Presuda Suda (treće vijeće) od 29. travnja 2010.#Dansk Transport og Logistik protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Østre Landsret - Danska.#Direktiva 92/12/EEZ - Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-230/08.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 30. travnja 2014.#FLSmidth & Co. A/S protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Sektor industrijskih plastičnih vreća – Odluka koja utvrđuje povredu članka 81. UEZ‑a – Neograničena nadležnost Općeg suda – Obveza obrazlaganja – Pripisivanje društvu majci protupravnog ponašanja društva kćeri – Odgovornost društva majke za plaćanje novčane kazne izrečene društvu kćeri – Proporcionalnost – Postupak pred Općim sudom – Razumni rok za suđenje.#Predmet C‑238/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      30. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Sektor industrijskih plastičnih vreća — Odluka koja utvrđuje povredu članka 81. UEZ‑a — Neograničena nadležnost Općeg suda — Obveza obrazlaganja — Pripisivanje društvu majci protupravnog ponašanja društva kćeri — Odgovornost društva majke za plaćanje novčane kazne izrečene društvu kćeri — Proporcionalnost — Postupak pred Općim sudom — Razumni rok za suđenje“
      U predmetu C‑238/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. svibnja 2012.,

         FLSmidth & Co. A/S, sa sjedištem u Valbyju (Danska), koje zastupa M. Dittmer, advokat,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castillo de la Torre i V. Bottka, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Gray, barrister, s izabranom adresu za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. siječnja 2014.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom FLSmidth & Co. A/S (u daljnjem tekstu: FLSmidth) zahtijeva poništenje presude Općeg suda FLSmidth/Komisija (T‑65/06, EU:T:2012:103, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud djelomično odbio njegovu tužbu za poništenje odluke Komisije C(2005) 4634 final od 30. studenoga 2005. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] (Predmet COMP/F/38.354 – Industrijske vreće) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) ili podredno, ukidanje ili smanjenje novčane kazne koja mu je izrečena.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               FLSmidth je društvo majka u grupi društava koja posluju u području inženjerstva, rudarskih djelatnosti i građevinarstva. Jedno od tih društava je FLS Plast A/S (u daljnjem tekstu: FLS Plast), koje je nekadašnje društvo majka Trioplast Wittenheim SA‑a (prije Silvallac SA, u daljnjem tekstu: Trioplast Wittenheim), proizvođača plastičnih industrijskih vreća, folija i crijeva u Wittenheimu (Francuska).

               3

               Tijekom prosinca 1990. FLS Plast je stekao 60% dionica Trioplast Wittenheima. Preostalih 40% je FLS Plast stekao u prosincu 1991. Prodavatelj je bilo francusko društvo Cellulose du Pin, član grupe u vlasništvu Compagnie de Saint‑Gobain SA.

               4

               Sa svoje strane FLS Plast je prodao Trioplast Wittenheim tijekom 1999. godine Trioplanex France SA‑u, francuskom društvu kćeri Trioplast Industrier AB‑a (u daljnjem tekstu: Trioplast Industrier), koje je društvo majka grupe Trioplast. Taj je prijenos imao učinak od 1. siječnja 1999.

               5

               U studenom 2001. British Polythene Industries obavijestio je Komisiju Europskih zajednica o postojanju zabranjenog sporazuma, u koji je FLS Plast navodno bio uključen, u sektoru plastičnih industrijskih vreća.

               6

               Nakon što je tijekom 2002. izvršila provjere u prostorijama, osobito, Trioplast Wittenheima, Komisija je tijekom 2002. i 2003. uputila zahtjeve za pružanje informacija odnosnim društvima, uključujući i potonjem. Dopisom od 19. prosinca 2002., nadopunjenim dopison od 16. siječnja 2003., Trioplast Wittenheim je naveo da želi surađivati u Komisijinoj istrazi, u okviru Obavijesti Komisije o neizricanju kazni i smanjenju kazni u slučajevima zabranjenih sporazuma (SL 1996, C 207, str. 4., u daljnjem tekstu: Obavijest o oslobođenju od kazne).

               7

               Dana 30. studenoga 2005. Komisija je donijela spornu odluku u kojoj je u članku 1. stavku 1. točki (h) navela da su FLSmidth i FLS Plast od 31. prosinca 1990. do 19. siječnja 1999. povrijedili članak 81. UEZ‑a sudjelujući u nizu sporazuma i usklađenih djelovanja u sektoru industrijskih vreća od plastike u Belgiji, Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Luksemburgu i Nizozemskoj, koji su se odnosili na određivanje cijena i uspostavu zajedničkih modela izračunavanja cijena, podjelu tržišta i dodjele prodajnih kvota, podjele kupaca, poslova i narudžbi, usklađeno dostavljanje ponuda na određene javne natječaje i razmjenu individualiziranih informacija.

               8

               U članku 2. stavku 1. točki (f) sporne odluke Komisija je Trioplast Wittenheimu izrekla novčanu kaznu od 17,85 milijuna eura, uzimajući u obzir smanjenje od 30% dodijeljeno u skladu s Obavijesti o oslobođenju od kazne. U odnosu na taj iznos FLSmidth i FLS Plast odgovorni su solidarno u visini od 15,30 milijuna eura, a Trioplast Industrier odgovoran je u visini od 7,73 milijuna eura.

         Pobijana presuda

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 24. veljače 2006. FLSmidth je pokrenuo postupak protiv sporne odluke. Tražio je poništenje te odluke u mjeri u kojoj se na njega odnosi ili, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne u visini kojeg je solidarno odgovoran.

               10

               U prilog osnovanosti svoje tužbe žalitelj je naveo dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog, istaknut kao glavni, temeljio se na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), zbog pripisivanja FLSmidthu odgovornosti za protupravno ponašanje Trioplast Wittenheima. Drugi tužbeni razlog naveden je u prilog osnovanosti podredno iznesenog zahtjeva FLSmidtha. FLSmidth je smatrao da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava učinivši ga odgovornim za plaćanje novčane kazne u iznosu koji je pretjeran, neproporcionalan, proizvoljan i diskriminatoran.

               11

               Pobijanom presudom Opći sud je poništio spornu odluku jer i utoliko što je smatrao FLSmidtha odgovornim za protupravno ponašanje tijekom razdoblja između 31. prosinca 1990. i 31. prosinca 1991. Opći sud je stoga smanjio iznos plaćanja za koje je FLSmidth bio solidarno odgovoran na temelju članka 2. točke (f) sporne odluke na 14,45 milijuna eura. U preostalom je dijelu odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               12

               FLSmidth od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na njega ili da, podredno, smanji iznos novčane kazne za koji je odgovoran na temelju sporne odluke;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               13

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu;

                        —

                        podredno, odbije tužbu za poništenje protiv sporne odluke;

                        —

                        naloži FLSmidthu da joj nadoknadi troškove koje je imala.

         O žalbi

               14

               U prilog osnovanosti svojih zahtjeva FLSmidth ističe šest žalbenih razloga, od kojih su treći do šesti podneseni u prilog podredno istaknutih zahtjeva.

               15

               FLSmidth od Suda zahtijeva da, nakon ukidanja pobijane presude, sam odluči o tužbenim razlozima istaknutima protiv sporne odluke.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud primijenio pogrešan pravni kriterij koji se odnosi na odgovornost društva majke i da nije na ispravan način iz dokaza izvukao pravne posljedice

      Argumentacija stranaka

               16

               Prema mišljenju FLSmidtha, Opći sud je počinio pogrešku prihvativši u točkama 20. do 40. pobijane presude pravni kriterij koji je primijenila Komisija kako bi zaključio da FLSmidth nije opovrgnuo pretpostavku odgovornosti za protupravno ponašanje u pitanju, koja proizlazi iz 100% udjela koji je neizravno držao u Trioplast Wittenheimu.

               17

               FLSmidth ističe u tom pogledu da pretpostavka odgovornosti koju je Opći sud primijenio povređuje pravilo o pretpostavci nedužnosti. Naime, primjena te pretpostavke odgovornosti, kako ju je proveo Opći sud, čini je u biti neoborivom. Pobijana presuda stoga povređuje članak 6. stavak 2. Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) i članak 48. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). U svakom slučaju, FLSmidth smatra da je podnio dokaze koji mogu opovrgnuti navedenu pretpostavku.

               18

               Komisija podnosi prigovor nedopuštenosti protiv ovog žalbenog razloga jer nije bio iznesen pred Općim sudom. Nadalje, navedeni žalbeni razlog u potpunosti je apstraktnog karaktera. FLSmidth nije naveo točke pobijane presude u kojima je Opći sud navodno počinio pogrešku na koju se poziva. Podredno, Komisija ističe da je pretpostavka u pitanju u skladu s EKLJP‑om i Poveljom. Pored toga, Komisija nadodaje da se mogla osloniti na druge indicije kako bi pokazala da FLSmidth ima odlučujući utjecaj na Trioplast Wittenheim.

               19

               U svojoj replici FLSmidth smatra da njegov žalbeni razlog nije nov, već da predstavlja razvoj njegove argumentacije iz prvog stupnja. FLSmidth u točkama 18. do 24. žalbe točno naznačuje navod pobijane presude kojem prigovara kao i argumentaciju koju iznosi.

               20

               Komisija u svojem odgovoru na repliku osporava te tvrdnje.

         Ocjena Suda
      – Dopuštenost

               21

               Što se tiče dopuštenosti prvog žalbenog razloga, potrebno je najprije podsjetiti da FLSmidth u svojoj tužbi u prvom stupnju ne ističe da je Komisija povrijedila članak 48. Povelje i članak 6. stavak 2. EKLJP‑a pripisavši mu odgovornost za protupravno ponašanje Trioplast Wittenheima.

               22

               Međutim, valja ustvrditi da je FLSmidth u točki 81. te tužbe, osim raznih drugih argumenata kojima teži dokazati da mu Komisija nije morala pripisati odgovornost, ispravno naveo da bi „[s]vaki drukčiji zaključak podrazumijevao da pretpostavka o pripisivanju odgovornosti koja proizlazi iz držanja 100% udjela u društvu kćeri nižeg ranga predstavlja neoborivu pretpostavku o činjenicama“. Međutim time je FLSmidth osporio, premda vrlo sažeto, zakonitost kriterija kojih se Komisija držala kako bi mu pripisala odgovornost za protupravno ponašanje u pitanju. U tim uvjetima pojašnjenje FLSmidtha u žalbi pred Sudom, prema kojem su ti kriteriji nezakoniti, osobito zato što povređuju članak 48. Povelje i članak 6. stavak 2. EKLJP‑a, predstavlja razvoj argumentacije iznesene pred Općim sudom, koja je stoga dopuštena u žalbenom stadiju.

               23

               Što se tiče, kao drugo, navodno apstraktnog karaktera prvog žalbenog razloga i činjenice da FLSmidth nije naveo točke pobijane presude koje bi sadržavale pogrešku, dovoljno je ustvrditi da predbacivanje FLSmidtha Općem sudu na dovoljno konkretan način proizlazi iz točaka 17. do 24. žalbe i da, u njezinoj točki 18., ovo društvo izričito prigovara na točke 20. do 40. pobijane presude.

               24

               Stoga je prvi žalbeni razlog koji je istaknuo FLSmidth dopušten.

         – Meritum

               25

               Što se tiče, prije svega, navodne nezakonitosti pretpostavke, primijenjene u pravu Unije u području tržišnog natjecanja, o stvarnom izvršavanju od strane društva koje izravno ili neizravno drži sveukupni ili gotovo sveukupni kapital drugog društva, o odlučujućem utjecaju na potonje društvo, valja podsjetiti da ta pretpostavka proizlazi iz ustaljene sudske prakse (vidjeti, osobito, presudu Dow Chemical/Komisija, C‑179/12 P, EU:C:2013:605, t. 56. i navedenu sudsku praksu) i da ni na koji način ne predstavlja povredu prava zaštićenih člankom 48. Povelje i člankom 6. stavkom 2. EKLJP‑a.

               26

               Suprotno navodima žalitelja, Opći sud je dakle bez počinjenja pogreške koja se tiče prava, u točki 22. i pratećim točkama pobijane presude, podsjetio na načela koja proizlaze iz sudske praksa Suda, koja se odnose na uvjete u kojima u grupi društava društvo majka, poput FLSmidtha, može biti solidarno odgovorno za protutržišno ponašanje pripisano društvu koje pripada toj istoj grupi, to jest u ovom slučaju Trioplast Wittenheimu.

               27

               Stoga je Opći sud također ispravno u točki 23. pobijane presude osobito smatrao da je na temelju te sudske prakse Komisija mogla pretpostaviti da je FLSmidth, makar neizravno, izvršavao odlučujući utjecaj na ponašanje Trioplast Wittenheima između 31. prosinca 1991. i 19. siječnja 1999., s obzirom na 100%-tni udio koji je FLSmidth držao u FLS Plastu i udio, također 100%-tni, koji je potonje društvo držalo u Trioplast Wittenheimu.

               28

               Nadalje, što se tiče argumenta prema kojem je njezina konkretna primjena, kako ju je primijenila Komisija i potvrdio Opći sud, učinila navedenu pretpostavku neoborivom, dovoljno je podsjetiti da činjenica da je teško podnijeti protudokaz potreban za opovrgavanje te pretpostavke ne podrazumijeva, sama po sebi, da je pretpostavka neoboriva (vidjeti, među ostalim, presudu ENI/Komisija, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, t. 68. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Konačno, što se tiče tvrdnje prema kojoj je FLSmidth stvarno podnio dokaze koji mogu opovrgnuti pretpostavku u pitanju, potrebno je podsjetiti da je Opći sud u tom pogledu presudio, u točki 31. pobijane presude, da FLSmidth nije iznio nijedan konkretan argument kojim bi pobio tu pretpostavku. Točnije, u odgovoru na tvrdnju FLSmidtha o decentraliziranom načinu organizacije u dotičnoj grupi društava Opći sud je presudio da takvom načinu organizacije nije nužno protivno da društvo majka utječe na trgovinsku politiku svojeg društva kćeri, primjerice bivajući informirano o razvoju aktivnosti društva kćeri pomoću redovito slanih izvješća.

               30

               Nadalje, što se tiče činjenice da je osoba T., član upravnog vijeća FLSmidtha, između 1994. i 1999. godine, istovremeno obnašala odgovorne funkcije u sklopu upravnih vijeća dvaju dotičnih društava, Opći sud je u točki 32. pobijane presude bez pogreške presudio da ta činjenica ukazuje na to da su uprave tih dvaju društava bile usko povezane i da Trioplast Wittenheim nije mogao samostalno djelovati s obzirom na svoje društvo majku. Štoviše, kao što je Opći sud također naglasio, obnašanje funkcije člana upravnog vijeća nekog društva podrazumijeva po samoj svojoj naravi pravnu odgovornost za sve aktivnosti tog društva, uključujući i za ponašanje na tržištu, pa bi teza koju podupire FLSmidth, a prema kojoj je ta funkcija samo formalna, lišila tu funkciju njezine pravne biti.

               31

               U tim uvjetima valja stoga ustvrditi da se FLSmidth, ističući da je stvarno iznio dokaze koji mogu opovrgnuti pretpostavku o izvršavanju odlučujućeg utjecaja na Trioplast Wittenheim, ograničava na to da zapravo priupita Sud da ponovno ocijeni činjenice i podnesene dokaze a da pritom ipak ne tvrdi da je Opći sud te činjenice i dokaze iskrivio. Međutim, takva ocjena ne predstavlja pravno pitanje koje je, kao takvo, podvrgnuto nadzoru Suda (u tom smislu vidjeti, među ostalim, presude General Motors/Komisija, C‑551/03 P, EU:C:2006:229, t. 51. i 52., kao i ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 179. i 180.). Ovaj je argument stoga nedopušten.

               32

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog treba djelomično odbiti kao neosnovan, a djelomično odbaciti kao nedopušten.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na nedostatku nadzora obveze obrazlaganja Komisije

      Argumentacija stranaka

               33

               FLSmidth ističe da se pred Općim sudom pozvao na nedostatak obrazloženja sporne odluke što se tiče svojeg izvršavanja odlučujućeg utjecaja na Trioplast Wittenheim, kao i na činjenicu da je Komisija propustila odgovoriti na više argumenata iznesenih u njegovom odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i u tužbi u prvom stupnju. Njegova je argumentacija detaljnije iznesena na raspravi.

               34

               Točnije, FLSmidth je osobito istaknuo da je on čisto holding društvo i da nije bio uključen u svakodnevno funkcioniranje svojih društava kćeri nižeg ranga; da osoba T., iako je službeno član upravnog vijeća Trioplast Wittenheima, nije izvršavala utjecaj na način na koji se ono ponaša na tržištu i nije bila svjesna nezakonitog ponašanja tog društva; da je grupa društava primijenila načelo decentraliziranog upravljanja; da nije bilo nadzora operativnih pitanja od strane FLSmidtha, već samo praćenja financijskih pitanja; da Trioplast Wittenheim nije izravno odgovarao FLSmidthu; da ga je FLSmidth od samog početka namjeravao prodati s obzirom na to da je to društvo bilo od malog interesa za FLSmidth zbog nedostatka isplativosti te da je Trioplast Wittenheim poduzimao svoje nezakonite aktivnosti i prije i poslije nego ga je FLSmidth stekao, što ukazuje na to da je Trioplast Wittenheim na tržištu djelovao na autonoman način.

               35

               S druge strane, prema mišljenju FLSmidtha, dok Komisija u uvodnim izjavama 734. do 739. sporne odluke razmatra samo položaj osobe T. i iako je pitanje bilo izneseno pred Općim sudom, pobijana presuda, osobito u točkama 31. i 32., ne sadrži nikakvu ocjenu pitanja je li Komisija ispunila svoju obvezu obrazlaganja.

               36

               Komisija iznosi prigovor nedopuštenosti protiv ovog žalbenog razloga. Navodi da FLSmidth nije iznio pitanje nedostatka obrazloženja sporne odluke u svojoj tužbi u prvom stupnju. U mjeri u kojoj zapravo teži osporavanju ocjene određenih činjenica pred Općim sudom, ovaj žalbeni razlog je nedopušten zato što se FLSmidth nije pozvao na to da je Opći sud iskrivio dokaze.

               37

               Podredno, Komisija smatra da iz pobijane presude jasno proizlazi da se Opći sud posvetio ispitivanju razloga izloženih u spornoj odluci objašnjavajući razloge prema kojima je FLSmidth izvršavao odlučujući utjecaj na Trioplast Wittenheim te da iz toga proizlazi da je Opći sud presudio da je obrazloženje sporne odluke bilo dostatno u tom pogledu, iako ga presuda izričito ne spominje.

               38

               U svojoj replici FLSmidth smatra da ovaj žalbeni razlog predstavlja razvoj argumentacije iznesene u prvom stupnju, što Komisija osporava u svom odgovoru na repliku.

         Ocjena Suda

               39

               Ovim žalbenim razlogom FLSmidth predbacuje Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije analizirao tužbeni razlog koji se temeljio na nedostatnom obrazloženju sporne odluke. Kako bi podupro svoju tezu prema kojoj je pred Općim sudom već iznio takav razlog, FLSmidth u svojoj žalbi upućuje na točke 93., 109., 121. i 122. svoje tužbe u prvom stupnju i tvrdi da se u tim točkama pozvao na nedostatak obrazloženja navedene odluke.

               40

               U tom pogledu dovoljno je međutim utvrditi da se u navedenim točkama tužbe u prvom stupnju FLSmidth ograničio na isticanje da Komisija nije navela razloge zbog kojih, s jedne strane, nekim drugim poduzetnicima nije pripisana nikakva odgovornost dok je, s druge strane, njemu pripisana odgovornost za razdoblje od prosinca 1990. do prosinca 1991., te da Komisija također nije odgovorila na argument FLSmidtha da nije bio svjestan protupravnih ponašanja u pitanju. Naprotiv, FLSmidth nije istaknuo ni u navedenim ni u drugim točkama tužbe u prvom stupnju da je sporna odluka, zbog ove činjenice, sadržavala manu u obrazlaganju. Suprotno tome, očitovanja FLSmidtha težila su prema osporavanju ocjene činjenica koju je provela Komisija, što pored toga izričito proizlazi, u vezi s točkom 109. te tužbe, iz samog njezinog teksta.

               41

               Nadalje, što se tiče argumentacije da je „pobliže objasnio“ svoje argumente tijekom rasprave pred Općim sudom, FLSmidth ne smatra da bi uvođenje novog tužbenog razloga u tom stadiju bilo dopušteno, što bi bilo suprotno odredbama članka 48. stavka 2. podstavka 1. Poslovnika Općeg suda, na temelju kojih je tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. FLSmidth također ne smatra ni da se pozvao na takva pitanja tijekom rasprave.

               42

               Slijedi da ovim žalbenim razlogom FLSmidth iznosi novu argumentaciju, koja se sastoji u osporavanju prikladnosti obrazloženja kako sporne odluke tako i pobijane presude, što se tiče pripisivanja odgovornosti FLSmidthu za protupravno ponašanje Trioplast Wittenheima. Proizlazi da se navedeni argument mora smatrati nedopuštenim s obzirom na to da je, u okviru žalbe, nadležnost Suda načelno ograničena na ocjenu pravnog rješenja za tužbene razloge o kojima se raspravljalo u prvom stupnju (vidjeti, među ostalim, presudu Dow Chemical/Komisija, EU:C:2013:605, t. 82. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U ovim je uvjetima potrebno odbaciti drugi žalbeni razlog kao nedopušten.

         Treći žalbeni razlog koji se temelji na povredi načelâ proporcionalnosti i zakonitosti

      Argumentacija stranaka

               44

               Trećim žalbenim razlogom, iznesenim u prilog osnovanosti svog podrednog zahtjeva, FLSmidth ističe da je Opći sud na pogrešan način otklonio argumente koima je ovaj osporavao proporcionalnost i zakonitost iznosa novčane kazne koja mu je bila izrečena. Naime, primjena Smjernica o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998, C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.) (u daljnjem tekstu: Smjernice) od strane Komisije, koja predviđa povećanje iznosa novčane kazne za 10% po godini sudjelovanja Trioplast Wittenheima u zabranjenom sporazumu u pitanju, dovela bi do cjelokupnog rezultata koji nije u razumnoj vezi s trajanjem držanja kapitala potonjeg društva. Opći sud se u točkama 43. do 46. pobijane presude u biti ograničio na ponavljanje metode izračuna Komisije i nije proveo neovisno ispitivanje.

               45

               U tom pogledu je Opći sud smatrao da izrečena novčana kazna nije neproporcionalna s obzirom na trajanje, kao posljedica „individualnog pristupa“, koji međutim nije dosljedno primijenjen kod početnog iznosa. Naime taj iznos, prema mišljenju FLSmidtha, nije morao biti utvrđen na istoj razini kao i onaj za Trioplast Wittenheim. Metoda koju je izabrala Komisija proizvoljnog je karaktera i ne može opravdati činjenicu da je FLSmidth odgovoran za više od 80% novčane kazne izrečene Trioplast Wittenheimu, iako je s potonjim društvom tvorio gospodarski subjekt tek tijekom 35% trajanja protupravnog ponašanja. Dobiveni je rezultat također pretjeran, neproporcionalan i diskriminirajući. Štoviše, Opći sud u tom pogledu nije dao dostatno obrazloženje, ograničivši se na utvrđenje, u točki 45. pobijane presude, da FLSmidth nije iznio nijedan argument kojim bi se osporavala metoda izračuna kazne koju je usvojila Komisija.

               46

               Nadalje, Opći sud je neopravdano smatrao u točki 55. pobijane presude da, osobito, nedostatak svijesti o nezakonitom ponašanju Trioplast Wittenheima ne može predstavljati olakotnu okolnost s obzirom na to da temelj odgovornosti počiva na činjenici da FLSmidth i Trioplast Wittenheim tvore jednu gospodarsku jedinicu. Međutim, takvo obrazloženje ne odgovara navodno individualiziranom pristupu koji je izabrala Komisija.

               47

               Osim toga, prema mišljenju FLSmidtha, neproporcionalni karakter odgovornosti koja mu je pripisana naglašen je činjenicom da je Opći sud umanjio odgovornost Trioplast Industriera, jedinog drugog društva majke koje se smatra odgovornim za ponašanje Trioplast Wittenheima, smanjivši izrečenu mu novčanu kaznu sa 7,73 milijuna eura na 2,73 milijuna eura u svojoj presudi Trioplast Industrier/Komisija (T‑40/06, EU:T:2010:388). Naime, budući da se Trioplast Wittenheim nalazio u likvidaciji, ta je presuda imala za posljedicu da je navedeno smanjenje zapravo stavljeno na teret FLSmidthu, iako nije bio stranka u postupku u kojem je donesena navedena presuda.

               48

               Prema mišljenju Komisije, argument koji se temelji na povredi načela zakonitosti uopće nije preciziran. Uz to, taj je argument, koji nije bio iznesen pred Općim sudom, nedopušten. Osim toga, prema Komisiji, argumentacija koju je FLSmidth iznio u tom pogledu odnosi se na spornu odluku i nije bila izložena na način kao da je usmjerena protiv pobijane presude. Stoga je nedopuštena.

               49

               Komisija smatra da ispitivanje iznosa izrečene novčane kazne predstavlja samo „nadzor“. Osim toga, Opći sud je u točki 45. pobijane presude dostatno obrazložio prihvaćanje metode koju je Komisija primijenila za izračun navedene novčane kazne. Pored toga, ne postoji nijedno pravno načelo prema kojem bi konačni iznos novčane kazne, izrečene adresatu odluke kojom se utvrđuje protupravno ponašanje, morao biti proporcionalan trajanju odgovornosti tog adresata za sudjelovanje u protupravnom ponašanju.

               50

               Nadalje, zahtjev da se moguće olakotne okolnosti uzmu u obzir tiče se poduzetnika u njegovoj cijelosti, u trenutku u kojem je protupravno ponašanje bilo počinjeno, a ne njegovih sastavnih dijelova.

               51

               Pored toga, prema Komisiji, činjenica da je novčana kazna izrečena Trioplast Industrieru bila smanjena u okviru postupka koji je on pokrenuo i u kojem FLSmidth nije bio stranka, nije povezana s ovom žalbom.

               52

               U svojoj replici FLSmidth pojašnjava da njegov argument koji se temelji na povredi načela zakonitosti nije nov. Naime, u prvom stupnju se pozvao na načelo „izostanka proizvoljnog karaktera“, što odgovara argumentu iznesenom u okviru žalbe. U svakom slučaju, taj argument ponajviše predstavlja razvoj argumentacije iznesene pred Općim sudom.

         Ocjena Suda
      – Dopuštenost određenih argumenata

               53

               Što se tiče, kao prvo, prigovora nedopuštenosti koji je iznijela Komisija protiv argumenta koji se temelji na nezakonitosti novčane kazne izrečene FLSmidthu, iz razloga što je nov, valja ustvrditi da se FLSmidth pred Općim sudom pozvao na „proizvoljan“ karakter novčane kazne koja mu je izrečena, kao što proizlazi iz točke 99. i pratećih točaka tužbe u prvom stupnju. Međutim, iz daljnjeg razvoja u tim točkama navedene tužbe kao i iz argumentacije koju je FLSmidth iznio u prilog osnovanosti trećeg žalbenog razloga proizlazi da su argument koji se temelji na navodnoj povredi načela zakonitosti, što se tiče novčane kazne koja mu je izrečena, i onaj koji se temelji na njezinom proizvoljnom karakteru istovjetni. Stoga ovaj argument nije nov pa je prema tome dopušten u stadiju žalbe.

               54

               Kao drugo, što se tiče argumentacije Komisije, prema kojoj se argumenti FLSmidtha odnose na spornu odluku, nisu bili izloženi na način kao usmjereni protiv pobijane presude pa su prema tome nedopušteni, valja navesti da je, što se tiče izračuna kazne izrečene FLSmidthu i pod uvjetom da je taj izračun predmet žalbe, Opći sud je potvrdio metodu koju je Komisija primijenila u kontekstu u pitanju. Stoga, iako FLSmidth ne pravi uvijek jasnu razliku između argumenata kojima je cilj opovrgnuti spornu odluku i onih koji idu za kritiziranjem pobijane presude, taj nedostatak jasnoće ne može ipak podrazumijevati nedopuštenost žalbenog razloga koji se temlji na tim argumentima utoliko što se ti razlozi mogu lako shvatiti na način kao da se odnose na pobijanu presudu. Navedeni argumenti omogućuju dakle Sudu da provede nadzor navedene presude u odnosu na žalbeni razlog koji se temelji na povredi načelâ proporcionalnosti i zakonitosti.

               55

               Treći se žalbeni razlog stoga mora smatrati dopuštenim.

         – Meritum

               56

               Što se tiče, kao prvo, argumenta koji se temelji na tome da Opći sud nije proveo „neovisan“ nadzor nad novčanom kaznom izrečenom FLSmidthu, valja podsjetiti da Opći sud, u skladu s člankom 261. UFEU‑a i člankom 31. Uredbe br. 1/2003, raspolaže neograničenom nadležnošću što se tiče novčanih kazni koje je izrekla Komisija. Opći sud je tako sposoban, osim pukog nadzora zakonitosti tih novčanih kazni, zamijeniti ocjenu Komisije sa svojom vlastitom i stoga ukinuti, umanjiti ili uvećati izrečenu novčanu kaznu ili periodični penal (vidjeti presudu E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, t. 123. i 124. kao i navedenu sudsku praksu).

               57

               Međutim, što se tiče pitanja je li Opći sud u pobijanoj presudi propustio iskoristiti svoju neograničenu nadležnost i nije pristupio neovisnom nadzoru izrečene novčane kazne, valja navesti da je Opći sud, s jedne strane, u točki 44. pobijane presude spomenuo izračun koji je provela Komisija s ciljem utvrđivanja izrečene novčane kazne, osobito, FLSmidthu i Trioplast Industrieru. On je u tom pogledu osobito podsjetio na to da je navedenim društvima izrečen isti početni iznos kao društvu kćeri s kojom tvore jednu gospodarsku jedinicu, odnosno Trioplast Wittenheimu, te da su navedeni iznosi, na temelju točke 1. slova B, treće alineje Smjernica, uvećani za 10% po godini, s obzirom na trajanje tijekom kojeg je društvo majka u pitanju kontroliralo svoje društvo kćer. S druge strane, Opći sud je na temelju toga utvrdio da je svakom adresatu sporne odluke izrečena zasebna kazna čiji iznos ne odgovara nužno iznosu novčane kazne izrečene društvu kćeri, usklađene razmjerno razdoblju kontrole.

               58

               Nadalje, u točki 45. pobijane presude Opći sud je u tom pogledu dodao da FLSmidth „nije [bio] iznio nijedan argument zbog kojeg bi se moglo smatrati da se metoda izračuna, kao takva, temelji na bitnoj pogrešci ili da je protivna načelima iz sudske prakse“, da bi u točki 46. te presude zaključio da se mora odbiti argument FLSmidtha prema kojem je njemu izrečena novčana kazna trebala strogo proporcionalno odražavati činjenicu da mu je Trioplast Wittenheim pripadao samo tijekom osam godina u razdoblju trajanja protupravnog ponašanja od 20 godina.

               59

               Iako se ova razmatranja, promatrana samostalno, mogu tumačiti u smislu da predstavljaju puko ponavljanje obrazloženja Komisije i metode izračuna koju je ona slijedila, valja ustvrditi da je u točkama 43. do 46. pobijane presude Opći sud samo u biti potvrdio ocjenu Komisije o točno određenom elementu izračunavanja navedene novčane kazne, to jest utjecaju trajanja razdoblja u kojem je FLSmidth kontrolirao Trioplast Wittenheim na iznos navedene novčane kazne, suprotno onome što govori FLSmidth, razmatranja iz navedenih točka nisu jedini odlomci te presude posvećeni nadzoru novčane kazne izrečene FLSmidthu.

               60

               Naime, u pobijanoj je presudi Opći sud detaljno ispitao više elemenata relevantnih za utvrđivanje iznosa izrečene kazne. Točnije, u točki 53. i pratećim točkama te presude Opći sud također je ispitao i važnost mogućih olakotnih okolnosti, a u točki 69. i pratećim točkama iste visinu početnog iznosa za izračunavanje navedene novčane kazne. Iz svih ovih točaka tako proizlazi da se Opći sud posvetio neovisnoj i potpunoj analizi novčane kazne izrečene FLSmidthu, iako je u nekim aspektima potvrdio ocjenu koju je provela Komisije kao i rezultat do kojeg je došla.

               61

               Stoga ovaj argument treba odbiti, isto kao i onaj koji se temelji na tome da Opći sud u ovom kontekstu nije dostatno obrazložio svoju odluku, s obzirom na to da točke 43. do 46. pobijane presude i osobito, njezina točka 45., suprotno onome što tvrdi FLSmidth, prestavljaju samo slabu stranu obrazloženja Općeg suda, koje međutim mora biti ocijenjeno u svojoj cijelosti.

               62

               Što se tiče, kao drugo, argumenta koji se temelji na tome da je izrečena novčana kazna neproporcionalna, valja ustvrditi da FLSmidth svojom argumentacijom ne uspijeva dokazati da je navedena novčana kazna takvog karaktera.

               63

               Naime, potrebno je u tom pogledu pojasniti da je Opći sud doista dužan paziti na to da se pri izračunavanju iznosa novčane kazne, izrečene nekom poduzetniku zato što mu je pripisano ponašanje protivno pravilima tržišnog natjecanja Unije, uredno vodi računa o trajanju protupravnog ponašanja i sudjelovanja u njemu. Međutim, trajanje protupravnog ponašanja nije ni jedini ni nužno najvažniji element koji Komisija i/ili Opći sud moraju uzeti u obzir pri izračunavanju navedene novčane kazne.

               64

               Također, u ovom slučaju, novčane kazne izrečene FLSmidthu i drugim društvima uključenima u navedeni zabranjeni sporazum nisu bile izračunane isključivo prema relevantnim trajanjima uključenosti tih društava. Osobito, što se tiče FLSmidtha, iznos izrečene novčane kazne nije morao biti strogo proporcionalan ni načelno „razumno“ proporcionalan trajanju sudjelovanja FLSmidtha u protupravnom ponašanju u pitanju, utoliko što taj iznos na prikladan način odražava težinu protupravnog ponašanja.

               65

               Međutim, što se tiče težine protupravnog ponašanja, valja podsjetiti da se ono sastojalo u sudjelovanju u nizu sporazuma i usklađenih djelovanja u pogledu šest država članica i da se odnosilo na određivanje cijena i uspostavu zajedničkih modela izračunavanja cijena, podjelu tržišta i dodjelu prodajnih kvota, podjelu kupaca, poslova i narudžbi, usklađeno dostavljanje ponuda na određene javne natječaje i razmjenu individualiziranih informacija. S druge strane, valja podsjetiti da je Komisija ispravno ocijenila ovu povredu kao „vrlo tešku“ u točki 765. sporne odluke. Tu ocjenu FLSmidth nije dovodio u pitanje u svojoj žalbi.

               66

               U tim uvjetima ne čini se da je Opći sud, kad je odredio iznos plaćanja za koje je FLSmidth solidarno odgovoran, na temelju članka 2. točke (f) sporne odluke na 14,45 milijuna eura, odnosno na iznos mnogo niži od minimalnog iznosa od 20 milijuna eura, koji je Komisija općenito odredila kao početni iznos za izračunavanje novčanih kazni za „vrlo teške“ povrede i koji je predviđen u točki 1. slovu B. trećoj alineji Smjernica, odredio izrečenu novčanu kaznu, u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, u neproporcionalnom iznosu.

               67

               Utoliko što FLSmidth, umjesto pozivanja na povredu načela proporcionalnosti, tom argumentacijom traži samo novu ocjenu iznosa plaćanja za koji se smatra solidarno odgovornim, valjda podsjetiti da, prema dobro ustanovljenoj sudskoj praksi Suda, nije na Sudu da, kad presuđuje o pitanjima prava u okviru žalbe, iz razloga pravičnosti nadomjesti svoju ocjenu ocjenom Općeg suda koji, izvršavajući svoju neograničenu nadležnost, odlučuje o iznosu novčanh kazni izrečenih poduzetnicima povrede prava Unije koju su počinili (vidjeti, među ostalim, presudu Quinn Barlo i dr./Commission, C‑70/12 P, EU:C:2013:351, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               68

               Stoga ovaj argument treba odbiti.

               69

               Kao treće, ne može se prihvatiti ni argument koji se temelji na tome da je tvrdnja iz točke 55. pobijane presude – prema kojoj činjenica da FLSmidth nije bio svjestan nezakonitog ponašanja Trioplast Wittenheima ne može predstavljati olakotnu okolnost, s obzirom na to da je temelj odgovornosti činjenica da FLSmidth i Trioplast Wittenheim čine jednu gospodarsku jedinicu – u suprotnosti s individualiziranim pristupom koji je izabrala Komisija.

               70

               Iako je u tom pogledu točno da se tvrdnja iz točke 44. pobijane presude, prema kojoj je društvima koja su društva majke društvima kćerima koja su sudjelovala u zabranjenom sporazumu u pitanju određen isti početni iznos koji je bio osobito prilagođen olakotnim ili otegotnim okolnostima svojstvenima svakom društvu majci, ne primjenjuje na FLSmidth, kojemu kazna nije umanjena na temelju olakotnih okolnosti, Opći sud ipak nije mogao ni u kojem slučaju smanjiti iznos plaćanja za koji je FLSmidth solidarno odgovoran s argumentom da potonji nije bio svjestan nezakonitog ponašanja Trioplast Wittenheima.

               71

               Naime, budući da odgovornost društva majke za povredu pravila tržišnog natjecanja koju je izravno počinilo jedno od njezinih društava kćeri prema ustaljenoj sudskoj praksi počiva na činjenici da su društva činila jedinstvenu gospodarsku jedinicu tijekom trajanja povrede (u tom smislu među ostalim vidjeti presudu Kendrion/Komisija, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, t. 47. i 55. te navedenu sudsku praksu), zahtjev da se uzmu u obzir moguće olakotne okolnosti primjenjuje se na cjelokupno društvo u trenutku kad je počinjena povreda, a ne na njegove sastavne dijelove. Stoga je ovaj argument također neosnovan pa posljedično treba biti otklonjen.

               72

               Što se tiče, kao četvrto, argumenta koji se temelji na tome da je navodno neproporcionalan karakter odgovornosti pripisane FLSmidthu osnažen činjenicom da je Opći sud u presudi Trioplast Industrier/Komisija (EU:T:2010388) umanjio odgovornost Trioplast Industriera, jedinog drugog društva majke odgovornog za ponašanje Trioplast Wittenheima, dok FLSmidth pojašnjava da se Trioplast Wittenheim nalazi u likvidaciji, što ima za posljedicu to da je FLSmidthu nametnuto preuzimanje iznosa tog smanjenja iako nije bio stranka u postupku u kojem je donesena ta presuda, valja ustvrditi da ta okolnost ne može u pobijanu presudu uključiti pogrešku koja se tiče prava. U tom je pogledu dovoljno podsjetiti da je cilj solidarne osude više društava na plaćanje jedinstvene novčane kazne upravo osiguranje izvršavanja tog plaćanja, čak i pod pretpostavkom da ga jedno od njih nije u mogućnosti ispuniti.

               73

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja također odbiti ovaj posljednji argument pa prema tome i treći žalbeni razlog u cijelosti.

         Četvrti žalbeni razlog koji se temelji na propuštanju uklanjanja nejednakosti postupanja koja je proizašla iz smanjenja početnog iznosa novčane kazne izrečene Trioplast Industrieru za 30%

      Argumentacija stranaka

               74

               FLSmidth smatra da je Opći sud pogrešno kao nezakonitu ocijenio dodjelu Trioplast Industrieru smanjenja početnog iznosa novčane kazne izrečene Trioplast Wittenheimu za 30% na temelju oslobođenja od kazne i da stoga nije mogao smatrati da bi dodjela odgovarajućeg smanjenja FLSmidthu iz istih razloga bila ravna dodjeli koristi od nezakonitosti počinjene u korist Trioplast Industriera.

               75

               Opći sud je naime u svojoj presudi Trioplast Industrier/Komisija (EU:T:2010:388) prihvatio to smanjenje, dodijeljeno na temelju Obavijesti o oslobođenju od kazne. Pripisivanje odgovornosti FLSmidthu kao i Trioplast Wittenheimu temeljilo se na kolektivnom pristupu prema načelu jedinstvene gospodarske jedinice. Primjena tog pristupa od strane Komisije do ocjene o oslobođenju od kazne ne može biti protivna pravu Unije. Uklanjanje povrede načela jednakog postupanja dodjelom istog smanjenja FLSmidthu kao Trioplast Industrieru također bi bilo u skladu s navedenim pristupom.

               76

               Prema mišljenju FLSmidtha, čak i pod pretpostavkom da je smanjenje dodijeljeno Trioplast Industrieru nezakonito, Opći sud nije mogao iz tog razloga odbiti ukloniti diskriminaciju koju je ispravno utvrdio u točki 94. pobijane presude.

               77

               Nadalje, FLSmidth smatra da je pristup Komisije, koji se sastoji u tome da mu je odbila dati takvo smanjenje od 30% zato što nije bio društvo majka Trioplast Wittenheimu u vrijeme kad je potonji surađivao s Komisijom i kad je novčana kazna bila izrečena, pogrešan. Ako FLSmidth mora snositi teret svoje povezanosti s jedinstvenom gospodarskom jedinicom, ona mu također mora moći koristiti.

               78

               S druge strane FLSmidth naglašava da je u ovom slučaju smanjenje od 30% koje Opći sud smatra nezakonitim i koje je dodijeljeno Trioplast Industrieru, uslijed likvidacije Trioplast Wittenheima, izravno povećalo iznos koji će na kraju morati platiti. U svakom slučaju novčane kazne izrečene dvama društvima majkama, koje su povrijedile načelo jednakog postupanja i koje je Opći sud trebao ispraviti, očito su neproporcionalne.

               79

               Komisija drži da je Opći sud, iako je ispravno smatrao da FLSmidth nema pravo koristiti smanjenje u pitanju, zauzeo takav stav iz pogrešnih razloga. Navedeno smanjenje dodijeljeno je Trioplast Wittenheimu i ispravno prošireno na Trioplast Industrier koji je bio društvo majka Trioplast Wittenheimu u trenutku kad je potonji surađivao s Komisijom, s obzirom na to da je taj trenutak bio jedini bitan u tom pogledu. Međutim, u vrijeme kad se ta suradnja odvijala FLSmidth više nije, prema mišljenju Komisije, tvorio jednog poduzetnika s Trioplast Wittenheimom kao njegovo društvo majka. Utvrđenje Općeg suda o postojanju diskriminirajućeg tretmana FLSmidtha u odnosu na Trioplast Industrier je stoga pogrešno.

               80

               Komisija dakle poziva Sud da ukine točke 92. do 97. pobijane presude i da ih zamijeni drugačijim obrazloženjem.

         Ocjena Suda

               81

               Što se tiče četvrtog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je u točkama 92. do 97. pobijane presude Opći sud presudio da FLSmidth nije imao pravo na smanjenje početnog iznosa novčane kazne od 30%, istovjetno onom dodijeljenom Trioplast Wittenheimu. Tako je, kao prvo, Opći sud u točki 93. navedene presude presudio da „ni iz [sporne] odluke ni iz dokumenata podnesenih Općem sudu ne proizlazi da je [Trioplast Industrier] pružio informacije koje bi opravdale smanjenje od 30% na temelju suradnje“ i da „mu je Komisija neovisno o tome dodijelila takvo smanjenje“. Kao drugo, Opći sud je podsjetio u točki 95. navedene presude da se „nitko ne može pozvati u svoju korist na nezakonitost počinjenu u korist trećeg“ te je zaključio u sljedećoj točki da se FLSmidth „ne može pozvati na činjenicu da je Komisija neopravdano proširila korist surađivanja Trioplast Wittenheima na Trioplast Industrier, kako bi imao koristi od iste nezakonitosti“.

               82

               Međutim, iako je Opći sud ispravno priznao da FLSmidth ne može dobiti traženo smanjenje početnog iznosa novčane kazne, njegovo se obrazloženje ipak ne može prihvatiti.

               83

               Kao što je to naglasila Komisija, samo se jednom poduzetniku koje je surađivalo s tom institucijom na temelju Obavijesti o oslobođenju od kazne može dodijeliti na temelju te obavijesti smanjenje novčane kazne koja bi, u izostanku te suradnje, bila izrečena. Takvo se smanjenje ne može proširiti na društvo koje je, tijekom dijela trajanja protupravnog ponašanja, bilo dijelom gospodarske jedinice koju je uspostavio poduzetnik, ali koje više nije bilo njezin dio u trenutku kad je poduzetnik surađivao s Komisijom.

               84

               Naime, suprotno bi tumačenje, poput onoga koje podupire FLSmidth, općenito značilo da bi, u slučajevima pravnog sljedništva poduzetnika, društvo koje je prvotno sudjelovalo u protupravnom ponašanju, u svojstvu društva koje je društvo majka u odnosu na društvo kćer izravno uključeno u to ponašanje i koje je prenijelo to društvo kćer drugom poduzetniku, u tom slučaju primilo smanjenje novčane kazne izrečene potonjem podruzeću na temelju njegove suradnje s Komisijom, iako navedeno društvo nije sâmo pridonijelo otkrivanju protupravnog ponašanja u pitanju niti je u trenutku suradnje izvršavalo odlučujući utjecaj na svoje prijašnje društvo kćer.

               85

               Stoga, uzevši u obzir cilj za kojim ide Obavijest o oslobođenju od kazne, koji se sastoji u podupiranju otkrivanja ponašanjâ protivnih pravu tržišnog natjecanja Unije, i kako bi se osigurala učinkovita primjena tog prava, ništa ne opravdava proširenje smanjenja novčane kazne izrečene nekom poduzetniku, na temelju suradnje s Komisijom, na drugog poduzetnika koji, premda je u prošlosti kontrolirao sektor aktivnosti uključen u protupravno ponašanje u pitanju, sâmo nije pridonijeo njegovom otkrivanju.

               86

               U ovom slučaju valja podsjetiti da u trenutku u kojem je Trioplast Wittenheim surađivao s Komisijom, to jest od prosinca 2002., to društvo više nije činilo poduzetnika s FLSmidthom. Slijedi da se na FLSmidth ne može proširiti smanjenje početnog iznosa novčane kazne od 30%, dodijeljeno poduzetniku kojeg tvore Trioplast Wittenheim i njegovo društvo majka Trioplast Industrier.

               87

               U tim okolnostima nije više bitno je li smanjenje početnog iznosa novčane kazne od 30% ispravno dodijeljeno Trioplast Industrieru jer ono ni u kojem slučaju nije moglo biti prošireno na FLSmidth na temelju jednakosti postupanja, s obzirom na to da se potonje društvo nije nalazilo u situaciji usporedivoj s onom Trioplast Industriera. Iz tog se istog razloga iznos plaćanja za koji je FLSmidth solidarno odgovoran, suprotno onome što to društvo tvrdi, ne može više smatrati neproporcionalnim samo zato što nije bio umanjen za 30%.

               88

               Što se naposljetku tiče argumenta koji je podnio FLSmidth, prema kojem bi u ovom slučaju, uslijed likvidacije Trioplast Wittenheima, smanjenje početnog iznosa novčane kazne od 30% dodijeljeno Trioplast Industrieru izravno uvećalo iznos koji FLSmidth na kraju mora platiti, valja ga odbiti iz istog razloga kao i argument iznesen u točki 72. ove presude.

               89

               Iz ovih razloga, koji trebaju zamijeniti one iz točaka 92. do 97. pobijane presude, četvrti žalbeni razlog također valja otkloniti.

         Peti žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj primjeni Obavijesti o oslobođenju od kazne i povredi načela jednakog postupanja

      Argumentacija stranaka

               90

               U svojem petom žalbenom razlogu FLSmidth smatra da mu je, s jedne strane, Opći sud, potvrdivši spornu odluku, neopravdano odbio smanjenje novčane kazne od 10% na temelju Obavijesti o oslobođenju od kazne iz razloga što nije osporio navode u Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i da je, s druge strane, Opći sud tako povrijedio načelo jednakog postupanja jer je društvu Bonar Technical Fabrics NV (u daljnjem tekstu: Bonar), a ne FLSmidthu, dodijelio navedeno smanjenje u spornoj odluci, iako je to društvo zauzelo isti stav kao i on u upravnom postupku.

               91

               Prema mišljenju FLSmidtha, pobijana presuda ne odgovara na argumente koje on temelji na sudskoj praksi te se ne izjašnjava ni o pitanju vrijednosti njegovog neosporavanja činjenica ni o posebnim okolnostima ovog slučaju. Opći sud se također nije izjasnio o tome predstavlja li činjenica da mu nije dodijeljeno smanjenje izrečene novčane kazne povredu načela jednakog postupanja.

               92

               FLSmidth u tom pogledu dodaje da, iako je osporavao okolnost da činjenice iz obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama ukazuju na postojanje odlučujućeg utjecaja, on nije osporavao bit tih činjenica. S druge strane, što se tiče njegovih dvaju zaposlenika, osobâ G. i H., koje su sudjelovale u sastancima koje je organizirao kartel u pitanju, iako je priznao da nije bio svjestan sudjelovanja Trioplast Wittenheima u tom zabranjenom sporazumu, FLSmidth smatra da su navedeni zaposlenici bili povezani s FLS Plastom a ne s njim. Naposljetku, ako bi Komisija tvrdila da je osporila određen broj činjenica pripisanih Trioplast Wittenheimu, on bi u tu svrhu ukazao na odgovor FLS Plasta na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama a ne na vlastiti odgovor.

               93

               Komisija osporava dopuštenost ovog žalbenog razloga u tome što on teži ponovnom ispitivanju, u meritumu, njezine ocjene vrijednosti tvrdnji FLSmidtha tijekom istrage i njezine analize merituma odluke da se Bonaru dodijeli smanjenje izrečene novčane kazne od 10%, a da se FLSmidth nije na precizan način pozvao na iskrivljavanje činjenica od strane Općeg suda.

               94

               Kao što je Opći sud ispravno podsjetio u točki 84. pobijane presude, Komisija uživa široku marginu diskrecije prilikom procjene kvalitete i korisnosti suradnje koju pruža neki poduzetnik, osobito s obzirom na doprinose drugih poduzetnika, i ne može, u okviru te ocjene, zanemariti načelo jednakog postupanja.

               95

               Prema mišljenju Komisije, Opći sud je barem implicitno odbio argumentaciju koja se temelji na postojanju diskriminirajućeg postupanja. Podredno, Komisija smatra da je taj argument neučinkovit, s obzirom na to da je utvrđeno da FLSmidth nije odustao od osporavanja činjenica ni da je pružio dostatnu pomoć Komisiji, čak i pretpostavivši da je pomoć koju je pružio Bonar usporediva s onom FLSmidtha. Naime, poduzetnik ne može, pozivajući se na načelo jednakog postupanja, imati prednost koja je nezakonito dodijeljena trećem.

               96

               Suradnja koju je pružio Bonar bila je dublja i taj poduzetnik je priznao određene ključne činjenice koje su pripomogle Komisiji u njezinoj zadaći da dokaže određene činjenične elemente protupravnog ponašanja u pitanju.

               97

               U svojoj replici FLSmidth naglašava da je ovaj žalbeni razlog dopušten jer je Sud u mogućnosti odlučiti o ovom pitanju, a da pritom ne mora pristupiti dodatnim ocjenama činjenica. Komisija u svojem odgovoru na repliku osporava ovu argumentaciju.

         Ocjena suda

               98

               U petom žalbenom razlogu FLSmidth drži, s jedne strane, da nije osporavao bit činjenica koje je utvrdila Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, što je Komisiji olakšalo zadaću dokazivanja protupravnog ponašanja u pitanju, i, s druge strane, da je Opći sud trebao za 10% smanjiti iznos plaćanja za koji je on solidarno odgovoran. U svakom slučaju, pobijana presuda nije dovoljno obrazložena u vezi s tim pitanjem.

               99

               U tom pogledu treba podsjetiti da je Opći sud u točki 97. pobijane presude ustvrdio da je Komisija pri korištenju svoje široke diskrecijske ovlasti smatrala da joj navedeni izostanak osporavanja biti činjenica od strane FLSmidtha nije pomogao u utvrđivanju postojanja povrede članka 81. UEZ‑a. Pored toga, Opći sud je u istoj točki zaključio da FLSmidth nije iznio nijedan argument koji bi mu omogućio da utvrdi da je njegova suradnja olakšala zadatak Komisije.

               100

               Kako bi doveo u pitanje ovu ocjenu u stadiju žalbe, FLSmidth se prema ustaljenoj sudskoj praksi trebao pozvati na iskrivljenje činjenica ili dokaza od strane Općeg suda, a što nije učinio. Čak i uz pretpostavku da se FLSmidth svojim argumentima implicitno pozvao na iskrivljenje činjenica ili dokaza od strane Općeg suda, što po svemu sudeći ipak nije slučaj, valja utvrditi da ti argumenti nisu takve prirode da mogu dokazati da je Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze, tako da se navedeni argumenti također moraju smatrati neosnovanima.

               101

               I ovaj se žalbeni razlog, utoliko što teži za tim da Sud izvrši nadzor ocjene činjenica koju je proveo Opći sud, mora također odbaciti kao nedopušten.

               102

               Nadalje, što se tiče argumentacije FLSmidtha, prema kojoj je Opći sud povrijedio načelo jednakog postupanja, valja uputiti na razmatranja iz točaka 99. do 101. ove presude. Naime, kako bi se moglo usporediti ponašanje FLSmidtha s jedne strane i Bonara s druge strane, bilo bi potrebno ponovno ocijeniti činjenice koje su bile u pitanju pred Općim sudom, što je zadaća koja pripada Sudu kada odlučuje o žalbi samo ako je riječ o slučaju iskrivljavanja činjenica ili dokaza od strane Općeg suda. Međutim, na takvo se iskrivljavanje FLSmidth nije ni pozvao niti ga je dokazao. Stoga ovu argumentaciju također treba odbaciti kao nedopuštenu.

               103

               Naposljetku, što se tiče nedostatka obrazloženja na koji se poziva FLSmidth, iz točke 97. pobijane presude jasno proizlazi da je Opći sud, uzimajući u obzir široku marginu diskrecije kojom raspolaže Komisija prilikom procjene kvalitete i korisnosti suradnje koju pruža neki poduzetnik, osobito s obzirom na doprinose drugih poduzetnika, smatrao da su navodi koje je podnio FLSmidth nedostatni da bi se utvrdilo da je njegovo navodno neosporavanje biti činjenica pomoglo Komisiji da utvrdi postojanje protupravnog ponašanja u pitanju (vidjeti osobito presudu SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, t. 88.). Iako je ovo obrazloženje Općeg suda doista vrlo sažeto, ono je ipak dovoljno da omogući FLSmidthu da razumije razloge iz kojih je Opći sud odbio odgovarajući argument koji je on podnio te da omogući Sudu da izvrši sudski nadzor. Ne može se dakle ustvrditi da je obrazloženje pobijane presude nedostatno. Ovaj argument je stoga neosnovan.

               104

               U ovim uvjetima, potrebno je također peti žalbeni razlog djelomično odbiti kao neosnovan, a djelomično odbaciti kao nedopušten.

         Šesti žalbeni razlog koji se temelji na povredi prava na suđenje u razumnom roku

      Argumentacija stranaka

               105

               FLSmidth drži da je Opći sud, time što nije presudio u razumnom roku, povrijedio članak 47. Povelje i članak 6. stavak 1. EKLJP‑a te da je potrebno popraviti tu povredu smanjenjem odgovornosti koja mu je pripisana.

               106

               FLSmidth podsjeća da je u ovom slučaju trajanje sudskog nadzora koji je izršavao Opći sud prešlo šest godina, s obzirom na to da je tužba za poništenje bila podnesena 24. veljače 2006. a pobijana presuda donesena 6. ožujka 2012. Nadalje, to trajanje sadrži duga razdoblja neaktivnosti Općeg suda. FLSmidth je 5. ožujka 2007. bio obaviješten da je pisani dio postupka zatvoren, ali se rasprava održala tek 22. lipnja 2011., odnosno četiri godine i četiri mjeseca kasnije. K tome je nakon rasprave Općem sudu trebalo više od osam mjeseci da donese presudu.

               107

               FLSmidth smatra da tako dug rok postupanja po predmetu ne može biti opravdan. Opći sud je bio u mogućnosti 13. rujna 2010. donijeti presudu u gotovo identičnom predmetu (presuda Trioplast Industrier/Komisija (EU:T:2010:388). Mogući problemi u vezi s dodjelom predmeta unutar Općeg suda ne mogu ići nauštrb pojedincima. U tim uvjetima, FLSmidth smatra da bi smanjenje odgovornosti koja mu je bila pripisana za 50% predstavljalo korisno i razumno popravljanje povrede članka 47. Povelje.

               108

               Komisija, kao prvo, podnosi prigovor nedopuštenosti protiv ovog žalbenog razloga. Naime, prikladan lijek za pretjerano trajanje postupka pred Općim sudom sastoji se u tužbi za naknadu štete.

               109

               Kao drugo, Komisija osporava činjenicu da prima facie povreda članka 47. i članka 6. stavka 1. EKLJP‑a može biti utvrđena isključivo s obzirom na trajanje postupka.

               110

               Kao treće, uzimajući u obzir okolnosti ovog slučaja, prema mišljenju Komisije, trajanje sudskog postupka bilo je razumno. Skoro sve činjenice podnesene u prilog osnovanosti sporne odluke bile su osporavane tijekom postupka pa ih je trebalo provjeriti. Nadalje, najmanje petnaest društava podnijelo je tužbu za poništenje protiv te odluke, na šest različitih jezika postupka. Pored toga, u mjeri u kojoj su se neki od tih predmeta ticali društava majki i njihovih društava kćeri bile su poduzete i određene mjere upravljanja postupkom kako bi se maksimalno omogućilo zajedničko ispitivanje tih predmeta i odlučivanje o njima.

         Ocjena Suda

               111

               Kao što proizlazi iz članka 58. stavka 1. Statuta Suda i iz njegove sudske prakse, Sud je nadležan, povodom žalbe, nadzirati je li Opći sud počinio povrede postupka koje štete interesima žalitelja (vidjeti među ostalim presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 176.).

               112

               Što se tiče povrede članka 47. Povelje na koju se poziva FLSmidth, potrebno je podsjetiti da na temelju drugog stavka te odredbe, „[s]vatko ima pravo na pravično, javno suđenje u razumnom vremenskom roku pred neovisnim i nepristranim sudom, prethodno osnovanim u skladu sa zakonom“. Kako je to Sud u više prilika presudio, ovaj članak odnosi se na načelo učinkovite sudske zaštite (vidjeti osobito presudu Der Grüne Punkt–Duales System Deutschland/Komisija, EU:C:2009:456, t. 179. i navedenu sudsku praksu).

               113

               Na gore navedenoj osnovi takvo pravo, čije je postojanje potvrđeno prije stupanja Povelje na snagu, kao opće načelo prava Unije primjenjivo je u okviru sudskog postupka protiv odluke Komisije (vidjeti među ostalim presudu Der Grüne Punkt–Duales System Deutschland/Komisija, EU:C:2009:456, t. 178. i navedenu sudsku praksu).

               114

               Potrebno je također podsjetiti da, prema Europskom sudu za ljudska prava, prekoračenje razumnog roka za suđenje, kao nepravilnost postupka koja dovodi do povrede temeljnog prava, mora pružiti stranci u pitanju učinkovito pravno sredstvo koje joj pruža odgovarajuće popravljanje posljedica (vidjeti, ESLJP, presuda Kudla/Poljska od 26. listopada 2000., Zbirka presuda i odluka 2000 XI, § 156. i 157.).

               115

               Međutim, valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi, vodeći računa o potrebi da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Europske unije, Sud žalitelju ne može dopustiti da isključivo na osnovi nepoštovanja razumnog roka za suđenje dovede u pitanje iznos novčane kazne koja mu je bila izrečena, dok su svi ostali žalbeni razlozi usmjereni protiv utvrđenja Općeg suda o pitanju iznosa te novčane kazne i ponašanja koja su njome sankcionirana bili odbijeni (vidjeti osobito presudu Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, t. 78. i navedenu sudsku praksu).

               116

               Naime, Sud je također presudio da povreda obveze suđenja u razumnom roku iz članka 47. stavka 2. Povelje, koju je počinio jedan od sudova Unije, mora pronaći svoju sankciju u tužbi za naknadu štete podnesenoj Općem sudu jer je takva tužba za naknadu štete učinkovito pravno sredstvo. Stoga se zahtjev za popravljanje štete pretrpljene nepoštovanjem razumnog roka od strane Općeg suda ne može podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe, već se mora podnijeti samome Općem sudu (vidjeti osobito presudu Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, t. 83. i 84.).

               117

               Stoga je na Općem sudu da, odlučujući u sastavu drukčijem od onoga u kojem je postupao u sporu iz kojeg je proizašao postupak čijoj se duljini prigovara, ocijeni kako značajnost navodne štete tako i uzročnu vezu između nje i prekomjerne duljine sudskog postupka razmatrajući dokaze koji su u tu svrhu dostavljeni (vidjeti osobito presudu Groupe Gascogne/Komisija, EU:C:2013:770, t. 88. i 90.).

               118

               Međutim, očito je da se duljina postupka pred Općim sudom, koji je trajao više od šest godina, ne može opravdati nijednom okolnošću predmeta iz kojeg je proizašao ovaj spor.

               119

               Pokazalo se napose da je razdoblje između završetka pisanog postupka s podnošenjem, u veljači 2007., odgovora na repliku Komisije i otvaranja, tijekom lipnja 2011., usmenog postupka trajalo oko četiri godine i četiri mjeseca. Duljina ovog razdoblja ne može se objasniti okolnostima predmeta, bilo da je riječ o složenosti postupka, ponašanju stranaka ili pak naknadnim postupovnim pitanjima.

               120

               S obzirom na složenost spora, iz ispitivanja tužbe koju je podnio FLSmidth, kao što je sažeto u točkama 9. i 10. ove presude, proizlazi da, usprkos tome što su zahtijevali podrobno ispitivanje, istaknuti tužbeni razlozi nisu imali posebno visok stupanj težine. Iako je istina da je tužbu za poništenje sporne odluke Općem sudu podnijelo petnaestak adresata navedene odluke, ta okolnost nije mogla spriječiti predmetni sud da napravi sintezu spisa i pripremi usmeni postupak u razdoblju kraćem od četiri godine i četiri mjeseca.

               121

               Što se tiče ponašanja stranaka, ništa u spisu ne upućuje na to da je FLSmidth svojim ponašanjem pridonio usporavanju postupanja po predmetu.

               122

               Naposljetku, iz spisa ne proizlazi da je postupak bio prekidan ili u kašnjenju zbog naknadnih postupovnih pitanja koja mogu opravdati njegovo trajanje.

               123

               Vodeći računa o ranijim elementima, valja ustvrditi da je postupak vođen pred Općim sudom povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje time što nisu ispunjeni zahtjevi u vezi s poštovanjem razumnog roka za suđenje, što predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila koje ima za cilj dodijeliti prava pojedincima (u tom smislu vidjeti presudu Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, t. 42.).

               124

               Međutim, iz razmatranja navedenih u točkama 115. do 117. ove presude slijedi da četvrti žalbeni razlog mora biti odbijen.

               125

               Slijedi da, s obzirom na to da nijedan žalbeni razlog na koji se pozvao FLSmidth u prilog svojoj žalbi nije bio prihvaćen, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               126

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               127

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija zatražila da FLSmidth snosi troškove te s obzirom na to da on nije uspio u postupku, treba mu naložiti da, pored vlastitih troškova, snosi i troškove Komisije.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se FLSmidth & Co. A/S snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 3. prosinca 2015.#Compagnie des fromages & Richesmonts protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice koji prikazuje crveno‑bijeli karirani motiv – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-327/14.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 1. prosinca 2004.#Kronofrance SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje - Dopuštenost.#Predmet T-27/02.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 11. rujna 2014. # Aroa Bodegas, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-536/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 2012. rujan 11.#Corsica Ferries France SAS protiv Europska komisija.#Predmet T-565/08.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. siječnja 2015.#Stanley International Betting Ltd i Stanleybet Malta Ltd protiv Ministero dell'Economia e delle Finanze i Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Slobodno pružanje usluga – Igre na sreću – Nacionalni propisi – Reorganizacija sustava koncesija putem vremenskog usklađivanja rokova trajanja – Novi postupak javne nabave – Koncesija s kraćim rokom trajanja od roka trajanja ranije dodijeljenih koncesija – Ograničenje – Važni razlozi u općem interesu – Proporcionalnost.#Predmet C-463/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑463/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 2. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 23. kolovoza 2013., u postupku
            Stanley International Betting Ltd,
            Stanleybet Malta Ltd
            protiv
            Ministero dell’Economia e delle Finanze,
            Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato,
            uz sudjelovanje:
            Intralot Italia SpA,
            SNAI SpA,
            Galassia Game Srl,
            Eurobet Italia Srl unipersonale,
            Lottomatica Scommesse Srl,
            Sisal Match Point SpA,
            Cogetech Gaming Srl
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. listopada 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Stanley International Betting Ltd, D. Agnello i M. Mura, avvocati ,
            – za Stanleybet Malta Ltd, F. Ferraro, R. A. Jacchia, A. Terranova i D. Agnello, avvocati ,
            – za SNAI SpA, A. Fratini i F. Filpo, avvocati ,
            – za Lottomatica Scommesse Srl, A. Vergerio di Cesana, C. Benelli i G. Fraccastoro, avvocati ,
            – za Sisal Match Point Spa, L. Medugno, A. Auteri, G. Fraccastoro i F. Vetrò, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato , i I. Volpe, esperto ,
            – za belgijsku vladu, J.‑C. Halleux i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Vlaemmincka, advocaat ,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, E. Montaguti i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. i 56. UFEU‑a, kao i načela jednakog postupanja i djelotvornosti.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Stanley International Betting Ltd (u daljnjem tekstu: Stanley International Betting) i Stanleybet Malta Ltd (u daljnjem tekstu: Stanleybet Malta), s jedne strane, i Ministero dell’Economia e delle Finanze i Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato, s druge strane, u vezi s organiziranjem novog postupka javne nabave koji predviđa koncesije s kraćim rokom trajanja od roka trajanja ranije dodijeljenih koncesija.
            Pravni okvir
            3. Talijansko zakonodavstvo u bitnom određuje da je sudjelovanje u organizaciji igara na sreću, uključujući i prikupljanje oklada, uvjetovano pribavljanjem koncesije i dozvole policije.
            4. Do izmjena mjerodavnog zakonodavstva, do kojeg je došlo 2002., gospodarski subjekti koji su bili organizirani u obliku društva kapitala čije dionice kotiraju na organiziranom tržištu nisu mogli dobiti koncesiju za igre na sreću. Stoga su ti gospodarski subjekti bili isključeni iz javnih natječaja za dodjelu koncesija koji su održani 1999. Neusklađenost tog isključenja s člancima 43. i 49. Ugovora o EZ‑u utvrđena je, među ostalim, u presudi Placanica i dr. (C‑338/04, C‑359/04 i C‑360/04, EU:C:2007:133).
            5. Zakonodavni dekret br. 223 od 4. srpnja 2006., koji sadrži hitne odredbe za gospodarsku i socijalnu obnovu, za nadzor i racionalizaciju javnih rashoda i mjere u području poreznih prihoda i borbe protiv porezne prijevare, pretvoren u Zakon br. 248 od 4. kolovoza 2006. (GURI br. 18 od 11. kolovoza 2006.), započeo je reformu sektora igara na sreću u Italiji kako bi se osigurala usklađenost tog sektora s obvezama koje proizlaze iz prava Unije.
            6. Nakon donošenja presude Costa i Cifone (C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80), sektor igara na sreću reformiran je Zakonodavnim dekretom br. 16 od 2. ožujka 2012. koji sadrži hitne odredbe koje se odnose na porezna pojednostavljenja, poboljšanje djelotvornosti i jačanje kontrolnih postupaka (GURI br. 52 od 2. ožujka 2012., str. 1.), koji je nakon izmjena pretvoren u Zakon br. 44 od 26. travnja 2012. (GURI br. 99 od 28. travnja 2012., redovni dodatak br. 85, str. 1. i sljedeće; usklađeni tekst, str. 23. i sljedeće, u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 16).
            7. Članak 10. stavci 9.g i 9.h Zakonodavnog dekreta br. 16 propisuju:
            „9.g U okviru reorganizacije odredbi na području javnih igara na sreću, uključujući i odredbe koje se odnose na oklade na sportske događaje, konjske utrke, te nesportske događaje, odredbe ovog stavka imaju za cilj unaprjeđenje i reorganizacije putem prvotnog vremenskog usklađivanja rokova trajanja koncesija, čiji je predmet prikupljanje oklada o kojima je riječ, uz poštovanje zahtjeva za prilagodbu nacionalnih pravila o odabiru subjekata koji za račun države prikupljaju oklade na sportske događaje, konjske utrke, te nesportske događaje, s načelima utvrđenima presudom [Costa i Cifone, EU:C:2012:80]. U tu svrhu, imajući u vidu istek roka trajanja skupine koncesija za prikupljanje tih oklada koji slijedi, neovisna uprava za državne monopole pokrenut će, a u svakom slučaju najkasnije do 31. srpnja 2012., postupak javne nabave za odabir subjekata koji će prikupljati te oklade, uz poštivanje sljedećih kriterija:
            a) mogućnost sudjelovanja za subjekte koji već obavljaju djelatnost prikupljanja oklada u jednoj od država Europskog gospodarskog prostora, da bi u njoj imali svoje pravno i operativno sjedište, na temelju valjanog i učinkovitog ovlaštenja izdanog u skladu s odredbama koje su na snazi u pravnom poretku te države i koji ispunjavaju zahtjeve vezane uz ugled, pouzdanost, kao i gospodarske i imovinske uvjete koje propisuje neovisna uprava za državne monopole […];
            b) dodjela koncesija, koja istječe 30. lipnja 2016., za prikupljanje, isključivo u fizičkoj mreži, oklada na sportske događaje, konjske utrke, te nesportske događaje, za najviše 2000 agencija čija je isključiva djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću, bez ograničenja glede najmanje udaljenosti među tim agencijama ili u odnosu na druga, već aktivna, identična mjesta za prikupljanje oklada;
            c) kao sastavni dio cijene predviđena je osnovna tržišna vrijednost od 11.000 eura za svaku agenciju;
            d) sklapanje ugovora o koncesiji kojega je sadržaj u skladu sa svakim drugim načelom utvrđenim presudom [Costa i Cifone, EU:C:2012:80)], kao i s usporedivim nacionalnim odredbama koje su na snazi na području javnih igara na sreću;
            e) mogućnost upravljanja agencijama u bilo kojoj općini ili pokrajini, bez brojčanih ograničenja na teritorijalnoj osnovi ili uvjeta u korist koncesionara koji su već ovlašteni na prikupljanje jednakih oklada ili koji se, u svakom slučaju, za njih mogu pokazati povoljnima;
            f) polaganje pologa […].
            9.h Koncesionari koji prikupljaju oklade iz stavka 9.h, kojih ugovori o koncesiji istječu 30. lipnja 2012., nastavljaju s obavljanjem svojih djelatnosti prikupljanja do dana sklapanja ugovora o koncesiji sukladno prethodnom stavku. […]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. Stanley International Betting i Stanleybet Malta podnijeli su Consigliu di Stato tužbu kojom traže preinaku presude br. 1884/2013 koju je donio Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionalni upravni sud Lazio).
            9. Predmet te presude bio je postupak javne nabave za dodjelu 2000 koncesija za zajedničko provođenje javnih igara na sreću uspostavljanjem fizičke mreže kladionica i upravljanje potonjima na temelju članka 10. stavaka 9.g i 9.h Zakonodavnog dekreta br. 16 (u daljnjem tekstu: postupak javne nabave).
            10. Stanley International Betting, društvo upisano u registar u Ujedinjenoj Kraljevini, kao i njegovo malteško društvo kći Stanleybet Malta, djeluju u Italiji posredstvom gospodarskih subjekata nazvanih „centri za prijenos podataka“ (u daljnjem tekstu: CTD), smještenih u objektima koji su otvoreni za javnost i čiji nositelji stavljaju igračima na raspolaganje telematsku vezu i prenose podatke o svakom ulogu tužiteljima u glavnom postupku.
            11. Ova djelatnost obavlja se u Italiji otprilike posljednjih petnaest godina posredstvom nositelja CTD‑a, na temelju ugovora o nalogu bez posjedovanja ugovora o koncesiji i bez dozvole policije.
            12. Budući da smatraju da su tijekom 1999. i 2006. bili isključeni iz ranijih postupaka javne nabave, tužitelji u glavnom postupku traže poništenje novog postupka javne nabave pozivanjem na njegov diskriminatoran karakter koji je u suprotnosti s presudama Placanica i dr. (EU:C:2007:133) i Costa i Cifone (EU:C:2012:80) te zahtijevaju organizaciju novog postupka javne nabave.
            13. Tužitelji u glavnom postupku posebno kritiziraju uvođenje diskriminacije u odnosu na trajanje novih koncesija od 40 mjeseci koje je dakle osjetno kraće od trajanja ranijih koncesija koje obuhvaća između devet i dvanaest godina, kao i u odnosu na isključivu narav djelatnosti prodaje proizvoda javnih igara na sreću i zabranu prijenosa koncesija.
            14. Oni među ostalim tvrde da im strogi uvjeti onemogućuju uspješno sudjelovanje u postupku javne nabave, osobito u odnosu na kazne povezane s razlozima za raskid, suspenziju i oduzimanje koncesije, poput gubitka pologa u slučaju oduzimanja koncesije i prijenosa bez naknade ‐ po isteku koncesije ‐ prava na korištenje materijalne i nematerijalne imovine u njihovom vlasništvu, koja tvori njihovu mrežu za upravljanje i prikupljanje oklada.
            15. Istaknuli su da se nalaze u velikoj opasnosti od oduzimanja i raskidanja eventualno stečenih koncesija zbog sporova koji uključuju CTD‑e posredstvom kojih djeluju u Italiji. Stoga su tužitelji u glavnom postupku zaključili da su se bili našli u položaju da moraju birati između odustajanja od obavljanja svoje djelatnosti u Italiji ili snošenja rizika od oduzimanja eventualno stečenih koncesija i gubitka plaćenih pologa.
            16. Tribunale amministrativo regionale del Lazio odbacio je tužbu koju je ocijenio nedopuštenom zato što tužitelji u glavnom postupku nisu sudjelovali u postupku javne nabave čije poništenje zahtijevaju. Nakon što je presuda donesena potonji su pokrenuli postupak pred Consiglio di Stato.
            17. Potonji sud smatra da, iako je točno da su sporne odredbe koje se odnose na nove koncesije strože i detaljnije od onih koje su bile propisane ranije, one ipak nisu jasne, da se odnose na sve sudionike, uključujući i ranije koncesionare, i da se jednako primjenjuju na već postojeće odnose pa je stoga teško razumjeti od čega se sastoji navodna „prednost“ u korist ranijih koncesionara.
            18. Osim toga, oko 120 drugih sudionika u predmetnom postupku javne nabave, uključujući i značajne strane grupacije koje nisu dio postojećih gospodarskih subjekata i čija je operativna struktura slična onoj tužitelja u glavnom postupku, nisu ni na koji način kritizirale taj postupak javne nabave.
            19. Štoviše, taj sud smatra da su navedene koncesije, iako je njihov rok trajanja kraći od roka trajanja onih koje su dodijeljene ranije, ipak povoljnije i manje ekonomski obvezujuće za gospodarski subjekt koji želi dobiti koncesiju.
            20. Stoga sud koji je uputio zahtjev, unatoč mišljenju da sporne nacionalne odredbe nisu protivne člancima 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a, ipak smatra potrebnim uputiti Sudu pitanje u tom smislu.
            21. U tim je okolnostima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 49. UFEU‑a i [prateće] i članak 56. UFEU‑a i [prateće], te načela koja je Sud [...] utvrdio u presudi [Costa i Cifone (EU:C:2012:80)] tumačiti na način da im je protivno da se organizira postupak javne nabave koji se odnosi na koncesije čiji je rok trajanja kraći od roka trajanja ranije dodijeljenih koncesija, pri čemu je navedeni postupak javne nabave bio organiziran u cilju uklanjanja posljedica nezakonitog isključenja određenog broja subjekata iz postupaka javne nabave?
            2. Treba li članak 49. UFEU‑a i [prateće] i članak 56. UFEU‑a i [prateće], kao i načela koja je Sud [...] utvrdio u navedenoj presudi [Costa i Cifone (EU:C:2012:80)] tumačiti na način da im je protivno da zahtjev za reorganizaciju sustava putem vremenskog usklađivanja isteka rokova trajanja koncesija predstavlja primjereno opravdanje za to da je rok trajanja koncesija koje su predmet postupka javne nabave kraći u odnosu na rok trajanja ranije dodijeljenih koncesija?“
            O prethodnim pitanjima
            Nadležnost Suda
            22. Lottomatica Scommesse Srl načelno osporava nadležnost Suda. Tvrdi da, s obzirom na diskrecijsku ovlast država članica, nije na Sudu da odlučuje o pitanju je li određivanje dužeg ili kraćeg roka trajanja koncesija na području igara na sreću u skladu s člancima 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a. Smatra da za rješavanje pitanja o usklađenosti nije nadležan Sud, već nacionalni sud.
            23. U tom smislu valja utvrditi da to društvo ne spori da talijansko zakonodavstvo o kojem je riječ treba biti u skladu s člancima 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a. Međutim Sud je nadležan za ocjenu dosega članka 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a, a sud koji je uputio zahtjev zahtijeva tumačenje upravo tih članaka kako bi se odlučilo o tome je li trajanje tih koncesija u skladu s njihovim odredbama.
            24. Shodno tome, valja smatrati da je Sud nadležan za davanje odgovora na upućena pitanja.
            Dopuštenost
            25. Talijanska vlada smatra da zahtjev za prethodnu odluku treba proglasiti nedopuštenim jer u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku činjenično stanje nije izloženo u mjeri koja bi Sudu bila dostatna za davanje korisnog odgovora.
            26. U tom smislu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sudac unutar pravnog i činjeničnog okvira koji sam definira – i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati – uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27. kao i navedena sudska praksa).
            27. Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da potreba za tumačenjem prava Unije koje bi bilo korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojega se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje. U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku treba usto navesti točne razloge koji su nacionalnog suca naveli na to da postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim upućivanje prethodnog pitanja Sudu (presuda Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 28. i navedena sudska praksa).
            28. Naime, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku dostatno su opisani pravni i činjenični okvir glavnih postupaka, a podaci koje je pružio taj sud omogućuju određivanje dosega postavljenih pitanja.
            29. U tim uvjetima valja utvrditi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
            Meritum
            30. Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a te načela jednakog postupanja i djelotvornosti tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo na području igara na sreću koje propisuje organizaciju novog postupka javne nabave koji predviđa koncesije s kraćim rokom trajanja od roka trajanja ranije dodijeljenih koncesija zbog reorganizacije sustava putem vremenskog usklađivanja rokova trajanja koncesija.
            31. S jedne strane valja ispitati je li predmetni nacionalni propis koji propisuje kraći rok trajanja novih koncesija u odnosu na ranije dodijeljene koncesije u skladu s načelima jednakog postupanja i djelotvornosti.
            32. U tom pogledu valja pojasniti da, iako je Sud u presudi Costa i Cifone (EU:C:2012:80) također ispitao usklađenost nacionalnog propisa s obvezom transparentnosti i načelom pravne sigurnosti, takvo ispitivanje u ovom slučaju više nije potrebno jer sud koji je uputio zahtjev smatra da su odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku dovoljno jasne i da se više ne može prigovarati da nisu jasno, precizno i nedvosmisleno formulirane.
            33. S druge strane valja ocijeniti može li razlog koji navode nacionalna tijela kako bi opravdala kraći rok trajanja novih koncesija, i to osobito reorganizacija sustava koncesija putem vremenskog usklađivanja rokova trajanja, opravdati eventualno ograničenje sloboda zajamčenih Ugovorima.
            Poštovanje načela jednakog postupanja i djelotvornosti
            34. Tužitelji u glavnom postupku zahtijevaju raskid koncesija koje su u tijeku, poništenje posljednjeg postupka javne nabave i organizaciju drugog postupka javne nabave na nediskriminirajućim osnovama. Tvrde da talijanska tijela nisu imala pravo izabrati između raskida i ponovne raspodjele koncesija koje su u tijeku i raspisivanja natječaja za odgovarajući broj novih koncesija i da su, u svakom slučaju, izvršenim izborom povrijeđena načela jednakog postupanja i djelotvornosti.
            35. Naime, kao što je to Sud već presudio, prikladna rješenja mogla su biti raskid i ponovna dodjela ranijih koncesija, kao i raspisivanje natječaja za odgovarajući broj novih koncesija. Oba ta rješenja mogu načelno, barem u budućnosti, otkloniti nezakonita isključenja određenih gospodarskih subjekata, omogućujući im da svoju djelatnost na tržištu obavljaju pod istim uvjetima kao i postojeći gospodarski subjekti (presuda Costa i Cifone, EU:C:2012:80, t. 52.).
            36. Iz toga slijedi da nacionalna tijela na temelju margine prosudbe država članica imaju pravo izabrati između navedenih rješenja, na području poput onoga igara na sreću koje nije usklađeno, jer je naime ta margina prosudbe ograničena načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.
            37. Naime, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, na nacionalnom je pravnom poretku da propiše postupovna pravila koja osiguravaju zaštitu prava koja gospodarski subjekti uživaju na temelju izravnog učinka prava Unije, ali pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje pravâ koja dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (presude Placanica i dr., EU:C:2007:133, t. 63., kao i Costa i Cifone, EU:C:2012:80, t. 51.).
            38. Osim toga, kako bi se poštovalo načelo jednakog postupanja i obveza transparentnosti koja iz njega proizlazi, sustav dozvola igara na sreću mora se temeljiti na objektivnim, nediskriminirajućim i unaprijed poznatim kriterijima, tako da se izvršavanje diskrecijske ovlasti tijela ograniči kako se ona tom ovlasti ne bi koristila proizvoljno (presuda Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, t. 42.).
            39. Naime, kao što je to Sud već presudio, sama činjenica da su postojeći gospodarski subjekti svoju djelatnost mogli započeti nekoliko godina prije nego gospodarski subjekti koji su nezakonito isključeni, te da su tako na tržištu mogli sebi stvoriti određeni ugled i steći vjerne kupce, daje im neopravdanu prednost u tržišnom natjecanju. Davanje postojećim gospodarskim subjektima „dodatnih“ prednosti u tržišnom natjecanju u odnosu na nove koncesionare ima za posljedicu očuvanje i povećanje učinaka nezakonitog isključenja iz posljednjih postupaka javne nabave i stoga predstavlja povredu načela jednakog postupanja. Takva mjera osim toga gospodarskim subjektima koji su nezakonito isključeni iz posljednjeg postupka javne nabave znatno otežava izvršavanje pravâ koja dodjeljuje pravni poredak Unije i stoga ne zadovoljava načelo djelotvornosti (vidjeti presudu Costa i Cifone, EU:C:2012:80, t. 53.).
            40. Iz toga slijedi da nacionalni propis, kako bi bio u skladu s načelima jednakog postupanja i djelotvornosti, postojećim gospodarskim subjektima ne smije davati „dodatne“ prednosti u tržišnom natjecanju u odnosu na nove koncesionare.
            41. Kada je riječ o načelu jednakog postupanja, valja reći da sud koji je uputio zahtjev smatra da odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku nisu nejasne, da se odnose na sve sudionike, uključujući i ranije koncesionare, i da se jednako primjenjuju na već postojeće koncesije, te da se njima postojećim gospodarskim subjektima ne daju „dodatne“ prednosti u tržišnom natjecanju. Iako je točno da tužitelji u glavnom postupku ne dijele to mišljenje, valja u tom pogledu podsjetiti da Sud u okviru prethodnog postupka nije nadležan odlučivati o tumačenju nacionalnih odredaba ni ocjenjivati je li ih sud koji je uputio zahtjev pravilno protumačio (vidjeti osobito presudu Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 48. kao i navedenu sudsku praksu).
            42. Osim toga, valja također uzeti u obzir činjenicu da tužitelji u glavnom postupku, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, posljednjih petnaestak godina na talijanskom području djeluju posredstvom CTD‑a bez posjedovanja ugovora o koncesiji i bez dozvole policije, tako da ih se ne može stvarno smatrati „novim sudionicima na tržištu“.
            43. Što se tiče načela djelotvornosti, i dalje u skladu s mišljenjem suda koji je uputo zahtjev, valja pojasniti da su nove koncesije, iako je njihov rok trajanja kraći od roka trajanja ranije dodijeljenih koncesija, ipak povoljnije i manje ekonomski obvezujuće za gospodarskog subjekta koji želi dobiti koncesiju.
            44. Stoga se pokazalo da je u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku osigurano poštovanje načela jednakog postupanja i djelotvornosti.
            Opravdanje ograničenja sloboda zajamčenih člancima 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a
            45. Prema ustaljenoj sudskoj praksi ograničenjima slobode poslovnog nastana i/ili slobode pružanja usluga smatraju se sve mjere koje zabranjuju, ometaju ili umanjuju privlačnost korištenja sloboda zajamčenih člancima 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a (vidjeti osobito presudu Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283, t. 35. i 36. i navedenu sudsku praksu).
            46. Stoga nacionalni propis države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji obavljanje gospodarske djelatnosti uvjetuje dobivanjem koncesije i koji propisuje različite pretpostavke za oduzimanje koncesije predstavlja prepreku slobodama zajamčenima člancima 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a (vidjeti presudu Costa i Cifone, EU:C:2012:80, t. 70.).
            47. Potrebno je ipak ocijeniti može li se takvo ograničenje dopustiti s naslova mjera odstupanja, na temelju razlogâ javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, izričito predviđenih u člancima 51. i 52. UFEU‑a, primjenjivih na temelju članka 62. UFEU‑a i na područje slobode pružanja usluga, i može li se predmetno ograničenje, u skladu sa sudskom praksom Suda, opravdati važnim razlozima u općem interesu (presuda Digibet i Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, t. 22. i navedena sudska praksa).
            48. Dakle, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, ograničenja djelatnosti igara na sreću mogu se opravdati važnim razlozima u općem interesu, poput zaštite potrošača i sprečavanja prijevare i poticanja građanâ na pretjeranu potrošnju na igre na sreću (presuda Digibet i Albers, EU:C:2014:1756, t. 23. i navedena sudska praksa).
            49. Usto, vezano uz talijanske propise o igrama na sreću, Sud je utvrdio da sam cilj borbe protiv kriminaliteta povezanog s igrama na sreću može opravdati ograničenja temeljnih sloboda koja proizlaze iz tih propisa (vidjeti presudu Biasci i dr., C‑660/11 i C‑8/12, EU:C:2013:550, t. 23.).
            50. U ovom slučaju, kad je riječ o kvalifikaciji „važnih razloga u općem interesu“ na koji se pozivaju nacionalna tijela kako bi opravdala kraći rok trajanja novih koncesija, odnosno o reorganizaciji sustava koncesija putem vremenskog usklađivanja rokova trajanja, točno je da na temelju ustaljene sudske prakse, strogo administrativna razmatranja ne mogu opravdati odstupanje države članice od pravnih pravila Unije. To se načelo tim više primjenjuje kad predmetno odstupanje dovodi do isključenja ili ograničenja izvršavanja jedne od temeljnih sloboda prava Unije (vidjeti presudu Arblade i dr., C‑369/96 i C‑376/96, EU:C:1999:575, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
            51. Međutim, valja podsjetiti na posebnu narav propisa o igrama na sreću koji su dio područja u kojima postoje znatne moralne, vjerske i kulturne razlike između država članica. U nedostatku usklađivanja na razini Europske unije u tom području dužnost je svake države članice da prema vlastitoj ljestvici vrijednosti ocijeni zahtjeve koje podrazumijeva zaštita tih interesa, pri čemu je za utvrđivanje stvarnih ciljeva nacionalnih propisa, u okviru postupaka pokrenutih pred Sudom na temelju članka 267. UFEU‑a, nadležan sud koji je uputio zahtjev (presuda Digibet i Albers, EU:C:2014:1756, t. 24. i navedena sudska praksa).
            52. Zbog toga nacionalna tijela u ovom specifičnom području imaju dovoljnu diskrecijsku ovlast da odrede zahtjeve koje podrazumijeva zaštita potrošača i društvenog poretka, a na svakoj je državi članici, pod uvjetom da su poštovani uvjeti koje je utvrdila sudska praksa Suda, da u kontekstu legitimnih ciljeva koje je postavila ocijeni je li potrebno u potpunosti ili djelomično zabraniti djelatnosti vezane uz igre i klađenje ili ih samo ograničiti te da u tu svrhu predvidi više ili manje stroge modalitete nadzora (vidjeti presudu Digibet i Albers, EU:C:2014:1756, t. 32. kao i navedenu sudsku praksu).
            53. Iz toga slijedi da, u ovom posebnom kontekstu, reorganizacija sustava koncesija putem vremenskog usklađivanja rokova trajanja propisivanjem kraćeg trajanja novih koncesija od trajanja prije dodijeljenih koncesija može pridonijeti dosljednom ostvarenju legitimnih ciljeva ograničenja igara na sreću ili borbe protiv kriminaliteta povezanog s tim igrama te može zadovoljiti propisane uvjete proporcionalnosti.
            54. Ako bi se pokazalo da nacionalna tijela u budućnosti žele smanjiti broj dodijeljenih koncesija ili provoditi strože kontrole nad djelatnostima na području igara na sreću, takve bi se mjere lakše provodile kad bi se sve koncesije dodjeljivale u istom roku trajanja i kad bi se okončavale u isto vrijeme.
            55. Imajući u vidu sva razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a te načela jednakog postupanja i djelotvornosti treba tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku koje propisuje organizaciju novog postupka javne nabave koji se odnosi na koncesije s kraćim rokom trajanja od roka trajanja prije dodijeljenih koncesija zbog reorganizacije sustava putem vremenskog usklađivanja rokova trajanja koncesija.
            Troškovi
            56. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članke 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a te načela jednakog postupanja i djelotvornosti treba tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku koje propisuje organizaciju novog postupka javne nabave koji se odnosi na koncesije s kraćim rokom trajanja od roka trajanja prije dodijeljenih koncesija zbog reorganizacije sustava putem vremenskog usklađivanja rokova trajanja koncesija.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. svibnja 1981. # Giuseppe Romano protiv Institut national d'assurance maladie-invalidité. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet 98/80.