title: Presuda Suda (peto vijeće) od 7. rujna 2016.#Savezna Republika Njemačka protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Izbor pravne osnove – Članak 43. stavak 2. ili članak 43. stavak 3. UFEU‑a – Zajednička organizacija tržištâ poljoprivrednih proizvoda – Uredba (EU) br. 1308/2013 – Članak 7. – Uredba (EU) br. 1370/2013 – Članak 2. – Mjere koje se odnose na određivanje cijena – Referentni pragovi – Intervencijska cijena.#Predmet C-113/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      7. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Izbor pravne osnove — Članak 43. stavak 2. ili članak 43. stavak 3. UFEU‑a — Zajednička organizacija tržištâ poljoprivrednih proizvoda — Uredba (EU) br. 1308/2013 — Članak 7. — Uredba (EU) br. 1370/2013 — Članak 2. — Mjere koje se odnose na određivanje cijena — Referentni pragovi — Intervencijska cijena“
      U predmetu C‑113/14,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. stavka 2. UFEU‑a, podnesene 10. ožujka 2014.,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i A. Lippstreu, kao i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koju podupire:

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju M. Holt, kao i C. Brodie i J. Kraehling, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Batesa, barrister,
      i

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, J. Škeřík, J. Vláčil i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,
      intervenijenti,
      protiv

         Europskog parlamenta, koji zastupaju L. G. Knudsen i R. Kaškina kao i U. Rösslein, u svojstvu agenata,

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju G. Maganza i J.-P. Hix, kao i S. Barbagallo, u svojstvu agenata,
      tuženici,
      koje podupire:

         Europska komisija, koju zastupaju D. Triantafyllou i G. von Rintelen, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijent,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, F. Biltgen (izvjestitelj), A. Borg Barthet , E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. veljače 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Savezna Republika Njemačka zahtijeva poništenje članka 7. Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (SL 2013., L 347, str. 671.; u daljnjem tekstu: Uredba o jedinstvenom ZOT‑u), kao i članak 2. Uredbe Vijeća (EU) br. 1370/2013 od 16. prosinca 2013. o utvrđivanju mjera za određivanje određenih potpora i subvencija vezanih uz zajedničku organizaciju tržišta poljoprivrednih proizvoda (SL 2013., L 346, str. 12., u daljnjem tekstu: Uredba o utvrđivanju).

         Pravni okvir

         Uredba o jedinstvenom ZOT‑u

               2

               Sukladno uvodnim izjavama 2., 5., 10., 12. i 14. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u:

                        „(2)

                        Ova bi uredba trebala sadržavati sve temeljne elemente zajedničke organizacije tržištâ poljoprivrednih proizvoda.

                  [...]

                        (5)

                        U skladu s člankom 43. stavkom 3. UFEU‑a, Vijeće donosi mjere za utvrđivanje cijena, nameta, potpora i količinskih ograničenja. Kada se primjenjuje članak 43. stavak 3. UFEU‑a, ova bi uredba, radi jasnoće, trebala izričito upućivati na činjenicu da će Vijeće na toj pravnoj osnovi donositi mjere.

                  [...]

                        (10)

                        Kako bi se stabilizirala tržišta i osigurao primjeren životni standard poljoprivredne zajednice, razvijen je diferencirani sustav tržišnih potpora za različite sektore i uvedeni su programi izravnih potpora, uzimajući u obzir različite potrebe u svakom od tih sektora s jedne strane te međusobnu ovisnost različitih sektora s druge strane. Te su mjere u obliku javne intervencije ili plaćanja potpore za privatno skladištenje. I dalje postoji potreba za zadržavanjem mjera tržišne potpore, uz njihovu istovremenu racionalizaciju i pojednostavljivanje.

                  [...]

                        (12)

                        Radi jasnoće i transparentnosti, odredbe o javnoj intervenciji trebale bi biti podložne zajedničkoj strukturi, ali bi pritom trebalo zadržati politiku koja se provodi u svakom sektoru. U tu svrhu potrebno je razlikovati referentne pragove i interventne cijene i definirati potonje. Pri tome je posebno važno pojasniti da samo interventne cijene za javne intervencije odgovaraju primijenjenim administrativnim cijenama navedenim u prvoj rečenici stavka 8. Priloga 3. Sporazumu WTO‑a o poljoprivredi (tj. tržišna cijena podrška). U tom kontekstu treba shvatiti da tržišna intervencija može biti u obliku javne intervencije i u drugim oblicima intervencije u kojima se ne upotrebljavaju prethodno utvrđene naznake cijena.

                  [...]

                        (14)

                        Cijena javne intervencije trebala bi se sastojati od fiksne cijene za određene količine za neke proizvode, a u drugim slučajevima trebala bi ovisiti o natječaju, odražavajući praksu i iskustva iz prethodnih ZOT‑ova.”

               3

               Članak 7. Uredbe o ZOT‑u naslovljen „Referentni pragovi” predviđa:
               „1.   Utvrđeni su sljedeći referentni pragovi:

                        (a)

                        s obzirom na sektor žitarica, 101,31 EUR po toni, vezano uz veleprodaju, za robu isporučenu u skladište, prije istovara;

                        (b)

                        s obzirom na neoljuštenu rižu, 150 EUR po toni za standardnu kvalitetu, kako je definirano u Prilogu III. točki A, vezano uz veleprodaju, za robu isporučenu u skladište, prije istovara;

                        (c)

                        s obzirom na šećer standardne kvalitete, kako je definirano u Prilogu III. točki B, vezano uz nepakirani šećer, franko tvornica:

                                 i.

                                 za bijeli šećer: 404,4 EUR po toni;

                                 ii.

                                 za sirovi šećer: 335,2 EUR po toni;

                        (d)

                        s obzirom na sektor govedine i teletine, 2224 EUR po toni za trupove muških goveda konformacije/stupnja prekrivenosti masnim tkivom klase R3, kako je utvrđeno u ljestvici Unije za klasiranje trupova goveda u dobi od osam mjeseci ili više kako je navedeno u Prilogu IV. točki A;

                        (e)

                        s obzirom na sektor mlijeka i mliječnih proizvoda:

                                 i.

                                 246,39 EUR za 100 kg maslaca;

                                 ii.

                                 169,80 EUR za 100 kg obranog mlijeka u prahu;

                        (f)

                        s obzirom na svinjetinu, 1509,39 EUR po toni za trupove svinja standardne kvalitete definiranih u smislu težine i sadržaja nemasnog mesa kako je utvrđeno u ljestvici Unije za klasiranje trupova svinja iz Priloga IV. točki B kako slijedi:

                                 i.

                                 trupovi težine od 60 kg do manje od 120 kg: klasa E;

                                 ii.

                                 trupovi težine od 120 kg do 180 kg: klasa R;

                        (g)

                        s obzirom na sektor maslinova ulja:

                                 i.

                                 1779 EUR po toni za ekstradjevičansko maslinovo ulje;

                                 ii.

                                 1710 EUR po toni za djevičansko maslinovo ulje;

                                 iii.

                                 1524 EUR po toni za maslinovo ulje lampante koje sadržava 2 stupnja slobodnih masnih kiselina, pri čemu se taj iznos smanjuje za 36,70 EUR po toni za svaki dodatni stupanj kiselosti.

                  2.   Referentne pragove određene u stavku 1. revidira Komisija, uzimajući u obzir objektivne kriterije, a posebno kretanja u proizvodnji, troškove proizvodnje (posebno ulazna sredstva) te tržišne trendove. Prema potrebi, referentni pragovi ažuriraju se u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom s obzirom na kretanja u proizvodnji i na tržištima.”

               4

               Članak 15. Uredbe o ZOT‑u naslovljen „Cijena javne intervencije” određuje:
               „1.   Cijena javne intervencije znači:

                        (a)

                        cijena po kojoj se proizvodi otkupljuju u okviru javne intervencije ako se otkup provodi po fiksnoj cijeni;

                        (b)

                        najviša cijena po kojoj se proizvodi prihvatljivi za javnu intervenciju mogu otkupiti ako se otkup provodi preko natječaja.

                  2.   Mjere za utvrđivanje razine cijene javne intervencije, uključujući iznose povećanja i smanjenja, poduzima Vijeće u skladu s člankom 43. stavkom 3. UFEU‑a.”

         Uredba o utvrđivanju

               5

               U skladu s uvodnim izjavama 2. i 3. Uredbe o utvrđivanju:

                        „(2)

                        Radi jasnoće i transparentnosti, odredbe o javnoj intervenciji trebale bi biti podložne zajedničkoj strukturi, ali bi pritom trebalo zadržati politiku koja se provodi u svakom sektoru. U tu je svrhu primjereno razlikovati referentne pragove utvrđene u Uredbi [o jedinstvenom ZOT‑u], s jedne strane, i intervencijske cijene, s druge strane, te definirati potonje. Samo interventne cijene za javnu intervenciju odgovaraju primijenjenim administrativno određenim cijenama iz prve rečenice Priloga 3. stavka 8. Sporazumu WTO‑a o poljoprivredi (tj. potpora tržišnoj cijeni). U tom kontekstu treba shvatiti da tržišna intervencija može biti u obliku javne intervencije i u drugim oblicima intervencije u kojima se ne upotrebljavaju prethodno utvrđene naznake cijena.

                        (3)

                        Trebalo bi predvidjeti razinu cijene javne intervencije po kojoj se vrši otkup po fiksnoj cijeni ili putem natječajnog postupka, uključujući slučajeve kada može biti potrebna prilagodba cijena javne intervencije. Također su potrebne mjere za količinska ograničenja pri izvršenju otkupa po fiksnoj cijeni. U oba bi slučaja cijene i količinska ograničenja trebala odražavati praksu i iskustvo stečeno iz okvira prethodnih organizacija zajedničkog tržišta.”

               6

               Članak 1. Uredbe o utvrđivanju, koji definira područje primjene te uredbe, određuje:
               „Ova uredba predviđa mjere za utvrđivanje cijena, pristojbi, potpore i količinskih ograničenja vezanih za zajedničku organizaciju poljoprivrednih tržišta utvrđenih u Uredbi [o jedinstvenom ZOT‑u].”

               7

               Članak 2. Uredbe o utvrđivanju naslovljen „Cijena javne intervencije” određuje:
               „1.   Razina cijene javne intervencije:

                        (a)

                        za običnu pšenicu, tvrdu (durum) pšenicu, ječam, kukuruz, rižu u ljusci i obrano mlijeko u prahu jednaka je odgovarajućem referentnom pragu navedenom u članku 7. Uredbe [o jedinstvenom ZOT‑u] u slučaju otkupa po fiksnoj cijeni te ne smije prelaziti odgovarajući referentni prag u slučaju otkupa putem natječaja;

                        (b)

                        za maslac je jednaka 90 % referentnog praga određenog u članku 7. Uredbe [o jedinstvenom ZOT‑u] u slučaju otkupa po fiksnoj cijeni te ne prelazi 90 % referentnog praga u slučaju otkupa putem natječaja;

                        (c)

                        za govedinu i teletinu, ne smije biti viša od cijene iz članka 13. stavka 1. točke (c) Uredbe [o jedinstvenom ZOT‑u].

                  2.   Cijene javne intervencije za običnu pšenicu, tvrdu (durum) pšenicu, ječam, kukuruz i rižu u ljusci iz stavka 1. usklađuju se prema povećanju ili smanjenju tih cijena na temelju glavnih kriterija kvalitete za navedene proizvode.
               3.   Komisija donosi provedbene akte kojima se utvrđuju povećanja ili smanjenja cijene javne intervencije proizvoda iz stavka 2. ovog članka prema uvjetima utvrđenima u navedenim provedbenim aktima. Ti provedbeni akti usvajaju se u skladu s postupkom provjere iz članka 15. stavka 2.”

         Okolnosti spora

               8

               Zajednička organizacija poljoprivrednih tržišta po prvi je put ujednačeno i sveobuhvatno kodificirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (SL 2007., L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.) donesenom na temelju članka 37. UEZ‑a.

               9

               Odredbe čije poništenje zahtijeva Savezna Republika Njemačka donesene su u kontekstu reforme zajedničke poljoprivredne politike (ZPP) dogovorene nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora i Ugovora o FEU‑u.

               10

               Komisija je 12. listopada 2011. predstavila prijedlog Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o zajedničkoj organizaciji tržišta poljoprivrednih proizvoda, primjenom članka 43. stavka 2. UFEU‑a. Članak 7. tog prijedloga uredbe o jedinstvenom ZOT‑u se u toj verziji odnosio samo na utvrđivanje „referentnih cijena”.

               11

               Istog je dana Komisija predstavila prijedlog Uredbe Vijeća za uspostavu mjera koje se odnose na određivanje određenih potpora i subvencija vezanih uz zajedničku organizaciju tržišta poljoprivrednih proizvoda koji se temeljio na članku 43. stavku 3. UFEU‑a.

               12

               Predsjedništvo Vijeća Europske unije je 13. rujna 2012. obavijestilo Posebni odbor za poljoprivredu da, prema njegovu mišljenju, samo Vijeće može utvrđivati referentne cijene poljoprivrednih proizvoda koji mogu biti predmet javnih intervencija, sukladno članku 43. stavku 3. UFEU‑a. Prema Vijeću, velika većina država članica dijeli to mišljenje.

               13

               Nakon dugih razgovora između Parlamenta, predsjedništva Vijeća i Komisije, Glavno je tajništvo Vijeća 4. lipnja 2013. uputilo izvješće o stanju neformalnog trijaloga o Uredbi o jedinstvenom ZOT‑u između Parlamenta, Vijeća i Komisije. Iz izvješća je proizlazilo da je sporno utvrđivanje referentnih cijena. Tijekom pregovora, Parlament je najavio da neće odobriti paket reformi ZPP‑a ako buduća Uredba o jedinstvenom ZOT‑u ne bude sadržavala propise o referentnim cijenama.

               14

               Predsjedništvo Vijeća je 25. lipnja 2013. uputilo dodatak radnom dokumentu koji se odnosio na preostala sporna pitanja. Pod naslovom „Stajalište o odredbama koje se odnose na članak 43. stavak 3.” („Positions on Article 43(3) related provisions”), u vezi s Uredbom o jedinstvenom ZOT‑u, ono je kao kompromisno rješenje (landing zone) predložilo korištenje pojma „referentni pragovi”.

               15

               To je rješenje većinom glasova usvojeno 25. lipnja 2013. prilikom glasovanja o izmjeni općeg stajališta. Međutim, Savezna Republika Njemačka i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske bile su suzdržane.

               16

               Predsjedništvo Vijeća je 25. rujna 2013. uputilo radni dokument koji je sadržavao cjelokupnu konsolidiranu verziju nacrta Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u. U toj je verziji cjelokupni nacrt odražavao sporazum postignut tijekom unutarnjeg trijaloga. Članak 7. konsolidirane verzije nacrte Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u nosio je naslov „Referentni pragovi”, a ne više „Referentne cijene”. Sadržaj je uredbe, međutim, ostao nepromijenjen.

               17

               Glavno je tajništvo Vijeća 13. prosinca 2013. delegacijama uputilo bilješku prema kojoj „su rezultati pregovora o korištenju člankom 43. stavkom 3. UFEU‑a dio općeg kompromisa o aktualnoj reformi ZPP‑a te ničim ne prejudiciraju stajališta pojedinih institucija o području primjene te odredbe, kao ni budući razvoj događaja po tom pitanju, osobito kada je riječ o novoj sudskoj praksi Suda Europske unije”.

               18

               U „[i]zjavi Vijeća o članku 43. stavku 3. [UFEU‑a]” navedeno je da je, što se tiče rezultata pregovora o ZPP‑u, prilikom trijaloga tijekom lipnja 2013. „Vijeće potvrdilo da je jedini cilj njegove odluke kojom se želi postići to da se Uredba o jedinstvenom ZOT‑u odnosi na pitanja obuhvaćena člankom 43. stavkom 3. UFEU‑a, omogućiti postizanje kompromisa u iznimnim okolnostima tog trijaloga”.

               19

               Savezna Republika Njemačka izjavila je da iz različitih razloga ne može podržati određene prijedloge uredaba koje se odnose na zajedničku organizaciju tržišta. Ta je država članica osobito istaknula da, na temelju članka 43. stavka 3. UFEU‑a Vijeće na prijedlog Komisije usvaja mjere o utvrđivanju cijena, nameta, potpora i količinskih ograničenja te da je prema tome donošenje takvih pravila u isključivoj nadležnosti Vijeća. Također, prema toj državi članici, nije prihvatljivo odstupanje od tog jasnog pravila o podjeli nadležnosti između institucija Unije predviđenog Ugovorima.

               20

               Prilikom glasovanja o donošenju Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u 16. prosinca 2013., Savezna Republika Njemačka usprotivila se tom donošenju, a Ujedinjena Kraljevina bila je suzdržana. Prilikom glasovanja o donošenju Uredbe o utvrđivanju, koje je održano isti dan, obje su države članice bile suzdržane.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               21

               Savezna Republika Njemačka od Suda zahtijeva poništenje članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u i članka 2. Uredbe o utvrđivanju, održavanje na snazi učinaka navedenih odredaba do stupanja na snagu uredaba donesenih na prikladnoj pravnoj osnovi, te nalaganje Parlamentu i Vijeću snošenja troškova.

               22

               Parlament od Suda traži da tužbu proglasi nedopuštenom i, podredno, da je odbije kao neutemeljenu. Ta institucija osim toga od Suda zahtijeva da naloži Saveznoj Republici Njemačkoj snošenje troškova.

               23

               Vijeće prepušta Sudu odluku o glavnim zahtjevima Savezne Republike Njemačke i od Suda zahtijeva da, u slučaju da prihvati te zahtjeve, presudi da se učinci pobijanih odredaba trebaju smatrati „konačnima” u smislu članka 264. stavka 2. UFEU‑a, do stupanja na snagu odredaba donesenih na prikladnoj pravnoj osnovi, te da svakoj strani naloži snošenje vlastitih troškova.

               24

               Odlukom predsjednika Suda od 22. svibnja 2014. Komisiji je odobrena intervencija u potporu tužbenim zahtjevima Parlamenta. Odlukama predsjednika Suda od 7. i 17. srpnja 2014. dopuštena je intervencija Češke Republike i Ujedinjene Kraljevine u potporu tužbenom zahtjevu Savezne Republike Njemačke.

         Dopuštenost

         Argumentacija stranaka

               25

               Parlament i Komisija tvrde da je zahtjev za djelomično poništenje Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u nedopušten jer se odredba čije se poništenje zahtijeva ne može odvojiti od drugih odredaba dotičnog akta. Naime, članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u ima više funkcija u okviru te uredbe, koje su usko vezane s drugim odredbama te uredbe. Osim toga, taj se članak u potpunosti uklapa u ciljeve Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u i služi njihovu ostvarivanju. Prema tome, bit te uredbe će se izmijeniti ako se navedeni članak 7. poništi.

               26

               Nasuprot tomu, Savezna Republika Njemačka, uz potporu Češke Republike i Ujedinjene Kraljevine te Vijeća, smatra da se odredbe čije se poništenje zahtijeva mogu odvojiti od drugih odredaba uredaba čiji su dio. U potporu svojoj argumentaciji ona osobito ističe da je važnija sličnost referentnih pragova i intervencijskih cijena u Uredbi u utvrđivanju nego ona koja postoji između referentnih pragova i drugih odredaba Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u. Štoviše, prema njezinu mišljenju ne postoji niti jedan element kojim se može dokazati da bi se bit Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u koja sadržava više od dvije stotine članaka mogla izmijeniti poništenjem njezinog članka 7. koji se odnosi na referentne pragove.

         Ocjena Suda

               27

               Na temelju ustaljene sudske prakse Suda, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka dotičnog akta. Sud je više puta presudio da taj uvjet odvojivosti nije zadovoljen ako bi djelomično poništenje akta imalo za učinak izmjenu njegove biti (presuda od 18. ožujka 2014.Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 16. i navedena sudska praksa).

               28

               U ovom slučaju valja podsjetiti, s jedne strane, da se člankom 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u utvrđuju referentni pragovi za različite poljoprivredne proizvode u eurima i centima po jedinici težine dotičnog proizvoda.

               29

               S druge strane, Uredba o jedinstvenom ZOT‑u uspostavlja zajedničku organizaciju tržišta za sve poljoprivredne proizvode navedene u Prilogu I. Ugovorima i odnosi se na različite aspekte poput, osobito, javnih intervencija na tržištima, potpore privatnom skladištenju, sustave potpora u različitim poljoprivrednim sektorima, pravila koja se odnose na komercijalizaciju i organizacije proizvođača, kao i trgovinu s trećim državama.

               30

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 41. svojeg mišljenja, ti različiti aspekti Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u nemaju veze s referentnim pragovima utvrđenim u njezinom članku 7. Samo se za intervencijske cijene, koje su, nesumnjivo, definirane u članku 15. te uredbe, ali su određene u Uredbi o utvrđivanju, može smatrati da su povezane s navedenim pragovima.

               31

               Iz toga slijedi da se članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u odnosi na aspekt koji je odvojiv od njome uspostavljenog zakonodavnog okvira pa stoga njegovo eventualno poništenje ne bi utjecalo na bit te uredbe.

               32

               Prema tome, tužba Savezne Republike Njemačke za djelomično poništenje Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u je dopuštena.

         Meritum

         Argumentacija stranaka

               33

               Savezna Republika Njemačka ističe da su Parlament i Vijeće utemeljili članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u na pogrešnoj pravnoj osnovi. Ta je odredba sadržavala „referentnu cijenu” koja je, iako je taj naziv zamijenjen izrazom „referentni pragovi”, mjera koja se odnosi na utvrđivanje cijena. Prema tome, taj je članak obvezno trebalo donijeti na temelju članka 43. stavka 3. UFEU‑a.

               34

               U potporu svojem stajalištu Savezna Republika Njemačka kao prvo ističe argumente koji se odnose na prijašnji sustav zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta, odnosno onaj koji proizlazi iz Uredbe br. 1234/2007 čija uvodna izjava 16. definira „referentnu cijenu” kao cijenu koja proizlazi iz načelne odluke Vijeća. U tom kontekstu, ta država članica podsjeća da Uredba 1234/2007 izričito dodjeljuje Vijeću ovlast izmjene referentne cijene. Štoviše, prijašnja zajednička organizacija poljoprivrednog tržišta kao i općenito postupak nastajanja Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, te posebno njezin članak 7. dokazuju da sustav mjera koje se odnose na utvrđivanje cijena poljoprivrednih proizvoda nije meritorno promijenjen i da „referentne cijene” koje se otad nazivaju „referentnim pragovima” i dalje služe kao „sigurnosna mreža” ZPP‑a.

               35

               Kao drugo, Savezna Republika Njemačka poziva se na tekst članka 43. stavka 3. UFEU‑a koji, prema njezinu mišljenju, ne razlikuje cijene u užem ili širem smislu jer obuhvaća sve „mjere o utvrđivanju cijena”. Dakle, svi ključni elementi utvrđivanja cijena pripadaju isključivoj nadležnosti Vijeća. Nadalje, iz točaka 54. i 59. presude od 1. prosinca 2015.Parlament i Komisija/Vijeće (C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790) proizlazi da članak 43. stavak 3. UFEU‑a Vijeću dodjeljuje ovlast donošenja drugih akata koji nisu provedbeni i da se područje primjene te odredbe ne ograničuje na mjere o utvrđivanju cijena. Valja a fortiori zaključiti da je članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u obuhvaćen područjem primjene te odredbe. Naime, budući da članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u utvrđuje preciznu novčanu jedinicu za određene poljoprivredne proizvode i da, slijedom toga, članak 2. Uredbe o utvrđivanju definira intervencijsku cijenu kao određeni postotak „referentnog praga”, članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u ključni je element utvrđivanja cijene.

               36

               Kao treće, što se tiče ciljeva članka 43. stavka 3. UFEU‑a, Savezna Republika Njemačka ističe da iz članka 7. stavka 2. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u proizlazi da se referentni pragovi trebaju ažurirati vezano za razvoj proizvodnje i tržišta. Ako nadležno normativno tijelo treba brzo, prilagodljivo i učinkovito reagirati na tržišne poremećaje, ta bi reakcija bila puno brža kad bi Vijeće bilo nadležno jer, od stupanja na snagu Lisabonskog ugovora ta institucija više nije obvezna savjetovati se s Parlamentom.

               37

               Kao četvrto, Savezna Republika Njemačka ističe da iz točke 58. presude od 1. prosinca 2015.Parlament i Komisija/Vijeće (C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790) proizlazi da su članak 43. stavak 2. i članak 43. stavak 3. UFEU‑a dvije jasno različite pravne osnove koje se međusobno isključuju, a da pritom među njima ne postoji hijerarhijski odnos. Usto, članak 43. stavak 3. UFEU‑a bi u potpunosti bio lišen svojeg smisla i izgubio bi svoj korisni učinak ako bi se u konkretnom slučaju članak 43. stavak 2. UFEU‑a prihvatio kao pravna osnova.

               38

               Na prigovor Parlamenta, prema kojem iz članka 40. stavka 2. UFEU‑a proizlazi da je, izvršavajući svoju ovlast na temelju članka 43. stavka 2. UFEU‑a, zakonodavac Unije slobodan donijeti sve mjere navedene u članku 40. stavku 2. UFEU‑a, uključujući „reguliranje cijena”, Savezna Republika Njemačka odgovara da taj argument ne uzima u obzir postojanje članka 43. stavka 3. UFEU‑a i dovodi u pitanje korisni učinak potonje odredbe.

               39

               Uzimajući u obzir sve te elemente, Savezna Republika Njemačka zaključuje da je članak 43. stavak 3. UFEU‑a jedina valjana pravna osnova za donošenje članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u.

               40

               Češka Republika, Ujedinjena Kraljevina i Vijeće pridružuju se argumentaciji Savezne Republike Njemačke. Osim toga, Vijeće ističe, pozivajući se na članak 294. stavak 1. UFEU‑a, da Ugovori ni na koji način ne potkrjepljuju pretpostavku prema kojoj bi redovni zakonodavni postupak trebao imati prioritet nad odredbama koje predviđaju donošenje nezakonodavnih akata.

               41

               Češka Republika osobito dodaje da je članak 43. stavak 3. UFEU‑a lex specialis u odnosu na šire mjere predviđene u članku 43. stavku 2. UFEU‑a. To se tumačenje ne može pobiti presudom od 1. prosinca 2015.Parlament i Komisija/Vijeće (C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790).

               42

               Osim toga, prema mišljenju te države članice, dvije različite pravne osnove postoje zbog toga što su u vrijeme pregovora o Ugovoru o Ustavu za Europu, koji su doveli do donošenja Lisabonskog ugovora, države članice željele zadržati suverenost u pogledu troškova ZPP‑a. Upravo iz tog razloga je članak 37. UEZ‑a, koji je jedinstvena pravna osnova, kao što je Sud utvrdio u točki 57. presude od 1. prosinca 2015.Parlament i Komisija/Vijeće (C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790) zamijenjen dvjema različitim pravnim osnovama koje imaju različite ciljeve i svaka svoje posebno područje primjene.

               43

               Ujedinjena Kraljevina navodi da iz presude od 1. prosinca 2015.Parlament i Komisija/Vijeće (C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790) proizlazi da se članak 43. stavak 3. UFEU‑a ne ograničuje na dodjelu preostalih ovlasti ili delegiranju ovlasti Vijeću, već toj instituciji dodjeljuje isključivu ovlast za donošenje svih mjera o utvrđivanju cijene, osobito onih koje podrazumijevaju tehničke i znanstvene ocjene. Donošenje odredbe poput članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, koja izravno utvrđuje cijene, a fortiori je obuhvaćena isključivom nadležnošću Vijeća.

               44

               Parlament, uz potporu Komisije, dijeli mišljenje Savezne Republike Njemačke, prema kojem su članak 43. stavak 2. i članak 43. stavak 3. UFEU‑a dvije različite pravne osnove. Te dvije institucije smatraju da članak 43. stavak 3. UFEU‑a Vijeću dodjeljuje samo izuzetno specifičnu ovlast izvršne naravi za utvrđivanje točnih i konačnih iznosa cijena. Svaka mjera koja premašuje takvo utvrđivanje pripada području primjene članka 43. stavka 2. UFEU‑a.

               45

               Prema mišljenju Parlamenta, to se tumačenje potvrđuje presudom od 1. prosinca 2015.Parlament i Komisija/Vijeće (C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790). Naime, iz točke 58. te presude proizlazi da sve mjere potrebne za ostvarivanje ciljeva zajedničke poljoprivredne i ribarstvene politike podrazumijevaju politički izbor. Njihovo donošenje je prema tome pridržano zakonodavcu Unije.

               46

               Međutim, intervencijski je mehanizam ključni element postizanja ciljeva ZPP‑a nabrojanih u članku 39. UFEU‑a, kao što to dokazuje okolnost da je, na temelju članka 40. stavka 2. UFEU‑a, zakonodavac Unije nadležan za donošenje propisa o cijeni.

               47

               Parlament iz toga zaključuje da se „mjere” za čije je donošenje člankom 43. stavkom 3. UFEU‑a ovlašteno Vijeće mogu kvalificirati kao „provedbeni akti sui generis”. Prema njegovu mišljenju, nezakonodavni postupak predviđen u članku 43. stavku 3. UFEU‑a treba smatrati iznimkom od općeg pravila predviđenog u članku 43. stavku 2. UFEU‑a. Komisija nasuprot tomu smatra da postoji hijerarhijska veza između članka 43. stavka 2. UFEU‑a i članka 43. stavka 3. UFEU‑a. Ona dodaje da zakonodavac Unije ima znatnu diskrecijsku ovlast prilikom delegiranja izvršnih ovlasti i da u ovom slučaju nije počinjena nikakva očita pogreška u njezinu izvršavanju, iako članak 43. stavak 3. UFEU‑a predviđa izričito delegiranje ovlasti.

               48

               Što se tiče cilja i sadržaja članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, Parlament ističe da se tim ciljem, koji je istovjetan cilju Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u i prema tome neodvojiv od njega, želi „uspostaviti zajednička organizacija tržišta poljoprivrednih proizvoda”. Prema mišljenju Parlamenta i Komisije, članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u je temeljna odredba intervencijskog sustava u zajedničkoj organizaciji tržišta. Referentni su pragovi, kao „sigurnosne mreže ZPP‑a”, pokretači intervencijskog mehanizma i drugih vrsta mjera tržišnih potpora.

               49

               Što se tiče naziva „referentni pragovi” koji se, kako u Uredbi br. 1234/2007, tako i u okviru pregovora o reformi ZPP‑a nazivaju „referentnim cijenama”, Parlament ističe da je naziv članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u izmijenjen kako bi se udovoljilo zahtjevima Vijeća. Za Komisiju je stari naziv „referentnih pragova” bio pogrešan jer su „referentne cijene” već bile vrijednosni pragovi na kojima se temeljilo utvrđivanje stvarnih cijena i koji su imali samo orijentacijsku funkciju.

               50

               Što se tiče upućivanja Savezne Republike Njemačke na prijašnji sustav zajedničke organizacije tržišta, Parlament i Komisija smatraju da ta država članica izostavlja činjenicu da je Uredba br. 1234/2007 donesena na drugoj pravnoj osnovi, odnosno članku 37. UEZ‑a.

               51

               Što se tiče argumenta Savezne Republike Njemačke prema kojem bi bio ugrožen korisni učinak članka 43. stavka 3. UFEU‑a ako bi se članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u mogao temeljiti samo na članku 43. stavku 2. UFEU‑a, Parlament smatra da je donošenje Uredbe o utvrđivanju samo po sebi dovoljno da bi se dokazao korisni učinak članka 43. stavka 3. UFEU‑a. Osim toga, ni Parlament ni Komisija ne vide nužnost brze prilagodbe referentnih pragova s obzirom na razvoj tržišta koja, prema Saveznoj Republici Njemačkoj, zahtijeva intervenciju Vijeća. Prema mišljenju Parlamenta, iako članak 43. stavak 3. UFEU‑a želi zajamčiti brzo utvrđivanje cijena i iako je ta zadaća bila važan zahtjev prilikom uspostave ZPP‑a, ona je sve više i više gubila na važnosti te praktično nestala.

               52

               Podredno, Parlament ističe da iako članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u ostvaruje ciljeve iz članka 43. stavka 2. i članka 43. stavka 3. UFEU‑a, pobijana je odredba i dalje valjana zbog prevage ciljeva iz članka 43. stavka 2. UFEU‑a u okviru Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u.

         Ocjena Suda

               53

               Svojim jedinim tužbenim razlogom, Savezna Republika Njemačka ističe da su Parlament i Vijeće donošenjem članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, na temelju članka 43. stavka 2. umjesto članka 43. stavka 3. UFEU‑a izabrali pogrešnu pravnu osnovu.

               54

               U tom pogledu na početku valja podsjetiti da su, kao što proizlazi iz teksta članka 43. stavka 2. UFEU‑a, Parlament i Vijeće obvezni, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom donijeti osobito „odredbe potrebne za provođenje ciljeva zajedničke poljoprivredne politike i zajedničke ribarstvene politike”, dok sukladno članku 43. stavku 3. UFEU‑a Vijeće na prijedlog Komisije usvaja „mjere o utvrđivanju cijena, nameta, potpora i količinskih ograničenja te o utvrđivanju i raspodjeli mogućnosti ribolova”.

               55

               Valja nadalje navesti da se mjere koje podrazumijevaju politički izbor koji je pridržan zakonodavcu Unije zbog svoje nužnosti za ostvarenje ciljeva koji pripadaju zajedničkoj poljoprivrednoj i ribarstvenoj politici trebaju temeljiti na članku 43. stavku 2. UFEU‑a. Suprotno tomu, donošenje mjera koje se odnose na utvrđivanje i raspodjelu mogućnosti ribolova, u skladu s člankom 43. stavkom 3. UFEU‑a, ne zahtijeva takav izbor jer je riječ o mjerama pretežno tehničke naravi koje su namijenjene provedbi odredaba usvojenih na temelju članka 43. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 26. studenoga 2014., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑103/12 i C‑165/12, EU:C:2014:2400, t. 50., kao i od 1. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790, t. 48. i 50.).

               56

               U tom pogledu, iako članak 43. stavak 3. UFEU‑a Vijeću dodjeljuje ovlast za donošenje provedbenih akata u dotičnom području, ti se akti ipak ne smiju jednostavno izjednačiti s onima koji dodjeljuju provedbene ovlasti u smislu članka 291. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 1. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790, t. 54.).

               57

               Iz toga proizlazi da, suprotno tvrdnjama Parlamenta, ta odredba Vijeću dodjeljuje ovlast donošenja akata koji premašuju ono što se može smatrati „provedbenim aktom”.

               58

               Osim toga, stavci 2. i 3. članka 43. UFEU‑a imaju različite svrhe i posebna područja primjene pa se mogu koristiti odvojeno kao temelj za usvajanje mjera određenih u okviru ZPP‑a, s tim da prilikom donošenja akata na temelju članka 43. stavka 3. UFEU‑a Vijeće treba djelovati poštujući granice svojih nadležnosti kao i, ovisno o slučaju, pravni okvir koji je prethodno uspostavljen primjenom članka 43. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti, u dijelu u kojem se odnosi na zajedničku ribarstvenu politiku, primjenjivu mutatis mutandis na ZPP, presudu od 1. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790, t. 58.).

               59

               U tom pogledu valja istaknuti da se suprotno onomu što ističe Komisija ne može valjano isticati to da je Sud prepoznao postojanje hijerarhijskog odnosa između dvije dotične odredbe. Naime, to što Sud koristi izraz „ovisno o slučaju” omogućuje zaključak da Vijeće može koristiti nadležnosti koje su mu priznate u članku 43. stavku 3. UFEU‑a iako zakonodavac Unije još nije uspostavio pravni okvir izvršavajući nadležnosti koje su mu priznate u članku 43. stavku 2. UFEU‑a.

               60

               Iz sudske prakse Suda osim toga proizlazi da područje primjene članka 43. stavka 3. UFEU‑a može obuhvatiti mjere koje se ne ograničavaju na utvrđivanje i raspodjelu mogućnosti ribolova ako one ne podrazumijevaju politički izbor pridržan zakonodavcu Unije zbog svoje nužnosti za ostvarenje ciljeva svojstvenih zajedničkoj poljoprivrednoj i ribarstvenoj politici (presuda od 1. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790, t. 59.).

               61

               Valja napokon podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odabir pravne osnove za neki akt Unije mora temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su cilj i sadržaj tog akta (presude od 23. listopada 2007., Komisija/Vijeće, C‑440/05, EU:C:2007:625, t. 61., i od 26. studenoga 2014., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑103/12 i C‑165/12, EU:C:2014:2400, t. 51.).

               62

               U kontekstu tih utvrđenja valja ispitati jesu li Parlament i Vijeće ispravno odabrali članak 43. stavak 2. UFEU‑a kao pravnu osnovu za donošenje članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u.

               63

               Što se tiče cilja članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, valja utvrditi da, s jedne strane, iz uvodne izjave 10. te uredbe svakako proizlazi da je, kako bi se stabilizirala tržišta i osigurao primjeren životni standard poljoprivredne zajednice, uveden program izravne potpore, i da mjere donesene u okviru tog programa mogu imati oblik javne intervencije, te da, s druge strane, iz uvodne izjave 12. navedene uredbe proizlazi da je potrebno razlikovati referentne pragove i interventne cijene i definirati potonje.

               64

               Međutim, ta dva elementa, s obzirom na to da zakonodavac Unije nije ponudio daljnja pojašnjenja, osobito u članku 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, o navodnoj važnosti političkih izbora učinjenih prilikom donošenja tih pragova, ne mogu s dovoljnom sigurnošću potvrditi postojanje te važnosti.

               65

               Takav zaključak potvrđuje činjenica da, s obzirom na tekst članka 2. Uredbe o utvrđivanju, referentni pragovi služe isključivo kao temeljni elementi za utvrđivanje intervencijske cijene za dotične proizvode.

               66

               Osim toga, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 83. svojeg mišljenja, uvodne izjave 16. i 28. Uredbe br. 1234/2007 na apstraktni način opisuju vezu koja postoji između referentnih cijena, otad nazvanih „referentnim pragovima”, i intervencijskih cijena, te omogućuju utvrditi da su prvospomenute nužni elementi izračuna potonjih. Budući da, sukladno uvodnoj izjavi 12. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, zakonodavac Unije želi zadržati politiku koja se provodi u svakom sektoru, valja zaključiti da na vezu koja postoji između referentnih pragova i intervencijskih cijena ne utječe donošenje Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u.

               67

               Što se tiče sadržaja članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, valja podsjetiti da stavak 1. tog članka za njime obuhvaćene proizvode utvrđuje novčane vrijednosti po jedinici težine. Međutim, sama okolnost da je zakonodavac Unije odlučio koristiti izraz „pragovi” umjesto izraza „cijene” koji se prethodno koristio ne može osporiti činjenicu da su te vrijednosti cijene. Usto, kao što proizlazi iz članka 7. stavka 2. te uredbe, dotični pragovi se uspostavljaju u odnosu na, osobito, „cijene” ulaznih sredstava.

               68

               Valja dodati da, kao što proizlazi iz točke 65. ove presude, tekst članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u ne omogućuje ni identifikaciju ciljeva referentnih pragova koje predviđa ni određivanje podrazumijeva li donošenje tog članka politički izbor pridržan zakonodavcu Unije zbog njegove nužnosti za ostvarivanje ciljeva ZPP‑a.

               69

               Osim toga, valja istaknuti da ni članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u ni bilo koja druga odredba te uredbe ne sadržavaju definiciju pojma „referentni prag”. Međutim, nepostojanje u navedenoj uredbi takve definicije, dok se pojam „intervencijske cijene” definira u članku 15. iste uredbe, pobija argument Parlamenta prema kojem utvrđivanje referentnih pragova podrazumijeva političke izbore pridržane zakonodavcu.

               70

               U tom pogledu valja dodati da iz članka 7. stavka 2. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u proizlazi da referentne pragove treba preispitati uzimajući u obzir objektivne čimbenike kao što su kretanja u proizvodnji, troškovi proizvodnje te tržišni trendovi.

               71

               Međutim, kao što to ističu Savezna Republika Njemačka, Češka Republika, Ujedinjena Kraljevina i Vijeće, takvo preispitivanje zahtijeva provođenje prvenstveno tehničkih i znanstvenih ocjena te se prema tome treba razlikovati od mjera koje podrazumijevaju političke odluke koje su, prema sudskoj praksi Suda, pridržane zakonodavcu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2014., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑103/12 i C‑165/12, EU:C:2014:2400, t. 50.). Ocjena prvenstveno tehničkih elemenata u svrhu donošenja mjera o određivanju cijena ovlast je koju članak 43. stavak 3. UFEU‑a pridržava Vijeću.

               72

               Budući da ne postoji niti jedan drugi element u Uredbi o jedinstvenom ZOT‑u koji bi omogućio da se valjano ustanovi razlika između preispitivanja dotičnih pragova i njihova prvog utvrđivanja, te uzimajući u obzir okolnost istaknutu u točki 66. ove presude prema kojoj intervencijske cijene proizlaze iz referentnih pragova, valja zaključiti da je utvrđivanje navedenih pragova mjera o određivanju cijene. Slijedom toga, članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u obvezno je trebalo donijeti na temelju članka 43. stavka 3. UFEU‑a.

               73

               Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentom Parlamenta prema kojem članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u ostvaruje ciljeve iz članka 43. stavka 2. i članka 43. stavka 3. UFEU‑a, zbog čega, uzimajući u obzir prevagu ciljeva iz članka 43. stavka 2. UFEU‑a, članak 7. te uredbe ne treba poništiti.

               74

               Naime, s jedne strane, kao što proizlazi iz točke 31. ove presude, članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u jasno je odvojiv od drugih odredaba te uredbe. S druge strane, kao što je Sud presudio u točki 58. presude od 1. prosinca 2015.Parlament i Komisija/Vijeće (C‑124/13 i C‑125/13, EU:C:2015:790) članak 43. stavak 2. i članak 43. stavak 3. UFEU‑a imaju različite svrhe i posebna područja primjene. Prema tome, kao što Vijeće treba poštovati granice svojih nadležnosti prilikom donošenja mjera na temelju članka 43. stavka 3. UFEU‑a, tako je i zakonodavac Unije obvezan poštovati granice prenesenih mu nadležnosti prilikom donošenja mjera na temelju članka 43. stavka 2. UFEU‑a.

               75

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, valja prihvatiti jedini tužbeni razlog Savezne Republike Njemačke.

               76

               Slijedom toga, članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u treba poništiti.

               77

               Uzimajući u obzir okolnost da članak 2. Uredbe o utvrđivanju prilikom određivanja intervencijskih cijena izričito upućuje na referentne pragove utvrđene u članku 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, poništenje potonjeg članka oduzima smisao članku 2.

               78

               Prema tome, s obzirom na neodvojive veze koje ujedinjuju članak 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u i članak 2. Uredbe o utvrđivanju, valja također poništiti taj članak.

         Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijanih odredbi

               79

               Savezna Republika Njemačka u cilju zaštite viših interesa i osobito zbog zaštite legitimnih očekivanja poljoprivrednika kao i pravne sigurnosti od Suda zahtijeva da sukladno članku 264. stavku 2. UFEU‑a održi na snazi učinke pobijanih odredaba do stupanja na snagu novih odredaba donesenih na prikladnoj pravnoj osnovi. Komisija podredno podržava tu argumentaciju.

               80

               Sukladno članku 264. stavku 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.

               81

               U tom smislu, iz sudske prakse Suda proizlazi da, uzimajući u obzir razloge pravne sigurnosti, učinci takvog akta mogu biti održani osobito ako bi trenutačni učinci njegova poništavanja doveli do ozbiljnih negativnih posljedica za zainteresirane osobe i kada se zakonitost pobijanog akta ne osporava zbog njegova cilja ili sadržaja, nego zbog nenadležnosti njegova donositelja ili zbog povrede bitnih postupovnih pravila. Takvi razlozi osobito uključuju pogrešku u pogledu pravne osnove pobijanog akta (presuda od 1. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑125/13, EU:C:2015:790, t. 86.).

               82

               U ovom slučaju valja istaknuti da je sukladno članku 232. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u potonja, uključivo s njezinim člankom 7., stupila na snagu na dan njezine objave u Službenom listu Europske unije, 20. prosinca 2013. te je primjenjiva od 1. siječnja 2014.

               83

               Međutim, budući da dotične odredbe utvrđuju cijene u pogledu kojih se izvršava javna intervencija i da se potonjom želi zajamčiti stabilnost tržišta i osigurati pravični životni standard poljoprivrednika, njihovo bi poništenje s trenutnim učinkom moglo dovesti do teških posljedica za zainteresirane osobe.

               84

               U tim okolnostima, postoje važni razlozi pravne sigurnosti koji opravdavaju da Sud udovolji zahtjevu za održavanje na snazi učinaka članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u i članka 2. Uredbe o utvrđivanju. Usto, valja istaknuti da Savezna Republika Njemačka nije osporila zakonitost članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u zbog njegova cilja ili sadržaja zbog čega u tom pogledu ne postoji zapreka koja bi Sudu onemogućila da naloži takvo održavanje na snazi učinaka tih članaka.

               85

               Slijedom toga valja održati na snazi učinke članka 7. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u i članka 2. Uredbe o utvrđivanju do stupanja na snagu, u razumnom roku koji ne smije biti dulji od pet mjeseci računajući od dana objave ove presude, novih propisa utemeljenih na prikladnoj pravnoj osnovi, to jest na članku 43. stavku 3. UFEU‑a.

         Troškovi

               86

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Savezna Republika Njemačka podnijela zahtjev da Parlament kao i Vijeće snose troškove i da je tužba proglašena osnovanom, valja im naložiti snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Češka Republika i Ujedinjena Kraljevina, kao i Komisija, koje su intervenirale u ovaj postupak, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se članak 7. Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007.

                           2.

                           Poništava se članak 2. Uredbe Vijeća (EU) br. 1370/2013 od 16. prosinca 2013. o utvrđivanju mjera za određivanje određenih potpora i subvencija vezanih uz zajedničku organizaciju tržišta poljoprivrednih proizvoda.

                           3.

                           Održavaju se na snazi učinci članka 7. Uredbe br. 1308/2013 i članka 2. Uredbe br. 1370/2013 do stupanja na snagu, u razumnom roku koji ne smije biti dulji od pet mjeseci računajući od dana objave ove presude, novih propisa utemeljenih na prikladnoj pravnoj osnovi, to jest na članku 43. stavku 3. UFEU‑a.

                           4.

                           Nalaže se Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova postupka.

                           5.

                           Češka Republika, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske kao i Komisija snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	jezik postupka: njemački


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 12. studenog 2008. # Lego Juris A/S protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-270/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 3. srpnja 2001. # E protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici - Prekid - Obustava postupka. # Spojeni predmeti T-24/98 i T-241/99.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 13. rujna 2012. # Talijanska Republika protiv Europske komisije. # Direktiva 92/81/EEZ - Direktiva 2003/96/EZ. # Predmet T-379/09.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 8. siječnja 2015.#Club Hotel Loutraki AE i dr. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Iskorištavanje uređaja za video lutriju – Dodjela isključive licencije od strane Helenske Republike – Odluka kojom je utvrđeno nepostojanje državne potpore – Nepokretanje formalnog istražnog postupka – Ozbiljne poteškoće – Postupovna prava zainteresiranih stranaka – Obveza obrazlaganja – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Prednost – Zajednička ocjena priopćenih mjera.#Predmet T‑58/13.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 27. lipnja 2017.#Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania protiv Ayuntamiento de Getafe.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado Contencioso-Administrativo de Madrid.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Pojam ,državna potpora’ – Pojmovi ,poduzetnik’ i ,gospodarska djelatnost’ – Drugi uvjeti primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a – Članak 108. stavci 1. i 3. UFEU‑a – Pojmovi ,postojeće potpore’ i ,nove potpore’ – Sporazum od 3. siječnja 1979. sklopljen između Kraljevine Španjolske i Svete Stolice – Porez na građevine, instalacije i građevinske radove – Izuzeće u korist nekretnina Katoličke crkve.#Predmet C-74/16.

text:
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
27. lipnja 2017. (*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Pojam ,državna potpora’ – Pojmovi ,poduzetnik’ i ,gospodarska djelatnost’ – Drugi uvjeti primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a – Članak 108. stavci 1. i 3. UFEU‑a – Pojmovi ,postojeće potpore’ i ,nove potpore’ – Sporazum od 3. siječnja 1979. sklopljen između Kraljevine Španjolske i Svete Stolice – Porez na građevine, instalacije i građevinske radove – Izuzeće u korist nekretnina Katoličke crkve”
U predmetu C‑74/16,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n° 4 de Madrid (Pokrajinski upravni sud br. 4 u Madridu, Španjolska), odlukom od 26. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 10. veljače 2016., u postupku

Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania

protiv

Ayuntamiento de Getafe,

SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal, M. Vilaras i E. Regan, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Arabadjiev (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby i E. Jarašiūnas, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. siječnja 2017.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, M. Muñoz Pérez i A. Fanjul Guerricaechevarría, abogados,
–        za Ayuntamiento de Getafe, L. López Díez, abogada,
–        za španjolsku vladu, M. A. Sampol Pucurull i A. Rubio González, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, M. G. Luengo, P. Němečková i F. Tomat, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. veljače 2017.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

2        Zahtjev je podnesen u okviru spora između Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (Comunidad de Casa de Escuelas Pías de Getafe, PP. Escolapios) (crkvena zajednica vjerskih škola u pokrajini Betania (kućna zajednica vjerskih škola u Getafeu, braća pijaristi), u daljnjem tekstu: crkvena zajednica)) i ayuntamienta de Getafe (općina Getafe, Španjolska, u daljnjem tekstu: općina) povodom toga što je potonja odbila zahtjev crkvene zajednice za povrat iznosa koji je platila s naslova poreza na građevine, instalacije i građevinske radove (u daljnjem tekstu: ICIO).
 Pravni okvir

 Međunarodno pravo

3        Članak IV. Sporazuma o gospodarskim pitanjima sklopljenog 3. siječnja 1979. između Španjolske Države i Svete Stolice (u daljnjem tekstu: Sporazum od 3. siječnja 1979.) određuje:
„1.      Sveta Stolica, Biskupska konferencija, biskupije, župe i druge teritorijalne jedinice crkvenih zajednica i vjerskih redova i ustanova posvećenog života, njihove ispostave i sjedišta, uživaju pravo na sljedeća izuzeća:
[...]
B) potpuno i trajno izuzeće od realnih poreza ili poreza na proizvodnju, koji se odnose na prihod i imovinu.
To izuzeće ne odnosi se na prihode od gospodarskih djelatnosti ili upravljanja imovinom Crkve, kad je to upravljanje prepušteno trećim osobama, na kapitalne dobitke ili na prihode zadržane na izvoru s naslova poreza na dohodak.
[...]”

4        U skladu s člankom VI. tog sporazuma:
„Sveta Stolica i španjolska vlada obvezuju se sporazumno rješavati nejasnoće i poteškoće koje mogu nastati prilikom tumačenja i primjene članaka ovog sporazuma, vodeći se u njemu sadržanim načelima.”
 Španjolsko pravo

5        ICIO je općinski porez koji je uveden s Ley 39/1988 reguladora de las Haciendas Locales (Zakon 39/1988 o lokalnim financijama) od 28. prosinca 1988. (BOE br. 313 od 30. prosinca 1988., str. 36636.). U vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka taj porez bio je uređen člancima 100. do 103. Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (Kraljevski zakonodavni dekret 2/2004 kojim se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o lokalnim financijama) od 5. ožujka 2004. (BOE br. 59 od 9. ožujka 2004., str. 10284., u daljnjem tekstu: izmijenjeni tekst Zakona o lokalnim financijama).

6        U skladu s člankom 100. stavkom 1. izmijenjenog teksta Zakona o lokalnim financijama:
„[ICIO] je neizravan porez čiji je oporezivi događaj izgradnja na području općine svake građevine ili instalacije ili izvedba građevinskih radova za koje se mora pribaviti građevinska dozvola, neovisno o tome je li ona pribavljena ili nije, ili za koje se mora podnijeti izjava o odgovornosti ili prethodna obavijest, kad trošak dozvole ili nadzora ulazi u nadležnost općine kojoj se plaća porez.”

7        U skladu s člankom 101. stavkom 1. tog zakona:
„Kao porezni obveznici tom porezu podliježu fizičke osobe, pravne osobe ili tijela [...] koji su naručitelji izgradnje, instalacija ili izvedbe radova, bez obzira na to jesu li oni vlasnici nekretnine na kojoj se izvode radovi ili nisu.
U svrhu prethodnog podstavka, naručiteljem izgradnje, instalacija ili građevinskih radova smatra se onaj koji snosi troškove ili izdatke izvedbe.”

8        Španjolsko ministarstvo financija pojasnilo je u Orden por la que se aclara la inclusión del Impuesto sobre Construcciones, Instalaciones y Obras en la letra B) del apartado l del articulo IV del Acuerdo entre el Estado Español y la Santa Sede sobre Asuntos Económicos, de 3 de enero de 1979 (Odluka o uvrštenju poreza na građevine, instalacije i građevinske radove u članak IV. stavak 1. točku (B) Sporazuma o gospodarskim pitanjima sklopljenog između Španjolske Države i Svete Stolice 3. siječnja 1979.), od 5. lipnja 2001. (BOE br. 144 od 16. lipnja 2001., str. 21427., u daljnjem tekstu: odluka od 5. lipnja 2001.), u prvoj točki izreke te odluke, da ICIO spada u „realne poreze ili poreze na proizvodnju iz članka IV. stavka 1. točke (B) Sporazuma od 3. siječnja 1979.” i, u drugoj točki te izreke, da se na „Svetu Stolicu, Biskupsku konferenciju, biskupije, župe i druge teritorijalne jedinice, crkvene zajednice i vjerske redove te ustanove posvećenog života i njihove ispostave i sjedišta” primjenjuje potpuno i trajno izuzeće od [ICIO‑a]”.

9        Kao što je naveo sud koji je uputio zahtjev, tom odlukom je Katoličkoj crkvi priznato potpuno izuzeće od ICIO‑a u vezi s nekretninama u njezinu vlasništvu, bez obzira na narav djelatnosti kojima su namijenjene.

10      Orden EHA/2814/2009 por la que se modifica la Orden de 5 de junio de 2001, por la que se aclara la inclusión del Impuesto sobre Construcciones, Instalaciones y Obras en la letra B) del apartado 1 del artículo IV del Acuerdo entre el Estado Español y la Santa Sede sobre asuntos económicos, de 3 de enero de 1979 (Odluka EHA/2814/2009 o izmjeni odluke od 5. lipnja 2001. o uvrštenju poreza na građevine, instalacije i građevinske radove u članak IV. stavak 1. točku (B) Sporazuma o gospodarskim pitanjima sklopljenog između Španjolske Države i Svete Stolice 3. siječnja 1979.) od 15. listopada 2009. (BOE br. 254 od 21. listopada 2009., str. 88046., u daljnjem tekstu: odluka od 15. listopada 2009.) zamijenio je drugu točku izreke odluke od 5. lipnja 2001. sljedećim tekstom:
„Sveta Stolica, Biskupska konferencija, biskupije, župe i druge teritorijalne jedinice crkvenih zajednica i vjerskih redova te ustanova posvećenog života, njihovih ispostava i sjedišta uživaju potpuno i trajno izuzeće od [ICIO‑a] za sve nekretnine na koje se primjenjuje izuzeće od Contribución Territorial Urbana (trenutačno, porez na nekretnine).”

11      Kao što proizlazi iz navoda koje je pružio sud koji je uputio zahtjev, posljedica te izmjene jest to da je Katolička crkva izuzeta od plaćanja ICIO‑a samo u odnosu na nekretnine namijenjene isključivo vjerskim svrhama.

12      Sud koji je uputio zahtjev navodi da je odluka od 15. listopada 2009. ukinuta presudom od 9. prosinca 2013. vijeća za upravne sporove Audiencije Nacional (Središnji sud, Španjolska) i da je to ukidanje potvrđeno presudom od 19. studenoga 2014. vijeća za upravne sporove Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), među ostalim zato što je tom odlukom smanjen opseg izuzeća iz članka IV. stavka 1. točke (B) Sporazuma od 3. siječnja 1979.
 Glavni postupak i prethodno pitanje

13      Crkvena zajednica upisana je u evidenciju vjerskih tijela pri španjolskom ministarstvu pravosuđa i na nju se primjenjuje Sporazum od 3. siječnja 1979. Vlasnica je stambenog kompleksa u Getafeu, u okviru kojeg se nalazi škola „La Inmaculada” kojom ta zajednica upravlja.

14      Dana 4. ožujka 2011. crkvena zajednica zatražila je dozvolu za obnovu i proširenje zgrade u kojoj se nalazi konferencijska dvorana navedene škole namijenjena, među ostalim, održavanju sastanaka, tečajeva i konferencija, kako bi imala 450 sjedećih mjesta. Navedena dozvola dodijeljena je 28. travnja 2011., pri čemu je crkvena zajednica platila ICIO u iznosu od 23 730,41 eura.

15      Crkvena zajednica potom je podnijela zahtjev za povrat tog iznosa, smatrajući da je izuzeta od plaćanja navedenog poreza na temelju odluke od 5. lipnja 2001. kojom se provodi članak IV. stavak 1. točka (B) Sporazuma od 3. siječnja 1979.

16      Taj zahtjev odbio je odlukom od 6. studenoga 2013. Órgano de Gestión Tributaria (porezni ured) općine jer je ocijenio da se navedeno izuzeće ne može primijeniti s obzirom na to da je bilo zatraženo za djelatnost Katoličke crkve koja nema vjersku svrhu.

17      Crkvena zajednica tu odluku, potvrđenu na višem stupnju, osporava u okviru tužbe koju je podnijela pred sudom koji je uputio zahtjev navodeći da nije morala platiti iznos plaćen na temelju ICIO‑a jer članak IV. stavak 1. točku (B) Sporazuma od 3. siječnja 1979. treba tumačiti na način da je on izuzima od plaćanja tog poreza neovisno o namjeni nekretnine koja čini poreznu osnovicu navedenog poreza.

18      Općina odgovara da se, na temelju odluke od 15. listopada 2009., izuzeće od plaćanja ICIO‑a primjenjuje samo na nekretnine koje su izuzete od poreza na nekretnine zbog svoje namjene u vjerske svrhe Katoličke crkve i da se, u nedostatku takvog ograničenja, s obzirom na velik opseg gospodarskih djelatnosti te crkve (upravljanje školama, bolnicama itd.), takvo izuzeće može pokazati protivnim odredbama prava Unije u području državnih potpora.

19      Sud koji je uputio zahtjev navodi da je pitanje sukladnosti izuzeća od ICIO‑a koje se primjenjuje na Katoličku crkvu s pravom Unije – iako nikad postavljeno pred španjolskim sudovima – razmatrala Europska komisija, ali nije zauzela konačno stajalište o tom predmetu. Taj sud navodi, u tom pogledu, da navedeno izuzeće nije, protivno stajalištu te institucije, ograničeno na instalacije i građevine koje pripadaju Katoličkoj crkvi, odnosno na građevinske radove koji se za nju izvode te koji imaju isključivo vjersku svrhu.

20      Pozivajući se također na točke 19. do 23. presude od 9. listopada 2014., Ministerio de Defensa i Navantia (C‑522/13, EU:C:2014:2262), sud koji je uputio zahtjev pita se može li izuzeće od ICIO‑a koje se primjenjuje na Katoličku crkvu, čak i ako namjena nekretnine na koju se odnosi ta mjera spada u izvršavanje gospodarske djelatnosti te crkve, činiti državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

21      U tim je okolnostima Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n° 4 de Madrid (Pokrajinski upravni sud br. 4 u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se članku 107. stavku 1. UFEU‑a izuzeće Katoličke crkve od plaćanja [ICIO‑a] na građevine, instalacije i građevinske radove u vezi s radovima na nekretninama namijenjenima obavljanju gospodarskih djelatnosti koje nemaju isključivo vjersku svrhu?”
 O prethodnom pitanju

 Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

22      Španjolska vlada osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. Stajalište te vlade jest da je, s jedne strane, prethodno pitanje hipotetsko jer se njime, s obzirom na to da se ne odnosi na stvarnu situaciju ili predmet glavnog postupka, nastoji dobiti općenito savjetodavno mišljenje o izuzeću od ICIO‑a koje se primjenjuje na Katoličku crkvu s obzirom na sustav državnih potpora.

23      S druge strane, zahtjev za prethodnu odluku sadržava znatne praznine kad je riječ o opisu činjeničnih i pravnih elemenata potrebnih kako bi Sud mogao korisno odgovoriti na postavljeno pitanje. Odluka kojom je upućeno prethodno pitanje ne sadržava nikakav opis djelatnosti koje provodi crkvena zajednica, osobito u okviru nekretnine na koju se odnosi izuzeće od poreza iz glavnog postupka, kao ni opis njezine strukture i poslovne organizacije. Sud koji je uputio zahtjev je, osim toga, propustio navesti precizne razloge na temelju kojih smatra da je potrebno postaviti prethodno pitanje.

24      U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 56. i navedena sudska praksa).

25      Iz navedenoga proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud nije moguće, osim u slučaju kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nije vezano uz stvarno stanje ili uz predmet glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 57. i navedena sudska praksa).

26      S obzirom na prethodno navedeno, valja podsjetiti na to da potreba da se osigura tumačenje prava Unije koje bi bilo korisno za nacionalni sud zahtijeva da nacionalni sud definira činjenični i pravni okvir u kojemu su smještena pitanja koja postavlja, ili da, u svakom slučaju, objasni stvarne situacije na kojima se temelje ta pitanja. Ti zahtjevi vrijede osobito u području tržišnog natjecanja, za koje su karakteristične složene činjenične i pravne situacije (presuda od 21. studenoga 2013., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 20.).

27      Prema praksi Suda, također je važno da nacionalni sud točno navede razloge koji su ga doveli do toga da si postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim postaviti prethodna pitanja Sudu (presuda od 21. studenoga 2013., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 21.).

28      U predmetnom slučaju, kao prvo, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da sud koji je uputio zahtjev odlučuje, među ostalim, o pitanju protivi li se članku 107. UFEU‑a to da se na crkvenu zajednicu, na temelju odluke od 5. lipnja 2001. kojom se provodi članak IV. stavak 1. točka (B), Sporazuma od 3. siječnja 1979., primjenjuje izuzeće od poreza iz glavnog postupka.

29      Iz te odluke proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da, kako bi odlučio o tužbi koja mu je podnesena, mora provjeriti sukladnost takvog izuzeća s člankom 107. UFEU‑a, pri čemu dvojbe koje ima u tom pogledu jasno proizlaze iz navedene odluke.

30      U tim okolnostima, nije očito da se tumačenje prava Unije koje traži sud koji je uputio zahtjev odnosi na hipotetski problem ili da nije ni u kakvoj vezi sa stvarnom situacijom ili predmetom glavnog postupka.

31      Potom, kao što je navela nezavisna odvjetnica u točki 25. svojeg mišljenja, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje istaknute su mjerodavne odredbe Sporazuma od 3. siječnja 1979., španjolskog poreznog prava kao i s njime povezana upravna i sudska praksa, pri čemu španjolska vlada nije navela nijedan element koji bi bio koristan za razumijevanje predmeta, a koji je sud koji je uputio zahtjev propustio spomenuti.

32      Naposljetku, kad je riječ o opisu činjeničnog okvira, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje sadržava dovoljno informacija za razumijevanje kako prethodnog pitanja tako i njegova dosega.

33      Stoga valja utvrditi da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje sadržava činjenične i pravne elemente na temelju kojih Sud može pružiti koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev. Ta odluka je osim toga zainteresiranim osobama iz članka 23. drugog stavka Statuta Suda Europske unije omogućila da podnesu svoja očitovanja, u skladu s tom odredbom.

34      Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
 Meritum

35      Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li izuzeće od poreza, poput onog u glavnom postupku, koje se primjenjuje na crkvenu zajednicu Katoličke crkve za radove na nekretnini namijenjenoj obavljanju djelatnosti koje nemaju isključivo vjersku svrhu, biti obuhvaćeno zabranom iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

36      Najprije treba podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje iz članka 267. UFEU‑a između nacionalnih sudova i Suda, zadaća Suda dati nacionalnom sudu koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti predmet u kojem vodi postupak. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio prethodno pitanje pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (presuda od 15. listopada 2015., Biovet, C‑306/14, EU:C:2015:689, t. 17. i navedena sudska praksa).

37      Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružili takvi korisni elementi tumačenja, osobito imajući u vidu očitovanja Kraljevine Španjolske i Komisije, u predmetnom slučaju na postavljeno pitanje valja odgovoriti ne samo s obzirom na članak 107. stavak 1. UFEU‑a, već i s obzirom na članak 108. stavke 1. i 3. UFEU‑a.
 O pojmu „državna potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a

38      Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se nešto kvalificiralo „državnom potporom” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a svi uvjeti predviđenih tom odredbom moraju biti ispunjeni. Tako se mora, kao prvo, raditi o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Treće, ona mora pružati selektivnu prednost svojem korisniku. Četvrto, ona mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (presude od 21. prosinca 2016., Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, t. 40., i od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 53.).

39      Osim toga, pravo tržišnog natjecanja Unije i osobito zabrana iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a odnose se na djelatnosti poduzetnika (vidjeti u tom smislu presude od 23. ožujka 2006., Enirisorse, C‑237/04, EU:C:2006:197, t. 27. i 28., i od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr., C‑93/13 P i C‑123/13 P, EU:C:2015:150, t. 88.).

40      Iz toga slijedi da u predmetnom slučaju valja ispitati, kao prvo, može li se crkvena zajednica okvalificirati kao „poduzetnik” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, kao drugo, daje li izuzeće od poreza iz glavnog postupka selektivnu gospodarsku prednost crkvenoj zajednici, kao treće, predstavlja li ta mjera intervenciju španjolske države ili intervenciju sredstvima te države članice, i, naposljetku, kao četvrto, može li navedeno izuzeće utjecati na trgovinu među državama članicama i narušiti ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje u okviru unutarnjeg tržišta.
 O pojmovima „poduzetnik” i „gospodarska djelatnost”

41      Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „poduzetnik” u kontekstu prava Unije u području tržišnog natjecanja obuhvaća svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova financiranja (presuda od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 107.).

42      Iz toga proizlazi da javni ili privatni karakter subjekta koji se bavi predmetnom djelatnošću ne može utjecati na pitanje ima li taj subjekt svojstvo „poduzetnika”.

43      Nadalje, ako se predmetna djelatnost može okvalificirati kao „gospodarska”, okolnost da se njome bavi crkvena zajednica ne protivi se primjeni pravila Ugovorâ, među kojima i onih kojima je uređeno pravo tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 1988., Steymann, 196/87, EU:C:1988:475, t. 9. i 14.).

44      Kako bi se utvrdilo jesu li predmetne djelatnosti doista djelatnosti „poduzetnika” u smislu prava tržišnog natjecanja Unije, valja razmotriti narav tih djelatnosti, pri čemu kvalifikaciju „gospodarska djelatnost” treba ispitati za svaku od različitih djelatnosti kojima se bavi isti predmetni subjekt (vidjeti u tom smislu presude od 24. listopada 2002., Aéroports de Paris/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, t. 75., i od 1. srpnja 2008., MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, t. 25.).

45      Gospodarska je djelatnost svaka djelatnost koja se sastoji od ponude robe ili usluga na danom tržištu (vidjeti presudu od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 108.).

46      Okolnost da se roba ili usluge nude bez namjere stjecanja dobiti ne protivi se tome da subjekta koji izvršava te transakcije na tržištu treba smatrati poduzetnikom jer ta ponuda konkurira ponudi drugih gospodarskih subjekata čiji je cilj stjecanje dobiti (presuda od 1. srpnja 2008., MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, t. 27.).

47      Usluge koje se mogu okvalificirati kao „gospodarske djelatnosti” su one koje se uobičajeno pružaju uz naknadu. Bitna značajka naknade je to što je ona ekonomska protučinidba za uslugu o kojoj je riječ (vidjeti analogijom presudu od 11. rujna 2007., Schwarz i Gootjes‑Schwarz, C‑76/05, EU:C:2007:492, t. 37. i 38. i navedenu sudsku praksu).

48      U tim okolnostima valja utvrditi da su tečajevi koje pružaju obrazovne ustanove te se financiraju privatnim sredstvima koja ne potječu od samog pružatelja usluga usluge jer je cilj tih ustanova ponuditi uslugu uz naknadu (vidjeti analogijom presude od 11. rujna 2007., Schwarz i Gootjes‑Schwarz, C‑76/05, EU:C:2007:492, t. 40., i od 11. rujna 2007., Komisija/Njemačka, C‑318/05, EU:C:2007:495, t. 69.).

49      Nije potrebno da to privatno financiranje osiguraju uglavnom učenici ili njihovi roditelji jer gospodarska narav djelatnosti ne ovisi o činjenici da uslugu plaćaju oni koji se njome koriste (vidjeti analogijom presude od 11. rujna 2007., Schwarz i Gootjes‑Schwarz, C‑76/05, EU:C:2007:492, t. 41., i od 11. rujna 2007., Komisija/Njemačka, C‑318/05, EU:C:2007:495, t. 70.).

50      To međutim ne vrijedi za tečajeve koje pružaju određene ustanove koje su dio javnog obrazovnog sustava te se u cijelosti ili uglavnom financiraju iz javnih sredstava. Naime, uspostavljajući i održavajući sustav javnog obrazovanja, koji se u pravilu financira iz javnog proračuna a ne iz sredstava učenika ili njihovih roditelja, država nema namjeru izvršavati djelatnosti uz naknadu, već ispunjava svoju zadaću koju ima prema svojem stanovništvu u socijalnom, kulturnom i obrazovnom području (vidjeti analogijom presude od 11. rujna 2007., Schwarz i Gootjes‑Schwarz, C‑76/05, EU:C:2007:492, t. 39., i od 11. rujna 2007., Komisija/Njemačka, C‑318/05, EU:C:2007:495, t. 68.).

51      U tim okolnostima nije isključeno da ista ustanova može izvršavati više djelatnosti, istodobno gospodarskih i negospodarskih, pod uvjetom da vodi odvojeno računovodstvo za različita primljena financijska sredstva, tako da se isključi svaki rizik od „križnog” subvencioniranja njezinih gospodarskih djelatnosti javnim sredstvima koja ona koristi na temelju svojih negospodarskih djelatnosti.

52      U predmetnom slučaju nesporno je da crkvena zajednica izvršava tri vrste djelatnosti u okviru škole „La inmaculada”, odnosno strogo vjerske djelatnosti, obrazovanje koje subvencionira španjolska država i slobodno obrazovanje, bez financijske pomoći te države članice. Nadalje, taj subjekt svojim učenicima pruža dodatne usluge prehrane i prijevoza.

53      Ipak, budući da se izuzeće od poreza iz glavnog postupka odnosi na obnovu i proširenje dvorane za konferencije škole „La inmaculada” i da je crkvena zajednica na raspravi pred Sudom istaknula da je ta dvorana namijenjena samo obrazovnim djelatnostima koje nudi, proizlazi da to izuzeće nije u vezi ni s isključivo vjerskim djelatnostima navedenog subjekta ni s dodatnim uslugama spomenutima u prethodnoj točki.

54      U tim okolnostima, u svrhu primjene zabrane iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a na navedeno izuzeće, na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi, s obzirom na navode u točkama 41. do 51. ove presude, imaju li, i prema potrebi, koje od pedagoških djelatnosti koje provodi crkvena zajednica gospodarsku narav.

55      U tom pogledu, iz usklađenih pojašnjenja koja su na raspravi pred Sudom iznijele crkvena zajednica, općina i španjolska vlada proizlazi da obrazovne djelatnosti koje subvencionira španjolska država ulaze u okvir osnovnog i srednjeg obrazovnog sustava te države članice s obzirom na to da se obrazovanje u okviru škole „La inmaculada” pruža na temelju i u skladu s uvjetima iz ugovora koji su sklopile crkvena zajednica i autonomna zajednica Madrid te se u cijelosti financira iz javnog proračuna.

56      Ako se te informacije pokažu točnima, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, obrazovne djelatnosti crkvene zajednice koje subvencionira španjolska država ne mogu se okvalificirati kao „gospodarske”, u skladu sa sudskom praksom Suda iz točaka 41. do 50. ove presude.

57      Nasuprot tomu, s obzirom na informacije koje su na raspravi pred Sudom pružile crkvena zajednica, općina i španjolska vlada, čini se da obrazovne djelatnosti crkvene zajednice koje ne subvencionira španjolska država, a koje obuhvaćaju predškolsko, izvanškolsko i dodatno obrazovanje, ispunjavaju sve kriterije iz točaka 44. do 49. ove presude kako bi ih se okvalificiralo „gospodarskim djelatnostima”, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

58      Naime, te djelatnosti ne financira španjolska država. Naprotiv, radi se o djelatnostima koje organizira sâma crkvena zajednica te koje se financiraju uglavnom privatnim financijskim doprinosima troškovima školovanja, osobito učenika i njihovih roditelja.

59      Kad bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio, na temelju te provjere, da obrazovne djelatnosti crkvene zajednice koje ne subvencionira španjolska država predstavljaju „gospodarsku djelatnost”, na njemu je da provjeri još i to je li dvorana za konferencije škole „La inmaculada” namijenjena isključivo jednoj ili drugoj od tih obrazovnih djelatnosti, ili mješovitoj uporabi.

60      Naime, ako se ona koristi isključivo za obrazovne djelatnosti koje subvencionira španjolska država i koje ispunjavaju sve kriterije iz točke 50. ove presude, izuzeće od poreza iz glavnog postupka ne može biti obuhvaćeno zabranom iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

61      Ako se, naprotiv, ta konferencijska dvorana ne koristi isključivo za obrazovne djelatnosti koje osigurava crkvena zajednica bez subvencija španjolske države te koje ispunjavaju sve kriterije iz točaka 44. do 49. ove presude, izuzeće iz glavnog postupka može biti obuhvaćeno tom zabranom.

62      U slučaju miješane uporabe te dvorane, izuzeće od poreza iz glavnog postupka moglo bi biti obuhvaćeno spomenutom zabranom kad bi navedena dvorana bila namijenjena djelatnostima koje ispunjavaju kriterije iz točaka 44. do 49. i 51. ove presude.

63      Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da izuzeće od poreza iz glavnog postupka može biti obuhvaćeno zabranom iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a samo ako, s jedne strane, barem jedan dio obrazovnih djelatnosti koje osigurava crkvena zajednica u okviru škole „La inmaculada” treba okvalificirati „gospodarskom djelatnošću” u smislu sudske prakse iz točaka 44. do 49. ove presude i ako je, s druge strane, konferencijska dvorana te škole barem u jednom dijelu namijenjena takvim gospodarskim djelatnostima.

64      Stoga pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev utvrdi, na temelju činjenične ocjene, da je navedena konferencijska dvorana namijenjena djelatnostima koje provodi crkvena zajednica i koje treba okvalificirati kao „gospodarske”, valja nadalje ispitati jesu li u situaciji poput one u glavnom postupku ispunjena četiri uvjeta iz točke 38. ove presude.
 O pojmu „selektivna gospodarska prednost”

65      Što se tiče pitanja treba li izuzeće od poreza iz glavnog postupka tumačiti tako da svojem korisniku dodjeljuje prednost, treba podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda državnim potporama smatraju intervencije koje su bez obzira na svoj oblik takve da mogu staviti poduzetnike izravno ili neizravno u povoljniji položaj ili koje se treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima (presuda od 9. listopada 2014., Ministerio de Defensa i Navantia, C‑522/13, EU:C:2014:2262, t. 21.).

66      Stoga se potporama osobito smatraju intervencije koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje su time, iako nisu subvencije u strogom značenju riječi, iste naravi i imaju identične učinke (presuda od 19. ožujka 2013., Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr., C‑399/10 P i C‑401/10 P, EU:C:2013:175, t. 101.).

67      U predmetnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, s jedne strane, u skladu s člankom 100. stavkom 1. i člankom 101. stavkom 1. izmijenjenog teksta Zakona o lokalnim financijama, svaki poduzetnik koji naruči radove poput onih u glavnom postupku podliježe plaćanju ICIO‑a i da je crkvena zajednica platila porez po toj osnovi. Iz te odluke proizlazi, s druge strane, da bi učinak izuzeća od poreza iz glavnog postupka bio takav da bi crkvenoj zajednici bio vraćen porez koji je već platila.

68      U tim okolnostima valja utvrditi da je ICIO porez koji uobičajeno moraju platiti porezni obveznici koji naruče građevinske radove ili radove obnove na koje se odnosi taj porez i da je učinak izuzeća iz glavnog postupka smanjiti troškove koji opterećuju proračun crkvene zajednice. Stoga se čini da bi takvo izuzeće od poreza dalo crkvenoj zajednici gospodarsku prednost.

69      Nadalje, iz odluke od 5. lipnja 2001. proizlazi da se na Svetu Stolicu, Biskupsku konferenciju, biskupije, župe i druge teritorijalne jedinice, crkvene zajednice i vjerske redove te ustanove posvećenog života, kao i njihove ispostave i sjedišta primjenjuje potpuno i trajno izuzeće od ICIO‑a.

70      Stoga proizlazi da navedena odluka ne predstavlja opću mjeru koja se bez razlike primjenjuje na sve gospodarske subjekte, nego mjeru koja je a priori selektivna.

71      Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pojam „državna potpora” ne odnosi se na državne mjere koje uvode razlikovanje između poduzetnika i stoga su a priori selektivne kad to razlikovanje proizlazi iz prirode ili strukture poreznog sustava u koji spadaju, što je na državi članici da dokaže (presuda od 9. listopada 2014., Ministerio de Defensa i Navantia, C‑522/13, EU:C:2014:2262, t. 42.).

72      U predmetnom slučaju međutim ni iz jednog elementa spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da je izuzeće od poreza iz odluke od 5. lipnja 2001. izravna posljedica temeljnih ili glavnih načela poreznog sustava Kraljevine Španjolske i da je potrebno za funkcioniranje i učinkovitost tog sustava.

73      S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba utvrditi da u ovom predmetu uvjet koji se odnosi na postojanje selektivne gospodarske prednosti može biti ispunjen.
 O pojmu „potpore koju dodjeljuje država ili koja je dodijeljena iz državnih sredstava”

74      Da bi se prednosti mogle kvalificirati potporama u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, one moraju, s jedne strane, izravno ili neizravno biti dodijeljene putem državnih sredstava i, s druge strane, one se moraju moći pripisati državi članici (presuda od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 16.).

75      Kad je riječ, kao prvo, u uvjetu koji se odnosi na pripisivost mjere, dostatno je utvrditi da izuzeće od poreza iz glavnog postupka izravno proizlazi iz odluke od 5. lipnja 2001. koju je donijelo španjolsko ministarstvo financija, a temelji se na Sporazumu od 3. siječnja 1979. koji je sklopila i provela navedena država članica.

76      Kao drugo, u pogledu uvjeta o izravno ili neizravnoj dodjeli prednosti iz državnih sredstava, nesporno je da izuzeće iz glavnog postupka, koje dovodi do smanjenja tereta koji uobičajeno opterećuje proračun crkvene zajednice, ima za posljedicu odgovarajuće smanjenje prihoda općine.

77      U tim okolnostima proizlazi da je uvjet koji se odnosi na intervenciju države iz njezinih sredstava ispunjen.
–       O pojmovima potpora koje „utječu na trgovinu među državama članicama” i koje „narušavaju ili prijete da će narušiti tržišno natjecanje”

78      Što se tiče uvjeta koji se odnose na utjecaj gospodarske prednosti na trgovinu među državama članicama i na narušavanje tržišnog natjecanja koje taj sustav može prouzrokovati, važno je podsjetiti da za kvalifikaciju nacionalne mjere kao državne potpore nije potrebno utvrditi stvaran utjecaj potpore o kojoj je riječ na trgovinu među državama članicama i stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, nego jedino ispitati može li ta potpora utjecati na trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (presuda od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 102.).

79      Konkretno, ako potpora koju je dodijelila država članica ojačava položaj jednog poduzetnika u odnosu na onaj drugih konkurentskih poduzetnika u trgovini među državama članicama, treba smatrati da je utjecala na potonje. U tom pogledu nije potrebno da poduzetnik korisnik potpore sâm sudjeluje u trgovini među državama članicama. Naime, kada država članica poduzetnicima dodijeli potporu, unutarnja aktivnost može se zadržati ili povećati, uz posljedicu da mogućnosti ulaska poduzeća osnovanih u drugim državama članicama na tržište te države budu smanjene (presuda od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 104. i navedena sudska praksa).

80      U pogledu uvjeta narušavanja tržišnog natjecanja, valja naglasiti da potpore koje oslobađaju poduzetnika troškova koje bi u pravilu snosio u okviru svojeg redovnog upravljanja ili svojih uobičajenih aktivnosti u pravilu narušavaju uvjete tržišnog natjecanja (presuda od 26. listopada 2016., Orange/Komisija, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, t. 66.).

81      U glavnom postupku moguće je da bi učinak izuzeća od ICIO‑a na koje crkvena zajednica može imati pravo bio takav da bi pružanje njezinih obrazovnih usluga bilo privlačnije od pružanja usluga od strane ustanova koje su jednako aktivne na istom tržištu.

82      Ipak, u skladu s člankom 2. Uredbe Komisije (EU) br. 1998/2006 od 15. prosinca 2006. o primjeni članaka [107. i 108. UFEU‑a] na de minimis potpore (SL 2006., L 379, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 197.)., u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., potpore koje ne premašuju 200 000 eura tijekom razdoblja od tri godine ne mogu utjecati na trgovinu među državama članicama i narušiti ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje, tako da su takve mjere isključene iz pojma državne potpore (presuda od 8. svibnja 2013., Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 81.).

83      U tom pogledu je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li taj prag u predmetnom slučaju dosegnut, vodeći računa o činjenici da se u svrhu traženog izračuna mogu uzeti u obzir samo prednosti na koje crkvena zajednica ima pravo na temelju svojih eventualnih gospodarskih djelatnosti, pri čemu se negospodarske djelatnosti isključuju iz tog izračuna, u skladu s navodima iz točaka 41. do 63. ove presude.

84      Na sudu koji je uputio zahtjev je da zapravo ocijeni, s obzirom na prethodne elemente tumačenja i na temelju svih relevantnih okolnosti predmeta o kojem odlučuje, može li na trgovinu među državama članicama utjecati predmetno izuzeće iz glavnog postupka i primjenjuje li se Uredba br. 1998/2006 na taj predmet.

85      U tom pogledu, ako nacionalni sud ima dvojbe ili teškoće u pogledu kvantifikacije iznosa potpore na koju crkvena zajednica ima pravo na temelju svojih eventualnih gospodarskih djelatnosti, on se uvijek može obratiti Komisiji, pored mogućnosti da zahtijeva suradnju drugih tijela predmetne države članice, kako bi mu ona pružila pomoć u skladu s načelom lojalne suradnje, kako to proizlazi prije svega iz točaka 77. do 96. Obavijesti Komisije o pravilima iz područja državnih potpora koja primjenjuju nacionalni sudovi (SL 2009., C 85, str. 1.) (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, t. 30.).
 O pojmovima „postojeće potpore” i „nove potpore” u smislu stavaka 1. i 3. članka 108. UFEU‑a

86      Budući da je španjolska vlada u okviru svojih očitovanja pred Sudom navela da je, s obzirom na okolnost da je Sporazum od 3. siječnja 1979. bio sklopljen prije pristupanja Kraljevine Španjolske Europskoj uniji i da se izuzeće iz glavnog postupka temelji na tom sporazumu, to izuzeće u svakom slučaju postojeća potpora, valja podsjetiti da se, u okviru sustava nadzora državnih potpora, uvedenog člancima 107. i 108. UFEU‑a, postupak razlikuje ovisno o tome jesu li potpore postojeće ili nove. Iako se postojeće potpore na temelju članka 108. stavka 1. UFEU‑a mogu zakonito provoditi sve dok ih Komisija ne proglasi nespojivima, članak 108. stavak 3. UFEU‑a određuje da se Komisija pravodobno obavješćuje o svim planovima za dodjelu novih ili izmjenu postojećih potpora te se one ne mogu provesti sve dok se postupak ne okonča konačnom odlukom (presuda od 26. listopada 2016., DEI i Komisija/Alouminion tis Ellados, C‑590/14 P, EU:C:2016:797, t. 45.).

87      „Postojećom potporom” smatra se, ne dovodeći u pitanje odredbe Akta o pristupanju predmetne države članice, svaka potpora koja je postojala prije stupanja na snagu Ugovora u toj državi članici, odnosno programi potpore i pojedinačne potpore čija je primjena započela prije, te se nastavila i nakon stupanja Ugovora na snagu (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., P, C‑6/12, EU:C:2013:525, t. 42.).

88      U predmetnom slučaju, iako članak IV. stavak 1. točka (B) Sporazuma od 3. siječnja 1979. koji predviđa opće izuzeće od realnih poreza u korist španjolske Katoličke crkve, doista prethodi pristupanju Kraljevine Španjolske Uniji, činjenica je da je ICIO bio uveden u španjolski pravni poredak tek nakon tog pristupanja i da je porezno izuzeće iz glavnog postupka proizišlo iz odluke od 5. lipnja 2001.

89      U tim okolnostima, ako sud koji je uputio zahtjev treba utvrditi postojanje državne potpore u korist crkvene zajednice, riječ je samo o novoj potpori u smislu članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

90      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da izuzeće od poreza, poput onog u glavnom postupku, na koje ima pravo crkvena zajednica koja pripada španjolskoj Katoličkoj crkvi, za radove izvršene na nekretnini namijenjenoj obavljanju djelatnosti koje nemaju isključivo vjersku svrhu, može biti obuhvaćeno zabranom iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a ako su te djelatnosti gospodarske, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
 Troškovi

91      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

Izuzeće od poreza, poput onog u glavnom postupku, na koje ima pravo crkvena zajednica koja pripada španjolskoj Katoličkoj crkvi za radove izvršene na nekretnini namijenjenoj obavljanju djelatnosti koje nemaju isključivo vjersku svrhu, može biti obuhvaćeno zabranom iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a ako su te djelatnosti gospodarske, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

Potpisi

*      Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. studenog 2010.#André Grootes protiv Amt für Landwirtschaft Parchim.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Schwerin - Njemačka.#Predmet C-152/09.