna za zaključak da relevantna javnost povezuje ta dva žiga. Stoga, navedena se podudarnost ne može kvalificirati kao sličnost u svrhu primjene članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               56

               Prema tome, valja potvrditi pobijanu odluku u kojoj je žalbeno vijeće zaključilo, u okviru primjene članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, da su suprotstavljeni znakovi različiti.

         Primjena članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009

               57

               Valja podsjetiti da je, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 18. gore, nedostatak triju kumulativnih uvjeta dostatan da se ne primjeni članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009.

               58

               U ovom predmetu suprotstavljeni su znakovi različiti. Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće valjano zaključilo da se registracija prijavljenog žiga nije mogla odbiti na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               59

               U skladu s prethodno navedenim, valja odbiti jedini tužbeni zahtjev i, slijedom toga, cijelu tužbu.

         Troškovi

               60

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je tužitelj izgubio spor, treba mu se naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu OHIM‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Snošenje troškova nalaže se društvu Volvo Trademark Holding AB.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Popescu

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. studenoga 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 10. studenoga 2016.#Polo Club protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije POLO CLUB SAINT‑TROPEZ HARAS DE GASSIN – Raniji figurativni žigovi Europske unije BEVERLY HILLS POLO CLUB – Relativni razlog za odbijanje – Opasnost od dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Podnošenje dodatnih dokaza – Diskrecijska ovlast dodijeljena člankom 76. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Djelomično vraćanje predmeta Odjelu za prigovore – Članak 64. stavci 1. i 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-67/15.