title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. rujna 2013.#Leyla Ecem Demirkan protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg.#Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska – Dodatni protokol – Članak 41. stavak 1. – ,Standstill’ klauzula – Obveza posjedovanja vize za prihvat na državno područje države članice – Slobodno pružanje usluga – Pravo turskog državljanina na ulazak u državu članicu u svrhu posjeta članu obitelji i možebitnog korištenja pružanim uslugama.#Predmet C-221/11.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      24. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska — Dodatni protokol — Članak 41. stavak 1. — ‚Standstill’ klauzula — Obveza posjedovanja vize za prihvat na državno područje države članice — Slobodno pružanje usluga — Pravo turskog državljanina na ulazak u državu članicu u svrhu posjeta članu obitelji i možebitnog korištenja pružanim uslugama“
      U predmetu C‑221/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Njemačka), odlukom od 13. travnja 2011., koju je Sud zaprimio 11. svibnja 2011., u postupku

         Leyla Ecem Demirkan

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Rosas (izvjestitelj) i M. Berger, predsjednici vijeća, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, J.-J. Kasel, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. studenoga 2012.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za L. E. Demirkan, R. Gutmann, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i K. Hailbronner, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za dansku vladu, C. Vang i V. Pasternak Jørgensen, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,

               —

               za grčku vladu, G. Karipsiades i T. Papadopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman, M. Bulterman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Ossowski i L. Christie, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Palmera, barristera,

               —

               za Vijeće Europske unije, J. Monteiro, E. Finnegan i Z. Kupčová, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši prijedlog odluke nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. travnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola potpisanog 23. studenoga 1970. u Bruxellesu i sklopljenog, odobrenog i potvrđenog u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. (SL L 293, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 3., u daljnjem tekstu: Dodatni protokol), a osobito pojma „slobodnog pružanja usluga” koji navedena odredba sadrži.

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između turske državljanke L. E. Demirkan i Bundesrepublik Deutschland zbog odbijanja njemačkih vlasti da joj izdaju vizu u svrhu posjeta očuhu koji prebiva u Njemačkoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Sporazum o pridruživanju

               3

               Sporazum o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske potpisali su u Ankari 12. rujna 1963. Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge, te je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 217, 1964., str. 3685.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 115., str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju).

               4

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Sporazuma o pridruživanju, isti ima za cilj promicati trajno i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa među strankama potpisnicama, uključivo u području radne snage, radi postupnog ostvarenja slobodnog kretanja radnika (članak 12. Sporazuma o pridruživanju), kao i radi uklanjanja ograničenja slobode poslovnog nastana (članak 13. navedenog sporazuma) i slobodnog pružanja usluga (članak 14. istog sporazuma), s ciljem poboljšanja životnog standarda turskog naroda i olakšavanja naknadnog pristupanja Republike Turske Zajednici (četvrta uvodna izjava u preambuli i članak 28. tog sporazuma).

               5

               U svrhu ostvarenja tih ciljeva predviđeno je postupno uspostavljanje carinske unije u tri faze. Pridruživanje ustanovljeno navedenim sporazumom (u daljnjem tekstu: pridruživanje EEZ‑Turska) tako sadrži pripremnu fazu, kako bi se Republici Turskoj omogućilo snaženje vlastitog gospodarstva uz pomoć Zajednice (članak 3. tog sporazuma), prijelaznu fazu, tijekom koje se osigurava postupna provedba carinske unije i približavanje gospodarskih politika (članak 4. navedenog sporazuma), te završnu fazu koja se temelji na carinskoj uniji i podrazumijeva jačanje koordinacije gospodarskih politika stranaka potpisnica (članak 5. istog sporazuma).

               6

               Članak 6. Sporazuma o pridruživanju glasi kako slijedi:
               „Kako bi se osigurala primjena i postupni razvoj režima pridruživanja, ugovorne se stranke sastaju u okviru Vijeća za pridruživanje koje djeluje unutar ograničenja koja su mu dodijeljena sporazumom.”

               7

               Sukladno članku 8. Sporazuma o pridruživanju koji se nalazi u glavi II. naslovljenoj „Provedba prijelazne faze”:
               „Radi ostvarivanja ciljeva navedenih u članku 4., Vijeće za pridruživanje prije početka prijelazne faze i u skladu s postupkom predviđenim u prvom članku privremenog protokola utvrđuje uvjete, načine i ritam provedbe odredaba koje se odnose na područja predviđena Ugovorom o osnivanju Zajednice koja će se morati uzeti u obzir, a posebno ona utvrđena u ovoj glavi, kao i svaku zaštitnu klauzulu koja bi se mogla pokazati korisnom.”

               8

               Članak 14. Sporazuma o pridruživanju, koji se također nalazi u glavi II. istog, određuje:
               „Ugovorne stranke sporazumne su da će se voditi člancima [45., 46. i 48. do 54. UEZ‑a] kako bi među sobom uklonile ograničenja u pogledu slobode pružanja usluga.”

               9

               Sukladno članku 22. stavku 1. Sporazuma o pridruživanju:
               „Radi ostvarivanja ciljeva utvrđenih Sporazumom i u slučajevima koje on predviđa, Vijeće za pridruživanje ima ovlaštenje za donošenje odluka. Svaka od dviju stranaka obavezna je poduzeti mjere koje obuhvaćaju izvršavanje donesenih odluka […]”

         Dodatni protokol

               10

               Dodatni protokol koji prema svojem članku 62. čini sastavni dio Sporazuma o pridruživanju utvrđuje, sukladno svojem članku 1., uvjete, načine i rokove za ostvarenje prijelazne faze određene člankom 4. navedenog sporazuma.

               11

               Dodatni protokol sadržava glavu II. naslovljenu „Kretanje osoba i usluga”, čije se poglavlje I. odnosi na „radnike”, dok je poglavlje II. posvećeno „pravu poslovnog nastana, uslugama i prometu”.

               12

               Članak 41. Dodatnog protokola, koji se nalazi u poglavlju II. navedene glave II., glasi:
               „1.   Ugovorne stranke među sobom ne uvode nikakva nova ograničenja u pogledu slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga.
               2.   Vijeće za pridruživanje, u skladu s načelima utvrđenima u člancima 13. i 14. Sporazuma o pridruživanju, određuje vremenski raspored i pravila prema kojima ugovorne stranke postupno među sobom ukidaju ograničenja u području slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga.
               Vijeće za pridruživanje, prilikom utvrđivanja takvog vremenskog rasporeda i pravila za različite vrste djelatnosti, vodi računa o odgovarajućim mjerama koje je Zajednica već donijela u tim područjima kao i o posebnim gospodarskim i socijalnim prilikama u Turskoj. Prednost imaju djelatnosti koje posebno doprinose razvoju proizvodnje i trgovine.”

               13

               Na temelju članka 41. stavka 2. Dodatnog protokola, Vijeće za pridruživanje donijelo je 11. travnja 2000. Odluku br. 2/2000 o otvaranju pregovora o liberalizaciji usluga i uzajamnom otvaranju tržištâ javne nabave između Zajednice i Turske (SL L 138, str. 27.). Vijeće za pridruživanje, međutim, do ovog trenutka nije ostvarilo značajniju liberalizaciju u tom području.

               14

               Članak 59. Dodatnog protokola, koji se nalazi u glavi IV. naslovljenoj „Opće i završne odredbe”, glasi kako slijedi:
               „U područjima obuhvaćenima ovim Protokolom Turska ne može imati povoljniji tretman od onog koji države članice dodjeljuju jedna drugoj na temelju Ugovora o osnivanju Zajednice.”

         Uredba (EZ) br. 539/2001

               15

               Članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 539/2001 od 15. ožujka 2001. o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL L 81, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 3.) određuje:
               „Državljani trećih zemalja na popisu u Prilogu I. dužni su posjedovati vizu pri prelasku vanjskih granica država članica.”

               16

               Republika Turska nalazi se na popisu u navedenom Prilogu I. Uvodna izjava 1. u Uredbi br. 539/2001 podsjeća na to da članak 61. UEZ‑a navodi popise trećih država čiji državljani moraju imati vize pri prelasku vanjskih granica država članica, kao i trećih zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva, kao „popratne mjere koje su izravno povezane sa slobodnim kretanjem osoba u području slobode, sigurnosti i pravde”.

         Njemačko pravo

      Stanje njemačkog prava na dan 1. siječnja 1973.

               17

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da na dan 1. siječnja 1973., kada je Dodatni protokol stupio na snagu u odnosu na Saveznu Republiku Njemačku, unutarnje pravo te države članice nije ulazak turskih državljana na njemačko državno područje s ciljem boravka u svrhu posjeta obitelji uvjetovalo obvezom posjedovanja vize.

               18

               Na temelju članka 5. stavka 1. točke (1) Uredbe za izvršenje Zakona o strancima (Verordnung zur Durchführung des Ausländergesetzes) od 10. rujna 1965. (BGBl. 1965 I, str. 1341.), u tekstu od 13. rujna 1971. (BGBl. 1971 I, str. 1743.), a u svezi s prilogom navedene Uredbe za izvršenje, turski državljani nisu bili dužni ishoditi dozvolu za boravak u obliku vize za ulazak na njemačko državno područje osim u slučaju obavljanja profesionalne djelatnosti u Njemačkoj.

               19

               Turski državljani nisu podlijegali općoj obvezi posjedovanja vize do stupanja na snagu jedanaeste Uredbe o izmjenama Uredbe za izvršenje Zakona o strancima od 1. srpnja 1980. (BGBl. 1980 I, str. 782.).

         Odredbe njemačkog prava relevantne u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku

               20

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da obveza posjedovanja vize za turske državljane za ulazak u Njemačku, poput tužiteljice u glavnom postupku, proizlazi iz prve rečenice članka 4. stavka 1. Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na saveznom području (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Aufenthaltsgesetz – AufenthG), BGBl. 2004 I, str. 1950., u daljnjem tekstu: Zakon o boravku stranaca).

               21

               Članak 4. stavak 1. Zakona o boravku stranaca pod naslovom „„Obveza dozvole za boravak” određuje:
               „Za ulazak na državno područje Savezne Republike i boravak na njemu strani državljani moraju posjedovati dozvolu za boravak, osim ako je drukčije predviđeno pravom Europske unije ili drugim propisom ili ako pravo na boravak postoji na temelju [Sporazuma o pridruživanju] [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               U listopadu 2007. L. E. Demirkan, turska državljanka rođena 1993., podnijela je zahtjev za izdavanje vize Veleposlanstvu Njemačke u Ankari (Turska), u svrhu posjeta svom očuhu, njemačkom državljaninu koji prebiva u Njemačkoj. Po odbijanju tog zahtjeva podnijela je tužbu pred Verwaltungsgericht Berlin (berlinskim upravnim sudom).

