title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. lipnja 2015.#Staatssecretaris van Financiën protiv D.G. Kiebacka.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda kretanja radnika – Porezno zakonodavstvo – Porezi na dohodak – Dohodak ostvaren na državnom području države članice – Radnik nerezident – Oporezivanje u državi zaposlenja – Uvjeti.#Predmet C-9/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      18. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda kretanja radnika — Porezno zakonodavstvo — Porezi na dohodak — Dohodak ostvaren na državnom području države članice — Radnik nerezident — Oporezivanje u državi zaposlenja — Uvjeti“
      U predmetu C‑9/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 13. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 13. siječnja 2014., u postupku

         Staatssecretaris van Financiën

      protiv

         D. G. Kiebacka,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za D. G. Kiebacka, S. Douma, G. Boulogne i N. Schipper, belagstingaviseurs,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Rebelo i J. Martins da Silva, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk C. Meyer‑Seitz, U. Persson, L. Swedenborg, E. Karlsson i K. Sparrman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Cordewener i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. ožujka 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 39. UEZ‑a (sada članak 45. UFEU‑a).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije) i D. G. Kiebacka povodom odbijanja nizozemske porezne uprave da uračuna u dohodak koji je D. G. Kieback ostvario u razdoblju tijekom kojega je bio zaposlen u Nizozemskoj, od 1. siječnja do 31. ožujka 2005., kamate koje je snosio tijekom tog razdoblja u vezi s isplatom kredita osiguranog hipotekom i ugovorenog radi stjecanja vlastite nekretnine koja se nalazi u Njemačkoj.

         Pravni okvir

               3

               Članak 2.3. Zakona o porezu na dohodak iz 2001. (Wet op de Inkomstenbelastingen 2001, u daljnjem tekstu: Zakon iz 2001.) propisuje u Nizozemskoj:
               „Porez na dohodak odnosi se na sljedeći dohodak koji je porezni obveznik ostvario tijekom kalendarske godine u pitanju:

                        a)

                        oporeziv dohodak koji proizlazi iz rada ili nekretnine za stanovanje,

                        b)

                        oporeziv dohodak koji proizlazi iz značajnog udjela u trgovačkom društvu i

                        c)

                        oporeziv dohodak koji proizlazi iz štednje i ulaganja.“

               4

               Članak 2.4. zakona iz 2001. propisuje:
               „1.   Oporeziv dohodak koji proizlazi iz rada ili nekretnine za stanovanje određuje se:

                        a)

                        za porezne obveznike koji su nizozemski državljani: u skladu s odredbama Poglavlja 3.,

                        b)

                        za porezne obveznike koji su strani državljani: u skladu s odredbama Odjeljka 7.2. [...]“

               5

               U skladu s člankom 2.5. Zakona iz 2001.:
               „ 1.   Svaki porezni obveznik koji je nizozemski državljanin i boravi u Nizozemskoj samo tijekom jednog dijela kalendarske godine i svaki porezni obveznik koji je strani državljanin koji boravi u drugoj državi članici Europske unije ili na državnom području treće države određene ministarskom odlukom s kojom je Kraljevina Nizozemska sklopila ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja kojim se propisuje razmjena informacija, može odabrati porezni režim koji ovaj zakon predviđa za porezne obveznike koji su nizozemski državljani [...]
               [...]“

               6

               Na temelju članka 3.120. stavka 1. Zakona iz 2001., rezident u Nizozemskoj ima pravo odbiti „negativni dohodak“ koji proizlazi iz njegove vlastite nekretnine, a koja se nalazi u Nizozemskoj.

               7

               U skladu s člankom 7.1. točkom (a) Zakona iz 2001., porez se ubire na oporeziv dohodak po osnovi rada ili nekretnine za stanovanje u Nizozemskoj, ostvaren tijekom kalendarske godine.

               8

               Na temelju članka 7.2. stavka 2. točke (b) i (f) Zakona iz 2001., oporeziv primitak po osnovi rada koji se obavlja u Nizozemskoj i, ovisno o slučaju, oporezivi dohodak koji proizlazi iz vlastite nekretnine u Nizozemskoj čini dio oporezivog dohotka po osnovi rada i nekretnine.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               D. G. Kieback je njemački državljanin. Tijekom razdoblja od 1. siječnja do 31. ožujka 2005. nakon kojeg je započeo obavljati profesionalnu aktivnost u Sjedinjenim Američkim Državama, D. G. Kieback radio je u Nizozemskoj, ali je boravio u Njemačkoj, gdje je imao vlastitu nekretninu.

               10

               Da je D. G. Kieback, iako nerezident u Nizozemskoj, zadržao svoje zaposlenje u toj državi članici tijekom cijele 2005. godine, mogao je uračunati u oporeziv dohodak iz radnog odnosa za to razdoblje „negativni dohodak“, koji proizlazi iz njegove vlastite nekrentnine i koji je posljedica troškova kredita koji je ugovoren za njezino stjecanje, pod uvjetom da je ostvario većinu svojeg dohotka tijekom navedene godine u toj državi članci.

               11

               Nizozemska porezna uprava, nakon što je utvrdila da je D. G. Kieback ostvario većinu svojega dohotka za 2005. godinu u Sjedinjenim Američkim Državama, razrezala je porez na dohodak koji je dotični ostvario u Nizozemskoj na osnovi te godine, a da pritom nije uračunala „negativan dohodak“ koji proizlazi iz njegove nekretnine.

               12

               Nakon što mu je porezna uprava odbila prigovor, D. G. Kieback pokrenuo je postupak pred Rechtbank te Breda (opći sud u Bredi) koji je usvojio njegov zahtjev. Odlučujući o žalbi u povodu te odluke, Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch (žalbeni sud u Bois‑le‑Duc) 23. ožujka 2012., potvrdio je prvostupanjsku odluku.

               13

               Staatssecretaris van Financiën podnio je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev navodeći da je, sukladno sudskoj praksi Suda, priznavanje poreznih olakšica vezanih uz osobnu i obiteljsku situaciju nerezidentu na jednak način kao rezidentu obvezno samo ako je najmanje 90% ukupnog dohotka osobe u pitanju oporezovano u njegovoj državi zaposlenja te se taj kriterij treba ocjenjivati na godišnjoj osnovi u toj državi.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev pita ne treba li se u okolnostima, poput onih u glavnom postupku, s obzirom na to da li porezni obveznik stječe ukupan ili gotovo ukupan dohodak u državi zaposlenja, situacija koju treba uzeti u obzir odnositi na cijelo porezno razdoblje, nego samo na ono koje odgovara razdoblju tijekom kojega je porezni obveznik boravio u državi članici, u ovom slučaju, Saveznoj Republici Njemačkoj, i radio u drugoj državi članici, tj. Kraljevini Nizozemskoj. Iako mu se takav pristup čini logičnijim, sud koji je uputio zahtjev je međutim izrazio svoje sumnje, s obzirom na Preporuku Komisije 94/79/EZ od 21. prosinca 1993. o oporezivanju određenih dohodaka koje su nerezidenti stekli u državi članici koja nije država članica njihova boravišta (SL 1994, L 39, str. 22.) koja, u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 2., upućuje na ukupni oporezivi dohodak tijekom kalendarske godine.

               15

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud u Nizozemskoj) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 39. UEZ‑a tumačiti na način da država članica u kojoj je porezni obveznik zaposlen prilikom naplate poreza na dohodak mora uzeti u obzir osobnu i obiteljsku situaciju poreznog obveznika u slučaju kad je (i) taj porezni obveznik radio samo tijekom jednog dijela poreznog razdoblja u toj državi članici, a boravio je u drugoj državi članici, (ii) svoj ukupni ili gotovo ukupni dohodak ostvario tijekom tog razdoblja u državi zaposlenja, (iii) tijekom te godine radio i boravio u drugoj državi i (iv) promatrano tijekom cijelog poreznog razdoblja, svoj ukupni ili gotovo ukupni dohodak nije ostvario u prvonavedenoj državi zaposlenja?

                        2.

                        Utječe li na odgovor na prvo pitanje činjenica da država u kojoj je radnik boravio i radio tijekom poreznog razdoblja nije država članica Europske unije?“

         O prethodnim pitanjima

               16

               Svojim pitanjima koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 39. stavak 2. UEZ‑a tumačiti na način da se protivi tomu da država članica, u svrhu oporezivanja dohotka radnika nerezidenta koji je obavljao svoju profesionalnu aktivnost u toj državi članici tijekom dijela predmetne godine prije nego li je tu aktivnost otišao obavljati u drugoj državi, odbije priznati tom radniku poreznu olakšicu uzimajući u obzir njegovu osobnu i obiteljsku situaciju zbog toga što, iako je stekao ukupan ili gotovo ukupan dohodak za tu godinu u toj državi članici, taj dohodak ne predstavlja većinu njegovih oporezivih sredstava u cijeloj navedenoj godini. Također pita može li okolnost da je taj radnik otišao obavljati profesionalnu aktivnost u trećoj državi, a ne u nekoj drugoj državi članici Unije, utjecati na to tumačenje.

               17

               Najprije valja istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev postavio svoja pitanja u mjeri u kojoj to nije sporno, za razliku od situacije u kojoj se nalazi nerezident, poput D. G. Kiebacka, da se poreznom obvezniku koji boravi u Nizozemskoj može uračunati negativni dohodak koji proizlazi iz njegove vlastite nekretnine koja se nalazi u Nizozemskoj, čak i ako nije stekao ukupan ili gotovo ukupan dohodak za tu godinu u Nizozemskoj, s obzirom na to da je tijekom te godine otišao boraviti u drugu državu.

               18

               Stoga nije sporno da je u ovom slučaju tretman na temelju primjenjivog nacionalnog prava poreznih obveznika nerezidenata manje povoljan od onog koji se odnosi na porezne obveznike rezidente.

               19

               Kao drugo, nije osporeno da uračunavanje „negativnog dohotka“ koji proizlazi iz nekretnine, koja se nalazi u državi članici boravišta dotičnog poreznog obveznika, kako ističe nezavisna odvjetnica u t. 29. svojeg mišljenja, predstavlja poreznu olakšicu u vezi s osobnom situacijom osobe u pitanju, što je relevantno kako bi se ocijenila njezina opća mogućnost plaćanja poreza (vidjeti u tom smislu presude Renneberg, C‑527/06, EU:C:2008:566, t. 65 i 67., kao i Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 34.).

               20

               U tom kontekstu, valja podsjetiti da, što se tiče manje povoljnog tretmana prema nerezidentima u dotičnom nacionalnom pravu, prema članku 39. stavku 2. UEZ‑a, sloboda kretanja radnika podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije na temelju državljanstva među radnicima iz država članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima rada i zapošljavanja. Sud je posebice presudio da načelo jednakog postupanja u području primitaka od rada ne bi imalo učinak ako bi moglo biti povrijeđeno nacionalnim diskriminatornim odredbama u području poreza na dohodak (vidjeti osobito presude Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 23, i Sopora, C‑512/13, EU:C:2015:108, t. 22.).

               21

               S obzirom na navedeno, diskriminacija može proizlaziti samo iz primjene različitih pravila na usporedive situacije ili primjene istoga pravila na različite situacije (vidjeti osobito presude Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 30., i Talotta, C‑383/05, EU:C:2007:181, t. 18.).

               22

               U području izravnog oporezivanja, situacije rezidenata i nerezidenata općenito nisu usporedive s obzirom na to da dohodak koji nerezident ostvari na državnom području jedne države članice najčešće predstavlja tek dio njegova sveukupnog dohotka, centraliziranog u mjestu njegova boravišta, te da se osobna sposobnost nerezidenta da plaća porez, koja proizlazi iz uračunavanja svih dohodaka i njegove osobne i obiteljske situacije, može lakše ocijeniti u mjestu u kojem je središte njegovih osobnih i imovinskih interesa, što u pravilu odgovara njegovu uobičajenom boravištu (vidjeti osobito presude Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 31. i 32., i Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 25.).

               23

               Slijedom toga, Sud je u t. 34. presude Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31), odlučio da činjenica da država članica ne priznaje nerezidentima određene porezne olakšice koje priznaje rezidentima nije načelno diskriminirajuća, uzevši u obzir objektivne razlike koje postoje između situacije rezidenata i nerezidenata, kako sa stajališta izvora dohotka tako i osobne sposobnosti plaćanja poreza ili obiteljske i osobne situacije (vidjeti također presudu Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 26.).

               24

               Diskriminacija u smislu Ugovora o EZ‑u između rezidenata i nerezidenata bila bi moguća samo kad bi se, s obzirom na predmet i sadržaj nacionalnih odredaba o kojima je riječ, utvrdilo da se, unatoč tomu što su rezidenti što imaju boravište u različitim državama članicama, te dvije kategorije poreznih obveznika nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti presudu Gschwind, C‑391/97, EU:C:1999:409, t. 26.).

               25

               Osobito je takav slučaj kad porezni obveznik nerezident ne ostvaruje većinu dohotka u svojoj državi članici boravišta i temelji većinu svojih oporezivih sredstava na aktivnosti koju obavlja u državi članici zaposlenja, slijedom čega mu država članica boravišta nije u mogućnosti priznati olakšice koje su rezultat uzimanja u obzir njegove osobne i obiteljske situacije (vidjeti osobito presude Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 36.; Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 30., kao i Renneberg, C‑527/06, EU:C:2008:566, t. 61.).

               26

               U tom slučaju diskriminacija se sastoji u tome da ni država članica boravišta ni država članica njegova zaposlenja ne uzima u obzir osobnu i obiteljsku situaciju nerezidenta koji ostvaruje većinu svojeg dohotka i gotovo ukupan obiteljski dohodak u državi članici koja nije država članica njegova boravišta (presude Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 38.; Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 31., kao i Renneberg, C‑527/06, EU:C:2008:566, t. 62.).

               27

               U t. 34. presude Lakebrink i Peters‑Lakebrink (C‑182/06, EU:C:2007:452), Sud je pojasnio da je doseg sudske prakse koja proizlazi iz presude Schumacker proširen na sve porezne olakšice vezane uz nerezidentovu sposobnost plaćanja poreza koje ne priznaje ni država boravišta ni država članica zaposlenja (presuda Renneberg, C‑527/06, EU:C:2008:566, t. 63.).

               28

               Prema tome, s obzirom na porezne olakšice vezane uz mogućnost plaćanja poreza dotičnog poreznog obveznika, sama okolnost da je nerezident ostvario u državi zaposlenja dohodak pod istim uvjetima kao rezident u toj državi ne čini njegovu situaciju objektivno usporedivom s onom toga rezidenta. Kako bi se utvrdilo jesu li te situacije objektivno usporedive, zbog ostvarivanja većine dohotka toga nerezidenta u državi članici zaposlenja, potrebno je još da mu država članica boravišta nije u mogućnosti priznati olakšice koje su rezultat uzimanja u obzir svih njegovih dohodaka i osobne i obiteljske situacije.

               29

               Kad nerezident tijekom godine ode obavljati svoju profesionalnu aktivnost u drugu zemlju, na temelju samog postojanja te činjenice ne može se zaključiti da država boravišta neće moći uzeti u obzir sve dohotke i obiteljsku i osobnu situaciju osobe u pitanju. Osim toga, s obzirom na to da je nakon odlaska osoba u pitanju mogla biti zaposlena uzastopno, ili čak istovremeno, u više država i izabrati središte osobnih i imovinskih interesa u jednoj od tih država, ne može se pretpostaviti da država u kojoj je ona obavljala svoju profesionalnu aktivnost prije toga odlaska može lakše ocijeniti tu situaciju nego država ili, ovisno o slučaju, države u kojima je boravila nakon odlaska.

               30

               Drugačije bi bilo samo ako bi se pokazalo da je osoba u pitanju ostvarila u državi zaposlenja koju je napustila tijekom godine većinu svojeg dohotka ili gotovo sav obiteljski dohodak u istoj godini, s obzirom na to da mu je ta država članica u mogućnosti najbolje priznati olakšice koje proizlaze iz uračunavanja svih dohodaka i njegove osobne i obiteljske situacije.

               31

               Kako bi se utvrdilo je li takav ovaj slučaj, valja raspolagati svim potrebnim informacijama koje omogućuju ocijeniti ukupnu mogućnost plaćanja poreza poreznog obveznika, uzevši u obzir izvor njegovih dohodaka i njegovu osobnu i obiteljsku situaciju. Kako bi takva ocjena bila dovoljno relevantna u tom pogledu, situacija koju treba uzeti u obzir mora se odnositi na cijelo porezno razdoblje o kojem je riječ, s obzirom na to da je to razdoblje načelno prihvaćeno u većini država članica kao ono na temelju kojeg se utvrđuje porez na dohodak što je, usto, slučaj s Nizozemskom.

               32

               To osobito mora biti slučaj kako bi se utvrdio udio dohodaka ostvarenih u državi zaposlenja osobe u pitanju prije početka obavljanja profesionalne aktivnosti u drugoj državi, u odnosu na sav obiteljski dohodak.

               33

               Čini se da je takva logika prevladala prilikom usvajanja Preporuke 94/79 čiji članak 2. stavak 2. navodi da države članice ne trebaju dohodak fizičkih osoba nerezidenata oporezivati u većoj mjeri u odnosu na rezidente kad dohodak oporeziv u državi članici gdje fizička osoba nije rezident čini barem 75% njezina ukupnog oporezivog dohotka tijekom poreznog razdoblja.

               34

               Iz toga slijedi da se porezni obveznik nerezident koji nije ostvario u državi zaposlenja ukupan ili gotovo ukupan obiteljski dohodak koji je stekao tijekom ukupne godine u pitanju ne nalazi u usporedivoj situaciji kao rezidenti te države uzimajući u obzir njihove mogućnosti plaćanja poreza na dohodak u toj istoj državi. Država članica u kojoj je porezni obveznik ostvario samo dio svojih oporezivih sredstava tijekom cijele godine u pitanju nije mu stoga dužna priznati olakšice koje je priznala svojim rezidentima.

               35

               Taj zaključak se ne može dovesti u pitanje okolnošću da je osoba u pitanju prekinula svoje zaposlenje u državi članici kako bi obavljala svoju profesionalnu aktivnost u trećoj državi, a ne u državi članici. Naime, nužno tumačenje članka 39. stavka 2. UEZ‑a, u odnosu na obvezu koja je njime utvrđena postupanja na nediskriminatoran način prema radniku koji obavlja profesionalnu aktivnost u državi članici koja nije država članica njegovog boravišta obvezuje sve države članice. Isto vrijedi u situaciji poput one u predmetu u glavnom postupku, u odnosu na državu članicu u kojoj je radnik, iako je boravio u drugoj državi članici, obavljao svoju aktivnost prije započinjanja obavljanja aktivnosti u drugoj državi članici, čak i ako ona nije država članica nego treća država.

               36

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja odgovoriti na postavljena pitanja da članak 39. stavak 2. UEZ‑a treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da država članica u svrhu oporezivanja dohotka radnika nerezidenta koji je obavljao svoju profesionalnu aktivnost u toj državi članici tijekom dijela godine odbije priznati tom radniku poreznu olakšicu uzimajući u obzir njegovu osobnu i obiteljsku situaciju zbog toga što, iako je stekao sav ili gotovo sav dohodak iz tog razdoblja u toj državi članici, taj dohodak ne predstavlja većinu njegovih oporezivih sredstava tijekom cijele predmetne godine. Okolnost da je taj radnik otišao obavljati profesionalnu aktivnost u trećoj državi, a ne u drugoj državi članici Unije, ne može utjecati na to tumačenje.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 39. stavak 2. UEZ‑a treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da država članica u svrhu oporezivanja dohotka radnika nerezidenta koji je obavljao svoju profesionalnu aktivnost u toj državi članici tijekom dijela godine odbije priznati tom radniku poreznu olakšicu uzimajući u obzir njegovu osobnu i obiteljsku situaciju zbog toga što, iako je stekao sav ili gotovo sav dohodak iz toga razdoblja u toj državi članici, taj dohodak ne predstavlja većinu njegovih oporezivih sredstava tijekom cijele predmetne godine. Okolnost da je taj radnik otišao obavljati profesionalnu aktivnost u trećoj državi, a ne u drugoj državi članici Unije, ne može utjecati na to tumačenje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 22. svibnja 2014. # Guangdong Kito Ceramics Co. Ltd i dr. protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-633/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) 20. rujna 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europska investicijska banka.#Predmet T-461/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 2. prosinca 2015.#Kenzo Tsujimoto protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Verbalni žig KENZO ESTATE – Raniji verbalni žig Zajednice KENZO – Relativni razlog za odbijanje – Ugled – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-414/13.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 1. listopada 2014.#Vijeće Europske unije protiv Alumina d.o.o.#Žalba – Damping – Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 464/2011 − Uvoz zeolita A u prahu podrijetlom iz Bosne i Hercegovine – Uredba Vijeća (EZ) br. 1225/2009 – Članak 2. – Određivanje uobičajene vrijednosti – Pojam ,uobičajenog tijeka trgovine’.#Predmet C‑393/13 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑393/13 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 11. srpnja 2013.,
            Vijeće Europske unije , koje zastupa J.‑P. Hix, u svojstvu agenta, kojem je prvotno asistirao G. M. Berrisch, a potom D. Geradin, avocats ,
            žalitelj,
            druge stranke u postupku su:
            Alumina d.o.o. , sa sjedištem u Zvorniku (Bosna i Hercegovina), koju zastupaju J.-F. Bellis i B. Servais, avocats ,
            tužitelj u prvostupanjskom postupku,
            Europska komisija,
            intervenijent u prvostupanjskom postupku,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis (izvjestitelj), J.‑C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Svojom žalbom Vijeće Europske unije zahtijeva od Suda ukidanje presude Općeg suda Europske unije Alumina/Vijeće (T‑304/11, EU:T:2013:224, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud proglasio ništavom Provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 464/2011 od 11. svibnja 2011. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz zeolita A u prahu podrijetlom iz Bosne i Hercegovine (SL L 125, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 267.; u daljnjem tekstu: osporavana uredba), u mjeri u kojoj se tiče Alumine d.o.o. (u daljnjem tekstu: Alumina).
            Pravni okvir
            2. Uredba Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51. te ispravak SL 2010., L7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.; u daljnjem tekstu: osnovna uredba) u članku 2. stavcima 1. do 4. te 6. propisuje:
            „1. Uobičajena vrijednost obično se temelji na cijenama, koje su nezavisni kupci platili ili plaćaju, u uobičajenom tijeku trgovine, u zemlji izvoznici.
            Međutim, ako izvoznik u zemlji izvoznici ne proizvodi ili ne prodaje istovjetan [istovrstan] proizvod, uobičajena vrijednost može se utvrditi na temelju cijena drugih prodavatelja ili proizvođača.
            Cijene između stranaka, koje se čine povezane [koje su povezane] ili da su se [koje su se] međusobno dogovorile o kompenzaciji, ne mogu se smatrati da su u uobičajenom tijeku trgovine, te se ne mogu koristiti za utvrđivanje uobičajene vrijednosti osim ako se utvrdi da taj odnos ne utječe na njih.
            […]
            2. Prodaje istovjetnog [istovrsnog] proizvoda za domaću potrošnju obično se koriste za određivanje uobičajene vrijednosti ako [obujam takvih prodaja predstavlja] 5 % ili više obujma prodaje dotičnog proizvoda u Zajednici. Međutim, može se koristiti i manji obujam prodaje ako se, na primjer, naplaćene cijene smatraju reprezentativnima za dotično tržište.
            3. Ako se istovjetan [istovrstan] proizvod ne prodaje, odnosno ne prodaje se u dostatnim količinama u uobičajenom tijeku trgovine, ili ako, zbog posebne situacije na tržištu, [takva] prodaja ne omogućava prikladnu usporedbu uobičajena vrijednost istovjetnog [istovrsnog] proizvoda izračunava se na temelju troška proizvodnje u zemlji podrijetla na koji se nadodaje razuman iznos troškova prodaje, općih i administrativnih troškova i iznos dobiti, odnosno na temelju izvoznih cijena u odgovarajuću treću zemlju, u uobičajenom tijeku trgovine, pod uvjetom da su te cijene reprezentativni [reprezentativne].
            […]
            4. Prodaja istovjetnog [istovrsnog] proizvoda na domaćem tržištu zemlje izvoznice, odnosno izvozna prodaja u treću zemlju po cijenama ispod jediničnih troškova proizvodnje (fiksnih i varijabilnih) uvećanih za troškove prodaje te opće i administrativne troškove može se smatrati da zbog cijene nije u uobičajenom tijeku trgovine te se može zanemariti u određivanju uobičajene vrijednosti samo ako se utvrdi da se prodaja odvija tijekom dužeg razdoblja u značajnim količinama i po cijenama koje ne osiguravaju povrat svih troškova u razumnom vremenskom razdoblju.
            […]
            6. Iznosi troškova prodaje, općih i administrativnih troškova te dobiti temelje se na stvarnim podacima o proizvodnji i prodaji istovjetnog [istovrsnog] proizvoda u uobičajenom tijeku trgovine od strane izvoznika ili proizvođača nad kojim se provodi ispitni postupak. Ako [te] iznose nije moguće odrediti na toj osnovi, oni se mogu odrediti na temelju:
            (a) ponderiranih prosječnih stvarnih iznosa određenih za druge izvoznike ili proizvođače nad kojima se provodi ispitni postupak u vezi proizvodnje i prodaje istovjetnog [istovrsnog] proizvoda na domaćem tržištu zemlje podrijetla;
            (b) stvarnih iznosa koji se mogu primijeniti na proizvodnju i prodaju, u uobičajenom tijeku trgovine, iste opće kategorije proizvoda dotičnog izvoznika ili proizvođača na domaćem tržištu zemlje podrijetla;
            (c) sve druge razumne metode, pod uvjetom da iznos dobiti utvrđen na taj način nije veći od dobiti koju u uobičajenim okolnostima ostvaruju drugi izvoznici ili proizvođači prodajom proizvoda iste opće kategorije na domaćem tržištu zemlje podrijetla.“
            Okolnosti spora, postupak pred Općim sudom te pobijana presuda
            3. Okolnosti spora važne za ovu žalbu navedene su u točkama 1., 3., 5. i 7. do 10. pobijane presude kako slijedi:
            „1 Nakon zahtjeva podnesenog 4. siječnja 2010. Europska komisija objavila je 17. veljače 2010. obavijest o otvaranju postupka o uvozu zeolita A u prahu podrijetlom iz Bosne i Hercegovine (SL C 40, str. 5.).
            […]
            3 Temeljem Uredbe Komisije (EU) br. 1036/2010 od 15. studenoga 2010. o određivanju privremene antidampinške pristojbe na uvoze zeolita A u prahu podrijetlom iz Bosne i Hercegovine (SL L 298, str. 27., u daljnjem tekstu: privremena uredba) Komisija je odredila privremenu antidampinšku pristojbu od 28,1 % na uvoz zeolita A u prahu, koji se također naziva zeolit NaA ili zeolit 4A u prahu, podrijetlom iz Bosne i Hercegovine. U skladu s uvodnom izjavom 11. privremene uredbe, vrijeme ispitnog postupka obuhvaća razdoblje između 1. siječnja i 31. prosinca 2009.
            […]
            5 Uslijed računanja uobičajene vrijednosti Komisija je koristila metodologiju opisanu u članku 2. stavku 3. [osnovne uredbe] s obzirom na to da [Aluminine] prodaje na domaćem tržištu nisu bile reprezentativne u smislu članka 2. stavka 2. te uredbe. S ciljem određivanja uobičajene vrijednosti Komisija je primijenila prosječnu ponderiranu dobit ostvarenu od domaće prodaje istovrsnog proizvoda od strane grupacije kojoj pripada [Alumina] (uvodne izjave 21. do 26. privremene uredbe).
            […]
            7 [Alumina] se očitovala dopisom od 1. prosinca 2010. ističući povredu članka 2. stavaka 3. i 6. osnovne uredbe zbog toga što je prilikom određivanja uobičajene vrijednosti primijenila profitnu maržu koja je ostvarena na prodaje njezinom jedinom domaćem klijentu koje su pod utjecajem povećanog rizika od neplaćanja ili zakašnjelog plaćanja pa stoga ne predstavljaju uobičajen tijek trgovine.
            8 U skladu s člankom 20. osnovne uredbe, Komisija je dopisom od 16. ožujka 2011. [Alumini] dostavila pismeno o konačnoj objavi te odgovor kojim je odbila tvrdnje koje se odnose na domaće prodaje navedene u prethodnoj točki. Dopisom od 18. ožujka 2011. [Alumina] je, između ostalog, ponovila stav istaknut u prethodnoj točki.
            9 Konačna pristojba od 28,1 %, primjenjiva na neto cijene franko granica Europske unije, neocarinjeno, bila je primijenjena na proizvode navedene u gore navedenoj točki 3. temeljem [sporne uredbe].
            10 Što se tiče određivanja uobičajene vrijednosti, Vijeće […] u uvodnim izjavama 19. i 20. [sporne] uredbe navodi da su domaće prodaje, koje su uzete u obzir, izvršene u sklopu uobičajenih tijekova trgovine te da su se institucije mogle osloniti na podatke koji iz njih proizlaze usprkos tome što nisu imale reprezentativni karakter u smislu članka 2. stavka 2. osnovne uredbe. Budući da su dotične prodaje bile rentabilne, određena uobičajena vrijednost bila je identična onoj koja bi proizlazila iz primjene članka 2. stavka 1. podstavka prvog osnovne uredbe.“
            4. U prilog tužbi pred Općim sudom, Alumina je istaknula dva tužbena razloga koja se odnose na povredu, s jedne strane, članka 2. stavaka 3. i 6. osnovne uredbe te, s druge strane, prve rečenice stavka 6. istog članka. Drugim dijelom drugog tužbenog razloga Alumina je u biti tvrdila da je Vijeće pogrešno primijenilo pravo kada je smatralo da su prodaje predmetnog proizvoda koje je to društvo izvršilo svojem jedinom domaćem klijentu obavljene u uobičajenom tijeku trgovine iako su cijene bile uvećane za 25 % temeljem premije radi pokrivanja rizika zakašnjenja u plaćanju ili neplaćanja. U tom kontekstu Opći sud je prihvatio navedeni drugi dio drugog tužbenog razloga smatrajući da cijene prodaje jedinom Alumininom domaćem klijentu ne odražavaju uobičajeni tijek trgovine u smislu članka 2. osnovne uredbe te je posljedično proglasio ništavom spornu uredbu u dijelu u kojem se ona ticala Alumine.
            Zahtjevi stranaka
            5. Uloženom žalbom Vijeće od Suda zahtijeva:
            – da ukine pobijanu presudu;
            – da odbije tužbu koju je Alumina uložila pred Općim sudom i
            – da Alumini naloži snošenje troškova prvostupanjskog i drugostupanjskog postupka.
            6. Alumina od Suda zahtijeva:
            – prije svega, da odbije žalbu Vijeća;
            – podredno, da odluči o tužbi u prvostupanjskom postupku te proglasi ništavom spornu uredbu i
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            O žalbi
            7. U prilog svojoj žalbi Vijeće ističe jedan žalbeni razlog koji je usmjeren protiv zaključaka Općeg suda iz točaka 36. do 41. pobijane presude koji se odnose na pojam prodaja obavljenih „u uobičajenom tijeku trgovine“ u smislu članka 2. stavka 1. podstavka prvog osnovne uredbe.
            Argumentacija stranaka
            8. Kao prvo, Vijeće smatra da je ocjena Općeg suda iz točaka 36. do 41. pobijane presude u pogledu drugog dijela drugog tužbenog razloga, istaknutog od stane Alumine u tužbi, zahvaćena povredom koja se tiče prava jer je Opći sud pogrešno protumačio pojam prodaja obavljenih „u uobičajenom tijeku trgovine“ u smislu članka 2. stavaka 1. i 6. osnovne uredbe. Naime, Opći sud je pogrešno primijenio pravo kada je smatrao da prodaje, koje nisu bile obavljene u uobičajenom tijeku trgovine zato što su cijene obuhvaćale premiju namijenjenu pokrivanju rizika neplaćanja od strane kupca koja nije povezana s vrijednošću proizvoda, ne trebaju biti obuhvaćene kod izračuna uobičajene vrijednosti. Takvo tumačenje pojma „prodaja u uobičajenom tijeku trgovine“ ne može biti potkrijepljeno ni osnovnom uredbom ni Sporazumom o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (GATT), koji se nalazi u Dodatku 1. A Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanog u Marakešu 15. travnja 1994. i odobrenog Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (SL L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.). Usto, Vijeće smatra da točka 17. presude Minolta Camera/Vijeće (C‑178/87, EU:C:1992:112), koju je naveo Opći sud u točki 27. pobijane presude, na koju upućuje i točka 38. te presude, ne potkrepljuje tumačenje Općeg suda.
            9. Kriterij „cijene koja odražava vrijednost proizvoda“ koji je usvojio Opći sud jest, prema mišljenju Vijeća, neprikladan za određivanje je li prodaja obavljena u uobičajenom tijeku trgovine. Na prvom mjestu, takvo tumačenje obvezalo bi institucije na sistematično pogađanje razloga za plaćanje i primjenu dostavljenih cijena te utvrđivanje stvarne vrijednosti proizvoda. Na drugom mjestu, to tumačenje sadrži važan rizik zlouporabe u vidu poticanja na umetanje odredbe u ugovorima o prodaji koja bi predviđala da cijene sadržavaju takvu premiju za rizik kako bi se izbjeglo korištenje tim cijenama za određivanje uobičajene vrijednosti.
            10. Osobito glede točke 38. pobijane presude, Vijeće smatra da pozivanje na članak 2. stavak 10. točku (k) osnovne uredbe u pogledu ostalih čimbenika koji utječu na cijenu nije osnovano. U svakom slučaju, prilagodba predviđena tim člankom treba biti usmjerena na eliminiranje određenih razlika između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, a ne isključivo na prilagođavanje uobičajene vrijednosti određene temeljem cijene za koju je proizvod prodan u uobičajenom tijeku trgovine na domaćem tržištu.
            11. S tim u vezi Vijeće smatra da su prodaje bile povezane s uobičajenom trgovinom premda je prodavatelj povećao prodajnu cijenu kako bi pokrio rizik zakašnjenja u plaćanju ili neplaćanja. Ako takva situacija sadrži rizik utjecanja na usporedivost između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, valja pristupiti prilagodbi iz članka 2. stavka 10. osnovne uredbe kod uspoređivanja uobičajene i izvozne cijene. U tom smislu Vijeće ponavlja da spomenuti stavak 10. točka (g) izričito predviđa prilagodbu za razlike u trošku kredita odobrenom za razmatrane prodaje.
            12. Kao drugo, Vijeće smatra da je tumačenje pojma „prodaje obavljene u uobičajenom tijeku trgovine“ Općeg suda, koje iz tog pojma isključuje prodaje čije cijene obuhvaćaju premiju namijenjenu za pokriće rizika da kupac neće moći ili htjeti platiti, protivno načelu pravne sigurnosti jer bi institucije morale sistematično pogađati razloge za plaćanje i primjenu dostavljenih cijena te odrediti „stvarnu“ vrijednosti proizvoda, kako proizlazi iz točke 9. ove presude.
            13. Konačno, Vijeće drži da Opći sud nije poštovao obvezu navođenja razloga zato što pobijana presuda ne sadrži objašnjenja koja omogućuju donošenje zaključka da prodaje nisu obavljene u uobičajenom tijeku trgovine ako cijena obuhvaća premiju za rizik neplaćanja.
            14. Alumina ponajprije smatra da je žalbeni razlog koji je navelo Vijeće u prilog žalbi nedopušten zato što se u biti odnosi na ocjenu činjenica Općeg suda u točkama 31. do 35. pobijane presude. Podredno, osporava osnovanost tog žalbenog razloga te smatra da ga treba odbiti.
            Ocjena Suda
            Dopuštenost žalbe
            15. Alumina smatra da je žalba nedopuštena zato što Vijeće dovodi u pitanje činjenična utvrđenja do kojih je Opći sud došao u točkama 31. do 35. pobijane presude kako bi pokazao da prodaje predmetnog proizvoda nisu izvršene uslijed uobičajenog tijeka trgovine, bez navođenja pogreške koja se tiče prava koju je potonji sud počinio.
            16. U tom smislu, valja podsjetiti da iz članka 256. UFEU-a i članka 58. stavka prvog Statuta Suda Europske unije proizlazi da je Opći sud isključivo nadležan da, s jedne strane, utvrdi činjenično stanje i, s druge strane, ocjeni to činjenično stanje. Jedino u slučaju kada materijalna netočnost činjeničnog stanja koje je Opći sud utvrdio proizlazi iz priloga spisu koji su mu podneseni ili u slučaju iskrivljavanja dokaza prihvaćenih u prilog tim činjenicama, tako utvrđeno činjenično stanje i ocjena navedenih dokaza jesu pravna pitanja koja Sud ispituje povodom žalbe. Nasuprot tomu, Sud je, temeljem članka 256. UFEU-a, nadležan ispitati pravnu kvalifikaciju tog činjeničnog stanja kao i pravne zaključke do kojih je na temelju toga Opći sud došao (vidjeti presude Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C-337/09 P, EU:C:2012:471, t. 55. i Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C-419/08 P, EU:C:2010:147, t. 30. i 31.).
            17. U predmetnom slučaju Vijeće ističe prigovor da je Opći sud pogrešno protumačio pojam prodaja obavljenih „u uobičajenom tijeku trgovine“ u smislu članka 2. stavaka 1. i 6. osnovne uredbe. Temeljem tog tumačenja pogrešno je ocijenio činjenično stanje koje je poslužilo kao osnova za spornu uredbu kako bi zaključio da nedostatak povezan s uzimanjem u obzir premije za rizik utječe na valjanost izračuna uobičajene vrijednosti koja se utvrđuje radi ocjene postoji li ili ne postoji damping.
            18. Žalba se stoga ne odnosi na utvrđenje činjenica kao takvo ni na ocjenu dokaza Općeg suda u pogledu premije za rizik, već na tumačenje odredbe prava Unije te njezinu primjenu na činjenice kako ih je utvrdilo Vijeće.
            19. U tim okolnostima žalbu valja proglasiti dopuštenom.
            Meritum
            20. Valja podsjetiti da određivanje uobičajene vrijednosti proizvoda predstavlja jednu od ključnih faza prije utvrđivanja postojanja eventualnog dampinga. Članak 2. stavak 1. podstavak prvi osnovne uredbe u tom smislu predviđa da se „[u]običajena vrijednost obično […] temelji na cijenama, koje su nezavisni kupci platili ili plaćaju, u uobičajenom tijeku trgovine, u zemlji izvoznici“. U tom smislu, jednako tako, valja zaključiti da iz teksta te iz strukture te odredbe proizlazi da kod utvrđivanja uobičajene vrijednosti valja u načelu ponajprije uzeti u obzir stvarno plaćenu cijenu ili cijenu koju treba platiti u uobičajenom tijeku trgovine kako bi se utvrdila uobičajena vrijednost. Naime, temeljem stavka 3. podstavka prvog istog članka, nije moguće odstupiti od tog načela osim ako ne dolazi ni do jedne prodaje istovrsnog proizvoda u uobičajenom tijeku trgovine ili ako su te prodaje nedovoljne ili ako te prodaje ne dopuštaju valjanu usporedbu. (vidjeti presudu Goldstar/Vijeće, C-105/90, EU:C:1992:69, t. 12.).
            21. Ta odstupanja od metode određivanja uobičajene vrijednosti temeljem stvarnih cijena taksativno su određena te se odnose na karakteristike prodaje, a ne na cijenu proizvoda (presuda Ajinomoto i NutraSweet/Vijeće i Komisija, C-76/98 P i C77/98 P, EU:C:2001:234, t. 40.).
            22. Međutim, kao što nezavisni odvjetnik navodi u točki 38. svojeg mišljenja, ni Opći sporazum o carinama i trgovini iz 1994. ni osnovna uredba ne sadrži definiciju pojma uobičajeni tijek trgovine. Dakako, osnovna uredba izričito predviđa u članku 2. dva slučaja prodaje koja, pod određenim uvjetima, ne mogu predstavljati uobičajeni tijek trgovine.
            23. Kao prvo, članak 2. stavak 1. podstavak treći osnovne uredbe određuje da se za cijene između stranaka koje su povezane ili koje su se međusobno dogovorile o kompenzaciji ne može smatrati da su u uobičajenom tijeku trgovine te se ne mogu upotrijebiti za utvrđivanje uobičajene vrijednosti, osim ako se iznimno utvrdi da taj odnos ne utječe na njih (presuda Petrotub i Republica/Vijeće, C-76/00 P, EU:C:2003:4, t. 85.).
            24. Kao drugo, temeljem članka 2. stavka 4. podstavka prvog osnovne uredbe za prodaju istovrsnog proizvoda na domaćem tržištu zemlje izvoznice, odnosno izvoznu prodaju u treću zemlju po cijenama ispod jediničnih troškova proizvodnje može se smatrati da nije u uobičajenom tijeku trgovine samo ako se utvrdi da se prodaja odvija tijekom dužeg razdoblja u značajnim količinama i po cijenama koje ne osiguravaju povrat svih troškova u razumnom razdoblju.
            25. Međutim, članak 2. osnovne uredbe ne sadrži zato taksativni popis metoda koje omogućavaju određivanje jesu li se cijene primjenjivale u uobičajenom tijeku trgovine. U tom smislu Sud je već odredio da se pojam uobičajenog tijeka trgovine odnosi na karakter samih predmetnih prodaja. Njegova svrha je isključiti, radi određivanja uobičajene vrijednosti, slučajeve u kojima prodaje na domaćem tržištu nisu ugovorene pod uobičajenim uvjetima trgovine, osobito kad se neki proizvod prodaje po cijeni koja je niža od troškova proizvodnje ili kad je do transakcija došlo među partnerima koji su povezani ili koji su se dogovorili o kompenzaciji (vidjeti presude Goldstar/Vijeće, EU:C:1992:69, t. 13. kao i Ajinomoto i NutraSweet/Vijeće i Komisija, EU:C:2001:234, t. 38.).
            26. U točki 36. pobijane presude Opći sud je zauzeo stajalište prema kojem je premija za slučaj neplaćanja protuteža riziku koji preuzima dobavljač prodajući proizvode određenom klijentu. Ta premija, dakle, ne predstavlja dio vrijednosti prodanog proizvoda i uopće nije povezana s njegovim karakteristikama, nego ovisi o identitetu klijenta i o procjeni njegova dobavljača financijskih sposobnosti toga klijenta.
            27. Opći sud je, nadalje, u točki 38. pobijane presude utvrdio da uključivanje takve premije za rizik u izračun profitne marže koja se određuje radi utvrđivanja uobičajene vrijednosti uzima u obzir čimbenik koji ne odražava dio vrijednosti prodanog proizvoda, čime se umjetno povećava rezultat izračuna uobičajene vrijednosti na način da taj rezultat više ne odražava prodajnu cijenu proizvoda što je vjernije moguće, a koja bi postojala da se proizvod prodavalo u zemlji podrijetla u uobičajenom tijeku trgovine.
            28. Kao što nezavisni odvjetnik navodi u točki 43. svojeg mišljenja, svrha pojma uobičajenog tijeka trgovine jest osigurati da uobičajena vrijednost nekog proizvoda što više odgovara uobičajenoj cijeni istovrsnog proizvoda na domaćem tržištu izvoznika. Ako je neka prodaja zaključena s pogodbama koje ne odgovaraju trgovinskoj praksi u pogledu istovrsnog proizvoda na tržištu u trenutku koji je odlučan za određivanje postojanja ili nepostojanja dampinga, ona ne predstavlja odgovarajuću osnovu za određivanje uobičajene vrijednosti istovrsnog proizvoda na predmetnom tržištu.
            29. U ovom slučaju Opći sud ispravno je smatrao kako bi uključivanje premije poput one za rizik neplaćanja prilikom određivanja uobičajene vrijednosti u smislu članka 2. stavka 3. osnovne uredbe značilo unošenje u to određivanje čimbenika čija svrha nije utvrđivanje cijene po kojoj će se predmetni proizvod prodati pod uobičajenim uvjetima na domaćem tržištu. Takav element koji se tiče isključivo financijskih sposobnosti određenoga domaćega kupca jedan je od elemenata koji se odnose na karakteristike prodaje koje institucije moraju uzeti u obzir kako bi došle do zaključka jesu li prodaje ostvarene u uobičajenom tijeku trgovine koji odgovara uvjetima prodaje istovrsnog proizvoda na unutarnjem tržištu tijekom razdoblja odlučnog za određivanje postojanja ili nepostojanja dampinga.
            30. U tom pogledu valja istaknuti da je cijena proizvoda jedna od pretpostavki neke trgovinske transakcije. Odgovor na pitanje je li neka cijena primijenjena u uobičajenom tijeku trgovine jednako tako ovisi i o drugim uvjetima transakcije koji mogu utjecati na cijene među strankama kao što su obujam transakcije, dodatne obveze koje su stranke predvidjele ili rok za isporuku. U okviru takve ocjene koja se mora izvršiti u svakom slučaju posebno, institucije trebaju uzeti u obzir sve mjerodavne čimbenike i sve osobite okolnosti koje se tiču predmetnih prodaja.
            31. U ovom slučaju Opći sud je smatrao, u točki 36. pobijane presude, da uključenje premije za rizik neplaćanja ne predstavlja dio vrijednosti prodanog proizvoda niti je bilo povezano s njegovim karakteristikama te je u točki 38. iste presude potvrdio da je premija bila čimbenik koji ne odražava dio vrijednosti prodanog proizvoda. Međutim, kako nezavisni odvjetnik navodi u točki 58. svojeg mišljenja, navedene točke ne izražavaju potvrdu načela od strane Općeg suda temeljem kojeg bi uobičajena vrijednost prodaja nužno ovisila o činjenici da njihova cijena odražava vrijednost proizvoda.
            32. Valja, stoga, utvrditi da je zaključak Općeg suda iz točke 38. pobijane presude, prema kojem ta premija umjetno povećava rezultat izračuna uobičajene vrijednosti, u skladu s postojećom sudskom praksom Suda prema kojoj je uključivanje te premije za rizik bilo takve naravi da je utjecalo na uobičajeni karakter prodaja (vidjeti presudu Ajinomoto i NutraSweet/Vijeće i Komisija, EU:C:2001:234, t. 39. i 41.). U tom pogledu valja navesti da s tim u svezi institucije trebaju ispitati je li taj uvjet prodaje bio primjenjiv na sve klijente na opći način na tržištu istovrsnog proizvoda ili je bio specifičan u odnosu na situaciju predmetnoga klijenta.
            33. Kada je riječ o argumentima Vijeća u odnosu na pozivanje Općeg suda na članak 2. stavak 10. točku (k) osnovne uredbe u točkama 38. do 40. pobijane presude, valja naglasiti da su bez učinka zato što konačno rezoniranje Općeg suda u tom smislu, navedeno u točkama 36. i 37. te presude, nije zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava. Naime, čak ako bi se i utvrdilo da je to pozivanje pogrešno, to ne bi imalo nikakvog utjecaja na valjanost tumačenja pojma prodaje obavljene u uobičajenom tijeku trgovine koje je Opći sud primijenio u pobijanoj presudi te ne može dovesti do njezina ukidanja.
            34. Konačno, kada je riječ o dijelu žalbenog razloga koji se tiče povrede obveze navođenja razloga od strane Općeg suda, koji uostalom nije potkrijepljen određenim argumentima, on mora biti odbijen jer obrazloženje pobijane presude jasno i nedvosmisleno prenosi rezoniranje Općeg suda.
            35. Stoga iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da jedini žalbeni razlog koji je Vijeće istaknulo u prilog žalbi ne može biti prihvaćen te ga, slijedom navedenoga, valja odbiti.
            Troškovi
            36. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Alumina zahtijevala da se Vijeću naloži snošenje troškova te da ono nije uspjelo u svojem jedinom žalbenom razlogu, treba mu naložiti snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Žalba se odbija.
            2. Vijeće Europske unije snosi troškove.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 24. listopada 2013.#Metropol Spielstätten Unternehmergesellschaft (haftungsbeschränkt) protiv Finanzamt Hamburg-Bergedorf.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Hamburg.#Oporezivanje – PDV – Igre na sreću ili novčane igre – Propisi države članice u kojoj uporaba automata za igre na sreću s ograničenim dobitkom kumulativno podliježe PDV‑u i posebnoj naknadi – Dopuštenost – Oporezivi iznos – Mogućnost za poreznog obveznika da prenese PDV.#Predmet C-440/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      24. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Oporezivanje — PDV — Igre na sreću ili novčane igre — Propisi države članice u kojoj uporaba automata za igre na sreću s ograničenim dobitkom kumulativno podliježe PDV‑u i posebnoj naknadi — Dopuštenost — Oporezivi iznos — Mogućnost za poreznog obveznika da prenese PDV“
      U predmetu C‑440/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Njemačka) odlukom od 21. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2012., u postupku

         Metropol Spielstätten Unternehmergesellschaft (haftungsbeschränkt)

      protiv

         Finanzamt Hamburg‑Bergedorf,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Metropol Spielstätten Unternehmergesellschaft (haftungsbeschränkt), B. Hansen, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i A. Cordewener, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2., članka 73., članka 135. stavka 1. točke (i) i članka 401. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Metropol Spielstätten Unternehmergesellschaft (haftungsbeschränkt) (u daljnjem tekstu: Metropol) i Finanzamta Hamburg‑Bergedorf (porezna uprava okruga Hamburg‑Bergedorf, u daljnjem tekstu: Finanzamt) zbog oporezivanja porezom na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) prihoda od organizacije igara na sreću s pomoću automata za igre na sreću s ograničenim dobitkom (u daljnjem tekstu: automati za igre).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva o PDV‑u

               3

               Članak 1. stavak 2. Direktive o PDV‑u glasi:
               „Načelo zajedničkog sustava PDV‑a podrazumijeva primjenu na robu i usluge općeg poreza na potrošnju koji je točno razmjeran cijeni roba i usluga, bez obzira na broj transakcija koje se odvijaju u postupku proizvodnje i distribucije prije faze u kojoj se porez obračunava.
               Pri svakoj transakciji se PDV, izračunat na temelju cijene robe ili usluga po stopi koja se primjenjuje na takvu robu ili usluge, obračunava po odbitku iznosa PDV‑a koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente.
               […]”

               4

               Prema članku 73. navedene direktive:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

               5

               Člankom 135. stavkom 1. točkom (i) navedene direktive propisano je:
               „Države članice obvezne su izuzeti sljedeće transakcije:
               [...]

                        (i)

                        klađenje, lutrija i ostale vrste kockanja, ovisno o uvjetima i ograničenjima koje propisuju same države članice.”

               6

               Člankom 401. Direktive o PDV‑u određeno je:
               „Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe prava Zajednice, ovom Direktivom ne sprečava se država članica da zadrži ili da uvede poreze na ugovore o osiguranju, poreze na klađenje i kockanje, trošarine, takse ili općenito, bilo koje poreze, davanja ili namete koji se ne mogu odrediti kao porez na promet, pod uvjetom da naplata tog poreza, davanja ili nameta ne uzrokuje formalnosti povezane s prelaskom granice, u trgovini između država članica.”

         Njemačko pravo

               7

               Stavkom 9. točkom (b) članka 4. Zakona o porezu na promet (Umsatzsteuergesetz), u verziji koja je primjenjiva na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: UStG), pod naslovom „Izuzeća od poreza za isporuke i druge usluge”, propisano je da su od PDV‑a izuzete „transakcije koje su obuhvaćene Zakonom o lutrijama i klađenju na konjske utrke”.

               8

               Člankom 12. stavkom 2. Pravilnika o automatima za igre i drugim igrama s mogućnošću dobitka (Verordnung über Spielgeräte und andere Spiele mit Gewinnmöglichkeit – Spielverordnung), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: SpielV), propisano je, u biti, da automati za igre moraju isplaćivati dobitke igračima u mjeri u kojoj se osigurava da se sadržaj blagajne uređaja dugoročno povećava samo za 33 eura po satu.

               9

               U skladu s člankom 13. istog Pravilnika SpielV:
               „(1)   Physikalisch‑Technische Bundesanstalt (savezni Fizikalno‑tehnički zavod) može izdati dozvolu za određenu vrstu proizvodnje uređaja za igre [...] samo ako ispunjava sljedeće zahtjeve:

                        1.

                        Igra smije trajati najmanje pet sekundi, pri čemu iznos uloga ne smije biti iznad 20 centa, a dobitak može iznositi najviše 2 eura u tom vremenskom razdoblju.

                  [...]

                        3.

                        Ukupni gubitak (ulozi umanjeni za dobitke) ne smije biti veći od 80 eura u jednom satu.

                  [...]”

               10

               Člankom 3. izmijenjenog Zakona savezne zemlje Hamburg o izdavanju dozvola javnim kockarnicama (Hamburgisches Gesetz über die Zulassung einer öffentlichen Spielbank) propisano je:
               „1.   Poduzeće koje upravlja kockarnicom dužno je Slobodnom i hanzeatskom gradu Hamburgu plaćati porez od 70 % bruto primitaka od igara. Uz to mora platiti poseban porez od 20 % bruto primitka od igara. [...]
               2.   Propisani porez na kockarnice iz stavka 1. smanjuje se do iznosa [PDV‑a] koji se duguje i mora podmiriti sukladno [UStG‑u] na temelju prometa ostvarenog poslovanjem kockarnica [...]”

               11

               Člankom 4. stavkom 1. izmijenjenog Zakona o kockarnicama Savezne zemlje Schleswig‑Holstein (Spielbankgesetz des Landes Schleswig‑Holstein) propisano je:
               „Porez na kockarnice iznosi 50 % bruto primitka od igara. [PDV] koji se duguje i plaća sukladno [UStG‑u] na temelju prometa ostvarenog poslovanjem kockarnice odbit će se od poreza na kockarnice.”

               12

               Člankom 7. Zakona o kockarnicama savezne zemlje Mecklenburg‑Zapadno Pomorje (Spielbankgesetz des Landes Mecklenburg‑Vorpommern) utvrđeno je:
               „(1)   Poslovanje kockarnice podliježe porezu na kockarnice.
               (2)   Porez na kockarnice iznosi:

                        1.

                        25 % ako bruto primitak od igara iznosi 500000 eura ili manje tijekom financijske godine,

                  [...]

                        5.

                        80 % ako je bruto primitak od igara veći od deset milijun eura tijekom financijske godine.

                  [...]
               (7)   [...] [PDV] koji se duguje i plaća sukladno [UStG‑u], a temelji se na poslovanju kockarnice, odbit će se od poreza na kockarnice.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Tijekom 2010. godine tužitelj u glavnom postupku upravljao je automatima za igre u sedam dvorana za igru smještenih u saveznim zemljama Hamburg, Schleswig‑Holstein i Mecklenburg‑Zapadno Pomorje. Na temelju lokalnih propisa predmetnih općina dviju potonjih saveznih zemalja i zakona savezne zemlje Hamburg, upravljanje tim automatima za igre podliježe porezu na priredbe, koji se izračunava prema stopi i poreznim osnovicama koje su različite u svakoj pojedinoj općini.

               14

               Tužitelj u glavnom postupku za svaki je automat za igre na elektroničkom kontrolnom uređaju svaki mjesec bilježio iznos u blagajni, odnosno novac koji su unosili igrači, a od kojeg treba odbiti novac koji im je isplaćen kao dobitak, uvećano za podizanja i umanjeno za punjenje aparata (u daljnjem tekstu: primici u gotovini). Osim blagajne, automati za igru opremljeni su i „hopperom”, odnosno uređajem za pohranu kovanica i za plaćanje. Hopper ima jedan pretinac s kovanicama od 20 centa i jedan s kovanicama od 2 eura, a puni ih operater prije svakog puštanja u rad automata. Kada igrači umeću kovanice od 20 centa i 2 eura, one padaju u hopper sve dok se uređaj ne napuni, nakon čega se višak automatski usmjerava prema blagajni. Kada je riječ o drugim umetnutim kovanicama i o novčanicama, one uvijek odlaze izravno u blagajnu, čiji se sadržaj elektronički prebrojava. Promjene sadržaja hoppera bilježi kontrolni uređaj te se uzimaju u obzir i prilikom izračuna primitka u gotovini.

               15

               Automati za igru opremljeni su brojačem novca i brojačem „bodova”. Umetnuti novac prvo stvara kredit na brojaču novca. Uređaj pretvorbu novca u bodove bilježi kao „ulog”, pretvorbu bodova u novce kao „dobitak”, s time da jedan bod vrijedi jedan cent. Bodovi omogućuju igraču da započne s igrom. Igrač može u svakom trenutku pretvoriti broj bodova koji su mu dodijeljeni i zabilježeni na brojaču u novčani iznos koji se bilježi na brojaču novca i može biti u svakom trenutku isplaćen.

               16

               Pretvorba s brojača novca u brojač bodova, odnosno „ulog” u smislu Pravilnika SpielV, ima dvostruko ograničenje, odnosno 20 centa u pet sekundi i 80 eura po satu, nakon odbijanja dobitaka. Ako se dosegne ograničenje od 80 eura po satu, do isteka tog sata više se ne može izvršiti pretvorba s brojača novca u brojač bodova („stanka u konverziji”). Izmjene u broju bodova u brojaču bodova (potezi, ulozi, gubici ili dobici u smislu svakodnevnog jezika) ne podliježu nikakvim propisima.

               17

               U financijskoj godini 2010. godišnji ukupni iznos primitaka u gotovini iz svih automata za igru tužitelja u glavnom postupku iznosio je 1018041,78 eura (takozvani „bruto primitak”). Na temelju njemačke standardne stope PDV‑a od 19 %, Metropol je prema tom broju izračunao oporezivi iznos za PDV od 855497,29 eura (takozvani „neto primitak”, odnosno 100/119 od 1018041,78 eura) i iznos PDV‑a od 162544,49 eura, što predstavlja gotovo cijeli iznos PDV‑a koji se mora platiti. PDV koji se plaća za sve ostale oporezive transakcije koje je izvršio iznosi 1790,20 eura. Nakon što je Metropol platio pretporez u iznosu od 69355,76 eura s osnove PDV‑a, Finanzamt je poreznim rješenjem od 29. ožujka 2012. utvrdio preostali iznos koji se mora platiti s te osnove na 94978,93 eura.

               18

               Metropol je sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu protiv tog rješenja. Naime, tužitelj u glavnom postupku smatra da su načini oporezivanja prometa ostvarenog automatima za igru protivni pravu Unije, osobito načelima razmjernosti, prenosivosti i neutralnosti PDV‑a. Stoga Metropol od suda koji je uputio zahtjev traži da izmijeni porezno rješenje o PDV‑u za financijsku godinu 2010. na način da smanji iznos tog poreza s 94978,93 eura na 1790,20 eura. Finanzamt zahtijeva da se tužba odbije.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev, a kojem je podnesena tužba, kao prvo napominje da se u drugim područjima porez koji se u dovoljnoj mjeri razlikuje od PDV‑a uvijek može naplatiti uz njega.

               20

               Kao drugo, taj sud smatra da PDV, na temelju članka 1. stavka 2. prve rečenice Direktive o PDV‑u, mora biti točno razmjeran cijeni pruženih usluga. Doduše, Sud je u svojoj presudi od 5. svibnja 1994., Glawe (C‑38/93, Zb., str. I‑1679.), presudio da, u slučaju automata za igre na sreću o kojima je bilo riječ u tom predmetu, a koji su bili osmišljeni na način da se igračima određeni postotak uloga dodjeljuje kao dobitak, oporezivi iznos ne obuhvaća zakonom propisan udio ukupnih uloga koji odgovara dobitku isplaćenom igračima. Na temelju ove sudske prakse u Njemačkoj se razvila praksa da se kao oporezivi iznos ne uzimaju svi ulozi, nego samo utržak, u pravilu po kalendarskom mjesecu. Međutim, mjesečni primici u gotovini ovise o dobicima i gubicima različitih igrača i stoga ne postoji nikakva veza između PDV‑a za koji je nastala obveza obračuna i uloga pojedinačnog igrača.

               21

               Uz to, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da je minimalni udio dobitaka u visini od 60 % uloga, koji je bio na snazi u Njemačkoj do kraja 2005. godine, 2006. stavljen izvan snage i zamijenjen ograničenjem uloga i gubitka po jedinici vremena. S tehničkog gledišta „hopperi”, koji predstavljaju inovaciju u automatima za igre, načelno zasigurno ispunjavaju istu funkciju kao i bivši „spremnici” o kojima je riječ u gore navedenoj presudi Glawe, ali operater može u svakom trenutku pristupiti sadržaju hoppera.

               22

               Kao treće, nacionalni sud izražava sumnje u pogledu tumačenja točke 24. presude od 8. lipnja 1999., Pelzl i dr. (C‑338/97, C‑344/97 i C‑390/97, Zb., str. I‑3319.), te točaka 28., 31., 34. i 37. presude od 3. listopada 2006., Banca popolare di Cremona (C‑475/03, Zb., str. I‑9373.), prema kojima je obilježje PDV‑a da se on prenosi na krajnjeg potrošača. Naime, iz tih presuda ne može se zaključiti predstavlja li mogućnost prijenosa PDV‑a samo tipično svojstvo PDV‑a ili je uvjet njegove naplate. Međutim, kada bi se za cijene postavljala ograničenja, kao što je slučaj u glavnom postupku, poduzetnik ne bi mogao povećati cijenu usluge i prenijeti PDV na potrošača ako je prema njegovim izračunima ona već dosegnula gornju vrijednost raspona najviše dopuštene cijene.

               23

               Kao četvrto, ovaj sud pojašnjava da u Njemačkoj postoje dva pravna sustava za igre na sreću. Tako su za upravljanje kockarnicama potrebni koncesija, a ulozi i dobici su u načelu neograničeni. Prema zakonima o kockarnicama u saveznim zemljama Hamburg, Schleswig‑Holstein i Mecklenburg‑Zapadno Pomorje, kockarnice moraju plaćati poseban porez na kockarnice, osmišljen tako da u velikoj mjeri oporezuje njihovu dobit. S druge strane, otvaranje dvorana za igru u načelu je slobodno, iako podliježe upravnom nadzoru i propisima. Operateri dvorana za igru općenito podliježu posebnom lokalnom porezu na priredbe.

               24

               Budući da je izuzeće od PDV‑a odobreno kockarnicama bilo ukinuto tijekom 2006., one su otada obveznici tog poreza. Potonji se porez odbija od poreza na kockarnice, koji je viši od PDV‑a. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, predviđeni sustav oporezivanja može omogućiti zaobilaženje načela porezne neutralnosti. Naime, država članica može, za dvije slične skupine poreznih obveznika, uvesti poseban nacionalni porez koji nema svojstvo poreza na promet i za jednu od tih skupina propisati da se PDV odbija od posebnog poreza. Međutim, to nije tako u ovom slučaju.

               25

               Konačno, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne potiče obveznike PDV‑a da, među ostalim, vode računa o izdavanju urednog računa za transakcije čiji su korisnici jer bi, ako račun nije izdan račun ili je nevaljan, zasigurno bili lišeni prava na odbitak plaćenog pretporeza, ali budući da se dugovanje po PDV‑u, koje bi u tom slučaju bilo više, odbija od poreza na kockarnice, to ne bi imalo nikakav financijski utjecaj na njih.

               26

               U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 401. Direktive [o PDV‑u], u vezi s njezinim člankom 135. stavkom 1. točkom (i), tumačiti na način da se PDV i poseban nacionalni porez na igre na sreću mogu ubirati samo alternativno, a ne kumulativno?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        U slučaju da, na temelju nacionalnih odredbi, igre na sreću podliježu plaćanju PDV‑a i posebnog poreza, znači li to da se ne ubire PDV ili se ne ubire poseban porez ili pak odgovor na pitanje o tome koji se od dvaju poreza ne može ubirati o ovisi o nacionalnom pravu?

                        3.

                        Treba li članak 1. stavak 2. prvu rečenicu i članak 73. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba ili praksa prema kojoj se, u kontekstu korištenja automata za igru [...], utržak (sadržaj ‚blagajne s elektroničkim prebrojavanjem’) automata nakon isteka određenog razdoblja uzima kao oporezivi iznos?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje:
                        Kako se umjesto toga mora određivati oporezivi iznos?

                        5.

                        Treba li članak 1. stavak 2. prvu rečenicu i članak 73. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da je uvjet za ubiranje PDV‑a to da poduzetnik može taj porez prenijeti na primatelja? Ako je tako, što treba podrazumijevati pod mogućnošću prijenosa? Obuhvaća li ta mogućnost osobito pravnu dopustivost primjenjivanja odgovarajuće više cijene za predmetnu robu ili uslugu?

                        6.

                        Ako je, u okviru petog pitanja, pravna dopustivost primjenjivanja više cijene pretpostavka za ubiranje PDV‑a:
                        Treba li članak 1. stavak 2. prvu rečenicu i članak 73. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da odredbe kojima se ograničava naknada za robu ili usluge koje podliježu PDV‑u u skladu s pravom Unije moraju primjenjivati na način da utvrđena naknada ne uključuje PDV, nego se plaća dodatno uz PDV, čak i ako je riječ o nacionalnim odredbama kojima se propisuje naknada, a čijim sadržajem nije izričito predviđena ova zadnja mogućnost?

                        7.

                        Ako je odgovor na peto pitanje potvrdan, a na šesto i treće pitanje negativan:
                        U tom slučaju, obuhvaća li se neubiranje PDV‑a u cjelokupni promet od automata za igru [...] ili samo dio prometa za koji se PDV ne može prenijeti i kako se taj dio u tom slučaju mora utvrditi, primjerice, prema prometu pri kojem ulog za svaki potez nije mogao biti uvećan ili prema prometu pri kojem utržak po satu nije mogao biti uvećan?

                        8.

                        Treba li članak 1. stavak 2. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni sustav kojim se propisuje neusklađeni porez, a prema kojem se PDV koji se mora platiti odbija od tog poreza?

                        9.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na osmo pitanje:
                        Ima li odbijanje PDV‑a od nacionalnog neusklađenog poreza za poduzetnike koji podliježu tom porezu za posljedicu da se PDV ne može ubrati od njegovih konkurenata koji, iako ne podliježu tom porezu, podliježu drugom posebnom porezu i za koje to odbijanje nije predviđeno?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem želi znati treba li članak 401. Direktive o PDV‑u, u vezi s njezinim člankom 135. stavkom 1. točkom (i), tumačiti na način da se PDV i poseban nacionalni porez na igre na sreću mogu ubirati samo alternativno, a ne kumulativno.

               28

               U tom pogledu treba podsjetiti da, na temelju članka 401. Direktive o PDV‑u, „[ovom] Direktivom ne sprečava se država članica da zadrži ili da uvede poreze [...] na klađenje i kockanje, [...] ili općenito, bilo koje poreze, davanja ili namete koji se ne mogu odrediti kao porez na promet [...]”. Dakle, sadržaj ovog članka ne protivi se tome da države članice transakciju podvrgnu PDV‑u i, kumulativno, posebnom porezu koji se ne može odrediti kao porez na promet (vidjeti u tom smislu presudu od 8. srpnja 1986., Kerrutt, 73/85, Zb., str. 2219., t. 22.).

               29

               Konkretno, kada je riječ o igrama na sreću i novčanim igrama, Sud je već presudio da, s jedne strane, članak 135. stavak 1. točku (i) Direktive o PDV‑u, kojim je propisano izuzeće od PDV‑a, među ostalim, tih igara, „pod uvjetima i uz ograničenja koje propisuje svaka država članica”, treba tumačiti na način da ovlast kojom raspolažu države članice za utvrđivanje uvjeta i ograničenja za izuzeće od PDV‑a predviđena tom odredbom omogućuje tim državama da od tog poreza izuzmu samo određene igre na sreću ili igre s novčanim dobitkom (presuda od 10 lipnja 2010., Leo‑Libera, C‑58/09, Zb., str. I‑5189., t. 39.).

               30

               S druge strane, Sud je u točki 38. te presude odlučio da je u pogledu načela porezne neutralnosti irelevantna činjenica da se iznos neusklađenog poreza na igre, kojem također podliježu određeni organizatori i operateri igara na sreću i igara s novčanim dobitkom koji su i obveznici PDV‑a, određuje ovisno o PDV‑u koji se mora platiti na osnovi te djelatnosti. Sud je tako već potvrdio da se pravo Unije u načelu ne protivi kumulativnoj naplati PDV‑a i drugog općeg poreza na igre na sreću koji se ne može odrediti kao porez na promet.

               31

               Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i iz očitovanja podnesenih Sudu, ne osporava se da se porezi na priredbe koji su predmet glavnog postupka ne mogu odrediti kao porez na promet.

               32

               Imajući u vidu ova razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 401. Direktive o PDV‑u, u vezi s njezinim člankom 135. stavkom 1. točkom (i), treba tumačiti na način da se PDV i poseban nacionalni porez na igre na sreću mogu kumulativno ubirati, pod uvjetom da se taj nacionalni porez ne može odrediti kao porez na promet.

         Drugo pitanje

               33

               Budući da je drugo pitanje postavljeno pod pretpostavkom da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje, nema potrebe odgovarati na to pitanje.

         Treće pitanje

               34

               Sud koji je uputio zahtjev svojim trećim pitanjem želi znati treba li članak 1. stavak 2. prvu rečenicu i članak 73. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba ili praksa prema kojoj se, u kontekstu korištenja automata za igru, kao oporezivi iznos uzima iznos primitaka u gotovini tih automata nakon isteka određenog razdoblja.

               35

               Najprije valja podsjetiti da na temelju članka 73. Direktive o PDV‑u, oporezivi iznos za isporuke robe ili usluga uključuje „sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke”.

               36

               Osim toga, Sud je već presudio da je razmjernost PDV‑a cijenama predmetnih usluga ili robe, kako proizlazi iz članka 1. stavka 2. prvog podstavka Direktive o PDV‑u, jedno od temeljnih obilježja ovog usklađenog poreza (vidjeti u tom smislu presudu od 31. ožujka 1992., Dansk Denkavit i Poulsen Trading, C‑200/90, Zb., str. I‑2217., t. 11.; gore navedenu presudu Pelzl i dr., t. 25., i presudu od 1. listopada 2007., KÖGÁZ i dr., C‑283/06 i C‑312/06, Zb., str. I‑8463., t. 40.).

               37

               U svakom od predmeta koji su doveli do presuda navedenih u prethodnoj točki Sud se pozvao na razmjernost PDV‑a samo kako bi utvrdio može li se porez ili nacionalna porezna obveza koje predmetna država članica ubire odrediti kao porez na promet, jer ako je to slučaj, onda se ne može kumulativno naplaćivati s PDV‑om koji je usklađen u Uniji. Međutim, svrha tih presuda nije bila odgovoriti na pitanje mora li PDV biti razmjeran plaćanjima koje vrši više primatelja usluge u okviru složene djelatnosti koja sama po sebi podliježe PDV‑u, a još manje na pitanje mora li taj porez u svim slučajevima nužno biti razmjeran plaćanjima koje vrši svaki primatelj usluge pojedinačno.

               38

               U tom pogledu valja utvrditi da se načelo razmjernosti PDV‑a može odnositi samo na oporezivi iznos. Iako je oporezivi iznos većinu vremena jednak cijeni koju krajnji potrošač mora platiti kao naknadu za isporučenu uslugu ili robu, iz sadržaja članka 73. Direktive o PDV‑u proizlazi da to nije nužno uvijek slučaj. Naime, na temelju tog članka oporezivi iznos čini sve što predstavlja naknadu koju je „dobio” dobavljač od kupca „ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke”. Također, oporezivi iznos određuje ono što porezni obveznik stvarno primi kao naknadu, a ne ono što određeni primatelj usluge plati u konkretnom slučaju (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 19. lipnja 2003., First Choice Holidays, C‑149/01, Zb., str. I‑6289., t. 28. do 31. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Stoga se ne čini da porezna praksa, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se sastoji od toga da se za transakcije obavljene s pomoću automata za igru kao oporezivi iznos uzimaju mjesečni primici u gotovini koji pak ovise o iznosu dobitaka i gubitaka različitih igrača, krši pravo Unije samo zato što ne postoji nikakav odnos razmjernosti između PDV‑a za koji je nastala obveza obračuna i zasebno uzetih uloga pojedinačnih igrača.

               40

               Uz to, Sud je već presudio da, kada je riječ o automatima za igre na sreću koji su, na temelju obveza propisanih zakonom, osmišljeni na način da se igračima u prosjeku najmanje 60 % uloga koje su uložili isplaćuje kao dobitak, naknada koju stvarno prima operater za stavljanje na raspolaganje automata čini samo udio uloga kojim on može stvarno raspolagati za svoj vlastiti račun (gore navedena presuda Glawe, točka 9.). Iako Sud u toj presudi nije morao odgovoriti na pitanje zahtijeva li načelo „individualnog karaktera oporezivanja” da se oporezivi iznos izračunava s obzirom na uloge uložene u jednoj igri ili jednoj partiji, to jest one koje je uložio određeni igrač, iz točaka 5. i 14. te presude, u vezi s točkama 27. do 30. mišljenja nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u tom predmetu, jasno proizlazi da je Sud smatrao da to nije bio slučaj.

               41

               Budući da su elementi predmeta u kojem je donesena gore navedena presuda Glawe slični onima predmeta u glavnom postupku, odgovor koji je Sud dao u toj presudi može se prenijeti na ovaj predmet. Naime, kada je riječ o propisu koji se razmatra u glavnom postupku, člankom 12. stavkom 2. Pravilnika SpielV u biti je predviđeno da automati za igru moraju igračima isplaćivati dobitke u mjeri u kojoj se osigurava da se sadržaj blagajne automata za igru dugoročno povećava samo za 33 eura po satu. Na temelju članka 13. Pravilnika SpielV, kojim su osobito predviđena druga ograničenja u pogledu uloga, dobitaka i gubitaka igrača, automati moraju biti osmišljeni na način koji osigurava da su ispunjeni zahtjevi iz Pravilnika SpielV, kojima se uspostavlja ograničenje primitaka koji se mogu dobiti iz automata.

               42

               U tim okolnostima naknada koju stvarno prima operater za stavljanje na raspolaganje automata za igru uvjetovana je „obvezama propisanima zakonom” i stoga je čini samo „udio uloga kojim on može stvarno raspolagati za svoj vlastiti račun” (vidjeti gore navedenu presudu Glawe, t. 9., i presudu od 19. srpnja 2012., International Bingo Technology, C‑377/11, t. 26.), odnosno primici u gotovini nakon isteka određenog razdoblja.

               43

               Činjenica da su automati za igre na sreću o kojima je bila riječ u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Glawe bili opremljeni „spremnicima” koji su služili za isplatu igračima dobitaka propisanih zakonom, dok su automati za igre o kojima je riječ u predmetu u glavnom postupku u tu svrhu opremljeni „hopperom”, ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, iako predstavlja tehnološku inovaciju u automatima za igru, hopper u načelu ima istu funkciju kao i stari spremnici. U tom pogledu također je irelevantna činjenica, koju je naglasio sud koji je uputio zahtjev, da operater u svakom trenutku ima pristup sadržaju hoppera jer, prema tom sudu, svaku izmjenu u sadržaju hoppera bilježi nadzorni uređaj, a i uzima u obzir pri izračunu primitaka u gotovini. Tako se ti primici, kojima operater može stvarno raspolagati za vlastiti račun, mogu s preciznošću utvrditi.

               44

               U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. prvu rečenicu i članak 73. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalna odredba ili praksa prema kojoj se, u kontekstu korištenja automata za igru, kao oporezivi iznos uzima iznos primitaka u gotovini iz tih automata nakon isteka određenog razdoblja.

         Četvrto pitanje

               45

               Budući da je četvrto pitanje postavljeno pod pretpostavkom da Sud potvrdno odgovori na treće pitanje, nema potrebe odgovarati na to pitanje.

         Peto, šesto i sedmo pitanje

               46

               Sud koji je uputio zahtjev svojim petim, šestim i sedmim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, u biti pita treba li prvu rečenicu stavka 2. članka 1. i članak 73. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je uvjet za ubiranje PDV‑a to da ga operater može prenijeti na igrača i, ako je tako, obuhvaća li ta mogućnost prijenosa pravnu dopustivost primjenjivanja odgovarajući više cijene. Ako je tako, sud koji je uputio zahtjev želi znati mora li se nacionalni propis kojim se ograničava naknada operatera za robu ili usluge koje podliježu PDV‑u provoditi na način da utvrđena naknada ne uključuje PDV. Konačno, sud koji je uputio zahtjev postavlja Sudu pitanje obuhvaća li, u tom slučaju, eventualno neubiranje PDV‑a, zbog toga što se navodno ne može prenijeti, cjelokupni promet ostvaren automatima za igru ili samo njegov dio za koji se PDV ne može prenijeti.

               47

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, najprije valja utvrditi da, prema ustaljenoj praksi Suda, ciljevi zaštite potrošača, sprečavanja poticanja građana na prekomjernu potrošnju na igre i općenito sprečavanje uznemiravanja društvenog poretka, predstavljaju važne razloge u općem interesu kojima se mogu opravdati ograničenja slobodnom pružanju usluga, a ako propisi o igrama na sreću nisu usklađeni na razini Unije, svaka država članica, prema vlastitoj ljestvici vrijednosti, mora u tom području odrediti zahtjeve koje podrazumijeva zaštita predmetnih interesa, pod uvjetom da nametnuta ograničenja ispunjavaju uvjete koji proizlaze iz sudske prakse Suda u pogledu njihove proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2009., Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International, C‑42/07, Zb., str. I‑7633., t. 56., 57. i 59. te navedenu sudsku praksu).

               48

               Konkretno, Sud je u gore navedenoj presudi Glawe u načelu implicitno prihvatio uvođenje „reguliranja cijena” i/ili zakonskog ograničenja gubitaka korisnika automata za igru, osobito u pogledu njegova tretmana za potrebe naplate PDV‑a. Naime, Sud je u toj presudi svoju odluku temeljio na zakonskom omjeru dobitaka od 60 % i utvrdio da ti dobici, čija je isplata propisana njemačkim pravom, ne smiju biti uključeni u oporezivi iznos (vidjeti gore navedenu presudu Glawe, točku 9.). Tako je, u biti, u pravu Unije već bilo priznato uvođenje ograničenja iznosa gubitaka za igrače u igrama na sreću i stoga, ograničenja primitaka koje operateri imaju od tih igara.

               49

               Iz toga proizlazi da države članice u području igara na sreću i novčanih igara u načelu imaju pravo, privremeno ili trajno, ograničiti osobito uloge, dobitke i gubitke igrača. Ako je neka država članica stvarno iskoristila to pravo, kao što se čini da je slučaj u predmetu u glavnom postupku, ne postavlja se pitanje povećavanja primitaka koje ostvaruju operateri automata iznad ograničenja predviđenih relevantnim propisom kako bi im se omogućilo da u što većoj mjeri prenesu PDV na igrače. Naime, u tim okolnostima takvo je povećanje jednostavno zabranjeno, što je legitimno.

               50

               Nadalje, valja utvrditi da peto, šesto i sedmo postavljeno pitanje počivaju na premisi prema kojoj nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne omogućuje operaterima automata za igre da PDV u potpunosti prenesu na krajnje potrošače, odnosno na igrače. Stoga je za rješavanje spora u glavnom postupku odgovor na ta pitanja potreban samo pod pretpostavkom da je ta premisa točna.

               51

               Međutim, ne čini se da je propisom poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku onemogućen prijenos PDV‑a na krajnje potrošače.

               52

               Naime, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, oporezivi iznos u ovom slučaju čine samo neto primici u gotovini, odnosno primici u gotovini umanjeni za PDV koji se mora platiti. Valja istaknuti da, na temelju zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku, oporezivi iznos za potrebe PDV‑a obuhvaća samo primitke koje operater automata za igru stvarno ostvari, a dugovani PDV, izračunat primjenom zakonske stope PDV‑a na neto primitak, koji predstavlja oporezivi iznos, također su stvarno platili krajnji potrošači.

               53

               U tim okolnostima valja utvrditi da je nacionalnim zakonodavstvom, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim su predviđena ograničenja za korištenje automata za igru, osobito u pogledu uloga, dobitaka i gubitaka igrača po jedinici vremena, operateru omogućeno da prenese PDV koji se mora platiti za tu djelatnost na krajnje potrošače.

               54

               Slijedom navedenoga, budući da su peto, šesto i sedmo postavljeno pitanje hipotetskog karaktera, na ta pitanja ne treba odgovarati.

         Osmo pitanje

               55

               Sud koji je uputio zahtjev svojim osmim pitanjem u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da mu se protivi nacionalni sustav kojim se propisuje neusklađeni porez, a prema kojem se PDV koji se mora platiti odbija upravo od tog poreza.

               56

               Kada je riječ, prvo, o načelu porezne neutralnosti, na koje sud koji je uputio zahtjev upućuje u tom kontekstu, važno je podsjetiti da to načelo, koje je temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a, u područje PDV‑a prenosi načelo jednakog postupanja. Posljedica tog načela osobito je da se prema poreznim obveznicima ne smije različito postupati kada je riječ o sličnim uslugama koje su konkurencija jedna drugoj (vidjeti osobito presudu od 19. prosinca 2012., Grattan, C‑310/11, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Međutim, kao što je pravilno istaknula Komisija, načelo porezne neutralnosti u području PDV‑a obvezuje na osiguravanje jednakog postupanja i neutralnosti samo u okviru tog usklađenog sustava. Također, budući da se PDV koji se mora platiti, sukladno propisu o kojem je riječ u glavnom postupku, odbija od neusklađenog poreza, a ne obratno, taj bi propis eventualno mogao potaknuti sumnje u vezi s poštovanjem načela jednakog postupanja s obzirom na taj neusklađeni porez, a ne u odnosu na PDV. U svakom slučaju, to nije slučaj u predmetu u glavnom postupku jer je sud koji je uputio zahtjev pojasnio da tužitelj u glavnom postupku nije podvrgnut porezu na kockarnice.

               58

               Nadalje, Sud je već utvrdio, odgovarajući na argumentaciju u biti jednaku onoj iz točke 56. ove presude, da je u pogledu načela porezne neutralnosti irelevantna činjenica da se iznos neusklađenog poreza na igre, kojem također podliježu određeni organizatori i operateri igara na sreću i novčanih igara koji su obveznici PDV‑a, određuje ovisno o PDV‑u koji se mora platiti na osnovi te djelatnosti (vidjeti gore navedenu presudu Leo‑Libera, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               59

               Drugo, kada je riječ o mogućim problemima praktične naravi, kao što je činjenica da se korisnika transakcije ne potiče da se pobrine da mu njegov ugovorni partner izda uredni račun, valja utvrditi da ni odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ni očitovanja stranaka ne sadržavaju detaljne informacije na temelju kojih bi se moglo zaključiti da su se takvi problemi već pojavili u Njemačkoj ili ocijeniti njihov utjecaj na pravilno funkcioniranje usklađenog sustava PDV‑a. S obzirom na nedostatak konkretnih elemenata u tom pogledu, nije potrebno odlučivati o mogućim posljedicama te pretpostavke koju je iznio sud koji je uputio zahtjev.

               60

               U tim okolnostima, na osmo pitanje valjda odgovoriti da članak 1. stavak 2. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni sustav kojim se propisuje neusklađeni porez, a prema kojem se PDV koji se mora platiti odbija upravo od tog poreza.

         Deveto pitanje

               61

               Budući da je deveto pitanje postavljeno pod pretpostavkom da Sud potvrdno odgovori na osmo pitanje, nema potrebe odgovarati na to pitanje.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 401. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, u vezi s njezinim člankom 135. stavkom 1. točkom (i) treba tumačiti na način da se porez na dodanu vrijednost i poseban nacionalni porez na igre na sreću mogu kumulativno ubirati pod uvjetom da se taj nacionalni porez ne može odrediti kao porez na promet.

                        2.

                           Članak 1. stavak 2. prvu rečenicu i članak 73. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalna odredba ili praksa prema kojoj se, u kontekstu korištenja automata za igru s mogućnošću dobitka, kao oporezivi iznos uzima iznos novčanih primitaka tih automata nakon isteka određenog razdoblja.

                        3.

                           Članak 1. stavak 2. Direktive 2006/112 valja tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni sustav kojim se propisuje neusklađeni porez, a prema kojem se porez na dodanu vrijednost koji se mora platiti odbija upravo od tog poreza.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. listopad 04.#Finnair Oyj protiv Timy Lassooy.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Korkein oikeus.#Predmet C-22/11.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. veljače 2009.#Irska protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Direktiva 2006/24/EZ.#Predmet C-301/06.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 25. rujna 2015.#BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice PerfectRoast – Odbijanje registracije – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članka 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-591/14.


Presuda Suda (peto vijeće) od 25. ožujka 2004.#Industrias de Deshidratación Agrícola SA protiv Administración del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska.#Predmet C-118/02.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 24. rujna 2008.#DC-Hadler Networks SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje.#Predmet T-264/06.