title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. prosinca 2015.#Imtech Marine Belgium NV protiv Radio Hellenic SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 805/2004 – Europski nalog za izvršenje za nesporne tražbine – Uvjeti za potvrđivanje – Dužnikova prava – Preispitivanje odluke.#Predmet C-300/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 805/2004 — Europski nalog za izvršenje za nesporne tražbine — Uvjeti za potvrđivanje — Dužnikova prava — Preispitivanje odluke“
      U predmetu C‑300/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Antwerpen (Prizivni sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 16. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 20. lipnja 2014., u postupku

         Imtech Marine Belgium NV

      protiv

         Radio Hellenic SA,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za belgijsku vladu, C. Pochet, J.-C. Halleux i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i E. Pedrosa, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wils i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine (SL L 143, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 172.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Imtech Marinea Belgium NV (u daljnjem tekstu: Imtech Marine), sa sjedištem u Belgiji, i Radija Hellenic SA (u daljnjem tekstu: Radio Hellenic), sa sjedištem u Grčkoj, u vezi s prijedlogom za potvrđivanje presude donesene zbog ogluhe, a koja se odnosi na tražbinu koja proizlazi iz ugovorne kazne i zateznih kamata kao europskog naloga u smislu Uredbe br. 805/2004.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EZ) br. 44/2001

               3

               Članak 34. točka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim predmetima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) određuje da se sudska odluka ne priznaje „ako je donesena u odnosu na tuženika koji se nije odazvao na poziv suda, a nije mu bilo pravovremeno uručeno pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno na način koji bi mu omogućio da pripremi svoju obranu, osim ako tuženik nije započeo postupak za pobijanje sudske odluke, a mogao je to učiniti“.

         Uredba br. 805/2004

               4

               U skladu s uvodnim izjavama 10. do 14., 18. i 19. Uredbe br. 805/2004:

                        „(10)

                        Ako je sud u nekoj državi članici donio sudsku odluku o nespornoj tražbini u odsutnosti dužnika tijekom postupka, ukidanje svih provjera u državi članici izvršenja neizostavno je povezano s postojanjem dovoljnih jamstava da su poštovana prava na očitovanje.

                        (11)

                        Ova Uredba nastoji promicati temeljna prava i uzima u obzir načela priznata u Povelji Europske unije o temeljnim pravima [u daljnjem tekstu: Povelja]. Posebno se nastoji osigurati puno poštovanje prava na pošteno suđenje, kao što je utvrđeno u članku 47. Povelje.

                        (12)

                        Trebalo bi postaviti minimalne norme za postupke koji završavaju s donošenjem sudske odluke, kako bi se osiguralo da dužnik bude obaviješten o postupanju suda protiv njega, o uvjetima za njegovo aktivno sudjelovanje u postupku kako bi osporio tražbinu i o posljedicama njegova nesudjelovanja, pravodobno i na način koji mu omogućuje da pripremi svoje očitovanje.

                        (13)

                        Zbog razlika između država članica s obzirom na pravila građanskog postupka, a posebno ona koja uređuju dostavu pismena, potrebno je propisati određene i detaljne definicije tih minimalnih normi. Nijedan način dostave koji se temelji na pravnoj fikciji o ispunjavanju tih minimalnih normi ne može se smatrati dostatnim za potvrđivanje sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje.

                        (14)

                        Sve načine dostave popisane u člancima 13. i 14. obilježava bilo potpuna sigurnost (članak 13.), bilo vrlo visok stupanj vjerojatnosti (članak 14.) da je pismeno koje se dostavlja stiglo do primatelja. U ovome drugome slučaju, sudska odluka bi trebala biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje samo ako država članica podrijetla ima uspostavljen odgovarajući mehanizam koji dužniku omogućuje predlaganje ispitivanja sudske odluke, u skladu s uvjetima iz članka 19. u onim posebnim slučajevima u kojima, unatoč sukladnosti s odredbama članka 14., pismeno nije stiglo do primatelja.

                  […]

                        (18)

                        Uzajamno povjerenje u pravosuđe država članica opravdava ocjenu suda jedne države članice da su svi uvjeti za potvrđivanje europskog naloga za izvršenje ispunjeni, što omogućuje izvršenje sudske odluke u svim ostalim državama članicama bez sudske provjere ispravne primjene minimalnih postupovnih normi u državi članici u kojoj se sudska odluka izvršava.

                        (19)

                        Ova Uredba ne podrazumijeva obvezu država članica da prilagode svoje nacionalno zakonodavstvo minimalnim postupovnim normama koje ona sadrži. Ona je poticaj u tom smjeru, omogućujući učinkovitiju i bržu izvršivost sudskih odluka u drugim državama članicama samo ako su ispunjene te minimalne norme.“

               5

               Članak 6. te uredbe, pod naslovom „Uvjeti za potvrđivanje europskog naloga za izvršenje“, u stavku 1. određuje:
               „Sudska odluka o nespornoj tražbini, donesena u državi članici, potvrđuje se kao europski nalog za izvršenje na prijedlog za potvrđivanje, upućen u bilo koje doba sudu podrijetla, ako:

                        (a)

                        je sudska odluka izvršiva u državi članici podrijetla; i

                        (b)

                        sudska odluka nije u sukobu s pravilima o nadležnosti iz odjeljaka 3. i 6. poglavlja II. Uredbe (EZ) br. 44/2001; i

                        (c)

                        sudski postupak u državi članici podrijetla zadovoljava uvjete iz poglavlja III., kada je tražbina nesporna u smislu odredaba članka 3. stavka 1. točaka (b) ili (c); i

                        (d)

                        je sudska odluka donesena u državi članici stalnog boravišta dužnika u smislu odredaba članka 59. Uredbe (EZ) br. 44/2001, u slučajevima u kojima:

                                 —

                                 je tražbina nesporna u smislu odredaba članka 3. stavka 1. točaka (b) ili (c), i

                                 —

                                 se odnosi na ugovor koji je sklopila osoba, potrošač, za potrebe koje se mogu smatrati izvan opsega njegova poslovanja ili zanimanja, i

                                 —

                                 je dužnik potrošač.“

               6

               Članak 9. Uredbe br. 805/2004, naslovljen „Izdavanje potvrde europskog naloga za izvršenje“, glasi kako slijedi:
               „1.   Potvrda europskog naloga za izvršenje izdaje se u obliku standardnog obrasca iz Priloga I.
               2.   Potvrda europskog naloga za izvršenje izdaje se na jeziku na kojemu je sastavljena sudska odluka.“

               7

               Članak 10. Uredbe br. 805/2004, pod naslovom „Ispravak ili povlačenje potvrde europskog naloga za izvršenje“, navodi:
               „1.   Potvrda europskog naloga za izvršenje se, na prijedlog upućen sudu podrijetla

                        (a)

                        ispravlja ako, zbog materijalne pogreške, postoji razlika između sudske odluke i potvrde;

                        (b)

                        povlači ako je očito da je izdana pogreškom, s obzirom na uvjete propisane ovom Uredbom.