               23

               Pred navedenim sudom L. E. Demirkan zahtijevala je ponajprije da se utvrdi da je imala pravo ulaska na njemačko državno područje bez vize. Podredno je zahtijevala da se poništi odluka o odbijanju njenog zahtjeva za izdavanje vize i da se utvrdi da je Savezna Republika Njemačka bila dužna izdati joj kratkotrajnu vizu.

               24

               Prema navodima L. E. Demirkan, iz „standstill” klauzule određene u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola proizlazi da ona nije dužna posjedovati vizu za planirani boravak u Njemačkoj radi posjeta svom očuhu. S obzirom na to da takav posjet obitelji uvijek kao ključan element podrazumijeva korištenje uslugama, kao korisnik usluga imala je pravo na izdavanje tražene kratkotrajne vize. Naime, na dan stupanja na snagu Dodatnog protokola u odnosu na Saveznu Republiku Njemačku turski državljani bili su, na temelju unutarnjeg prava te države članice, izuzeti od obveze posjedovanja dozvole za boravak pri ulasku na njemačko državno područje u slučaju da ondje nemaju namjeru boraviti dulje od tri mjeseca niti obavljati gospodarsku djelatnost.

               25

               Presudom od 22. listopada 2009. Verwaltungsgericht Berlin odbio je navedenu tužbu smatrajući da L. E. Demirkan nije imala pravo ulaska na njemačko državno područje bez vize. Ona se, prije svega, nije mogla pozvati na „standstill” klauzulu iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola jer se ista ne primjenjuje na odobrenje boravka u svrhu posjeta obitelji. Prema tom sudu, „standstill” klauzula nije turskim državljanima dala opću slobodu kretanja, neovisnu o bilo kakvoj gospodarskoj djelatnosti.

               26

               L. E. Demirkan podnijela je žalbu protiv te presude pred Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (viši upravni sud, Berlin Brandebourg).

               27

               Na prvom mjestu, navedeni sud ukazuje na to da primjenom kako nacionalnog prava, to jest prve rečenice članka 4. stavka 1. Zakona o boravku stranaca, tako i prava Unije, u ovom slučaju članka 1. stavka 1. i Priloga I. Uredbi br. 539/2001, L. E. Demirkan mora imati vizu da bi mogla ući na njemačko državno područje. Prema tome, ako bi trebala uživati pravo na ulazak bez vize, to bi bilo moguće isključivo primjenom članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola.

               28

               Na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da na dan stupanja na snagu Dodatnog protokola u odnosu na Saveznu Republiku Njemačku, 1. siječnja 1973., njemačko pravo nije predviđalo obvezu posjedovanja vize za boravak u svrhu posjeta obitelji, kakav je zahtijevala L. E. Demirkan. Taj sud, međutim, ističe da praksa Suda, posebice presuda od 19. veljače 2009., Soysal i Savatli (C‑228/06, Zb., str. I‑1031.), ne navodi obuhvaća li zabrana novih ograničenja slobodnog pružanja usluga utvrđena u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola i takozvanu „pasivnu” slobodu pružanja usluga, to jest slobodu primateljâ usluga da iz jedne države članice odu u drugu državu članicu kako bi se ondje koristili pružanim uslugama. U Njemačkoj je to pitanje sporno kako u sudskoj praksi tako i u pravnoj teoriji. Prevladavajući stav u Njemačkoj je da „standstill” klauzula obuhvaća i pasivnu i aktivnu slobodu pružanja usluga.

               29

               Pod pretpostavkom da na prvo pitanje treba odgovoriti na način da pojam slobodnog pružanja usluga u smislu članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola također obuhvaća pasivnu slobodu pružanja usluga, još preostaje utvrditi, prema sudu koji je uputio zahtjev, mogu li se turski državljani koji žele otići u Njemačku posjetiti članove obitelji u okviru boravka do tri mjeseca koristiti „standstill” klauzulom, pozivajući se samo na mogućnost da ondje primaju usluge.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev navodi u tom pogledu da se jedan dio njemačke pravne teorije, u obrani širokog tumačenja područja primjene pasivne slobode pružanja usluga, oslanja na točku 15. presude Suda od 24. studenoga 1998., Bickel i Franz (C‑274/96, Zb., str. I‑7637.), kojom je potonji utvrdio da se pasivna sloboda pružanja usluga primjenjuje na sve državljane država članica koji, ne koristeći se nekom drugom slobodom zajamčenom pravom Unije, odlaze u drugu državu članicu „s ciljem da ondje primaju usluge ili su u mogućnosti primati ih”.

               31

               U tim je okolnostima Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg odlučio prekinuti postupak i postaviti sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Obuhvaća li pojam slobodnog pružanja usluga u smislu članka 41. stavka 1. [Dodatnog protokola] i pasivnu slobodu pružanja usluga?

                        2.

                        U slučaju pozitivnog odgovora, obuhvaća li zaštita pasivne slobode pružanja usluga koja proizlazi iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola i turske državljane koji, poput podnositeljice zahtjeva u glavnom postupku, žele ući u Saveznu Republiku Njemačku ne zato da bi pristupili određenoj pružanoj usluzi, nego da bi posjetili članove obitelji u okviru boravka do tri mjeseca i koji se pozivaju na jednostavnu mogućnost korištenja uslugama u Njemačkoj?”

         Prvo pitanje

               32

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u osnovi traži da se utvrdi treba li pojam „slobodnog pružanja usluga” iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola tumačiti na način da također obuhvaća slobodu turskih državljana, primateljâ usluga, da odu u državu članicu da bi se ondje koristili pružanim uslugama.

               33

               U tom pogledu valja prije svega podsjetiti na to da su, u skladu s člankom 56. UFEU‑a, ograničenja slobodnog pružanja usluga unutar Unije zabranjena u odnosu na državljane država članica s poslovnim nastanom u državi članici koja nije država primatelja usluge.

               34

               U točki 10. presude od 31. siječnja 1984., Luisi i Carbone (286/82 i 26/83, Zb., str. 377.), Sud je protumačio pojam „slobodnog pružanja usluga“ u smislu članka 59. UEEZ‑a (kasnije članak 59. UEZ‑a te, nakon izmjena, članak 49. UEZ‑a), kojem trenutno odgovara članak 56. UFEU‑a. Sud je ocijenio da je, u cilju omogućavanja pružanja usluga, moguće kretanje bilo davatelja usluga u državu članicu u kojoj je nastanjen primatelj usluga bilo primatelja usluga u državu poslovnog nastana davatelja usluga. On je prije svega smatrao da drugi slučaj, iako je samo prvi od tih slučajeva bio izričito naveden u članku 60. stavku 3. UEEZ‑a (kasnije članak 60. stavak 3. UEZ‑a, a zatim članak 50. stavak 3. UEZ‑a), kojem trenutno odgovara članak 57. stavak 3. UFEU‑a, a koji dopušta privremeno obavljanje djelatnosti davatelja usluga u državi članici u kojoj se usluga pruža, pod istim uvjetima koje ta država propisuje za svoje državljane, predstavlja nužnu nadopunu prvoga, i odgovara cilju liberalizacije svih naplatnih djelatnosti koje nisu obuhvaćene slobodnim kretanjem robe, osoba i kapitala.

               35

               Prema tome, u skladu s praksom Suda, pravo na slobodno pružanje usluga koje se člankom 56. UFEU‑a daje državljanima država članica, dakle građanima Unije, uključuje „pasivnu” slobodu pružanja usluga, to jest slobodu primateljâ usluga da odu u drugu državu članicu kako bi se ondje koristili uslugama neometani ograničenjima (gore navedena presuda Luisi i Carbone, točka 16.; presuda od 2. veljače 1989., Cowan, 186/87, Zb., str. 195., točka 15.; gore navedena presuda Bickel i Franz, točka 15.; presuda od 19. siječnja 1999., Calfa, C‑348/96, Zb., str. I‑11., točka 16.; kao i presuda od 17. veljače 2005., Oulane, C‑215/03, Zb., str. I‑1215., točka 37.).

               36

               Tako su člankom 56. UFEU‑a obuhvaćeni svi građani Unije koji, ne koristeći se nekom drugom slobodom zajamčenom UFEU‑om, odlaze u drugu državu članicu s ciljem da ondje primaju usluge ili su u mogućnosti primati ih (vidjeti u tom smislu, ranije navedenu presudu Bickel i Franz, točku 15.). Prema navedenoj sudskoj praksi turiste, korisnike zdravstvene zaštite i osobe koje se nalaze na studijskim ili poslovnim putovanjima treba smatrati primateljima usluga (presuda Luisi i Carbone, ranije navedena, točka 16.).

               37

               Što se tiče statusa koji se daje turskim državljanima u okviru Sporazuma o pridruživanju, članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola, kako proizlazi iz samog njegovog teksta, na jasan, precizan i bezuvjetan način utvrđuje nedvosmislenu „standstill” klauzulu koja zabranjuje strankama potpisnicama uvođenje novih ograničenja slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga, počevši od dana stupanja na snagu Dodatnog protokola (o pitanju ograničenjâ slobode poslovnog nastana vidjeti presudu od 11. svibnja 2000., Savas, C‑37/98, Zb., str. I‑2927., točka 46.).

               38

               Prema ustaljenoj praksi Suda, članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola ima izravan učinak. Prema tome, na tu se odredbu mogu pozvati turski državljani na koje se ona primjenjuje pred sudovima država članica (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Savas, točku 54.; presudu od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, Zb., str. I‑12301., točke 58. i 59.; presudu od 20. rujna 2007., Tum i Dari, C‑16/05, Zb., str. I‑7415., točku 46., kao i ranije navedenu presudu Soysal i Savatli, točku 45.).

               39

               Uputno je istaknuti da „standstill” klauzula općenito zabranjuje uvođenje svake nove mjere koja bi imala za cilj ili za posljedicu nametanje turskom državljaninu uvjeta za ostvarivanje navedenih gospodarskih sloboda na državnom području države članice koji bi bili restriktivniji od onih koji su vrijedili na dan stupanja na snagu Dodatnog protokola u odnosu na tu državu članicu (vidjeti, u tom smislu, ranije navedene presude Savas, točku 69. i točku 71. četvrtu alineju; Abatay i dr., točku 66. i točku 117. drugu alineju, kao i Tum i Dari, točke 49. i 53.).

               40

               S tim u svezi, Sud je već ranije ocijenio da se na članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola može pozvati poduzetnik s poslovnim nastanom u Turskoj koji zakonito pruža usluge u nekoj državi članici i turski državljani koje kao vozače teretnih vozila zapošljava takav poduzetnik (ranije navedena presuda Abatay i dr., točke 105. i 106.).

               41

               Iz ranije navedene presude Soysal i Savatli proizlazi da se „standstill” klauzula predviđena u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola protivi, počevši od dana stupanja na snagu tog Protokola, uvođenju obveze posjedovanja vize za ulazak turskih državljana na državno područje neke države članice kako bi ondje pružali usluge za račun poduzetnika s poslovnim nastanom u Turskoj, s obzirom na to da se prije toga dana takva viza nije zahtijevala.

               42

               U ovom predmetu treba ispitati primjenjuje li se „standstill” klauzula predviđena u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola također i na turske državljane koji, za razliku od situacije u osnovi ranije navedene presude u predmetu Soysal i Savatli, ne pružaju prekogranične usluge nego žele otići u određenu državu članicu kako bi se ondje koristili pružanim uslugama.

               43

               U tom je pogledu važno istaknuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, načela koje sadrže članci Osnivačkog ugovora koji se odnose na slobodno pružanje usluga treba prenijeti, koliko je god moguće, na turske državljane kako bi se među strankama potpisnicama uklonila ograničenja slobodnog pružanja usluga (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Abatay i dr., točku 112. i citiranu sudsku praksu).

               44

               Međutim, tumačenje odredaba prava Unije o unutarnjem tržištu, uključujući odredbe Ugovora nije moguće automatski prenijeti na tumačenje sporazuma Unije sklopljenog s trećom zemljom, osim ako je to izričito predviđeno odredbama samog sporazuma (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. veljače 1982., Polydor i RSO Records, 270/80, Zb., str. 329., točke 14. i 16.; presudu od 12. studenoga 2009., Grimme, C‑351/08, Zb., str. I‑10777., točku 29.; kao i presudu od 15. srpnja 2010., Hengartner i Gasser, C‑70/09, Zb., I‑7233., točku 42.).

               45

               U tom pogledu, upotreba riječi „voditi se” u članku 14. Sporazuma o pridruživanju ne obvezuje stranke potpisnice da izravno primjenjuju odredbe Osnivačkog ugovora u području slobodnog pružanja usluga kao ni odredbe usvojene radi njihove provedbe, nego samo da ih promatraju kao izvor nadahnuća prilikom donošenja mjera za provedbu ciljeva utvrđenih tim sporazumom.

               46

               Kao što je naznačeno u točki 13. ove presude, Vijeće za pridruživanje nije poduzelo ni jednu mjeru značajnijeg napretka u ostvarenju slobodnog pružanja usluga. Do ovog trenutka Vijeće se ograničilo samo na donošenje odluke br. 2/2000.

               47

               K tome, kao što je Sud više puta ocijenio, širenje tumačenja odredbe Ugovora na odredbu sporazuma Unije sklopljenog s trećom državom, koja sadrži usporedive, slične ili čak identične pojmove, ovisi prije svega o cilju kojem teži svaka od tih odredaba u svom vlastitom kontekstu. U tom je pogledu osobito važno usporediti ciljeve i kontekst sporazuma, s jedne strane, i Ugovora s druge (vidjeti presudu od 1. srpnja 1993., Metalsa, C‑312/91, Zb., str. I‑3751., točku 11.; presudu od 27. rujna 2001., Gloszczuk, C‑63/99, Zb., str. I‑6369., točku 49. i presudu od 29. siječnja 2002., Pokrzeptowicz‑Meyer, C‑162/00, Zb., str. I‑1049., točku 33.).

               48

               Kako je napose riječ o Sporazumu o pridruživanju, iz točke 62. presude od 8. prosinca 2011., Ziebell (C‑371/08, još neobjavljena u Zborniku) proizlazi da je, prilikom odlučivanja je li odredba prava Unije pogodna za analognu primjenu u okviru tog sporazuma, važno usporediti cilj kojem teži Sporazum o pridruživanju kao i kontekst u koji je smješten, s jedne strane, s ciljem i kontekstom instrumenta prava Unije koji je u pitanju, s druge strane.

               49

               U tom pogledu valja ustvrditi da između Sporazuma o pridruživanju kao i njegovog Dodatnog protokola, s jedne strane, i Ugovora, s druge, postoje razlike koje se prije svega tiču postojeće veze između slobodnog pružanja usluga i slobodnog kretanja osoba unutar Unije. Posebno, cilj članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola kao i kontekst u koji je smještena ta odredba sadrže temeljne razlike u odnosu na cilj i kontekst članka 56. UFEU‑a, osobito u pogledu mogućnosti primjene tih odredaba na primatelje usluga.

               50

               Na prvom mjestu, Sud je ranije u pogledu ciljeva ocijenio da Sporazum o pridruživanju teži isključivo gospodarskom cilju (ranije navedena presuda Ziebell, točka 64.). Naime, Sporazum o pridruživanju i njegov Dodatni protokol imaju za glavni cilj podupiranje gospodarskog razvoja Turske (ranije navedena presuda Savas, točka 53.).

               51

               Takvo ograničavanje cilja Sporazuma o pridruživanju na isključivo gospodarske aspekte nazire se već u tekstu tog sporazuma. Ono se tako može zamijetiti u naslovima poglavlja 1., 2. i 3. glave II. koja se odnosi na provedbu prijelazne faze i koji glase: [„Carinska unija”, „Poljoprivreda” i „Ostale odredbe gospodarske naravi”] (nesl. prij.). Članak 14. Sporazuma o pridruživanju prema kojem su [„[s]tranke potpisnice suglasne da će se pri uklanjanju međusobnih ograničenja slobodnog pružanja usluga voditi člancima [45. UEZ‑a], [46. UEZ‑a] i [48. UEZ‑a] do [52. UEZ‑a] kako bi među sobom eliminirale ograničenja slobodnog pružanja usluga”] (nesl. prij.) nalazi se, k tome, u poglavlju 3. glave II. tog sporazuma čiji gore navedeni naslov izričito određuje njegovu narav u tom pogledu.

               52

               Nadalje, kako je navedeno u njegovom članku 2. stavku 1., Sporazum o pridruživanju ima za cilj [„promicati kontinuirano i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa između stranaka potpisnica, u potpunosti uvažavajući potrebu za osiguranjem ubrzanog gospodarskog razvoja Turske te podizanjem razine zaposlenosti i životnog standarda turskog naroda”] (nesl. prij.). Osim toga, članak 41. stavak 2. druga alineja Dodatnog protokola određuje da Vijeće za pridruživanje utvrđuje rokove i načine za postupno uklanjanje ograničenja slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga za različite vrste djelatnosti, vodeći računa o odgovarajućim mjerama koje je Unija već poduzela u tim područjima kao i o specifičnim gospodarskim i socijalnim prilikama Turske.

               53

               Razvoj gospodarskih sloboda radi omogućavanja opće slobode kretanja osoba, koja bi bila usporediva s onom primjenjivom na građane Unije na temelju članka 21. UFEU‑a, nije cilj Sporazuma o pridruživanju. Naime, opće načelo slobodnog kretanja osoba između Turske i Unije uopće nije predviđeno tim sporazumom ni njegovim dodatnim protokolom, niti Odlukom br. 1/80 Vijeća za pridruživanje od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja koja se tiče isključivo slobodnog kretanja radnika. K tome, Sporazum o pridruživanju jamči uživanje određenih prava isključivo na državnom području države članice primateljice (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. srpnja 2007., Derin, C‑325/05, Zb., str. I‑6495., točku 66.).

               54

               Sud je više puta ocijenio da „standstill” klauzula utvrđena u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola nije sama po sebi takve naravi da na temelju samih pravila Unije turskim državljanima daje pravo poslovnog nastana i pravo boravka kao njegovu prirodnu posljedicu, pravo na slobodno pružanje usluga ili pravo ulaska na državno područje neke države članice (vidjeti, u tom smislu, ranije navedene presude Savas, točku 64. i točku 71. treću alineju; Abatay i dr., točku 62.; Tum i Dari, točku 52., kao i Soysal i Savatli, točku 47.).

               55

               Prema tome, „standstill” klauzula može se ticati uvjeta ulaska i boravka turskih državljana na državnom području država članica samo kao prirodna posljedica obavljanja gospodarske djelatnosti, posredstvom slobode poslovnog nastana ili slobodnog pružanja usluga.

               56

               Naprotiv, zaštita pasivne slobode pružanja usluga u kontekstu prava Unije počiva na cilju uspostave unutarnjeg tržišta, koje je zamišljeno kao prostor bez unutarnjih granica, uklanjanjem svih prepreka uspostavljanju takvog tržišta. Upravo je taj cilj ono što razlikuje Ugovor od Sporazuma o pridruživanju koji u osnovi teži gospodarskom cilju, kako je i utvrđeno u točki 50. ove presude.

               57

               Na drugom mjestu, tumačenje pojma slobodnog pružanja usluga u smislu odredaba Sporazuma o pridruživanju i njegovog dodatnog protokola, s jedne strane, te odredaba Ugovora, s druge, također ovisi o vremenskom kontekstu u kojem su te odredbe nastale.

               58

               U tom smislu treba naglasiti da „standstill” klauzula, kako je predviđena u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola, sama po sebi ne stvara prava. Riječ je, dakle, o odredbi koja zabranjuje uvođenje svake nove restriktivne mjere počevši od određenog datuma.

               59

               S tim u svezi, kako su istaknule vlade koje su podnijele svoja očitovanja Sudu, kao i Vijeće Europske unije i Europska komisija, slobodno pružanje usluga isprva je bilo zamišljeno kao sloboda davanja usluga. Tek je 1984. u gore navedenoj presudi Luisi i Carbone Sud jasno naznačio da slobodno pružanje usluga, u smislu Ugovorâ, obuhvaća i pasivnu slobodu pružanja usluga.

               60

               Prema tome, ni jedan element ne ukazuje na to da su stranke potpisnice Sporazuma o pridruživanju i Dodatnog protokola prilikom potpisivanja istih razumijevale slobodno pružanje usluga na način da uključuje pasivnu slobodu pružanja usluga.

               61

               Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 71. svog prijedloga odluke, praksa stranaka potpisnica Sporazuma o pridruživanju k tome pruža suprotna saznanja. Naime, brojne su države članice uvele obvezu posjedovanja vize za turističke boravke turskih državljana nakon stupanja na snagu Dodatnog protokola, ne smatrajući da njegov članak 41. stavak 1. to sprječava. Sama Republika Turska je, prema navodima njemačke vlade koji nisu osporeni, postupila na isti način u odnosu na Kraljevinu Belgiju i Kraljevinu Nizozemsku, opozvavši u listopadu 1980. izuzeće od obveze posjedovanja vize koje je 1983. bilo na snazi za belgijske i nizozemske državljane koji nisu radnici.

