title: Presuda Suda (peto vijeće) od 25. srpnja 2018.#AY.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Županijski sud u Zagrebu.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Članak 1. stavak 2., članak 3. točka 2. i članak 4. točka 3. – Razlozi za neizvršenje – Obustava kaznene istrage – Načelo ne bis in idem – Tražena osoba koja je imala status svjedoka u ranijem postupku povodom istog djela – Izdavanje više europskih uhidbenih naloga protiv iste osobe.#Predmet C-268/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      25. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Članak 1. stavak 2., članak 3. točka 2. i članak 4. točka 3. – Razlozi za neizvršenje – Obustava kaznene istrage – Načelo ne bis in idem – Tražena osoba koja je imala status svjedoka u ranijem postupku povodom istog djela – Izdavanje više europskih uhidbenih naloga protiv iste osobe”
      U predmetu C-268/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Županijski sud u Zagrebu (Hrvatska), odlukom od 16. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 18. svibnja 2017., u postupku povodom izdavanja europskog uhidbenog naloga protiv

         AY,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. veljače 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu AY, L. Valković i G. Mikuličić, odvjetnici, M. Lester, QC, S. Abram i i P. FitzGerald, barristers te M. O’Kane, solicitor

               –

               za Ured za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta, T. Laptoš, V. Marušić i D. Hržina, agenti,

               –

               za hrvatsku vladu, T. Galli, u svojstvu agenta,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i O. Serdula, u svojstvu agenata,

               –

               za Irsku, M. Browne, L. Williams i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Mullan, BL,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i M. Tátrai, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenata,

               –

               za rumunjsku vladu, E. Gane, C.-M. Florescu i R.-M. Mangu, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, R. Troosters, M. Mataija i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2., članka 3. točke 2. i članka 4. točke 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2014., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka povodom izdavanja europskog uhidbenog naloga (u daljnjem tekstu: EUN) protiv osobe AY, mađarskog državljanina, od strane Županijskog suda u Zagrebu (Hrvatska).

         Pravni okvir

               3

               Člankom 1. Okvirne odluke 2002/584 propisano je:
               „1.   [EUN] je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
               2.   Države članice izvršavaju svaki [EUN] na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove okvirne odluke.
               3.   Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.”

               4

               Članak 2. te okvirne odluke, naslovljen „Područje primjene [EUN-a]”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   „[EUN] može biti izdan u slučajevima počinjenja djela za koja je, u skladu s pravom države članice koja ga izdaje, propisana najviša kazna zatvora ili oduzimanje slobode od najmanje 12 mjeseci ili za koja je izrečena kazna zatvora ili je izdan nalog za oduzimanje slobode od najmanje četiri mjeseca.
               2.   Sljedeća kaznena djela, ako su kažnjiva u skladu s pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog, propisanom najvišom kaznom zatvora ili oduzimanjem slobode od najmanje tri godine i ako su utvrđena pravom države koja izdaje uhidbeni nalog, u skladu s odredbama ove Okvirne odluke i bez provjere dvostruke kažnjivosti djela, predstavljaju razlog za predaju osobe na temelju [EUN-a]:
               [...]

                        –

                        korupcija

                  [...]”

               5

               U članku 3. navedene okvirne odluke, naslovljenom „Razlozi za obvezno neizvršavanje [EUN-a]”, određeno je:
               „Pravosudno tijelo države članice izvršenja (dalje u tekstu: ‚pravosudno tijelo izvršenja’) odbija izvršenje [EUN-a] u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        2.

                        ako je pravosudno tijelo izvršenja obaviješteno da je [u odnosu na traženu osobu donesena pravomoćna presuda] u nekoj državi članici za ista kaznena djela, pod uvjetom da je, u slučaju izricanja [kazne], ta kazna izdržana ili se trenutačno izdržava ili […] više ne može biti izvršena u skladu s pravom države članice u kojoj je […] izrečena;

                  [...]”

               6

               Člankom 4. Okvirne odluke, naslovljenim „Razlozi za moguće neizvršenje [EUN-a]”, određeno je:
               „Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje [EUN-a]:
               [...]

                        3.

                        ako su pravosudna tijela države članice izvršenja odustala od kaznenog progona zbog kaznenog djela zbog kojega je izdan europski uhidbeni nalog ili su odlučila obustaviti postupak, ili ako je traženoj osobi u nekoj državi članici zbog istih kaznenih djela izrečena pravomoćna presuda koja sprečava daljnji kazneni postupak;

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Protiv osobe AY, mađarskog državljanina i predsjednika uprave jednog mađarskog trgovačkog društva, u Hrvatskoj je 31. ožujka 2014. podignuta optužnica za kazneno djelo davanja mita. U optužnici Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta osobi AY stavlja se na teret da je nezakonito osigurala isplatu znatnog novčanog iznosa visokom hrvatskom državnom dužnosniku, u zamjenu za sklapanje ugovora.

               8

               Istraga protiv osobe AY pokrenuta je u Hrvatskoj 10. lipnja 2011. Nakon izdavanja naloga o provođenju te istrage, od nadležnog mađarskog tijela zatražena je međunarodna pravna pomoć u obliku ispitivanja osobe AY u svojstvu osumnjičenika te uručenja istoj sudskog poziva za ispitivanje.

               9

               Hrvatska su tijela u više navrata, upućivanjem zamolnica, ponovila taj zahtjev. Međutim, Mađarska tom zahtjevu nije udovoljila, s obrazloženjem da bi njegovo izvršenje moglo ugroziti mađarske nacionalne interese. Slijedom toga, u prosincu 2012. hrvatska je istraga prekinuta.

               10

               Međutim, na temelju podataka dobivenih od hrvatskih tijela, mađarski Glavni državni odvjetnik pokrenuo je 14. srpnja 2011. istragu zbog postojanja osnovane sumnje da je počinjeno kazneno djelo davanja mita na međunarodnoj razini, u skladu s mađarskim Kaznenim zakonikom. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je ta istraga obustavljena odlukom mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage od 20. siječnja 2012., s obrazloženjem da počinjene radnje ne čine kazneno djelo u skladu s mađarskim pravom.

               11

               Ta istraga nije bila pokrenuta protiv osobe AY kao osumnjičenika, nego samo u odnosu na kazneno djelo o kojem je riječ, protiv nepoznatog počinitelja. U tom je kontekstu AY ispitan samo u svojstvu svjedoka. Usto, visoki hrvatski državni dužnosnik kojemu je novac isplaćen nije ispitan.

               12

               Dana 1. listopada 2013., nakon pristupanja Republike Hrvatske Europskoj uniji i u vrijeme kada sudski kazneni postupak u Hrvatskoj još nije bio pokrenut, Ured za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta izdao je EUN protiv osobe AY.

               13

               Odlukom od 7. listopada 2013. Fővárosi Törvényszék (Sud u Budimpešti, Mađarska) odbio je izvršiti taj EUN, s obrazloženjem da iz dostupnih podataka proizlazi da je u Mađarskoj u odnosu na isto djelo kao što je ono na kojem se temelji EUN već bio vođen kazneni postupak koji je obustavljen.

               14

               Nakon što je Mađarska odbila izvršiti EUN, AY je zatečen u Njemačkoj i u Austriji, ali su te dvije države članice izdale očitovanje da su odlučile ne postupiti po međunarodnoj tjeralici Interpola, s obzirom na to da bi se tim postupanjem moglo povrijediti načelo ne bis in idem. Slijedom toga, tajništvo Interpola odlučilo je izbrisati međunarodnu tjeralicu protiv osobe AY te je donijelo odluku da Hrvatskoj nije dopušteno koristiti se Interpolovim kanalima u vezi s osobom AY, zbog postojanja rizika povrede načela ne bis in idem i zbog razloga nacionalne sigurnosti na koje se pozvala Mađarska.

               15

               Nakon potvrđivanja optužnice protiv osobe AY u Hrvatskoj, 15. prosinca 2015. izdan je novi EUN, ovoga puta od strane suda koji je uputio zahtjev (izvanraspravno vijeće suda koji je uputio zahtjev, Odjel za EUN), ali taj nalog Mađarska nikad nije izvršila.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev je 27. siječnja 2017. nadležnim mađarskim pravosudnim tijelima ponovno uputio EUN. U vezi s time taj je sud pojasnio da je, s obzirom na to da je pred njime pokrenut sudski kazneni postupak protiv osobe AY, a EUN je prvotno izdalo Državno odvjetništvo u stadiju koji prethodi pokretanju tog postupka, u državi članici izdavanja došlo do promjene okolnosti.

               17

               Budući da je od slanja tog drugog EUN-a prošlo 60 dana a da nadležna tijela države članice izvršenja nisu odgovorila, sud koji je uputio zahtjev obratio se hrvatskom članu Eurojusta. Taj sud navodi da mu je taj član, nakon izvršenog posredovanja, proslijedio očitovanje nadležnog mađarskog tijela u kojem se navodi da ono smatra da nije dužno postupiti po izdanom EUN-u o kojemu je već odlučilo tijekom istražnog postupka u Hrvatskoj. Slijedom toga, nije dužno ni poštovati rokove za postupanje predviđene Okvirnom odlukom 2002/584. Također je navedeno da u Mađarskoj ne postoji pravna mogućnost za uhićenje osobe AY niti za provođenje novog postupka izvršenja drugog EUN-a izdanog u Hrvatskoj 15. prosinca 2015. Istovjetno očitovanje nadležnog mađarskog tijela dostavljeno je sudu koji je uputio zahtjev 4. travnja 2017.

               18

               U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev, s jedne strane, iznosi svoje dvojbe o tumačenju razloga za neizvršenje EUN-a predviđenih u članku 3. točki 2. i članku 4. točki 3. Okvirne odluke 2002/584. Naime, taj sud smatra da predmet EUN-a čini tražena osoba, slijedom čega se odluka koja se ističe kao razlog za neizvršenje EUN-a mora odnositi na traženu osobu u svojstvu osumnjičenika ili okrivljenika. Kad je tražena osoba tijekom postupka u kojemu je donesena ta odluka ispitana u svojstvu svjedoka, to ne može biti osnova za odbijanje izvršenja EUN-a. Slijedom navedenog, odluka o obustavi istrage u Mađarskoj koja se nije vodila protiv osobe AY ne može opravdati odbijanje predaje.

               19

               Taj sud, s druge strane, smatra potrebnim obratiti se Sudu kako bi saznao koje su obveze države članice izvršenja kad su različita nadležna pravosudna tijela u nekoliko navrata izdala EUN, u stadijima prije i nakon pokretanja sudskog kaznenog postupka.

               20

               U tim je okolnostima Županijski sud u Zagrebu (Hrvatska) odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim pitanjima:

                        „1.

                        Treba li članak 4. točku 3. Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da se odustanak od kaznenog progona zbog kaznenog djela zbog kojeg je izdan [EUN] ili obustava postupka odnosi samo na djelo zbog kojeg je izdan [EUN] ili pak tu odredbu valja razumjeti na način da se takva odluka mora odnositi i na traženu osobu u svojstvu osumnjičenika/okrivljenika u tim postupcima?

                        2.

                        Može li država članica odbiti izvršenje izdanog [EUN-a] na temelju članka 4. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 jer je u drugoj državi članici pravosudno tijelo odustalo od kaznenog progona zbog kaznenog djela zbog kojeg je izdan [EUN] ili je odlučilo obustaviti postupak, u kojim postupcima tražena osoba nije imala svojstvo osumnjičenika/okrivljenika, već svjedoka?

                        3.

                        Može li odluka o obustavi istrage, a u kojem postupku tražena osoba nije imala svojstvo osumnjičenika, već je ispitana u svojstvu svjedoka, biti razlog drugih država članica za nepostupanje po izdanom [EUN-u], na temelju članka 3. točke 2. Okvirne odluke 2002/584?

                        4.

                        U kakvom su međusobnom odnosu obligatoran razlog odbijanja predaje iz članka 3. točke 2. Okvirne odluke – ‚ako je pravosudno tijelo izvršenja obaviješteno da je [u odnosu na traženu osobu donesena pravomoćna presuda] u nekoj državi članici za ista kaznena djela’ – i fakultativan razlog odbijanja predaje iz članka 4. točke 3. Okvirne odluke – ‚ako je traženoj osobi u nekoj državi članici zbog istih kaznenih djela izrečena pravomoćna presuda koja sprečava daljnji kazneni postupak’?

                        5.

                        Treba li članak 1. stavak 2. Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da je država izvršenja dužna donijeti odluku o svakom [EUN-u] koji joj je poslan, pa i ukoliko je već o prethodno izdanom [EUN-u] od strane drugog pravosudnog tijela rješavala protiv iste tražene osobe u istom kaznenom postupku, a novi [EUN] je izdan zbog izmijenjenih okolnosti u državi izdavanja [EUN-a] (potvrđena optužnica – početak kaznenog postupka, viši spoznajni standard, novo nadležno pravosudno tijelo/sud)?”

         Postupak pred Sudom

               21

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku iz članka 107. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu taj je sud osobito pojasnio da postoji mogućnost uhićenja tražene osobe te da je protiv nje određen istražni zatvor.

               22

               Peto vijeće je 1. lipnja 2017., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što je saslušalo nezavisnog odvjetnika, odlučilo ne prihvatiti taj zahtjev. Međutim, s obzirom na okolnosti glavnog postupka, predsjednik Suda je odlukom od 9. lipnja 2017. ovom predmetu dodijelio prednost pri odlučivanju, u skladu s člankom 53. stavkom 3. Poslovnika.

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               23

               AY osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku zbog toga što odgovori na postavljena pitanja nisu relevantni za postupak koji se vodi protiv njega u Hrvatskoj u odsutnosti. Upućena pitanja odnose se na to jesu li ostale države članice bile i jesu li obvezne izvršiti prvi i drugi EUN koji su izdani protiv njega. Međutim, odgovori na ta pitanja sudu koji je uputio zahtjev nisu potrebni kako bi mogao donijeti odluku o optužbi.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru njegove suradnje s nacionalnim sudovima uspostavljene člankom 267. UFEU-a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koju će donijeti da, s obzirom na posebnosti predmeta, ocijeni kako je li mu za donošenje odluke potrebna prethodna odluka tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 12. listopada 2017., Sleutjes, C-278/16, EU:C:2017:757, t. 21. i navedena sudska praksa).

               25

               Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ni predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na pitanja koja su mu upućena (vidjeti presudu od 12. listopada 2017., Sleutjes, C-278/16, EU:C:2017:757, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               26

               U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi na očit način da situacija u ovom predmetu odgovara jednom od tih slučajeva. Naime, pred sudom koji je uputio zahtjev trenutačno su u tijeku dva različita postupka koji se odnose na osobu AY, odnosno kazneni postupak u odsutnosti pred raspravnim vijećem toga suda i postupak povodom izdavanja EUN-a pred izvanraspravnim vijećem. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru potonjeg postupka.

               27

               U vezi s time, sud koji je uputio zahtjev navodi da se obraća Sudu kako bi na temelju odgovora na postavljena pitanja mogao donijeti odluku o povlačenju EUN-a izdanog protiv osobe AY. Slijedom navedenog, ne može se tvrditi da postavljena pitanja nemaju nikakve veze s činjeničnim stanjem ni predmetom postupka koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev kao ni da je problem hipotetske naravi.

               28

               U svakom slučaju, dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku ne može se dovesti u pitanje okolnošću da se postavljena pitanja odnose na obveze pravosudnog tijela izvršenja, dok je sud koji je uputio zahtjev pravosudno tijelo izdavanja EUN-a. Naime, posljedica izdavanja EUN-a je moguće uhićenje tražene osobe i stoga zadiranje u njezinu osobnu slobodu. Inače, Sud je presudio da je, kad je riječ o postupku koji se odnosi na EUN, jamstvo temeljnih prava prije svega odgovornost države članice izdavanja (presuda od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C-367/16, EU:C:2018:27, t. 50.).

               29

               Slijedom toga, kako bi se zajamčila ta prava – što pravosudno tijelo može navesti da donese odluku o povlačenju EUN-a koji je izdalo – važno je da to tijelo ima mogućnost obraćanja Sudu u prethodnom postupku.

               30

               Stoga valja istaknuti da u glavnom postupku održavanje na snazi EUN-a o kojem je riječ ili donošenje odluke o njegovu povlačenju ovisi o tome treba li Okvirnu odluku 2002/584 tumačiti na način da pravosudno tijelo države članice izvršenja u okolnostima poput onih o kojima je riječ u ovom predmetu može odnosno da je, ovisno o slučaju, dužno ne donijeti odluku o EUN-u koji mu je poslan ili ga odbiti izvršiti.

               31

               Slijedom toga, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

         O prethodnim pitanjima

            Peto pitanje

               32

               Svojim petim pitanjem koje valja razmotriti prije ostalih, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Okvirne odluke 2002/584/PUP tumačiti na način da je pravosudno tijelo države članice izvršenja dužno donijeti odluku o svakom EUN-u koji mu je poslan, čak i ako je u toj državi članici već odlučeno o prethodnom EUN-u koji se odnosio na istu osobu i isto djelo, ali je drugi europski uhidbeni nalog izdan samo zbog toga što je u državi članici izdavanja podignuta optužnica protiv tražene osobe.

               33

               Kao što to proizlazi iz teksta članka 1. stavka 2. Okvirne odluke 2002/584, države članice izvršavaju svaki EUN na temelju načela uzajamnog priznavanja, u skladu s odredbama Okvirne odluke. Pravosudna tijela izvršenja mogu dakle, osim u iznimnim okolnostima, odbiti izvršiti takav nalog samo u taksativno navedenim slučajevima neizvršenja predviđenima tom okvirnom odlukom, a izvršenje EUN-a smije se podvrgnuti samo uvjetima koji su u njoj iscrpno navedeni. Okvirnom odlukom tako su izričito navedeni razlozi za obvezno neizvršenje (članak 3.) i razlozi za moguće neizvršenje (članci 4. i 4.a) EUN-a (vidjeti presudu od 10. kolovoza 2017., Tupikas, C-270/17 PPU, EU:C:2017:628, t. 50. i 51.).

               34

               U tom pogledu, člankom 15. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584 predviđeno je da „[p]ravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana”. Također, člankom 17. stavcima 1. i 6. Okvirne odluke propisano je da se „[EUN] obrađuje [...] i izvršava kao žurni predmet” i da „[s]vako odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga mora biti obrazloženo”. Usto, člankom 22. Okvirne odluke propisano je da „[p]ravosudno tijelo izvršenja bez odlaganja obavještava pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog o odluci u vezi s djelovanjem koje treba poduzeti na temelju EUN-a”.

               35

               Slijedom navedenog, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 38. svojeg mišljenja, pravosudno tijelo koje ne odgovori na izdan EUN i stoga pravosudnom tijelu koje je izdalo nalog ne uputi nikakvu odluku povređuje svoje obveze iz spomenutih odredaba Okvirne odluke 2002/584.

               36

               Na peto pitanje stoga valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. Okvirne odluke 2002/584/PUP treba tumačiti na način da je pravosudno tijelo države članice izvršenja dužno donijeti odluku o svakom EUN-u koji mu je poslan, čak i ako je u toj državi članici već odlučeno o prethodnom EUN-u koji se odnosio na istu osobu i isto djelo, ali je drugi europski uhidbeni nalog izdan samo zbog toga što je u državi članici izdavanja podignuta optužnica protiv tražene osobe.

            Prvo do četvrtog pitanja

               37

               Svojim prvim, drugim, trećim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. točku 2. i članak 4. točku 3. Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da je radi odbijanja izvršenja EUN-a na temelju jedne od tih odredaba moguće pozvati se na odluku državnog odvjetništva, poput one mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se obustavlja istraga pokrenuta protiv nepoznatog počinitelja, u okviru koje je osoba protiv koje je izdan EUN ispitana samo u svojstvu svjedoka.

         O članku 3. točki 2. Okvirne odluke 2002/584

               38

               U članku 3. točki 2. Okvirne odluke navodi se razlog za obvezno neizvršenje u skladu s kojim pravosudno tijelo izvršenja odbija izvršenje EUN-a ako je obaviješteno da je u odnosu na traženu osobu donesena pravomoćna presuda u nekoj državi članici za ista kaznena djela, pod uvjetom da je, u slučaju izricanja kazne, ona izdržana ili se trenutačno izdržava ili više ne može biti izvršena u skladu s pravom države članice u kojoj je izrečena.

               39

               Cilj je te odredbe izbjeći da se osoba ponovno kazneno goni ili da joj se sudi u kaznenom postupku za isto djelo (presuda od 16. studenoga 2010., Mantello, C-261/09, EU:C:2010:683, t. 40.) te se njome odražava načelo ne bis in idem, priznato člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u skladu s kojim se nikome ne može ponovno suditi niti ga se može ponovno kazniti u kaznenom postupku za isto kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.

               40

               Jedan od uvjeta za odbijanje izvršenja EUN-a jest da je u odnosu na traženu osobu „donesena pravomoćna presuda”.

               41

               U vezi s time valja pojasniti da, iako se u tekstu članka 3. točke 2. Okvirne odluke 2002/584 upućuje na „presudu”, ta se odredba primjenjuje i na odluke tijela koje sudjeluje u provedbi kaznenog postupka u nacionalnom pravnom poretku o kojemu je riječ, kojima se pravomoćno obustavlja kazneni postupak u državi članici, iako u donošenju takvih odluka nije sudjelovao sud te nemaju oblik presude (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski, C-486/14, EU:C:2016:483, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, smatra se da je u odnosu na traženu osobu donesena pravomoćna presuda za isto djelo, u smislu članka 3. točke 2. Okvirne odluke 2002/584, ako je, nakon kaznenog postupka u širem smislu, progon pravomoćno okončan ili ako su pravosudna tijela države članice donijela odluku u skladu s kojom se okrivljenik pravomoćno oslobađa za djela koja su mu stavljena na teret (presuda od 16. studenoga 2010., Mantello, C-261/09, EU:C:2010:683, t. 45. i navedena sudska praksa).

               43

               Donošenje „pravomoćne presude” u smislu članka 3. točke 2. Okvirne odluke 2002/584 stoga pretpostavlja postojanje ranijeg kaznenog progona koji se vodio protiv tražene osobe (vidjeti u tom smislu presude od 16. studenoga 2010., Mantello, C-261/09, EU:C:2010:683, t. 46. i 47.; od 5. lipnja 2014., M, C-398/12, EU:C:2014:1057, t. 31. i 32. i od 29. lipnja 2016., Kossowski, C-486/14, EU:C:2016:483, t. 34. i 35.).

               44

               Usto, načelo ne bis in idem primjenjuje se samo na osobe u odnosu na koje je donesena pravomoćna presuda u državi članici (vidjeti presudu od 28. rujna 2006., Gasparini i dr., C-467/04, EU:C:2006:610, t. 37.). Suprotno tomu, ono se ne primjenjuje na osobe koje su samo ispitane u okviru kaznene istrage, poput svjedoka.

               45

               U ovom slučaju, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se istraga koja se u Mađarskoj vodila nakon zaprimanja hrvatske zamolnice, koja je obustavljena odlukom mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage od 20. siječnja 2012., vodila protiv nepoznatog počinitelja. Ona se nije vodila protiv osobe AY u svojstvu osumnjičenika ni okrivljenika, s obzirom na to da su mađarska tijela tu osobu ispitala samo u svojstvu svjedoka. Slijedom toga, s obzirom na to da se kazneni postupak nije vodio protiv osobe AY, ne može se smatrati da je u odnosu na nju donesena pravomoćna presuda, u smislu članka 3. točke 2. Okvirne odluke 2002/584.

               46

               Radi odbijanja izvršenja EUN-a na temelju članka 3. točke 2. Okvirne odluke 2002/584 nije stoga moguće pozvati se na odluku državnog odvjetništva, poput one mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se obustavlja istraga u okviru koje je osoba protiv koje je izdan EUN ispitana samo u svojstvu svjedoka.

         O članku 4. točki 3. Okvirne odluke 2002/584

               47

               U članku 4. točki 3. Okvirne odluke 2002/584 navode se tri razloga za moguće neizvršenje.

               48

               U skladu s prvim razlogom za neizvršenje, predviđenim člankom 4. točkom 3. te okvirne odluke, pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje EUN-a ako su pravosudna tijela države članice izvršenja odustala od kaznenog progona zbog kaznenog djela zbog kojega je izdan EUN.

               49

               Međutim, predmet odluke mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage o kojoj je riječ u glavnom postupku nije odustanak od kaznenog progona, slijedom čega taj razlog za neizvršenje nije relevantan u okolnostima poput onih o kojima je riječ u ovom slučaju.

               50

               U skladu s drugim razlogom za neizvršenje, predviđenim člankom 4. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, izvršenje EUN-a može se odbiti ako su pravosudna tijela države članice izvršenja odlučila obustaviti postupak zbog kaznenog djela zbog kojega je izdan EUN.

               51

               U vezi s time, valja istaknuti da se prvi dio članka 4. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, u kojemu se navodi taj razlog za neizvršenje, odnosi samo na „kazneno djelo zbog kojega je izdan EUN”, a ne na traženu osobu.

               52

               Valja podsjetiti i na to da, s obzirom na to da je odbijanje izvršenja EUN-a iznimka, razloge za neizvršenje takvog naloga treba usko tumačiti (vidjeti presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C-367/16, EU:C:2018:27, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Kao što je to navela Komisija, tumačenje u skladu s kojim bi se na temelju drugog razloga za neizvršenje iz članka 4. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 izvršenje EUN-a moglo odbiti kad se nalog odnosi na isto djelo kao ono u odnosu na koje je već donesena ranija odluka, neovisno o identitetu osobe protiv koje se vodio postupak, bilo bi nedvojbeno preširoko te bi se time stvorio rizik izbjegavanja obveze izvršenja EUN-a.

               54

               Naime, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. te okvirne odluke, EUN je sudska odluka čiji je cilj uhićenje i predaja tražene osobe. EUN se stoga ne izdaje samo u odnosu na kazneno djelo, nego neizbježno i u odnosu na određenu osobu.

               55

               Usto, cilj tog razloga za neizvršenje nije zaštititi osobu od mogućnosti da se protiv nje vode uzastopne istrage za isto djelo u više država članica (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski, C-486/14, EU:C:2016:483, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Naime, Okvirna odluka 2002/584 donesena je u kontekstu područja slobode, sigurnosti i pravde, na kojem je osigurano slobodno kretanje osoba zajedno s odgovarajućim mjerama u pogledu, među ostalim, sprečavanja i suzbijanja kriminaliteta (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski, C-486/14, EU:C:2016:483, t. 46.).

               57

               Slijedom toga, drugi razlog za neizvršenje predviđen člankom 4. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti s obzirom na potrebu promicanja sprečavanja i suzbijanja kriminaliteta (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski, C-486/14, EU:C:2016:483, t. 47.)

               58

               Valja pak utvrditi da, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u ovom slučaju, u kojima je, s jedne strane, istraga vođena protiv nepoznatog počinitelja, a ne protiv tražene osobe protiv koje je izdan EUN i, s druge strane, odluka o obustavi te istrage nije donesena u odnosu na tu osobu, nije postojala uključenost te osobe u kazneni postupak u širem smislu, o kojem je riječ u prvom dijelu članka 4. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, koja bi opravdavala odbijanje izvršenja EUN-a.

               59

               Takvo tumačenje potvrđuje i povijest nastanka Okvirne odluke 2002/584 s obzirom na to da iz prvotnog prijedloga Komisije (COM (2001) 522 final, str. 18.) proizlazi da je prvi dio članka 4. točke 3. te okvirne odluke odraz članka 9. druge rečenice Europske konvencije o izručenju potpisane u Parizu 13. prosinca 1957. Prema potonjoj odredbi „[i]zručenje se može odbiti u slučaju kada su nadležni organi strane od koje se izručenje traži odlučili ne pokrenuti ili prekinuti postupak u svezi s istim kaznenim djelom ili djelima”. U vezi s time, u izvješću s objašnjenjima uz navedenu konvenciju pojašnjava se da se ta odredba odnosi na slučaj pojedinca „u odnosu na kojeg” je donesena odluka koja sprečava daljnji kazneni postupak ili kojom se postupak obustavlja (vidjeti str. 9. Izvješća s objašnjenjima uz Europsku konvenciju o izručenju (Pariz, 13. prosinca 1957., Zbirka europskih ugovora – br. 24)).

               60

               Slijedom toga, u okolnostima poput onih iz točke 58. ove presude, radi odbijanja izvršenja EUN-a na temelju drugog razloga za neizvršenje predviđenog člankom 4. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, nije se moguće pozvati na spomenutu odluku.

               61

               Naposljetku, u skladu s trećim razlogom za neizvršenje, predviđenim člankom 4. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršiti EUN ako je traženoj osobi u nekoj državi članici zbog istih kaznenih djela izrečena pravomoćna presuda koja sprečava daljnji kazneni postupak.

               62

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da se u situaciji poput one o kojoj je riječ u ovom predmetu taj razlog za neizvršenje ne može primijeniti s obzirom na to da nisu ispunjeni uvjeti za njegovu primjenu.

               63

               Slijedom navedenog, s obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo, drugo, treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 3. točku 2. i članak 4. točku 3. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da se radi odbijanja izvršenja EUN-a na temelju jedne od tih odredaba nije moguće pozvati na odluku državnog odvjetništva, poput one mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se obustavlja istraga pokrenuta protiv nepoznatog počinitelja, u okviru koje je osoba protiv koje je izdan EUN ispitana samo u svojstvu svjedoka a da se protiv nje nije vodio kazneni postupak niti je ta odluka donesena u odnosu na tu osobu.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 2. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da je pravosudno tijelo države članice izvršenja dužno donijeti odluku o svakom europskom uhidbenom nalogu koji mu je poslan, čak i ako je u toj državi članici već odlučeno o prethodnom europskom uhidbenom nalogu koji se odnosio na istu osobu i isto djelo, ali je drugi europski uhidbeni nalog izdan samo zbog toga što je u državi članici izdavanja podignuta optužnica protiv tražene osobe.

                           2.

                           Članak 3. točku 2. i članak 4. točku 3. Okvirne odluke 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, treba tumačiti na način da se radi odbijanja izvršenja europskog uhidbenog naloga na temelju jedne od tih odredaba nije moguće pozvati na odluku državnog odvjetništva, poput one mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se obustavlja istraga pokrenuta protiv nepoznatog počinitelja, u okviru koje je osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog ispitana samo u svojstvu svjedoka a da se protiv nje nije vodio kazneni postupak niti je ta odluka donesena u odnosu na tu osobu.

                           Da Cruz Vilaça

                           Levits

                           Borg Barthet

                           Berger

                           Biltgen

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. srpnja 2018.

                           Tajnik
                           A. Calot Escobar

                           Predsjednik petog vijeća
                           J. L. da Cruz Vilaça

            (
            *1
         )	Jezik postupka: hrvatski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. srpnja 2018.#Lotte Co. Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje koale – Raniji nacionalni trodimenzionalni žig KOALA-BÄREN Schöller lustige Gebäckfiguren – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 47. stavci 2. i 3. Uredbe (EU) 2017/1001) – Dokaz stvarne uporabe ranijeg žiga – Ovlast preinačavanja.#Predmet T-41/17.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 26. rujna 2018.#Postupak koji je pokrenuo Josef Baumgartner.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Köln.#Zahtjev za prethodnu odluku – Promet – Cestovni promet – Uredba (EZ) br. 561/2006 – Članak 19. stavak 2. prvi podstavak – Upravna sankcija zbog prekršaja počinjenog na državnom području države članice sjedišta poduzeća koju su odredila nadležna tijela druge države članice u kojoj je taj prekršaj otkriven.#Predmet C-513/17.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      26. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Promet – Cestovni promet – Uredba (EZ) br. 561/2006 – Članak 19. stavak 2. prvi podstavak – Upravna sankcija zbog prekršaja počinjenog na državnom području države članice sjedišta poduzeća koju su odredila nadležna tijela druge države članice u kojoj je taj prekršaj otkriven”
      U predmetu C‑513/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Köln (Općinski sud u Kölnu, Njemačka), odlukom od 31. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 22. kolovoza 2017., u postupku koji je pokrenuo

         Josef Baumgartner,

      uz sudjelovanje:

         Bundesamt für Güterverkehr,

         Staatsanwaltschaft Köln,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Rosas (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Bundesamt für Güterverkehr, A. Marquardt, u svojstvu agenta,

               –

               za vladu Helenske Republike, M. Tassopoulou i D. Tsagkaraki, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, G. Braun i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. stavka 2. prvog podstavka Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (SL 2006., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167. i ispravak SL 2016., L 195, str. 83.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka povodom prigovora Josefa Baumgartnera protiv novčane kazne koju mu je kao zastupniku društva Transporte Josef Baumgartner GmbH & Co KG (u daljnjem tekstu: društvo) sa sjedištem u Austriji odredio Bundesamt für Güterverkehr (Savezna uprava za prijevoz robe, Njemačka) zbog kršenja Uredbe br. 561/2006 počinjenog u državi članici sjedišta poduzeća.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 14., 19. i 26. Uredbe br. 561/2006:

                        „(14)

                        Kako bi se zajamčila učinkovita provedba, od iznimne je važnosti da nadležna tijela, kada provode provjere na cestama te nakon prijelaznog razdoblja, mogu utvrditi da su razdoblja vožnje kao i razdoblja odmora poštovana na dan provjere te tijekom prethodnih 28 dana.

                  […]

                        (19)

                        S obzirom na povećani prekogranični prijevoz robe i putnika, poželjno je da zbog cestovne sigurnosti i poboljšane provedbe provjere na cesti i u prostorima poduzeća obuhvate vrijeme vožnje, razdoblja prekida vožnje i odmora na području drugih država članica ili trećih zemalja te utvrde da li su relevantna pravila u potpunosti i na primjereni način poštovana.

                  […]

                        (26)

                        Države članice trebale bi utvrditi pravila sankcioniranja u slučaju povreda ove Uredbe te osigurati njihovu provedbu. Te kazne moraju biti učinkovite, razmjerne, odvraćajuće i nediskriminirajuće. U sklopu uobičajenih mjera koje su na raspolaganju državama članicama trebala bi se uključiti i mogućnost isključivanja vozila iz prometa ako se otkriju ozbiljna kršenja. Odredbe ove Uredbe koje se odnose na sankcije ili sudski postupak ne bi trebale utjecati na nacionalne propise koji se odnose na teret dokazivanja.”

               4

               Člankom 10. stavkom 5. Uredbe br. 561/2006 određeno je:

                        „(a)

                        Prijevoznik koji koristi vozila opremljena uređajima za bilježenje [tahografom] koji su u skladu s Prilogom I.B Uredbi [Vijeća] (EEZ) br. 3821/85 [od 20. prosinca 1985. o tahografu u cestovnom prometu (SL 1985., L 370, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 7., str. 4.)] te su obuhvaćeni područjem primjene ove Uredbe:

                                 i.

                                 osigurava da se svi podaci s jedinice u vozilu i kartice vozača preuzimaju redovito u skladu sa zahtjevima država članica i da se relevantni podaci preuzimaju i češće kako bi se osiguralo preuzimanje svih podataka koji se odnose na aktivnosti koje izvrši to poduzeće ili su izvršene za to poduzeće;

                                 ii.

                                 osigurava čuvanje svih preuzetih podataka s jedinice u vozilu i kartice vozača najmanje 12 mjeseci nakon bilježenja te dostupnost tih podataka ako ih zatraži nadzorni službenik ili izravno ili na daljinu iz prostorija poduzeća;

                        (b)

                        u svrhe ovog stavka ‚preuzeti’ se tumači u skladu s definicijom utvrđenom u Prilogu I.B, poglavlju I. točki (s) Uredbe (EEZ) br. 3821/85;

                        (c)

                        Komisija određuje maksimalno razdoblje unutar kojega se odgovarajući podaci preuzimaju na temelju točke (a) alineje i. u skladu s postupkom iz članka 24. stavka 2.”

               5

               Članak 19. stavci 1. i 2. Uredbe br. 561/2006 glasi:
               „1.   Države članice utvrđuju pravila sankcioniranja koja se primjenjuju na kršenja ove Uredbe i Uredbe (EEZ) br. 3821/85 te poduzimaju mjere potrebne za osiguranje njihove provedbe. Te su sankcije učinkovite, proporcionalne, odvraćajuće i nediskriminirajuće. Svako kršenje ove Uredbe i Uredbe (EEZ) br. 3821/85 podliježe samo jednoj sankciji ili postupku. Države članice obavješćuju Komisiju o tim mjerama i pravilima sankcioniranja do datuma koji je određen u članku 29. drugom podstavku. Komisija o tome obavješćuje države članice.
               2.   Države članice omogućuju nadležnim tijelima određivanje sankcije poduzeću i/ili vozaču za kršenje ove Uredbe koje je otkriveno na njezinu državnom području i za koje sankcija još nije određena, čak i ako je kršenje počinjeno na području druge države članice ili treće zemlje.
               Iznimno, kada se otkrije kršenje:

                        –

                        koje nije počinjeno na državnom području predmetne države članice, i

                        –

                        koje je počinilo poduzeće koje ima poslovni nastan ili vozač čije je mjesto zaposlenja u drugoj državi članici ili u trećoj zemlji,

                  država članica može, do 1. siječnja 2009., umjesto određivanja sankcije, o činjenicama kršenja obavijestiti nadležno tijelo u državi članici ili u trećoj zemlji u kojoj poduzeće ima poslovni nastan ili gdje je mjesto zaposlenja vozača.”

               6

               Člankom 13. Uredbe br. 3821/85, izmijenjene Uredbom Komisije (EU) br. 1266/2009 od 16. prosinca 2009. (SL 2009., L 339, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 10., str. 173.), predviđalo se:
               „Poslodavac i vozači osiguravaju ispravno funkcioniranje i pravilno korištenje tahografa, s jedne strane i, s druge strane, vozačke kartice, kad se od vozača zahtijeva da upravlja vozilom opremljenim tahografom u skladu s Prilogom I. B.”

               7

               Poglavljem I. Priloga I.B navedene uredbe bilo je propisano:

                        „U

                        ovom Prilogu:
                        (l) ‚kartica poduzeća’ znači: kartica tahografa koju nadležna tijela države članice izdaju vlasniku ili posjedniku vozila opremljenih tahografom; kartica poduzeća identificira poduzeće i omogućuje prikaz, preuzimanje podataka i ispis podataka pohranjenih u tahografu, koje je blokiralo to poduzeće ili koje nije blokiralo nijedno poduzeće.

                  […]

                        (s)

                        ‚preuzimanje podataka’ znači: kopiranje, zajedno s digitalnim potpisom, dijela ili čitave skupine datoteka pohranjenih u podatkovnoj memoriji vozila ili u memoriji kartice tahografa, za koje su ti podaci potrebni, kako bi se ustanovila sukladnost s odredbama Uredbe (EZ) br. 561/2006.
                        […]”

            Njemačko pravo

               8

               Drugom rečenicom članka 2. stavka 5. Verordnung zur Durchführung des Fahrpersonalgesetzesa (Uredba o provedbi Zakona o profesionalnim vozačima, u daljnjem tekstu: Fahrpersonalverordnung) predviđeno je u bitnome da u pogledu vozila koja su obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 561/2006 poduzeće mora osigurati preuzimanje svih podataka kartica vozača najkasnije 28 dana nakon njihova bilježenja u poduzeću.

               9

               Člankom 5. Gesetza über Ordnungswidrigkeiten (Zakon o prekršajima, u daljnjem tekstu: OWiG) propisano je:
               „Ako zakonom nije drukčije određeno, mogu se kazniti samo prekršaji koji su počinjeni u okviru prostornog područja primjene ovog Zakona ili izvan tog područja na brodu ili u zrakoplovu koji je ovlašten vijati saveznu zastavu ili isticati oznaku državne pripadnosti Saveznoj Republici Njemačkoj.”

               10

               U članku 9. OWiG‑a navedeno je, u bitnome, da zastupnik fizičke ili pravne osobe može biti kažnjen za djelo koje ispunjava uvjete za prekršaj koji je počinila zastupana osoba.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Prilikom provjere na cestama 19. studenoga 2015. u Njemačkoj nadležna su tijela na jednom od vozila u vlasništvu društva otkrila dva kršenja Uredbe br. 561/2006.

               12

               S jedne strane, podaci kartice vozača nisu bili preuzeti u roku utvrđenom člankom 10. stavkom 5. točkom (a) podtočkom i. Uredbe br. 561/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 5. Fahrpersonalverordnunga. S druge strane, kartica poduzeća nije bila učitana u uređaj za bilježenje navedenog vozila.

               13

               J. Baumgartner je 15. veljače 2016. pozvan da kao zastupnik društva zauzme stajalište o tako iznesenim optužbama. Budući da se tom pozivu nije odazvao, Savezna uprava za prijevoz robe mu je za ta dva prekršaja odlučila odrediti novčanu kaznu u iznosu od 406,25 eura.

               14

               J. Baumgartner je protiv te odluke navedenoj upravi podnio prigovor u kojem je osporio njezinu mjesnu nadležnost za kažnjavanje otkrivenih kršenja.

               15

               J. Baumgartner je tvrdio da se u skladu s drugom rečenicom članka 2. stavka 5. Fahrpersonalverordnunga obveza preuzimanja podataka kartice vozača i postavljanja zaključavanja poduzeća odnosi samo na sjedište poduzeća. S obzirom na to da je Transporte Josef Baumgartner društvo sa sjedištem u Austriji, tužitelj u glavnom postupku smatra da je prekršaj koji mu se stavlja na teret počinjen izvan prostornog područja primjene članka 5. OWiG‑a.

               16

               Amtsgericht Köln (Općinski sud u Kölnu,Njemačka), koji odlučuje o prigovoru J. Baumgartnera, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje primjećuje da je Oberlandesgericht Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu, Njemačka) u rješenju od 31. srpnja 2017. u sličnom predmetu prihvatio tumačenje nacionalnog propisa navedeno u prethodnoj točki.

               17

               Osim toga, u tom je rješenju Oberlandsgericht Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu) odbio njemačkim državnim tijelima priznati ovlast za sankcioniranje na temelju članka 19. stavka 2. Uredbe br. 561/2006.

               18

               Iako je priznao da je Uredba br. 561/2006 izravno primjenjiva te da na taj način odgovara pojmu „zakon” u smislu izraza „[a]ko zakonom nije drukčije određeno” koji je upotrijebljen u članku 5. OWiG‑a, Oberlandsgericht Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu) smatrao je da članak 19. stavak 2. navedene uredbe treba tumačiti na način da država članica koja je otkrila kršenje ovlašćuje državna tijela druge države članice na njegovo sankcioniranje, bez obzira na to gdje je to kršenje počinjeno, tako da Savezna uprava za prijevoz robe u tom slučaju nije bila nadležna za sankcioniranje otkrivenog kršenja.

               19

               Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 561/2006 treba tumačiti na način da se tom odredbom države članice ovlašćuju na sankcioniranje kršenja navedene uredbe koja su otkrivena na njihovu državnom području, čak i ako su ta kršenja počinjena na državnom području druge države članice.

               20

               Navedeni sud smatra da je to tumačenje potvrđeno člankom 19. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe br. 561/2006. Država članica je na temelju te odredbe mogla, do 1. siječnja 2009., umjesto određivanja sankcije o činjenicama kršenja obavijestiti nadležno tijelo u državi članici ili u trećoj zemlji u kojoj poduzeće ima poslovni nastan ili gdje je mjesto zaposlenja vozača.

               21

               U tim je okolnostima Amtsgericht Köln (Općinski sud u Kölnu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 561/2006 tumačiti na način da sankciju protiv poduzeća ili protiv odgovorne osobe u poduzeću prema člancima 30., 9. i 130. [OWiG‑a] za prekršaj koji je počinjen u sjedištu poduzeća može odrediti samo država članica na čijem području to poduzeće ima sjedište? Jesu li ipak i druge države članice ovlaštene odrediti sankciju za taj prekršaj ako je potonji otkriven na njihovu državnom području?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 561/2006 tumačiti na način da izravno ovlašćuje nadležna tijela države članice na određivanje sankcije poduzeću ili odgovornoj osobi u poduzeću za kršenje navedene uredbe koje je otkriveno na njezinu državnom području, čak i ako je to kršenje počinjeno na državnom području druge države članice u kojoj to poduzeće ima sjedište.

               23

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja određene odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Vaditrans, C‑102/16, EU:C:2017:1012, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Na temelju članka 19. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 561/2006, država članica omogućuje nadležnim tijelima određivanje sankcije poduzeću i/ili vozaču za kršenje te uredbe koje je otkriveno na njezinu državnom području i za koje sankcija još nije određena, čak i ako je kršenje počinjeno na području druge države članice ili treće zemlje.

               25

               Međutim, kao što su to u svojim očitovanjima istaknule austrijska vlada i Komisija, tumačenja suda koji je uputio zahtjev, s jedne strane, i tužitelja u glavnom postupku, s druge strane, gramatički su prihvatljiva s obzirom na to da u navedenoj odredbi nije jasno navedeno o kojoj državi članici ovise „nadležna tijela”.

               26

               Sud je već smatrao da članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 561/2006 izričito predviđa mogućnost da nadležna tijela države članice odrede sankciju poduzeću i/ili vozaču za kršenje te uredbe, čak i ako je to kršenje počinjeno na državnom području druge države članice ili treće zemlje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2016., Eurospeed, C‑287/14, EU:C:2016:420, t. 33.).

               27

               Osim toga, Sud je smatrao da je cilj Uredbe br. 561/2006, osim poboljšanja uvjeta rada radnika u cestovnom sektoru, isto tako i poboljšanje opće cestovne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2016., Eurospeed, C‑287/14, EU:C:2016:420, t. 39.).

               28

               U svrhu ostvarenja tog cilja i kako bi se zajamčila učinkovita provedba odredbi Uredbe br. 561/2006, kao što to potvrđuje njezina uvodna izjava 14., od iznimne je važnosti da nadležna tijela, kada provode provjere na cestama te nakon prijelaznog razdoblja, mogu utvrditi da su razdoblja vožnje kao i razdoblja odmora poštovana na dan provjere te tijekom prethodnih 28 dana.

               29

               Kao što je to u svojim očitovanjima istaknula Savezna uprava za prijevoz robe, radi učinkovite provedbe Uredbe br. 561/2006 u interesu cestovne sigurnosti potrebno je ne samo nadzirati poštovanje odredbi te uredbe nego i državama članicama omogućiti da u slučaju otkrivanja kršenja mogu određivati učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije, kako je to predviđeno člankom 19. stavkom 1. te uredbe.

               30

               Osim toga valja utvrditi da je, s obzirom na prekogranično obilježje djelatnosti cestovnog prijevoza, tumačenje članka 19. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 561/2006 prema kojem države članice dopuštaju svojim nadležnim tijelima određivanje sankcije za kršenje otkriveno na njihovu državnom području, čak i ako je to kršenje počinjeno na državnom području druge države članice ili treće zemlje, primjerenije ciljevima koji se tom uredbom žele ostvariti.

               31

               Nasuprot tomu, tumačenje članka 19. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 561/2006 prema kojem bi država članica koja je otkrila kršenje počinjeno na državnom području druge države članice ili treće zemlje davanjem prethodnog odobrenja morala dopustiti nadležnim tijelima druge države članice da sankcioniraju to kršenje, bez obzira na mjesto počinjenja tog kršenja, nije u skladu s navedenim ciljevima.

               32

               U tom je pogledu Sud već presudio da je država članica na čijem je državnom području počinjeno kršenje Uredbe br. 561/2006 u svakom slučaju ovlaštena sankcionirati to kršenje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2016., Eurospeed, C‑287/14, EU:C:2016:420, t. 33.), tako da odobrenje nadležnog tijela druge države članice nije potrebno.

               33

               Tumačenjem iz točke 31. ove presude nadležnim bi se tijelima države članice omogućilo sankcioniranje kršenja koje nije ni počinjeno ni otkriveno na državnom području te države članice. Međutim, ne može se pretpostaviti da je zakonodavac Unije članku 19. stavku 2. prvom podstavku Uredbe br. 561/2006 namjeravao dati takvo područje primjene.

               34

               Osim toga, što se tiče članka 19. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 561/2006, tom se odredbom predviđalo, kao iznimku, da kada se otkrije kršenje koje nije počinjeno na državnom području predmetne države članice i koje je počinilo poduzeće koje ima poslovni nastan ili vozač čije je mjesto zaposlenja u drugoj državi članici ili u trećoj zemlji, država članica koje se to kršenje tiče može o činjenicama kršenja obavijestiti nadležno tijelo u državi članici ili u trećoj zemlji u kojoj poduzeće ima poslovni nastan ili gdje je mjesto zaposlenja vozača. Ta se odredba temelji na pretpostavci da je predmetna država članica, koja je do 1. siječnja 2009.„umjesto određivanja sankcije” mogla obavijestiti o činjenicama kršenja, država članica na čijem je državnom području kršenje bilo otkriveno.

               35

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 561/2006 valja tumačiti na način da izravno ovlašćuje nadležna tijela države članice na određivanje sankcije poduzeću ili odgovornoj osobi u poduzeću za kršenje navedene uredbe koje je otkriveno na njezinu državnom području i za koje sankcija još nije određena, čak i ako je to kršenje počinjeno na državnom području druge države članice u kojoj to poduzeće ima sjedište.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 treba tumačiti na način da izravno ovlašćuje nadležna tijela države članice na određivanje sankcije poduzeću ili odgovornoj osobi u poduzeću za kršenje navedene uredbe koje je otkriveno na njezinu državnom području i za koje sankcija još nije određena, čak i ako je to kršenje počinjeno na državnom području druge države članice u kojoj to poduzeće ima sjedište.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. rujna 2018.#X protiv Belastingdienst/Toeslagen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička politika azila i supsidijarne zaštite – Direktiva 2005/85/EZ – Članak 39. – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 13. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 18., članak 19. stavak 2. i članak 47. – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja – Odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i nalaganju obveze vraćanja – Nacionalni propis kojim je predviđeno dvostupanjsko sudovanje – Automatski suspenzivni učinak ograničen na prvostupanjsko pravno sredstvo.#Predmet C-175/17.

text:
         PRESUDA SUD (četvrto vijeće)
      26. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička politika azila i supsidijarne zaštite – Direktiva 2005/85/EZ – Članak 39. – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 13. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 18., članak 19. stavak 2. i članak 47. – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja – Odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i nalaganju obveze vraćanja – Nacionalni propis kojim je predviđeno dvostupanjsko sudovanje – Automatski suspenzivni učinak ograničen na prvostupanjsko pravno sredstvo”
      U predmetu C‑175/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska), odlukom od 29. ožujka 2017., koju je Sud zaprimio 6. travnja 2017., u postupku

         X

      protiv

         Belastingdienst/Toeslagen,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za X, E. C. Cerezo‑Weijsenfeld, advocaat,

               –

               za nizozemsku vladu, J. Langer, M. K. Bulterman i H. S. Gijzen, u svojstvu agenata

               –

               za belgijsku vladu, C. Pochet, M. Jacobs i C. Van Lul, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande, C. Cattabriga i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 39. Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL 2005., L 326, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.), i članka 13. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.), u vezi s člankom 18., člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Ovaj zahtjev podnesen je u okviru spora između osobe X i Belastingdienst/Toeslagen (služba za davanja porezne uprave, Nizozemska) o odluci toga tijela kojom je osobi X, državljaninu treće države, naloženo da vrati subvencije troškova najma i skrbi koje je primao.

         Pravni okvir

            Konvencija o statusu izbjeglica

               3

               Članak 33. Konvencije o statusu izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. [Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 137., br. 2545 (1954.)], kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je pak stupio na snagu 4. listopada 1967., naslovljen „Zabrana protjerivanja i vraćanja”, u svojem stavku 1. predviđa:
               „Nijedna država ugovornica neće protjerati ili na bilo koji način vratiti ili prisilno udaljiti izbjeglicu na granice područja gdje bi njegov život ili sloboda bili ugroženi zbog njegove rase, vjere, državljanstva, pripadnosti nekoj društvenoj skupini ili političkih uvjerenja.” [neslužbeni prijevod]

            EKLJP

               4

               Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), u članku 3. naslovljenom „Zabrana mučenja”, propisuje:
               „Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.”

               5

               Članak 13. navedene konvencije glasi kako slijedi:
               „Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kad su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.”

            Pravo Unije

         Direktiva 2005/85

               6

               Uvodne izjave 5. i 8. Direktive 2005/85 glase:

                        „(5)

                        Glavni cilj ove Direktive je uvođenje minimalnog okvira Zajednice koji se odnosi na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica.

                  […]

                        (8)

                        Ova Direktiva poštuje temeljna prava i slijedi načela koja su posebno priznata [Poveljom].”

               7

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 1. navodi:
               „Ova Direktiva se primjenjuje na sve zahtjeve za azil, koji su predani na državnom području država članica, uključujući granične prijelaze ili tranzitne zone, te na ukidanje statusa izbjeglice.”

               8

               U skladu s člankom 39. navedene direktive, naslovljenom „Pravo na učinkovito pravno sredstvo”:
               1.   Države članice osiguravaju da tražitelji azila imaju pravo na učinkovito pravno sredstvo pred sudom protiv sljedećeg:

                        (a)

                        odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevima za azil […]

                  […]
               3.   U skladu sa svojim međunarodnim obvezama države članice, prema potrebi, predviđaju pravila koja se odnose na:

                        (a)

                        pitanje ima li pravno sredstvo u skladu sa stavkom 1. učinak da se tražiteljima omogući ostanak u odnosnoj državi članici u očekivanju ishoda njihovih zahtjeva;

                        (b)

                        mogućnost pravnog sredstva ili zaštitnih mjera, kada pravno sredstvo u skladu sa stavkom 1. nema takav učinak da se tražiteljima omogući ostanak u dotičnoj državi članici u očekivanju ishoda njihovih zahtjeva. Države članice mogu, također, predvidjeti pravno sredstvo po službenoj dužnosti […]

                  […]”

         Direktiva 2008/115

               9

               Uvodne izjave 2., 4. i 24. Direktive 2008/115 glase:

                        „(2)

                        Europsko je vijeće u Bruxellesu 4. i 5. studenoga 2004. pozvalo na stvaranje učinkovite politike vraćanja i repatrijacije, koja se temelji na zajedničkim standardima, da se osobe vraćaju na human način uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva.

                  […]

                        (4)

                        Potrebno je donijeti jasna, pregledna i pravična pravila radi učinkovite politike povratka kao sastavnog dijela dobro vođene migracijske politike.

                  […]

                        (24)

                        Ova Direktiva poštuje temeljna prava i načela priznata [P]oveljom.”

               10

               Članak 2. stavak 1. te direktive predviđa da se ona primjenjuje na državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice.

               11

               U skladu s člankom 3. navedene direktive:
               „U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        4)

                        ‚odluka o vraćanju’ znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja;

                  […]”

               12

               Članak 12. stavak 1. Direktive 2008/115 previđa:
               „Odluke o vraćanju te odluke o zabrani ulaska i odluke o udaljavanju, ako su izdane, izdaju se u pisanom obliku te sadrže stvarne i pravne razloge, kao i podatke o raspoloživim pravnim lijekovima.
               […]”

               13

               Članak 13. te direktive, naslovljen „Pravni lijekovi”, glasi kako slijedi:
               1.   Konkretni državljanin treće zemlje ima pravo na učinkovit pravni lijek žalbe ili preispitivanja odluke u vezi povratka, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom ili nadležnim tijelom koje je sastavljeno od članova koji su nepristrani i nezavisni.
               2.   Tijelo iz stavka 1. ima ovlaštenje preispitati odluke u vezi s povratkom, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., uključujući mogućnosti privremene suspenzije njezinog izvršenja, osim ako je privremena suspenzija već u tijeku prema nacionalnom zakonodavstvu.
               […]”

            Nizozemsko pravo

               14

               U nizozemskom pravu tužbe podnesene rechtbanku (sud, Nizozemska) u prvostupanjskom postupku protiv odluke Staatssecretarisa van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska) u području međunarodne zaštite imaju automatski suspenzivni učinak. Iako je moguće podnijeti žalbu protiv presude rechtbanka (sud) kojom se potvrđuje odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i o nalaganju obveze vraćanja, žalbeni postupak nema automatski suspenzivni učinak. Tužitelj ipak može od voorzieningenrechtera (sudac postupka privremene pravne zaštite) pri Raadu van State (Državno vijeće, Nizozemska) zahtijevati poduzimanje privremenih mjera kako bi, među ostalim, izbjegao mogućnost da bude protjeran prije završetka žalbenog postupka o meritumu. Sam taj zahtjev za privremene mjere nema automatski suspenzivni učinak.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Iračkom državljaninu, osobi X, dana 1. srpnja 2011. dostavljena je odluka o ukidanju dozvole boravka u ograničenom trajanju koju je dobio, o odbijanju njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu i o nametanju obveze njegova vraćanja. Osoba X podnijela je tužbu protiv te odluke rechtbanku Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska), koji je poništio navedenu odluku ali je održao na snazi njezine pravne učinke. Raad van State (Državno vijeće) presudom od 25. veljače 2013. odbio je žalbu koju je osoba X podnijela protiv te presude.

               16

               Osim toga, osoba X zahtijevala je i dobila predujam na novčane subvencije troškova najma i skrbi predviđene nizozemskim pravom. Nakon presude Raada van State (Državno vijeće) od 25. veljače 2013., služba za davanja porezne uprave zatražila je povrat tih subvencija, uključujući i one koje se odnose na razdoblje tijekom kojeg su bili u tijeku prvostupanjski i žalbeni postupak protiv odluke od 1. srpnja 2011.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da mu je osoba X podnijela žalbu protiv presude rechtbanka (sud) kojom se potvrđuje obveza povrata predmetnih subvencija nametnuta toj osobi. S tim u vezi on ističe da, na temelju nacionalnog prava, odgovor na pitanje je li osoba X tijekom razdoblja tijekom kojeg su bili u tijeku prvostupanjski i žalbeni postupak protiv odluke od 1. srpnja 2011., imala pravo na te subvencije ovisi o suspenzivnom učinku tih pravnih sredstava. Tako bi automatski suspenzivni učinak prvostupanjskog pravnog sredstva koji predviđa nizozemsko pravo osobi X davao pravo na navedene subvencije. Međutim, budući da nizozemsko pravo ne previđa automatski suspenzivni učinak za žalbeni postupak i da osoba X od voorzieningenrechtera (sudac privremene pravne zaštite) pri Raadu van State (Državno vijeće) nije ni zahtijevala donošenje privremenih mjera, taj sud smatra da osoba X ima pravo na te subvencije tijekom žalbenog postupka samo ako pravo unije zahtijeva da ta žalba ima automatski suspenzivni učinak.

               18

               U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 13. Direktive 2008/115, u vezi s člancima 4. i 18., te člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje, tumačiti na način da žalba, ako se predviđa nacionalnim pravom u postupcima protiv mjere koja sadržava odluku o vraćanju u smislu članka 3. stavka 4. te direktive, prema pravu Unije, ima automatski suspenzivni učinak ako državljanin treće zemlje tvrdi da izvršenje odluke o vraćanju znači ozbiljnu opasnost od povrede načela zabrane prisilnog udaljenja i vraćanja? Drugim riječima: treba li se u takvom slučaju suzdržati od protjerivanja dotičnog državljanina treće zemlje tijekom roka za podnošenje žalbe ili, ako je žalba bila podnesena, do odluke o toj žalbi a da dotični državljanin treće zemlje ne mora u tom smislu podnijeti poseban zahtjev?

                        2.

                        Treba li članak 39. Direktive 2005/85, u vezi s člancima 4. i 18., te člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje, tumačiti na način da žalba, ako se predviđa nacionalnim pravom u postupcima o odbijanju zahtjeva za azil u smislu članka 2. [te direktive], prema pravu Unije ima automatski suspenzivni učinak? Drugim riječima: treba li se u takvom slučaju suzdržati od protjerivanja dotičnog tražitelja azila tijekom roka za podnošenje žalbe ili, ako je žalba bila podnesena, do odluke o toj žalbi a da dotični tražitelj azila ne mora u tom smislu podnijeti poseban zahtjev?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               19

               Nizozemska je vlada dopisom podnesenim Sudu 5. veljače 2018. zahtijevala nalaganje ponovnog otvaranja usmenog dijela postupka ako bi Sud odlučio presuditi u ovom predmetu na temelju odgovora na pitanje, koje je nezavisni odvjetnik obradio u svojem mišljenju, a koje se odnosi na to zahtijeva li nadležnost prvostupanjskog suda za poništenje odluke od 1. srpnja 2011. uz održanje njezinih pravnih učinaka to da žalba protiv te odluke ima automatski suspenzivni učinak. Sud koji je uputio zahtjev to pitanje nije postavio Sudu niti su o njemu raspravljale stranke.

               20

               S tim u vezi članak 83. Poslovnika Suda potonjeg ovlašćuje da, u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama.

               21

               U predmetnom slučaju Sud smatra da nije potrebno zauzeti stajalište o pitanju na koje se odnosi zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. Usto, Sud smatra da, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, raspolaže svim potrebnim elementima za donošenje odluke i da se o tim elementima pred njim raspravljalo. Stoga nije potrebno odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2017., Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, t. 24. i 25.).

         Nadležnost Suda

               22

               Belgijska vlada ističe nenadležnost Suda za davanje odgovora na postavljena pitanja jer je njihov predmet, a to su podnošenje žalbe i odluka da joj se po potrebi da automatski suspenzivni učinak protiv prvostupanjskih presuda odluke od 1. srpnja 2011., obuhvaćen jedino nadležnošću država članica.

               23

               S tim u vezi valja utvrditi da članak 39. Direktive 2005/85 i članak 13. Direktive 2008/115 sadržavaju odredbe o pravu na učinkoviti pravni lijek protiv odluka kojima nadležna tijela država članica odbijaju prihvatiti zahtjeve za međunarodnu zaštitu i podnositeljima zahtjeva nameću obvezu vraćanja, poput odluke od 1. srpnja 2011.

               24

               Kad je riječ o tome jesu li podnošenje žalbe protiv prvostupanjskih presuda o takvim odlukama i odluka da se tom pravnom lijeku po potrebi da automatski suspenzivni učinak obuhvaćene jedino nadležnošću država članica, to je neodvojivo povezano s odgovorima koje valja dati na postavljena pitanja, s obzirom na to da se ona upravo odnose na opseg prava na podnošenje pravnog lijeka iz članka 39. Direktive 2005/85 i članka 13. Direktive 2008/115, u vezi s jamstvima iz članka 18., članka 19. stavka 2. i članka 47. Povelje. U tim okolnostima Sud je nadležan za davanje odgovora na to pitanje (vidjeti u tom smislu, presudu od 7. ožujka 2017., X i X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

         O prethodnim pitanjima

               25

               Svojim pitanjima koja valja ispitati zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 39. Direktive 2005/85 i članak 13. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 18., člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji, iako predviđa žalbu protiv prvostupanjske presude kojom se potvrđuje odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i o nametanju obveze vraćanja, tom pravnom lijeku ne daje automatski suspenzivni učinak iako zainteresirana osoba navodi ozbiljnu opasnost od povrede načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.

               26

               U skladu s člankom 39. stavkom 1. Direktive 2005/85, države članice osiguravaju da tražitelji azila imaju pravo na učinkovito pravno sredstvo pred sudom protiv, među ostalim, odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu. Sukladno tekstu članka 39. stavka 3. točaka (a) i (b) te direktive, države članice, u skladu sa svojim međunarodnim obvezama države članice, prema potrebi, predviđaju pravila koja se odnose na, s jedne strane, pitanje ima li to pravno sredstvo učinak da se tražiteljima omogući ostanak u odnosnoj državi članici u očekivanju ishoda njihovih zahtjeva ili, s druge strane, na mogućnost pravnog sredstva ili zaštitnih mjera, kada navedeno pravno sredstvo nema takav učinak.

               27

               Sukladno članku 13. stavku 1. Direktive 2008/115, u vezi s njezinim člankom 12. stavkom 1., konkretni državljanin treće zemlje ima pravo na učinkovit pravni lijek žalbe ili preispitivanja odluke u vezi njegova povratka pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom ili nadležnim tijelom koje je sastavljeno od članova koji su nepristrani i nezavisni.

               28

               Tako, iako odredbe direktiva 2005/85 i 2008/115 nameću državama članicama da predvide pravo na učinkoviti pravni lijek protiv odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i protiv odluka o vraćanju, nijedna od tih odredbi ne predviđa da države članice podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu čija je tužba protiv odluke o odbijanju njihova zahtjeva i odluke o vraćanju odbijena u prvom stupnju, priznaju pravo podnošenja žalbe a još manje da izvršavanje takvog prava ima automatski suspenzivni učinak.

               29

               Ti zahtjevi ne mogu se izvesti ni iz strukture i ciljeva tih direktiva. Naime, ciljevi navedenih direktiva su, kao što to proizlazi iz uvodne izjave uvodne izjave 5. Direktive 2005/85, poglavito uvođenje minimalnog okvira Europske zajednice koji se odnosi na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica, odnosno, u skladu s uvodnim izjavama 2. i 4. Direktive 2008/115, stvaranje učinkovite politike vraćanja i repatrijacije uz puno poštovanje temeljnih prava i dostojanstva predmetnih osoba (vidjeti, kad je riječ o Direktivi 2008/115, presudu od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 48. i navedenu sudsku praksu). Suprotno tomu, iz uvodnih izjava navedenih direktiva ni na koji način ne proizlazi da je njihov cilj obvezati države članice na uspostavu dvostupanjskog sudovanja.

               30

               Tako, iako ne sprječavaju to da država članica predvidi dvostupanjsko sudovanje za pravna sredstva protiv odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i odluka o vraćanju, direktive 2005/85 i 2008/115 ne sadržavaju nikakvo pravilo o uspostavi i organizaciji takvog stupnja sudovanja. Osobito, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojega mišljenja, ni iz teksta ni iz strukture ni iz cilja tih direktiva ne proizlazi da, ako država članica predvidi dvostupanjsko sudovanje protiv tih odluka, žalbeni postupak koji uspostavlja mora nužno dati suspenzivni učinak pravnom sredstvu podnositelja zahtjeva.

               31

               S obzirom na navedeno, valja naglasiti da se Direktiva 2008/115, isto kao i Direktiva 2005/85, mora tumačiti, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 24. prve direktive i uvodne izjave 8. druge direktive, poštujući temeljna prava i načela priznata osobito Poveljom (presuda od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 51.).

               32

               U tom smislu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da kad država odluči vratiti podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u zemlju u kojoj postoje ozbiljni razlozi za vjerovati da će biti izložen stvarnoj opasnosti od postupanja protivnih članku 18. Povelje, u vezi s člankom 33. Konvencije o statusu izbjeglica, kako je dopunjena protokolom koji se odnosi na taj status, ili članku 19. stavku 2. Povelje, pravo na djelotvoran pravni lijek predviđeno njezinim člankom 47. zahtijeva da taj podnositelj zahtjeva ima pravo na pravno sredstvo s ex lege suspenzivnim učinkom protiv izvršenja odluke kojom se omogućuje njegovo vraćanje (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Sud je također pojasnio da, kad je riječ o odluci o vraćanju i eventualnoj odluci o udaljavanju, zaštitu koja je svojstvena pravu na djelotvorno pravno sredstvo i načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja treba osigurati tako da se podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu prizna pravo na djelotvorno pravno sredstvo koje ima ex lege suspenzivan učinak barem pred jednom sudskom instancom. Usto, na državama je članicama da osiguraju punu učinkovitost pravnog sredstva podnesenog protiv odluke kojom se odbija zahtjev za međunarodnu zaštitu suspenzijom svih učinaka odluke o vraćanju tijekom roka za podnošenje tog pravnog sredstva, a ako je ono podneseno, do donošenja odluke o njemu (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 56., 58. i 61. i navedenu sudsku praksu te rješenje od 5. srpnja 2018., C i dr., C‑269/18 PPU, EU:C:2018:544, t. 50.).

               34

               S obzirom na navedeno, iz sudske prakse Suda proizlazi da se ni člankom 39. Direktive 2005/85 člankom 13. Direktive 2008/115 ni člankom 47. Povelje, kada ga se tumači s obzirom na jamstva sadržana u njezinu članku 18. i članku 19. stavku 2., ne zahtijeva da postoji dvostupanjski sustav sudovanja. Naime, važno je jedino postojanje pravnog sredstva pred sudom (vidjeti u tom smislu presude od 28. srpnja 2011., Samba Diouf, C‑69/10, EU:C:2011:524, t. 69. i od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 57.).

               35

               S tim u vezi, valja podsjetiti i da, s obzirom na to da Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, člankom 52. stavkom 3. Povelje nastoji se osigurati nužna usklađenost između u njoj sadržanih prava i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om a da to ne ugrožava autonomnost prava Unije i Suda Europske unije (vidjeti u tom smislu presude od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t 47. i do 14. rujna 2017., K., C‑18/16, EU:C:2017:680, t. 50. i navedenu sudsku praksu). U skladu s objašnjenjima koja se odnose na članak 47. Povelje, prvi stavak tog članka temelji se na članku 13. EKLJP‑a. Stoga Sud mora osigurati da njegovo tumačenje članka 47. prvog stavka Povelje osigurava razinu zaštite koja ne krši onu zajamčenu člankom 13. EKLJP‑a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava (vidjeti analogijom presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 77. i od 20. ožujka 2018., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, t. 62.).

               36

               Međutim, u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava, čak i u odnosu na prigovor koji se temelji na tome da će protjerivanje zainteresirane osobe istu izložiti stvarnoj opasnosti da se s njome postupa protivno članku 3. EKLJP‑a, članak 13. te konvencije visokim ugovornim strankama ne nameće uspostavu dvostupanjskog sudovanja niti to da po potrebi žalbenom postupku daju automatski suspenzivni učinak (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a, 5. srpnja 2016., A. M. protiv Nizozemske, CE:ECHR:2016:0705JUD002909409, t. 70.).

               37

               Iz toga slijedi da je zaštita koju članak 39. Direktive 2005/85 i članak 13. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 18., 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje, daju podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva i o nametanju obveze njegova vraćanja ograničena na postojanje samo jednog pravnog lijeka pred sudom.

               38

               S tim u vezi valja pojasniti da uspostava dvostupanjskog sudovanja protiv odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i protiv odluka o vraćanju te odluka o davanju po potrebi automatskog suspenzivnog učinka čine, suprotno argumentu koji ističe belgijska vlada, navedenom u točki 22. ove presude, postupovna pravila koja provode pravo na učinkoviti pravni lijek protiv takvih odluka iz članka 39. Direktive 2005/85 i članka 13. Direktive 2008/115. Iako su ta postupovna pravila dio internog pravnog poretka država članica na temelju načela njihove postupovne autonomije, Sud je naglasio da ona moraju poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti analogijom presudu od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 31., 36. i 50. i navedenu sudsku praksu i rješenje od 16. srpnja 2015., Sánchez Morcillo i Abril García, C‑539/14, EU:C:2015:508, t. 33.).

               39

               Tako iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja pojedinci izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u internom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2014., Kone i dr., C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 25. i od 6. listopada 2015., Târşia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Poštovanje zahtjeva koji proizlaze iz načela ekvivalentnosti i djelotvornosti mora se ispitati vodeći računa o mjestu predmetnih pravila u cjelokupnom postupku, tijeku navedenog postupka i posebnostima tih pravila pred različitim nacionalnim tijelima (presude od 1. prosinca 1998., Levez, C‑326/96, EU:C:1998:577, t. 44. i od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 38. i navedena sudska praksa).

               41

               Što se tiče načela ekvivalentnosti, iz sudske prakse Suda proizlazi da poštovanje tog načela zahtijeva jednako postupanje s pravnim sredstvima temeljenima na povredi nacionalnog prava i onim sličnima, temeljenima na povredi prava Unije, a ne ekvivalentnost između nacionalnih postupovnih pravila primjenjivih na različite vrste sporova (presuda od 6. listopada 2015., Târşia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t 34. i navedena sudska praksa).

               42

               Tako je, s jedne strane, potrebno odrediti usporedive postupke ili usporediva pravna sredstva i, s druge strane, utvrditi postupa li se s pravnim sredstvima koja se temelje na nacionalnom pravu povoljnije nego li s pravnim sredstvima koja se odnose na zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 2015., Baczó i Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, t. 45. i od 9. studenoga 2017., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, t. 19.).

               43

               Kad je riječ o usporedivosti pravnih sredstava, zadaća je nacionalnog suda, koji izravno poznaje primjenjiva postupovna pravila, da provjeri sličnost predmetnih pravnih sredstava s aspekta njihova predmeta, svrhe i bitnih elemenata (presude od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 39. i od 9. studenoga 2017., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, t. 20.).

               44

               Što se tiče sličnog postupanja s pravnim sredstvima, valja podsjetiti da nacionalni sud mora ispitati svaki slučaj u kojem se postavi pitanje o tome je li nacionalna postupovna odredba o pravnim sredstvima koja se temelje na pravu Unije nepovoljnija od onih koje se odnose na slična nacionalna pravna sredstva uzimajući u obzir mjesto predmetnih pravila u cjelokupnom postupku, tijek navedenog postupka i posebnosti tih pravila pred različitim nacionalnim tijelima (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2017., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, t. 21.).

               45

               U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci kojom upućuje prethodno pitanje navodi da u određenim područjima upravnog prava koja se razlikuju od područja međunarodne zaštite, nizozemsko pravo žalbama daje automatski suspenzivni učinak. Imajući to na umu, valja istaknuti da nijedna od stranaka koje su podnijele očitovanja Sudu nije izrazila sumnje u pogledu toga poštuje li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku načelo ekvivalentnosti. U svakom slučaju, spis kojim raspolaže Sud ne sadržava nijedan element na temelju kojeg je moguće ocijeniti jesu li žalbe podnesene u tom području usporedive s onom o kojoj je riječ u ovom postupku s obzirom na njihov predmet, svrhu i bitne elemente niti ispitati treba li prvonavedene žalbe smatrati povoljnijima od drugonavedene uzimajući u obzir elemente iz točke 44. ove presude.

               46

               U tim okolnostima, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri poštovanje načela ekvivalentnosti uzimajući u obzir elemente iz točaka 40. do 45. ove presude (vidjeti analogijom presudu od 9. studenoga 2017., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, t. 24.).

               47

               Kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja smatrati da ono u predmetnom slučaju ne podrazumijeva zahtjeve koji prekoračuju one koji proizlaze iz temeljnih prava, osobito prava na djelotvoran pravni lijek, zajamčenih Poveljom. Međutim, budući da, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude, članak 47. Povelje, u vezi s jamstvima sadržanima u njezinu članku 18. i članku 19. stavku 2., zahtijeva jedino da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu u odnosu na čiji je zahtjev donesena odluka o odbijanju i u odnosu na kojeg je donesena odluka o vraćanju može isticati svoja prava učinkovito pred sudskim tijelom, na temelju same činjenice da dodatan stupanj sudovanja predviđen nacionalnim pravom nema automatski suspenzivni učinak ne može se smatrati da je povrijeđeno načelo djelotvornosti.

               48

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 39. Direktive 2005/85 i članak 13. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 18., člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji, iako predviđa žalbu protiv prvostupanjske presude kojom se potvrđuje odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i o nametanju obveze vraćanja, tom pravnom lijeku ne daje automatski suspenzivni učinak iako zainteresirana osoba navodi ozbiljnu opasnost od povrede načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 39. Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama i članak 13. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, u vezi s člankom 18., člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji, iako predviđa žalbu protiv prvostupanjske presude kojom se potvrđuje odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i o nametanju obveze vraćanja, tom pravnom lijeku ne daje automatski suspenzivni učinak iako zainteresirana osoba navodi ozbiljnu opasnost od povrede načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski