title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. veljače 2015.#ŠKO–Energo s. r. o. protiv Odvolací finanční ředitelství.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší správní soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita ozonskog omotača – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Unije – Metoda raspodjele emisijskih jedinica – Besplatna raspodjela emisijskih jedinica – Podvrgavanje takve raspodjele porezu na darovanja.#Predmet C-43/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita ozonskog omotača — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Unije — Metoda raspodjele emisijskih jedinica — Besplatna raspodjela emisijskih jedinica — Podvrgavanje takve raspodjele porezu na darovanja“
      U predmetu C‑43/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud, Češka Republika), odlukom od 18. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 27. siječnja 2014., u postupku

         ŠKO‑Energo s. r. o.

      protiv

         Odvolací finanční ředitelství,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ŠKO‑Energo s. r. o., T. Zatloukal, savjetnik,

               —

               za Odvolací finanční ředitelství, D. Jeroušek i E. Nedorostková, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Kružíková, P. Němečková i K. Mifsud‑Bonnici, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 11. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između ŠKO‑Energo s. r. o. (u daljnjem tekstu: ŠKO‑Energo) i Odvolací finanční ředitelství (uprava za financije), povodom plaćanja poreza na raspodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova za godine 2011. i 2012.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         Direktiva 2003/87

               3

               Prema uvodnoj izjavi 5. Direktive 2003/87, ona doprinosi tome da se ispune obveze Zajednice i njezinih država članica i smanji emisija stakleničkih plinova uzrokovanih ljudskom djelatnošću, u skladu s Odlukom Vijeća 2002/358/EZ od 25. travnja 2002. o odobravanju, u ime Europske zajednice, Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime i zajedničkom ispunjavanju obveza koje iz njega proizlaze (SL L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 16., str. 245.), a cilj joj je doprinijeti učinkovitijem ispunjavanju obveza, putem učinkovitog europskog tržišta emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, uz najmanje moguće smanjivanje gospodarskog razvoja i zapošljavanja.

               4

               Uvodna izjava 7. Direktive 2003/87/EZ glasi:
               „Nužno je donošenje odredaba Zajednice o raspodjeli emisijskih jedinica koje dodjeljuju države članice da bi se doprinijelo očuvanju cjelovitosti unutarnjeg tržišta i izbjeglo narušavanje tržišnog natjecanja.“

               5

               Članak 1. Direktive 2003/87, naslovljen „Predmet“, propisuje:
               „Ova Direktiva utvrđuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice [...], s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.“

               6

               Članak 10. Direktive 2003/87, naslovljen „Metoda raspodjele emisijskih jedinica“, propisuje:
               „Za trogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2005. države članice raspodjeljuju najmanje 95% emisijskih jedinica besplatno. Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008. države članice raspodjeljuju najmanje 90% emisijskih jedinica besplatno.“

         Češko pravo

               7

               Zakon br. 357/1992 o porezu na nasljedstvo, darovanja i promet nekretnina bio je izmijenjen Zakonom br. 402/2010 (u daljnjem tekstu: Zakon br. 357/1992), kojim su uvedene odredbe koje besplatno stjecanje kvota emisijskih jedinica podvrgavaju porezu na darovanja.

               8

               Članak 6. stavak 8. Zakona br. 357/1992 određuje:
               „Besplatno stjecanje kvota emisija stakleničkih plinova u 2011. i 2012. godini za proizvodnju struje u postrojenju koje je 1. siječnja 2005. ili nakon tog datuma proizvodilo struju kako bi je prodalo trećima i u kojem se ne obavlja aktivnost pokrivena trgovanjem emisijskim jedinicama stakleničkih plinova izvan izgaranja goriva [...] od strane proizvođača struje podvrgava se porezu na darovanja.“

               9

               Članak 7a tog zakona, naslovljen „Porezna osnovica u slučaju besplatno stečenih emisijskih jedinica“, propisuje:
               „1)   Kada je riječ o besplatno stečenim emisijskim jedinicama, porezna osnovica na darovanja računa se umnoškom prosječne tržišne vrijednosti emisijske jedinice stakleničkih plinova na dan 28. veljače mjerodavne kalendarske godine s brojem besplatno stečenih emisijskih jedinica u svrhu proizvodnje struje za mjerodavnu kalendarsku godinu.
               2)   Prosječnu tržišnu vrijednost emisijske jedinice stakleničkih plinova na dan 28. veljače mjerodavne kalendarske godine objavljuje ministar za zaštitu okoliša na način koji omogućava pristup na daljinu.“

               10

               Članak 14a navedenog zakona, naslovljen „Porezna stopa na darovanja u slučaju besplatno stečenih emisijskih jedinica“, navodi:
               „Porezna stopa na darovanja u slučaju besplatno stečenih emisijskih jedinica iznosi 32%.“

               11

               Članak 20. stavci 1. i 15. Zakona br. 357/1992 tako glasi:
               „1)   od poreza na nasljedstvo i na darovanja oslobođeni su: besplatno stečena dobra

                        a)

                        od Češke Republike ili druge države članice Europske unije, Norveške ili Islanda (u daljnjem tekstu: druga europska država), kao i besplatni prijenos dobara od Češke Republike, osim besplatno stečenih emisijskih jedinica i stjecanja dobara koja dolaze iz druge europske države, [...]

                  [...]
               15)   od poreza na darovanja oslobođeno je sljedeće: besplatno stjecanje broja emisijskih jedinica koji odgovara omjeru struje proizvedene kombiniranom proizvodnjom struje i topline u odnosu na ukupnu količinu struje proizvedene u 2005. i 2006.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               ŠKO‑Energo za godine 2011. i 2012. besplatno je stekao emisijske jedinice stakleničkih plinova za proizvodnju struje za koje Finanční úřad (porezni ured) od njega potražuje iznos od 20.473.152 češke krune (CZK) na ime poreza na darovanja.

               13

               ŠKO‑Energo neuspješno je osporio to oporezivanje pred Finanční ředitelství, a zatim je predmet iznio pred Krajský soud v Praze, pred kojim je istaknuo neusklađenost tog poreza s člankom 10. Direktive 2003/87.

               14

               Krajský soud v Praze usvojio je njegov zahtjev.

               15

               Nejvyšší správní soud, kojem je podnesena žalba, iznio je sumnje u sukladnost tog poreza s pravom Unije, osobito člankom 10. Direktive 2003/87, koji predviđa besplatnost raspodjele barem 90% emisijskih jedinica za razdoblje 2008.‑2012.

               16

               U tim okolnostima Nejvyšší správní soud odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 10. [Direktive 2003/87] tumačiti u smislu da sprečava primjenu nacionalnih zakonodavnih odredaba koje besplatnu raspodjelu emisijskih jedinica tijekom mjerodavnog razdoblja podvrgavaju porezu na darovanja?“

         O prethodnom pitanju

               17

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. Direktive 2003/87, u mjeri u kojoj nameće državama članicama besplatnu raspodjelu barem 90% emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje 2008.‑2012, tumačiti u smislu da se protivi primjeni poreza na darovanja kao što je onaj u glavnom postupku.

               18

               Kao što to proizlazi iz njegova sadržaja, prema kojem za razdoblje koje je predmet glavnog postupka države članice besplatno raspodjeljuju barem 90% emisijskih jedinica stakleničkih plinova, članak 10. Direktive 2003/87 protivi se ubiranju nametana ime raspodjele samih emisijskih jedinica (presuda Iberdrola i dr., C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 i C‑640/11, EU:C:2013:660, t. 27.).

               19

               Međutim, Sud je naveo da se ni članak 10. Direktive 2003/87 ni bilo koja druga odredba te direktive ne odnose na korištenje tim emisijskim jedinicama ili ne ograničavaju izričito pravo država članica da donesu mjere koje bi mogle utjecati na gospodarske implikacije korištenja tim emisijskim jedinicama (presuda Iberdrola i dr., EU:C:2013:660, t. 28.).

               20

               U tim okolnostima države članice mogu načelno donijeti mjere ekonomske politike kao što je nadzor cijena određenih dobara ili bitnih izvora koje se primjenjuju na tržištu, određujući način na koji vrijednost besplatno raspodijeljenih emisijskih jedinica stakleničkih plinova utječe na potrošače (presuda Iberdrola i dr., EU:C:2013:660, t. 29.).

               21

               Donošenje takvih mjera ne može, međutim, dovesti u pitanje načelo besplatne raspodjele emisijskih jedinica stakleničkih plinova ni naštetiti ciljevima Direktive 2003/87 (presuda Iberdrola i dr., EU:C:2013:660, t. 30.).

               22

               U tom pogledu načelo besplatnosti predviđeno člankom 10. Direktive 2003/87 protivi se ne samo izravnom određivanju cijene za raspodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova već i naplati a posteriori nameta na temelju raspodjele takvih emisijskih jedinica (presuda Iberdrola i dr., EU:C:2013:660, t. 31.).

               23

               U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da porez na darovanje koje je predmet glavnog postupka, određen po stopi od 32%, opterećuje besplatno stečene emisijske jedinice stakleničkih plinova za proizvodnju struje izgaranjem goriva, osim kogeneracije.

               24

               Stoga valja utvrditi da mjera kao što je ona u glavnom postupku, koja se odnosi samo na raspodjelu emisijskih jedinica, a ne i na njihovo korištenje, barem u danom sektoru i tijekom određenog razdoblja koje djelomično odgovara onom koje je uveo zakonodavac Unije kao prijelazno, načelo kvazibesplatnosti raspodjele emisijskih jedinica, predstavlja namet koji opterećuje besplatnu raspodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova nespojiv sa zahtjevom besplatnosti uvedenim Direktivom 2003/87.

               25

               Također valja dodati da takva mjera, za koju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je namijenjena pronalasku dodatnih prihoda za operatere fotonaponskih sustava, ima ciljeve različite od onih iz Direktive 2003/87. Posljedično, ne može se smatrati ni kao mjera pojačane zaštite u smislu članka 193. UFEU‑a (vidjeti per analogiam presude Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, EU:C:2005:222, t. 49. i 52. i Azienda Agro‑Zootecnica Franchini i Eolica di Altamura, C‑2/10, EU:C:2011:502, t. 50.).

               26

               Češka vlada istaknula je pak da se članak 10. Direktive 2003/87 ne protivi porezu na darovanje kao što je onaj u glavnom postupku, s obzirom na to da on u praksi opterećuje manje od 10% ukupne vrijednosti emisijskih jedinica stakleničkih plinova koje dodjeljuje ta država članica.

               27

               U tom smislu treba reći da druga rečenica tog članka za predmetno razdoblje predviđa načelo besplatnosti barem 90% emisijskih jedinica, a da se ne odnosi na njihovu vrijednost.

               28

               Također treba naglasiti da se tumačenje koje zastupa češka vlada protivi cilju članka 10. Direktive 2003/87 da se privremeno ublaži gospodarski utjecaj uspostave tržišta emisijskih jedinica stakleničkih plinova od strane Europske unije, sprečavajući gubitak kompetitivnosti u određenim sektorima proizvodnje obuhvaćenima tom direktivom (presuda Iberdrola i dr., EU:C:2013:660, t. 39.).Takav cilj implicira da ograničenje od 10% količine emisijskih jedinica koje mogu biti predmet naplatne raspodjele treba procijeniti sa stajališta operatera svakog pojedinog od predmetnih sektora, a ne u odnosu na ukupne emisijske jedinice koje je izdala država članica, uz poštovanje načela jednakosti.

               29

               S obzirom na ta razmatranja, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri može li se smatrati da predmetni porez na darovanje iz glavnog postupka poštuje granicu od 10% naplatnih raspodjela emisijskih jedinica predviđenu člankom 10. Direktive 2003/87.

               30

               Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 10. Direktive 2003/87 treba tumačiti u smislu da se protivi primjeni poreza na darovanja kao što je onaj u glavnom postupku ako taj porez ne poštuje granicu od 10% naplatne raspodjele emisijskih jedinica previđenu tim člankom, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 10. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ treba tumačiti u smislu da se protivi primjeni poreza na darovanja kao što je onaj u glavnom postupku ako taj porez ne poštuje granicu od 10% naplatne raspodjele predviđenu tim člankom, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 11. veljače 2015. (objavljeno u ulomcima).#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#Zaštita potrošača – Uredba (EU) br. 15/2011 – Metode za otkrivanje lipofilnih toksina kod školjkaša – Zamjena metode biopokusa na miševima metodom tekućinske kromatografije zajedno s tandemskom masenom spektrometrijom (LC‑MS/MS) – Članak 168. UFEU‑a – Proporcionalnost – Legitimna očekivanja.#Predmet T‑204/11.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑204/11,
            Kraljevina Španjolska,  koju je zastupao M. Muñoz Pérez, a zatim S. Martínez‑Lage Sobredo i naposljetku A. Rubio González, abogados del Estado ,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju F. Jimeno Fernández i A. Marcoulli, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za poništenje Uredbe Komisije (EU) br. 15/2011 od 10. siječnja 2011. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2074/2005 u dijelu koji se odnosi na priznate metode testiranja za morske biotoksine kod živih školjkaša (SL L 6, str. 3.),
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz (izvjestitelj), suci,
            tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            [ omissis ]
            Pravo
            Uvodna razmatranja
            [ omissis ]
            30. Osim toga, u pogledu ocjene tužbenih razloga, treba podsjetiti da institucije Unije imaju široku diskrecijsku ovlast u provedbi mjera koje treba poduzeti za zaštitu zdravlja ljudi. Nadalje, već je presuđeno da u području zajedničke poljoprivredne politike raspolažu širokom diskrecijskom ovlasti u pogledu utvrđivanja ciljeva i odabira odgovarajućih instrumenata djelovanja (vidjeti presudu od 11. rujna 2002., Pfizer Animal Health/Vijeće, T‑13/99, Zb., EU:T:2002:209, t. 166. i navedenu sudsku praksu).
            31. Ta široka diskrecijska ovlast podrazumijeva ograničen nadzor koji provodi sud Unije. Naime, posljedica je navedene diskrecijske ovlasti to da se nadzor suda u pogledu merituma ograničava na to da ispita je li izvršavanje ovlasti institucija zahvaćeno očitom pogreškom, je li bilo zlouporabe ovlasti ili pak jesu li institucije očito prekoračile granice svoje diskrecijske ovlasti (presude od 9. rujna 2003., Monsanto Agricoltura Italia i dr., C‑236/01, Zb., EU:C:2003:431, t. 135.; od 15. listopada 2009., Enviro Tech (Europe), C‑425/08, Zb., EU:C:2009:635, t. 47. i od 9. rujna 2011., Francuska/Komisija, T‑257/07, Zb., EU:T:2011:444, t. 85.).
            32. Što se tiče ispitivanja suda Unije postoji li očita pogreška u ocjeni kojom je zahvaćen akt neke institucije, treba pojasniti da, kako bi se utvrdilo da je ta institucija počinila očitu pogrešku u ocjeni složenih činjenica kojom bi se opravdalo poništenje navedenog akta, dokazi koje je podnio tužitelj moraju biti dovoljni da se ocjena činjenica iz tog akta ne bi činila vjerodostojnom (vidjeti u tom pogledu presude od 12. prosinca 1996., AIUFFASS i AKT/Komisija, T‑380/94, Zb., EU:T:1996:195, t. 59. i od 28. veljače 2012., Grazer Wechselseitige Versicherung/Komisija, T‑282/08, EU:T:2012:91, t. 158.). Podložno tom ispitivanju vjerodostojnosti, nije na Općem sudu da svojom ocjenom složenih činjenica zamijeni ocjenu autora te odluke (presude Enviro Tech (Europe), t. 31. supra , EU:C:2009:635, t. 47. i od 12. veljače 2008., BUPA i dr./Komisija, T‑289/03, Zb., EU:T:2008:29, t. 221.).
            33. Međutim, ograničavanje nadzora suda Unije ne utječe na njegovu dužnost da provjeri materijalnu točnost istaknutih dokaza kao i njihovu pouzdanost i dosljednost te da ispita predstavljaju li navedeni dokazi sve relevantne podatke koje treba uzeti u obzir pri ocjeni složene situacije te jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su iz njih izvedeni (presude od 22. studenoga 2007., Španjolska/Lenzing, C‑525/04 P, Zb., EU:C:2007:698, t. 57. i od 6. studenoga 2008., Nizozemska/Komisija, C‑405/07 P, Zb., EU:C:2008:613, t. 55.).
            34. Nadalje, treba podsjetiti da je, u slučajevima kad neka institucija raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti, nadzor poštovanja prava koje jamči pravni poredak Unije u upravnim postupcima od temeljne važnosti. Sud je imao priliku pojasniti da takva jamstva za nadležnu instituciju osobito uključuju obvezu brižljivog i nepristranog ispitivanja svih relevantnih elemenata predmetnog slučaja i obvezu dovoljnog obrazlaganja svoje odluke (presude od 21. studenoga 1991., Technische Universität München, C‑269/90, Zb., EU:C:1991:438, t. 14.; od 7. svibnja 1992., Pesquerias De Bermeo i Naviera Laida/Komisija, C‑258/90 i C‑259/90, Zb., EU:C:1992:199, t. 26.; Nizozemska/Komisija, t. 31. supra , EU:C:2008:613, t. 56. i Francuska/Komisija, t. 31. supra , EU:T:2011:444, t. 88.).
            Povreda članka 168. UFEU‑a
            Uvod
            [ omissis ]
            41. Uzimajući u obzir te znanstvene ocjene odbora EFSA‑e, biološku metodu treba smatrati neprikladnom za otkrivanje poznatih lipofilnih toksina. Konkretno, u slučaju toksina OA ta je metoda mogla dati lažne negativne rezultate (vidjeti točku 38. ove presude). Zadržavanjem biološke metode za otkrivanje lipofilnih toksina, dakle, nastaje opasnost za javno zdravlje. Stoga je Komisija, kao tijelo nadležno za donošenje mjera za očuvanje visoke razine zdravstvene zaštite, bila dužna bez odgode poduzeti mjere u tu svrhu.
            [ omissis ]
            Raspoloživost potrebnog certificiranog materijala za primjenu metode LC‑MS/MS
            [ omissis ]
            121. Iz toga slijedi da Kraljevina Španjolska na temelju rezultata validacijskih testova ne dokazuje u dovoljnoj mjeri da je metoda LC‑MS/MS nepouzdana i da slijedom toga nastaje opasnost za javno zdravlje. Jednako tako ne dokazuje ni da odabirom metode LC‑MS/MS kao referentne metode nastaje veća opasnost nego zadržavanjem biološke metode kao referentne metode.
            [ omissis ]
            123. Kao što je to priznato u sudskoj praksi, zakonitost akta Unije ocjenjuje se prema činjeničnim i pravnim okolnostima koje postoje na dan njegova donošenja (presude od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, Zb., EU:C:1979:29, t. 7. i 8. i od 12. prosinca 1996., Altmann i dr./Komisija, T‑177/94 i T‑377/94, Zb., EU:T:1996:193, t. 119.). Iz toga slijedi da se prilikom ocjenjivanja zakonitosti ne uzimaju u obzir okolnosti nastale nakon datuma donošenja tog akta Unije (presuda od 27. rujna 2006., Roquette Frères/Komisija, T‑322/01, Zb., EU:T:2006:267, t. 325.).
            [ omissis ]
            129. Naposljetku, Kraljevina Španjolska nije usporedila pouzdanost metode LC‑MS/MS s pouzdanošću biološke metode. Nije na temelju članka A. Villara dokazala da je metoda LC‑MS/MS manje pouzdana od biološke.
            130. Što se tiče članka P. Otera, treba napomenuti da su drugi autori u kasnije objavljenim komentarima u časopisu Analytical Chemistry  oštro kritizirali ocjene koje taj članak sadržava. Ti su autori osobito kritizirali znanstvenu kvalitetu procjena P. Otera i ostalih autora predmetnog članka. Posebno su smatrali sljedeće:
            „[P]okusi i opažanja opisani u tom dokumentu ne opravdavaju dovođenje u pitanje osnovanosti ili pouzdanosti metode [LC‑]MS/MS kao referentne metode radi zaštite potrošača […] Zaključujemo da cijela publikacija nije relevantna u pogledu ‚zabrinutosti’ i ,predloženih referentnih metoda’, s obzirom na to da su se autori pozivali na pogrešnu metodu. Nažalost, to znači i da se publikacija temelji na pogrešnoj pretpostavci […] Taj dokument pokazuje loše razumijevanje ključnih čimbenika za uspješnu primjenu metode LC‑MS[/MS] općenito kao i neke probleme u pogledu posebne sposobnosti u radovima o trima toksinima. Upozoravamo na postojanje problema u pogledu izvođenja pokusa i zapisnika o njima, uključujući moguću unakrsnu kontaminaciju zbog injektora i manjka osiguranja kvalitete/kontrole kvalitete. Posljedično, posebni zaključci izvedeni iz njihovih podataka smatraju se nevaljanima.“
            131. Takve kritike dovode u pitanje znanstvenu kvalitetu studije koju su proveli P. Otero i ostali autori predmetnog članka. Međutim, kao što je to presuđeno u pogledu poštovanja načela opreznosti, znanstvena procjena mora se zasnivati na znanstvenim mišljenjima koja se temelje na načelima izvrsnosti, transparentnosti i neovisnosti. Naime, ti zahtjevi važno su postupovno jamstvo u svrhu osiguravanja znanstvene objektivnosti mjera i izbjegavanja poduzimanja proizvoljnih mjera (vidjeti u tom smislu presudu Pfizer Animal Health/Vijeće, t. 30. supra , EU:T:2002:209, t. 172.).
            132. S obzirom na te kritike i na činjenicu da je metoda LC‑MS/MS potvrđena u studiji koju su proveli laboratoriji država članica i koju je koordinirao Referentni laboratorij Europske unije za morske biotoksine (EURLMB) o trinaest predmetnih tvari na temelju referentnih materijala dostupnih u trenutku kad je studija provedena, Kraljevina Španjolska nije u dovoljnoj mjeri dokazala da odabir metode LC‑MS/MS kao referentne metode dovodi do opasnosti za zdravlje ljudi.
            Zaključak
            133. S obzirom na prethodno navedene razloge, valja zaključiti, s jedne strane, da Kraljevina Španjolska pogrešno smatra da je odluka o zamjeni biološke metode metodom LC‑MS/MS kao referentnom metodom bila ishitrena te, s druge strane, da nije u dovoljnoj mjeri dokazano da je ta odluka dovela do opasnosti za javno zdravlje povredom članka 168. UFEU‑a. Posljedično, treba odbiti prvi tužbeni razlog Kraljevine Španjolske, s obzirom na to da se temelji na povredi članka 168. UFEU‑a.
            Povreda načela proporcionalnosti
            [ omissis ]
            Nepostojanje nerazmjernih nedostataka
            [ omissis ]
            141. Zaštita javnog zdravlja ima prednost u odnosu na ekonomska razmatranja, tako da može opravdati čak i znatne negativne ekonomske posljedice za određene gospodarske subjekte (vidjeti u tom smislu rješenje od 12. srpnja 1996., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, C‑180/96 R, Zb., EU:C:1996:308, t. 93. i presudu od 28. lipnja 2005., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, T‑158/03, Zb., EU:T:2005:253, t. 134.).
            142. U ovom slučaju utvrđeno je da metoda LC‑MS/MS omogućuje pouzdanije otkrivanje poznatih lipofilnih toksina od biološke metode. Naime, za razliku od metode LC‑MS/MS, koju je pod nadzorom EURLMB‑a potvrdilo više laboratorija, biološka se metoda smatrala neprikladnom za otkrivanje poznatih lipofilnih toksina te se smatralo da u slučaju toksina OA može dati lažne negativne rezultate (vidjeti točku 40. ove presude).
            143. S obzirom na te elemente, čak i ako je dokazana tvrdnja Kraljevine Španjolske prema kojoj je trošak po uzorku za metodu LC‑MS/MS najmanje 60 % veći od troška biološke metode, ne može se smatrati da je taj dodatni trošak nerazmjeran u odnosu na cilj zaštite zdravlja potrošača školjkaša.
            144. Štoviše, valja napomenuti da se ne može smatrati da je navodni dodatni trošak metode LC‑MS/MS u odnosu na biološku metodu precizno utvrđen. Naime, kao što je to navedeno u točki 73. ove presude, Kraljevina Španjolska nije dovoljno precizno obrazložila metodologiju kojom je utvrđen taj dodatni trošak.
            145. Osim toga, tijekom utvrđivanja dodatnog troška metode LC‑MS/MS Kraljevina Španjolska nije dokazala da je uzela u obzir smanjenje troškova do kojeg bi mogla dovesti navedena metoda za uzgajivače u tom sektoru zbog svoje veće pouzdanosti u pogledu poznatih toksina. Naime, kao što to ističe Komisija, u tom izračunu treba uzeti u obzir i zatvaranje proizvodnih područja zbog većeg broja lažnih pozitivnih rezultata na temelju nadzora provedenog biološkom metodom. Jednako tako, većom pouzdanošću metode LC‑MS/MS smanjit će se broj lažnih negativnih rezultata koji također predstavljaju trošak za uzgajivače živih školjkaša. Kraljevina Španjolska to priznaje kad navodi da bi bilo kakav zdravstveni problem povezan s proizvodom iz Galicije mogao dovesti do općenitog gubitka ugleda takvih proizvoda.
            146. S obzirom na sve prethodno navedeno, Kraljevina Španjolska pogrešno tvrdi da su troškovi metode LC‑MS/MS nerazmjerni u odnosu na cilj zaštite zdravlja koji je postavljen određivanjem te metode kao referentne metode.
            147. Stoga treba odbiti prigovore Kraljevine Španjolske koji se temelje na povredi načela proporcionalnosti.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1) Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud procjenjuje da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Kraljevina Španjolska snosit će vlastite troškove kao i troškove Europske komisije.


Presuda Suda od 29. ožujka 1990. # Helenska Republika protiv Vijeća Europskih zajednica. # Predmet C-62/88.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. lipnja 2006.#De Danske Bilimportører protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Østre Landsret - Danska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-98/05.


Presuda Suda od 13. prosinca 1967. # Firma Max Neumann protiv Hauptzollamt Hof/Saale. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet 17-67.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 4. veljače 2010. # Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Slobodno pružanje usluga - Pomorski promet. # Predmet C-18/09.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 21. siječnja 2015. # Miriam Schwerdt protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-587/13.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 29. travnja 2015.#Bundesrepublik Deutschland protiv Nordzucker AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2003/87/EZ – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Unije – Određivanje opsega obveze predaje emisijskih jedinica – Kazne – Članak 16. stavci 1. i 3.#Predmet C-148/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑148/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Njemačka), odlukom od 20. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 31. ožujka 2014., u postupku
            Bundesrepublik Deutschland
            protiv
            Nordzucker AG,
            uz sudjelovanje:
            Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Bundesrepublik Deutschland, G. Buchholz, Rechtsanwalt ,
            – za Nordzucker AG, I. Zenke i M.‑Y. Vollmer, Rechtsanwältinnen ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,
            – za češku vladu, M. Smolek i S. Šindelková, u svojstvu agenata,
            – za nizozemsku vladu, M. de Ree i M. Bulterman, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Palmera, barrister ,
            – za Europsku komisiju, E. White i C. Hermes, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 16. stavaka 3. i 4. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2004/101/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. listopada 2004. (SL L 338, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 80., u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Bundesrepublik Deutschland, koji je zastupao Deutsche Emissionshandelsstelle im Umweltbundesamt (njemačko tijelo za trgovanje emisijskim jedinicama pri Saveznom uredu za okoliš, u daljnjem tekstu: Emissionshandelsstelle), i Nordzuckera AG (u daljnjem tekstu: Nordzucker), povodom odluke o izricanju Nordzuckeru novčane kazne od 106.920 eura zbog povrede obveze da preda broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova da bi pokrio svoje emisije tijekom prethodne godine.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 6. stavak 2. Direktive 2003/87 glasi:
            „Dozvola za emisije stakleničkih plinova sadržava sljedeće:
            […]
            e) obvezu predaje emisijskih jedinica u visini ukupnih emisija postrojenja u svakoj kalendarskoj godini, u skladu s verifikacijom iz članka 15., u roku od četiri mjeseca nakon završetka te godine.“
            4. Članak 12. te direktive, pod nazivom „Prijenos, predaja i poništavanje emisijskih jedinica“, u stavku 3. propisuje:
            „Države članice osiguravaju da najkasnije do 30. travnja svake godine operater svakog postrojenja preda broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine, verificiranih u skladu s člankom 15., te da one nakon toga budu poništene.“
            5. Članak 14. te direktive glasi:
            „1. Komisija do 30. rujna 2003. usvaja smjernice za praćenje i izvješćivanje o emisijama, koje su rezultat djelatnosti navedenih u Prilogu I., stakleničkih plinova vezanih uz te djelatnosti, u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2. Smjernice se temelje na načelima za praćenje i izvješćivanje propisanima u Prilogu IV.
            2. Države članice osiguravaju da se emisije prate u skladu s tim smjernicama.
            3. Države članice osiguravaju da svaki operater postrojenja nadležno tijelo izvješćuje o emisijama iz tog postrojenja nakon završetka te godine, u skladu sa smjernicama.“
            6. Članak 15. Direktive 2003/87/EZ propisuje:
            „Države članice osiguravaju da izvješća koja su podnijeli operateri u skladu s člankom 14. stavkom 3. budu verificirana u skladu s kriterijima iz Priloga V. te da o tome bude obaviješteno nadležno tijelo.
            Države članice osiguravaju da operater čije izvješće do 31. ožujka svake godine nije bilo ocijenjeno zadovoljavajućim u skladu s kriterijima iz Priloga V. za emisije tijekom prethodne godine ne može dalje trgovati emisijskim jedinicama sve dok izvješće tog operatera ne bude ocijenjeno zadovoljavajućim.“
            7. Članak 16. te direktive, pod nazivom „Kazne“, propisuje:
            „1. Države članice donose pravila o kaznama primjenjivima na kršenje nacionalnih odredbi donesenih u skladu s ovom Direktivom i poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da se ta pravila primjenjuju. Propisane kazne moraju biti učinkovite, razmjerne i moraju odvraćati od kršenja. […]
            2. Države članice osiguravaju objavljivanje imena operatera koji krše zahtjeve za predajom dovoljnog broja emisijskih jedinica prema članku 12. stavku 3.
            3. Države članice osiguravaju da svi operateri koji ne predaju dovoljan broj emisijskih jedinica do 30. travnja svake godine, da bi pokrili svoje emisije tijekom prethodne godine, moraju platiti kaznu zbog prekomjerne emisije. Kazna za prekomjerne emisije iznosi 100 EUR za svaku tonu ekvivalenta ugljikovog dioksida koju ispusti postrojenje za koje operater nije predao emisijske jedinice. Plaćanje kazne za prekomjerne emisije operatera ne oslobađa obveze da preda određenu količinu emisijskih jedinica koja je jednaka količini prekomjernih emisija kada bude predavao emisijske jedinice u odnosu na sljedeću kalendarsku godinu.
            4. Tijekom trogodišnjeg razdoblja koje počinje 1. siječnja 2005., države članice primjenjuju nižu kaznu za prekomjerne emisije u iznosu od 40 EUR. […]“
            8. U članku 23. stavku 2. Direktive 2003/87/EZ navodi se:
            „Pri upućivanju na ovaj stavak primjenjuju se članci 5. i 7. Odluke 1999/468/EZ, uzimajući u obzir odredbe članka 8. Odluke.
            […]“
            9. Odluka Komisije 2004/156/EZ od 29. siječnja 2004. o utvrđivanju smjernica za praćenje i izvješćivanje o emisijama stakleničkih plinova sukladno Direktivi 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 59, str. 1., u daljnjem tekstu: smjernice) u točki 7.4. petoj i šestoj alineji propisuje:
            „Verifikator će na kraju postupka verifikacije prosuditi postoje li u izvješću o emisijama značajna pogrešna prikazivanja. Ako zaključi da u izvješću o emisijama nema značajnih pogrešnih prikazivanja, operater može podnijeti izvješće nadležnom tijelu u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive [2003/87]. Ako verifikator zaključi da izvješće o emisijama sadrži značajno pogrešno prikazivanje, on takvo izvješće operatera neće verificirati kao zadovoljavajuće. Države članice u skladu s člankom 15. Direktive [2003/87] osiguravaju da operater čije izvješće do 31. ožujka svake godine nije bilo ocijenjeno zadovoljavajućim za emisije tijekom prethodne godine ne može dalje trgovati emisijskim jedinicama sve dok ne podnese izvješće koje nakon verifikacije bude ocijenjeno zadovoljavajućim. Države članice utvrdit će odgovarajuće kazne u skladu s člankom 16. Direktive [2003/87].
            Ako izvješće nakon verifikacije bude ocijenjeno zadovoljavajućim, nadležno tijelo na temelju ukupnog broja emisija postrojenja navedenog u izvješću provjerit će je li operater predao dovoljan broj emisijskih jedinica.“ [neslužbeni prijevod]
            Njemačko pravo
            10. U Njemačkoj je Direktiva 2003/87 prenesena Zakonom o trgovanju emisijskim jedinicama stakleničkih plinova (Gesetz über den Handel mit Berechtigungen zur Emission von Treibhausgasen) od 8. srpnja 2004. (BGBl. I, str. 1578., u daljnjem tekstu: TEHG).
            11. Članak 5. stavci 1. i 3. TEHG‑a propisuje:
            „(1) Od 1. siječnja 2005. operater treba izračunati emisije koje su rezultat njegove djelatnosti tijekom kalendarske godine […] i o tome izvijestiti nadležno tijelo […] najkasnije 1. ožujka sljedeće godine. […]
            (3) Izvješće iz stavka 1. prije podnošenja treba verificirati posebna institucija koju odredi nadležno tijelo sukladno Prilogu 3. ovom zakonu. […]“
            12. Članak 6. stavak 1. TEHG‑a glasi kako slijedi:
            „Operater najkasnije 30. travnja u godini, počevši od 2006., predaje nadležnom tijelu broj emisijskih jedinica koji odgovara emisijama koje su rezultat njegove djelatnosti tijekom prethodne kalendarske godine.“
            13. Članak 18. TEHG‑a, pod nazivom „Provođenje obveze predaje“, u stavcima 1. i 3. propisuje:
            „(1) U slučaju da operater ne poštuje svoju obvezu na temelju članka 6. stavka 1., nadležno tijelo izreći će novčanu kaznu od 100 eura, 40 eura tijekom prvog razdoblja dodjele, za svaku ispuštenu tonu ekvivalenta ugljikova dioksida za koju operater nije predao emisijske jedinice. Nadležno tijelo može odustati od izricanja novčane kazne ako operater nije mogao postupiti u skladu sa svojom obvezom na temelju članka 6. stavka 1. zbog više sile.
            […]
             (3) Operater je i dalje obvezan predati emisijske jedinice koje nedostaju […] najkasnije 30. travnja sljedeće godine. […]“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            14. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Nordzucker do ožujka 2008. upravljao tvornicom šećera. To postrojenje sadržavalo je generator pare koji je djelomično korišten za sušenje rezanaca šećerne repe. Osušeni i prešani, oni su prodavani kao stočna hrana.
            15. Sukladno dopisu Bundesministeriuma für Umwelt (Savezno ministarstvo okoliša) od 17. lipnja 2004. upućenom Vereinu der Zuckerindustrie (Udruga industrije šećera), postrojenje za sušenje, nužno za funkcioniranje postrojenja šećerne industrije, nije podvrgnuto sustavu trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova. Međutim, ako se kotao namijenjen za proizvodnju pare ili struje koristi u okviru sporednog postrojenja koje je povezano s postrojenjem proizvodnje ili rafiniranja šećera, načelno je podvrgnut tom sustavu.
            16. Godine 2006. Nordzucker je sastavio izvješće o emisijama stakleničkih plinova za 2005. godinu navodeći za svoj generator pare količinu od 40.288 tona ugljikova dioksida, čime nisu bile obuhvaćene emisije vezane uz sušenje rezanaca šećerne repe, a koje su iznosile 2673 tone ugljikova dioksida. Nakon što je verifikator potvrdio to izvješće, Nordzucker je u roku koji propisuje TEHG predao broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj količini emisija navedenih u njegovu izvješću. Nakon isteka tog roka, Emissionshandelstelle je utvrdio postojanje nepravilnosti u Nordzuckerovu izvješću u odnosu na alokaciju različitih tokova goriva. Posljedično, Nordzucker je ispravio svoje izvješće, uključujući emisije vezane uz sušenje rezanaca šećerne repe, te je 24. travnja 2007. predao dodatne 2673 emisijske jedinice stakleničkih plinova.
            17. Odlukom od 7. prosinca 2007. Emissionshandelsstelle je na temelju članka 18. TEHG‑a Nordzuckeru izrekao novčanu kaznu od 106.920 eura zbog povrede obveze da preda broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova da bi pokrio svoje emisije tijekom prethodne godine.
            18. Verwaltungsgericht Berlin (upravni sud, Berlin), pred kojim je Nordzucker pokrenuo postupak, ukinuo je odluku kojom se izriče novčana kazna. Žalbu koju je podnio Emissionhandelsstelle odbio je Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (viši upravni sud, Berlin Brandenburg). Iz presude tog suda proizlazi da Nordzucker nije povrijedio svoju obvezu da preda emisijske jedinice, s obzirom na to da se njezin točan opseg određuje u odnosu na broj emisijskih jedinica u verificiranom izvješću. Smatrajući da obveza predaje ne smije biti ograničena verificiranim izvješćem operatera, Emissionshandelsstelle je pokrenuo postupak pred Bundesverwaltungsgerichtom (Savezni upravni sud) kako bi zatražio ukidanje te presude.
            19. Iz objašnjenja Bundesverwaltungsgerichta proizlazi da je na temelju odredbi TEHG‑a moguće odlučiti u postupku koji se pred njim vodi u korist jedne ili druge stranke. Međutim, taj sud navodi kako ocjenjuje da bi načelo proporcionalnosti, koje osiguravaju i njemačko pravo i pravo Unije, trebalo biti protivno tome da se operater koji preda broj emisijskih jedinica koji odgovara emisijama u njegovu verificiranom izvješću kažnjava novčanom kaznom poput one u članku 16. stavku 3. Direktive 2003/87. Iako je lako poštovati rok za predaju, znatno je teže izbjeći pogreške već verificiranih izvješća.
            20. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da iz zajedničkog tumačenja stavaka 2. i 3. navedenog članka 16. proizlazi da se obveza predaje odnosi na broj emisijskih jedinica u visini ukupnih emisija postrojenja, kako ih je verificirao neovisni verifikator, sukladno članku 15. Direktive 2003/87. Dakle, operater postrojenja koje proizvodi emisije stakleničkih plinova treba predati broj emisijskih jedinica koji se nalazi u njegovu izvješću nadležnim tijelima pod uvjetom da to izvješće verifikator odobri kao zadovoljavajuće.
            21. To tumačenje sukladno je smjernicama, s obzirom na to da iz njihove točke 7.4. proizlazi da, „ako izvješće nakon verifikacije bude ocijenjeno zadovoljavajućim, nadležno tijelo na temelju ukupnog broja emisija postrojenja navedenog u izvješću provjerit će je li operater predao dovoljan broj emisijskih jedinica“.
            22. U tim je okolnostima Bundesverwaltungsgericht odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 16. stavke 3. i 4. Direktive 2003/87 tumačiti na način da se novčana kazna zbog prekoračenja emisija mora izreći i u slučaju kada je operater najkasnije do 30. travnja relevantne godine predao određeni broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnim emisijama navedenim od strane operatera u izvješću o emisijama postrojenja u prethodnoj godini koje je verifikator ocijenio zadovoljavajućim, no nadležno nacionalno tijelo je nakon 30. travnja utvrdilo da je u verificiranom izvješću o emisijama pogrešno navedena preniska ukupna količina emisija, izvješće bude ispravljeno i operater preda dodatne emisijske jedinice u dodatnom roku određenom za predaju?“
            O zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
            23. Nakon objave mišljenja nezavisnog odvjetnika, njemačka vlada aktom podnesenim tajništvu Suda 20. veljače 2015. zahtijevala je da se odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. U prilog tom zahtjevu njemačka vlada u bitnome ističe da mišljenje nezavisnog odvjetnika sadrži činjenične pogreške.
            24. Valja istaknuti da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. svojeg Poslovnika, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije (presuda Commerz Nederland, C‑242/13, EU:C:2014:2224, t. 26.).
            25. To nije slučaj u ovom predmetu. Naime, poput drugih intervenijenata, njemačka vlada u očitovanjima podnesenima tijekom pisanog dijela postupka iznijela je svoju ocjenu činjenica u sporu. Stoga Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim elementima potrebnima za donošenje odluke.
            26. S obzirom na prethodno navedena razmatranja, Sud ocjenjuje da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
            O prethodnom pitanju
            27. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. stavak 3. Direktive 2003/87 tumačiti na način da se primjenjuje na operatera koji preda broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova u visini emisija prethodne godine, kako je o njima izviješteno i kako su verificirane u skladu s člankom 15. te direktive, ako se utvrdi, nakon dodatne verifikacije nadležnog nacionalnog tijela poslije isteka roka za predaju, da je navedena preniska količina emisija i da je zbog toga predan nedovoljan broj emisijskih jedinica.
            28. Opća struktura Direktive 2003/87 temelji se na strogom računovodstvu izdavanja, držanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica stakleničkih plinova, čiji je okvir propisan u članku 19. te direktive i koji zahtijeva uspostavljanje standardiziranog sustava registara posebnom Komisijinom uredbom. To precizno računovodstvo svojstveno je samoj svrsi te direktive, odnosno uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova Zajednice, koji teži smanjenju emisija tih plinova u atmosferi do razine koja bi spriječila opasno antropogeno ugrožavanje klimatskog sustava i čiji je konačni cilj zaštita okoliša. Osim toga, zakonodavac Unije uvođenjem prethodno određene novčane kazne želio je zaštititi sustav trgovanja emisijskim jedinicama od narušavanja tržišnog natjecanja na temelju manipuliranja tržištem (presuda Billerud Karlsborg i Billerud Skärblacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, t. 27.).
            29. Kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 29. svojeg mišljenja, jedan od stupova na kojima počiva sustav uspostavljen Direktivom 2003/87 jest obveza operatera da prije 30. travnja tekuće godine predaju, radi poništavanja, broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova u visini svojih emisija u prethodnoj kalendarskoj godini.
            30. Ta obveza primjenjuje se osobito strogo. Obvezno navedena u dozvoli za emisije stakleničkih plinova na temelju članka 6. stavka 2. točke (e) Direktive 2003/87 i nedvojbeno izrečena u njezinu članku 12. stavku 3., spomenuta je obveza jedina za koju sama Direktiva 2003/87, na temelju članka 16. stavka 3., propisuje preciznu kaznu, dok je kazna za svako drugo postupanje protivno njezinim odredbama, na temelju članka 16. stavka 1. te direktive, prepuštena odluci država članica (vidjeti u tom smislu presudu Billerud Karlsborg i Billerud Skärblacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, t. 25.).
            31. Kako to proizlazi iz članka 14. stavka 3. Direktive 2003/87, ta obveza predaje temelji se na izvješćima operatera postrojenja, sukladno pravilima u smjernicama. U skladu sa zahtjevom strogog računovodstva u odnosu na izdane emisijske jedinice, a na temelju članka 6. stavka 2. točke (e) i članka 12. stavka 3. te direktive, ta se izvješća, prije predaje nadležnim nacionalnim tijelima, podvrgavaju postupku verifikacije propisanom, među ostalim, člankom 15. te direktive.
            32. Iz potonje odredbe, tumačene zajedno s Prilogom V. Direktivi 2003/87, proizlazi da je verifikacija izvješća o emisijama nužna pretpostavka za predaju emisijskih jedinica. Naime, operater čije izvješće nije verificirano i proglašeno zadovoljavajućim ne može prenijeti emisijske jedinice sve dok njegovo izvješće ne bude proglašeno zadovoljavajućim.
            33. Tu verifikaciju, u svrhu potvrđivanja izvješća o emisijama, sukladno točki 12. spomenutog Priloga V., obavlja verifikator „neovisan o operateru, [koji] obavlja svoje aktivnosti ispravno, objektivno i profesionalno“. Na temelju točke 7.4. pete alineje smjernica, ako na završetku postupka verifikacije verifikator „zaključi da izvješće o emisijama sadrži značajno pogrešno prikazivanje, on takvo izvješće operatera neće verificirati kao zadovoljavajuće“. Tek ako u tom izvješću „nema značajnih pogrešnih prikazivanja“, „operater može podnijeti izvješće nadležnom tijelu u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive [2003/87]“.
            34. Valja utvrditi da Direktiva 2003/87 ne propisuje druge mehanizme kontrole i predaju emisijskih jedinica ne podvrgava drugim uvjetima osim utvrđenja da je izvješće o emisijama zadovoljavajuće. Nadalje, smjernice u točki 7.4. šestoj alineji potvrđuju „da će nadležno tijelo na temelju ukupnog broja emisija postrojenja navedenog u izvješću provjeriti je li operater predao dovoljan broj emisijskih jedinica“.
            35. Proizlazi da se paušalna novčana kazna propisana u članku 16. stavku 3. Direktive 2003/87 mora izreći operaterima koji ne ispune tu obvezu, bilo zbog toga što ne predaju nikakve emisijske jedinice ili zbog toga što je broj predanih emisijskih jedinica manji od emisija navedenih u izvješću o emisijama.
            36. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev svojim prethodnim pitanjem pita zahtijeva li ta odredba da se paušalna novčana kazna također izrekne operateru ako nacionalno tijelo samo utvrdi nepravilnost, vlastitim verifikacijama i nakon isteka roka za predaju.
            37. U tom smislu, iz ukupnih odredbi Direktive 2003/87 proizlazi da ona ne sprječava da nadležna tijela država članica obavljaju dodatne kontrole ili verifikacije, poput onih koje je obavio Emissionshandelsstelle nakon što je Nordzucker predao emisijske jedinice. U mjeri u kojoj je pomoću tih verifikacija moguće otkriti nepravilnosti ili pokušaje prijevare, one pridonose dobrom funkcioniranju sustava trgovanja emisijskim jedinicama. Međutim, ako u tom kontekstu nadležno tijelo države članice utvrdi da je količina emisija u prethodnoj godini, onako kako je navedena u verificiranom izvješću operatera, preniska te da je posljedično predan nedovoljan broj emisijskih jedinica, to neće dovesti do primjene kazne propisane u članku 16. stavku 3. Direktive 2003/87.
            38. Naime, kako to nezavisni odvjetnik navodi u točki 34. svojeg mišljenja, tu direktivu ne treba tumačiti na način da automatski zahtijeva kaznu zbog neispunjenja obveze koju jasno ne određuje. Kao što to osobito proizlazi iz točke 34. ove presude, članak 6. stavak 2. točka (e) i članak 12. stavak 3. Direktive 2003/87, kao i točka 7.4. šesta alineja smjernica, na jasan i nedvojben način određuju konkretne zahtjeve koji proizlaze iz obveze predaje. Stoga valja utvrditi da primjena članka 16. stavka 3. te direktive treba biti ograničena samo na povrede te obveze.
            39. To utvrđenje potvrđeno je strukturom članka 16. Direktive 2003/87, koji obuhvaća, kao što je to navedeno u točki 30. ove presude, dva sustava različitih kazni, koje su, s jedne strane, propisane u članku 16. stavku 3., a s druge strane u članku 16. stavku 1. Na temelju druge odredbe, države članice moraju propisati „učinkovite, razmjerne i [kazne koje] odvraća[ju] od kršenja“ primjenjive „na kršenje nacionalnih odredbi donesenih u skladu s ovom Direktivom“ i poduzeti sve potrebne mjere da bi osigurale njihovu primjenu. Drukčije rečeno, zadaća je država članica da odrede kazne koje se mogu izreći operateru koji, iako je ispunio obvezu povrata u smislu Direktive 2003/87, ne poštuje, s druge strane, ostale zahtjeve svojstvene funkcioniranju sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova. To je, među ostalim, slučaj kada se izvješće o emisijama sastavi protivno tehničkim pravilima propisanima Direktivom 2003/87 i preciziranima u smjernicama ili kada takvo izvješće ne sadrži sve emisije koje podliježu tom sustavu.
            40. S obzirom na ta razmatranja, valja utvrditi da, protivno tvrdnjama njemačke vlade, neprimjenjivost kazne propisane člankom 16. stavkom 3. Direktive 2003/87 ne dovodi do toga da operater koji sastavi netočno izvješće o emisijama može izbjeći svaku kaznu ako verifikator ne otkrije počinjene nepravilnosti.
            41. Tumačenje područja primjene članka 16. stavka 3. Direktive 2003/87, kako proizlazi iz točke 38. ove presude, nameće se i u odnosu na načelo proporcionalnosti.
            42. Naime, s obzirom na razmatranja koja osobito proizlaze iz točaka 29. do 34. ove presude, valja podsjetiti da operater, poput Nordzuckera u glavnom postupku, koji nadležnim tijelima podnese izvješće o emisijama koje verificira neovisni stručnjak te ga ocijeni zadovoljavajućim može, sukladno članku 6. stavku 2. točki (e) i članku 12. stavku 3. Direktive 2003/87, predati broj emisijskih jedinica u visini emisija svojeg postrojenja u protekloj kalendarskoj godini, kako su verificirane. Tako, kako bi ispunio svoju obvezu predaje u smislu tih odredbi, ta direktiva omogućuje operateru da se pouzda u činjenicu da mu je izvješće potvrdio neovisni verifikator.
            43. Doduše, operater ne može isključiti da, nakon predaje emisijskih jedinica stakleničkih plinova, nadležna tijela države članice prilikom vlastitih dodatnih kontrola utvrde da njegovo izvješće o emisijama sadrži nepravilnost koja utječe na broj emisijskih jedinica koje treba predati. Međutim, automatska primjena paušalne novčane kazne iz članka 16. stavka 3. Direktive 2003/87 bila bi neproporcionalna s obzirom na to da, pod uvjetom da je postupao u dobroj vjeri, operater ne može s dovoljnom sigurnošću predvidjeti rezultat tih dodatnih kontrola.
            44. S druge strane, kazne koje države članice trebaju propisati na temelju članka 16. stavka 1. Direktive 2003/87 predstavljaju prikladan instrument prilagođen takvom slučaju na način da, sukladno tekstu te odredbe, te kazne trebaju biti razmjerne počinjenom prekršaju. To, među ostalim, podrazumijeva da je zadaća nacionalnih nadležnih tijela da uzmu u obzir ukupne pravne i činjenične okolnosti karakteristične za svaki slučaj kako bi odredila treba li operateru izreći kaznu i, ovisno o slučaju, koju. Ta ocjena osobito zahtijeva vođenje računa o ponašanju operatera kao i o njegovoj dobroj vjeri ili prijevarnim namjerama.
            45. S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 16. stavak 3. Direktive 2003/87 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na operatera koji preda broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova u visini emisija prethodne godine, kako je o njima izviješteno i kako su verificirane u skladu s člankom 15. te direktive, ako se, nakon dodatne verifikacije nadležnog nacionalnog tijela poslije isteka roka za predaju, utvrdi da je navedena preniska količina tih emisija, tako da je predan nedovoljan broj emisijskih jedinica. Zadaća je država članica da odrede kazne koje se mogu izreći u tom slučaju, sukladno članku 16. stavku 1. Direktive 2003/87.
            Troškovi
            46. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 16. stavak 3. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2004/101/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. listopada 2004., treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na operatera koji preda broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova u visini emisija prethodne godine, kako je o njima izviješteno i kako su verificirane u skladu s člankom 15. te direktive, ako se, nakon dodatne verifikacije nadležnog nacionalnog tijela poslije isteka roka za predaju, utvrdi da je navedena preniska količina tih emisija, tako da je predan nedovoljan broj emisijskih jedinica.
            Zadaća je država članica da odrede kazne koje se mogu izreći u tom slučaju, sukladno članku 16. stavku 1. Direktive 2003/87, kako je izmijenjena Direktivom 2004/101.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. kolovoza 1995. # Cavarzere Produzioni Industriali SpA i drugi protiv Ministero dell'agricoltura e delle Foreste i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija. # Predmet C-1/94.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 15. siječnja 2013. # BO protiv Europske komisije. # Predmet F-27/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 9. srpnja 2009.#3F protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Tužba za poništenje.#Predmet C-319/07 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 9. veljače 2006.#Staatssecretaris van Financiën protiv Stichting Kinderopvang Enschede.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-415/04.


Presuda Suda od 1. ožujka 1983. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Predmet 300/81.


Presuda Suda (veliko vijeće) 13. prosinca 2005.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Landgericht Koblenz.#Predmet C-411/03.