               62

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da, zbog postojećih razlika između Ugovorâ s jedne strane i Sporazuma o pridruživanju kao i njegovog dodatnog protokola s druge, u pogledu kako njihovih ciljeva tako i konteksta, tumačenje članka 59. Ugovora o osnivanju EEZ‑a koje je Sud dao u ranije navedenoj presudi Luisi i Carbone nije moguće proširiti na „standstill” klauzulu utvrđenu u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola.

               63

               U tim uvjetima na prvo pitanje treba odgovoriti na način da pojam „slobodnog pružanja usluga” naveden u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola valja tumačiti tako da ne obuhvaća slobodu turskih državljana, primateljâ usluga, da odu u državu članicu da bi se ondje koristili pružanim uslugama.

         Drugo pitanje

               64

               Svojim drugim pitanjem, koje je postavljeno za slučaj pozitivnog odgovora na prvo, sud koji je uputio zahtjev traži da se utvrdi obuhvaća li pojam pasivne slobode pružanja usluga također i posjete članovima obitelji te jednostavnu mogućnost primanja usluga.

               65

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Pojam „slobodnog pružanja usluga” iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola, potpisanog 23. studenoga 1970. u Bruxellesu i sklopljenog, odobrenog i potvrđenog u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972., valja tumačiti na način da ne obuhvaća slobodu turskih državljana, primateljâ usluga, da odu u državu članicu da bi se ondje koristili pružanim uslugama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 23. rujna 2003. # Komisija Europskih zajednica protiv Ujedinjene Kraljevine. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-30/01.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 1. ožujka 2016.#1&1 Internet AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice 1e1 – Raniji nacionalni verbalni žig UNO E i raniji nacionalni figurativni žig unoe – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-61/15.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. studenoga 2015.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Uredba (EU) br. 1316/2013 o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe – Projekti od zajedničkog interesa koji se odnose na državno područje države članice – Odobrenje navedene države – Produženje teretnog koridora – Pravni temelj – Članak 171. UFEU‑a i članak 172. drugi stavak UFEU‑a.#Predmet C-121/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      12. studenoga 2015. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Uredba (EU) br. 1316/2013 o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe — Projekti od zajedničkog interesa koji se odnose na državno područje države članice — Odobrenje navedene države — Produženje teretnog koridora — Pravni temelj — Članak 171. UFEU‑a i članak 172. drugi stavak UFEU‑a“
      U predmetu C‑121/14,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 12. ožujka 2014.,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju M. Holt i L. Christie, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. J. Rhee, barrister,
      tužitelj,
      protiv

         Europskog parlamenta, koji zastupaju A. Troupiotis i M. Sammut, u svojstvu agenata,

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju Z. Kupčová i E. Chatziioakeimidou, u svojstvu agenata,
      tuženici,
      koje podupire:

         Europska komisija, koju zastupaju J. Samnadda i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica prvog vijeća, u svojstvu predsjednice drugog vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Lycourgos i J.‑C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske zahtijeva poništenje članka 29. Priloga II. Uredbi (EU) br. 1316/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe, izmjeni Uredbe (EU) br. 913/2010 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 680/2007 i (EZ) br. 67/2010 (SL L 348, str. 129., u daljnjem tekstu: pobijane odredbe).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EU) br. 913/2010

               2

               Utemeljena na članku 91. UFEU‑a, Uredba (EU) br. 913/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. rujna 2010. o europskoj željezničkoj mreži za konkurentni prijevoz robe (SL L 276, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 7., svezak 4., str. 221.) utvrđuje pravila za uspostavu i organizaciju međunarodnih teretnih koridora za konkurentni prijevoz robe. Ona također propisuje pravila za odabir, organizaciju, upravljanje i indikativno planiranje ulaganja u teretne koridore.

               3

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 913/2010, „teretni koridor“ znači „sve utvrđene željezničke pruge, uključujući željezničke trajekte, na području ili između područja država članica, i prema potrebi, trećih europskih zemalja, koje povezuju dva ili više terminala na glavnoj trasi ili, prema potrebi, na zaobilaznim trasama i dionicama pruga koje ih povezuju, uključujući željezničku infrastrukturu i pripadajuću opremu, te odgovarajuće željezničke usluge […]“.

               4

               Poglavlje II. Uredbe br. 913/2010 sadržava pravila o određivanju i upravljanju dvjema vrstama međunarodnih teretnih koridora, početnih koridora i daljnjih koridora. Na temelju članka 3. te uredbe, države članice navedene u Prilogu stavljaju u uporabu, do datuma propisanih u istom, početne teretne koridore navedene u Prilogu i obavješćuju Komisiju o njihovoj uspostavi.

               5

               Prilog toj uredbi, u svojoj verziji prije izmjena prema Uredbi br. 1316/2013, navodio je na popisu početnih teretnih koridora koridor br. 2 kako slijedi:

         2.NL, BE, LU, FRRoterdam‑Antwerpen‑Luxembourg‑Metz‑Dijon‑Lion/[

         Basel

      ]do 10. studenoga 2013.
      Uredba (EU) br. 1315/2013, kako je izmijenjena Delegiranom uredbom (EU) br. 473/2014

               6

               Utemeljena na članku 172. UFEU‑a, Uredba (EU) br. 1315/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o smjernicama Unije za razvoj transeuropske prometne mreže i stavljanju izvan snage Odluke br. 661/2010/EU (SL L 348, str. 1.), kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) br. 473/2014 od 17. siječnja 2014. (SL L 136, str. 10., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1315/2013), utvrđuje smjernice za razvoj transeuropske prometne mreže koja obuhvaća dvoslojnu strukturu koja se sastoji od sveobuhvatne mreže i od osnovne mreže koja je uspostavljena na temelju sveobuhvatne mreže. Ta uredba utvrđuje projekte od zajedničkog interesa i određuje zahtjeve kojih se mora pridržavati za upravljanje infrastrukturom transeuropske prometne mreže.

               7

               Članak 2. Uredbe br. 1315/2013 propisuje:
               „1.   Ova se uredba primjenjuje na transeuropsku prometnu mrežu, kako je prikazana na zemljovidima sadržanima u Prilogu I. Transeuropska prometna mreža obuhvaća prometnu infrastrukturu i telematske aplikacije kao i mjere koje promiču djelotvorno upravljanje i upotrebu takve infrastrukture i dozvoljavaju uspostavu i djelovanje održive i djelotvorne usluge prijevoza.
               2.   Infrastruktura transeuropske prometne mreže sastoji se od infrastrukture za željeznički promet, promet unutarnjim plovnim putovima, cestovni promet, pomorski promet, zračni promet te multimodalni prijevoz, kao što je utvrđeno relevantnim odjeljcima Poglavlja II.“

               8

               U skladu s člankom 3. točkom (a) te uredbe, „projekt od zajedničkog interesa“ znači „svaki projekt koji se provodi na temelju zahtjeva i poštujući odredbe ove uredbe“. Točka (d) tog članka definira pojam „europske dodane vrijednosti“ kao vrijednost projekta koja, osim moguće vrijednosti samo za određenu državu članicu, dovodi do značajnog poboljšanja bilo prometnih veza ili prometnih tokova između država članica, što je moguće potvrditi upućivanjem na poboljšanu djelotvornost, održivost, konkurentnost ili koheziju.

               9

               Članak 7. te uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Projekti od zajedničkog interesa doprinose razvoju transeuropske prometne mreže putem izgradnje nove prometne infrastrukture, putem obnove i nadogradnje postojeće prometne infrastrukture te pomoću mjera koje promiču učinkovito korištenje resursa mreže.
               2.   Projekt od zajedničkog interesa:

                        (a)

                        doprinosi ciljevima koji su razvrstani u barem dvije od četiriju kategorija navedenih u članku 4.;

                        (b)

                        u skladu je s poglavljem II., a ako se radi o osnovnoj mreži, u skladu je i s poglavljem III.;

                        (c)

                        ekonomski je opravdan na temelju društveno‑ekonomske analize troškova i koristi;

                        (d)

                        pokazuje europsku dodanu vrijednost.

                  3.   Projekt od zajedničkog interesa može obuhvatiti cijeli ciklus, uključujući studije o izvedivosti i postupke za izdavanje dozvola, provedbu i evaluaciju.
               […]“

               10

               U skladu s člankom 32. točkom (a) Uredbe br. 1315/2013, koji se nalazi u njezinu Poglavlju II., države članice posebnu pozornost obraćaju na projekte od zajedničkog interesa koji pružaju djelotvorne usluge teretnog prijevoza koje koriste infrastrukturu sveobuhvatne mreže te doprinose smanjenju emisija ugljičnog dioksida i drugih negativnih utjecaja na okoliš i koji imaju za cilj poboljšanje održivog korištenja prometne infrastrukture, uključujući učinkovito upravljanje tom infrastrukturom.

         Uredba br. 1316/2013

               11

               Uredbom br. 1316/2013, utemeljenom na članku 172. UFEU‑a, određuju se uvjeti, metode i postupci za pružanje financijske potpore unije transeuropskim mrežama radi pružanja potpore projektima od zajedničkog interesa u sektorima prometne, telekomunikacijske i energetske infrastrukture.

               12

               U skladu s člankom 2. točkom 1. te uredbe, „projekt od zajedničkog interesa“ znači, među ostalim, projekt utvrđen u Uredbi br. 1315/2013.

               13

               Članak 29. te uredbe propisuje:
               „Uredba (EU) br. 913/2010 mijenja se kako slijedi:
               Prilog Uredbi (EU) br. 913/2010 zamjenjuje tekst Priloga II. ovoj uredbi. Dosljedno tomu, revidirani željeznički teretni koridori ostaju podložni odredbama Uredbe (EU) br. 913/2010.“

               14

               U navedenom Prilogu II., naslovljenom „Popis početnih teretnih koridora“, teretni koridor „Sjeverno more – Sredozemlje“ opisan je kako slijedi:

                  Države članice

                  Glavni putovi

                  Uspostava teretnih koridora:

                  „Koridor Sjeverno more – Sredozemlje“

                  NL, BE, LU, FR, UK(+)

                  Glasgow(*)/Edinburgh(*)/ Southampton(*)/Felixstowe (*)-London (+)/Dunkerque (+)/Lille (+)/Liège (+) /Paris (+)/Amsterdam (+)-Rotterdam‑Zeebrugge (+)/Antwerpen‑Luxembourg‑Metz‑Dijon‑Lyon/[Basel]‑Marseille (+)

                  Do 10. studenoga 2013.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               15

               Ujedinjena Kraljevina od Suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijane odredbe, u dijelu gdje izvan Londona proširuju koridor br. 2 iz Priloga Uredbi br. 913/2010, koji je postao koridor „Sjeverno more – Sredozemlje“ u Uredbi br. 1316/2013, i

                        —

                        naloži Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova.

               16

               Parlament i Vijeće zahtijevaju od Suda da:

                        —

                        odbije tužbu i

                        —

                        naloži Ujedinjenoj Kraljevini snošenje troškova.

               17

               Komisiji je odobrena intervencija u potporu zahtjeva Parlamenta i Vijeća odlukom predsjednika Suda od 24. srpnja 2014.

         O tužbi

         Dopuštenost

               18

               Ujedinjena Kraljevina smatra da su pobijane odredbe samostalne i odvojive od ostatka Uredbe br. 1316/2013.

               19

               Parlament, Vijeće i Komisija slažu se o tome da je zahtjev za djelomično poništenje koji je podnijela Ujedinjena Kraljevina dopušten.

               20

               Na temelju ustaljene sudske prakse Suda, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta (vidjeti presude Komisija/Vijeće,C‑29/99, EU:C:2002:734, t. 45., i Njemačka/Komisija, C‑239/01, EU:C:2003:514, t. 33.). U tom smislu Sud je više puta presudio da taj uvjet odvojivosti nije zadovoljen ako bi djelomično poništenje akta imalo za učinak izmjenu njegove biti (vidjeti presudu Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Provjera odvojivosti elementa akta Unije pretpostavlja ispitivanje njegova opsega, kako bi se ocijenilo bi li poništenje tih elemenata promijenilo duh i bit tog akta (vidjeti presudu Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 112. i navedenu sudsku praksu).

               22

               U ovom slučaju valja utvrditi da pobijane odredbe imaju drukčije ciljeve od onih koje imaju ostale odredbe Uredbe br. 1316/2013 i njezina priloga.

               23

               Naime, Uredbom br. 1316/2013 zakonodavac Unije želi olakšati i ubrzati međupovezivanje mreža u Europi, kako u sektoru prometa tako i u sektorima telekomunikacija i energije, uspostavom mehanizma međupovezivanja. Uspostavljeni mehanizam ima za cilj promicati ulaganje u područje transeuropskih mreža. U tu svrhu ona osobito utvrđuje uvjete, metode i postupke dodjele financijske potpore Unije tim mrežama.

               24

               Nasuprot tomu, pobijane odredbe samostalne su jer se odnose samo na razgraničenje početnih teretnih koridora utvrđenih Uredbom br. 913/2010. One su stoga odvojive od ostatka Uredbe br. 1316/2013 pa se njihova zakonitost može ispitivati odvojeno.

               25

               U tim okolnostima, budući da poništenje tih odredaba ne mijenja ništa u samoj biti Uredbe br. 1316/2013, tužba Ujedinjene Kraljevine za njezino djelomično poništenje je dopuštena.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               26

               Dvama istaknutim tužbenim razlozima, koje valja ispitati zajedno, Ujedinjena Kraljevina ističe da:

                        —

                        proširenja početnih teretnih koridora, koja proizlaze iz članka 29. Uredbe br. 1316/2013, teže ostvarenju ciljeva iz članka 170. UFEU‑a u vezi s transeuropskom prometnom politikom. Posljedično, budući da su članci 170. i 172. UFEU‑a posebne odredbe za takve mjere, one se mogu usvojiti samo na temelju tih odredaba;

                        —

                        proširenja početnih teretnih koridora, koja proizlaze iz članka 29. Uredbe br. 1316/2013, su „projekti od zajedničkog interesa“ u smislu članka 171. stavka 1. UFEU‑a i odnose se na državno područje svake države članice koja je obvezna sudjelovati u njihovu uspostavljanju. Navedena proširenja, u dijelu u kojem se odnose na Ujedinjenu Kraljevinu, usvojena su u suprotnosti sa zahtjevom odobrenja države članice o kojoj je riječ na temelju članka 172. drugog stavka UFEU‑a.

               27

               Ujedinjena Kraljevina najprije navodi da se u ovom predmetu postavlja pitanje jesu li pobijane odredbe, uzete zajedno, u prevladavajućem dijelu mjere u području „mreža“, nasuprot mjerama „zajedničke politike u području mreža/jedinstvenog tržišta“. Uredba br. 913/2010 ima za cilj pridonijeti razvoju konkurentnog sustava teretnih koridora i stoga teži ciljevima iz članka 91. UFEU‑a. Nasuprot tomu, izmjena popisa početnih teretnih koridora iz Priloga toj uredbi može se temeljiti samo na politici Unije u vezi s transeuropskim prometnim mrežama.

               28

               Ujedinjena Kraljevina ističe da su proširenja početnih teretnih koridora, koja proizlaze iz članka 29. Uredbe br. 1316/2013, bitna za uspostavu navedenih mreža. Tim se proširenjima stoga teži ostvarenju ciljeva iz članka 170. UFEU‑a, čiji je cilj uspostaviti i razviti transeuropske mreže, primjerice u području prometa, kako bi se promicali međupovezivanje i interoperabilnost nacionalnih mreža i pristup tim mrežama. Proširenja teretnih koridora dio su tih ciljeva. Stoga je pobijane odredbe trebalo usvojiti na temelju članaka 171. i 172. UFEU‑a.

               29

               Ujedinjena Kraljevina ocjenjuje, s obzirom na to da te odredbe određuju koridor „Sjeverno more – Sredozemlje“ kao jedan od početnih teretnih koridora, da je njegovo proširenje „projekt od zajedničkog interesa“ u smislu članaka 171. i 172. UFEU‑a. Naime, takav se projekt mora temeljiti na društveno‑ekonomskoj analizi troškova i koristi, kao što je to predviđeno člankom 7. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1315/2013.

               30

               Ujedinjena Kraljevina ističe da postupak predviđen Uredbom br. 913/2010 u vezi s odabirom daljnjih teretnih koridora uzima u obzir pitanje nameće li uspostava takvih koridora nerazmjeran teret državi članici o kojoj je riječ, priznajući da država članica nije obvezna sudjelovati ako njezina željeznička mreža ima širinu kolosijeka različitu od glavne željezničke mreže u Uniji.

               31

               Ujedinjena Kraljevina ističe da činjenica da su koridori osnovne mreže instrument koji olakšava usklađeno ostvarenje te mreže, u skladu s člankom 42. Uredbe br. 1315/2013, i da ne zahtijevaju stvaranje nove infrastrukture, ne isključuje da ih se može kvalificirati kao „projekte od zajedničkog interesa“.

               32

               Ujedinjena Kraljevina smatra da su proširenja početnih teretnih koridora, koja proizlaze iz pobijanih odredaba, u svakom slučaju „projekti od zajedničkog interesa“ u smislu članka 171. stavka 1. i članka 172. drugog stavka UFEU‑a koji se odnose na državno područje države članice koja je obvezna sudjelovati u njihovoj uspostavi. Iz toga slijedi da su proširenja tih koridora, u dijelu u kojem se odnose na Ujedinjenu Kraljevinu, usvojena u suprotnosti sa zahtjevom odobrenja države članice o kojoj je riječ predviđenim člankom 172. drugim stavkom UFEU‑a.

               33

               Parlament navodi da se cilj te glavna i prevladavajuća sastavnica Uredbe br. 1316/2013 sastoje od pružanja financijske pomoći Unije transeuropskim mrežama, kao što je navedeno u njezinu članku 1. Pobijane odredbe teže cilju koji je samo akcesoran tom cilju, tj. izmjeni Uredbe br. 913/2010, kako bi se uskladio popis početnih koridora s koridorima osnovne mreže. Posljedično, Uredba br. 1316/2013 pravilno je utemeljena jedino na članku 172. UFEU‑a, iako predviđa izmjenu Uredbe br. 913/2010 koja bi, da je bila predmet zasebnog akta, bila utemeljena na članku 91. UFEU‑a.

               34

               Parlament smatra da se svaka mjera koja olakšava korištenje postojećom infrastrukturom ne može kvalificirati kao „projekt od zajedničkog interesa“. U kontekstu članka 172. UFEU‑a, pojam „projekta“ ne može se razumjeti tako da obuhvaća čiste instrumente usklađivanja s ciljem jamčenja brzih odgovora kandidatima koji žele upotrebljavati željezničku rutu.

               35

               Parlament iz toga zaključuje da, s obzirom na to da u ovom slučaju nije riječ o „projektu od zajedničkog interesa“ u smislu članaka 171. i 172. UFEU‑a, zakonodavac nije bio obvezan pridobiti odobrenje Ujedinjene Kraljevine na temelju drugog stavka članka 172. UFEU‑a.

               36

               Vijeće ističe da Ujedinjena Kraljevina nije dokazala da se proširenjem početnih teretnih koridora teži ostvarenju ciljeva iz Uredbe br. 1315/2013. Proširenja teretnih koridora „Sjeverno more – Sredozemlje“ izvan Londona nisu „projekti od zajedničkog interesa“ u smislu članaka 171. i 172. UFEU‑a. Posljedično, nije potrebno pridobiti odobrenje Ujedinjene Kraljevine u skladu s drugim stavkom članka 172. UFEU‑a.

               37

               Vijeće ističe da zakonodavac Unije može izmijeniti popis početnih teretnih koridora korištenjem istog postupka kao onaj koji je prethodno korišten ako to smatra svrsishodnim, odnosno nužnim, kako bi se osigurala usklađenost između teretnih koridora i koridora osnovne mreže. U okviru izmjene popisa početnih teretnih koridora, u bilješkama (+) i (*) u Prilogu II. Uredbi br. 1316/2013, zakonodavac Unije nastojao je na uspostavu početnih teretnih koridora primijeniti postupak koji se primjenjuje na uspostavu daljnjih teretnih koridora, podvrgavajući izmjene početnih teretnih koridora studijama tržišta i predviđajući prijelazno razdoblje potrebno za njihovu uspostavu.

               38

               Vijeće podsjeća na to da Uredba br. 913/2010 ne sadrži smjernice u pogledu transeuropskih mreža ni definiciju projekta od zajedničkog interesa. Ta je uredba u potpunosti obuhvaćena prometnom politikom i definira teretne koridore kao instrument usklađivanja i upravljanja postojećim teretnim linijama.

               39

               Komisija smatra da pobijane odredbe nisu obuhvaćene materijalnim područjem primjene Uredbe br. 1316/2013. Te su odredbe izmjena Uredbe br. 913/2010, čiji je pravni temelj članak 91. UFEU‑a. Kao takve, pobijane odredbe ostaju uređene Uredbom br. 913/2010.

               40

               Komisija navodi da početni teretni koridori iz pobijanih odredaba ne teže ciljevima članka 170. UFEU‑a i da se ne mogu smatrati ni „projektima od zajedničkog interesa“ u smislu tog članka. Glavni cilj i sadržaj Uredbe br. 1316/2013 odnose se na potporu projekata od zajedničkog interesa utvrđene u odredbama Uredbe br. 1315/2013.

               41

               Komisija ističe da je glavni cilj Uredbe br. 913/2010 provedba prometne politike. Ona utvrđuje detalje o uspostavi i organizaciji teretnih koridora kao i pravila za odabir, upravljanje i indikativno planiranje ulaganja u te koridore. Odredbe o teretnim koridorima stoga su u biti instrumenti usklađivanja i upravljanja kako bi usluge u području prijevoza tereta učinkovito funkcionirale i bile konkurentnije.

         Ocjena Suda

               42

               Argumentima iznesenima u prilog svojim dvama tužbenim razlozima, Ujedinjena Kraljevina u biti ističe da je proširenje teretnog koridora o kojem je riječ, predviđeno pobijanim odredbama, projekt od zajedničkog interesa u smislu članka 171. stavka 1. treće alineje UFEU‑a i članka 172. drugog stavka UFEU‑a u vezi s člankom 170. UFEU‑a. Budući da se to proširenje odnosi na državno područje te države članice, proširenje je trebalo usvojiti uz njezino odobrenje, u skladu s člankom 172. drugim stavkom UFEU‑a.

               43

               Valja naglasiti da pojam „projekta od zajedničkog interesa“, koji se nalazi u navedenim odredbama, nije definiran u UFEU‑u.

               44

               Naime, s jedne strane, iz članka 171. stavka 1. prve i treće alineje UFEU‑a proizlazi da Unija utvrđuje, radi ostvarivanja ciljeva iz članka 170. UFEU‑a, niz smjernica i da se tim smjernicama određuju projekti od zajedničkog interesa i da Unija može podupirati te projekte. S druge strane, u skladu s člankom 172. prvim stavkom UFEU‑a, te smjernice usvajaju Europski parlament i Vijeće odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i nakon savjetovanja s Gospodarskim i socijalnim odborom te Odborom regija Europske unije.

               45

               Iz toga slijedi da je na tim institucijama Unije da usvoje smjernice i, prema tome, odrede projekte od zajedničkog interesa u vezi s uspostavom i razvojem transeuropskih mreža na području prometa, telekomunikacija i energetske infrastrukture iz članka 170. stavka 1. UFEU‑a.

               46

               U ovom slučaju, što se tiče prometne infrastrukture, valja utvrditi da su Parlament i Vijeće izvršavali ovlast koja im je povjerena tim odredbama donoseći Uredbu br. 1315/2013 koja utvrđuje smjernice za razvoj transeuropske prometne mreže koja obuhvaća dvoslojnu strukturu koja se sastoji od sveobuhvatne mreže i od osnovne mreže. U tu svrhu ta uredba definira projekte od zajedničkog interesa kao glavni instrument za ostvarenje te transeuropske mreže.

               47

               U skladu s članom 3. točkom (a) Uredbe br. 1315/2013, „projekt od zajedničkog interesa“ znači svaki projekt koji se provodi na temelju zahtjeva i poštujući odredbe te uredbe. Taj je pojam detaljno razrađen u članku 7. te uredbe i spominje se u uvodnim izjavama 9. i 19. do 33. te uredbe.

               48

               U tom smislu iz tih elemenata proizlazi da „projekti od zajedničkog interesa doprinose razvoju transeuropske prometne mreže putem izgradnje nove prometne infrastrukture, putem obnove i nadogradnje postojeće prometne infrastrukture.“ Navodi se konkretno da takvi projekti moraju biti ekonomski opravdani na temelju društveno‑ekonomske analize troškova i koristi te da moraju pokazati „europsku dodanu vrijednost“.

               49

               Nadalje, navedeni pojam „europske dodane vrijednosti“ definiran je u članku 3. točki (d) Uredbe br. 1315/2013 kao „vrijednost projekta koja, osim moguće vrijednosti samo za određenu državu članicu, dovodi do značajnog poboljšanja bilo prometnih veza ili prometnih tokova između država članica, što je moguće potvrditi upućivanjem na poboljšanu djelotvornost, održivost, konkurentnost ili koheziju“.

               50

               Funkciju inovacije i transverzalni karakter projekata od zajedničkog interesa potvrđuje članak 32. točka (a) Uredbe br. 1315/2013, koji navodi doprinos tih projekata smanjenju emisija ugljičnog dioksida i drugih negativnih utjecaja na okoliš i čiji je cilj poboljšanje održivog korištenja prometne infrastrukture.

               51

               Nadalje, u skladu s ciljem doprinosa uspostavi i razvoju transeuropskih mreža u području prometne infrastrukture, propisanim u članku 170. stavku 1. UFEU‑a, iz uvodne izjave 8. te uredbe proizlazi da bi transeuropske prometne mreže trebalo razviti izgradnjom nove prometne infrastrukture, obnovom i nadogradnjom postojeće prometne infrastrukture te pomoću mjera koje promiču učinkovito korištenje resursa.

               52

               Iako je točno da priznanje mjere kao projekta od zajedničkog interesa ne zahtijeva uspostavu nove prometne infrastrukture, takav projekt ipak mora sadržavati ulaganje koje barem ima za cilj obnovu i nadogradnju postojeće prometne infrastrukture kako bi je učinilo učinkovitijom i uspješnijom, kao što to proizlazi, među ostalim, iz članka 7. Uredbe br. 1315/2013.

               53

               Naposljetku, iz članka 48. stavka 1. Uredbe br. 1315/2013, koji samo spominje „adekvatnu suradnju između koridora osnovne mreže i željezničkih teretnih koridora“, proizlazi da su prilikom izvršavanja svoje ovlasti koja im je povjerena člankom 171. stavkom 1. UFEU‑a i člankom 172. prvim stavkom UFEU‑a Parlament i Vijeće smatrali da teretni koridori ne ulaze u projekte od zajedničkog interesa određene tom uredbom.

               54

               U tim okolnostima Ujedinjena Kraljevina stoga ne može tvrditi da je pobijanim odredbama uspostavljen projekt od zajedničkog interesa.

               55

               Konkretno, Uredba br. 913/2010 ne predviđa, čak ni za postojeće teretne koridore, da se razvijaju kao infrastrukturni projekti. Naime, ekonomski operatori raspolažu s nekoliko instrumenata za upravljanje tim koridorima, kako bi se mogli koristiti teretnim putovima o kojima je riječ s većom učinkovitošću i tako poboljšati funkcioniranje željezničkog prometa. Uspostava tih koridora stoga ima za cilj osigurati bolju koordinaciju prometa na utvrđenim željezničkim linijama, u skladu s načelima upravljanja propisana odredbama Uredbe br. 913/2010.

               56

               U tom smislu članak 8. te uredbe i odredbe njezina Poglavlja IV. imaju za cilj uspostaviti, koordinacijom među upraviteljima mreža, pojednostavnjenu dodjelu teretnih koridora putem kontaktnog mjesta (one‑stop shop) koji ekonomskim operatorima pruža odgovore na njihove zahtjeve za korištenje navedenim koridorima, smanjujući upravni teret koji je s time povezan.

               57

               Taj cilj racionalizacije dodjele prometnih kapaciteta tih koridora potvrđuje uspostava tijela za upravljanje koja trebaju osigurati koordinaciju upravljanja željezničkog prometa duž svakog teretnog koridora.

               58

               Nasuprot tomu, pojam „projekta od zajedničkog interesa“, u smislu članka 171. stavka 1. UFEU‑a i članka 172. drugog stavka UFEU‑a, obuhvaća projekte koji prelaze stadij običnog mehanizma koordinacije prometa i koji obuhvaćaju kvalitativno strukturno poboljšanje početnog teretnog koridora.

               59

               To nije slučaj s pobijanim odredbama, koje predviđaju samo usklađivanje teretnog koridora o kojem je riječ s koridorom osnovne mreže, pri čemu je usto njegovu uspostavu Uredbom br. 913/2010 odobrila Ujedinjena Kraljevina. One stoga ne ulaze u pojam „projekata od zajedničkog interesa“, u smislu članka 171. stavka 1. UFEU‑a i članka 172. drugog stavka UFEU‑a.

               60

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da pojam „projekata od zajedničkog interesa“, u smislu navedenih odredaba UFEU‑a, treba tumačiti na način da se on ne primjenjuje na projekt koji samo produžuje postojeći teretni koridor.

               61

               Posljedično, nije ispunjena prva pretpostavka u vezi s postojanjem projekta od zajedničkog interesa, propisana člankom 172. drugim stavkom UFEU‑a.

               62

               Budući da su obje pretpostavke kumulativne, nije potrebno ispitati drugu od tih dviju pretpostavki propisanu člankom 172. drugim stavkom UFEU‑a, prema kojoj projekt od zajedničkog interesa, koji se odnosi na državno područje države članice, zahtijeva odobrenje države članice o kojoj je riječ.

               63

               Posljedično, dva tužbena razloga koja je istaknula Ujedinjena Kraljevina treba odbiti.

               64

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da tužbu treba odbiti.

         Troškovi

               65

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su Parlament i Vijeće postavili zahtjev da se Ujedinjenoj Kraljevini naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Ujedinjenoj Kraljevini nalaže se snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Komisija će snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.

                           3.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. siječnja 2006.#Agrarproduktion Staebelow GmbH protiv Landrat des Landkreises Bad Doberan.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Schwerin - Njemačka.#Predmet C-504/04.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 21. srpnja 2016.#António Gaspar Pinto Ferreira protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Stegovna sankcija – Članak 9. stavak 2. Priloga IX. Pravilniku o osoblju – Uskrata dijela iznosa mirovine – Obavljanje vanjske djelatnosti bez dopuštenja – Nepostojanje zahtjeva za prethodno dopuštenje.#Predmet F-127/15.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. prosinca 2014. # Max Mara Fashion Group Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-272/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. srpnja 2011.#Tural Oguz protiv Secretary of State for the Home Department.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-186/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. prosinca 2008.#Tietosuojavaltuutettu protiv Satakunnan Markkinapörssi Oy i Satamedia Oy.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Direktiva 95/46/EZ.#Predmet C-73/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. lipnja 2008.#Commune de Mesquer protiv Total France SA i Total International Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Direktiva 75/442/EEZ.#Predmet C-188/07.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 22. lipnja 2016.#Gemeente Woerden protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost – Pretporez – Odbitak.#Predmet C-267/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost — Pretporez — Odbitak“
      U predmetu C‑267/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 29. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 5. lipnja 2015., u postupku

         Gemeente Woerden

      protiv

         Staatsecretaris van Financiën,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Gemeente Woerden, R. Brouwer, belastingadviseur,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer kao i M. Bulterman i M. Gijzen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Kranenborg i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Gemeente Woerden (općine Woerden, Nizozemska) i Staatsecretaris van Financiën (Državni tajnik za financije, Nizozemska) u vezi s rješenjem o ponovnom razrezivanju poreza na dodanu vrijednost (PDV) za razdoblje od 1. siječnja 2005. do 30. studenoga 2008.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. točka (a) Direktive o PDV‑u određuje:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        „(a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje”.

               4

               Članak 9. stavak 1. navedene direktive glasi:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               5

               Članak 11. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Nakon konzultiranja Savjetodavnog odbora za porez na dodanu vrijednost […] sve države članice mogu smatrati kao jedinstvenog poreznog obveznika sve osobe koje imaju poslovni nastan na teritoriju te države članice koje, iako pravno samostalne, su međusobno usko povezane financijskim, gospodarskim i organizacijskim vezama.
               [...]”

               6

               Članak 13. stavak 1. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.
               Međutim, kad sudjeluju u takvim aktivnostima ili transakcijama smatraju se poreznim obveznicima u pogledu onih aktivnosti ili transakcija gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.
               U svakom slučaju, subjekti javnog prava smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti navedenih u Prilogu I., pod uvjetom da opseg tih aktivnosti nije tako malenog opsega da je zanemariv.”

               7

               U skladu s člankom 72. Direktive o PDV‑u:
               „Za potrebe ove Direktive, ‚tržišna vrijednost’ znači puni iznos koji bi, kako bi dobio predmetnu robu ili usluge na vrijeme, kupac u istoj prodajnoj fazi u kojoj se odvija isporuka robe ili usluga morao platiti, pod uvjetima lojalne konkurencije, neovisnom dobavljaču na teritoriju države članice u kojoj isporuka podliježe plaćanju poreza.
               U slučaju kad se ne može utvrditi slična isporuka robe ili usluga, tržišna vrijednost znači sljedeće:

                        (1)

                        u pogledu robe, iznos koji nije manji od kupovne cijene robe ili slične robe ili, u odsustvu kupovne cijene, cijene troška, koja se utvrđuje u vrijeme isporuke;

                        (2)

                        u pogledu usluga, iznos koji nije manji od punog troška pružanja usluge za poreznog obveznika.”

               8

               Članak 80. Direktive o PDV‑u određuje:
               „1.   Radi sprečavanja utaje ili izbjegavanja poreza, države članice mogu u svim sljedećim slučajevima poduzeti mjere kako bi osigurale da u pogledu isporuke robe ili usluga koje uključuju obiteljske ili ostale bliske osobne veze, te upravljačke, vlasničke, članske, financijske ili pravne veze kako ih definiraju države članice, oporezivi iznos bude tržišna vrijednost:

                        (a)

                        kada je naknada niža od tržišne vrijednosti i primatelj isporuke nema puno pravo na odbitak u skladu s člancima od 167. do 171. i člancima od 173. do 177.;

                  [...]
               Za potrebe prvog podstavka, pravne veze mogu uključivati odnos između poslodavca i zaposlenika ili obitelji zaposlenika, ili bilo kojih drugih blisko povezanih osoba.
               2.   Kada države članice koriste mogućnost predviđenu stavkom 1., one mogu ograničiti kategorije dobavljača ili primatelja na koje se predmetne mjere primjenjuju.
               [...]”

               9

               Članak 168. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                        (b)

                        PDV koji se mora platiti vezano uz transakcije koje se smatraju isporukom roba ili usluga u skladu s člankom 18. točkom (a) i člankom 27.;

                        (c)

                        PDV koji se mora platiti vezano uz stjecanje robe unutar Zajednice u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) alinejom i.;

                        (d)

                        PDV koji se mora platiti vezano uz transakcije koje se smatraju stjecanjem unutar Zajednice u skladu s člancima 21. i 22.;

                        (e)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen vezano uz uvoz robe u tu državu članicu.”

         Nizozemsko pravo

               10

               Članak 3. Wet op de omzetbelasting (Zakon o porezu na promet iz 1968.) od 28. lipnja 1968. (Stb. 1968., br. 329), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na promet), glasi:
               „1.   Isporuke robe su:

                        (a)

                        prijenos prava raspolaganja imovinom kao vlasnik;

                  [...]
               3.   Smatraju se isporukom robe uz naknadu u smislu članka 1. točke (a):
               [...]

                        (b)

                        kada gospodarski subjekt koristi u svrhu svog poslovanja robu koja je proizvedena za vrijeme tog poslovanja, ako se porez na takvu robu, da je ona bila nabavljena od drugog poreznog obveznika, ne bi u cijelosti mogao odbiti;

                  [...]

               11

               Članak 7. Zakona o porezu na promet određuje:
               „1.   Gospodarski je subjekt svatko tko samostalno obavlja gospodarsku aktivnost.
               [...]
               4.   Fizičke osobe i subjekti u smislu Općeg poreznog zakona koji su gospodarski subjekti u smislu ovoga članka i imaju prebivalište ili sjedište u Nizozemskoj ili ondje imaju stalnu poslovnu jedinicu i međusobno su toliko povezani financijskim, organizacijskim i gospodarskim vezama da čine jednu cjelinu, na zahtjev jednog ili nekoliko tih fizičkih osoba ili subjekata ili bez tog zahtjeva, smatraju se na temelju odluke inspektora protiv koje je dopuštena žalba jedinstvenim gospodarskim subjektom od prvog dana mjeseca koji slijedi nakon mjeseca u kojem je inspektor donio tu odluku. Detaljna pravila o zasnivanju, izmjeni i prestanku poreznog subjekta mogu se propisati uredbom ministarstva.
               [...]”

               12

               Članak 8. Zakona o porezu na promet glasi:
               „1.   Porez se izračunava s obzirom na iznos naknade.
               2.   Iznos naknade je ukupni iznos – ili, ako se protučinidba ne sastoji od novčanog iznosa, ukupna vrijednost protučinidbe – koji se fakturira za isporuku robe ili usluge ili uslugu, bez poreza na promet. Ako je, u okviru isporuke robe ili usluge ili usluge, plaćeni iznos veći od fakturiranog iznosa, u obzir se uzima plaćeni iznos.
               3.   Kada je riječ o transakcijama iz članka 3. stavka 3. i članka 3. bis stavka 1., iznos naknade utvrđuje se na temelju kupovne cijene robe ili slične robe ili, u odsustvu kupovne cijene, na temelju cijene troška proizvodnje, koja se utvrđuje u vrijeme isporuke.
               4.   Kada je riječ o transakcijama iz članka 4. stavka 3., iznos naknade utvrđuje se na temelju uobičajene vrijednosti usluge. Uobičajenom vrijednošću smatra se iznos, bez poreza na promet, koji bi predmetni gospodarski subjekt, pod uvjetima lojalne konkurencije, trebao platiti u trenutku pružanja usluga neovisnom pružatelju usluga u Nizozemskoj.
               [...]”

               13

               Članak 109. Wet op het primair onderwijs (Zakon o osnovnoškolskom obrazovanju) od 2. srpnja 1981. (Stb. 1983., br. 727), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, glasi:
               „Općina ne snosi trošak ugradnje opreme na zgradama ili zemljištu u vezi sa zakupom škole kojom ona ne upravlja, a koji nadležno tijelo odobrava na temelju članka 108. ili 110.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               Općina Woerden naručila je izgradnju dviju višenamjenskih zgrada. Ona je odbila gotovo cijeli iznos PDV‑a koji joj je fakturiran u vezi s preuzimanjem radova.

               15

               Stichting Gebouwen Beheer Woerden (Zaklada za upravljanje zgradama u Woerdenu, u daljnjem tekstu: Zaklada) osnovan je 6. veljače 2007. Njegov upravni odbor sastoji se od pet članova, od kojih jednog imenuje općina Woerden, trojicu upravni odbori svake od obrazovnih ustanova koje se koriste zgradama kojima upravlja Zaklada te jednog Stichting Kindercentra Midden Nederland (Zaklada centara za djecu središnje Nizozemske). Cilj Zaklade je upravljanje nekretninama i promicanje suradnje između njihovih korisnika.

               16

               Umjesto da predmetne zgrade da u zakup, općina Woerden odlučila se prodati ih Zakladi. Dvije zgrade, od kojih je druga podijeljena na dva dijela, prodane su za iznos koji odgovara otprilike 10 % cijene troška izgradnje. PDV fakturiran je na prodajnu cijenu. Kupovna cijena koju je Zaklada bila dužna platiti pretvorena je u zajam s kamatama.

               17

               U okviru prijenosa vlasništva prve zgrade, porez na promet nekretnina naplaćen je na iznos koji je gotovo odgovarao cijeni troška njezine izgradnje. Kada je riječ o drugoj zgradi, u ispravi o prijenosu navedeno je da se zbog prijenosa prvog prava na stanovima mora platiti porez na promet nekretnina na iznos koji gotovo odgovara cijeni troška izgradnje čitave te zgrade.

               18

               Zaklada je nakon toga određeni dio predmetnih zgrada ustupila trima posebnim osnovnoškolskim obrazovnim ustanovama na besplatno korištenje. Drugi dijelovi dani su u zakup različitim zakupoprimcima uz obvezu plaćanja naknade. Taj zakup uz naknadu izuzet je od plaćanja PDV‑a, osim zakupa sportskih objekata.

               19

               Inspektor je smatrao da općina Woerden nije isporučila dvije predmetne zagrade u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Zakona o porezu na promet, nego da ih je dala u zakup Zakladi uz izuzeće od plaćanja PDV‑a. Slijedom toga, inspektor je smatrao da je općina Woerden bila odgovorna za plaćanje PDV‑a na temelju članka 3. stavka 3. točke (b) tog zakona. Inspektor je zatražio plaćanje tog poreza putem rješenja o ponovnom razrezivanju poreza.

               20

               Gerechtshof te Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska) odlučujući o žalbi općine Woerden i o inspektorovoj protužalbi 25. travnja 2013. presudio je da se stvarno radilo o isporuci u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Zakona o porezu na promet.

               21

               Međutim, Gerechtshof te Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) je smatrao da se prodajna cijena koju je fakturirala općina Woerden isključivo odnosila na one dijelove predmetnih zgrada koje je Zaklada dala u zakup koji podliježe plaćanju poreza. Iz toga je zaključio da je općina Woerden postupala kao gospodarski subjekt u smislu Zakona o porezu na promet isključivo kada je riječ o tim dijelovima i da je, slijedom toga, imala pravo samo na odbitak odgovarajućeg dijela PDV‑a koji joj je fakturiran prilikom preuzimanja zgrada, to jest oko 10 %.

               22

               Općina Woerden podnijela je kasacijsku žalbu protiv odluke Gerechtshofa te Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu). Državni tajnik za financije također je podnio uvjetnu kasacijsku protužalbu.

               23

               U svojoj analizi sud koji je uputio zahtjev odbio je utvrđenje Gerechtshofa te Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) u skladu s kojim je općina Woerden određene dijelove predmetnih zgrada isporučila u svojstvu gospodarskog subjekta, a druge dijelove u drukčijem svojstvu.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da su prodajne cijene predmetnih zgrada bile izravno vezane uz njihove isporuke i da ih je općina Woerden stoga izvršila uz naknadu te da je slijedom toga riječ o gospodarskoj aktivnosti.

               25

               Usto navedeni sud odbio je prigovor Državnog tajnika za financije u skladu s kojim općina Woerden nije postupala u svojstvu gospodarskog subjekta u smislu Zakona o porezu na promet prilikom isporuka predmetnih zgrada, nego u svojstvu javne vlasti.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev također ispituje pitanje postojanja zloporabe prava. Međutim, budući da je Zaklada preuzela upravljanje i odgovornost za zgrade, taj sud isključuje da je u predmetnom slučaju bilo zloporabe prava.

               27

               Međutim sud koji je uputio zahtjev se po službenoj dužnosti pita ima li na temelju Direktive o PDV‑u općina Woerden, zbog činjenice da na temelju Zakona o osnovnoškolskom obrazovanju od 2. srpnja 1981., u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, ne mora fakturirati troškove smještaja škola u školske ustanove i zbog činjenice da je Zaklada ustupila školskim ustanovama na besplatno korištenje dijelove predmetnih zgrada, pravo na odbitak samo jednog dijela PDV‑a fakturiranog prilikom preuzimanja zgrada.

               28

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „U slučaju kao što je onaj u ovom predmetu, u kojem je porezni obveznik dao izgraditi zgradu i prodao ju po cijeni koja ne pokriva sve troškove, a kupac je određeni dio te zgrade ustupio trećoj osobi na besplatno korištenje, ima li porezni obveznik pravo na odbitak čitavog PDV‑a fakturiranog na izgradnju zgrade ili pravo na samo djelomični odbitak, u razmjeru s dijelovima zgrade koje kupac upotrebljava za gospodarsku djelatnost (u predmetnom slučaju, zakup uz naknadu)?”

         O prethodnom pitanju

               29

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu o PDV‑u tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku u kojima je porezni obveznik dao izgraditi zgradu i prodao ju po cijeni koja je niža od troškova njezine izgradnje, navedeni porezni obveznik ima pravo na odbitak čitavog PDV‑a koji je plaćen za izgradnju te zgrade ili pravo na samo djelomični odbitak tog poreza, u razmjeru s dijelovima navedene zgrade koje njezin kupac upotrebljava za gospodarsku djelatnost.

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom pravo poreznih obveznika da od PDV‑a koji su dužni platiti odbiju pretporez koji moraju platiti ili koji su platili za primljenu robu i usluge predstavlja temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Europske unije (vidjeti presude od 8. siječnja 2002., Metropol i Stadler, C‑409/99, EU:C:2002:2, t. 42. kao i od 6. rujna 2012., Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 23.).

               31

               U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da pravo na odbitak iz članka 167. i sljedećih članaka Direktive o PDV‑u čini sastavni dio mehanizma PDV‑a i ne može ga se u načelu ograničiti. Konkretno, ostvaruje se odmah za sve poreze koji su teretili ulazne transakcije (vidjeti presude od 21. ožujka 2000., Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 43.; od 26. svibnja 2005., Kretztechnik, C‑465/03, EU:C:2005:320, t. 33.; od 22. prosinca 2010., Dankowski, C‑438/09, EU:C:2010:818, t. 22. kao i od 6. prosinca 2012., Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 26.).

               32

               Svrha je režima odbitaka u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga osigurava neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o njihovim ciljevima ili rezultatima, pod uvjetom da navedene aktivnosti same podliježu PDV‑u (presuda od 6. prosinca 2012., Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 27.).

               33

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da se PDV primjenjuje na svaku transakciju proizvodnje ili distribucije, uz odbitak poreza kojim su pojedine troškovne komponente bile izravno opterećene (presuda od 6. prosinca 2012., Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 28.). Iz toga slijedi da, kada je riječ o PDV‑u, svaku transakciju treba procjenjivati samu za sebe, neovisno o PDV‑u koji se mora platiti na ranije ili naknadne transakcije.

               34

               Kada je riječ o materijalnim uvjetima koji trebaju biti ispunjeni za nastanak prava na odbitak, Sud je presudio da iz članka 168. točke (a) Direktive o PDV‑u proizlazi da robu ili usluge na kojima temelji to pravo porezni obveznik mora koristiti za potrebe svojih vlastitih izlaznih oporezivih transakcija i da ulaznu isporuku tih roba ili usluga mora izvršavati drugi porezni obveznik (presuda od 6. rujna 2012., Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 26.).

               35

               Budući da članak 168. Direktive o PDV‑u ne nameće nijedan drugi uvjet vezan uz korištenje od osobe koja prima predmetnu robu ili usluge, valja zaključiti da porezni obveznik, ako su ispunjena dva uvjeta navedena u prethodnoj točki, u načelu ima pravo na odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a (pretporeza).

               36

               U tom pogledu valja dodati da Direktiva o PDV‑u pravo na odbitak ne uvjetuje korištenjem predmetne robe ili usluga od osobe koja od poreznog obveznika prima tu robu ili usluge jer bi to značilo da svaka transakcija koju porezni obveznik obavi s kupcem koji ne obavlja gospodarsku aktivnost, poput fizičkih osoba, ograničava pravo poreznog obveznika na odbitak.

               37

               Usto, uvjet u skladu s kojim bi kupčevo ili primateljevo korištenje robe ili usluga o kojima je riječ određivalo pravo na odbitak dobavljača imao bi za posljedicu da bi pravo na odbitak poreznog obveznika ovisilo o kasnijem postupanju kupca ili primatelja koji bi uvijek imao pravo kratkoročno ili dugoročno izmijeniti uporabu robe.

               38

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da općinu Woerden treba smatrati poreznim obveznikom u smislu Direktive o PDV‑u. Usto, iz te odluke proizlazi da je zgrade o kojima je riječ u glavnom postupku općini Woerden isporučio drugi porezni obveznik i da je ta općina te zgrade koristila u okviru transakcije koja podliježe plaćanju poreza, to jest naplatne isporuke navedenih zgrada Zakladi.

               39

               Iz toga slijedi da općina Woerden ima pravo odbiti čitav pretporez, i to bez uzimanja u obzir kupčeve ili primateljeve uporabe robe koju je ona isporučila.

               40

               Kada je riječ o tome da je u glavnom predmetu porezni obveznik isporučio robu po cijeni koja ne pokriva sve troškove, valja podsjetiti da je Sud presudio da rezultat ekonomske transakcije nije relevantan u pogledu prava na odbitak, pod uvjetom da ta aktivnost sama podliježe PDV‑u (vidjeti u tom smislu presude od 20. siječnja 2005., Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, EU:C:2005:47, t. 22. i od 9. lipnja 2011., Campsa Estaciones de Servicio, C 285/10, EU:C:2011:381, t. 25.).

               41

               Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da ako je cijena isporuke niža od troška proizvodnje, odbitak ne može biti ograničen na razliku između te cijene i tog troška, iako je navedena cijena znatno niža od troška proizvodnje, osim ako nije čisto simbolična (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 1988., Komisija/Francuska, 50/87, EU:C:1988:429, t. 16.).

               42

               S obzirom na sva prethodna razmatranja na postavljeno pitanje valja odgovoriti da Direktivu o PDV‑u treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku u kojima je porezni obveznik dao izgraditi zgradu i prodao ju po cijeni koja je niža od troškova njezine izgradnje, navedeni porezni obveznik ima pravo na odbitak čitavog PDV‑a koji je plaćen za izgradnju te zgrade, a ne samo na djelomični odbitak tog poreza, u razmjeru s dijelovima navedene zgrade koje njezin kupac upotrebljava za gospodarske djelatnosti. Činjenica da kupac određeni dio te zgrade ustupa trećoj osobi na besplatno korištenje u tom pogledu nema nikakvog utjecaja.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku u kojima je porezni obveznik dao izgraditi zgradu i prodao ju po cijeni koja je niža od troškova njezine izgradnje, navedeni porezni obveznik ima pravo na odbitak čitavog poreza na dodatnu vrijednost koji je plaćen za izgradnju te zgrade, a ne samo na djelomični odbitak tog poreza, u razmjeru s dijelovima navedene zgrade koje njezin kupac upotrebljava za gospodarske djelatnosti. Činjenica da kupac određeni dio te zgrade ustupa trećoj osobi na besplatno korištenje u tom pogledu nema nikakvog utjecaja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2014.#Riva Fire SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište betonsko-armaturnog željeza u šipkama i rolama – Odluka kojom se, nakon prestanka važenja UEZUČ‑a, utvrđuje povreda članka 65. UEZUČ-a na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Utvrđivanje cijena i rokova plaćanja – Ograničenje ili nadzor proizvodnje ili prodaje – Bitna povreda postupka – Ovlast Komisije – Pravna osnova – Savjetovanje sa savjetodavnim odborom u području zabranjenih sporazuma i vladajućih položaja – Prava na obranu – Definicija geografskog tržišta – Primjena načela lex mitior – Povreda članka 65. UEZUČ-a – Novčane kazne – Težina i trajanje povrede – Olakotne okolnosti – Proporcionalnost – Primjena Obavijesti o suradnji iz 1996.#Predmet T‑83/10.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 11. prosinca 2014. # Zakład Wyrobów Cukierniczych "Millano" Krzysztof Kotas protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-440/13.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 16. veljače 2006.#Proxxon GmbH protiv Oberfinanzdirektion Köln.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Predmet C-500/04.


Presuda Suda (treće vijeće) od 7. svibnja 2009.#College van burgemeester en wethouders van Rotterdam protiv M. E. E. Rijkeboer.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Direktiva 95/46/EZ.#Predmet C-553/07.