                  2.   Pravo države članice podrijetla primjenjuje se na ispravljanje ili povlačenje potvrde europskog naloga za izvršenje.
               3.   Prijedlog za ispravak ili povlačenje potvrde europskog naloga za izvršenje podnosi se na standardnom obrascu iz Priloga VI.
               4.   Nije dopušteno ulaganje žalbe protiv izdavanja potvrde europskog rješenja o ovrsi.“

               8

               Članak 13. spomenute uredbe naslovljen je „Dostava dužniku s dokazom o primitku“ te predviđa:
               „1.   Podnesak kojim se pokreće sudski postupak ili ekvivalentno pismeno može biti dostavljeno dužniku na jedan od sljedećih načina:

                        (a)

                        osobna dostava s potvrdom o primitku koja sadrži i datum primitka, a koju potpisuje dužnik;

                        (b)

                        osobna dostava potvrđena dokumentom koji potpisuje ovlaštena osoba koja je obavila dostavu, u kojoj se navodi da je dužnik pismeno primio ili odbio primiti bez pravnog opravdanja, uz datum dostave;

                        (c)

                        dostava poštom s potvrdom o primitku, koja sadrži i datum primitka, koju potpisuje i vraća dužnik;

                        (d)

                        dostava elektroničkim sredstvima kao što su telefaks ili elektronička pošta, s potvrdom o primitku uključujući datum primitka, koju potpisuje i vraća dužnik.

                  2.   Svi pozivi na ročište mogu se dužniku dostaviti u skladu sa stavkom 1. ili usmenim putem, tijekom prethodnog ročišta o istoj tražbini, što se upisuje u zapisnik s tog ročišta.

               9

               U skladu s člankom 14. Uredbe br. 805/2004, pod naslovom „Dostava dužniku bez dokaza o primitku“:
               „1.   Dostava podneska kojim se pokreće sudski postupak ili ekvivalentnog pismena i bilo kakvog poziva na ročište dužniku može se obaviti i na jedan od sljedećih načina:

                        (a)

                        osobna dostava na osobnoj adresi dužnika osobama koje žive u istome kućanstvu kao i dužnik ili su tamo zaposlene;

                        (b)

                        u slučaju samozaposlenog dužnika ili pravne osobe, osobna dostava u poslovnim prostorijama dužnika, osobama koje dužnik zapošljava;

                        (c)

                        ostavljanjem pismena u dužnikovom poštanskom sandučiću;

                        (d)

                        ostavljanjem pismena u poštanskom uredu ili kod nadležnih javnih tijela uz ostavljanje pisane obavijesti o pismenu u dužnikovom poštanskom sandučiću, pod uvjetom da se u pisanoj obavijesti jasno navodi vrsta pismena kao sudskog pismena, ili pravni učinci te obavijesti kao obavljene dostave pismena zbog koje počinju teći rokovi;

                        (e)

                        dostava poštom, bez dokaza u smislu odredaba stavka 3., ako dužnik ima adresu u državi članici podrijetla;

                        (f)

                        elektroničkim putem, uz automatsku potvrdu uručivanja, pod uvjetom da je dužnik unaprijed izričito pristao na ovakav način dostave.

                  2.   U smislu ove Uredbe, dostava u skladu sa stavkom 1. nije dopuštena ako sa sigurnošću nije utvrđena adresa dužnika.
               3.   Dostava u skladu sa stavkom 1. točkama (a) do (d) potvrđuje se:

                        (a)

                        dokumentom koji potpisuje ovlaštena osoba koja je obavila dostavu uz navođenje:

                                 i.

                                 načina dostave koji je korišten;

                                 ii.

                                 datuma dostave; i

                                 iii.

                                 ako je pismeno dostavljeno osobi koja nije dužnik, imena te osobe i njezine veze s dužnikom;
                                 ili

                        (b)

                        potvrdom o primitku od strane osobe kojoj je pismeno uručeno, u smislu stavka 1. točaka (a) i (b).“

               10

               Članak 19. iste uredbe, naslovljen „Minimalne norme za preispitivanje u posebnim slučajevima“, propisuje kako slijedi:
               „1.   Nastavno na članke 13. do 18., sudska odluka može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje samo ako dužnik ima pravo, u skladu s pravom države članice podrijetla, zatražiti preispitivanje sudske odluke ako:

                        (a)

                        i. je podnesak kojim se pokreće sudski postupak ili ekvivalentno pismeno ili, ako je primjenjivo, poziv na ročište, dostavljen na jedan od načina predviđenih u članku 14.; i

                                 ii.

                                 dostava nije obavljena pravodobno na način da mu omogući pripremu očitovanja, bez njegove krivnje;
                                 ili

                        (b)

                        je dužnik bio spriječen osporiti tražbinu zbog više sile, ili zbog izvanrednih okolnosti, bez njegove krivnje,
                        pod uvjetom da je, u bilo kojem od ovih slučajeva, djelovao odmah.

                  2.   Ovaj članak ničime ne dovodi u pitanje mogućnost država članica da omoguće preispitivanje sudske odluke pod blažim uvjetima od onih koji su spomenuti u stavku 1.“

               11

               Članak 21. Uredbe br. 805/2004, pod naslovom „Odbijanje izvršenja“, određuje:
               „1.   Na prijedlog dužnika, nadležni sud države članice izvršenja odbit će izvršenje ako je sudska odluka, potvrđena kao europski nalog za izvršenje, u suprotnosti s ranijom sudskom odlukom donesenom u bilo kojoj državi članici ili trećoj zemlji, pod uvjetom da:

                        (a)

                        je ranija sudska odluka donesena o istom predmetu spora između istih stranaka; i

                        (b)

                        je ranija sudska odluka donesena u državi članici izvršenja ili ako ispunjava uvjete potrebne za njezino priznavanje u državi članici izvršenja;

                        (c)

                        suprotnost nije bila i nije mogla biti uvažena kao prigovor u sudskome postupku u državi članici podrijetla.

                  2.   Ni pod kojim uvjetima sudska odluka ili njezina potvrda kao europskog naloga za izvršenje ne može biti predmet preispitivanja merituma u državi članici izvršenja.“

               12

               U skladu s člankom 30. spomenute presude, naslovljenim „Obavijesti o korištenju pravnih lijekova, jezicima i tijelima“:
               „1.   Države članice Komisiju obavještavaju o:

                        (a)

                        postupcima za ispravak i povlačenje iz članka 10. stavka 2. i o preispitivanju iz članka 19. stavka 1.;

                  […]“

         Belgijsko pravo

               13

               U skladu s člankom 50. Zakonika o sudovima:
               „Prekluzivni rokovi se ne mogu ni skratiti ni produljiti, čak ni uz pristanak stranaka, osim ako je gubitak prava obuhvaćen zakonski predviđenim pretpostavkama.
               Međutim, ako rok za žalbu ili prigovor predviđen u člancima 1048. i 1051. te 1253. quater c) i d) počne teći i istekne tijekom sudskih praznika, produljuje se do petnaestog dana nove sudske godine“.

               14

               Članak 55. tog zakonika određuje:
               „Kada zakon predviđa da u pogledu stranke koja nema ni boravište, ni prebivalište ni prijavljeno boravište u Belgiji valja produljiti rokove koji su joj propisani, to produljenje iznosi:

                        1°

                        petnaest dana, kada stranka boravi u susjednoj zemlji ili Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije [i Sjeverne Irske];

                        2°

                        trideset dana kada boravi u drugoj europskoj zemlji;

                        3°

                        osamdeset dana kada boravi u drugoj zemlji svijeta;“.

               15

               Članak 860. navedenog zakonika navodi:
               „Bez obzira na to kakva je formalnost izostavljena ili pogrešno ispunjena, nijedan postupovni akt ne može biti proglašen ništavim ako ništavost nije zakonom propisana.
               Rokovi predviđeni za podnošenje žalbe prekluzivni su.
               Drugi rokovi prekluzivni su samo ako je to predviđeno zakonom.“

               16

               U skladu s člankom 1047. istog zakonika:
               „Svaku presudu zbog ogluhe može se opozvati, osim u slučaju zakonski predviđenih iznimaka.
               […]“

               17

               Članak 1048. Zakonika o sudovima predviđa:
               „Osim ako obvezujućim nadnacionalnim i međunarodnopravnim odredbama nisu predviđeni rokovi, rok za opoziv je mjesec dana od dostave presude ili obavijesti o njoj učinjene u skladu s člankom 792. stavcima 2. i 3.
               Kada osoba koja se nije odazvala nema ni boravište, ni prebivalište ni prijavljeno boravište u Belgiji, rok za opoziv produljuje se u skladu s člankom 55.“

               18

               Članak 1051. Zakonika o sudovima određuje:
               „Osim ako obvezujućim nadnacionalnim i međunarodnopravnim odredbama nisu predviđeni rokovi, rok za podnošenje žalbe je mjesec dana od dostave presude ili obavijesti o njoj učinjene u skladu s člankom 792. stavcima 2. i 3.
               Taj rok također teče od dana te dostave u pogledu stranke kojoj je presuda dostavljena.
               Kada neka od stranaka kojoj je presuda ili tužba dostavljena u Belgiji nema ni boravište, ni prebivalište ni prijavljeno boravište, rok za žalbu produljuje se u skladu s člankom 55.“
               […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Imtech Marine je Radiju Hellenic pružio različite usluge, koji mu je zbog toga dugovao iznos od 23.506,99 eura. Prema općim uvjetima Imtech Marinea, u slučaju neplaćanja primjenjuje se ugovorna kazna od 10% i zatezne kamate po godišnjoj stopi od 12%.

               20

               Unatoč nekoliko pisama opomene, Radio Hellenic nije ispunio svoje obveze plaćanja.

               21

               Dopisom dostavljenim 25. ožujka 2013. Imtech Marine je od rechtbanka van koophandel te Antwerpen (Trgovački sud u Antwerpenu, Belgija) zatražio da Radiju Hellenic naloži plaćanje dugovanih iznosa i da se presuda kojom se to nalaže potvrdi kao europski nalog za izvršenje na osnovi Uredbe br. 805/2004. Taj je sud presudom od 5. lipnja 2013. odlučio da je taj zahtjev dopušten i djelomično osnovan. Radiju Hellenic je presudom zbog ogluhe naloženo plaćanje iznosa od 23.506,99 eura, uvećano za ugovornu kaznu od 10% i zatezne kamate. Međutim, spomenuti je sud zaključio da tu presudu ne može potvrditi kao europski nalog za izvršenje zato što ne postoji prikladno nacionalno zakonodavstvo.

               22

               Imtech Marine je 3. rujna 2013. sudu koji je uputio zahtjev podnio žalbu na spomenutu presudu. U svojoj žalbi je zatražio da se presuda koju treba donijeti potvrdi kao europski nalog za izvršenje u smislu Uredbe br. 805/2004.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da treba raspraviti upravo o pitanju je li belgijsko pravo u skladu sa zahtjevima članka 19. Uredbe br. 805/2004 kao i ovlastima suca odnosno tajnika u pogledu potvrđivanja presude kao europskog naloga za izvršenje. Smatra da propust nacionalnog zakonodavca stvara pravnu nesigurnost za stranku. Unatoč izravnom učinku spomenute uredbe, pokazuje se da belgijski sudovi nisu baš otvoreni za takva potvrđivanja.

               24

               Točnije, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da, kada je riječ o postupku preispitivanja iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 805/2004, rok za žalbu protiv presude zbog ogluhe, u belgijskom pravu, može isteći prije nego što ju je dužnik bio u mogućnosti podnijeti.

               25

               U tim je okolnostima hof van beroep te Antwerpen (Prizivni sud u Antwerpenu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Postoji li povreda članka 288. UFEU‑a ako se Uredba br. 805/2004 ne primjenjuje izravno jer

                                 —

                                 belgijski zakonodavac tu uredbu nije prenio u belgijsko pravo i

                                 —

                                 belgijski zakonodavac u belgijsko pravo – iako ono propisuje mogućnost prigovora i žalbe – nije uveo postupak preispitivanja?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na pitanje pod 1.: s obzirom na to da uredba ima izravan učinak, što treba razumjeti pod ,preispitivanjem odluke' u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe br. 805/2004? Mora li postupak preispitivanja biti propisan samo ako je dostava ili obavijest o pozivu/podnesku kojim se pokreće postupak obavljena u skladu s člankom 14. Uredbe br. 805/2004, tj. bez dokaza o primitku? Ne pruža li belgijsko pravo prigovorom u skladu s člancima 1047. i sljedećima belgijskog Zakonika o sudovima i žalbom u skladu s člancima 1050. i sljedećima tog zakonika dovoljna jamstva za ispunjavanje kriterijâ ,postupka preispitivanja' u skladu s člankom 19. stavkom 1. prethodno navedene uredbe?

                        3.

                        Pruža li članak 50. belgijskog Zakonika o sudovima prema kojem rokovi zastare iz članka 860. stavka 2. i članaka 55. i 1048. istog zakonika u slučajevima više sile ili zbog izvanrednih okolnosti koje dotični dužnik nije skrivio mogu biti produljeni dovoljnu zaštitu u smislu članka 19. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 805/2004?

                        4.

                        Je li potvrda o tome da se neki akt smatra europskim nalogom za izvršenje za nesporne tražbine sudska odluka koja mora biti zatražena pismenim podneskom kojim se pokreće postupak? Ako da: mora li sudac potvrditi odluku kao europski nalog i mora li tajnik suda dostaviti potvrdu o europskom nalogu za izvršenje?
                        Ako ne: može li potvrđivanje odluke kao europskoga naloga za izvršenje biti zadaća tajnika suda?

                        5.

                        Ako potvrda nekog akta kao europskog naloga za izvršenje nije sudska odluka: može li podnositelj prijedloga koji europski nalog za izvršenje nije zatražio pisanim podneskom kojim se pokreće postupak – zatražiti od tajnika da potvrdi odluku kao europski nalog za izvršenje naknadno, tj. nakon što je odluka postala konačna?“

               26

               Sudu koji je uputio zahtjev 7. kolovoza 2014. poslan je zahtjev za informacije, na koji je on odgovorio 16. listopada 2014.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 19. Uredbe br. 805/2004 u vezi s člankom 288. UFEU‑a tumačiti na način da državama članicama nameće da u svoje nacionalno pravo uvedu postupak preispitivanja kao što je onaj predviđen spomenutim člankom 19.

               28

               Članak 19. spomenute uredbe određuje da odluka može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje samo ako dužnik ima pravo, na temelju prava države članice podrijetla, zatražiti preispitivanje odluke o kojoj je riječ. Prema uvodnoj izjavi 19. Uredbe br. 805/2004, ona ne nameće državama članicama obvezu da prilagode svoje nacionalno zakonodavstvo minimalnim postupovnim normama koje ona sadrži, a stoga niti da uvedu posebni postupak preispitivanja u smislu spomenutog članka 19.

               29

               Jedina posljedica nepostojanja postupka preispitivanja je, kao što to predviđa i sam članak 19. Uredbe br. 805/2004, nemogućnost potvrđivanja neke odluke kao europskog naloga za izvršenje u uvjetima koje potonji predviđa.

               30

               U tim okolnostima i neovisno o obvezi obavještavanja Komisije, na temelju članka 30. stavka 1. točke (a) spomenute uredbe, o eventualnom postupku preispitivanja koji bi u tom slučaju postojao u nacionalnom pravu, država članica koja bi, u skladu s odredbama iste uredbe, odlučila ne prilagoditi svoje zakonodavstvo ne bi kršila članak 288. UFEU‑a.

               31

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 19. Uredbe br. 805/2004 u vezi s člankom 288. UFEU‑a treba tumačiti na način da državama članicama ne nameće da u svoje nacionalno pravo uvedu postupak preispitivanja kao što je onaj predviđen spomenutim člankom 19.

         Drugo i treće pitanje

               32

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati čime članak 19. stavak 1. Uredbe br. 805/2004 uvjetuje to da se neka odluka zbog ogluhe potvrdi kao europski nalog za izvršenje.

               33

               Članak 19. stavak 1. Uredbe br. 805/2004 predviđa da, u slučajevima predviđenima stavkom 1. točkama (a) i (b) tog članka, sudska odluka može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje samo ako dužnik ima pravo, u skladu s pravom države članice podrijetla, zatražiti preispitivanje sudske odluke o kojoj je riječ.

               34

               Slučaj predviđen člankom 19. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 805/2004 jest onaj u kojem je podnesak kojim se pokreće sudski postupak ili ekvivalentno pismeno dužniku dostavljeno ili je on o njemu obaviješten na jedan od načina predviđenih u članku 14. te uredbe, pri čemu dostava ili obavijest nisu međutim izvršeni u roku koji mu omogućuje da pripremi svoju obranu, bez njegove krivnje.

               35

               U članak 19. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 805/2004 ulazi i slučaj kada je dužnik bio spriječen osporiti tražbinu zbog više sile ili zbog izvanrednih okolnosti, bez njegove krivnje. Taj se slučaj također može odnositi na situaciju kada i dalje postoji spriječenost u fazi u kojoj je počeo teći rok za podnošenje žalbe protiv sudske odluke.

               36

               Premda je moguće da su države članice u svoje nacionalno pravo uvele poseban postupak preispitivanja odluka koji se odnosi na slučajeve iz članka 19. stavka 1. točaka (a) i (b) Uredbe br. 805/2004, ipak nije isključeno da su postupci koji su u državi članici postojali prije stupanja na snagu te uredbe omogućavali dužniku da zatraži takvo preispitivanje. Bez obzira na obvezu država članica da u skladu s člankom 30. stavkom 1. točkom (a) spomenute uredbe obavijeste Komisiju o predmetnim postupcima, obvezujući karakter, na temelju članka 288. UFEU‑a, svih elemenata te iste uredbe nosi sa sobom obvezu suca kojemu je podnesen prijedlog za potvrđivanje da ispita je li ispunjen uvjet koji je u tom pogledu predviđen člankom 19. stavkom 1. iste uredbe, to jest dopušta li nacionalno pravo uistinu i bez iznimke zahtijevanje preispitivanja odluke o kojoj je u spomenutim slučajevima riječ.

               37

               Kao što je nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 24. svojeg mišljenja, može biti riječ o pravnim sredstvima koja dovoljno poštuju dužnikovo pravo na obranu i pravo na pošteno suđenje iz uvodnih izjava 10. i 11. Uredbe br. 805/2004, zato što pravo Unije ne uređuje postupak preispitivanja i zato što Uredba br. 805/2004 izričito upućuje na zakonodavstvo države članice podrijetla.

               38

               Kako bi se poštovalo spomenuta prava na obranu i pravičan sudski postupak zajamčena člankom 47. stavkom 2. Povelje, valja zahtijevati da pravna sredstva o kojima je riječ moraju, kao prvo, omogućiti potpuno preispitivanje sudske odluke, i s činjenične i s pravne strane, da bi bila riječ o postupku preispitivanja u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe br. 805/2004, tumačenog u vezi s njezinom uvodnom izjavom 14.

               39

               Kao drugo, spomenuta pravna sredstva moraju omogućiti dužniku koji se poziva na neki od slučajeva predviđenih člankom 19. stavkom 1. točkama (a) i (b) te uredbe da zatraži takvo preispitivanje i izvan uobičajenih rokova predviđenih nacionalnim pravom za podnošenje prigovora ili žalbe na sudsku odluku. To je osobito slučaj ako nacionalno pravo predviđa mogućnost produljenja tih rokova, zbog čega oni ponovno teku najranije počevši od dana kada je dužnik uistinu imao mogućnost upoznati se sa sadržajem odluke ili podnijeti žalbu.

               40

               Kako bi se osobito ispunilo zahtjeve iz članka 19. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 805/2004, nacionalno pravo treba omogućiti takvo produljenje rokova za žalbu i za slučaj više sile i za slučaj izvanrednih okolnosti koje ne ovise o volji dužnika i do kojih je došlo bez njegove krivnje, s obzirom na to da se tom odredbom pravi razlika između tih dvaju pojmova.

               41

               Informacije koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev navode da belgijski pravni poredak uglavnom predviđa dva pravna sredstva kojima se može osporiti odluka u predmetu kao što je onaj o kojemu je ovdje riječ, odnosno prigovor, posebno osmišljen za osporavanje presuda zbog ogluhe, previđen člancima 1047. i sljedećima Zakonika o sudovima te žalbu, predviđenu člancima 1050. i sljedećima Zakonika o sudovima. Na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan tumačiti odredbe svojeg nacionalnog prava, jest da donese zaključke na temelju tumačenja članka 19. stavka 1. Uredbe br. 805/2004 danog u točkama 38. do 40. ove presude i da odredi ispunjava li nacionalno zakonodavstvo minimalne postupovne uvjete koje utvrđuje ta odredba. U takvom slučaju, i ako su ispunjeni svi drugi uvjeti koji se u tu svrhu zahtijevaju, na tom je sudu da potvrdi tu odluku.

               42

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo i treće prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. Uredbe br. 805/2004 treba tumačiti na način da, kako bi se odluka donesena zbog ogluhe potvrdila kao europski nalog za izvršavanje, sudac kojemu je podnesen takav prijedlog treba osigurati da njegovo nacionalno pravo uistinu i bez iznimke u dva slučaja predviđena tom odredbom dopušta potpuno preispitivanje takve odluke, i s činjenične i s pravne strane, te da dopušta produljenje rokova za podnošenje žalbe protiv odluke koja se odnosi na nespornu tražbinu, ne samo u slučaju više sile već i kada su druge izvanredne okolnosti, neovisno o dužnikovoj volji, spriječile potonjeg da osporava predmetnu tražbinu.

         Četvrto i peto pitanje

               43

               Svojim četvrtim i petim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 6. Uredbe br. 805/2004 tumačiti na način da je potvrđivanje sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje sudska isprava i da je stoga donosi samo sud kojemu se za to podnosi prijedlog u podnesku kojim se pokreće sudski postupak.

               44

               Članak 6. stavak 1. Uredbe br. 805/2004 određuje da prijedlog za potvrđivanje neke sudske odluke koja se odnosi na nespornu tražbinu kao europskog naloga za izvršenje treba uputiti sudu podrijetla a da pritom ne pojašnjava tko je unutar tog suda nadležan izdati takvu potvrdu.

               45

               Imajući to na umu, s obzirom na strukturu Uredbe br. 805/2004 moguće je razlikovati samo potvrđivanje neke sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje i službenu potvrdu europskog naloga za izvršenje predviđenu u članku 9. spomenute uredbe. Kao što je nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 52. svojeg mišljenja, ta službena isprava koja se izdaje nakon donošenja odluke kojom se neka isprava potvrđuje kao europski nalog za izvršenje nije nužno isprava koju izdaje sudac, već se to može povjeriti tajniku.

               46

               Suprotno tomu, samo potvrđivanje zahtijeva sudsko ispitivanje uvjeta predviđenih Uredbom br. 805/2004.

               47

               Naime, pravne ocjene suca neophodne su u slučaju kada postoje sumnje o tome jesu li poštovane minimalne norme kojima se jamči poštovanje dužnikova prava na obranu i prava na pravičan sudski postupak, za pravilnu ocjenu nacionalnih pravnih sredstava u skladu s točkama 38. do 40. ove presude. Nadalje, samo će sud u smislu članka 267. UFEU‑a moći putem zahtjeva za prethodnu odluku Sudu jamčiti da se minimalne norme utvrđene Uredbom br. 805/2004 tumače i primjenjuju ujednačeno u Uniji.

               48

               Što se tiče pitanja treba li potvrđivanje neke sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje biti zatraženo podneskom kojim se pokreće sudski postupak, članak 6. Uredbe br. 805/2004 određuje da se sudska odluka o nespornoj tražbini, donesena u državi članici, potvrđuje kao europski nalog za izvršenje na prijedlog za potvrđivanje, upućen u bilo koje doba sudu podrijetla.

               49

               Usto, kao što je nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 56. svojeg mišljenja, zahtijevati da se prijedlog za potvrđivanje u svakom slučaju podnosi putem podneska kojim se pokreće sudski postupak bilo bi nelogično zato što u toj fazi nije moguće znati hoće li tražbina biti osporavana ili ne, a time ni hoće li se odlukom koja će biti donesena nakon zatvaranja tog postupka poštovati uvjeti nužni da bi se potvrdila kao europski nalog za izvršenje.

               50

               S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da članak 6. Uredbe br. 805/2004 treba tumačiti na način da odluku o tome hoće li se sudska odluka potvrditi kao europski nalog za izvršenje, a koja se može donijeti u bilo koje doba, može donijeti samo sudac.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 19. Uredbe br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine, u vezi s člankom 288. UFEU‑a, treba tumačiti na način da državama članicama ne nameće da u svoje nacionalno pravo uvedu postupak preispitivanja kao što je onaj predviđen spomenutim člankom 19.

                           2.

                           Članak 19. stavak 1. Uredbe br. 805/2004 treba tumačiti na način da, kako bi se odluka donesena zbog ogluhe potvrdila kao europski nalog za izvršavanje, sudac kojemu je podnesen takav prijedlog treba osigurati da njegovo nacionalno pravo uistinu i bez iznimke u dva slučaja predviđena tom odredbom dopušta potpuno preispitivanje takve odluke, i s činjenične i s pravne strane, te da dopušta produljiti rokove za podnošenje žalbe protiv odluke koja se odnosi na nespornu tražbinu, ne samo u slučaju više sile već i kada su druge izvanredne okolnosti, neovisno o dužnikovoj volji, spriječile potonjeg da osporava predmetnu tražbinu.

                           3.

                           Članak 6. Uredbe br. 805/2004 treba tumačiti na način da odluku o tome hoće li se sudska odluka potvrditi kao europski nalog za izvršenje, a koja se može donijeti u bilo koje doba, može donijeti samo sudac.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. srpnja 2017.#Hannele Hälvä i dr. protiv SOS-Lapsikylä ry.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 17. – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Dodatne naknade – Udruga za zaštitu djece – ‚Roditelji dječjeg sela’ – Privremena odsutnost ‚roditelja’ nositelja prava – Radnice zaposlene kao zamjenski ‚roditelji’ – Pojam.#Predmet C-175/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 17. – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Dodatne naknade – Udruga za zaštitu djece – ‚Roditelji dječjeg sela’ – Privremena odsutnost roditelja’ nositelja prava – Radnice zaposlene kao zamjenski ‚roditelji’ – Pojam”
      U predmetu C‑175/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska), odlukom od 24. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 29. ožujka 2016., u postupku

         Hannele Hälvä,

         Sari Naukkarinen,

         Pirjo Paajanen,

         Satu Piik

      protiv

         SOS‑Lapsikylä ry,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za H. Hälvä, S. Naukkarinen, P. Paajanen i S. Piik, najprije P. Ahonen, a zatim P. Ahonen, u svojstvu agenta, uz asistenciju T. Lehtinen, asianajaja,

               –

               za SOS‑Lapsikylä ry, najprije J. Syrjänen, a zatim J. Syrjänen i J. Nevala, asianajajat,

               –

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               –

               za njemačku vladu, J. Möller i T. Henze, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, I. Koskinen i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. točke 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Hannele Hälvä, Sari Naukkarinen, Pirjo Paajanen i Satu Piik, s jedne strane, i njihova poslodavca, SOS‑Lapsikylä ry, s druge strane, povodom odbijanja potonjeg da im isplati naknade za dodatne večernje i noćne sate, kao i one odrađene subotom i nedjeljom u razdoblju od 2006. do 2009.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Članak 2. Direktive 2003/88 određuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeći pojmovi:

                        1.

                        ‚radno vrijeme’ je vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom;

                        2.

                        ‚vrijeme odmora’ je vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme;

                  [...]”.

               4

               Članak 7. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.”

               5

               Članak 17. stavak 1. iste direktive predviđa:
               „Uz poštovanje općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, države članice mogu odstupati od članaka 3. do 6., članka 8. i 16. ako, s obzirom na posebne značajke neke djelatnosti, trajanje radnog vremena nije izmjereno i/ili unaprijed određeno ili ga mogu određivati sami radnici, a posebno sljedeći radnici:

                        (a)

                        radnici na vodećim položajima ili druge osobe koje samostalno odlučuju;

                        (b)

                        radnici koji su članovi obitelji; ili

                        (c)

                        radnici koji rade na vjerskim obredima u crkvama i vjerskim zajednicama.”

         Finsko pravo

               6

               Članak 2. stavak 1. työaikalaki (605/1996) (Zakon br. 605/1996 o radnom vremenu) (u daljnjem tekstu: Zakon o radnom vremenu) određuje:
               „Osim članka 15. stavka 3., ovaj se zakon ne primjenjuje:
               [...]

                        3.

                        na rad koji radnik obavlja kod kuće ili u takvim uvjetima u kojima se ne može smatrati da je na poslodavcu da obavlja nadzor nad organizacijom radnog vremena;

                  [...].”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje

               7

               SOS‑Lapsikylä ry, udruga za zaštitu djece, organizira skrb i odgoj djece o kojoj preuzima brigu u okolini koja je najviše slična obiteljskom okruženju u okviru sedam dječjih sela, od kojih svako od njih ima više dječjih kuća. Osoblje dječjih sela sastoji se od direktora, „roditelja” koji su nositelji prava, zamjenskih „roditelja” i drugih stručnih osoba. Dječje kuće stalno su boravište uzdržavane djece i u svakoj od njih živi troje do šestero djece i jedan ili više „roditelja” koji su nositelji prava (ili njihovih zamjenika u slučaju odsutnosti „roditelja” koji su nositelji prava).

               8

               Tužiteljice u glavnom postupku bile su zaposlene u SOS‑Lapsikylä ry kao zamjenski „roditelji” do 2009., a neke od njih do 2010. U svojstvu „roditelja” koji su zamjenjivali „roditelje” nositelje prava tijekom odsutnosti potonjih (zbog slobodnih dana, godišnjih odmora ili bolesti), tužiteljice u glavnom postupku živjele su s djecom i same se brinule za dječju kuću te su skrbjele za maloljetne stanovnike i njihov odgoj, osobito obavljajući kupnju namirnica i prateći djecu na aktivnosti izvan kuće.

               9

               One su pokrenule postupak pred Etelä-Savon käräjäoikeus (prvostupanjski sud regije Savo, Finska) sa zahtjevom da se utvrdi da su usluge koje su pružile u SOS‑Lapsikylä ry predstavljale „rad” u smislu članka 1. Zakona o radnom vremenu i da se potonjem naloži da im isplati naknadu za prekovremeni rad, rad navečer, noćni rad i rad subotom i nedjeljom za godine 2006. do 2009. na temelju tog zakona i kolektivnog ugovora za dotični sektor.

               10

               Presudom od 4. svibnja 2012. je Etelä-Savon käräjäoikeus (prvostupanjski sud regije Savo) odbio tužbu tužiteljica u glavnom postupku utvrdivši da njihov rad nije predmet Zakona o radnom vremenu. Nakon što je Etelä-Savon käräjäoikeus (prvostupanjski sud regije Savo) odbio tužbu, tužiteljice u glavnom postupku su podnijele žalbu protiv presude tog suda pred Itä-Suomen hovioikeus (žalbeni sud istočne Finske), koji je potvrdio navedenu presudu odlukom od 4. srpnja 2013. Tužiteljice u glavnom postupku su protiv te presude podnijele žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               11

               Taj sud ističe da predstavnici poslodavca ne kontroliraju svakodnevni rad zamjenskih „roditelja” i da im poslodavac ne daje naloge o razdobljima rada i odmora tijekom radnih dana. U granicama koje nameću potrebe djeteta, zamjenski „roditelj” može sam odlučiti o organizaciji i sadržaju svojeg rada. Međutim, za svako je dijete određen plan skrbi i odgoja prema kojem zamjenski „roditelj” mora brinuti o djetetu i u skladu s kojim mora izraditi izvješće. Osim toga, zamjenski „roditelj” se usuglašava s „roditeljem” nositeljem prava u pogledu funkcioniranja dječje kuće koju vodi i s njom povezanih praktičnih pitanja.

               12

               Prema ugovorima o radu tužiteljica u glavnom postupku, godišnje usluge pružale su se u 190 razdoblja od 24 sata, osim za jednu od njih čija je godišnja radna obveza iznosila 170 24-satnih razdoblja, od čega valja oduzeti 30 do 33 dana godišnjeg odmora. U praksi se trajanje zamjenskih razdoblja kretalo od nekoliko dana do više tjedana.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev također ističe da direktor unaprijed utvrđuje popise u kojima se za svaki dan navodi kuća u kojoj će raditi zamjenski „roditelj”. Potonji s „roditeljem” nositeljem prava dogovara vrijeme početka zamjenskog razdoblja. Dnevni se planovi također moraju utvrditi na način da svaki radnik prosječno raspolaže s dva slobodna vikenda mjesečno. Tijekom zamjenskog razdoblja radnik također ima pravo na jedan slobodni dan tjedno. Plaća zamjenskih „roditelja” se utvrđuje na fiksnoj mjesečnoj osnovici, pri čemu se podrazumijeva da zamjenski „roditelj” koji radi više od 190 razdoblja od 24 sata ima pravo na dodatnu naknadu.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev pozvan je utvrditi je li Zakon o radnom vremenu primjenjiv na zamjenske „roditelje”, što bi za posljedicu imalo to da je SOS‑Lapsikylä ry obvezan tužiteljicama u glavnom postupku dodijeliti tražene naknade. Konkretno, valja utvrditi jesu li aktivnosti zamjenskih „roditelja” isključene iz područja primjene tog zakona na temelju njegova članka 2. stavka 1. točke 3. Sud koji je uputio zahtjev ističe da prema toj odredbi rad koji radnik obavlja kod kuće ili u takvim uvjetima u kojima se ne može smatrati da je na poslodavcu da obavlja nadzor nad organizacijom radnog vremena nije obuhvaćen odredbama koje se odnose na organizaciju radnog vremena, s iznimkom članka 15. stavka 3. Zakona o radnom vremenu koji u ovom slučaju nije relevantan.

               15

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, Zakonom o radnom vremenu se prenosi Direktiva 2003/88 čije pojedine odredbe, osobito članak 17. stavak 1., dopuštaju nacionalnom zakonodavcu da pod određenim uvjetima odstupi od uređenja razdoblja rada i odmora određenih tom direktivom.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev još ističe da Zakonom o radnom vremenu nije uređeno samo radno vrijeme, trajanje zakonskog radnog vremena, prekoračenje tog trajanja, noćni rad i rad u smjenama, kao i razdoblja odmora i rad nedjeljom, već se također utvrđuju naknade koje se duguju iz raznih razloga kao što je naknada za prekovremeni rad i rad nedjeljom.

               17

               Iako je sud koji je uputio zahtjev svjestan da se Direktiva 2003/88 ne primjenjuje na naknadu radnika, osim određenih iznimaka u vezi s plaćenim godišnjim odmorom, on ipak smatra da je tumačenje te direktive bitno za rješavanje spora koji je u tijeku pred njim. Naime, pravo na dodatke na plaću utvrđene Zakonom o radnom vremenu ovisi o tome primjenjuje li se u ovom slučaju taj zakon, kojim je također uređeno radno vrijeme i odmor.

               18

               Konkretno, sud koji je uputio zahtjev smatra da je za tumačenje iznimke predviđene u članku 2. stavku 1. točki 3. Zakona o radnom vremenu prije svega relevantno odstupanje sadržano u članku 17. stavku 1. Direktive 2003/88.

               19

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, iz presude od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612), proizlazi da se, ako s jedne strane nije dokazano da radnici mogu odlučiti o broju svojih radnih sati i da s druge strane nisu obvezni biti prisutni na mjestu rada prema fiksnom radnom vremenu, odstupanje iz članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88 ne primjenjuje.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev međutim smatra da se činjenice u predmetu u kojem je donesena navedena presuda znatno razlikuju od predmeta u kojem postupa, posebice što se tiče prirode rada i uvjeta njegova obavljanja.

               21

               On također ističe da je rad koji su obavljale tužiteljice u glavnom postupku po svojem sadržaju rad koji obavljaju radnici koji su članovi obitelji, koji je izričito obuhvaćen člankom 17. stavkom 1. točkom (b) Direktive 2003/88. Navedeni sud usto ističe da se ta odredba mora tumačiti strogo, ali da popis djelatnosti koje obuhvaća nije taksativan. On nadalje smatra da je moguće da se to odstupanje primjenjuje na rad zamjenskih „roditelja”, iako se ne radi o radnicima koji su članovi obitelji u smislu članka 17. stavka 1. točke (b) te direktive.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev nadalje navodi da su, u ovom slučaju, mogućnosti poslodavca da kontrolira radno vrijeme tužiteljica u glavnom postupku bile ograničene jer je takva kontrola mogla utjecati na mogućnost zamjenskog „roditelja” da se ponaša poput pravog roditelja i uspostavi povjerenje s djecom. Navedeni sud dodaje da se čini da nije bilo takve kontrole. Naime, zamjenski „roditelji” samostalno odlučuju o vlastitim zadaćama, odmoru i kretanjima izvan kuće u granicama koje nameću potrebe djece, pri čemu je točno da te potrebe utječu na mogućnost tih zamjenskih „roditelja” da se posvete osobnim stvarima i da slobodno organiziraju svoj život.

               23

               U tim okolnostima Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti na način da u njegovo područje primjene može ulaziti rad u dječjoj kući, kako je gore opisan, u okviru kojeg radnik koji zamjenjuje „roditelja dječjeg sela” djece preuzete na skrb tijekom vremena njegove odsutnosti živi s djecom u okolnostima koje nalikuju obiteljskima te se tom prilikom samostalno brine o potrebama djece i obitelji onako kako bi to činio pravi roditelj?”

         O prethodnom pitanju

               24

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti na način da se može primijeniti na plaćenu aktivnost, poput ove o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se sastoji od brige o djeci u obiteljskim uvjetima, kao zamjena za osobu koja je primarno za to zadužena.

               25

               Uvodno valja podsjetiti da je Direktiva 2003/88, osim iznimke predviđene za poseban slučaj iz njezina članka 7. stavka 1. koji se odnosi na plaćeni godišnji odmor, ograničena na uređenje određenih vidova organizacije radnog vremena, u svrhu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, tako da se načelno ne primjenjuje na njihovu naknadu (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Međutim, to utvrđenje ne znači da ne treba odgovoriti na prethodno pitanje koje je Sudu upućeno u ovom predmetu.

               27

               Naime, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja, spor povodom kojeg je pokrenut postupak pred sudom koji je uputio zahtjev odnosi se na pitanje primjenjuje li se Zakon o radnom vremenu na zamjenske „roditelje” i imaju li tužiteljice na temelju te činjenice pravo na traženu naknadu.

               28

               U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev zatražio od Suda tumačenje članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88, koja je, prema pojašnjenju tog suda, u nacionalno pravo prenesena člankom 2. stavkom 1. točkom 3. Zakona o radnom vremenu.

               29

               Valja, međutim, utvrditi mogu li aktivnosti koje su obavljale tužiteljice u glavnom postupku u svojstvu zamjenskih „roditelja” biti obuhvaćene područjem primjene članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88, koja državama članicama pod određenim uvjetima dopušta odstupanje od članaka 3., 6., 8. i 16. te direktive ako sami radnici ne mogu mjeriti ili unaprijed odrediti trajanje radnog vremena zbog posebnih značajki aktivnosti koje se obavljaju.

               30

               U tom pogledu valja istaknuti da su, kako navodi sud koji je uputio zahtjev, zamjenski „roditelji” zaposlenici SOS‑Laspikylä ry za vrijeme odsutnosti „roditelja” nositelja prava, koji su također zaposleni kod istog poslodavca, zaduženi za preuzimanje svakodnevnog vođenja dječje kuće kao i za skrb i odgoj djece koja tamo žive tijekom neprekinutih 24-satnih razdoblja, koja se mogu protezati kroz nekoliko dana, uz pravo na jedan dan odmora tjedno i, prosječno, dva slobodna vikenda mjesečno.

               31

               Prema sudskoj praksi Suda, odstupanje iz članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način koji ograničuje njegov doseg na ono što je nužno za zaštitu interesa koji se tim odstupanjem štite (presude od 9. rujna 2003., Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 89., i od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 40.).

               32

               Sud je također presudio da se navedeni članak 17. stavak 1. primjenjuje na radnike čije se ukupno radno vrijeme ne može mjeriti ili unaprijed odrediti odnosno koje sami radnici ne mogu odrediti zbog posebnih značajki aktivnosti koje se obavljaju (presude od 7. rujna 2006., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑484/04, EU:C:2006:526, t. 20., i od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 41.).

               33

               U tom pogledu, prilikom konkretne ocjene okolnosti slučaja sud koji je uputio zahtjev mora uzeti u obzir činjenicu, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. mišljenja, da je radno vrijeme zamjenskog „roditelja” uvelike unaprijed određeno ugovorom o radu sklopljenim s poslodavcem jer je broj 24-satnih razdoblja koje godišnje mora odraditi utvrđen ugovorom. Usto, taj sud također mora uzeti u obzir činjenicu da navedeni poslodavac unaprijed utvrđuje popise na kojima se u redovitim razmacima navode razdoblja od 24 sata tijekom kojih je zamjenski „roditelj” zadužen za vođenje dječje kuće.

               34

               S obzirom na te elemente, nije moguće tvrditi da se ukupno radno vrijeme zamjenskih „roditelja” ne može mjeriti ili unaprijed odrediti odnosno da ga sami radnici ne mogu odrediti zbog posebnih značajki aktivnosti koje se obavljaju, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               35

               To se utvrđenje ne dovodi u pitanje, s obzirom na elemente dostupne Sudu, činjenicom da tijekom razdoblja u kojima su zaduženi za vođenje dječje kuće zamjenski „roditelji” imaju određenu autonomiju u korištenju vremena i posebice organizaciji svakodnevnih zadaća, kretanja i razdoblja mirovanja, a da pritom ne postoji kontrola poslodavca.

               36

               Naime, kao prvo, valja istaknuti da poteškoće s kojima se može susresti poslodavac pri kontroli izvršavanja svakodnevnih aktivnosti zaposlenika općenito ne mogu biti dovoljne da bi se utvrdilo da se ukupno radno vrijeme potonjih ne može mjeriti ili unaprijed odrediti odnosno da ga sami radnici ne mogu odrediti jer poslodavac unaprijed određuje i početak i završetak rada.

               37

               Nadalje, u ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da poslodavac ne kontrolira način na koji zamjenski „roditelj” obavlja svoje aktivnosti u razdobljima od 24 sata tijekom kojih je zadužen za dječju kuću. Međutim, poslodavac unaprijed utvrđuje popise u kojima se za svaki dan navodi kuća koju će voditi zamjenski „roditelj”. Potonji s „roditeljem” nositeljem prava dogovara vrijeme početka zamjenskog razdoblja. Dnevni se planovi također moraju utvrditi na način da svaki radnik prosječno raspolaže s dva slobodna vikenda mjesečno. Dakle, u odluci kojom se upućuje zahtjev ništa ne upućuje na to da poslodavac ne bi mogao kontrolirati je li, s jedne strane, zamjenski „roditelj” preuzeo dječju kuću u dogovorenom trenutku i je li, s druge strane, obavljao zamjenu do isteka dodijeljenih mu razdoblja od 24 sata.

               38

               Konačno, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je zamjenski „roditelj” obvezan sastaviti izvješće o načinu na koji je primijenio plan skrbi i odgoja osmišljen za svako dijete. To je izvješće stoga sredstvo kontrole kojim poslodavac raspolaže i koje potonji može koristiti da bi provjerio način na koji njegovi zaposlenici obavljaju aktivnosti i izmjeriti njihovo radno vrijeme.

               39

               Kao drugo, kako iznosi sud koji je uputio zahtjev, mogućnost zamjenskih „roditelja” da u određenoj mjeri odluče o razdobljima svoje neaktivnosti tijekom razdoblja od 24 sata za vrijeme kojih su zaduženi za dječju kuću ne dopušta im međutim da slobodno odrede broj radnih sati koje odrađuju u navedenim razdobljima.

               40

               S jedne strane, kako navodi sud koji je uputio zahtjev, valja primijetiti da se zamjenski „roditelji” moraju uskladiti s „roditeljima” koji su nositelji prava o načinu vođenja dječje kuće i da je protivno općoj strukturi sustava prihvata koji provode dječja sela dopustiti zamjenskim „roditeljima” da sadržajno promijene rutinu kuće koju privremeno vode, osobito što se tiče vremenskog rasporeda, a koju su uspostavili „roditelji” nositelji prava. Poštovanje te rutine znači zapravo da sami zamjenski „roditelji” ne mogu slobodno odrediti svoje radno vrijeme.

               41

               S druge strane, valja istaknuti da se „radnim vremenom” u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 2003/88 trebaju smatrati razdoblja tijekom kojih radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom (presuda od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 25.).

               42

               Slijedom toga, razdoblja neaktivnosti koja se mogu pojaviti tijekom razdoblja od 24 sata za vrijeme kojih zamjenski „roditelj” vodi dječju kuću dio su izvršavanja dužnosti tog radnika i smatraju se radnim vremenom jer zamjenski „roditelj” mora biti fizički prisutan na mjestu koje je odredio poslodavac i mora biti na raspolaganju potonjem da bi mogao odmah pružiti odgovarajuće usluge u slučaju potrebe (vidjeti u tom smislu presudu od 1. prosinca 2005., Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, t. 48., i rješenje od 11. siječnja 2007., Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, t. 28.).

               43

               Budući da su ta razdoblja neaktivnosti bila sastavni dio radnog vremena zamjenskih „roditelja”, njihova mogućnost određivanja trenutka početka i završetka nije jednaka mogućnosti tih radnika da slobodno utvrde početak i završetak radnog vremena.

               44

               Osim toga, i pod pretpostavkom da se određena razdoblja neaktivnosti tijekom razdoblja od 24 sata za vrijeme kojih su zamjenski „roditelji” zaduženi za dječju kuću mogu smatrati vremenom odmora, a ne radnim vremenom u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2003/88, s obzirom na to da, kako je SOS‑Lapsikylä ry naveo tijekom rasprave, a što nije osporeno, zamjenski „roditelji” moraju u svakom trenutku biti dostupni, oni ipak mogu napustiti mjesto rada kada djeca o kojoj brinu imaju obveze izvan kuće, ta se mogućnost napuštanja radnog mjesta odnosi samo na jedan dio njihove svakodnevne satnice i ne određuju je sami zamjenski „roditelji” nego vrijeme u kojem su djeca odsutna. Stoga ta posebnost radnih uvjeta zamjenskih „roditelja” ne može dovesti do zaključka da njihovo ukupno radno vrijeme nije izmjereno ili unaprijed određeno odnosno da ga u potpunosti određuju sami zamjenski „roditelji”.

               45

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, s obzirom na elemente dostupne Sudu, u okolnostima poput ovih o kojima je riječ u glavnom postupku, ništa ne upućuje na to da bi plaćena aktivnost zamjenskih „roditelja” mogla biti obuhvaćena područjem primjene članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88. Prema tome, nije potrebno provjeriti može li se aktivnost zamjenskih „roditelja” u drugim pogledima izjednačiti s jednom od triju navedenih aktivnosti primjera radi navedenih u tom članku i, posebice, s „radnicima koji su članovi obitelji” iz članka 17. stavka 1. točke (b) te direktive.

               46

               U svakom slučaju, i kako je u točkama 72. do 80. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, zamjenski se „roditelji” ne mogu smatrati radnicima koji su članovi obitelji, slijedom čega nisu obuhvaćeni iznimkom iz članka 17. stavka 1. točke (b) Direktive 2003/88.

               47

               Naime, takvo odstupanje koje se treba tumačiti strogo, kako se ističe u točki 31. ove presude, obuhvaća isključivo rad u okviru u kojem je radni odnos poslodavca i zaposlenika obiteljske naravi. U takvom kontekstu koji odlikuju povjerenje i poseban angažman stranaka moguće je naime dopustiti da se ukupno radno vrijeme ne može izmjeriti ili unaprijed odrediti ili da ga može odrediti zaposleni član obitelji.

               48

               Međutim, sama okolnost da se dotična aktivnost odnosi na odgojne zadaće i osjećaje koje načelno gaje roditelji prema djeci ne omogućuje podvođenje navedene aktivnosti pod iznimku predviđenu u članku 17. stavku 1. točki (b) Direktive 2003/88.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da se ne može primijeniti na plaćenu aktivnost, poput ove o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se sastoji od brige o djeci u obiteljskim uvjetima, pri čemu se zamjenjuje osoba koja je primarno za to zadužena, ako nije utvrđeno da trajanje ukupnog radnog vremena nije izmjereno ili unaprijed određeno odnosno da ga u potpunosti može odrediti sam radnik, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

                  Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da se ne može primijeniti na plaćenu aktivnost, poput ove o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se sastoji od brige o djeci u obiteljskim uvjetima, kao zamjena za osobu koja je primarno za to zadužena ako nije utvrđeno da trajanje ukupnog radnog vremena nije izmjereno ili unaprijed određeno odnosno da ga u potpunosti može odrediti sam radnik, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski