title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. siječnja 2015.#Harald Kolassa protiv Barclays Bank plc.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Handelsgericht Wien.#Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EZ) br. 44/2001– Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Potrošački ugovori – Potrošač s domicilom u jednoj državi članici koji je vrijednosne papire koje je izdala banka sa sjedištem u drugoj državi članici kupio od posrednika sa sjedištem u trećoj državi članici – Nadležnost za odlučivanje o tužbi protiv banke izdavateljice tih vrijednosnih papira.#Predmet C-375/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      28. siječnja 2015. (
            *1
         )
      „Područje slobode, sigurnosti i pravde — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima — Potrošački ugovori — Potrošač s domicilom u jednoj državi članici koji je vrijednosne papire koje je izdala banka sa sjedištem u drugoj državi članici kupio od posrednika sa sjedištem u trećoj državi članici — Nadležnost za odlučivanje o tužbi protiv banke izdavateljice tih vrijednosnih papira“
      U predmetu C‑375/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Handelsgericht Wien (Austrija), odlukom od 20. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 3. srpnja 2013., u postupku

         Harald Kolassa

      protiv

         Barclays Bank plc,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. svibnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za H. Kolassu, P. Miller, Rechtsanwalt,

               —

               za Barclays Bank plc, H. Bielesz, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, B. Eggers i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točke 1. (a) i točke 3. te članka 15. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između H. Kolasse, koji živi u Beču (Austrija), i Barclays Banka plc (u daljnjem tekstu: Barclays Bank), sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), u vezi sa zahtjevom za naknadu štete na ime ugovorne i predugovorne odgovornosti te izvanugovorne odgovornosti za štetu te banke zbog umanjenja vrijednosti financijskog ulaganja koje je on izvršio u financijski instrument što ga je izdala ta banka.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2. i 11. do 15. Uredbe br. 44/2001 glase:

                        „(2)

                        Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni [sudska] nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno [otežavaju pravilno] djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

                  [...]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                        (13)

                        Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija strana u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.

                        (14)

                        Autonomija stranaka ugovora koji se ne odnosi na osiguranje, potrošnju ili zapošljavanje, ako [kod kojih] je dopuštena samo ograničena autonomija za određivanje nadležnosti sudova, mora se poštovati, ali uz poštovanje isključivih nadležnosti utvrđenih ovom Uredbom.

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. [...]“

               4

               Članci 2. do 31. navedene uredbe, koji se nalaze u poglavlju II. te uredbe, uređuju pravila nadležnosti.

               5

               U odjeljku 1. poglavlju II. pod naslovom „Opće odredbe“ nalazi se članak 2., u kojem stavak 1. glasi kako slijedi:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama [osobe] s domicilom u nekoj državi članici sudi se [mogu biti tužene] pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               6

               U skladu s člankom 5. točkama 1. i 3. iste uredbe:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima koji [koje] se odnose na ugovore [ako je predmet postupka ugovor ili zahtjevi iz ugovora], pred sudom u mjestu u kojemu treba biti izvršena obveza [u kojemu je obveza izvršena ili treba biti izvršena];

                                 (b)

                                 u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:

                                          —

                                          u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,

                                          —

                                          u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene;

                                 (c)

                                 ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a);

                  [...]

                        3.

                        u stvarima koji [koje] se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.“

               7

               U odjeljku 4. poglavlja II. pod naslovom „Nadležnost nad potrošačkim ugovorima“ nalazi se, među ostalim, članak 15. Uredbe br. 44/2001, koji u stavku 1. propisuje:
               „U stvarima koji [koje] se odnose na ugovor koji sklapa osoba – potrošač, u svrhe za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti, nadležnost se utvrđuje odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5., ako:

                        a)

                        je riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene; ili;

                        b)

                        je riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljenim za financiranje prodaje robe; ili;

                        c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja se bavi trgovačkom ili profesionalnom aktivnošću u državi članici u kojoj potrošač ima domicil ili ako na bilo koji drugi način usmjerava takvu aktivnost prema toj državi članici ili prema većem broju država uključujući i tu državu članicu, a ugovor pripada u područje takvih aktivnosti.“

               8

               Članak 16. Uredbe br. 44/2001, koji se također nalazi u odjeljku 4. poglavlja II., u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, bilo pred sudovima mjesta u kojemu potrošač ima domicil.
               2.   Postupak protiv potrošača druga ugovorna stranka može pokrenuti samo pred sudovima države članice u kojoj potrošač ima domicil.“

               9

               U poglavlju II. navedene uredbe također se nalazi odjeljak 8. pod naslovom „Provjera nadležnosti i dopustivosti“, u kojem članci 25. i 26. te uredbe glase kako slijedi:

                  „Članak 25.

               Ako je pred sudom države članice uložena tužba koja se uglavnom tiče predmeta nad kojim sudovi druge države članice imaju isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22., taj se sud po službenoj dužnosti proglašava nenadležnim.

                  Članak 26.

               1.   Ako je protiv tuženika koji ima domicil u jednoj državi članici pokrenut postupak pred sudom druge države članice, a on se ne pojavi [upusti u postupak] pred sudom, sud po službenoj dužnosti izjavljuje da nije nadležan [sud se po službenoj dužnosti oglašava nenadležnim], osim ako nadležnost proizlazi iz odredaba ove Uredbe.
               2.   Sud zastaje s postupkom toliko vremena koliko je potrebno da se utvrdi da je tuženik bio u mogućnosti primiti pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, dovoljno rano da bi mogao pripremiti svoju obranu, ili da su poduzeti svi potrebni koraci s tim ciljem.
               […]“

         Austrijsko pravo

               10

               Članak 11. Zakona o tržištu kapitala (Kapitalmarktgesetz), u verziji mjerodavnoj za glavni postupak, glasio je:
               „(1)   Za štetu koju bilo koji ulagatelj pretrpi zbog povjerenja u informacije iz prospekta ili u druge informacije koje se zahtijevaju sukladno predmetnom saveznom zakonu (članak 6.) koje su bitne za ocjenu vrijednosnih papira ili ulaganja odgovorne su sljedeće osobe:

                        1.

                        izdavatelj, za pogrešne ili nepotpune informacije do kojih je došlo njegovom krivnjom ili krivnjom njegovih podređenih ili drugih osoba čijim se uslugama koristio u izradi prospekta;

                        2.

                        kontrolor prospekta, za pogrešne ili nepotpune provjere do kojih je došlo njegovom krivnjom ili krivnjom njegovih podređenih ili drugih osoba čijim se uslugama koristio prilikom provjere prospekta;

                  […]

                        3.

                        osoba koja je u vlastito ili tuđe ime prihvatila izjavu o prihvatu ugovorne obveze ulagatelja i ugovorni posrednik, u opsegu u kojem se angažirana osoba bavi trgovinom i posredovanjem u trgovini vrijednosnim papirima kao profesionalnom djelatnošću, a ta osoba ili njezini podređeni znali su ili zbog krajnje nepažnje nisu znali za netočnost ili nepotpunost informacija u smislu točke 1. ili provjere […]

                  (2)   U slučaju vrijednosnih papira ili ulaganja stranih izdavatelja prema stavku 1. točki 1. odgovorna je i osoba koja je u tuzemstvu stavila ponudu koja podliježe obvezi objave prospekta.
               (3)   U slučaju odgovornosti više osoba, one su zajedno solidarno odgovorne. Njihova odgovornost ne umanjuje se zbog toga što i druge osobe odgovaraju za naknadu iste štete.
               (4)   Odgovornost nije moguće unaprijed isključiti ili ograničiti na štetu ulagatelja.
               […]
               (8)   Prethodne odredbe nemaju utjecaja na zahtjeve za naknadu štete na temelju povrede drugih zakonskih odredaba ili na temelju povrede ugovora.“

               11

               Članak 26. Zakona o investicijskim fondovima (Investmentfondsgesetz), u verziji mjerodavnoj za činjenice glavnog postupka, propisivao je:
               „(1)   Stjecatelju udjela u inozemnom investicijskom fondu moraju se prije sklapanja ugovora i bez naknade uručiti pravila fonda i/ili statut društva za investicije, prospekt inozemnog društva za investicije i prijepis zahtjeva za sklapanje ugovora. Obrazac zahtjeva mora sadržavati naznaku u pogledu visine premije izdanja (agio) i godišnje naknade koja se plaća društvu za investicije.
               (2)   Prospekt mora sadržavati sve informacije koje su u vrijeme podnošenja zahtjeva od bitnog značenja za procjenu udjela inozemnog investicijskog fonda. [...] Prospekt, nadalje, mora sadržavati sljedeće informacije:

                        1.

                        naziv ili tvrtku, pravni oblik, sjedište i vlastiti kapital (temeljni kapital umanjen za iznos za koji nije u cjelini uplaćen ulog i uvećan za rezerve) inozemnog društva za investicije, društva koje odlučuje o ulaganju prikupljenog novca (društvo za upravljanje), društva koje je zaduženo za trgovinu udjelima (društvo za trgovinu) kao i depozitne banke;

                        2.

                        tvrtku, sjedište i adresu zastupnika i agencija za plaćanje;

                        3.

                        u što se smije ulagati imovina fonda, prema kojim se načelima o tome odlučuje, stječu li se samo vrijednosni papiri uvršteni na burzi i eventualno na kojim burzama, kako se upotrebljavaju prinosi imovine fonda te može li se i u kojem obujmu dio imovine fonda držati na računu kod banke;

                        4.

                        pretpostavke i uvjete pod kojima imatelj udjela može tražiti isplatu dijela imovine koja se odnosi na taj udio kao i podatak o nadležnim tijelima.
                        […] Zastupnik je kao kontrolor prospekta dužan provjeriti točnost i potpunost prospekta i njegovih izmjena. Na izradu, izmjenu, provjeru i odgovornost za sadržaj prospekta na odgovarajući se način primjenjuju propisi [Zakona o tržištu kapitala] kako u pogledu izdavatelja tako i u pogledu kontrolora. […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               H. Kolassa putem austrijske banke direktanlage.at AG (u daljnjem tekstu: direktanlage.at) u svojstvu potrošača uložio je 68180,36 eura u certifikate X1 Global EUR Index (u daljnjem tekstu: certifikati). Te certifikate izdao je Barclays Bank, koji je upisan u registar društava Ujedinjene Kraljevine i ima podružnicu u Frankfurtu na Majni (Njemačka).

               13

               Prilikom izdavanja tih certifikata Barclays Bank distribuirao je osnovni prospekt koji nosi datum od 22. rujna 2005. Na certifikate se primjenjuju opći uvjeti koji su za javnost objavljeni 20. prosinca 2005. Taj je prospekt na zahtjev Barclays Banka distribuiran i u Austriji. Javna ponuda za upis vrijednosnih papira trajala je između 20. prosinca 2005. i 24. veljače 2006., a certifikati su izdani 31. ožujka 2006. Certifikati dospijevaju na naplatu 2016. Uvjeti obveznica, nadalje, određuju mogućnost otkaza ugovora o upisu.

               14

               Navedeni certifikati izdani su u obliku obveznica na donositelja. Iznos otplate, a time i vrijednost tih obveznica ovisi o indeksu koji se oblikuje na temelju portfelja nekoliko ciljnih fondova tako da je ta vrijednost izravno vezana uz navedeni portfelj. Društvo X1 Fund Allocation GmbH, kojemu je Barclays Bank povjerio dužnost ulaganja novca prikupljenog izdavanjem certifikata, trebalo je oformiti taj portfelj i njime upravljati. Veći je dio tog novca nestao. Trenutačno se procjenjuje da je vrijednost tih certifikata nula eura, što H. Kolassa osporava.

               15

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su certifikati bili prodani institucionalnim ulagateljima koji su ih zatim dalje prodali, među ostalim, i potrošačima. U konkretnom slučaju, direktanlage.at naručio je certifikate koje je H. Kolassa želio upisati od svojeg matičnog društva u Njemačkoj, to jest društva DAB Bank AG, sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), koje ih je pak steklo od Barclays Banka. Nalozi su se uvijek provodili u ime dotičnih društava. U skladu sa svojim općim uvjetima poslovanja, direktanlage.at proveo je nalog H. Kolasse „na račun vrijednosnih papira“, što znači da je to društvo certifikate kao imovinu za pokriće držalo u Münchenu u vlastito ime, a za račun klijenata. H. Kolassa raspolagao je samo zahtjevom za isporuku certifikata iz odgovarajućeg udjela koji je držao u imovini za pokriće, s time da do prijenosa samih certifikata na njega nije došlo.

               16

               Kao oštećeni ulagatelj, H. Kolassa podnio je tužbu na Handelsgericht Wien radi isplate naknade štete u iznosu od 73705,07 eura na ime ugovorne, predugovorne i izvanugovorne odgovornosti za štetu Barclays Banka. Prema njegovu shvaćanju, da se Barclays Bank ponašao u skladu s pravom, on ne bi ušao u to ulaganje, nego bi kapital uložio u portfelj diverzificiranog fonda s neutralnom tržišnom orijentacijom, što bi mu omogućilo da o dospijeću ostvari traženi iznos, to jest uloženu svotu uvećanu za kamate.

               17

               H. Kolassa tvrdi da je navedeni sud nadležan primarno na temelju članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001, a podredno na temelju članka 5. točke 1. podtočke (a) i točke 3. iste uredbe.

               18

               Pred sudom koji vodi postupak Barclays Bank osporava osnovanost zahtjevâ H. Kolasse kao i nadležnost tog suda.

               19

               U tim okolnostima Handelsgericht Wien odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Treba li formulaciju ,u stvarima [koje] se odnose na ugovor koji sklapa osoba – potrošač, u svrhe za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti’ u članku 15. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se:

                                          i.

                                          tužitelj koji je kao potrošač stekao obveznicu na donositelja na sekundarnom tržištu i koji sada prema izdavatelju postavlja zahtjeve po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom zbog povrede obveza obavještavanja i provjere te uvjeta obveznice može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom ako je kupnjom vrijednosnog papira od treće osobe derivativno stupio u ugovorni odnos između izdavatelja i prvotnog upisnika obveznice;

                                          ii.

                                          u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje pod točkom (a) podtočkom (i), tužitelj može pozivati na nadležnost iz članka 15. Uredbe br. 44/2001 i onda kada je treća osoba od koje je potrošač kupio obveznicu na donositelja istu prethodno stekla u svrhu koja se može smatrati profesionalnom djelatnošću te osobe, dakle ako tužitelj preuzima odnos na temelju obveznice od osobe koja nije potrošač, i

                                          iii.

                                          u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje pod točkom (a) podtočkama (i) i (ii), tužitelj‑potrošač može pozivati na nadležnost suda za potrošačke ugovore iz članka 15. Uredbe br. 44/2001 i u slučaju kada on sam nije imatelj obveznice nego je to treća osoba kojoj je tužitelj dao nalog za pribavljanje vrijednosnih papira i ona sama nije potrošač, a te papire sukladno ugovoru za tužitelja drži u vlastito ime kao skrbnik i njemu priznaje samo obveznopravni zahtjev za njihovu predaju?

                                 (b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje pod točkom (a) podtočkom (i), predstavlja li članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 osnovu za atrakcijsku nadležnost suda pred kojim se vodi spor o ugovornim pitanjima u vezi sa stjecanjem obveznice u pogledu zahtjevâ na temelju izvanugovorne odgovornosti za štetu u vezi s istim stjecanjem obveznice?

                        2.

                                 (a)

                                 Treba li formulaciju ‚u stvarima [koje] se odnose na ugovore [ako je predmet postupka ugovor ili zahtjevi iz ugovora]’ u članku 5. točki 1. podtočki (a) Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se:

                                          i.

                                          tužitelj koji je na sekundarnom tržištu stekao obveznicu na donositelja i sada protiv izdavatelja postavlja zahtjeve po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom zbog povrede obveza obavještavanja i provjere te uvjeta obveznice može pozivati na tu nadležnost ako je tužitelj kupnjom vrijednosnog papira od treće osobe derivativno stupio u ugovorni odnos između izdavatelja i prvotnog upisnika obveznica, i

                                          ii.

                                          u slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje pod točkom (a) podtočkom (i), tužitelj može pozivati na nadležnost iz članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001 i onda kada on sam nije imatelj obveznice nego je to treća osoba kojoj je tužitelj dao nalog za pribavljanje vrijednosnih papira i te papire sukladno ugovoru za tužitelja drži u vlastito ime kao skrbnik i njemu priznaje samo obveznopravni zahtjev za njihovu predaju?

                                 (b)

                                 u slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje pod točkom (a) podtočkom (i), predstavlja li članak 5. točka 1. podtočka (a) Uredbe br. 44/2001 osnovu za atrakcijsku nadležnost suda pred kojim se vodi spor o ugovornim pitanjima u vezi sa stjecanjem obveznice u pogledu zahtjevâ na temelju izvanugovorne odgovornosti za štetu u vezi s istim stjecanjem obveznice?

                        3.

                                 (a)

                                 Jesu li zahtjevi po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom u skladu s propisima koji uređuju tržište kapitala i zahtjevi zbog povrede obveza zaštite i obavještavanja u vezi s izdavanjem obveznice na donositelja ‐ zahtjevi u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001?

                                          i.

                                          u slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, može li se dati isti odgovor i u slučaju kada navedene zahtjeve protiv izdavatelja ističe osoba koja sama nije imatelj obveznice nego raspolaže samo obveznopravnim zahtjevom na predaju obveznice protiv imatelja koji te vrijednosne papire za tužitelja drži kao skrbnik?

                                 (b)

                                 Treba li formulaciju ‚u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi’ iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se, u slučaju kupnje vrijednosnog papira na temelju namjerno netočnih informacija,

                                          i.

                                          mjestom nastanka štete ima smatrati domicil oštećenika kao mjesto u kojem se nalazi pretežiti dio njegove imovine?

                                          ii.

                                          u slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje pod točkom (b) podtočkom (i), može li se dati isti odgovor i u slučaju kada su nalog za kupnju i prijenos sredstava opozivi do namire transakcije, a do namire je došlo u drugoj državi članici određeno vrijeme nakon terećenja oštećenikova računa?

                        4.

                        Treba li sud u okviru provjere nadležnosti prema člancima 25. i 26. Uredbe br. 44/2001 provesti opsežan dokazni postupak o spornim činjenicama koje su važne kako za pitanje nadležnosti tako i za osnovanost zahtjeva na koji se tužitelj poziva (,dvostruko relevantne činjenice’) ili sud prilikom odlučivanja o pitanju nadležnosti može polaziti od točnosti tužiteljeva navoda?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se tužitelj koji je kao potrošač od treće osobe‑poslovnog subjekta stekao obveznicu na donositelja može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom u pogledu tužbe protiv izdavatelja te obveznice na temelju uvjeta obveznice, povrede obveze obavještavanja i provjere kao i po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom.

               21

               Prije svega, s jedne strane treba podsjetiti da u dijelu u kojem Uredba br. 44/2001 zamjenjuje Konvenciju od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena uzastopnim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji, tumačenje koje je Sud dao u odnosu na odredbe te konvencije vrijedi i za odredbe navedene uredbe ako se odredbe tih akata mogu smatrati istovjetnima (presuda Maletic, C‑478/12, EU:C:2013:735, t. 27. i navedena sudska praksa).

               22

               S druge strane, pojmove sadržane u Uredbi br. 44/2001, a posebno one iz članka 15. stavka 1. te uredbe, valja tumačiti na autonoman način, polazeći ponajprije od sustava i ciljeva te uredbe, radi osiguranja njezine jedinstvene primjene u svim državama članicama (vidjeti presudu Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 primjenjuje se ako su ispunjene tri pretpostavke, i to, kao prvo, da je jedna ugovorna strana potrošač koji djeluje u kontekstu za koji se može smatrati da je izvan njegove profesionalne djelatnosti, kao drugo, da je ugovor između takvog potrošača i poslovnog subjekta doista sklopljen i, kao treće, da takav ugovor ulazi u jednu od kategorija iz stavka 1. točaka (a) do (c) navedenog članka 15. Te pretpostavke moraju se kumulativno ispuniti pa, ako jedna od njih nije ispunjena, nadležnost se ne može zasnovati prema pravilima o potrošačkim ugovorima (presuda Česká spořitelna, EU:C:2013:165, t. 30.).

               24

               U tom pogledu iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da su prva i treća pretpostavka iz prethodne točke u konkretnom slučaju ispunjene, kako je, uostalom, i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 28. svojega mišljenja.

               25

               Stoga je dovoljno ispitati je li u okolnostima kao u glavnom postupku ispunjena druga pretpostavka u vezi s pitanjem je li sklopljen ugovor s tuženim poslovnim subjektom.

               26

               U tom pogledu iz sažetog prikaza činjenica suda koji je uputio zahtjev, što on ipak mora sam provjeriti, proizlazi da nema ugovora između Barclays Banka i H. Kolasse jer potonji nije imatelj obveznica koje se spominju u točki 14. ove presude, s obzirom na to da ih direktanlage.at u vlastito ime čuva kao imovinu za pokriće. Nasuprot tomu, taj sud također navodi da je H. Kolassa mogao zatražiti isporuku certifikata iz odgovarajućeg udjela koji je držao u imovini za pokriće, s time da do prijenosa samih certifikata na njega nije došlo.

               27

               Prema izjavama H. Kolasse, u takvim okolnostima cilj zaštite potrošača obvezuje da se prihvati ekonomsko gledište i da se zaključi da je ugovor između njega i Barclays Banka stvarno sklopljen u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 jer je direktanlage.at bio samo posrednik.

               28

               U tom pogledu valja podsjetiti da je članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 iznimka kako od općeg pravila nadležnosti propisanog u članku 2. stavku 1. te uredbe, koji nadležnost dodjeljuje sudovima države članice u kojoj tuženik ima domicil, tako i od pravila posebne nadležnosti u pogledu ugovora, propisanog u članku 5. točki 1. iste uredbe, prema kojem je nadležan sud u mjestu u kojemu je obveza koja je predmet postupka izvršena ili treba biti izvršena. Zato se članak 15. stavak 1. svakako mora usko tumačiti (vidjeti presudu Česká spořitelna, EU:C:2013:165, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Nadalje, pretpostavka u vezi s postojanjem ugovora sklopljenog između potrošača i tuženog poslovnog subjekta jamstvo je predvidljivosti propisa o nadležnosti, što je jedan od ciljeva Uredbe br. 44/2001, kako proizlazi iz njezine uvodne izjave 11.

               30

               Slijedom toga, valja zaključiti da se zahtjev prema kojem ugovor mora biti sklopljen upravo s tuženim poslovnim subjektom ne može tumačiti na način da je ispunjen i u slučaju niza ugovora na temelju kojeg su određena prava i obveze dotičnog poslovnog subjekta preneseni na potrošača.

               31

               Ovo shvaćanje potkrijepljeno je usporednom analizom članaka 15. i 16. Uredbe br. 44/2001.

               32

               Naime, pravila nadležnosti koja su za potrošačke ugovore propisana člankom 16. stavkom 1. navedene uredbe primjenjuju se prema tekstu tog članka samo na postupke koje potrošač pokrene protiv druge ugovorne stranke, što nužno podrazumijeva da je došlo do sklapanja ugovora između potrošača i tuženog poslovnog subjekta.

               33

               Sud je, doduše, istaknuo da pojam „druge ugovorne stranke“ iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti u smislu da on označava i ugovornog partnera poduzeća s kojim je potrošač sklopio dotični ugovor (presuda Maletic, EU:C:2013:735, t. 32.). Međutim, to tumačenje temelji se na posebnim okolnostima u kojima je potrošač od samog početka bio neodvojivo ugovorno povezan s dvama suugovarateljima. Nadalje, isključenje suugovaratelja sa sjedištem u državi članici potrošača iz područja primjene navedenog članka 16. dovelo bi do toga da bi sud pred kojim se vodi postupak povodom tužbe protiv dvaju suugovaratelja solidarno bio nadležan samo u pogledu poduzetnika sa sjedištem u drugoj državi članici.

               34

               Takvo tumačenje ne može vrijediti u okolnostima glavnog postupka, u kojima ugovor s tuženim poslovnim subjektom uopće nije sklopljen.

               35

               Na temelju prethodnih razmatranja proizlazi da članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku tužitelj koji je kao potrošač od treće osobe‑poslovnog subjekta stekao obveznicu na donositelja a da nije sklopio ugovor s izdavateljem te obveznice – što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti – ne može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom u pogledu tužbe protiv izdavatelja te obveznice na temelju uvjeta obveznice, povrede obveze obavještavanja i provjere kao i po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom.

         Drugo pitanje

               36

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se u pogledu tužbe protiv izdavatelja obveznice na donositelja na temelju uvjeta obveznice, povrede obveze obavještavanja i provjere kao i po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom tužitelj koji je tu obveznicu stekao od treće osobe može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom.

               37

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, na samom početku treba podsjetiti da se za pojam „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. točke 1. Uredbe br. 44/2001 ne može uzeti da on upućuje na kvalifikaciju mjerodavnog nacionalnog prava u pogledu pravnog odnosa o kojemu je riječ pred nacionalnim sudom. Naprotiv, taj pojam mora se tumačiti na autonoman način, polazeći od sustava i ciljeva te uredbe, radi osiguranja njezine jedinstvene primjene u svim državama članicama (presude Handte, C‑26/91, EU:C:1992:268, t. 10. i Česká spořitelna, EU:C:2013:165, t. 45.).

               38

               Suprotno zahtjevu iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 44/2001, sklapanje ugovora nije pretpostavka za primjenu njezina članka 5. točke 1., tako da isključenje nadležnosti na temelju prve odredbe ne prejudicira nužno mogućnost primjene druge odredbe.

               39

               Međutim, iako članak 5. točka 1. podtočka (a) Uredbe br. 44/2001 ne zahtijeva sklapanje ugovora, ipak je za njegovu primjenu nužno utvrditi postojanje obveze, s obzirom na to da se sudska nadležnost na temelju te odredbe zasniva prema mjestu u kojemu je obveza koja je predmet postupka izvršena ili treba biti izvršena. Zato primjena pravila posebne nadležnosti u stvarima koje se odnose na ugovore podrazumijeva utvrđenje obveze koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi, na kojoj se temelji tužiteljeva tužba (vidjeti presudu Česká spořitelna, EU:C:2013:165, t. 46. i 47.).

               40

               S tim u vezi, iz sažetog prikaza činjenica suda koji je uputio zahtjev proizlazi da Barclays Bank u okolnostima glavnog postupka nije slobodnom voljom preuzeo nikakvu obvezu prema H. Kolassi, iako na temelju mjerodavnog nacionalnog prava prema njemu ima određene obveze.

               41

               Na temelju prethodnih razmatranja proizlazi da članak 5. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku tužitelj koji je od treće osobe stekao obveznicu na donositelja a da izdavatelj te obveznice nije slobodnom voljom preuzeo neku obvezu prema tom tužitelju – što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti – ne može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom u pogledu tužbe protiv tog izdavatelja na temelju uvjeta obveznice, povrede obveze obavještavanja i provjere kao i po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom.

         Treće pitanje

               42

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se primjenjuje na tužbu kojom se želi utvrditi odgovornost izdavatelja certifikata na temelju relevantnog prospekta kao i po osnovi povrede drugih zakonskih obveza obavještavanja kojima taj izdavatelj podliježe kako bi se omogućilo zasnivanje nadležnosti sudova prema domicilu tužitelja kao mjestu u kojemu se dogodio ili bi se mogao dogoditi štetni događaj.

               43

               S tim u vezi na samom početku treba podsjetiti da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba autonomno i usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 43. do 45.).

               44

               Isto tako, pojam „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikteili kvazi‑delikte“ u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 obuhvaća sve zahtjeve koji se temelje na odgovornosti tuženika i koji ne pripadaju u „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) te uredbe (presuda Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, t. 20.). Zato valja zaključiti da su tužbe radi utvrđivanja odgovornosti protiv izdavatelja na temelju prospekta kao i na osnovi povrede drugih zakonskih obveza obavještavanja ulagatelja obuhvaćene stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte pod uvjetom da nisu obuhvaćene pojmom „stvari koje se odnose na ugovor“ kako je definiran u točki 39. ove presude.

               45

               Kada je riječ o primjeni članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 u okolnostima poput onih u glavnom postupku, valja podsjetiti da se izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“ koji se spominje u toj odredbi odnosi kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (presuda Coty Germany, EU:C:2014:1318, t. 46.).

               46

               U tom smislu, ustaljena je sudska praksa da se pravilo nadležnosti predviđeno u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 temelji na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi, koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi pravilnog suđenja i procesne ekonomije (presuda Coty Germany, EU:C:2014:1318, t. 47.).

               47

               Budući da identifikacija jedne od poveznica priznatih u sudskoj praksi, navedenih u točki 45. ove presude, mora omogućiti utvrđivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju da procijeni jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti tužene stranke, slijedi da se tužba može valjano podnijeti samo pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi mjerodavna poveznica (presuda Coty Germany, EU:C:2014:1318, t. 48.).

               48

               Valja podsjetiti da je Sud istaknuo da izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj“ ne upućuje na tužiteljev domicil isključivo na temelju činjenice da je ondje pretrpio financijsku štetu zbog gubitka dijelova imovine do kojeg je došlo i koji je pretrpio u drugoj državi članici (presuda Kronhofer, C‑168/02, EU:C:2004:364, t. 21.).

               49

               Slijedom toga, činjenica da financijske posljedice pogađaju tužitelja ne opravdava dodjeljivanje nadležnosti sudovima njegova domicila ako su se, kao što je to bio slučaj u predmetu koji je doveo do presude Kronhofer (EU:C:2004:364), i štetni događaj i nastanak štete ostvarili na državnom području druge države članice (vidjeti u tom smislu presudu Kronhofer, EU:C:2004:364, t. 20.).

               50

               Nasuprot tomu, takvo je dodjeljivanje nadležnosti opravdano ako je mjesto tužiteljeva domicila doista i mjesto štetnog događaja ili mjesto nastanka štete.

               51

               U tom pogledu, iz zahtjeva za prethodnu odluku, s jedne strane, proizlazi da do gubitka vrijednosti certifikata nije došlo zbog kretanja financijskih tržišta nego zbog upravljanja fondovima u koje je uložen novac prikupljen izdavanjem tih certifikata, što je spriječilo pozitivan razvoj njihove vrijednosti u budućnosti. S druge strane, radnje i propusti koji se stavljaju na teret Barclays Bank u vezi sa zakonskim obvezama obavještavanja prethodili su ulaganju H. Kolasse i bili su, prema njegovim navodima, presudni za to ulaganje.

               52

               Ako se može pretpostaviti da su radnje i propusti Barclays Banka bili nužna pretpostavka za nastanak štete koju je H. Kolassa pretrpio, što je dovoljno za mogućnost primjene članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presudu DFDS Torline, C‑18/02, EU:C:2004:74, t. 34.), u tom smislu nadalje treba provjeriti u kojoj se mjeri u okolnostima glavnog postupka štetni događaj ili mjesto nastanka štete mogu smjestiti u mjesto tužiteljeva domicila.

               53

               Što se tiče štetnog događaja koji je prouzročio navodnu štetu, to jest navodne povrede zakonskih obveza Barclays Banka u vezi s prospektom i obavještavanjem ulagatelja, valja istaknuti da se radnje i propusti koji mogu dovesti do takve povrede ne mogu smjestiti u mjesto domicila navodno oštećenog ulagatelja jer nijedan element spisa predmeta ne upućuje na to da su odluke o načinu ulaganjâ koje je ta banka nudila te o sadržaju relevantnih prospekata donesene u državi članici u kojoj taj ulagatelj ima domicil niti na to da su ti prospekti sastavljeni i distribuirani izvan države članice u kojoj ta banka ima svoje sjedište.

               54

               Nasuprot tomu, kada je riječ o nastanku štete, valja zaključiti da je u okolnostima koje su sažeto izložene u točki 51. ove presude šteta nastala u mjestu u kojemu ju je ulagatelj pretrpio.

               55

               Sudovi tužiteljeva domicila nadležni su voditi postupak povodom takve tužbe s obzirom na nastanak štete, među ostalim, ako ta šteta izravno nastane na tužiteljevu bankovnom računu kod banke sa sjedištem na području nadležnosti tih sudova.

               56

               Tako utvrđeno mjesto nastanka štete, u okolnostima koje su izložene u točki 51. ove presude, odgovara cilju Uredbe br. 44/2001 da se pojača pravna zaštita osoba sa sjedištem u Europskoj uniji tako da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen (vidjeti u tom smislu presudu Kronhofer, EU:C:2004:364, t. 20.), s obzirom na to da izdavatelj nekog certifikata koji ne poštuje svoje obveze u vezi s prospektom, a odluči priopćiti prospekt u vezi s tim certifikatom u drugim državama članicama, mora očekivati da će nedovoljno informirani subjekti s domicilom u tim državama članicama uložiti u taj certifikat i pretrpjeti štetu.

               57

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se primjenjuje na tužbu kojom se želi utvrditi odgovornost izdavatelja certifikata na temelju relevantnog prospekta kao i po osnovi povrede drugih obveza obavještavanja kojima taj izdavatelj podliježe, osim ako je ta odgovornost pitanje ugovornog odnosa u smislu članka 5. točke 1. navedene uredbe. Na temelju točke 3. istog članka 5., sudovi tužiteljeva domicila nadležni su voditi postupak povodom takve tužbe s obzirom na nastanak štete, među ostalim, ako navodna šteta izravno nastane na tužiteljevu bankovnom računu kod banke sa sjedištem na području nadležnosti tih sudova.

         Četvrto pitanje

               58

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u okviru provjere međunarodne nadležnosti prema Uredbi br. 44/2001 provesti opsežan dokazni postupak o spornim činjenicama koje su važne kako za pitanje nadležnosti tako i za osnovanost zahtjeva na koji se tužitelj poziva ili pak sud za odluku o pitanju nadležnosti treba smatrati da su sami tužiteljevi navodi u glavnom postupku točni.

               59

               Nesporno je da Uredba br. 44/2001 izričito ne uređuje opseg obveze nadzora koju nacionalni sudovi imaju prilikom provjere svoje međunarodne nadležnosti.

               60

               Iako se radi o pitanju nacionalnog postupovnog prava koje navedena uredba nema za cilj ujednačiti (vidjeti u tom smislu presudu G, C‑292/10, EU:C:2012:142, t. 44.), primjena mjerodavnih nacionalnih pravila ipak ne smije nepovoljno utjecati na koristan učinak Uredbe br. 44/2001 (vidjeti presudu Shevill i dr., C‑68/93, EU:C:1995:61, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               61

               U tom pogledu, Sud je izrazio stav prema kojemu cilj pravne zaštite zahtijeva da sud pred kojim se vodi postupak može lako donijeti odluku o svojoj nadležnosti, bez potrebe za razmatranjem glavne stvari predmeta (vidjeti presudu Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337, t. 27.). Što se tiče primjene tog zahtjeva u okviru posebnih nadležnosti o kojima je riječ u glavnom postupku, Sud je, s jedne strane, zaključio da sud koji treba donijeti odluku u nekom sporu može čak i po službenoj dužnosti provjeriti bitne pretpostavke svoje nadležnosti, s obzirom na ključne i relevantne elemente koje je istaknula zainteresirana stranka, a koji upućuju na postojanje ili nepostojanje ugovora (presuda Effer, 38/81, EU:C:1982:79, t. 7.).

               62

               S druge strane, kada je posebno riječ o članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001, Sud je istaknuo da u stadiju provjere međunarodne nadležnosti sud koji vodi postupak ne ocjenjuje ni dopuštenost ni osnovanost tužbenog zahtjeva prema pravilima nacionalnog prava, nego isključivo utvrđuje poveznice s državom suda koje opravdavaju njegovu nadležnost na temelju te odredbe (presuda Folien Fischer i Fofitec, C‑133/11, EU:C:2012:664, t. 50.). Zato taj sud može smatrati da su tužiteljevi relevantni navodi u pogledu pretpostavki odgovornosti za štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte utvrđeni samo radi provjere svoje nadležnosti na temelju te odredbe (presuda Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, t. 20.).

               63

               Valja istaknuti da obveza provođenja detaljnog dokaznog postupka u vezi s činjenicama relevantnima kako za nadležnost tako i za i meritum već u ovom stadiju postupka povlači za sobom opasnost od prejudiciranja u pogledu ocjene merituma.

               64

               Iako sud koji vodi postupak u slučaju tuženikova osporavanja tih tvrdnji nije, dakle, dužan u stadiju utvrđivanja nadležnosti provesti dokazni postupak, valja naglasiti da cilj pravilnog suđenja koji je u pozadini Uredbe br. 44/2001 i poštovanje sudačke autonomije u obavljanju svojih funkcija zahtijevaju da sud koji vodi postupak može ispitati je li međunarodno nadležan na temelju svih informacija kojima raspolaže, uključujući i eventualna tuženikova osporavanja.

               65

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da u okviru provjere nadležnosti prema Uredbi br. 44/2001 ne treba provesti opsežan dokazni postupak o spornim činjenicama koje su važne kako za pitanje nadležnosti tako i za osnovanost istaknutog zahtjeva. Međutim, sud koji vodi postupak slobodno može ispitati svoju međunarodnu nadležnost na temelju svih informacija kojima raspolaže, uključujući eventualna tuženikova osporavanja.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 15. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku tužitelj koji je kao potrošač od treće osobe‑poslovnog subjekta stekao obveznicu na donositelja a da nije sklopio ugovor s izdavateljem te obveznice – što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti – ne može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom u pogledu tužbe protiv izdavatelja te obveznice na temelju uvjeta obveznice, povrede obveze obavještavanja i provjere kao i po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom.

                           2.

                           Članak 5. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku tužitelj koji je od treće osobe stekao obveznicu na donositelja a da izdavatelj te obveznice nije slobodnom voljom preuzeo neku obvezu prema tom tužitelju – što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti – ne može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom u pogledu tužbe protiv tog izdavatelja na temelju uvjeta obveznice, povrede obveze obavještavanja i provjere kao i po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom.

                           3.

                           Članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se primjenjuje na tužbu kojom se želi utvrditi odgovornost izdavatelja certifikata na temelju relevantnog prospekta kao i po osnovi povrede drugih obveza obavještavanja kojima taj izdavatelj podliježe, osim ako je ta odgovornost pitanje ugovornog odnosa u smislu članka 5. točke 1. navedene uredbe. Na temelju točke 3. istog članka 5., sudovi tužiteljeva domicila nadležni su voditi postupak povodom takve tužbe s obzirom na nastanak štete, među ostalim, ako navodna šteta izravno nastane na tužiteljevu bankovnom računu kod banke sa sjedištem na području nadležnosti tih sudova.

                           4.

                           U okviru provjere nadležnosti prema Uredbi br. 44/2001 ne treba provesti opsežan dokazni postupak o spornim činjenicama koje su važne kako za pitanje nadležnosti tako i za osnovanost istaknutog zahtjeva. Međutim, sud koji vodi postupak slobodno može ispitati svoju međunarodnu nadležnost na temelju svih informacija kojima raspolaže, uključujući eventualna tuženikova osporavanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. siječnja 2005.#Merck, Sharp & Dohme BV protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija.#Direktiva 89/105/EEZ.#Predmet C-245/03.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. lipnja 2008.#Finanzamt Hamburg-Am Tierpark protiv Burda GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Direktiva 90/435/EEZ.#Predmet C-284/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. prosinca 2008.#Kip Europe SA i dr. (C-362/07) i Hewlett Packard International SARL (C-363/07) protiv Administration des douanes - Direction générale des douanes et droits indirects.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal d’instance du VIIe arrondissement de Paris - Francuska.#Zajednička carinska tarifa.#Spojeni predmeti C-362/07 i C-363/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 29. listopada 2009.#Virginie Pontin protiv T-Comalux SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail d’Esch-sur-Alzette - Luksemburg.#Socijalna politika - Direktiva 92/85/EEZ - Članci 10. i 12. - Direktiva 76/207/EEZ.#Predmet C-63/08.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. listopada 2016.#Xabier Ormaetxea Garai i Bernardo Lorenzo Almendros protiv Administración del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/21/EZ – Članak 3. – Nepristranost i neovisnost državnih regulatornih tijela – Institucijska reforma – Spajanje državnog regulatornog tijela s drugim regulatornim tijelima – Razrješenje predsjednika i člana vijeća objedinjenog državnog regulatornog tijela prije isteka njihovih mandata – Razlog za razrješenje koji nije predviđen nacionalnim pravom.#Predmet C-424/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/21/EZ — Članak 3. — Nepristranost i neovisnost državnih regulatornih tijela — Institucijska reforma — Spajanje državnog regulatornog tijela s drugim regulatornim tijelima — Razrješenje predsjednika i člana vijeća objedinjenog državnog regulatornog tijela prije isteka njihovih mandata — Razlog za razrješenje koji nije predviđen nacionalnim pravom“
      U predmetu C‑424/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 3. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 31. srpnja 2015., u postupku

         Xabier Ormaetxea Garai,

         Bernardo Lorenzo Almendros

      protiv

         Administración del Estado,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, J. Van Holm i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Rius, G. Braun i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL 2009., L 337, str. 37. i ispravak SL 2013., L 241, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.) (u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, Xabiera Ormaetxee Garaija i Bernarda Lorenza Almendrosa i, s druge strane, Administracióna del Estado (državna uprava, Španjolska), u vezi s kraljevskim dekretom kojim su okončani njihovi mandati člana vijeća i predsjednika Comisióna del Mercado de las Telecomunicaciones (Komisija za tržište telekomunikacija, Španjolska, u daljnjem tekstu: CMT), državnog regulatornog tijela (u daljnjem tekstu: DRT) u smislu Okvirne direktive.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Okvirna direktiva

               3

               U uvodnoj izjavi 11. Okvirne direktive propisano je:
               „U skladu s načelom razdvajanja regulatornih i operativnih funkcija, države članice trebaju osigurati neovisnost [DRT‑a] s ciljem osiguranja nepristranosti njihovih odluka. Ovaj zahtjev za neovisnošću ne dovodi u pitanje institucionalnu autonomiju i ustavne obveze država članica ili načelo neutralnosti u vezi s propisima u državama članicama kojima se reguliraju vlasnička prava utvrđena člankom [345. UFEU‑a]. [DRT‑i] trebaju imati na raspolaganju sve potrebne resurse, u smislu osoblja, stručnjaka i novčanih sredstava za obavljanje svojih zadaća.”

               4

               Članak 2. točka (g) Okvirne direktive određuje da „[DRT]” znači „tijelo ili tijela koja su od države članice dobila neku od regulatornih zadaća utvrđenih ovom Direktivom ili posebnim direktivama”. Taj članak 2. u točki (l) navodi direktive koje uz Okvirnu direktivu čine regulatorni okvir u području elektroničkih komunikacija, nazvane „[p]osebne direktive.”

               5

               Direktivom 2009/140 u članak 3. prvotne verzije Okvirne direktive dodani su novi stavci 3. do 3.c, koji se odnose na neovisnost DRT‑a. Uvodnom izjavom 13. Direktive 2009/140 u tom je pogledu navedeno:
               „Neovisnost [DRT‑a] treba osnažiti kako bi se osigurala učinkovitija primjena regulatornog okvira te pojačale njihove ovlasti i predvidljivost njihovih odluka. U tom smislu, u nacionalnom je pravu potrebno predvidjeti izričitu odredbu kako bi se osiguralo da, prilikom izvršavanja svojih zadaća, [DRT] odgovor[an] za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta, ili za rješavanje sporova između poduzeća, bude zaštićen od vanjske intervencije ili političkog pritiska, koji mogu ugroziti njegovu neovisnu procjenu predmeta koji mu se podnose. [...] U tom je smislu potrebno na početku utvrditi pravila u vezi s osnovama za razrješenje dužnosti voditelja državnog regulatornog tijela kako bi se otklonila bilo kakva osnovana sumnja u nepristranost toga tijela i njegovu neovisnost od utjecaja vanjskih čimbenika. Važno je da [DRT‑i] odgovorn[i] za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta imaju vlastiti proračun koji im posebno omogućava zapošljavanje dostatnog broja stručnog osoblja. Kako bi se osigurala transparentnost, ovaj proračun treba objavljivati jednom godišnje.”

               6

               Člankom 3. Okvirne direktive, naslovljenim „[DRT]”, određeno je:
               „1.   Države članice osiguravaju da se zadacima koji su dodijeljeni [DRT‑ima] u skladu s ovom Direktivom i posebnim direktivama bave nadležna tijela.
               2.   Države članice jamče neovisnost [DRT‑a] i osiguravaju njihovu pravnu odvojenost i operativnu neovisnost o svim organizacijama koje pružaju elektroničke komunikacijske mreže, opreme ili usluge. Države članice koje su zadržale vlasništvo ili kontrolu nad poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže i/ili usluge osiguravaju učinkovito strukturalno odvajanje regulatorne funkcije od djelatnosti koje se tiču vlasništva ili nadzora.
               3.   Države članice osiguravaju da [DRT‑i] izvršavaju svoj[e] [ovlasti] nepristrano, transparentno i pravovremeno. Države članice osiguravaju [DRT‑ima] odgovarajuća financijska sredstva i ljudske resurse kako bi mogla provoditi dodijeljene im zadaće.
               3.a.   Ne dovodeći u pitanje odredbe stavaka 4. i 5., [DRT‑i] odgovorn[i] za prethodnu (ex‑ante) regulaciju ili za rješavanje sporova između poduzeća [...] djeluju samostalno te ni od jednog drugog tijela ne traže niti primaju naputke u vezi s provođenjem ovih zadaća koje su im dodijeljene na temelju nacionalnog prava koje provodi pravo Zajednice. To ne sprječava nadzor u skladu s nacionalnim ustavnim pravom. Samo žalbena tijela osnovana u skladu s člankom 4. ima[ju] ovlasti obustaviti primjenu ili ukinuti odluke [DRT‑a].
               Države članice osiguravaju da se voditelj [DRT‑a] ili, prema potrebi, članovi kolegijalnog tijela, koji obavljaju tu funkciju u okviru [DRT‑a] iz prvog podstavka ili njihove zamjene, mogu razriješiti samo ako više ne ispunjavaju uvjete potrebne radi izvršenja svojih dužnosti, koje su unaprijed utvrđene nacionalnim pravom. Odluka o razrješenju voditelja [DRT‑a] ili, prema potrebi, članova kolegijalnog tijela koji obavljaju tu funkciju, objavljuje se prilikom razrješenja. Razriješenom voditelju [DRT‑a] ili, prema potrebi, razriješenim članovima kolegijalnog tijela koji vrše tu funkciju dostavlja se obrazloženje razrješenja, te imaju pravo zahtijevati objavu toga obrazloženja, ako do toga ne bi drukčije došlo, i u tom se slučaju obrazloženje objavljuje.
               Države članice osiguravaju da [DRT‑i] iz prvog podstavka imaju odvojene godišnje proračune. Proračuni se objavljuju. Države članice također osiguravaju [DRT‑ima] odgovarajuća financijska sredstva i ljudske resurse kako bi im omogućile da aktivno sudjeluju i pomažu Tijelu europskih regulatora za elektroničke komunikacije (BEREC) [osnovanom Uredbom (EZ) br. 1211/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju Tijela europskih regulatora za elektroničke komunikacije (BEREC) i Ureda (SL 2009., L 337, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 41., str. 210.)].
               [...]
               4.   Države članice trebaju objavljivati, u lako dostupnom obliku, zadaće koje [DRT‑i] moraju izvršavati, posebno one koje su u nadležnosti više od jednog tijela. Države članice osiguravaju, kad je to potrebno, suradnju i savjetovanje među tim tijelima, kao i među njima i tijelima koja su zadužena za primjenu prava tržišnog natjecanja i državnim tijelima zaduženima za primjenu prava o pravima potrošača, o pitanjima od općeg interesa. [...]
               5.   [DRT‑i] i tijela za zaštitu tržišnog natjecanja izmjenjuju informacije potrebne u vezi s primjenom odredaba ove Direktive i posebnih direktiva. [...]
               6.   Države članice obavješćuju Komisiju o svim regulatornim tijelima koja su dobila zadaće slijedom ove Direktive i posebnih direktiva i njihovim odgovornostima vezanim za te zadaće.”

               7

               Članak 4. Okvirne direktive, naslovljen „Pravo žalbe”, u bitnome propisuje da države članice osiguravaju postojanje učinkovitih mehanizama pravne zaštite na nacionalnoj razini prema kojima svaki korisnik ili poduzeće obuhvaćeno odlukom [DRT‑a] ima pravo žalbe na tu odluku neovisnom žalbenom tijelu.

         Direktiva 95/46/EZ

               8

               Članak 28. Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.) naslovljen je „Nadzorno tijelo”. U stavku 1. tog članka određuje se:
               „Svaka država članica osigurava da je jedno ili više javnih tijela na njenom području odgovorno za nadzor primjene odredbi koje su donijele države članice u skladu s ovom Direktivom.
               Ta tijela u provedbi funkcija koje su im povjerene djeluju potpuno neovisno.”

         Španjolsko pravo

               9

               CMT je osnovan Real Decretom‑Ley 6/1996 de Liberalización de las Telecomunicaciones (Kraljevski dekret 6/1996 o liberalizaciji telekomunikacija) od 7. lipnja 1996. (BOE br. 139 od 8. lipnja 1996., str. 18973.) kao neovisno tijelo zaduženo za osiguravanje provedbe načela slobodnog tržišnog natjecanja, transparentnosti i jednakog postupanja u sektoru telekomunikacija te odlučivanje o sporovima između operatora u tom sektoru.

               10

               Ley 2/2011 de Economía Sostenible (Zakon 2/2011 o održivom gospodarstvu) od 4. ožujka 2011. (BOE br. 55 od 5. ožujka 2011., str. 25033.) izmijenio je položaj određenih postojećih regulatornih i nadzornih tijela kako bi se, među ostalim, osnažila njihova neovisnost. Njegovim člankom 13. tako su utvrđena nova pravila o imenovanju predsjednika i članova vijeća tih tijela i trajanju i načinima obavljanja njihovih mandata. U tom je članku, koji se, među ostalim, primjenjivao na CMT, bilo određeno:
               „1.   Predsjednika i članove vijeća imenuje Vlada kraljevskim dekretom donesenim na prijedlog nadležnog ministra; oni se izabiru među osobama čiji su ugled i stručnost priznati, nakon što ministra i osobe predložene za predsjednika i članove vijeća sasluša odgovarajući odbor Congreso de los Diputados (Zastupnički dom, Španjolska) [...].
               2.   Mandat predsjednika i članova vijeća traje šest godina, bez mogućnosti ponovnog izbora za člana vijeća. Mandat članova vijeća obnavlja se djelomično kako bi se osigurali stabilnost i kontinuitet.”

               11

               Članak 16. Zakona 2/2011 propisuje:
               „Predsjedniku i članovima vijeća mandat prestaje:

                        (a)

                        ako daju ostavku;

                        (b)

                        ako im istekne mandat;

                        (c)

                        zbog naknadno utvrđene nepodudarnosti funkcija;

                        (d)

                        zbog osude za namjerno kažnjivo djelo;

                        (e)

                        zbog trajne spriječenosti u obnašanju funkcije;

                        (f)

                        ako ih Vlada opozove u slučaju teške povrede dužnosti povezanih s njihovim funkcijama ili neispunjenja obveza u pogledu nepodudarnosti funkcija, sukoba interesa i dužnosti čuvanja tajne. [...]”

               12

               Devetom dodatnom odredbom Zakona 2/2011 utvrđene su prijelazne mjere za prilagodbu sastava vijeća predmetnih regulatornih i nadzornih tijela i Comisióna Nacional de la Competencia (Nacionalna komisija za tržišno natjecanje, Španjolska) reformi koja je provedena tim zakonom. Ta je odredba propisivala, među ostalim, da vlada mora u roku od dva mjeseca od stupanja na snagu spomenutog zakona kraljevskim dekretom razriješiti dužnosti članove vijeća tijela čiji je mandat istekao na dan stupanja na snagu tog kraljevskog dekreta, da će novi predsjednici biti imenovani nakon isteka mandata predsjednika koji trenutačno obnašaju dužnost i da će novi članovi vijeća biti imenovani onda kada broj članova vijeća čiji je mandat pred istekom bude manji od šest. Što se tiče potpredsjednikâ, ta je odredba predviđala da će na dan stupanja na snagu Zakona 2/2011 oni nastaviti obnašati svoju funkciju do isteka svojeg mandata, nakon čega će se u svim tijelima ukinuti funkcija potpredsjednika.

               13

               Dana 10. svibnja 2011. objavljeni su Real Decreto 667/2011 por el que se nombra Presidente de la Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones a don Bernardo Lorenzo Almendros (Kraljevski dekret 667/2011 o imenovanju Bernarda Lorenza Almendrosa za predsjednika Komisije za tržište telekomunikacija) od 9. svibnja 2011. (BOE br. 111 od 10. svibnja 2011., str. 47215.) i Real Decreto 669/2011 por el que se nombra Consejero de la Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones a don Xabier Ormaetxea Garai (Kraljevski dekret 669/2011 o imenovanju Xabiera Ormaetxee Garaija za člana vijeća Komisije za tržište telekomunikacija) od 9. svibnja 2011. (BOE br. 111 od 10. svibnja 2011., str. 47217.). Ta imenovanja izvršena su u skladu s člankom 13. i devetom dodatnom odredbom Zakona 2/2011.

               14

               Leyom 3/2013 de creación de la Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Zakon 3/2013 o osnivanju Nacionalne komisije za tržišta i tržišno natjecanje) od 4. lipnja 2013. (BOE br. 134 od 5. lipnja 2013., str. 42191.) stavljen je izvan snage članak 13. Zakona 2/2011.

               15

               U preambuli Zakona 3/2013 navodi se, među ostalim, da se reformom koja se provodi tim zakonom, a koja se sastoji od osnivanja Comisióna Nacional de los Mercados y la Competencia (Nacionalna komisija za tržišta i tržišno natjecanje, u daljnjem tekstu: CNMC), koji će objedinjavati funkcije u vezi s dobrim funkcioniranjem tržištâ i sektora koje su do tada nadzirala različita regulatorna tijela, želi postići veći učinak ekonomije razmjera i osigurati dosljednost i učinkovitost reguliranja svih mrežnih industrija, u korist potrošača i korisnika. U toj je preambuli također navedeno da CNMC ima pravnu osobnost i potpunu poslovnu sposobnost u okviru privatnog i javnog prava te da djeluje u potpunosti u skladu sa zakonom, pri čemu ima organizacijsku i funkcionalnu autonomiju i neovisan je o vladi, javnoj upravi i poduzetničkim i komercijalnim interesima.

               16

               Na temelju članka 6. Zakona 3/2013, CNMC je nadležan za nadzor i kontrolu dobrog funkcioniranja tržišta elektroničkih komunikacija. Drugi članci tog zakona dodjeljuju mu druge funkcije, poput očuvanja i poticanja tržišnog natjecanja na svim tržištima i proizvodnim sektorima te nadzora sektora plina i električne energije, poštanskog tržišta, tržišta audiovizualne komunikacije i željezničkog sektora.

               17

               Druga dodatna odredba Zakona 3/2013 u stavku 1. određuje da se osnivanjem CNMC‑a ukidaju Nacionalna komisija za tržišno natjecanje, Comisión Nacional de Energía (Nacionalna komisija za energiju, Španjolska), CMT, Comisión Nacional del Sector Postal (Nacionalna komisija za poštanski sektor, Španjolska), Comité de Regulación Ferroviaria (Odbor za regulaciju željeznica, Španjolska), Comisión Nacional del Juego (Nacionalna komisija za igre na sreću, Španjolska), Comisión de Regulación Económica Aeroportuaria (Komisija za gospodarsku regulaciju zračnih luka, Španjolska) i Consejo Estatal de Medios Audiovisuales (Nacionalno vijeće za audiovizualne medije, Španjolska).

               18

               Članak 23. stavak 1. Zakona 3/2013 u bitnome propisuje iste razloge za prestanak mandata članova vijeća koje upravlja CNMC‑om kao i one koji su prije bili propisani člankom 16. Zakona 2/2011.

               19

               Real Decreto 657/2013 por el que se aprueba el Estatuto Orgánico de la Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Kraljevski dekret 657/2013 o donošenju statuta Nacionalne komisije za tržišta i tržišno natjecanje) donesen je 30. kolovoza 2013. (BOE br. 209 od 31. kolovoza 2013, str. 63623.).

               20

               Dana 10. rujna 2013. objavljeni su kraljevski dekreti od 9. rujna 2013. o imenovanju predsjednika, potpredsjednika i članova vijeća CNMC‑a (BOE br. 217, str. 66444. i sljedeće).

               21

               Dana 11. listopada 2013. doneseni su Real Decreto 795/2013 por el que se dispone el cese de don Bernardo Lorenzo Almendros como Presidente de la Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones (Kraljevski dekret 795/2013 o razrješenju Bernarda Lorenza Almendrosa s dužnosti predsjednika Komisije za tržišta i tržišno natjecanje) (BOE br. 247 od 15. listopada 2013., str. 83736.) i Real Decreto 800/2013 por el que se dispone el cese de don Xabier Ormaetxea Garai como Consejero de la Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones (Kraljevski dekret 800/2013 o razrješenju Xabiera Ormaetxee Garaija s dužnosti člana vijeća Komisije za tržište telekomunikacija) (BOE br. 247 od 15. listopada 2013., str. 83741.). Ti kraljevski dekreti propisuju da ta razrješenja djeluju retroaktivno od 7. listopada 2013.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               X. Ormaetxea Garai i B. Lorenzo Almendros osporavaju pred Tribunalom Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) kraljevske dekrete 795/2013 i 800/2013, na temelju kojih su izgubili svoj mandat člana vijeća odnosno predsjednika CMT‑a. U prilog svojoj tužbi, među ostalim, navode da je njihovim razrješenjem povrijeđen članak 3. stavak 3.a. Okvirne direktive jer su tim kraljevskim dekretima oni razriješeni sa svojih dužnosti prije isteka mandata a da za to nije postojao zakonit razlog, s obzirom na to da su ti razlozi iscrpno propisani nacionalnim pravom. Također navode da donošenju spomenutih kraljevskih dekreta nije prethodio nikakav disciplinski postupak, da dekreti nisu bili obrazloženi i da im razlozi njihova razrješenja nisu bili priopćeni.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev pita se – upućujući na članak 3. stavak 3.a. drugi podstavak Okvirne direktive i presude od 6. ožujka 2008., Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones (C‑82/07, EU:C:2008:143), od 6. listopada 2010., Base i dr. (C‑389/08, EU:C:2010:584) i od 8. travnja 2014., Komisija/Mađarska (C‑288/12, EU:C:2014:237) – je li osnivanje jednog tijela za nadzor i regulaciju tržišta i tržišnog natjecanja koje objedinjuje nekoliko državnih regulatornih tijela nadležnih za različite sektore, među kojima je i DRT u smislu Okvirne direktive, spojivo s odredbama te direktive. Naime, prema stajalištu tog suda, potonja bi se mogla protumačiti tako da zahtijeva da DRT‑i u smislu te direktive, kako bi se u dovoljnoj mjeri osigurala njihova neovisnost i tehnička stručnost, moraju imati vlastitu strukturu, koja nije dio drugog subjekta.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev također se pita je li povodom takve institucijske reforme, pod pretpostavkom da je ona u skladu s Okvirnom direktivom, moguće skratiti trajanje mandata koji su prvotno dodijeljeni prijašnjim članovima vijeća i predsjedniku DRT‑a. U tom smislu ističe da bi takva reforma i razrješenja koja su njezina posljedica mogli biti obuhvaćeni slobodom država članica da odrede oblik svojeg DRT‑a. Međutim, taj sud smatra da bi se to što je takva reforma dovela do prijevremenog prestanka mandata prethodno imenovanih članova vijeća, iako nije bio utvrđen nijedan od razloga za razrješenje izričito predviđenih člankom 16. Zakona 2/2011, pri čemu nisu postojale prijelazne odredbe koje omogućavaju okončanje tih mandata, moglo smatrati protivnim zahtjevu neovisnosti DRT‑a iz članka 3. stavaka 2. i 3.a. Okvirne direktive.

               25

               S tim u vezi, spomenuti se sud osobito pita treba li pojam „neovisnost” DRT‑a iz Okvirne direktive tumačiti s obzirom na utvrđenja iz presude od 8. travnja 2014., Komisija/Mađarska (C‑288/12, EU:C:2014:237) u pogledu uvjeta neovisnosti nadzornog tijela za zaštitu osobnih podataka, propisanog člankom 28. Direktive 95/46.

               26

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li [Okvirnu direktivu] tumačiti na način da je, s gledišta djelotvorne zaštite općih interesa za koju je zaduženo državno regulatorno tijelo u [području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga], s njome spojivo to što je nacionalni zakonodavac ustanovio regulatorno i nadzorno tijelo koje odgovara nespecijaliziranom institucionalnom modelu, koji u jedno tijelo objedinjava tijela nadzora koja su, među ostalima, do tada postojala u području energije, telekomunikacija i tržišnog natjecanja?

                        2.

                        Trebaju li uvjeti ‚neovisnosti’ [DRT‑a], koji se spominju u članku 3. stavcima 2. i 3.a. [Okvirne direktive], biti jednaki onima koji se sukladno članku 28. Direktive [95/46] zahtijevaju od nacionalnih nadzornih tijela za zaštitu osobnih podataka?

                        3.

                        Je li moguće primijeniti doktrinu sadržanu u presudi [Suda] od 8. travnja 2014., [Komisija/Mađarska (C‑288/12, EU:C:2014:237)] na slučaj u kojem su rukovodeće osobe u [DRT‑u] razriješene prije isteka mandata zbog zahtjeva novog pravnog okvira kojim se uspostavlja nadzorno tijelo koje objedinjava različita državna regulatorna tijela u [različitim] sektorima? Može li se navedeno prijevremeno razrješenje do kojeg je došlo zbog stupanja na snagu novog nacionalnog zakona, a ne zbog toga što nositelji funkcija više ne ispunjavaju uvjete za njihovo obnašanje, unaprijed utvrđene u nacionalnom pravu, smatrati spojivim s odredbama članka 3. stavka 3.a. [Okvirne direktive]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Okvirnu direktivu tumačiti na način da joj se protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se DRT u smislu te direktive spaja s drugim državnim regulatornim tijelima, poput onih nadležnih za tržišno natjecanje, poštanski sektor i energetski sektor, kako bi se osnovalo višesektorsko regulatorno tijelo koje je, među ostalim, nadležno za zadaće povjerene DRT‑ima u smislu te direktive.

               28

               U skladu s člankom 2. točkom (g) Okvirne direktive, „DRT” označava tijelo ili tijela koja su od države članice dobila neku od regulatornih zadaća utvrđenih Okvirnom direktivom ili posebnim direktivama. Međutim, kao što je to Sud već istaknuo, ni Okvirna direktiva ni posebne direktive ne određuju tijela država članica kojima potonje moraju povjeriti regulatorne zadaće povjerene njihovim DRT‑ima (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2010., Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 23.).

               29

               U tom pogledu, treba podsjetiti da iz članka 288. UFEU‑a proizlazi da su države članice prilikom prenošenja direktive dužne osigurati njezin puni učinak, pri čemu raspolažu širokom marginom prosudbe u vezi s izborom načina i sredstava za osiguravanje njezine provedbe. Ta sloboda ne utječe na obvezu svake države članice kojoj je direktiva upućena da poduzme sve mjere potrebne za osiguravanje punog učinka predmetne direktive u skladu s njezinim ciljem (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2010., Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 24. i 25. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Posljedično, iako u tim okolnostima države članice imaju institucionalnu autonomiju u pogledu organizacije i utvrđivanja strukture svojih DRT‑a u smislu članka 2. točke (g) Okvirne direktive, ta autonomija može se izvršavati samo u skladu s ciljevima i obvezama utvrđenima tom direktivom (presude od 6. ožujka 2008., Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones, C‑82/07, EU:C:2008:143, t. 24.; od 6. listopada 2010., Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 26. i od 17. rujna 2015., KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 53.).

               31

               Država članica stoga u okviru institucijske reforme, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, može dodijeliti višesektorskom regulatornom tijelu zadaće koje na temelju Okvirne direktive i posebnih direktiva obavljaju DRT‑i samo ako to tijelo pri izvršavanju tih zadaća ispunjava organizacijske i operativne uvjete koje navedene direktive utvrđuju za DRT‑e (vidjeti analogijom presudu od 6. listopada 2010., Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 27.)

               32

               S tim u vezi, iz članka 3. stavaka 1. do 3. Okvirne direktive proizlazi da države članice moraju osigurati da sve zadatke dodijeljene DRT‑ima obavljaju nadležna tijela, da moraju jamčiti neovisnost DRT‑a na način da osiguraju njihovu pravnu odvojenost i operativnu neovisnost o svim organizacijama koje pružaju elektroničke komunikacijske mreže, opreme ili usluge i da moraju osigurati da spomenuti DRT‑i izvršavaju svoje ovlasti nepristrano, transparentno i pravodobno te da raspolažu odgovarajućim financijskim sredstvima i ljudskim resursima kako bi mogli provoditi dodijeljene im zadaće.

               33

               Osim toga, u skladu s člankom 3. stavkom 3.a. Okvirne direktive, ne dovodeći u pitanje slučajeve savjetovanja i suradnje s drugim državnim tijelima predviđene u stavcima 4. i 5. tog članka, DRT‑i odgovorni za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta ili za rješavanje sporova između poduzetnika moraju djelovati samostalno te ne smiju ni od jednog drugog tijela tražiti niti primiti naputke u vezi s provođenjem zadaća koje su im dodijeljene. U skladu s tim istim člankom 3. stavkom 3.a., države članice moraju osigurati da ti DRT‑i imaju odvojene godišnje proračune koji se objavljuju te da raspolažu odgovarajućim financijskim sredstvima i ljudskim resursima kako bi mogli aktivno sudjelovati i pomagati BEREC‑u.

               34

               Članak 3. stavci 4. i 6. Okvirne direktive usto propisuje da države članice objavljuju u lako dostupnom obliku zadaće koje DRT‑i moraju izvršavati te obavješćuju Komisiju o svim DRT‑ima koji su dobili zadaće na temelju Okvirne direktive i posebnih direktiva te njihovim odgovornostima vezanima uz te zadaće.

               35

               Osim toga, u skladu s člankom 4. te direktive, protiv odluka DRT‑a mora se moći podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o uključenim strankama.

               36

               Stoga treba utvrditi da se Okvirnoj direktivi u načelu ne protivi to da se DRT u smislu te direktive spoji s drugim državnim regulatornim tijelima i da ona zajedno čine jedno višesektorsko tijelo, ako to tijelo pri izvršavanju zadaća koje Okvirna direktiva i posebne direktive dodjeljuju DRT‑ima ispunjava uvjete stručnosti, neovisnosti, nepristranosti i transparentnosti predviđene Okvirnom direktivom i ako se protiv odluka koje ono donosi može podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o uključenim strankama (vidjeti analogijom presude od 6. listopada 2010., Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 30. i od 17. rujna 2015., KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 57.).

               37

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri ispunjava li CNMC te uvjete kada djeluje kao DRT na području elektroničkih komunikacija. U tom pogledu može se napomenuti kako se čini da Zakon 3/2013 sadržava odredbe koje su potrebne da bi se osiguralo da CNMC izvršava funkcije dodijeljene DRT‑ima na temelju Okvirne direktive i posebnih direktiva, da je CNMC organiziran na način da se vodi računa o različitim funkcijama koje su mu dodijeljene, da su njegova upravljačka tijela sastavljena od članova čiji su ugled i stručnost priznati u područjima za koja je CNMC odgovoran i da raspolaže vlastitim sredstvima koja su neovisna o španjolskoj općoj upravi te dovoljnom autonomijom kao i pravnom sposobnosti potrebnom za upravljanje svojim sredstvima. Iz sadržaja Zakona 3/2013 također proizlazi da se protiv odluka CNMC‑a mogu podnijeti pravni lijekovi.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da Okvirnu direktivu treba tumačiti na način da joj se u načelu ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se DRT u smislu te direktive spaja s drugim državnim regulatornim tijelima, poput onih nadležnih za tržišno natjecanje, poštanski sektor i energetski sektor, kako bi se osnovalo višesektorsko regulatorno tijelo koje je, među ostalim, nadležno za zadaće povjerene DRT‑ima u smislu te direktive, ako to tijelo pri izvršavanju zadaća koje Okvirna direktiva i posebne direktive dodjeljuju DRT‑ima ispunjava uvjete stručnosti, neovisnosti, nepristranosti i transparentnosti predviđene tom direktivom i ako se protiv odluka koje ono donosi može podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o uključenim strankama, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Drugo i treće pitanje

               39

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3.a. Okvirne direktive tumačiti na način da mu se protivi to da se – samo zato što je došlo do institucijske reforme kojom se DRT odgovoran za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta ili za rješavanje sporova između poduzetnika spaja s drugim državnim regulatornim tijelima kako bi se stvorilo višesektorsko regulatorno tijelo koje je, među ostalim, nadležno za zadaće povjerene DRT‑ima u smislu te direktive – predsjednika i člana vijeća objedinjenog DRT‑a razriješi dužnosti prije isteka njihovih mandata.

               40

               Članak 3. stavak 3.a. drugi podstavak Okvirne direktive u biti propisuje da države članice osiguravaju da se voditelj DRT‑a odgovornog za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta ili za rješavanje sporova između poduzetnika ili, prema potrebi, članovi kolegijalnog tijela koji obavljaju tu funkciju u okviru DRT‑a mogu razriješiti samo ako više ne ispunjavaju uvjete potrebne radi izvršavanja svojih dužnosti, koje su unaprijed utvrđene nacionalnim pravom. Osim toga, na temelju te odredbe odluka o razrješenju treba se objaviti, a obrazloženje razrješenja priopćiti razriješenom voditelju ili članovima kolegijalnom tijela koji obavljaju tu funkciju, pri čemu oni imaju pravo zahtijevati objavu tog obrazloženja ako do toga ne bi drukčije došlo.

               41

               U predmetnom slučaju treba istaknuti da je nesporno, s jedne strane, da je CMT‑om, koji je bio odgovoran, među ostalim, za rješavanje sporova između poduzetnika iz sektora telekomunikacija, upravljalo kolegijalno tijelo i, s druge strane, da razrješenje predsjednika i člana vijeća CMT‑a, tužiteljâ u glavnom postupku, do kojeg je došlo prije isteka njihovih mandata nije posljedica primjene razloga za prestanak njihovih funkcija propisanih člankom 16. Zakona 2/2011, nego institucionalne reforme o kojoj je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojom je CMT ukinut, a njegove zadaće DRT‑a u smislu Okvirne direktive preuzeo je CNMC.

               42

               Također je nesporno da, iako su u vezi s reformom na temelju Zakona 2/2011 predviđene prijelazne mjere, to nije bio slučaj prilikom reforme na temelju Zakona 3/2013, koja je imala za posljedicu to da su mandati predsjednika i člana vijeća CMT‑a, koje su izvršavali tužitelji u glavnom postupku, prijevremeno okončani.

               43

               Stoga treba utvrditi da, s obzirom na sadržaj članka 3. stavka 3.a. drugog podstavka Okvirne direktive, razrješenje o kojem je riječ u glavnom postupku ne ispunjava uvjete iz te odredbe jer do njega nije došlo zbog toga što spomenuti tužitelji više nisu ispunjavali uvjete potrebne radi izvršavanja svojih dužnosti, unaprijed utvrđenih nacionalnim pravom, nego zbog drugih razloga.

               44

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita može li zbog institucionalne autonomije koja se državama priznaje u pogledu organizacije i utvrđivanja strukture njihovih DRT‑a institucijska reforma poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ipak biti opravdan razlog za prijevremeno razrješenje koji ne utječe na neovisnost DRT‑a kako je ona zajamčena Okvirnom direktivom.

               45

               U tom pogledu treba napomenuti da – iako je cilj članka 3. Okvirne direktive, u njegovoj prvotnoj verziji, bio, kako to proizlazi iz uvodne izjave 11. te direktive, zajamčiti neovisnost i nepristranost DRT‑a tako da se osigura odvajanje regulatornih i operativnih funkcija – zakonodavac Unije Direktivom 2009/140, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 13., želio je osnažiti neovisnost DRT‑a kako bi se osigurala učinkovitija primjena regulatornog okvira te pojačale njihove ovlasti i predvidljivost njihovih odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 28. lipnja 2016., Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni, C‑240/15, EU:C:2016:608, t. 32. i 34.).

               46

               Uvodna izjava 13. Direktive 2009/140 tako navodi da je u tu svrhu u nacionalnom pravu potrebno predvidjeti izričitu odredbu kako bi se osiguralo da prilikom izvršavanja svojih zadaća DRT odgovoran za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta ili za rješavanje sporova između poduzetnika bude zaštićen od vanjske intervencije ili političkog pritiska koji mogu ugroziti njegovu neovisnu procjenu predmeta koji mu se podnose i da u tu svrhu treba unaprijed utvrditi pravila u vezi s osnovama za razrješenje dužnosti voditelja DRT‑a kako bi se otklonila bilo kakva osnovana sumnja u neutralnost tog tijela i njegovu neovisnost o utjecajima vanjskih čimbenika.

               47

               Međutim, taj cilj osnaživanja neovisnosti i nepristranosti DRT‑a kojem se sada teži u Okvirnoj direktivi, izražen u njezinu članku 3. stavku 3.a., bio bi ugrožen ako bi bilo moguće prijevremeno i trenutačno okončati mandat jednog ili nekoliko članova kolegijalnog tijela koje upravlja predmetnim DRT‑om samo na temelju institucijske reforme poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. Naime, kada bi to bilo moguće, opasnost od trenutačnog razrješenja zbog razloga koji je različit od onih unaprijed predviđenih zakonom s kojim bi bio suočen makar i jedan član takvog kolegijalnog tijela mogla bi dovesti do osnovane sumnje u neutralnost predmetnog DRT‑a i njegovu neovisnost o utjecaju vanjskih čimbenika te ugroziti njegovu neovisnost, nepristranost i ugled.

               48

               Također treba istaknuti, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja, da DRT‑i u okviru zadaća koje su im povjerene Okvirnom direktivom i posebnim direktivama, među ostalim, dodjeljuju pojedinačna prava i rješavaju sporove između poduzetnika, imaju određene regulatorne ovlasti, osobito u području nadzora nad cijenama, te mogu nametnuti obveze poduzetnicima koji imaju znatnu tržišnu snagu. Sud je osim toga već utvrdio da DRT‑i u izvršavanju funkcije reguliranja tržišta elektroničkih komunikacija koja im je dodijeljena Okvirnom direktivom imaju široke ovlasti kako bi mogli ocijeniti potrebu za reguliranjem tržišta ovisno o konkretnoj situaciji, od slučaja do slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2009., Komisija/Njemačka, C‑424/07, EU:C:2009:749, t. 55. do 61.)

               49

               S tim u vezi treba napomenuti da, iako je, kako je to već navedeno u točki 45. ove presude, Direktivom 2009/140 osnažena neovisnost DRT‑a kako bi se osigurala učinkovitija primjena regulatornog okvira te pojačale njihove ovlasti i predvidljivost njihovih odluka, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda navedenom u točki 30. ove presude države članice ipak uživaju institucionalnu autonomiju pri organizaciji i utvrđivanju strukture svojih DRT‑a, pri čemu moraju u potpunosti poštovati ciljeve i obveze utvrđene Okvirnom direktivom.

               50

               Potreba poštovanja nepristranosti i neovisnosti voditelja DRT‑a odgovornog za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta ili rješavanje sporova između poduzetnika ili, prema potrebi, članova kolegijalnog tijela koji obavljaju tu funkciju stoga ne može spriječiti provedbu institucijske reforme poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku tijekom trajanja njihovih mandata.

               51

               Međutim, predmetna država članica mora, kako bi ispunila obveze iz članka 3. stavka 3.a. Okvirne direktive, utvrditi pravila koja osiguravaju da razrješenje prije kraja njihovih mandata ne ugrozi neovisnost i nepristranost predmetnih osoba.

               52

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 3.a. Okvirne direktive treba tumačiti na način da mu se protivi to da se – samo zato što je došlo do institucijske reforme kojom se DRT odgovoran za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta ili za rješavanje sporova između poduzetnika spaja s drugim državnim regulatornim tijelima kako bi se stvorilo višesektorsko regulatorno tijelo koje je, među ostalim, nadležno za zadaće povjerene DRT‑ima u smislu te direktive – predsjednika i člana vijeća, koji su članovi kolegijalnog tijela koje upravlja objedinjenim DRT‑om, razriješi dužnosti prije isteka njihovih mandata, ako nisu utvrđena pravila koja osiguravaju da takvo razrješenje ne ugrožava njihovu neovisnost i nepristranost.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., treba tumačiti na način da joj se u načelu ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se državno regulatorno tijelo u smislu Direktive 2002/21, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, spaja s drugim državnim regulatornim tijelima, poput onih nadležnih za tržišno natjecanje, poštanski sektor i energetski sektor, kako bi se osnovalo višesektorsko regulatorno tijelo koje je, među ostalim, nadležno za zadaće povjerene državnim regulatornim tijelima u smislu spomenute direktive, kako je izmijenjena, ako to tijelo pri izvršavanju tih zadaća ispunjava uvjete stručnosti, neovisnosti, nepristranosti i transparentnosti predviđene tom direktivom i ako se protiv odluka koje ono donosi može podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o uključenim strankama, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                           2.

                           Članak 3. stavak 3.a. Direktive 2002/21, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, treba tumačiti na način da mu se protivi to da se – samo zato što je došlo do institucijske reforme kojom se državno regulatorno tijelo odgovorno za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta ili za rješavanje sporova između poduzetnika spaja s drugim državnim regulatornim tijelima kako bi se stvorilo višesektorsko regulatorno tijelo koje je, među ostalim, nadležno za zadaće povjerene državnim regulatornim tijelima u smislu te direktive, kako je izmijenjena – predsjednika i člana vijeća, koji su članovi kolegijalnog tijela koje upravlja objedinjenim državnim regulatornim tijelom, razriješi dužnosti prije isteka njihovih mandata, ako nisu utvrđena pravila koja osiguravaju da takvo razrješenje ne ugrožava njihovu neovisnost i nepristranost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski