title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. prosinca 2014.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Koordinacija sustavâ socijalne sigurnosti – Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska – Odluke Vijeća o stajalištu koje u ime Europske unije treba zauzeti u okviru Vijeća za pridruživanje – Izbor pravne osnove – Članak 48. UFEU‑a – Članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a – Članak 217. UFEU‑a.#Predmet C‑81/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Koordinacija sustavâ socijalne sigurnosti — Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska — Odluke Vijeća o stajalištu koje u ime Europske unije treba zauzeti u okviru Vijeća za pridruživanje — Izbor pravne osnove — Članak 48. UFEU‑a — Članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a — Članak 217. UFEU‑a“
      U predmetu C‑81/13,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 15. veljače 2013.,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju M. Holt, C. Murrell, E. Jenkinson i S. Behzadi Spencer, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Dashwooda, QC,
      tužitelj,
      koju podupire:

         Irska, koju zastupa L. Williams, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Traversa, BL, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijent,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju E. Finnegan i M. Chavrier, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koje podupire:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Aresu, J. Enegren i S. Pardo Quintillán, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijent,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh i J.‑C. Bonichot, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, A. Arabadjiev, M. Berger, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. svibnja 2014.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske od Suda traži poništenje Odluke Vijeća br. 2012/776/EU od 6. prosinca 2012. o stajalištu koje u ime Europske unije treba zauzeti u okviru Vijeća za pridruživanje osnovanog Sporazumom o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske, što se tiče usvajanja odredbi o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti (SL L 340, str. 19.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir

               2

               Sporazum o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske (u daljnjem tekstu: Sporazum EEZ‑Turska) potpisan je 12. rujna 1963. u Ankari između Republike Turske, s jedne strane, i država članica EEZ‑a i Zajednice, s druge strane. Sklopljen je, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća br. 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 1964., 217, str. 3685.), koja je donesena na temelju članka 238. Ugovora o EEZ‑u (koji je postao članak 217. UFEU‑a).

               3

               Prema njegovu članku 2. stavku 1., cilj tog sporazuma jest promicati kontinuirano i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa između stranaka potpisnica, uzimajući potpuno u obzir nužnost osiguravanja ubrzanog razvoja turskog gospodarstva i podizanja razine zaposlenosti i životnih uvjeta turskog naroda.

               4

               Članak 9. navedenog sporazuma predviđa da je u području primjene tog sporazuma „zabranjena svaka diskriminacija na temelju državljanstva“ [neslužbeni prijevod].

               5

               Članak 12. istog sporazuma određuje:
               „Ugovorne stranke ugovaraju da će se voditi člancima 48., 49. i 50. Ugovora o osnivanju Zajednice kako bi među sobom postupno ostvarile slobodu kretanja radnika.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Dodatni protokol, potpisan 23. studenoga 1970. u Bruxellesu, priložen Sporazumu EEZ‑Turska te sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Uredbom (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. (SL L 293, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Dodatni protokol), a koji je prema svojem članku 62. sastavni dio tog sporazuma, u članku 36. predviđa:
               „Sloboda kretanja radnika između država članica Zajednice i Turske osigurava se postupno u skladu s načelima iz članka 12. Sporazuma [EEZ‑Turska] u razdoblju između kraja dvanaeste i kraja dvadeset i druge godine od stupanja na snagu navedenog sporazuma.
               [...]“

               7

               Sukladno članku 39. Dodatnog protokola:
               „1.   Prije isteka prve godine od stupanja na snagu ovog Protokola Vijeće za pridruživanje usvaja mjere socijalne sigurnosti za radnike s turskim državljanstvom koji se kreću u Zajednici i za članove njihovih obitelji koji borave u Zajednici.
               2.   Te odredbe moraju radnicima s turskim državljanstvom, u skladu s režimom koji će se utvrditi, pružiti mogućnost zbrajanja razdoblja osiguranja ili zaposlenja koja su ti radnici proveli u pojedinačnim državama članicama radi ostvarivanja njihova prava na starosnu mirovinu, naknadu u slučaju smrti i invalidsku mirovinu te radi zdravstvene zaštite tih radnika i članova njihovih obitelji koji borave u Zajednici. Te mjere ne obvezuju države članice Zajednice da uzmu u obzir razdoblja provedena u Turskoj.
               3.   Gore navedene mjere moraju osigurati isplatu obiteljskih dodataka ako obitelj radnika boravi u Zajednici.
               4.   Mora biti omogućen prijenos starosnih mirovina, naknada u slučaju smrti i invalidskih mirovina u Tursku stečenih na temelju mjera usvojenih u skladu sa stavkom 2.
               5.   Mjere predviđene u ovom članku ne utječu na prava i obveze koje proizlaze iz bilateralnih sporazuma koji postoje između Turske i država članica Zajednice u mjeri u kojoj ti sporazumi predviđaju povoljniji tretman za turske državljane.“

               8

               Na temelju tog članka 39. Dodatnog protokola, donesena je Odluka Vijeća za pridruživanje br. 3/80 od 19. rujna 1980. o primjeni sustavâ socijalne sigurnosti država članica Zajednice na turske radnike i članove njihovih obitelji (SL 1983., C 110, str. 60.; u daljnjem tekstu: Odluka br. 3/80). Ta se odluka, prema svojem članku 2., primjenjuje na radnike koji jesu ili su bili predmet zakonodavstva jedne ili više država članica i koji su turski državljani, na članove obitelji tih radnika koji borave na području jedne od država članica kao i na osobe koje su nadživjele te radnike. Njezino materijalno područje primjene, definirano u njezinu članku 4., obuhvaća zakonodavstva koja se odnose na grane socijalne sigurnosti u vezi s davanjima za slučaj bolesti i majčinstva, invalidskim davanjima, davanjima za slučaj starosti i smrti, za ozljedu na radu i profesionalne bolesti, za nezaposlenost kao i obiteljskim naknadama.

               9

               Članak 3. stavak 1. Odluke br. 3/80, naslovljen „Jednako postupanje“, određuje:
               „Osobe koje borave na državnom području jedne od država članica i na koje su primjenjive odredbe ove odluke imaju iste obveze i primaju iste naknade prema zakonodavstvu svake države članice pod istim uvjetima kao i njihovi državljani, sukladno posebnim odredbama ove odluke.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Glava III. Odluke br. 3/80 sadrži posebne odredbe koje se odnose na različite kategorije davanja. Te odredbe u bitnome upućuju na određene odredbe Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koje se kreću unutar Zajednice (SL L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.) kao i na određene odredbe Uredbe Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 (SL L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.).

         Pobijana odluka

               11

               Pobijana odluka je, u skladu s prijedlogom Europske komisije, donesena na temelju članka 48. UFEU‑a, u vezi s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a. Njezina uvodna izjava 1. podsjeća da Sporazum EEZ‑Turska i Dodatni protokol predviđaju da se sloboda kretanja radnika između Unije i Turske mora ostvarivati postupno, dok njezine uvodne izjave 2. do 4. preuzimaju sadržaj članka 9. tog sporazuma i članka 39. tog protokola, navodeći da je Odluka br. 3/80 bila prvi instrument provedbe tih članaka. Njezine uvodne izjave 5. do 7. glase ovako:

                        „(5)

                        Mora se osigurati da se u području socijalne sigurnosti članak 9. Sporazuma [EEZ‑Turska] i članak 39. Dodatnog protokola u cijelosti implementiraju.

                        (6)

                        Provedbene odredbe sadržane u Odluci br. 3/80 moraju se ažurirati kako bi se uzeo u obzir razvoj u području koordinacije socijalne sigurnosti u Europskoj uniji.

                        (7)

                        Odluku br. 3/80 trebalo bi stoga staviti izvan snage i zamijeniti odlukom Vijeća za pridruživanje koja u jednom koraku implementira odgovarajuće odredbe Sporazuma i Dodatnog protokola o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti.“

               12

               Sukladno članku 1. stavku 1. pobijane odluke:
               „Stajalište koje u ime Europske unije treba zauzeti u okviru Vijeća za pridruživanje osnovanog Sporazumom [EEZ‑Turska], što se tiče usvajanja odredaba o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti, temelji se na Nacrtu odluke Vijeća za pridruživanje koji je priložen ovoj odluci.“ [neslužbeni prijevod]

               13

               Nacrt odluke Vijeća za pridruživanje priložen pobijanoj odluci (u daljnjem tekstu: Nacrt odluke Vijeća za pridruživanje) sadrži, među ostalim, iste uvodne izjave kao što su one navedene u točki 11. ove presude. Članak 1. Nacrta odluke, naslovljen „Definicije“, osobito u vezi s pojmovima „radnici“, „član obitelji“, „zakonodavstvo“ i „davanja“, upućuje na Uredbu (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), koja je stavila Uredbu br. 1408/71 izvan snage, kao i na Uredbu (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupaka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.) koja je stavila Uredbu br. 574/72 izvan snage.

               14

               Članak 2. Nacrta odluke Vijeća za pridruživanje, naslovljen „Područje primjene s obzirom na osobe“, predviđa da se ta odluka primjenjuje, s jedne strane, na radnike koji su turski državljani i zakonito su zaposleni na području države članice ili su to bili i na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica kao i na osobe koje su ih nadživjele i članove obitelji koji zajedno s njima imaju ili su imali zakonito boravište tijekom njihova zaposlenja u državi članici te, s druge strane, na radnike koji su državljani države članice i zakonito su zaposleni na području Turske ili su to bili i na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo tursko zakonodavstvo kao i na osobe koje su ih nadživjele i članove obitelji koji zajedno s njima imaju ili su imali zakonito boravište tijekom njihova zaposlenja u Turskoj.

               15

               Navedeni nacrt u članku 3. zahtijeva jednako postupanje u području davanja te u članku 4. predviđa ukidanje klauzula o boravištu za određena davanja. Nadalje, u člancima 5. i 6. Nacrt uspostavlja mehanizam suradnje između država članica i Turske kao i pravila o upravnom nadzoru i zdravstvenim pregledima.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               16

               Ujedinjena Kraljevina od Suda traži da poništi pobijanu odluku i naloži Vijeću Europske unije snošenje troškova.

               17

               Vijeće zahtijeva da se tužba odbije i da se Ujedinjenoj Kraljevini naloži snošenje troškova.

               18

               Odlukama predsjednika Suda od 2. srpnja 2013. i 15. siječnja 2014. odobrena je intervencija Komisije u potporu zahtjevu Vijeća, dok je Irskoj odobrena intervencija u potporu zahtjevu Ujedinjene Kraljevine kako bi tijekom rasprave mogla podnijeti očitovanja.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               19

               Ujedinjena Kraljevina, koju podupire Irska, prigovara Vijeću da je odabralo članak 48. UFEU‑a kao materijalnu pravnu osnovu pobijane odluke. Naime, Ujedinjena Kraljevina smatra da ta odredba ne predstavlja prikladnu pravnu osnovu za donošenje takve odluke, nego članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a. Time što potonju odredbu nije odabralo kao pravnu osnovu pobijane odluke, Vijeće je Ujedinjenoj Kraljevini oduzelo pravo, koje ta država članica temelji na Protokolu (br. 21) o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde, priloženom Ugovorima o EU‑u i FEU‑u, da ne sudjeluje u donošenju te odluke i da njome ne bude vezana.

               20

               U prilog tom prigovoru Ujedinjena Kraljevina ističe da je članak 48. UFEU‑a pomoćna odredba načela slobodnoga kretanja unutar Unije zaposlenih i samozaposlenih radnika koji su državljani država članica. Taj članak stoga ne može biti pravna osnova mjere, kao što je pobijana odluka, koja se u biti odnosi na koordinaciju sustavâ socijalne sigurnosti u korist turskih državljana.

               21

               Naprotiv, prikladnu pravnu osnovu za takvu mjeru predstavlja članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a jer omogućuje donošenje mjera koje se odnose na „utvrđivanje prava državljana trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici, uključujući i uvjete koji uređuju slobodu kretanja i boravka u drugim državama članicama“. Pozivanje na tu odredbu, koja je poslužila kao pravna osnova za Uredbu (EU) br. 1231/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o proširenju Uredbe (EZ) br. 883/2004 i Uredbe (EZ) br. 987/2009 na državljane trećih zemalja koji tim uredbama još nisu obuhvaćeni isključivo na temelju svog državljanstva (SL L 344, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 261.) kao i za donošenje, tijekom 2010. i 2012., devet odluka koje su slične pobijanoj odluci, a koje se odnose na sporazume o pridruživanju sklopljene s drugim trećim državama, u skladu je s člankom 79. stavkom 1. UFEU‑a koji predviđa razvoj zajedničke politike useljavanja čiji je cilj osigurati ne samo učinkovito upravljanje migracijskim tokovima već i „pravedno postupanje prema državljanima trećih zemalja koji zakonito borave u državama članicama“. To pozivanje je nadalje u skladu s djelomičnim sustavom koordinacije u području socijalne sigurnosti uspostavljenim Nacrtom odluke Vijeća za pridruživanje, osobito njegovim člankom 2. točkama (a) i (b) te člancima 3. i 4.

               22

               Ta ocjena nije dovedena u pitanje odredbama Sporazuma EEZ – Turska i Dodatnog protokola. Naime, članak 12. tog sporazuma i članak 36. tog protokola ne podrazumijevaju to da se pravo na slobodno kretanje unutar Unije koje uživaju državljani država članica proširi na turske državljane. I dalje vrijedi da turski radnici ne uživaju pravo na slobodan ulazak u Uniju ni pravo slobodno se kretati između država članica.

               23

               U tom pogledu, Ujedinjena Kraljevina smatra da obrazloženje koje se slijedilo u presudama Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑431/11, EU:C:2013:589) i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑656/11, EU:C:2014:97), u kojima je Sud presudio da su pobijane odluke, donesene u kontekstu Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.; u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u) odnosno u kontekstu Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, potpisanog 21. lipnja 1999. (SL 2002., L 114, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.; u daljnjem tekstu: Sporazum EZ – Švicarska o slobodnom kretanju osoba), mogle valjano biti donesene na temelju članka 48. UFEU‑a, upućuje na to da pobijana odluka ne može dovesti do analognog zaključka.

               24

               Naime, za razliku od Sporazuma o EGP‑u i Sporazuma EZ – Švicarska o slobodnom kretanju osoba, Sporazum EEZ‑Turska i Dodatni protokol nemaju za cilj proširiti unutarnje tržište na Tursku niti ostvariti slobodno kretanje osoba između Unije i te treće države te Odluka br. 3/80 nije proširila primjenu uredaba br. 1408/71 i 574/72 na tu državu.

               25

               Isto tako, za razliku od odluka o kojima je riječ u presudama Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2013:589) i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2014:97), pobijana odluka nema za cilj proširiti na Tursku novo uređenje koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti uspostavljeno Uredbom br. 883/2004, nego predstavlja mjeru koja se ograničava na ažuriranje ograničenih prava koja trenutačno uživaju turski radnici na temelju Odluke br. 3/80.

               26

               Usto, ne može se pozivati na članak 217. UFEU‑a kao temelj odluke kao što je pobijana odluka jer se mora napraviti razlika, prema mišljenju Ujedinjene Kraljevine, između odluke o usvajanju paketa mjera koje uključuje sporazum o pridruživanju, koji se mora temeljiti na tom članku, i odluka donesenih na temelju takvog sporazuma, koje se moraju donijeti na temelju pravne osnove koja odgovara njihovu predmetu.

               27

               Što se tiče pravila o glasovanju primjenjivih na odluke donesene na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a, Ujedinjena Kraljevina smatra da se ne primjenjuje standardno pravilo za odlučivanje kvalificiranom većinom iz članka 16. stavka 3. UEU‑a, nego pravilo iz članka 218. stavka 8. UFEU‑a.

               28

               Irska ističe da postojanje Protokola (br. 21) ne smije imati utjecaj na izbor pravne osnove akta Unije. Također smatra da, iako je Sud u presudama Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2013:589) i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2014:97) zaključio da je Unija na temelju članka 48. UFEU‑a mogla na državljane trećih zemalja proširiti odredbe o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti primjenjive unutar Unije, to se odnosilo na specifičnost Sporazuma o EGP‑u i Sporazuma EZ – Švicarska o slobodnom kretanju osoba. Sporazum EEZ‑Turska i Dodatni protokol sa svoje strane ne dopuštaju nikakvo izjednačavanje turskih radnika s radnicima Unije.

               29

               Vijeće, koje podupire Komisija, osporava tu analizu te ističe da je članak 48. UFEU‑a prikladna materijalna pravna osnova za donošenje pobijane odluke.

               30

               Budući da se izbor pravne osnove akta Unije mora temeljiti osobito na njegovu cilju i sadržaju, prema mišljenju Vijeća valja navesti da je cilj Nacrta odluke Vijeća za pridruživanje provedba odredaba Sporazuma EEZ‑Turska i Dodatnog protokola koje uređuju koordinaciju sustavâ socijalne sigurnosti sukladno cilju tih akata, odnosno postupnom ostvarenju slobodnoga kretanja radnika između ugovornih stranaka. Činjenica da predviđena pravila imaju uži opseg od onih koja se primjenjuju na državljane Unije ne utječe na taj cilj, nego proizlazi iz toga što Sporazum EEZ‑Turska i Dodatni protokol predviđaju da se slobodno kretanje radnika mora ostvariti postupno. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da turski radnici više nisu u istoj situaciji kao državljani drugih trećih zemalja.

               31

               U kontekstu Sporazuma EEZ‑Turska, predviđena izmjena odredaba primjenjivih u području koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti ne predstavlja mjeru koja proizlazi iz razvoja zajedničke politike useljavanja. Pobijana odluka nema za cilj osiguranje učinkovitog upravljanja migracijskim tokovima, nego postizanje postupnog ostvarenja slobodnoga kretanja radnika, predviđajući djelomičnu koordinaciju sustavâ socijalne sigurnosti između ugovornih stranaka koja zamjenjuje uređenje uspostavljeno Odlukom br. 3/80.

               32

               Također, Vijeće poput Ujedinjene Kraljevine smatra da članak 217. UFEU‑a ne može biti pravna osnova pobijane odluke. Prema njegovu mišljenju, sukladno načelu dodijeljenih nadležnosti, akt Unije usvojen u sklopu sporazuma o pridruživanju mora se temeljiti na posebnoj pravnoj osnovi koja odgovara području djelovanja kojem pripada taj akt, a ne na općoj pravnoj osnovi koja je poslužila za sklapanje tog sporazuma. Pravilo o glasovanju primjenjivo na odluku kojom se odlučuje o stajalištu koje usvaja Unija u okviru tijela uspostavljenog sporazumom o pridruživanju određeno je tom posebnom pravnom osnovom. Da je članak 217. UFEU‑a prikladna pravna osnova, primjenjivo pravilo o glasovanju bi prema mišljenju Vijeća bilo pravilo o jednoglasnosti.

               33

               Komisija ističe da se pobijanom odlukom nastoji utvrditi stajalište Unije što se tiče proširenja novih akata Unije u vezi s koordinacijom sustavâ socijalne sigurnosti na turske radnike i da je to proširenje neophodno za postupno osiguranje slobodnoga kretanja radnika, što predstavlja jedan od glavnih ciljeva Sporazuma EEZ‑Turska. Taj cilj razlikuje taj sporazum od sporazuma sklopljenih s drugim trećim državama te nije povezan s ciljevima politike useljavanja, koja ne predstavlja područje obuhvaćeno Sporazumom EEZ‑Turska.

               34

               S druge strane, Komisija dijeli stajalište Ujedinjene Kraljevine i Vijeća prema kojem članak 217. UFEU‑a ne može biti prikladna pravna osnova za pobijanu odluku, no smatra da bi, u slučaju da jest, primjenjivo pravilo o glasovanju prema članku 218. stavku 9. UFEU‑a bilo pravilo o kvalificiranoj većini.

         Ocjena Suda

               35

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, izbor pravne osnove za neki akt Unije mora se temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su osobito cilj i sadržaj tog akta (presude Komisija/Vijeće, C‑338/01, EU:C:2004:253, t. 54. i navedena sudska praksa kao i Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 42.).

               36

               U ovom je pogledu nevažna pravna osnova odabrana za donošenje drugih akata Unije koji imaju, ako je primjenjivo, slična obilježja; pravnu osnovu akta valja odrediti uzimajući u obzir njegov vlastiti cilj i sadržaj (vidjeti u tom smislu presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, EU:C:2013:589, t. 67. i navedenu sudsku praksu kao i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, EU:C:2014:97, t. 48.). Stoga treba od samog početka odbaciti argument koji Ujedinjena Kraljevina temelji na činjenici da je članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a poslužio kao pravni temelj Uredbe br. 1231/2010 i drugih odluka sličnih pobijanoj odluci koje su donesene u okviru sporazuma o pridruživanju sklopljenih s drugim trećim državama.

               37

               Isto tako, Protokol (br. 21) nije takve naravi da na bilo koji način utječe na pitanje koja je pravna osnova prikladna za donošenje pobijane odluke (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Vijeće, C‑137/12, EU:C:2013:675, t. 73. i 74. kao i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, EU:C:2014:97, t. 49.).

               38

               Nasuprot tome, kontekst u kojem se pojavljuje dotični akt može biti važan za izbor njegove pravne osnove. Stoga je, budući da taj akt ima za cilj izmjenu pravila usvojenih u okviru postojećeg sporazuma, važno uzeti u obzir i taj kontekst te, osobito, cilj i sadržaj tog sporazuma (vidjeti u tom smislu presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, EU:C:2013:589, t. 48. i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, EU:C:2014:97, t. 50.).

               39

               U ovom slučaju, s obzirom na to da pobijana odluka ima za predmet odluku o stajalištu koje Unija treba usvojiti u okviru Vijeća za pridruživanje uspostavljenog Sporazumom EEZ‑Turska što se tiče usvajanja odredbi o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti, potrebno je, radi utvrđivanja prikladne pravne osnove za donošenje te odluke, ispitati kako cilj i sadržaj tog sporazuma u području socijalne sigurnosti tako i cilj i sadržaj pobijane odluke.

               40

               U tom pogledu, valja najprije napomenuti da, suprotno onome što smatraju Ujedinjena Kraljevina i Irska, članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a nije mogao biti prikladna materijalna pravna osnova za donošenje te odluke.

               41

               Istina je da ta odredba ovlašćuje Uniju da donese mjere kojima se utvrđuju prava državljana trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici, uključujući uvjete koji uređuju slobodu kretanja i boravka u drugim državama članicama.

               42

               Međutim, prema toj odredbi, takve se mjere mogu donijeti u svrhu članka 79. stavka 1. UFEU‑a, tj. u svrhu zajedničke politike useljavanja čiji je cilj osigurati učinkovito upravljanje migracijskim tokovima, pravedno postupanje prema državljanima trećih zemalja koji zakonito borave u državama članicama te sprečavanje nezakonitog useljavanja i trgovanja ljudima i jačanje mjera za njihovo suzbijanje.

               43

               S jedne strane, Sporazumu EEZ‑Turska je svojstvena, kao što to proizlazi iz njegova članka 12. i iz članka 36. Dodatnog protokola, volja ugovornih stranaka da postupno ostvare slobodno kretanje radnika među njima. U tu su svrhu te stranke u članku 39. Dodatnog protokola ovlastile Vijeće za pridruživanje da odluči o odredbama u području socijalne sigurnosti u korist turskih radnika koji se kreću unutar Unije i njihovih obitelji koje unutar nje borave.

               44

               S druge strane, pobijana odluka i Nacrt odluke Vijeća za pridruživanje imaju posebice za cilj u potpunosti implementirati članak 9. Sporazuma EEZ‑Turska i članak 39. Dodatnog protokola te ažurirati odredbe Odluke br. 3/80 kako bi se uzeo u obzir razvoj u području koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti u Europskoj uniji. Usto, dok je predmet Odluke br. 3/80 bila samo primjena sustavâ socijalne sigurnosti u državama članicama na turske radnike i članove njihovih obitelji, predmet Nacrta odluke Vijeća za pridruživanje jest uspostavljanje koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti koji u svojem području primjene u odnosu na osobe, kao što je definirano u njegovu članku 2., obuhvaća radnike koji su državljani države članice i zakonito su zaposleni na turskom području ili su to bili i na koje se primjenjuje tursko zakonodavstvo kao i na njihove nadživjele osobe i članove obitelji pod uvjetom da oni zajedno s njima imaju ili su imali zakonito boravište tijekom njihova zaposlenja u Turskoj.

               45

               Stoga pobijana odluka predstavlja dodatni stadij u postupnom ostvarenju slobodnoga kretanja radnika između Unije i Turske i u razvoju veza stvorenih njihovim sporazumom o pridruživanju.

               46

               Iz svih ovih utvrđenja proizlazi da je krajnji cilj pobijane odluke različit od onog za kojim ide zajednička politika useljavanja kako je naveden u točki 42. ove presude. Stoga, zaključiti da je prevladavajući cilj te odluke osigurati učinkovito upravljanje migracijskim tokovima i pravedno postupanje prema državljanima trećih zemalja koji zakonito borave u državama članicama dovelo bi do nijekanja specifičnoga konteksta koje je ona dio.

               47

               Treba dakle u nastavku ispitati može li članak 48. UFEU‑a, koji je Vijeće odabralo, sam po sebi predstavljati prikladnu pravnu osnovu za donošenje pobijane odluke.

               48

               U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti da članak 12. Sporazuma EEZ‑Turska predviđa da će se slobodno kretanje radnika između država članica Zajednice i Turske postupno ostvariti vodeći se za člancima 48. do 50. Ugovora o EEZ‑u (koji su postali članci 45. do 47. UFEU‑a).

               49

               Što se tiče slobodnoga kretanja osoba između Turske i Unije, kako je Sud već utvrdio u točki 53. presude Demirkan (C‑221/11, EU:C:2013:583), takvo opće načelo uopće nije predviđeno tim sporazumom i Dodatnim protokolom.

               50

               Također valja utvrditi da ni Sporazum EEZ‑Turska ni Dodatni protokol ne proširuju slobodno kretanje radnika uspostavljeno unutar Unije na Tursku.

               51

               Naime, s jedne strane, članak 12. Sporazuma EEZ‑Turska, predviđajući da će se voditi člancima 48. do 50. Ugovora o EEZ‑u kako bi se postupno ostvarilo slobodno kretanje radnika, ne obvezuje ugovorne stranke da izravno primjenjuju pravila Unije u području slobodnoga kretanja radnika (vidjeti po analogiji presudu Demirkan, EU:C:2013:583, t. 45.), međutim ti članci moraju u najvećoj mogućoj mjeri biti prošireni na turske radnike koji uživaju prava koja su im priznata u okviru navedenog sporazuma (vidjeti po analogiji presude Bozkurt, C‑434/93, EU:C:1995:168, t. 20.; Ayaz, C‑275/02, EU:C:2004:570, t. 44. i Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, t. 48.).

               52

               S druge strane, kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 79. svojeg mišljenja, postupno ostvarivanje slobodnoga kretanja radnika predviđeno u članku 12. Sporazuma EEZ‑Turska nije postignuto. U tom pogledu, Sud je već u više navrata utvrdio da, za razliku od radnika Unije, turski državljani trenutačno ne uživaju slobodno kretanje unutar Unije jer im navedeni sporazum jamči uživanje određenih prava samo na području države članice domaćina (vidjeti u tom smislu presude Derin, C‑325/05, EU:C:2007:442, t. 66. i Demirkan, EU:C:2013:583, t. 53.).

               53

               Kad je riječ o sadržaju Sporazuma EEZ‑Turska u području socijalne sigurnosti, valja primijetiti da članak 39. stavci 1. i 2. Dodatnog protokola predviđaju da Vijeće za pridruživanje usvaja mjere u tom području za radnike s turskim državljanstvom koji se kreću u Zajednici i za članove njihovih obitelji koji borave u Zajednici, pri čemu te odredbe osobito moraju tim radnicima pružiti mogućnost zbrajanja razdoblja osiguranja ili zaposlenja koja su ti radnici proveli u pojedinačnim državama članicama u vezi s ostvarivanjem prava na određena davanja. Naprotiv, članak 39. Dodatnog protokola ne predviđa usvajanje mjera u korist radnika Unije koji se kreću u Turskoj te u stavku 2. određuje da odredbe koje će se usvojiti ne mogu obvezati države članice Zajednice da uzmu u obzir razdoblja koja su turski radnici proveli u Turskoj.

               54

               Prema tome, Sporazum EEZ‑Turska među ugovornim strankama ne uvodi uređenje koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti kako je uspostavljeno Uredbom br. 1408/71.

               55

               Usto, Odluka br. 3/80, donesena sukladno članku 39. Dodatnog protokola, kao što je Sud već utvrdio u točkama 29. i 30. presude Taflan‑Met i dr. (C‑277/94, EU:C:1996:315), upućuje samo na neke odredbe Uredbe br. 1408/71 i Uredbe br. 574/72.

               56

               Što se tiče, kao drugo, sadržaja i cilja pobijane odluke, valja napomenuti da ona, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 5. do 7. i uvodnih izjava 6., 7. i 9. Nacrta odluke Vijeća za pridruživanje, koje su jednako formulirane, nastoji u cijelosti implementirati članak 9. Sporazuma EEZ‑Turska i članak 39. Dodatnog protokola te ažurirati provedbene odredbe sadržane u Odluci br. 3/80, zamjenjujući potonje, kako bi se uzeo u obzir razvoj u području koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti u Europskoj uniji koji proizlazi iz donošenja Uredaba br. 883/2004, 987/2009 i 1231/2010.

               57

               Neovisno o tome, iz utvrđenja u točkama 48. do 52. ove presude proizlazi, s jedne strane, da cilj Sporazuma EEZ‑Turska nije, za razliku od onog što je Sud utvrdio u točki 50. presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2013:589) u vezi sa Sporazumom o EGP‑u, ostvariti u najvećoj mogućoj mjeri slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala između ugovornih stranaka, tako da unutarnje tržište ostvareno na području Unije bude prošireno na Tursku, niti, za razliku od onog što je utvrđeno u točki 55. presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2014:97) u vezi sa Sporazumom EZ-Švicarska o slobodnom kretanju osoba, ostvariti između tih stranaka slobodno kretanje osoba te, s druge strane, da slobodno kretanje radnika predviđeno Sporazumom EEZ‑Turska nije u potpunosti ostvareno.

               58

               Nadalje, iz utvrđenja u točkama 53. do 55. ove presude proizlazi da, za razliku od onoga što je utvrđeno u točki 56. presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2013:589) u vezi sa Sporazumom o EGP‑u, Uredba br. 1408/71 nije bila ugrađena u Sporazum EEZ‑Turska ili njegov Dodatni protokol na način da uključuje proširenje propisa o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti koje je sadržavala na Tursku. Isto tako, a suprotno onome što je utvrđeno u točkama 57. i 58. presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (EU:C:2014:97) u vezi sa Sporazumom EZ-Švicarska o slobodnom kretanju osoba, ugovorne stanke Sporazuma EEZ‑Turska nisu namjeravale između sebe u cijelosti primjenjivati Uredbe br. 1408/71 i 574/72 te se Turska ne može izjednačiti s državom članicom u svrhu primjene tih uredaba.

               59

               Doista, s obzirom na to da unutarnje tržište ili slobodno kretanje osoba nije prošireno na Tursku, da već ostvareno slobodno kretanje radnika ili barem propisi Unije u području socijalne sigurnosti nisu prošireni na Tursku te da u svrhu primjene tog propisa ta treća država nije izjednačena s državom članicom, pobijana odluka se nije mogla valjano donijeti samo na temelju članka 48. UFEU‑a. Naime, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 58. ove presude taj članak ovlašćuje Uniju na donošenje mjera u tom području načelno samo u području unutarnjih politika i djelovanja Unije ili vanjskih djelovanja koja se odnose na treće zemlje koje se mogu izjednačiti s državom članicom Unije.

               60

               Kad je riječ o odluci donesenoj u sklopu sporazuma o pridruživanju, valja dakle ispitati je li pobijana odluka mogla valjano biti utemeljena na članku 217. UFEU‑a koji ovlašćuje Uniju da sklopi s trećom zemljom sporazum o pridruživanju koji uključuje uzajamna prava i obveze, zajednička djelovanja i posebne postupke.

               61

               To opće ovlaštenje, s obzirom na načelo dodjeljivanja nadležnosti sadržano u članku 5. stavku 2. UEU‑a, ne dopušta Uniji da u okviru sporazuma o pridruživanju usvoji akte koji prelaze ograničenja nadležnosti koje su joj države članice dodijelile Ugovorima radi postizanja ciljeva koje Ugovori uspostavljaju (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 46.). Nasuprot tome, članak 217. UFEU‑a nužno mora Uniji dodijeliti nadležnost za jamčenje obveza prema trećim državama u svim područjima obuhvaćenima UFEU‑om (vidjeti u tom smislu presudu Demirel, 12/86, EU:C:1987:400, t. 9.).

               62

               Iz toga proizlazi da Vijeće može, na temelju članka 217. UFEU‑a, usvojiti akt u okviru sporazuma o pridruživanju pod uvjetom da se taj akt vezuje uz posebno područje nadležnosti Unije te se u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 35. ove presude također temelji na pravnoj osnovi koja, osobito s obzirom na njegov cilj i sadržaj, odgovara tom području.

               63

               Stoga u ovom slučaju, iako pobijana odluka nije mogla valjano biti donesena samo na temelju članka 217. UFEU‑a kao ni samo na temelju članka 48. UFEU‑a, ona je to naprotiv morala biti na temelju tih dvaju članaka zajedno, s obzirom na to da je donesena u okviru sporazuma o pridruživanju i da ima za cilj donošenje mjera za koordinaciju sustavâ socijalne sigurnosti.

               64

               Slijedi da je pravna osnova pobijane odluke pogrešna utoliko što je članak 217. UFEU‑a bio izostavljen.

               65

               Kad je riječ o posljedicama tog izostavljanja, valja utvrditi da ono nije imalo utjecaja na sadržaj pobijane odluke ili postupak njezina donošenja.

               66

               Naime, kako je nezavisna odvjetnica navela u točkama 97. i 123. svojeg mišljenja, s obzirom na to da se pobijana odluka ne odnosi na sklapanje sporazuma o pridruživanju niti ne teži dopunjavanju ili izmjeni institucionalnog okvira takvog sporazuma, nego samo teži osiguravanju njegove implementacije, Vijeće je u svakom slučaju trebalo, sukladno odredbama članka 218. stavka 8. podstavka 1. i stavka 9. UFEU‑a, usvojiti pobijanu odluku odlučujući kvalificiranom većinom i bez prethodne suglasnosti Europskog parlamenta. Usto, izostavljanje članka 217. UFEU‑a u pravnoj osnovi pobijane odluke nema posljedice u odnosu na Protokol (br. 21).

               67

               Prema tome, pogreška u upućivanju u pobijanoj odluci predstavlja u potpunosti formalnu manu (vidjeti posebice presudu Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, t. 44. i navedenu sudsku prasku) koja ne podrazumijeva poništenje odluke.

               68

               Stoga tužbu treba odbiti.

         Troškovi

               69

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, stranka koja izgubi dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Ujedinjenoj Kraljevini naloži snošenje troškova i da je ona izgubila spor, Ujedinjenoj Kraljevini valja naložiti snošenje troškova.

               70

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. navedenog Poslovnika, Irska i Komisija snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           Irska i Europska komisija snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 30. rujna 2003. # Arbeitsgemeinschaft der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten der Bundesrepublik Deutschland (ARD) protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Dopuštenost. # Predmet T-158/00.


Presuda Suda od 5. listopada 1994. # Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike. # Pomorski promet - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-381/93.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. lipnja 2016.#DK Recycling und Roheisen GmbH protiv Europske komisije.#Žalba – Okoliš – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Prijelazna pravila za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica od 2013. – Odluka 2011/278/EU – Nacionalne provedbene mjere koje je dostavila Savezna Republika Njemačka – Odbijanje upisa određenih postrojenja u popise postrojenja kojima se besplatno dodjeljuju emisijske jedinice – Odredba o slučajevima s ,pretjeranim teškoćama’ – Provedbene ovlasti Komisije.#Predmet C-540/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Okoliš — Direktiva 2003/87/EZ — Članak 10.a — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova — Prijelazna pravila za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica od 2013. — Odluka 2011/278/EU — Nacionalne provedbene mjere koje je dostavila Savezna Republika Njemačka — Odbijanje upisa određenih postrojenja u popise postrojenja kojima se besplatno dodjeljuju emisijske jedinice — Odredba o slučajevima s ‚pretjeranim teškoćama’ — Provedbene ovlasti Komisije“
      U predmetu C‑540/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. studenoga 2014.,

         DK Recycling und Roheisen GmbH, sa sjedištem u Duisbourgu (Njemačka), koji zastupaju S. Altenschmidt i P.-A. Schütter, Rechtsanwälte,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju E. White i C. Hermes kao i K. Herrmann, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom, DK Recycling und Roheisen GmbH (u daljnjem tekstu: DK Recycling) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 26. rujna 2014., DK Recycling und Roheisen/Komisija (T‑630/13, EU:T:2014:833, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud samo djelomično prihvatio njegov zahtjev za poništenje Odluke Komisije 2013/448/EU od 5. rujna 2013. o nacionalnim provedbenim mjerama za prijelaznu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova u skladu s člankom 11. stavkom 3. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2003/87/EZ (SL 2013., L 240, str. 27.) u dijelu u kojem u njezinu članku 1. stavku 1., u vezi s njezinim Prilogom I. točkom A ta odluka ne predviđa upis u popis predviđen člankom 11. stavkom 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2003/87/EZ od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom Europskog parlamenta i Vijeća 2009/29/EZ od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87), postrojenja čije su oznake DE000000000001320 i DE‑new-14220‑0045, kao i ukupnih prijelaznih godišnjih količina besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica koje Savezna Republika Njemačka predlaže za ta postrojenja (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Na temelju njezine uvodne izjave 5., cilj Direktive 2003/87 je doprinijeti učinkovitijem ispunjavanju obveza Europske unije i njezinih država članica „putem učinkovitog europskog tržišta emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, uz najmanje moguće smanjivanje gospodarskog razvoja i zapošljavanja”.

               3

               Uvodna izjava 7. navedene direktive propisuje:
               „Nužno je donošenje odredaba Zajednice o raspodjeli emisijskih jedinica koje dodjeljuju države članice da bi se doprinijelo očuvanju cjelovitosti unutarnjeg tržišta i izbjeglo narušavanje tržišnog natjecanja.”

               4

               Uvodne izjave 8., 15., 23., 44. i 45. Direktive 2009/29 glase:

                        „(8)

                        Dok iskustva prikupljena tijekom prvog razdoblja trgovanja upućuju na mogućnost da će sustav Zajednice i konačno utvrđivanje nacionalnih planova dodjele emisijskih jedinica za drugo razdoblje trgovanja donijeti znatna smanjenja emisija do 2012. godine, preispitivanje provedeno 2007. godine potvrdilo je da je nužan usklađeniji sustav trgovanja emisijama radi boljeg iskorištavanja prednosti trgovanja emisijama, izbjegavanja narušavanja međunarodnog tržišta i lakšeg međusobnog povezivanja sustava trgovanja emisijama. [...]

                  [...]

                        (15)

                        Gospodarstvo Zajednice morat će, između ostalog, osigurati da revidirani sustav Zajednice djeluje na najvišoj mogućoj razini gospodarske učinkovisti i na temelju potpuno usklađenih uvjeta za dodjelu emisijskih jedinica u okviru Zajednice. Prema tome, dodjela se treba temeljiti na dražbovnoj prodaji jer je taj sustav najjednostavniji i općenito se smatra najučinkovitijim. Time bi se isto tako eliminirala slučajna dobit, a novi sudionici i gospodarstva s natprosječno brzim rastom bili bi stavljeni u isti položaj s postojećim postrojenjima.

                  [...]

                        (23)

                        Dodjeljivanje besplatnih emisijskih jedinica postrojenjima u prijelaznom razdoblju treba osigurati kroz primjenu pravila usklađenih na razini Zajednice (referentne vrijednosti ex‑ante) kako bi se narušavanje tržišnog natjecanja u Zajednici svelo na minimum. Kod tih pravila treba uzeti u obzir tehnike koje su najučinkovitije s obzirom na emisije stakleničkih plinova i potrošnju energije, zamjenske proizvode, alternativne proizvodne procese, korištenje biomase, obnovljive izvore energije te hvatanje i skladištenje CO2. Nijedno od tih pravila ne smije poticati povećavanje emisija te treba osigurati povećavanje udjela emisijskih jedinica prodanih putem dražbe. Dodjele emisijskih jedinica moraju biti utvrđene prije početka razdoblja trgovine kako bi tržište moglo pravilno funkcionirati. [...]

                  [...]

                        (44)

                        Mjere potrebne za provedbu ove direktive treba donositi u skladu s Odlukom Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji [(SL 1999., L 184, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 36.)].

                        (45)

                        Komisija bi trebala imati ovlasti za donošenje mjera za usklađivanje pravila o [...] prijelaznoj dodjeli emisijskih jedinica na razini Zajednice [...]. Budući da su to mjere općenitog karaktera, namijenjene za izmjenu elemenata Direktive 2003/87/EZ koji nisu od presudnog značenja, između ostalog, dopunjavajući ju novim nebitnim elementima, one moraju biti donesene u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom, predviđenim u članku 5.a Odluke [1999/468]. “

               5

               Na temelju članka 10. stavka 1. Direktive 2003/87 koji se odnosi na „[d]ražbovnu prodaju emisijskih jedinica”:
               „Od 2013. nadalje države članice prodaju na dražbi sve emisijske jedinice koje nisu besplatno raspodijeljene u skladu s člancima 10.a i 10.c. [...]”

               6

               Članak 10.a Direktive 2003/87 naslovljen „Prijelazna pravila na razini Zajednice o usklađenoj dodjeli besplatnih emisijskih jedinica” propisuje:
               „1.   Do 31. prosinca 2010. Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica iz stavaka 4., 5., 7. i 12., uključujući sve potrebne odredbe za usklađenu primjenu stavka 19.
               Te mjere, namijenjene za izmjenu nebitnih elemenata ove Direktive njezinim dopunjavanjem, usvajaju se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom koji se spominje u članku 23. stavku 3.
               U okviru mjera iz prvog podstavka utvrđuju se, koliko to bude moguće, ex‑ante referentne vrijednosti na razini Zajednice kako bi se osiguralo da se dodjela odvija na način koji potiče smanjivanje emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike [...].
               U načelu se za svaki sektor i podsektor izračunavaju referentne vrijednosti za proizvod, a ne za ulazne sirovine kako bi se u svakom proizvodnom postupku predmetnog sektora ili podsektora maksimalno povećala smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede zbog energetske učinkovitosti.
               [...]
               2.   Početna točka pri definiranju načela za utvrđivanje ex‑ante referentnih vrijednosti u pojedinačnim sektorima ili podsektorima mora biti prosječni učinak 10 % najučinkovitijih postrojenja u predmetnom sektoru ili podsektoru u okviru Zajednice u razdoblju 2007. – 2008. godine. Komisija se pritom savjetuje s relevantnim zainteresiranim stranama, uključujući i predmetne sektore i podsektore.
               [...]”

               7

               Članak 11. Direktive 2003/87 naslovljen „Nacionalne provedbene mjere” propisuje:
               „1.   Svaka država članica do 30. rujna 2011. dostavlja Komisiji popis postrojenja na njezinu teritoriju na koja se odnosi ova Direktiva i emisijske jedinice koje su besplatno dodijeljene svakom postrojenju na njezinu teritoriju, izračunane u skladu s pravilima navedenima u članku 10.a stavku 1. i članku 10.c.
               2.   Do 28. veljače svake godine nadležna tijela izdaju količinu emisijskih jedinica koje se raspodjeljuju za tu godinu, izračunanu u skladu s člancima 10., 10.a i 10.c.
               3.   Države članice ne smiju izdavati besplatne emisijske jedinice iz stavka 2. postrojenjima čije je stavljanje na popis iz stavka 1. Komisija odbila.”

               8

               Odlukom 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 257.) Komisija je utvrdila usklađene podatke na temelju kojih države članice moraju za svaku godinu izračunati broj besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica svakom postrojenju koje se nalazi na njihovu teritoriju.

               9

               Uvodne izjave 4. i 12. Odluke 2011/278 glase:

                        „(4)

                        Komisija je, u mjeri u kojoj je to bilo moguće, izradila referentne vrijednosti za proizvode i međuproizvode iz djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ kojima se trguje između postrojenja. U načelu, za svaki bi proizvod trebalo definirati po jednu referentnu vrijednost. [...]

                  [...]

                        (12)

                        Ako nije bilo moguće izvesti referentnu vrijednost, a prisutni su staklenički plinovi koji ispunjavaju uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, te bi emisijske jedinice trebalo dodjeljivati na temelju generičkih pomoćnih metoda. Da bi se postigla najveća moguća smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede energije barem za dijelove proizvodnih postupaka u pitanju, utvrđena je hijerarhija triju pomoćnih metoda. Referentna vrijednost za toplinu primjenjuje se kod postupaka s potrošnjom topline u kojima se koristi mjerljivi nositelj topline. Referentna vrijednost za gorivo primjenjuje se u slučajevima kad se koristi nemjerljiva toplina. Vrijednosti referentnih vrijednosti za toplinu i gorivo izvedene su prema načelu transparentnosti i jednostavnosti, primjenom referentne učinkovitosti široko dostupnoga goriva koje se može smatrati drugim najboljim gorivom u smislu učinkovitosti što se tiče emisija stakleničkih plinova, uzimajući u obzir energetski učinkovite tehnike. U slučaju procesnih emisija, emisijske jedinice trebalo bi dodjeljivati na temelju povijesnih razina emisija. Da bi se besplatnom dodjelom emisijskih jedinica u slučaju ovakvih emisija osigurali dostatni poticaji za smanjenja emisija stakleničkih plinova te kako se procesne emisije za koje se emisijske jedinice dodjeljuju na temelju povijesnih razina emisija i emisije unutar granica sustava referentne vrijednosti za proizvod ne bi različito tretirale, povijesnu razinu djelatnosti svakog postrojenja trebalo bi kod određivanja broja besplatnih emisijskih jedinica pomnožiti faktorom 0,9700.”

         Njemačko pravo

               10

               Direktiva 2003/87 i Odluka 2011/278 i u Njemačkoj su provedene među ostalim u Treibhausgas‑Emissionshandelsgesetzu (Zakon o trgovanju emisijama stakleničkih plinova) od 21. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: TEHG).

               11

               Članak 9. stavak 5. TEHG‑a određuje:
               „Ako dodjela emisijskih jedinica na temelju članka 10. izazove pretjerane teškoće operateru postrojenja i povezanom društvu koje na temelju pravila trgovačkog prava i prava društava mora preuzeti poslovne rizike operatera, nadležno tijelo na zahtjev potonjeg dodjeljuje dodatnu količinu emisijskih jedinica koja odgovara pravičnoj naknadi, pod uvjetom da Europska komisija ne odbije tu dodjelu na temelju članka 11. stavka 3. Direktive [2003/87/EZ].”

         Okolnosti spora

               12

               Na dan donošenja sporne odluke, DK Recycling upravljao je na njemačkom državnom području postrojenjem za recikliranje otpada industrije čelika koji sadržava željezo i cink, kao i elektranom, pri čemu se na obama primjenjuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova uspostavljen Direktivom 2003/87.

               13

               Na temelju članka 9. stavka 5. TEHG‑a, to društvo postiglo je od njemačkih tijela upis svojih postrojenja na popis predviđen člankom 11. stavkom 1. Direktive 2003/87.

               14

               Spornom odlukom, Komisija nije prihvatila taj upis niti, posljedično tomu, odgovarajuću besplatnu dodjelu emisijskih jedinica.

               15

               To odbijanje obrazloženo je, u biti, sljedećim tvrdnjama.

               16

               Kao prvo, Odlukom 2011/278 nije bila predviđena dodjela emisijskih jedinica koju je htjela provesti Savezna Republika Njemačka na temelju članka 9. stavka 5. TEHG‑a.

               17

               Kao drugo, Savezna Republika Njemačka nije dokazala da je dodjela emisijskih jedinica na temelju pravila utvrđenih Odlukom 2011/278 očito neprimjerena u pogledu cilja ukupnog usklađivanja dodjele predviđenog tom odlukom.

               18

               Kao treće, besplatna dodjela većeg broja emisijskih jedinica pojedinim postrojenjima narušila bi ili bi prijetila narušavanjem tržišnog natjecanja te bi imala prekogranične učinke s obzirom na postojeću trgovinsku razmjenu na razini Unije u svim sektorima obuhvaćenima Direktivom 2003/87.

         Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               19

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. studenog 2013. DK Recycling tražio je poništenje sporne odluke.

               20

               U prilog svojoj tužbi, DK Recycling je istaknuo četiri tužbena razloga koji se temelje, kao prvo, na povredi Odluke 2011/278, kao drugo, na povredi temeljnih prava i načela proporcionalnosti, kao treće, na povredi obveze obrazlaganja te, kao četvrto, na povredi prava na saslušanje. Nakon što je odbacio prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija, Opći sud je pobijanom presudom odbacio prvi, drugi i četvrti tužbeni razlog, ali je prihvatio treći.

               21

               Opći sud je zaključio da spornu odluku treba poništiti, ali samo u dijelu u kojem njome nije prihvaćena besplatna dodjela emisijskih jedinica koju je predložila Savezna Republika Njemačka za pod‑postrojenje s emisijama iz procesa za proizvodnju cinka u visokoj peći i povezanih procesa.

               22

               S druge strane, Opći sud odbio je u preostalom zahtjev iz tužbe DK Recyclinga, koji se temelji na odbijanju uzimanja u obzir slučaja „pretjeranih teškoća” pri dodjeli besplatnih emisijskih jedinica.

               23

               Opći sud je time među ostalim presudio, po završetku ispitivanja proporcionalnosti Odluke 2011/278, da time što njome nije omogućena dodjela besplatnih emisijskih jedinica u slučaju „pretjeranih teškoća”, nisu povrijeđena temeljna prava DK Recyclinga i načelo proporcionalnosti.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               24

               Žalitelj zahtijeva od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu u mjeri u kojoj se njome tužbeni zahtjev u preostalom odbija;

                        —

                        odluči meritorno u predmetu i poništi spornu odluku u cijelosti;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu i vrati predmet Općem sudu;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               25

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu u cijelosti;

                        —

                        naloži DK Recyclingu snošenje troškova.

         O zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               26

               Podneskom tajništvu Suda od 23. ožujka 2016. DK Recycling je zatražio da se naloži ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, primjenom članka 83. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu istaknuo je potrebu izražavanja stajališta o mišljenju nezavisnog odvjetnika i osobito njegovoj tvrdnji da su žalbeni razlozi bespredmetni.

               27

               Valja podsjetiti da Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne predviđaju mogućnost da stranke iznesu svoja zapažanja kao odgovor na mišljenje nezavisnog odvjetnika (presuda od 4. rujna 2014., Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 30. i navedena sudska praksa).

               28

               Pritom, na temelju članka 83. svojeg poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve naravi da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda.

               29

               To nije slučaj u ovom predmetu. U ovom slučaju Sud, saslušavši nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim potrebnim elementima za odlučivanje i da predmet ne treba ispitivati u vezi s novom činjenicom koja je takve naravi da ima odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili u vezi s argumentom o kojem se pred Sudom nije raspravljalo.

               30

               S obzirom na prethodno navedena razmatranja, Sud ocjenjuje da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O žalbi

         Uvodna očitovanja

               31

               Komisija smatra a da izričito ne zahtijeva izmjenu obrazloženja pobijane presude, da iako je moguće pojedinačno odbaciti svaki žalbeni razlog, žalbu treba, primarno odbiti zbog razloga koje Komisija smatra „više fundamentalnim”.

               32

               U tom pogledu ona navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 50. pobijane presude presudio da joj je Direktivom 2003/87 dana ovlast da u Odluci 2011/278 predvidi besplatnu dodjelu emisijskih jedinica u slučaju da primjena usklađenih pravila te odluke dovede do „pretjeranih teškoća” za operatore.

               33

               Ipak, s obzirom na to da Komisija ne zahtijeva – te da osim toga ne može zahtijevati – ukidanje pobijane presude, valja smatrati da svojom argumentacijom traži da Sud izmijeni obrazloženje.

               34

               Kao što to navodi Komisija, ako se pokaže da joj, kao što to ona smatra, Direktiva 2003/87 nije omogućila dodjelu dodatnih besplatnih emisijskih jedinica u slučaju „pretjeranih teškoća”, svaki žalbeni razlog koji DK Recycling može istaknuti u okviru ove žalbe bit će bespredmetan.

               35

               Stoga argumentaciju Komisije u tom pogledu valja razmotriti prije nego žalbene razloge.

         Zahtjev za izmjenu obrazloženja presude

      Argumentacija stranaka

               36

               Komisija smatra da joj člankom 10.a stavkom 1. prvim i drugim podstavkom Direktive 2003/87 nije dodijeljena nikakva ovlast uvođenja, u Odluci 2011/278, odredbe koja omoguće dodjelu besplatnih emisijskih jedinica poduzetnicima koji su se našli u „pretjeranim teškoćama”. U tom pogledu, Komisija osporava tumačenje Općeg suda navedeno u točki 50. pobijane presude prema kojemu povreda temeljnih prava i načela proporcionalnosti tom odlukom ne može biti automatski isključena, u mjeri u kojoj je ovlast ocjene kojom raspolaže na temelju Direktive 2003/87 Komisiji omogućila da predvidi besplatnu dodjelu emisijskih jedinica u slučaju „pretjeranih teškoća”.

               37

               Komisija naprotiv smatra da joj članak 10.a stavak 1. Direktive 2003/87 nije omogućavao odstupanje od načela na temelju kojeg su trebale biti donesene, u području besplatne dodjele emisijskih jedinica, provedbene mjere koje su potpuno usklađene na razini Unije, s obzirom na to da je cilj zakonodavca bio, kao što je to navedeno u drugim odredbama te direktive kao i u uvodnoj izjavi 23. Direktive 2009/29, svesti narušavanje tržišnog natjecanja u Uniji na minimum te ne poticati povećavanje emisija. Pravila koja omogućavaju dodjelu dodatnih emisijskih jedinica postrojenju koje je u svakom pogledu usporedivo, u pogledu njegovih proizvoda, s drugim postrojenjem i koje se od njega razlikuje samo po tome što bi mu primjena sustava trgovanja emisijskim jedinicama uzrokovala „pretjerane teškoće” zbog nepostojanja financijske sposobnosti, bila bi protivna tim ciljevima i ne bi se mogla smatrati mjerama koje su u potpunosti usklađene na razini Zajednice.

               38

               Osim toga, zahtjev za potpunu usklađenost pravila na razini Zajednice proizlazi iz osnovnih elemenata Direktive 2003/87 koji Komisija, na temelju članka 10.a stavka 1. drugog podstavka potonje, ne može izmijeniti.

               39

               Naposljetku, Komisija smatra da joj izraz „u mjeri u kojoj je to moguće”, koji se koristi u članku 10.a stavku 1. trećem podstavku Direktive 2003/87, daje manevarski prostor samo kad je riječ o regulatornom pristupu koji treba usvojiti za svaki sektor ili podsektor, a ne za određenog poduzetnika.

               40

               U svojoj replici, DK Recycling osporava argumentaciju Komisije i navodi da bi se, kad bi je Sud odlučio prihvatiti, pozvao na neusklađenost Direktive 2003/87 s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima.

               41

               U svojem odgovoru na repliku, Komisija ocjenjuje da taj prigovor nedopuštenosti primarno nije dopušten i, podredno, nije osnovan, s obzirom na usklađenost Direktive 2003/87 s temeljnim pravima i načelom proporcionalnosti.

         Ocjena Suda
      – Dopuštenost zahtjeva za izmjenu obrazloženja

               42

               S druge strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, dopuštenost zahtjeva za izmjenu obrazloženja pretpostavlja postojanje pravnog interesa, u smislu da predmetni zahtjev mora svojim ishodom moći osigurati korist stranci koja ga je podnijela. Takav je slučaj kada zahtjev za izmjenu obrazloženja čini obranu protiv pravnog navoda tužitelja (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 2009., GlaxoSmithKline Services i dr./Komisija i dr., C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P i C‑519/06 P, EU:C:2009:610, t. 23.; od 21. prosinca 2011., Iride/Komisija, C‑329/09 P, EU:C:2011:859, t. 48. do 51., kao i od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 42.).

               43

               U predmetnom slučaju, zahtjev za izmjenu obrazloženja ide za time da Sud utvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je člankom 10.a stavkom 1. Direktive 2003/87 dana ovlast Komisiji da u Odluci 2011/278 uvede odredbu o slučajevima s „pretjeranim teškoćama”. Ako Sud prihvati takav zahtjev, razlozi na temelju kojih DK Recycling prigovara Komisiji da nije usvojila takvu odredbu, te Općem sudu da nije na temelju toga poništio tu odluku, postat će bespredmetni.

               44

               Iz toga slijedi da je zahtjev za izmjenu obrazloženja, koji može utjecati na više argumenata istaknutih u žalbi, dopušten.

         – Osnovanost zahtjeva za izmjenu obrazloženja

               45

               Valja utvrditi je li Opći sud mogao a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, presuditi da je Komisija bila ovlaštena uvesti, u Odluci 2011/278, odredbu kojom se omogućuje dodjela dodatnih besplatnih emisijskih jedinica određenim poduzetnicima kojima bi dodjela emisijskih jedinica prema sektorskim pravilima predviđenima tom odlukom uzrokovala „pretjerane teškoće”.

               46

               U tom pogledu valja podsjetiti da je u uvodnoj izjavi 45. Direktive 2009/29 navedeno da bi „Komisija trebala imati ovlasti za donošenje mjera za usklađivanje pravila o [...] prijelaznoj dodjeli emisijskih jedinica na razini Zajednice”. U članku 10.a stavku 1. drugom podstavku Direktive 2003/87 pojašnjeno je da su te provedbene mjere „namijenjene za izmjenu nebitnih elemenata” potonje.

               47

               Valja utvrditi da je Sud već presudio da odredbe za čije su donošenje potrebne političke odluke koje spadaju u nadležnost zakonodavca Unije ne mogu biti predmet prijenosa njegovih ovlasti i da stoga provedbene mjere koje donosi Komisija ne mogu niti izmijeniti bitne elemente nekog osnovnog propisa niti ga dopuniti novim bitnim elementima (presuda od 5. rujna 2012., Parlament/Vijeće, C‑355/10, EU:C:2012:516, t. 65. i 66.).

               48

               Utvrđivanje elemenata nekog područja koje treba okvalificirati kao ključne mora se temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli i nalaže uzimanje u obzir značajki i posebnosti predmetnog područja (presuda od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 47.).

               49

               Kad je riječ o elementima Direktive 2003/87 koje treba okvalificirati bitnima u smislu odredbi i sudske prakse navedenih u točkama 46. do 48. ove presude, valja istaknuti da, iako je glavni cilj te direktive znatno smanjiti emisije stakleničkih plinova, taj cilj treba postići u skladu s nizom podciljeva. Kao što je navedeno u uvodnim izjavama 5. i 7. navedene direktive, ti podciljevi su, osobito, očuvanje gospodarskog razvoja i zaposlenosti kao i cjelovitosti unutarnjeg tržišta i uvjeta tržišnog natjecanja (presude od 29. ožujka 2012., Komisija/Poljska, C‑504/09 P, EU:C:2012:178, t. 77., i Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 79., kao i od 17. listopada 2013., Iberdrola i dr., C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 i C‑640/11, EU:C:2013:660, t. 43.).

               50

               Ponovljeno navođenje podcilja koji se odnosi na očuvanje uvjeta tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu ne samo u uvodnim izjavama 5. i 7. Direktive 2003/87, već i u uvodnim izjavama 8. i 15. Direktive 2009/29, svjedoči o važnosti tog podcilja za sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova.

               51

               Kad je riječ konkretnije o prijelaznim pravilima o besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica, valja navesti da uvodna izjava 23. Direktive 2009/29 predviđa i zahtjev za smanjenje na minimum narušavanja tržišnog natjecanja u Zajednici. U tu svrhu navedeno je da prijelazna dodjela besplatnih emisijskih jedinica treba biti izvršena u skladu s usklađenim pravilima na razini Zajednice.

               52

               U članku 10.a stavku 1. Direktive 2003/87 zakonodavac je, s jedne strane, ustrajao pri zahtjevu potpunog usklađivanja time što je odredio da „Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica”, a s druge strane, Komisiji je naznačio kriterije prema kojima treba biti izvršeno usklađivanje, odnosno, u biti, na temelju referentnih vrijednosti sektora i podsektora.

               53

               Time što je predvidio takvu metodu dodjele besplatnih emisijskih jedinica koja je sektorski potpuno usklađena, zakonodavac je ostvario bitan zahtjev za smanjenje na minimum narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.

               54

               Stoga Komisija ne može – a da ne povrijedi taj zahtjev i da stoga ne izmijeni bitan element Direktive 2003/87 – predvidjeti pravila o besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica koja nisu potpuno usklađena i sektorska.

               55

               Nije upitno da bi uvođenje od strane Komisije, u Odluci 2011/278, odredbe koja omogućava dodjelu besplatnih emisijskih jedinica određenim poduzetnicima koji su se našli u „pretjeranim teškoćama” nakon provedbe sektorskih kriterija predviđenih tom odlukom bilo protivno načelu usklađene i sektorske dodjele besplatnih emisijskih jedinica, jer bi ono nužno podrazumijevalo individualni pristup temeljen na postojanju određenih i pojedinačnih okolnosti, svojstvenih svakom operatoru na kojeg se odnose takve „pretjerane teškoće”. Posljedično tomu, takva odredba mogla bi izmijeniti bitan element Direktive 2003/87 dovodeći tako u pitanje sustav koji je njome utvrđen.

               56

               U tim okolnostima, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 50. pobijane presude presudio da je Komisija imala ovlast, na temelju članka 10.a stavka 1. Direktive 2003/87, uvesti takvu odredbu.

               57

               Taj zaključak ne mogu osporiti izrazi „koliko to bude moguće” i „u načelu” korišteni u članku 10.a stavku 1. trećem i četvrtom podstavku Direktive 2003/87. Iako ti izrazi dodjeljuju određenu marginu prosudbe Komisiji za utvrđivanje referentnih vrijednosti ex‑ante u slučaju u kojem nije moguće koristiti referentnu vrijednost izračunatu na temelju proizvoda, njihov cilj nije omogućiti Komisiji da odstupi od načela usklađene i sektorske dodjele emisijskih jedinica. Osim toga je moguće, ako bi za time postojala potreba, da se na temelju kontekstualne analize tih izraza potvrdi tumačenje prema kojemu se utvrđivanje referentnih vrijednosti ex‑ante treba izvršavati „prema sektoru i podsektoru” jer se tim riječima koristi članak 10.a stavak 2. Direktive 2003/87.

               58

               Stoga je Opći sud pogrešno odbio tužbu DK Recyclinga polazeći od pretpostavke prema kojoj je Komisija zakonito mogla donijeti odredbu kojom se predviđa besplatna dodjela emisijskih jedinica u slučajevima „pretjeranih teškoća”, umjesto da je samo primijetio da je Komisija zasigurno bila nenadležna za donošenje takve odredbe.

               59

               Posljedično tomu, zahtjev za izmjenu obrazloženja treba prihvatiti.

         Osnovanost žalbe

               60

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da su bespredmetni žalbeni razlozi kojima DK Recycling prigovara Općem sudu da nije prigovorio tomu da u Odluci 2011/278 nije bilo odredbe kojom se predviđa besplatna dodjela dodatnih emisijskih jedinica u slučajevima „pretjeranih teškoća” te ih treba odbaciti.

               61

               Osim toga, kad je riječ o argumentaciji DK Recyclinga u pogledu nezakonitosti Direktive 2003/87 jer njome nije predviđena takva odredba, čak i ako se DK Recycling, kao što tvrdi, pozvao na nezakonitost te direktive pred Općim sudom, iz dokumenata u spisu pismenog postupka pred Sudom proizlazi da je u žalbenom postupku prvi put podnio taj razlog tek u svojoj replici, a ne u zahtjevu kojim je pokrenuo žalbeni postupak.

               62

               Kako proizlazi iz članka 127. stavka 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 190. tog poslovnika, tijekom postupka zabranjeno je iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka.

               63

               Takva iznimka ne može se primijeniti na žalbeni razlog koji je podnio DK Recycling u svojoj replici odgovarajući na primjedbu kojom je Komisija, u svojem odgovoru na žalbu, samo primijetila a da nije istaknula novi pravni ili činjenični element, da zakonitost Direktive 2003/87 nije u žalbi dovedena u pitanje.

               64

               Žalbeni razlog koji se temelji na nezakonitosti Direktive 2003/87 valja stoga proglasiti nedopuštenim.

               65

               Slijedom navedenog, žalbu treba odbiti.

         Troškovi

               66

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               67

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               68

               Budući da nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da žalitelj snosi troškove, treba mu naložiti da, pored vlastitih troškova, snosi i troškove Komisije.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbiti.

                        2.

                           Društvu DK Recycling und Roheisen GmbH nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i troškova Europske komisije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) 14. travnja 2005.#Celltech R&D Ltd protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-260/03.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. travnja 2008.#Impact protiv Minister for Agriculture and Food i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Labour Court - Irska.#Direktiva 1999/70/EZ - Izravni učinak.#Predmet C-268/06.