title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. listopada 2013.#United Antwerp Maritime Agencies (Unamar) NV protiv Navigation Maritime Bulgare.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van Cassatie.#Rimska konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze – Članak 3. i članak 7. stavak 2. – Stranačka sloboda izbora – Granice – Prisilne norme – Direktiva 86/653/EEZ – Samozaposleni trgovački zastupnici – Ugovori o prodaji ili kupnji robe – Nalogodavčev raskid ugovora o zastupanju – Nacionalni propisi o prenošenju kojima se predviđa zaštita koja premašuje minimalne zahtjeve direktive te zaštita trgovačkih zastupnika u okviru ugovora o pružanju usluga.#Predmet C-184/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Rimska konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze — Članak 3. i članak 7. stavak 2. — Stranačka sloboda izbora — Granice — Prisilne norme — Direktiva 86/653/EEZ — Samozaposleni trgovački zastupnici — Ugovori o prodaji ili kupnji robe — Nalogodavčev raskid ugovora o zastupanju — Nacionalni propisi o prenošenju kojima se predviđa zaštita koja premašuje minimalne zahtjeve direktive te zaštita trgovačkih zastupnika u okviru ugovora o pružanju usluga“
      U predmetu C‑184/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju Protokola br. 1 od 19. prosinca 1988. koji se odnosi na tumačenje Suda Europskih zajednica u pogledu Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980., koji je uputio Hof van Cassatie (Belgija), odlukom od 5. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 20. travnja 2012., u postupku

         United Antwerp Maritime Agencies (Unamar) NV

      protiv

         Navigation Maritime Bulgare,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Navigation Maritime Bulgare, S. Van Moorleghem, advocaat,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, R. Troosters i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. i članka 7. stavka 2. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7., u daljnjem tekstu: Rimska konvencija), u vezi s Direktivom Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (SL L 382, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između United Antwerp Maritime Agencies (Unamar) NV (u daljnjem tekstu: Unamar), društva osnovanog u skladu s belgijskim pravom, i Navigation Maritime Bulgare (u daljnjem tekstu: NMB), društva osnovanog u skladu s bugarskim pravom, u pogledu plaćanja različitih odšteta koje NMB navodno duguje nakon raskida ugovora o trgovačkom zastupanju između dvaju društava.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      Konvencija o priznanju i izvršenju stranih arbitražnih odluka

               3

               Članak II. stavci 1. i 3. Konvencije o priznanju i izvršenju stranih arbitražnih odluka, potpisane u New Yorku 10. lipnja 1958. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 330., str. 3.) glasi:
               „1.   Svaka država ugovornica priznaje pismeni ugovor kojim se stranke obvezuju da stave u nadležnost arbitraži sve sporove ili neke od sporova koji nastanu ili bi mogli nastati između njih po određenom pravnom odnosu, ugovornom ili neugovornom, koji se odnosi na pitanje koje je prikladno za rješavanje arbitražom.
               [...]
               3.   Sud države ugovornice kojem je podnesen na rješavanje spor o nekom pitanju o kojem su stranke sklopile ugovor u smislu ovog članka uputit će stranke na arbitražu, na zahtjev jedne od njih osim ako ustanovi da je taj ugovor prestao biti valjan, da je bez učinka ili neprikladan za primjenu.”

         Pravo Unije

      Rimska konvencija

               4

               Članak 1. stavak 1. Rimske konvencije naslovljen „Područje primjene Konvencije” glasi:
               „Pravila ove Konvencije primjenjuju se na ugovorne obveze u svim situacijama koje uključuju izbor između prava različitih zemalja.”

               5

               Članak 3. te konvencije pod naslovom „Sloboda izbora” glasi:
               „1.   Na ugovor se primjenjuje pravo koje izaberu ugovorne stranke. Izbor mora biti izražen ili proizlaziti s razumnom sigurnošću iz uvjeta ugovora ili okolnosti slučaja. Stranke mogu odabrati pravo koje se primjenjuje na cijeli ugovor ili samo na neki dio ugovora.
               2.   Ugovorne stranke mogu se u bilo kojem trenutku sporazumjeti da se na ugovor primjenjuje pravo različito od prava koje se na njega prije primjenjivalo, bilo kao rezultat ranijeg izbora sukladno ovom članku ili drugih odredaba ove Konvencije. Sve izmjene stanaka prava koje se primjenjuje, donesene nakon sklapanja ugovora, ne dovode u pitanje njegovu formalnu valjanost u skladu s člankom 9. niti negativno utječu na prava trećih strana.
               3.   Činjenica da su stranke odabrale primjenu stranog prava, bez obzira je li popraćeno izborom stranog suda, u slučaju kada su svi drugi elementi važni za tu situaciju u trenutku odabira prava povezani samo s jednom državom, ne dovodi u pitanje primjenu propisa prava te države od kojih ugovor ne može odstupati, dalje u tekstu: „prisilne norme”.
               4.   Postojanje i valjanost suglasnosti stranaka u pogledu izbora prava koje se primjenjuje određuje se u skladu s odredbama članaka 8., 9. i 11.”

               6

               Članak 7. navedene konvencije pod naslovom „Prisilne norme” glasi:
               „1.   Kod primjene prava određene države na temelju ove Konvencije, mogu se primjenjivati prisilne norme druge države s kojom je situacija u bliskoj vezi ako se, na temelju zakona potonje države, ti propisi moraju primijeniti neovisno o pravu koje se primjenjuje na ugovor. Kod odlučivanja o primjeni tih prisilnih normi, u obzir se uzima njihova priroda i svrha, kao i posljedice njihove primjene odnosno neprimjene.
               2.   Ni jedna odredba ove Konvencije ne ograničava primjenu prava sudišta u situaciji kada je njihova primjena prinudna bez obzira na pravo koje [...] se inače primjenjuje na ugovor.”

               7

               U skladu s člankom 18. iste konvencije, naslovljenim „Jedinstveno tumačenje”:
               „Prilikom tumačenja i primjene prethodnih jedinstvenih pravila, vodi se računa o njihovu međunarodnom značaju i poželjnosti postizanja ujednačenosti u njihovu tumačenju i primjeni.”

         Uredba (EZ) br. 593/2008

               8

               Uredba (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL L 177, str. 6., u daljnjem tekstu: Uredba Rim I) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) zamijenila je Rimsku konvenciju. Članak 9. stavci 1. i 2. te uredbe, naslovljen „Prevladavajuće obvezne odredbe”, glasi kako slijedi:
               „1.   Prevladavajuće obvezne odredbe su odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju ove Uredbe.
               2.   Ničime se u ovoj Uredbi ne ograničava primjena prevladavajućih obveznih odredaba prava države pred čijim se sudom vodi postupak.”

         Direktiva 86/653

               9

               Prva do četvrte uvodne izjave Direktive 86/653 glase kako slijedi:
               „budući da su ograničenja slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga za posredničke djelatnosti u trgovini, industriji i malom obrtništvu ukinuta Direktivom br. 64/224/EEZ [...];
               budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama;
               budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila;
               budući da u tom pogledu pravnom odnosu između trgovačkog zastupnika i nalogodavca treba dati prvenstvo”.

               10

               Članak 1. stavci 1. i 2. te direktive glase:
               „1.   Mjere usklađivanja propisane ovom Direktivom primjenjuju se na zakone i druge propise država članica koji uređuju odnose između trgovačkih zastupnika i njihovih nalogodavaca.
               2.   Za potrebe ove Direktive ‚trgovački zastupnik’ znači samozaposleni posrednik koji ima stalno ovlaštenje za posredovanje pri prodaji ili kupnji robe u ime druge osobe, dalje u tekstu ‚nalogodavca’, odnosno za posredovanje i sklapanje takvog posla u ime i za račun nalogodavca.”

               11

               Članak 17. navedene direktive glasi:
               „1.   Države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, nakon raskida ugovora o zastupanju, bude obeštećen sukladno stavku 2. ovog članka, odnosno da mu se nadoknadi šteta sukladno stavku 3. ovog članka.
               2.

                        (a)

                        Trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako i u mjeri u kojoj:

                                 —

                                 je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama te nalogodavac nastavlja ostvarivati znatnu korist od poslovanja s takvim strankama,
                                 i

                                 —

                                 plaćanje odštete je pravično uzmu li se u obzir sve okolnosti, a posebno izgubljena provizija trgovačkog zastupnika od poslovanja s takvim strankama. Države članice mogu propisati da takve okolnosti također uključuju primjenu ili neprimjenu trgovinske klauzule, u smislu članka 20. ove Direktive.

                        (b)

                        Iznos odštete ne može prelaziti iznos koji odgovara odšteti za jednu godinu izračunanoj na temelju prosječne godišnje naknade za rad trgovačkog zastupnika tijekom prethodnih pet godina, a ako se ugovor izvršava manje od pet godina, odšeta se izračunava na temelju prosjeka za to razdoblje.

                        (c)

                        Odobrenje ovakve odštete ne sprečava trgovačkog zastupnika da zahtijeva naknadu štete.

                  3.   Trgovački zastupnik ima pravo na naknadu štete koju trpi, a koja je nastala zbog raskida njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem.
               Smatra se da takva šteta nastaje posebno onda kada do raskida dolazi u okolnostima:

                        —

                        koje trgovačkom zastupniku uskraćuju proviziju koju bi stekao urednim izvršenjem ugovora o zastupanju osiguravajući tako nalogodavcu znatne koristi vezano uz svoje djelatnosti,

                        —

                        i/ili koje nisu omogućile trgovačkom zastupniku amortizaciju troškova i rashoda koje je pretrpio s ciljem izvršenja ugovora o zastupanju, a po savjetu nalogodavca.

                  [...]
               5.   Trgovački zastupnik gubi pravo na odštetu u slučajevima iz stavka 2. ovog članka, odnosno na naknadu štete u slučajevima iz stavka 3. ovog članka, ako u roku od jedne godine nakon raskida ugovora nije obavijestio nalogodavca da namjerava ostvariti svoje pravo.
               [...]”

               12

               U skladu s člankom 18. iste direktive:
               „Obveza plaćanja odštete ili naknade štete iz članka 17. ove Direktive ne nastaje:

                        (a)

                        ako je nalogodavac raskinuo ugovor o zastupanju zbog propusta koji se može pripisati trgovačkom zastupniku, što bi opravdalo raskid ugovora o zastupanju bez otkaznog roka prema nacionalnom zakonodavstvu;

                  [...]”

               13

               U skladu s člankom 22. Direktive 86/653, države članice bile su dužne prenijeti tu direktivu u svoje unutarnje zakonodavstvo do 1. siječnja 1990.

         Nacionalna prava

      Belgijski zakon o ugovoru o trgovačkom zastupanju

               14

               Članak 1. prvi stavak Zakona od 13. travnja 1995. o ugovoru o trgovačkom zastupanju (Moniteur belge od 2. lipnja 1995., str. 15621., u daljnjem tekstu: Zakon o ugovoru o trgovačkom zastupanju), kojim je Direktiva 86/653 prenesena u belgijsko pravo, glasi kako slijedi:
               „Ugovor o trgovačkom zastupanju jest ugovor kojim jedna od stranaka, nalogodavac, drugoj stranci, trgovačkom zastupniku, daje, uz naknadu, stalno ovlaštenje za posredovanje i eventualno sklapanje posla u ime i za račun nalogodavca.”

               15

               Članak 18. stavci 1. i 3. tog zakona glase:
               „1.   Ako je ugovor o zastupanju sklopljen na neodređeno vrijeme ili na određeno vrijeme uz mogućnost prijevremenog raskida, svaka ga stranka može raskinuti poštujući otkazni rok.
               [...]
               3.   Stranka koja raskine ugovor, a da se pri tomu ne pozove ni na jedan od razloga predviđenih člankom 19. podstavkom 1., ili ne poštuje otkazni rok utvrđen stavkom 1. podstavkom 2., dužna je drugoj stranci platiti odštetu jednaku uobičajenoj naknadi za razdoblje otkaznog roka ili za onaj dio tog roka koji još nije istekao.”

               16

               Članak 20. prva alineja navedenog zakona glasi:
               „Nakon raskida ugovora, trgovački zastupnik ima pravo na odštetu za goodwill ako je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je osjetno povećao opseg poslovanja s postojećim strankama i za nalogodavca iz toga proizlaze daljnje znatne koristi.”

               17

               U skladu s člankom 21. istog zakona:
               „Ako trgovački zastupnik ima pravo na odštetu iz članka 20., a njezin iznos ne pokriva u cijelosti stvarno pretrpljenu štetu, on uz tu odštetu, pod uvjetom da dokaže opseg štete na koju se poziva, može ostvariti naknadu štete u visini razlike između iznosa stvarno pretrpljene štete i iznosa te odštete.”

               18

               Člankom 27. Zakona o ugovoru o trgovačkom zastupanju predviđeno je sljedeće:
               „Ne dovodeći u pitanje primjenu međunarodnih konvencija, čija je ugovorna strana i Belgija, svaka djelatnost trgovačkog zastupnika s glavnim poslovnim nastanom u Belgiji uređena je belgijskim pravom te je pod nadležnošću belgijskih sudova.”

         Bugarsko trgovačko pravo

               19

               U Bugarskoj je Direktiva 86/653 prenesena izmjenom Zakona o trgovini (DV br. 59 od 21. srpnja 2006.).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               20

               Unamar, u svojstvu trgovačkog zastupnika, i NMB, u svojstvu nalogodavca, sklopili su tijekom 2005. ugovor o trgovačkom zastupanju koji se odnosi na NMB‑ovo pružanje usluge redovnog pomorskog kontejnerskog prijevoza. U ugovoru, koji je bio sklopljen na godinu dana te se svake godine obnavljao do 31. prosinca 2008., predviđeno je da se na njega primjenjuje bugarsko pravo i da će o svakom sporu povezanom s navedenim ugovorom odlučivati arbitražno vijeće Trgovačke i industrijske komore u Sofiji (Bugarska). Okružnicom od 19. prosinca 2008. NMB je svojim zastupnicima priopćio da je zbog gospodarskih razloga prisiljen raskinuti ugovorne odnose. U tim je okolnostima ugovor o zastupanju sklopljen s Unamarom bio produljen samo do 31. ožujka 2009.

               21

               Smatrajući da je ugovor o trgovačkom zastupanju nezakonito raskinut, Unamar je 25. veljače 2009. pred rechtbankom van koophandel van Antwerpen (Trgovački sud u Antwerpenu) podnio tužbu kako bi se NMB‑u naložilo plaćanje različitih odšteta predviđenih Zakonom o ugovoru o trgovačkom zastupanju, odnosno naknade za razdoblje otkaznog roka, naknade za goodwill i dodatne naknade zbog otkazivanja radnog odnosa osoblju, što je ukupno iznosilo 849557,05 eura.

               22

               NMB je pak pred istim sudom zatražio da se Unamaru naloži plaćanje iznosa od 327207,87 eura zbog preostalih troškova prijevoza.

               23

               U okviru postupka koji je pokrenuo Unamar, NMB je istaknuo prigovor nedopuštenosti koji se temelji na nenadležnosti belgijskog suda za postupanje u sporu koji je pred njim pokrenut, na temelju arbitražne klauzule iz ugovora o trgovačkom zastupanju. Presudom od 12. svibnja 2009., nakon spajanja dvaju predmeta koji su pred njim pokrenule svaka od stranaka, rechtbank van koophandel van Antwerpen smatrao je da taj prigovor nenadležnosti koji je istaknuo NMB nije osnovan. Što se tiče prava koje se primjenjuje na dva spora koji su pred njim pokrenuta, taj je sud presudio, među ostalim, da je članak 27. Zakona o ugovoru o trgovačkom zastupanju jednostrano kolizijsko pravilo koje se neposredno primjenjuje kao „prisilna norma”, zbog kojeg je izbor inozemnog prava bio bespredmetan.

               24

               Presudom od 23. prosinca 2010. hof van beroep te Antwerpen (žalbeni sud u Antwerpenu) djelomično je prihvatio žalbu koju je NMB podnio protiv presude od 12. svibnja 2009., kojom je Unamaru naloženo da plati preostale troškove prijevoza u iznosu od 77207,87 eura, uvećano za zakonske zatezne kamate i troškove. Osim toga, proglasio se nenadležnim za odlučivanje o zahtjevu za plaćanje odšteta koji je Unamar podnio u pogledu arbitražne klauzule iz ugovora o trgovačkom zastupanju, koju je taj sud smatrao valjanom. Naime, taj je sud smatrao da Zakon o ugovoru o trgovačkom zastupanju nije dio javnog poretka niti dio belgijskog međunarodnog javnog poretka u smislu članka 7. Rimske konvencije. Osim toga, smatrao je da bugarsko pravo, koje su odabrale stranke, Unamaru, kao pomorskom zastupniku NMB‑a, također pruža zaštitu predviđenu Direktivom 86/653, iako se njome predviđa samo minimalna zaštita. U tim okolnostima, prema mišljenju tog istog suda, načelo autonomije volje stranaka mora prevladati te se stoga mora primijeniti bugarsko pravo.

               25

               Unamar je podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude koju je donio hof van beroep te Antwerpen. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Hof van Cassatie smatra da iz pripremnih akata Zakona o ugovoru o trgovačkom zastupanju proizlazi da se članci 18., 20. i 21. tog zakona moraju smatrati prisilnim normama zbog prisilnog karaktera Direktive 86/653 koju prenosi u unutarnji pravni poredak. Naime, iz članka 27. tog zakona proizlazi da cilj koji se njime želi postići jest trgovačkom zastupniku s glavnim poslovnim nastanom u Belgiji pružiti zaštitu prisilnim normama belgijskog prava, neovisno o pravu koje se primjenjuje na ugovor.

               26

               U tim je okolnostima Hof van Cassatie odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li, također s obzirom na to da se članci 18., 20. i 21. [Zakona o ugovoru o trgovačkom zastupanju] o kojima je riječ u ovom postupku u belgijskom pravu kvalificiraju kao prisilne norme u smislu članka 7. stavka 2. Rimske konvencije [...], članak 3. i članak 7. stavak 2. Rimske konvencije, po potrebi u vezi s Direktivom 86/653 [...], tumačiti na način da omogućuju da se na ugovor primjenjuju prisilne norme države sudišta koje pružaju širu zaštitu od minimalne zaštite propisane Direktivom [86/653], čak i ako je očito da je pravo koje se primjenjuje na ugovor pravo druge države članice Europske unije, u koju je također prenesena minimalna zaštita koja se pruža Direktivom [86/653]?”

         O prethodnom pitanju

               27

               Najprije valja pojasniti, s jedne strane, da je Sud nadležan odlučiti o ovom zahtjevu za prethodnu odluku u pogledu Rimske konvencije na temelju Protokola br. 1 te konvencije, koji je stupio na snagu 1. kolovoza 2004. Naime, na temelju članka 2. točke (a) tog Protokola, Hof van Cassatie može se obratiti Sudu radi donošenja prethodne odluke o pitanju koje se pojavilo u predmetu pred njim, a koje se odnosi na tumačenje odredbi Rimske konvencije.

               28

               S druge strane, bez obzira na činjenicu da se o pitanju nadležnosti za postupanje u glavnom postupku raspravljalo pred prvostupanjskim i žalbenim sudom, sud koji je uputio zahtjev obratio se Sudu samo s jednim pitanjem u pogledu prava koje se primjenjuje na ugovor, smatrajući se dakle nadležnim za rješavanje spora na temelju članka II. stavka 3. Konvencije o priznanju i izvršenju stranih arbitražnih odluka, potpisane u New Yorku 10. lipnja 1958. U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi isključivo na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (presuda od 19. srpnja 2012., Garkalns, C‑470/11, t. 17. i navedena sudska praksa). Stoga Sud namjerava odgovoriti na postavljeno pitanje ne dovodeći u pitanje sudsku nadležnost.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 3. i članak 7. stavak 2. Rimske konvencije tumačiti na način da pravo države članice koje pruža minimalnu zaštitu propisanu Direktivom 86/653, a koje su izabrale stranke ugovora o trgovačkom zastupanju, sud sa sjedištem u drugoj državi članici kod kojeg je podnesena tužba može odbiti primijeniti u korist lex fori u slučajevima obrazloženja prisilnim karakterom pravila koja uređuju položaj samozaposlenih trgovačkih zastupnika u pravnom poretku te države članice.

               30

               U tom pogledu valja istaknuti da, iako se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev ne odnosi na ugovor o prodaji ili kupnji robe, nego na ugovor o zastupanju o pružanju usluge pomorskog prijevoza, tako da se Direktivom 86/653 ne može izravno uređivati predmetna situacija iz glavnog postupka, ipak ostaje činjenica da je belgijski zakonodavac pri prijenosu odredbi te direktive u unutarnje pravo odlučio jednako postupati s tim dvjema vrstama situacija (vidjeti po analogiji presude od 16. ožujka 2006., Poseidon Chartering, C‑3/04, Zb., str. I‑2505., t. 17., i od 28. listopada 2010., Volvo Car Germany, C‑203/09, Zb., str. I‑10721., t. 26.). Osim toga, kao što je navedeno u točki 24. ove presude, bugarski zakonodavac također je odlučio primijeniti pravila direktive na trgovačkog zastupnika ovlaštenog za posredovanje i sklapanje poslova, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               31

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kada nacionalno zakonodavstvo situacije koje su u cijelosti unutarnje uređuje na jednak način kao i pravo Unije kako bi se izbjegla diskriminacija ili eventualno narušavanje tržišnog natjecanja, postoji jasan interes da se, radi izbjegavanja budućih različitih tumačenja, odredbe ili pojmovi koji su preuzeti iz prava Unije tumače na jednak način bez obzira na okolnosti u kojima se primjenjuju (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, Zb., str. I‑4161., t. 32., kao i gore navedenu presudu Poseidon Chartering, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               32

               U tim se okolnostima postavlja pitanje može li nacionalni sud u skladu s člankom 7. stavkom 2. Rimske konvencije odbiti primijeniti pravo države članice koje su izabrale ugovorne strane i kojim se prenose obvezujuće odredbe prava Unije, i to u korist prava druge države članice, prava države u kojoj se vodi postupak, koje se u tom pravnom poretku kvalificira kao prisilno.

               33

               Prema mišljenju NMB‑a, ne može se smatrati da Zakon o ugovoru o trgovačkom zastupanju „prisilno uređuje” glavni postupak, u smislu članka 7. stavka 2. Rimske konvencije, jer se taj spor odnosi na područje obuhvaćeno Direktivom 86/653 i jer je pravo koje su stranke izabrale upravo pravo druge države članice Unije koja je također prenijela tu direktivu u svoj unutarnji pravni poredak. Tako se, prema mišljenju NMB‑a, načelima autonomije volje stranaka i pravne sigurnosti protivi to da se, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, bugarsko pravo odbije primijeniti u korist belgijskog prava.

               34

               Belgijska vlada pak tvrdi da odredbe Zakona o ugovoru o trgovačkom zastupanju imaju prisilni karakter i da se mogu kvalificirati kao prisilne norme. U tom pogledu ta vlada ističe da je tim zakonom, iako je donesen kao mjera za prenošenje Direktive 86/653, pojmu „trgovački zastupnik” dodijeljen širi doseg od onog iz te direktive jer se navedeni zakon odnosi na svakog trgovačkog zastupnika ovlaštenog za „posredovanje i eventualno sklapanje posla”. Belgijska vlada također je u svojim očitovanjima ustrajala na činjenici da su tim istim zakonom proširene mogućnosti plaćanja odštete trgovačkom zastupniku u slučaju raskida ugovora, zbog čega bi u glavnom postupku trebalo presuditi upravo s obzirom na belgijsko pravo.

               35

               Europska komisija u biti tvrdi da je jednostrano pozivanje neke države na prisilna pravila u svakom slučaju protivno načelima na kojima se temelji Rimska konvencija, osobito temeljnom pravilu da prevladava pravo koje su u ugovoru izabrale stranke, ako se radi o pravu države članice koja je u svoj unutarnji pravni poredak uključila predmetne prisilne norme prava Unije. Stoga države članice ne smiju postupati protivno tom temeljnom načelu i svoja nacionalna pravila sustavno kvalificirati kao prisilna, osim ako se izričito odnose na važan interes.

               36

               Sud je već imao priliku presuditi da je cilj Direktive 86/653 uskladiti pravo država članica u pogledu pravnih odnosa između stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju (presude od 30. travnja 1998., Bellone, C‑215/97, Zb., str. I‑2191., t. 10.; od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, Zb., str. I‑2879., t. 18., i od 26. ožujka 2009., Semen, C‑348/07, Zb., str. I‑2341., t. 14.).

               37

               Naime, iz druge uvodne izjave te direktive proizlazi da se mjerama usklađivanja propisanima tom direktivom žele, među ostalim, ukinuti ograničenja provođenju djelatnosti trgovačkog zastupnika, ujednačiti uvjeti tržišnog natjecanja unutar Unije i povećati sigurnost trgovačkih poslova (presuda od 9. studenoga 2000., Ingmar, C‑381/98, Zb., str. I‑9305., t. 23.).

               38

               Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da, među ostalim, nacionalne odredbe kojima se valjanost ugovora o zastupanju uvjetuje upisom trgovačkog zastupnika u za to predviđen registar mogu u znatnoj mjeri spriječiti sklapanje i izvršavanje ugovora o zastupanju između stranaka u različitim državama članicama te su stoga, s tog stajališta, protivne ciljevima Direktive 86/653 (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Bellone, t. 17.).

               39

               U tom pogledu članci 17. i 18. te direktive imaju odlučujuću važnost jer definiraju razinu zaštite za koju zakonodavac Unije smatra da ju je razumno dodijeliti trgovačkim zastupnicima u okviru uspostave jedinstvenog tržišta.

               40

               Kao što je Sud već presudio, sustav koji je u tu svrhu uspostavljen Direktivom 86/653 ima prisilni karakter. Naime, članak 17. te direktive obvezuje države članice da uspostave mehanizam obeštećenja trgovačkih zastupnika nakon raskida ugovora. Iako se tim člankom državama članicama nudi izbor između sustava odštete i sustava naknade štete, člancima 17. i 18. navedene direktive utvrđuje se precizni okvir unutar kojeg države članice raspolažu marginom prosudbe pri izboru načina izračuna odštete ili naknade štete koje treba dodijeliti. Osim toga, u skladu s člankom 19. iste direktive, stranke ne mogu odstupati od tih odredbi na štetu trgovačkog zastupnika prije isteka ugovora o zastupanju (gore navedena presuda Ingmar, t. 21.).

               41

               Što se tiče pitanja može li nacionalni sud odbiti primjenu prava koje su izabrale stranke u korist svojeg nacionalnog prava kojim se prenose članci 17. i 18. Direktive 86/653, valja uputiti na članak 7. Rimske konvencije.

               42

               Valja podsjetiti da se u članku 7. te konvencije, naslovljenom „Prisilne norme”, u njegovu stavku 1. navode prisilne norme inozemnog prava, a u članku 2. tog istog članka prisilne norme države u kojoj se vodi postupak.

               43

               Tako se člankom 7. stavkom 1. navedene konvencije državi u kojoj se vodi postupak omogućuje da umjesto prava koje se primjenjuje na ugovor primijeni prisilne norme prava druge države s kojom je situacija u bliskoj vezi. Kod odlučivanja o primjeni tih prisilnih normi, u obzir se uzima njihova priroda i svrha, kao i posljedice njihove primjene odnosno neprimjene.

               44

               Članak 7. stavak 2. iste konvencije pak omogućuje primjenu prava države u kojoj se vodi postupak u situaciji kada je njihova primjena prinudna bez obzira na pravo koje se inače primjenjuje na ugovor.

               45

               Iz prethodno navedenog proizlazi da, na temelju članka 7. stavka 1. Rimske konvencije, nacionalni sud može primijeniti prisilne norme inozemnog prava samo u izričito predviđenim okolnostima, dok se člankom 7. stavkom 2. te konvencije izričito ne predviđaju posebne pretpostavke za primjenu prisilnih normi prava države u kojoj se vodi postupak.

               46

               Međutim, valja istaknuti da mogućnost pozivanja na postojanje prisilnih pravila na temelju članka 7. stavka 2. Rimske konvencije ne utječe na obvezu država članica da osiguraju usklađenost tih pravila s pravom Unije. Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda, nacionalnim normama moraju se poštovati odredbe ugovora, unatoč tomu što pripadaju kategoriji prisilnih normi, inače bi se njima povrijedile nadređenost i ujednačena primjena prava Unije. Razlozi na kojima se temelje takva nacionalna zakonodavstva mogu se uzeti u obzir u pravu Unije samo kao iznimke od sloboda koje su izričito predviđene Ugovorom i, ako je potrebno, kao važni razlozi u općem interesu (presuda od 23. studenoga 1999., Arblade i dr., C‑369/96 i C‑376/96, Zb., str. I‑8453., t. 31.).

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti da se kvalifikacija nacionalnih odredbi kao prisilnih normi, koju vrši država članica, odnosi na odredbe čije se poštovanje smatra ključnim za zaštitu političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja predmetne države članice, i to u mjeri da ih treba poštovati svaka osoba koja se nalazi na državnom području navedene države članice, odnosno da se primjenjuju na svaki pravni odnos u toj državi članici (gore navedena presuda Arblade i dr., t. 30, kao i presuda od 19. lipnja 2008., Komisija/Luksemburg, C‑319/06, Zb., str. I‑4323., t. 29.).

               48

               To je tumačenje također u skladu s tekstom članka 9. stavka 1. Uredbe Rim I, koja se ipak ne primjenjuje ratione temporis na glavni postupak. Naime, u skladu s tim člankom, prevladavajuće obvezne odredbe su odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju te uredbe.

               49

               Stoga, da bi se načelu autonomije volje ugovornih strana, koje je kamen temeljac Rimske konvencije, ponovljen u Uredbi Rim I, dao puni učinak, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Rimske konvencije valja osigurati poštovanje slobodnog izbora tih stranaka u pogledu prava koje se primjenjuje u okviru njihova ugovornog odnosa, tako da iznimku u pogledu postojanja „prisilne norme” u smislu zakonodavstva predmetne države članice, navedenu u članku 7. stavku 2. te konvencije, treba usko tumačiti.

               50

               Također je na nacionalnom sudu da u okviru svoje ocjene o tome ima li nacionalno pravo, kojim namjerava zamijeniti pravo koje su ugovorne strane izričito izabrale, karakter „prisilne norme”, uzme u obzir ne samo točan sadržaj tog prava, nego i opću strukturu i sve okolnosti u kojima je navedeno pravo doneseno kako bi se moglo zaključiti da ima prisilni karakter, ako je očito da ga je nacionalni zakonodavac donio kako bi zaštitio interes koji predmetna država članica smatra ključnim. Kao što je istaknula Komisija, to bi mogao biti slučaj kada prenošenje u državu u kojoj se vodi postupak, proširenjem područja primjene direktive ili izborom šire upotrebe margine prosudbe koju Komisija dopušta, pruža širu zaštitu trgovačkih zastupnika na temelju posebnog interesa koji država članica priznaje toj kategoriji državljana.

               51

               Međutim, u okviru te ocjene i kako se ne bi ugrozili ni učinak usklađivanja koji se želi postići Direktivom 86/653 ni ujednačena primjena Rimske konvencije na razini Unije, valja uzeti u obzir činjenicu da, za razliku od ugovora u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Ingmar, u kojem je bila odbijena primjena prava treće zemlje, u okviru glavnog postupka pravo čija bi se primjena trebala odbiti u korist prava države u kojoj se vodi postupak jest pravo druge države članice kojim je, prema mišljenju svih intervenijenata i suda koji je uputio zahtjev, Direktiva 86/653 pravilno prenesena.

               52

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. i članak 7. stavak 2. Rimske konvencije treba tumačiti na način da pravo države članice Europske unije koje pruža minimalnu zaštitu propisanu Direktivom 86/653, a koje su izabrale stranke ugovora o trgovačkom zastupanju, sud sa sjedištem u drugoj državi članici kod kojeg je podnesena tužba može odbiti primijeniti u korist lex fori u slučajevima obrazloženja prisilnim karakterom pravila koja uređuju položaj samozaposlenih trgovačkih zastupnika u pravnom poretku te države članice, samo ako sud kojem je tužba podnesena detaljno utvrdi da je zakonodavac države suda lex fori u okviru prenošenja ove direktive smatrao nužnim trgovačkom zastupniku u predmetnom pravnom poretku pružiti zaštitu koja premašuje onu koja je predviđena navedenom direktivom, uzimajući pritom u obzir narav i predmet tih prisilnih odredbi.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. i članak 7. stavak 2. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. treba tumačiti tako da pravo države članice Europske unije koje pruža minimalnu zaštitu propisanu Direktivom Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika, a koje su izabrale stranke ugovora o trgovačkom zastupanju, sud sa sjedištem u drugoj državi članici kod kojeg je podnesena tužba može odbiti primijeniti u korist lex fori u slučajevima obrazloženja prisilnim karakterom pravila koja uređuju položaj samozaposlenih trgovačkih zastupnika u pravnom poretku te države članice, samo ako sud kojem je tužba podnesena detaljno utvrdi da je zakonodavac države suda lex fori u okviru prenošenja ove direktive smatrao nužnim trgovačkom zastupniku u predmetnom pravnom poretku pružiti zaštitu koja premašuje onu koja je predviđena navedenom direktivom, uzimajući pritom u obzir narav i predmet tih prisilnih odredbi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 10. srpnja 2014.#Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici protiv Comune di Milano.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia.#Prethodno pitanje – Ugovori o javnoj nabavi – Ugovori čija je vrijednost niža od praga predviđenog Direktivom 2004/18/EZ – Članak 49. i članak 56. UFEU-a – Načelo proporcionalnosti – Razlozi isključenja iz postupka za sklapanje ugovora – Kriteriji za kvalitativni odabir koji se odnose na osobnu situaciju ponuditelja – Obveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje – Pojam ,teške povredeʼ – Razlika između dužnih i plaćenih iznosa koja je veća od 100 eura i od 5 % dužnih iznosa.#Predmet C‑358/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑358/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italija), odlukom od 15. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 30. srpnja 2012., u postupku
            Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici
            protiv
            Comune di Milano,
            uz sudjelovanje:
            Pascolo Srl,
            SUD (deseto vijeće),
            u sastavu: A. Rosas, u svojstvu predsjednika desetog vijeća, D. Šváby i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
            nakon rasprave održane 11. srpnja 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, N. Seminara, R. Invernizzi i M. Falsanisi, avvocati,
            – za Comune di Milano, M. Maffey i S. Pagano, avvocati,
            – za Pascolo Srl, A. Tornitore, F. Femiano, G. Fuzier i G. Sorrentino, avvocati,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Aiello, avvocato dello Stato,
            – za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, A. Tokár i L. Pignataro‑Nolin, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49., 56. i 101. UFEU‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici (u daljnjem tekstu: Libor) i Comune di Milano, protiv odluke potonjeg o poništenju konačne odluke o odabiru da se sa Liborom sklopi ugovor o javnim radovima s obrazloženjem da je Libor počinio povredu obveze vezanu uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje u iznosu od 278 eura.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva Europskoga parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6, svezak 1., str. 156.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1177/2009 od 30. studenoga 2009. (SL L 314, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 283.), (u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/18) u uvodnoj izjavi 2. navodi:
            „Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastava i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze kao što je načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. Međutim, za ugovore o javnoj nabavi iznad određene vrijednosti, preporučljivo je sastaviti odredbe koordinacije Zajednice nacionalnih postupaka za dodjelu takvih ugovora koji su utemeljeni na ovim načelima kako bi se osigurao njihov učinak i kako bi se jamčilo otvaranje javne nabave natjecanju. Ove bi se koordinirajuće odredbe stoga trebale tumačiti u skladu kako s gore navedenim pravilima i načelima tako i s ostalim pravilima Ugovora.“
            4. U članku 7. te direktive predviđeni su pragovi iznad kojih se primjenjuju pravila za koordinaciju postupaka za dodjelu ugovora o javnim radovima, ugovora o javnim opskrbama i ugovora o pružanju javnih usluga koje su njome uređene. Za ugovore o javnim radovima članak 7. točka (c) navedene direktive određuje prag primjene na iznos od 4 845 000 eura.
            5. Članak 45. Direktive 2004/18 uređuje kriterije za kvalitativni odabir koji se odnose na osobnu situaciju natjecatelja ili ponuditelja. Stavkom 2. ovog članka određuje se:
            „Svaki gospodarski subjekt može biti isključen iz sudjelovanja u ugovoru ako […] taj gospodarski subjekt:
            [...]
            (e) nije ispunio obaveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje u skladu sa zakonskim odredbama zemlje u kojoj ima poslovni nastan ili onim koje su na snazi u državi javnog naručitelja;
            (f) nije ispunio obaveze koje se tiču plaćanja poreza u skladu sa zakonskim odredbama zemlje u kojoj ima poslovni nastan ili onim koje su na snazi u državi javnog naručitelja;
            [...]
            Države članice navode, u skladu s njihovim nacionalnim zakonom i uzimajući u obzir zakonodavstvo Zajednice, provedbene uvjete za ovaj stavak.“
            Talijansko pravo
            6. Zakonodavna uredba br. 163, kojom je donesen Zakonik o ugovorima o javnim radovima, javnim uslugama i javnoj nabavi robe kojim se provode Direktiva 2004/17/EZ i Direktiva 2004/18/EZ (decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE) od 12. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 100 od 2. svibnja 2006.), kako je izmijenjena Uredbom sa zakonskom snagom br. 70 od 13. svibnja 2011. (GURI br. 110 od 13. svibnja 2011., str. 1.), koja je pretvorena u zakon na temelju Zakona br. 106 od 12. srpnja 2011. (GURI br. 160 od 12. srpnja 2011., str. 1., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 163/2006), uređuje u Italiji sve postupke sklapanja ugovora u području javnih radova, javnih usluga i javne nabave robe.
            7. U Zakonodavnoj uredbi br. 163/2006, u njezinom Dijelu II., među pravilima koja se primjenjuju neovisno o vrijednosti ugovora nalazi se članak 38. koji uređuje opće uvjete za sudjelovanje u postupcima za sklapanje ugovora o koncesiji i za sklapanje ugovora o javim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe i ugovora o javnim uslugama. Članak 38. stavak 1. točka (i) te uredbe propisuje:
            „1. Isključene su iz sudjelovanja u postupku sklapanja ugovora o koncesiji i postupku sklapanja ugovora o javim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama, niti mogu biti podizvođači niti se takvi ugovori mogu sklopiti sa osobama:
            [...]
            (i) koje su počinile konačno utvrđene teške povrede pravila koja se odnose na plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje propisane talijanskim zakonodavstvom ili zakonodavstvom države u kojoj su utvrđene.“
            8. Članak 38. stavak 2. navedene zakonodavne uredbe propisuje kriterij za ocjenu težine povredâ pravilâ koja se primjenjuju u području plaćanja doprinosa tijelima socijalnog osiguranja. On u bitnom predviđa da se, za potrebe članka 38. stavka 1. točke (i) iste zakonodavne uredbe, smatraju kao teškim one povrede čije je postojanje prepreka izdavanju jedinstvene isprave o urednom plaćanju doprinosa za socijalno osiguranje (documento unico di regolarità contributiva, u daljnjem tekstu: DURC).
            9. Povrede kojih je postojanje prepreka za izdavanje DURC‑a propisane su Uredbom Ministarstva rada i socijalnog osiguranja o jedinstvenoj ispravi o urednom plaćanju doprinosa za socijalnu skrb (Decreto del ministero del lavoro e della previdenza sociale – che disciplina il documento unico di regolarità contributiva) od 24. listopada 2007. (GURI br. 279 od 30. studenoga 2007., str. 11.). Članak 8. stavak 3. te uredbe glasi:
            „Isključivo za potrebe sudjelovanja u postupku nadmetanja, nije prepreka izdavanju DURC‑a neznatna razlika između dužnih i plaćenih iznosa prema svakom pojedinačnom tijelu socijalnog osiguranja i fondu u građevinskom sektoru. Ne smatra se ozbiljnom ako je razlika između dužnih i plaćenih iznosa manja ili jednaka 5 % u odnosu na svako razdoblje isplate plaća ili doprinosa ili ako je, u svakom slučaju, manja od 100 eura, s time da postoji obveza plaćanja navedenog iznosa u roku od trideset dana od dana izdavanja DURC‑a.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            10. Comune di Milano objavio je 6. lipnja 2011. poziv na nadmetanje radi sklapanja ugovora čiji su predmet „radovi na preuređenju i ugradnji protuprovalnih uređaja u stambenim zgradama u posjedu grada Milana“, koji je namjeravao dodijeliti prema kriteriju najniže cijene, na temelju vrijednosti ugovora u visini od 4 784 914,61 eura.
            11. Poziv je izrijekom predviđao da svaki ponuditelj mora, pod prijetnjom isključenja, izjaviti da udovoljava općim uvjetima za sudjelovanje u postupku nadmetanja, kako je to propisano u članku 38. Zakonodavne uredbe br. 163/2006.
            12. Libor je podnio zahtjev za sudjelovanje te je, parafrazirajući uvjete iz članka 38. stavka 1. točke (i) te zakonodavne uredbe, izjavio da „nije počinio konačno utvrđene teške povrede pravilâ primjenjivih na plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje propisanih talijanskim zakonodavstvom“.
            13. Nakon provedenog postupka Comune di Milano je odlučio dodijeliti ugovor Liboru te ga je o toj odluci obavijestio putem obavijesti od 28. srpnja 2011. Nakon toga je provjerio navedenu izjavu tog uspješnog ponuditelja. U tu je svrhu od nadležnog upravnog tijela zaprimio DURC iz kojeg je proizlazilo da Libor u vrijeme podnošenja svojeg zahtjeva za sudjelovanje u postupku nadmetanja nije uredno ispunjavao obveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje jer je propustio u predviđenom roku izvršiti uplate koje su se odnosile na mjesec svibanj 2011., u iznosu od 278 eura koji odgovara svim dužnim doprinosima za taj mjesec. Taj je iznos Libor isplatio sa zakašnjenjem, 28. srpnja 2011.
            14. Imajući u vidu povredu koja je utvrđena na temelju DURC‑a, Comune di Milano poništio je konačnu odluku o dodjeli u korist Libora te ga je isključio iz postupka. Kao novog uspješnog ponuditelja proglasio je Pascolo Srl.
            15. Libor je protiv te odluke o poništenju podnio tužbu Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia ističući da je članak 38. stavak 2. Zakonodavne uredbe br. 163/2006 neusklađen s pravom Unije.
            16. Sud koji je uputio zahtjev ukazuje na to da se na predmetni postupak nadmetanja ne primjenjuje Direktiva 2004/18, s obzirom na to da je vrijednost ugovora o kojem se raspravlja u glavnom postupku niža od praga koji je određen u članku 7. točki (c) te direktive. Sud koji je uputio zahtjev smatra međutim da taj postupak nadmetanja ima prekogranični značaj, s obzirom na to da, sukladno sudskoj praksi Suda, temeljna pravila UFEU‑a moraju biti poštovana. U odnosu na to, sud koji je uputio zahtjev sumnja u sukladnost članka 38. stavka 2. Zakonodavne uredbe br. 163/2006 s načelima prava Unije, i to s načelima proporcionalnosti i jednakog postupanja.
            17. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je, time što je uveden isključivo pravni kriterij za ocjenu „težine“ povrede obveze vezane uz plaćanje doprinosa, navedenoj odredbi dan takav učinak da onemogućuje da javni naručitelj na temelju slobodne diskrecijske ocjene utvrdi jesu li ispunjeni kriteriji za sudjelovanje u postupku koji se odnose na nepostojanje zaostalih dužnih doprinosa za socijalno osiguranje. Takvo isključenje iz postupka samo je po sebi u skladu s pravom Unije, s obzirom na to da osnažuje jednako postupanje prema različitim gospodarskim subjektima koji sudjeluju u postupku nadmetanja.
            18. Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li kriteriji koje je propisao nacionalni zakonodavac sukladni s načelom proporcionalnosti. Ističe da je uvjet prema kojemu poduzetnik mora poštovati svoje obveze plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje uveden s ciljem da se osigura da je poduzetnik ponuditelj pouzdan, da pravilno izvršava obveze, da je ozbiljan kao i to da postupa korektno prema svojim zaposlenicima. Sud koji je uputio zahtjev pita se je li doista neispunjenje tog uvjeta, s obzirom na to da se radi o posebnom postupku javne nabave, značajan pokazatelj poduzetnikove nepouzdanosti. Riječ je zapravo o apstraktnom kriteriju koji ne vodi računa o obilježjima posebnog postupka nadmetanja u odnosu na njegov predmet i stvarnu vrijednost ni o visini prometa ni o ekonomskoj i financijskoj sposobnosti poduzetnika koji je počinio povredu. Osim toga, isključenje poduzetnika iz sudjelovanja u postupku nadmetanja bilo bi neproporcionalno ako bi se, kao što je to slučaj u glavnom postupku, povreda odnosila na beznačajan iznos.
            19. Sud koji je uputio zahtjev nadalje ističe dvojbe u odnosu na usklađenost razloga za isključenje iz postupka za sklapanje ugovora zbog neplaćanja doprinosa za socijalno osiguranje s onima koji se odnose na neplaćanje u području poreza, prema kojima su kvalificirane kao teške samo one povrede koje se odnose na iznos koji prelazi 10 000 eura.
            20. U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Protive li se načelo proporcionalnosti, koje proizlazi iz prava poslovnog nastana i načelâ zabrane diskriminacije i zaštite tržišnog natjecanja koja su uređena u člancima 49., 56. i 101. [UFEU‑a], kao i načelo razumnosti, koje je sadržano u načelu proporcionalnosti, nacionalnom zakonodavstvu prema kojemu se, kako u postupku nadmetanja čija vrijednost prelazi prag relevantnosti [prava Europske unije] tako i u postupku čija vrijednost ne prelazi taj prag, kao teška povreda smatra konačno utvrđena povreda obveze plaćanja kada njezin iznos istovremeno prelazi 100 eura i 5 % iznosa razlike između dužnih i plaćenih iznosa za svako razdoblje isplate plaće ili doprinosa, slijedom čega su [posljedično] javni naručitelji dužni isključiti iz postupka nadmetanja ponuditelja koji je odgovoran za takvu povredu, a da pritom ne mogu uzeti u obzir druge okolnosti koje posebno dokazuju pouzdanost predmetnog ponuditelja kao ugovaratelja?“
            O prethodnom pitanju
            21. Uvodno valja navesti da je, iako se, kako se to navodi u zahtjevu, nacionalni propis o kojemu se raspravlja u glavnom postupku primjenjuje na postupke nadmetanja čija je vrijednost i viša i niža od pragova za ugovore određene u članku 7. Direktive 2004/18, vrijednost ugovora o kojem se raspravlja u glavnom postupku niža od iznosa navedenog u članku 7. točki (c).
            22. Nadalje, iz sadržaja pitanja i navoda suda koji je uputio zahtjev, koji su sažeti u točki 18. ove presude, proizlazi da taj sud postavlja posebno pitanje poštuje li nacionalno zakonodavstvo o kojemu se raspravlja u glavnom postupku načelo proporcionalnosti.
            23. Dakle, taj sud svojim pitanjem u biti pita treba li članke 49., 56. i 101. UFEU‑a kao i načelo proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji, u odnosu na postupak za sklapanje ugovora o javnim radovima čija je vrijednost niža od praga određenog u članku 7. točki (c) Direktive 2004/18, obvezuje javne naručitelje da isključe iz postupka za dodjelu takvog ugovora ponuditelja koji je odgovoran za povredu plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje ako je razlika između dužnih i plaćenih iznosa istovremeno veća od 100 eura i od 5 % dužnih iznosa.
            24. Valja imati na umu to da se ta direktiva primjenjuje na postupak za sklapanje ugovora o javnoj nabavi pod uvjetom da njegova procijenjena vrijednost doseže relevantan prag koji je određen u članku 7. navedene direktive. U suprotnom, primjenjuju se temeljna pravila i opća načela Ugovora ako predmetni ugovor o javnoj nabavi predstavlja određeni prekogranični interes, osobito s obzirom na svoju važnost i mjesto svoje provedbe (vidjeti u tom smislu posebno presudu Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr., C‑159/11, EU:C:2012:817, t. 23. i navedenu sudsku praksu). Na sudu je koji je uputio zahtjev da ocijeni postoji li takav interes (vidjeti u tom smislu presudu Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            25. Također, iako ugovor o javnim radovima o kojemu se raspravlja u glavnom postupku ne dostiže prag koji je određen u članku 7. točki (c) iste direktive, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev smatra da za taj ugovor postoji određeni prekogranični interes, valja navesti da se navedena temeljna pravila i opća načela primjenjuju na predmet u glavnom postupku.
            26. U odnosu na odredbe Ugovora na koje ukazuje sud koji je uputio zahtjev, slučaj isključenja iz postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi, kao što je onaj u glavnom postupku, ne predstavlja sporazum među poduzetnicima ni odluku udruženja poduzetnika ni usklađeno djelovanje u smislu članka 101. UFEU‑a. Stoga nije potrebno ispitati nacionalnu odredbu poput one o kojoj se raspravlja u glavnom postupku u odnosu na taj članak.
            27. Nasuprot tome, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 2. Direktive 2004/18, među načelima Ugovora koja se moraju poštovati u postupku za sklapanje ugovora o javnoj nabavi nalaze se osobito sloboda poslovnog nastana i načelo slobodnog pružanja usluga kao i načelo proporcionalnosti.
            28. U odnosu na članke 49. i 56. UFEU‑a, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je tim člancima protivan svaki nacionalni propis koji je, iako nije diskriminirajući s obzirom na državljanstvo, takve naravi da zabranjuje, ometa ili čini manje privlačnim za državljane Europske unije korištenje slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga koje su zajamčene odredbama Ugovora (vidjeti osobito presudu Serrantoni i Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, t. 41.).
            29. U odnosu na ugovore o javnoj nabavi, interes je Unije da u području slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga postupak nadmetanja bude što je više moguće otvoren za tržišno natjecanje (vidjeti u tom smislu presudu CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, t. 37.). Međutim, primjena odredbe koja isključuje iz sudjelovanja u postupcima za sklapanje ugovora o javnim radovima osobe koje su odgovorne za teške povrede nacionalnih pravila primjenjivih na plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje, kao što je to odredba iz članka 38. stavka 1. točke (i) Zakonodavne uredbe br. 163/2006, može onemogućiti najšire moguće sudjelovanje ponuditelja u postupcima nadmetanja.
            30. Takva nacionalna odredba koja može onemogućiti sudjelovanje ponuditelja u postupku za sklapanje ugovora o javnoj nabavi za koji postoji određeni prekogranični interes predstavlja ograničenje u smislu članaka 49. i 56. UFEU‑a.
            31. Međutim, takvo se ograničenje može opravdati ako teži postizanju legitimnog cilja u općem interesu, sve dok poštuje načelo proporcionalnosti, odnosno ako je ograničenje prikladno za osiguravanje postizanja tog cilja i ako se time ne prelazi ono što je nužno za njegovo ostvarivanje (vidjeti u tom smislu presudu Serrantoni i Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, t. 44.).
            32. U tom pogledu, prije svega, iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da je cilj isključenja iz postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi iz članka 38. stavka 1. točke (i) Zakonodavne uredbe br. 163/2006 taj da se osigura da ponuditelj bude pouzdan, brz i ozbiljan u izvršavanju svojih obveza te da korektno postupa prema svojim zaposlenicima. Valja napomenuti da osiguranje da ponuditelj ima takve kvalitete predstavlja legitimni cilj u općem interesu.
            33. Nadalje, valja ustvrditi da je slučaj isključenja poput onoga predviđenog u članku 38. stavku 1. točki (i) Zakonodavne uredbe br. 163/2006 prikladan za postizanje željenog cilja, jer neplaćanje gospodarskog subjekta doprinosâ za socijalno osiguranje dovodi u sumnju njegovu pouzdanost, brzinu i ozbiljnost u poštovanju njegovih pravnih i socijalnih obveza.
            34. Konačno, u odnosu na nužnost takve mjere, valja navesti da, kao prvo, to što je u nacionalnom propisu predviđen točan prag za isključenje iz sudjelovanja u postupcima za sklapanje ugovora o javnoj nabavi, i to kao razlika između iznosa koji su dužni s osnove doprinosa za socijalno osiguranje i plaćenih iznosa koji je istovremeno veći od 100 eura i od 5 % dužnih iznosa, jamči ne samo jednako postupanje prema ponuditeljima već također i pravnu sigurnost, načelo čije poštovanje predstavlja uvjet proporcionalnosti restriktivne mjere (vidjeti u tom smislu presudu Itelcar, C‑282/12, EU:C:2013:629, t. 44.).
            35. Kao drugo, što se tiče visine navedenog praga za isključenje, kako je određena nacionalnim propisom, valja podsjetiti da u odnosu na postupke za sklapanje ugovora o javnoj nabavi koji ulaze u područje primjene Direktive 2004/18, članak 45. stavak 2. iste prepušta državama članicama da same ocijene hoće li primijeniti slučajeve isključenja koji su spomenuti u tom članku, a što proizlazi iz izričaja „može biti isključen iz sudjelovanja u [...]“ na početku iste odredbe, te izričito upućuje osobito u svojim točkama (e) i (f) na nacionalne pravne odredbe [vidjeti u vezi s člankom 29. Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađenju postupaka za sklapanje ugovora o javnim uslugama (SL L 209, str. 1.) [neslužbeni prijevod] presudu La Cascina i dr., C‑226/04 i C‑228/04, EU:C:2006:94, t. 21.]. Također, na temelju drugog podstavka tog članka 45. stavka 2. države članice moraju odrediti provedbene uvjete potonje mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravom i poštujući pravo Unije.
            36. Slijedom navedenog, članak 45. stavak 2. Direktive 204/18 ne predviđa ujednačenu primjenu razloga za isključenje koji su u njoj navedeni na razini Unije, jer države članice imaju mogućnost ili uopće ne primijeniti te razloge za isključenje ili ih uključiti u svoje nacionalne propise s određenim stupnjem strogosti koji može biti različit od slučaja do slučaja, ovisno o okolnostima pravnog poretka i gospodarskim ili socijalnim okolnostima koje prevladavaju na nacionalnoj razini. U tom okviru države članice mogu ublažiti ili učiniti fleksibilnijima kriterije koji su propisani tom odredbom (vidjeti u vezi s člankom 29. Direktive 92/50 presudu La Cascina i dr., EU:C:2006:94, t. 23.).
            37. Međutim, članak 45. stavak 2. točka (e) Direktive 2004/18 dopušta državama članicama da isključe iz sudjelovanja u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi sve gospodarske subjekte koji nisu ispunili svoje obveze vezane uz plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje bez predviđanja bilo kakvog minimalnog iznosa zaostataka u plaćanju. U tim uvjetima, to što je u nacionalnom pravu predviđen takav minimalni iznos predstavlja ublažavanje kriterija za isključenje koji su propisani tom odredbom i ne može se stoga smatrati da prelazi granicu onoga što je nužno. Tim više što postupak za sklapanje ugovora o javnoj nabavi ne doseže prag koji je određen u članku 7. točki (c) te direktive pa se stoga na njega i ne primjenjuju posebni i strogi postupci koji su istom predviđeni.
            38. Osim toga, to što je prag za isključenje koji je predviđen nacionalnim pravom za neplaćanje poreza i davanja, kako je to naveo sud koji je uputio zahtjev, nesporno viši od praga koji se odnosi na plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje ne utječe samo po sebi na proporcionalnost potonjeg. Naime, kako to proizlazi iz točke 36. ove presude, države članice slobodne su uklopiti razloge za isključenje koji su posebno predviđeni u članku 45. stavku 2. točki (e) i (f) navedene direktive u nacionalni propis s određenim stupnjem strogosti koji može biti različit od slučaja do slučaja, ovisno o okolnostima pravnog poretka te gospodarskim ili socijalnim okolnostima koje prevladavaju na nacionalnoj razini.
            39. Također, takav je slučaj različit od onoga koji je doveo do presude Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141), u kojoj je Sud presudio da predmetni nacionalni propis nije prikladan za ostvarenje predviđenih ciljeva, s obzirom na to da ih nije postizao usklađeno i sustavno. Za razliku od propisa koji je ispitan u potonjoj presudi mjera o kojoj se raspravlja u ovom predmetu temelji se, kako to proizlazi iz točke 34. ove presude, na objektivnim kriterijima koji nisu diskriminirajući i naprijed su poznati (vidjeti u tom smislu presudu Hartlauer, EU:C:2009:141, t. 64.).
            40. Slijedom navedenog, nacionalna mjera poput one u glavnom postupku ne može se smatrati takvom da prelazi ono što je nužno za postizanje željenog cilja.
            41. Imajući u vidu sve prethodno navedeno, na postavljeno prethodno pitanje valja odgovoriti na način da se članci 49. i 56. UFEU‑a kao i načelo proporcionalnosti moraju tumačiti tako da se ne protive nacionalnom propisu koji, u odnosu na postupke za sklapanje ugovora o javnim radovima čija je vrijednost manja od praga određenog u članku 7. točki (c) Direktive 2004/18, obvezuje javne naručitelje da isključe iz postupka za sklapanje takvog ugovora ponuditelja koji je odgovoran za povredu u području plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje ako je razlika između dužnih i plaćenih iznosa istovremeno veća od 100 eura i 5 % dužnih iznosa.
            Troškovi
            42. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
            Članci 49. i 56. UFEU‑a kao i načelo proporcionalnosti moraju se tumačiti tako da se ne protive nacionalnom propisu koji, u odnosu na postupke za sklapanje ugovora o javnim radovima čija je vrijednost manja od praga određenog u članku 7. točki (c) Direktive Europskoga parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe i ugovora o javnim uslugama, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1177/2009 od 30. studenoga 2009., obvezuje javne naručitelje da isključe iz postupka za sklapanje takvog ugovora ponuditelja koji je odgovoran za povredu u području plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje ako je razlika između dužnih i plaćenih iznosa istovremeno veća od 100 eura i 5 % dužnih iznosa.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. svibnja 1994. # Siemens Nixdorf Informationssysteme AG protiv Hauptzollamt Augsburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-11/93.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 29. studenog 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Direktiva 96/61/EZ. # Predmet C-263/07.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 4. svibnja 2017.#August Storck KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 1. točka (b) – Apsolutni razlozi za odbijanje – Figurativni žig – Prikaz bijelog i plavog četvrtastog pakiranja – Razlikovni karakter.#Predmet C-417/16 P.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 30. lipnja 2015. # La Rioja Alta, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-489/13.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑489/13,
            La Rioja Alta, SA,  sa sjedištem u Haru (Španjolska), koju zastupa F. Pérez Álvarez, odvjetnik,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajn) (OHIM),  koji zastupa Ó. Mondéjar Ortuño, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            druga strana u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a je bila:
            Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG,  sa sjedištem u Essenu (Njemačka),
            povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 9. srpnja 2013. (predmet R 1190/2011‑4), koja se odnosi na postupak za proglašenje žiga ništavim između društava Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG i La Rioja Alta, SA,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: M. Prek (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz, suci,
            tajnik: I. Drăgan, administrator,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 16. rujna 2013.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 28. ožujka 2014.,
            nakon rasprave održane 14. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            Okolnosti spora
            1. Dana 3. lipnja 2003. tužitelj, društvo La Rioja Alta, SA, podnio je prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice, kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)].
            2. Žig za koji je podnesena prijava za registraciju jest verbalni znak VIÑA ALBERDI.
            3. Dana 26. studenoga 2004. znak je registriran kao žig Zajednice pod brojem 3189065.
            4. Proizvodi za koje je osporavani žig registriran pripadaju razredu 33 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te odgovaraju sljedećem opisu: „alkoholna pića (osim piva)“.
            5. Dana 5. studenoga 2009. druga strana u postupku pred OHIM‑om, društvo Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG, podnijela je OHIM‑u zahtjev za djelomično proglašavanje spornog žiga ništavim na temelju članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe u odnosu na proizvode navedene u točki 4. ove presude.
            6. U potporu svojem zahtjevu za proglašenje žiga ništavim društvo Aldi Einkauf pozvalo se na raniji figurativni njemački žig br. 2056141, koji je registriran 7. veljače 1994. i obnovljen do 30. rujna 2012., a koji je prikazan ovako:
            >image>7
            7. Raniji je žig bio registriran za proizvode iz razreda 33 koji odgovara sljedećem opisu: „vina iz Italije“.
            8. Odlukom od 11. travnja 2011. Odjel za poništaje prihvatio je zahtjev za proglašenje osporavanog žiga ništavim.
            9. Dana 6. lipnja 2011. tužitelj je protiv odluke Odjela za poništaje podnio žalbu OHIM‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009. U okviru tog postupka tužitelj je 5. kolovoza 2011. zatražio da se „vina iz Italije“ isključe iz popisa proizvoda koji pripadaju razredu 33 na koje se odnosi osporavani žig.
            10. Odlukom od 9. srpnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je tužiteljevu žalbu. Ono je:
            – zaključilo da se ograničenje koje je tužitelj zatražio u odnosu na proizvode koji su označeni osporavanim žigom valja ocijeniti u smislu odricanja iz članka 50. Uredbe br. 207/2009 te da je stoga valjano;
            – smatralo da je dostavljen dokaz o uporabi ranijeg žiga u odnosu na „vina iz Italije” te je odbilo tužiteljevu argumentaciju koja se odnosila na to da je uporaba bila dokazana samo za neke oznake izvornosti;
            – navelo da relevantnu javnost čini široka njemačka javnost koja prilikom kupnje predmetnih proizvoda ima srednji stupanj pažnje;
            – procijenilo da između predmetnih proizvoda postoji visoki stupanj sličnosti, ako ne i istovjetnost, s obzirom na to da osporavani žig isključuje „vina iz Italije”, ali ne i druga vina;
            – utvrdilo da između suprotstavljenih žigova postoji barem određen stupanj vizualne sličnosti i srednji stupanj fonetske sličnosti, dok ne postoji konceptualna sličnost;
            – navelo da raniji žig ima srednji razlikovni karakter;
            – zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
            Zahtjevi stranaka
            11. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – proglasi osporavani žig valjanim;
            – naloži OHIM‑u i drugoj stranci u sporu snošenje troškova ovog postupka.
            12. Tužitelj je na raspravi povukao drugu točku svog tužbenog zahtjeva, što je Opći sud uzeo u obzir.
            13. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            [ omissis ]
            Meritum
            [ omissis ]
            Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) i članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009
            [ omissis ]
            – O vjerojatnosti dovođenja u zabludu
            68. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, opasnost da bi javnost mogla povjerovati da predmetni proizvodi ili usluge potječu od istog poduzetnika ili od poduzetnika koji su gospodarski povezani predstavlja vjerojatnost dovođenja u zabludu. Prema toj sudskoj praksi, vjerojatnost dovođenja u zabludu treba se procjenjivati općenito, u skladu s percepcijom koju relevantna javnost ima o predmetnim znakovima i proizvodima ili uslugama, uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju, osobito međuovisnost sličnosti znakova i one obuhvaćenih proizvoda ili usluga [vidjeti presudu od 29. rujna 1998., Canon, C‑39/97, Zb., EU:C:1998:442, t. 16., 17. i 29. i navedenu sudsku praksu, te presudu GIORGIO BEVERLY HILLS, t. 38., supra, EU:T:2003:199, t. 30. do 33. i navedenu sudsku praksu].
            [ omissis ]
            70. Nadalje, pod relevantne čimbenike navedene u točki 68. ove presude može se eventualno uzeti u obzir supostojanje dvaju žigova na tržištu, s obzirom na to da je sudskom praksom priznato da ono kod relevantne javnosti može, zajedno s drugim elementima, umanjiti vjerojatnost dovođenja u zabludu između tih žigova (presuda od 3. rujna 2009., Aceites del Sur‑Coosur/Koipe, C‑498/07 P, Zb., EU:C:2009:503, t. 82.; vidjeti također, u tom smislu i per analogiam , presudu od 22. rujna 2011., Budějovický Budvar, C‑482/09, Zb., EU:C:2011:605, t. 75. do 82.).
            71. U predmetnom je slučaju žalbeno vijeće, u točki 44. pobijane odluke, navelo da raniji žig ima originalni razlikovni karakter srednjeg stupnja. Imajući u vidu sličnost predmetnih proizvoda i suprotstavljenih žigova, ono je u točki 51. navedene odluke zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova. Ono je u okviru svoje ocjene odbilo argument koji se temelji na mirnom supostojanju navedenih žigova u Njemačkoj.
            72. Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da nije u dovoljnoj mjeri dokazalo da kod relevantne javnosti postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova. On smatra da ih potrošač može jasno razlikovati. Također u bitnom navodi da je žalbeno vijeće pogrešno odbilo njegov argument koji se temelji na tome da u Njemačkoj mirno supostoje raniji i osporeni žig, s obzirom na to da on tamo od 1983. stavlja u promet vina pod španjolskim verbalnim žigom VIÑA ALBERDI.
            [ omissis ]
            77. Konačno, u točki 39. pobijane odluke žalbeno je vijeće naglasilo da je prihvatilo „zaključke Odjela za poništaje prema kojima nije [bilo] utvrđeno da se dokazano supostojanje temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu [i da] u svakom slučaju elementi koji su dostavljeni kao dokaz ne dokazuju da je supostojanje dvaju znakova uzajamno priznato kao ni to da je njemačka javnost naučila i da dobro zna da suprotstavljeni žigovi jasno označavaju različita trgovačka porijekla“.
            78. Protiv takve analize tužitelj ističe da je nemoguće pribaviti dokaz o mirnom supostojanju dvaju žigova koji se temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu između navedenih žigova. U bitnom, on smatra da su elementi koji su izloženi u postupku dostatni za dokazivanje mirnog supostojanja španjolskog žiga VIÑA ALBERDI i ranijeg žiga koji je u Njemačkoj istaknut u potporu zahtjevu za proglašenje žiga ništavim.
            79. U odnosu na tužiteljev argument o tome da je nemoguće dokazati mirno supostojanje dvaju žigova, dokaz čega se temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu između navedenih žigova, njega valja odmah odbiti.
            80. Iako je točno da je na nositelju osporavanog žiga da u postupku pred OHIM‑om, u kojemu se raspravlja o relativnim razlozima za odbijanje, dokaže da se navedeno supostojanje temelji na tome da kod relevantne javnosti ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između žiga za koji je podnesena prijava za registraciju i ranijeg žiga na kojemu se temelji zahtjev za proglašenje žiga ništavim [vidjeti u tom smislu presude od 11. svibnja 2005., Grupo Sada/OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Zb., EU:T:2005:169, t. 86. i od 10. travnja 2013., Höganäs/OHIM – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, EU:T:2013:160, t. 48.], on može to dokazivati na način da dostavi jedan niz indicija u tom smislu. U tom su pogledu od posebne važnosti elementi koji potvrđuju da relevantna javnost poznaje svaki pojedini predmetni žig prije datuma podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga [vidjeti u tom smislu i per analogiam  gore navedenu presudu GRUPO SADA, EU:T:2005:169, t. 89. i presudu od 25. svibnja 2005., TeleTech Holdings/OHIM – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES), T‑288/03, Zb., EU:T:2005:177, t. 100.]. Osim toga, budući da iz sudske prakse proizlazi da supostojanje dvaju žigova može utjecati na percepciju relevantnog potrošača ako je dovoljno dugo trajalo [vidjeti u tom smislu presudu od 1. ožujka 2005., Fusco/OHIM – Fusco International (ENZO FUSCO), T‑185/03, Zb., EU:T:2005:73, t. 64. i gore navedenu presudu ASTALOY, EU:T:2013:160, t. 47.], trajanje supostojanja također predstavlja bitan element.
            81. Valja nadalje istaknuti da svaki argument koji se temelji na supostojanju pretpostavlja da je dokazana, s jedne strane, istovjetnost ranijih i suprotstavljenih žigova (vidjeti u tom smislu presudu GRUPO SADA, t. 80. supra , EU:T:2005:169, t. 86. i 88.) i, s druge srane, stvarna uporaba žiga za koji je tužitelj podnio prijavu za registraciju na relevantnom području [presuda od 21. travnja 2005., PepsiCo/OHIM – Intersnack Knabber‑Gebäck (RUFFLES), T‑269/02, Zb., EU:T:2005:138, t. 23. do 25.].
            82. Osim toga, s obzirom na to da se u obzir može uzeti samo mirno supostojanje predmetnih žigova, postojanje spora između nositeljâ ranijih žigova sprječava da se utvrdi supostojanje [vidjeti u tom smislu presudu ARTHUR ET FELICIE, t. 15. supra , EU:T:2005:420, t. 64. i presudu od 8. prosinca 2005., Castellblanch/OHIM – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), T‑29/04, Zb., EU:T:2005:438, t. 74.].
            83. S obzirom na ta razmatranja valja provjeriti je li žalbeno vijeće moglo pravilno prihvatiti analizu Odjela za poništaje i odbiti tužiteljev argument koji se temelji na tome da u Njemačkoj supostoje španjolski žig VIÑA ALBERDI i raniji žig koji je istaknut u potporu zahtjevu za proglašenje žiga ništavim.
            84. Valja utvrditi da elementi koje je tužitelj istaknuo u postupku pred OHIM‑om nisu dostatni kao dokaz toga da relevantna javnost poznaje španjolski žig VIÑA ALBERDI, što bi smanjilo vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova.
            85. U tom pogledu valja podsjetiti da je relevantna javnost definirana u točki 23. ove presude kao široka njemačka javnost.
            86. Međutim, iako tužitelj dokazuje izvoz vina u Njemačku pod španjolskim žigom VIÑA ALBERDI u razdoblju od 1983. do datuma podnošenja prijave žiga Zajednice, iz toga proizlazi da su takvi izvozi uvijek bili relativno ograničeni kada je riječ o količini, i to između 6.000 i 28.000 boca godišnje za čitavo njemačko tržište.
            87. Nadalje, iako je tužitelj dostavio brojne novinske članke i prospekte koji su se odnosili na vina koja su bila stavljena u promet pod španjolskim žigom VIÑA ALBERDI, samo su dva od tih dokumenata bila objavljena u Njemačkoj i sadržavala vrlo ograničene navode o predmetnim vinima.
            88. Konačno, u odnosu na potvrde koje su dostavili njemački uvoznici vina koje je tužitelj stavio u promet, valja naglasiti da, iako je u njima potvrđeno da je „[kako za] uvoznika [tako i za] njegove klijente“ španjolski žig VIÑA ALBERDI „poznati žig koji obilježava kvalitetno španjolsko vino koje sadrži zaštićenu oznaku izvornosti Rioja“, takve potvrde u biti mogu dokazati da je predmetni žig poznat uvoznicima koji su izdali navedene potvrde, ali ne i širokoj njemačkoj javnosti.
            89. U tim je okolnostima žalbeno vijeće osnovano odbilo tužiteljev argument koji se temelji na tome da u Njemačkoj mirno supostoje suprotstavljeni žigovi.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Društvu La Rioja Alta, SA nalaže se snošenje troškova.

    ---documentbreak---

         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      30. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak za proglašenje žiga ništavim — Verbalni žig Zajednice VIÑA ALBERDI — Raniji figurativni nacionalni žig VILLA ALBERTI — Relativni razlozi za odbijanje — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Izostanak supostojanja žigova — Vjerojatnost dovođenja u zabludu“
      U predmetu T‑489/13,

         La Rioja Alta, SA, sa sjedištem u Haru (Španjolska), koju zastupa F. Pérez Álvarez, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajn) (OHIM), koji zastupa Ó. Mondéjar Ortuño, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga strana u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a je bila:

         Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG, sa sjedištem u Essenu (Njemačka),
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 9. srpnja 2013. (predmet R 1190/2011‑4), koja se odnosi na postupak za proglašenje žiga ništavim između društava Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG i La Rioja Alta, SA,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Prek (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz, suci,
      tajnik: I. Drăgan, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 16. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 28. ožujka 2014.,
      nakon rasprave održane 14. siječnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         Okolnosti spora

               1

               Dana 3. lipnja 2003. tužitelj, društvo La Rioja Alta, SA, podnio je prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice, kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)].

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju jest verbalni znak VIÑA ALBERDI.

               3

               Dana 26. studenoga 2004. znak je registriran kao žig Zajednice pod brojem 3189065.

               4

               Proizvodi za koje je osporavani žig registriran pripadaju razredu 33 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te odgovaraju sljedećem opisu: „alkoholna pića (osim piva)“.

               5

               Dana 5. studenoga 2009. druga strana u postupku pred OHIM‑om, društvo Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG, podnijela je OHIM‑u zahtjev za djelomično proglašavanje spornog žiga ništavim na temelju članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe u odnosu na proizvode navedene u točki 4. ove presude.

               6

               U potporu svojem zahtjevu za proglašenje žiga ništavim društvo Aldi Einkauf pozvalo se na raniji figurativni njemački žig br. 2056141, koji je registriran 7. veljače 1994. i obnovljen do 30. rujna 2012., a koji je prikazan ovako:

               7

               Raniji je žig bio registriran za proizvode iz razreda 33 koji odgovara sljedećem opisu: „vina iz Italije“.

               8

               Odlukom od 11. travnja 2011. Odjel za poništaje prihvatio je zahtjev za proglašenje osporavanog žiga ništavim.

               9

               Dana 6. lipnja 2011. tužitelj je protiv odluke Odjela za poništaje podnio žalbu OHIM‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009. U okviru tog postupka tužitelj je 5. kolovoza 2011. zatražio da se „vina iz Italije“ isključe iz popisa proizvoda koji pripadaju razredu 33 na koje se odnosi osporavani žig.

               10

               Odlukom od 9. srpnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je tužiteljevu žalbu. Ono je:

                        —

                        zaključilo da se ograničenje koje je tužitelj zatražio u odnosu na proizvode koji su označeni osporavanim žigom valja ocijeniti u smislu odricanja iz članka 50. Uredbe br. 207/2009 te da je stoga valjano;

                        —

                        smatralo da je dostavljen dokaz o uporabi ranijeg žiga u odnosu na „vina iz Italije” te je odbilo tužiteljevu argumentaciju koja se odnosila na to da je uporaba bila dokazana samo za neke oznake izvornosti;

                        —

                        navelo da relevantnu javnost čini široka njemačka javnost koja prilikom kupnje predmetnih proizvoda ima srednji stupanj pažnje;

                        —

                        procijenilo da između predmetnih proizvoda postoji visoki stupanj sličnosti, ako ne i istovjetnost, s obzirom na to da osporavani žig isključuje „vina iz Italije”, ali ne i druga vina;

                        —

                        utvrdilo da između suprotstavljenih žigova postoji barem određen stupanj vizualne sličnosti i srednji stupanj fonetske sličnosti, dok ne postoji konceptualna sličnost;

                        —

                        navelo da raniji žig ima srednji razlikovni karakter;

                        —

                        zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

         Zahtjevi stranaka

               11

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        proglasi osporavani žig valjanim;

                        —

                        naloži OHIM‑u i drugoj stranci u sporu snošenje troškova ovog postupka.

               12

               Tužitelj je na raspravi povukao drugu točku svog tužbenog zahtjeva, što je Opći sud uzeo u obzir.

               13

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         [omissis]

         Meritum

         [omissis]

      Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) i članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009

         [omissis]

      – O vjerojatnosti dovođenja u zabludu

               68

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, opasnost da bi javnost mogla povjerovati da predmetni proizvodi ili usluge potječu od istog poduzetnika ili od poduzetnika koji su gospodarski povezani predstavlja vjerojatnost dovođenja u zabludu. Prema toj sudskoj praksi, vjerojatnost dovođenja u zabludu treba se procjenjivati općenito, u skladu s percepcijom koju relevantna javnost ima o predmetnim znakovima i proizvodima ili uslugama, uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju, osobito međuovisnost sličnosti znakova i one obuhvaćenih proizvoda ili usluga [vidjeti presudu od 29. rujna 1998., Canon, C‑39/97, Zb., EU:C:1998:442, t. 16., 17. i 29. i navedenu sudsku praksu, te presudu GIORGIO BEVERLY HILLS, t. 38., supra, EU:T:2003:199, t. 30. do 33. i navedenu sudsku praksu].

                  [omissis]

               70

               Nadalje, pod relevantne čimbenike navedene u točki 68. ove presude može se eventualno uzeti u obzir supostojanje dvaju žigova na tržištu, s obzirom na to da je sudskom praksom priznato da ono kod relevantne javnosti može, zajedno s drugim elementima, umanjiti vjerojatnost dovođenja u zabludu između tih žigova (presuda od 3. rujna 2009., Aceites del Sur‑Coosur/Koipe, C‑498/07 P, Zb., EU:C:2009:503, t. 82.; vidjeti također, u tom smislu i per analogiam, presudu od 22. rujna 2011., Budějovický Budvar, C‑482/09, Zb., EU:C:2011:605, t. 75. do 82.).

               71

               U predmetnom je slučaju žalbeno vijeće, u točki 44. pobijane odluke, navelo da raniji žig ima originalni razlikovni karakter srednjeg stupnja. Imajući u vidu sličnost predmetnih proizvoda i suprotstavljenih žigova, ono je u točki 51. navedene odluke zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova. Ono je u okviru svoje ocjene odbilo argument koji se temelji na mirnom supostojanju navedenih žigova u Njemačkoj.

               72

               Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da nije u dovoljnoj mjeri dokazalo da kod relevantne javnosti postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova. On smatra da ih potrošač može jasno razlikovati. Također u bitnom navodi da je žalbeno vijeće pogrešno odbilo njegov argument koji se temelji na tome da u Njemačkoj mirno supostoje raniji i osporeni žig, s obzirom na to da on tamo od 1983. stavlja u promet vina pod španjolskim verbalnim žigom VIÑA ALBERDI.

                  [omissis]

               77

               Konačno, u točki 39. pobijane odluke žalbeno je vijeće naglasilo da je prihvatilo „zaključke Odjela za poništaje prema kojima nije [bilo] utvrđeno da se dokazano supostojanje temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu [i da] u svakom slučaju elementi koji su dostavljeni kao dokaz ne dokazuju da je supostojanje dvaju znakova uzajamno priznato kao ni to da je njemačka javnost naučila i da dobro zna da suprotstavljeni žigovi jasno označavaju različita trgovačka porijekla“.

               78

               Protiv takve analize tužitelj ističe da je nemoguće pribaviti dokaz o mirnom supostojanju dvaju žigova koji se temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu između navedenih žigova. U bitnom, on smatra da su elementi koji su izloženi u postupku dostatni za dokazivanje mirnog supostojanja španjolskog žiga VIÑA ALBERDI i ranijeg žiga koji je u Njemačkoj istaknut u potporu zahtjevu za proglašenje žiga ništavim.

               79

               U odnosu na tužiteljev argument o tome da je nemoguće dokazati mirno supostojanje dvaju žigova, dokaz čega se temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu između navedenih žigova, njega valja odmah odbiti.

               80

               Iako je točno da je na nositelju osporavanog žiga da u postupku pred OHIM‑om, u kojemu se raspravlja o relativnim razlozima za odbijanje, dokaže da se navedeno supostojanje temelji na tome da kod relevantne javnosti ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između žiga za koji je podnesena prijava za registraciju i ranijeg žiga na kojemu se temelji zahtjev za proglašenje žiga ništavim [vidjeti u tom smislu presude od 11. svibnja 2005., Grupo Sada/OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Zb., EU:T:2005:169, t. 86. i od 10. travnja 2013., Höganäs/OHIM – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, EU:T:2013:160, t. 48.], on može to dokazivati na način da dostavi jedan niz indicija u tom smislu. U tom su pogledu od posebne važnosti elementi koji potvrđuju da relevantna javnost poznaje svaki pojedini predmetni žig prije datuma podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga [vidjeti u tom smislu i per analogiam gore navedenu presudu GRUPO SADA, EU:T:2005:169, t. 89. i presudu od 25. svibnja 2005., TeleTech Holdings/OHIM – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES), T‑288/03, Zb., EU:T:2005:177, t. 100.]. Osim toga, budući da iz sudske prakse proizlazi da supostojanje dvaju žigova može utjecati na percepciju relevantnog potrošača ako je dovoljno dugo trajalo [vidjeti u tom smislu presudu od 1. ožujka 2005., Fusco/OHIM – Fusco International (ENZO FUSCO), T‑185/03, Zb., EU:T:2005:73, t. 64. i gore navedenu presudu ASTALOY, EU:T:2013:160, t. 47.], trajanje supostojanja također predstavlja bitan element.

               81

               Valja nadalje istaknuti da svaki argument koji se temelji na supostojanju pretpostavlja da je dokazana, s jedne strane, istovjetnost ranijih i suprotstavljenih žigova (vidjeti u tom smislu presudu GRUPO SADA, t. 80. supra, EU:T:2005:169, t. 86. i 88.) i, s druge srane, stvarna uporaba žiga za koji je tužitelj podnio prijavu za registraciju na relevantnom području [presuda od 21. travnja 2005., PepsiCo/OHIM – Intersnack Knabber‑Gebäck (RUFFLES), T‑269/02, Zb., EU:T:2005:138, t. 23. do 25.].

               82

               Osim toga, s obzirom na to da se u obzir može uzeti samo mirno supostojanje predmetnih žigova, postojanje spora između nositeljâ ranijih žigova sprječava da se utvrdi supostojanje [vidjeti u tom smislu presudu ARTHUR ET FELICIE, t. 15. supra, EU:T:2005:420, t. 64. i presudu od 8. prosinca 2005., Castellblanch/OHIM – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), T‑29/04, Zb., EU:T:2005:438, t. 74.].

               83

               S obzirom na ta razmatranja valja provjeriti je li žalbeno vijeće moglo pravilno prihvatiti analizu Odjela za poništaje i odbiti tužiteljev argument koji se temelji na tome da u Njemačkoj supostoje španjolski žig VIÑA ALBERDI i raniji žig koji je istaknut u potporu zahtjevu za proglašenje žiga ništavim.

               84

               Valja utvrditi da elementi koje je tužitelj istaknuo u postupku pred OHIM‑om nisu dostatni kao dokaz toga da relevantna javnost poznaje španjolski žig VIÑA ALBERDI, što bi smanjilo vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova.

               85

               U tom pogledu valja podsjetiti da je relevantna javnost definirana u točki 23. ove presude kao široka njemačka javnost.

               86

               Međutim, iako tužitelj dokazuje izvoz vina u Njemačku pod španjolskim žigom VIÑA ALBERDI u razdoblju od 1983. do datuma podnošenja prijave žiga Zajednice, iz toga proizlazi da su takvi izvozi uvijek bili relativno ograničeni kada je riječ o količini, i to između 6.000 i 28.000 boca godišnje za čitavo njemačko tržište.

               87

               Nadalje, iako je tužitelj dostavio brojne novinske članke i prospekte koji su se odnosili na vina koja su bila stavljena u promet pod španjolskim žigom VIÑA ALBERDI, samo su dva od tih dokumenata bila objavljena u Njemačkoj i sadržavala vrlo ograničene navode o predmetnim vinima.

               88

               Konačno, u odnosu na potvrde koje su dostavili njemački uvoznici vina koje je tužitelj stavio u promet, valja naglasiti da, iako je u njima potvrđeno da je „[kako za] uvoznika [tako i za] njegove klijente“ španjolski žig VIÑA ALBERDI „poznati žig koji obilježava kvalitetno španjolsko vino koje sadrži zaštićenu oznaku izvornosti Rioja“, takve potvrde u biti mogu dokazati da je predmetni žig poznat uvoznicima koji su izdali navedene potvrde, ali ne i širokoj njemačkoj javnosti.

               89

               U tim je okolnostima žalbeno vijeće osnovano odbilo tužiteljev argument koji se temelji na tome da u Njemačkoj mirno supostoje suprotstavljeni žigovi.

                  [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu La Rioja Alta, SA nalaže se snošenje troškova.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 30. lipnja 2015.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.