title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 19. lipnja 2018.#Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht protiv Ewalda Baumeistera.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Direktiva 2004/39/EZ – Članak 54. stavak 1. – Doseg obveze čuvanja poslovne tajne koja se odnosi na nacionalna tijela nadležna za financijski nadzor – Pojam ‚povjerljivi podatak’.#Predmet C-15/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      19. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava –Direktiva 2004/39/EZ – Članak 54. stavak 1.– Doseg obveze čuvanja poslovne tajne koja se odnosi na nacionalna tijela nadležna za financijski nadzor – Pojam ‚povjerljivi podatak’”
      U predmetu C‑15/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Njemačka), odlukom od 4. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 11. siječnja 2016., u postupku

         Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht

      protiv

         Ewalda Baumeistera,

      uz sudjelovanje:

         Franka Schmitta, u svojstvu likvidatora društva Phoenix Kapitaldienst GmbH,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), C. G. Fernlund i C. Vajda, predsjednici vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, A. Prechal, E. Jarašiūnas i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht, R. Wiegelmann, u svojstvu agenta,

               –

               za E. Baumeistera, P. A. Gundermann, Rechtsanwalt,

               –

               za F. Schmitta, u svojstvu likvidatora društva Phoenix Kapitaldienst GmbH, A. J. Baumert, Rechtsanwalt,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i D. Klebs, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi i N. Grünberg, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, B. Majerczyk‑Graczykowska i A. Kramarczyk‑Szaładzińska, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons i Z. Lavery, u svojstvu agenata, uz asistenciju V. Wakefield i S. Ford, barristers,

               –

               za Europsku komisiju, I. V. Rogalski, J. Rius i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

               –

               za Nadzorno tijelo EFTA‑e, C. Zatschler, M. Schneider, I. O. Vilhjálmsdóttir i M. L. Hakkebo, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL 2004., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsichta (Savezni ured za nadzor financijskih usluga, Njemačka) i Ewalda Baumeistera u pogledu odluke tog ureda o odbijanju pristupa određenim dokumentima koji se odnose na društvo Phoenix Kapitaldienst GmbH (u daljnjem tekstu: Phoenix).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 2. i 63. Direktive 2004/39 navedeno je:

                        „(2)

                        […] potrebno [je] osigurati neophodan stupanj usklađivanja koji će ulagateljima nuditi visoki stupanj zaštite, a investicijskim društvima omogućiti pružanje usluga u cijeloj Zajednici kao jedinstvenom tržištu na temelju nadzora matične države članice. […]

                  […]

                        (63)

                        […] S obzirom na sve jaču prekograničnu aktivnost, nadležna tijela država članica trebaju međusobno razmjenjivati podatke potrebne za provođenje njihovih zadaća kako bi se osigurala učinkovita provedba ove Direktive, uključujući i situacije kada postoje kršenja ili se u njih sumnja, a mogu biti od važnosti za nadležna tijela u dvije ili više država članica. Prilikom razmjene podataka potrebno je strogo čuvanje poslovnih tajni kako bi se osigurao nesmetani prijenos ovih podataka i zaštita pojedinačnih prava.”

               4

               Člankom 17. stavkom 1. te direktive, naslovljenim „Opće obveze u vezi s kontinuiranim nadzorom”, određuje se:
               „Države članice osiguravaju da nadležna tijela prate aktivnosti investicijskih društava kako bi se provjerila usklađenost s uvjetima poslovanja navedenim u ovoj Direktivi. Države članice osiguravaju postojanje odgovarajućih mjera koje bi omogućile nadležnim tijelima da dobiju podatke potrebne za provjeru usklađenosti investicijskih društava s tim obvezama.”

               5

               Člankom 50. navedene direktive, naslovljenim „Ovlasti nadležnih tijela”, propisano je:
               „1.   Nadležna tijela moraju imati sve nadzorne i istražne ovlasti potrebne za izvršavanje njihovih zadaća. […]
               2.   Ovlasti iz stavka 1. izvršavaju se u skladu s nacionalnim pravom i obuhvaćaju kao minimum prava na:

                        (a)

                        pristup dokumentaciji u bilo kojem obliku i dobivanje preslika te dokumentacije;

                        (b)

                        traženje podataka od bilo koje osobe te, ako je potrebno, pozivanje osobe na saslušanje radi dobivanja podataka;

                  […]”

               6

               Člankom 54. Direktive 2004/39, naslovljenim „Poslovna tajna”, određeno je:
               „1.   Države članice osiguravaju da nadležna tijela, sve osobe koje rade ili su radile u nadležnim tijelima, subjekti [ili u subjektima] kojima su delegirane zadaće prema članku 48. stavku 2., te revizori i stručne osobe koje su dobile nalog od nadležnih tijela podliježu obvezi čuvanja poslovne tajne. Povjerljive podatke […] koje su saznali tijekom obavljanja svojih dužnosti ne smiju otkriti drugim osobama niti tijelima, osim u sažetom ili općenitom obliku tako da se ne mogu pojedinačno identificirati investicijska društva, tržišni operateri, uređena tržišta i druge osobe, ne dovodeći u pitanje slučajeve iz kaznenog prava ili druge odredbe ove Direktive.
               2.   U slučaju stečaja ili prisilne likvidacije investicijskog društva, tržišnog operatera ili uređenog tržišta, povjerljivi podaci koji se ne odnose na treće osobe mogu se otkriti u građanskom ili trgovačkom postupku, ako je to potrebno za provođenje postupka.
               3.   Ne dovodeći u pitanje slučajeve koje pokriva kazneno pravo, nadležna tijela, ostala tijela i fizičke i pravne osobe koje nisu nadležna tijela, a koji prime povjerljive podatke u skladu s ovom Direktivom, mogu ih koristiti samo u okviru obavljanja svojih dužnosti i izvršavanja svojih zadaća u slučaju nadležnih tijela u okviru ove Direktive ili, u slučaju drugih tijela, pravnih ili fizičkih osoba u svrhu za koju su im takvi podaci dostavljeni i/ili u okviru upravnih ili sudskih postupaka koji se posebno odnose na izvršavanje tih zadaća. Međutim, ako su nadležno tijelo ili neko drugo tijelo ili osoba koja otkriva podatke dali svoju suglasnost, tijelo koje prima podatke može ih koristiti u druge svrhe.
               4.   Svi povjerljivi podaci primljeni, razmijenjeni ili prenijeti drugima po ovoj Direktivi podliježu obvezi čuvanja poslovne tajne utvrđene u ovom članku. Međutim, ovaj članak ne sprečava nadležna tijela da međusobno razmjenjuju ili prenose povjerljive podatke u skladu s ovom Direktivom ili s drugim direktivama koje se primjenjuju na investicijska društva, kreditne institucije, mirovinske fondove, UCITS‑e [subjekte za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire], posrednike u osiguranju i reosiguranju, društva za osiguranje, uređena tržišta ili tržišne operatere, ili na neki drugi način uz suglasnost nadležnog tijela ili nekog drugog tijela, fizičke ili pravne osobe koji su dostavili podatke.
               5.   Ovaj članak ne sprečava nadležna tijela da u skladu sa svojim nacionalnim pravom razmjenjuju ili prenose povjerljive podatke koje nisu primili od nadležnog tijela druge države članice.”

               7

               Članak 56. te direktive, naslovljen „Obvezna suradnja”, u stavku 1. propisuje:
               „Nadležna tijela iz različitih država članica međusobno surađuju uvijek kada je to potrebno u svrhu izvršavanja njihovih zadaća po ovoj Direktivi, koristeći se ovlastima utvrđenima u ovoj Direktivi ili nacionalnom pravu.
               Nadležna tijela pružaju pomoć nadležnim tijelima drugih država članica. Posebno razmjenjuju podatke i surađuju u istražnim radnjama i nadzornim aktivnostima.
               […]”

               8

               Članak 58. navedene direktive, naslovljen „Razmjena podataka”, u stavku 1. predviđa:
               „Nadležna tijela država članica koja su imenovana kao kontaktno mjesto za potrebe ove Direktive u skladu s člankom 56. stavkom 1. trebaju bez odgode jedno drugome dostaviti podatke potrebne za izvršavanje zadaća nadležnih tijela određenih u skladu s člankom 48. stavkom 1. i utvrđenih u odredbama donesenima prema ovoj Direktivi.
               Nadležna tijela koja razmjenjuju podatke s drugim nadležnim tijelima na temelju ove Direktive mogu naznačiti kod razmjene podataka da se ti podaci ne smiju otkrivati bez njihove izričite suglasnosti, u kojem se slučaju takve informacije mogu razmijeniti samo u svrhu za koju su ta tijela dala suglasnost.”

            Njemačko pravo

               9

               Članak 1. stavak 1. Informationsfreiheitsgesetza (Zakon o slobodnom pristupu podacima) od 5. rujna 2005. (BGBl. 2005. I, str. 2722.), kako je izmijenjen Zakonom od 7. kolovoza 2013. (BGBl. 2013. I, str. 3154., u daljnjem tekstu: IFG), glasi kako slijedi:
               „Pod uvjetima propisanima ovim zakonom, svatko od saveznih vlasti može zatražiti pristup službenim podacima.”

               10

               Člankom 3. IFG‑a, naslovljenim „Zaštita posebnih javnih interesa”, u točki 4. propisano je:
               „Nije moguće ostvariti pravo na pristup podacima:
               […]
               4.   kad za podatke vrijedi obveza čuvanja poslovne ili službene tajne ili obveza povjerljivosti ili diskrecije propisane zakonskom odredbom ili općim upravnim odredbama o materijalnoj i organizacijskoj zaštiti klasificiranih podataka.”

               11

               Člankom 9. stavkom 1. Kreditwesengesetza (Zakon o kreditnim institucijama) od 9. rujna 1998. (BGBl. 1998. I, str. 2776.), kako je izmijenjen Zakonom od 4. srpnja 2013. (BGBl. 2013. I, str. 1981., u daljnjem tekstu: KWG), naslovljenim „Obveza povjerljivosti”, propisuje se:
               „Pri provedbi ovog zakona u okviru svoje djelatnosti zaposlenici [Saveznog ureda za nadzor financijskih usluga] ne smiju bez odobrenja otkriti ili upotrijebiti činjenične elemente za koje su saznali pri obavljanju svoje djelatnosti i u odnosu na koje postoji interes [osoba na koje se odnosi ovaj zakon] ili trećih osoba za očuvanje povjerljivosti (osobito trgovačkih i poslovnih tajni), uključujući onda kad više nisu u službi ili je njihova djelatnost okončana. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je protiv društva Phoenix 2005. otvoren stečajni postupak. Time je predmetno društvo prestalo poslovati i od tada se nalazi u postupku sudske likvidacije. Poslovni model društva Phoenix temeljio se na prijevarnom piramidalnom sustavu.

               13

               E. Baumeister jedan je od ulagatelja kojemu su djelatnosti društva Phoenix nanijele štetu. Pred Saveznim se uredom za nadzor financijskih usluga pozvao na članak 1. stavak 1. IFG‑a kako bi mogao pristupiti određenim dokumentima koji su se odnosili na društvo Phoenix, poput posebnog revizorskog izvještaja, izvješća vanjskih revizora, internih dokumenata, izvješća i korespondencije, koje je taj ured primao ili sastavljao u okviru svojih nadzornih aktivnosti nad društvom Phoenix. Savezni ured za nadzor financijskih usluga odbio je taj zahtjev za pristup.

               14

               Nakon što mu je odbijen prigovor, E. Baumeister podnio je tužbu protiv odbijajuće odluke Saveznog ureda za nadzor financijskih usluga pred Verwaltungsgerichtom Frankfurt am Main (Upravni sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka). Presudom od 12. ožujka 2008. potonji je tom uredu naložio da odobri pristup zatraženim dokumentima, uz iznimku industrijskih i trgovačkih tajni te dokumenata koji se odnose na tijelo nadležno za financijske usluge u Ujedinjenoj Kraljevini.

               15

               Presudom od 29. studenoga 2013. Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud Hessena, Njemačka), pred kojim se vodi postupak povodom žalbe protiv navedene presude, presudio je, s jedne strane, da je E. Baumeister imao pravo pristupa traženim dokumentima na temelju članka 1. stavka 1. IFG‑a i, s druge strane, da se njegov zahtjev za pristup ne može odbiti na općenit način na temelju zajedničke primjene članka 3. točke 4. IFG‑a i članka 9. stavka 1. KWG‑a. Smatrao je da se pristup predmetnim dokumentima može odbiti samo u pogledu industrijskih i trgovačkih tajni, koje moraju biti pojedinačno utvrđene u svakom konkretnom slučaju, kao i osobnih podataka trećih osoba. Iz prava Unije ne proizlazi nijedno drugo rješenje.

               16

               Savezni ured za nadzor financijskih usluga podnio je protiv te presude zahtjev za reviziju pred Bundesverwaltungsgerichtom (Savezni upravni sud, Njemačka).

               17

               Potonji je sud u bitnome istaknuo da je doseg zaštite dodijeljene člankom 9. stavkom 1. KWG‑a koji je priznao Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud Hessena) previše ograničen u dva pogleda. Kao prvo, tom se odredbom žele općenito zaštititi svi podaci čiju povjerljivost nadzirano društvo ili treća osoba imaju legitiman interes očuvati, uključujući podatke koji imaju imovinsku vrijednost koja bi se mogla unovčiti u okviru stečajnog postupka, bez obzira na to je li riječ isključivo o industrijskim ili trgovačkim tajnama. Kao drugo, navedenom se odredbom također štiti od otkrivanja podataka čiju povjerljivost Savezni ured za nadzor financijskih usluga ima legitiman interes očuvati. U svakom bi slučaju trebalo ispitati sadržaj predmetnih podataka kako bi se utvrdilo postoji li takav legitimni interes. Osim toga, mjera u kojoj su podaci dostojni zaštite načelno bi se s vremenom trebala smanjivati.

               18

               Međutim, s obzirom na članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li doseg obveze čuvanja povjerljivosti iz članka 9. stavka 1. KWG‑a šire tumačiti.

               19

               U tom je pogledu navedeni sud u bitnome, s jedne strane, podsjetio na određena razmatranja suda Unije iznesena u kontekstu Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) i Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) (vidjeti osobito presude od 16. srpnja 2015., ClientEarth/Komisija, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, t. 68., 69. i 77. kao i od 28. siječnja 2015., Evonik Degussa/Komisija,T‑341/12, EU:T:2015:51, t. 84. i 94.). S druge strane, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da bi posebnosti aktivnosti nadzora nad financijskim tržištima mogle opravdati osobito široko tumačenje dosega članka 9. stavka 1. KWG‑a, uključujući vremenski doseg.

               20

               U tim je okolnostima Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Obuhvaća li pojam ‚povjerljivi podaci’ u smislu druge rečenice članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39, bez obzira na bilo koje druge pretpostavke, sve podatke o društvu koje je nadzirano društvo dostavilo nadzornom tijelu i jesu li stoga ti podaci obuhvaćeni poslovnom tajnom na temelju prve rečenice članka 54. stavka 1. te direktive?

                                 (b)

                                 Obuhvaća li obveza povjerljivosti koja se nalaže nadzornim tijelima (‚predostrožna tajna’) i koja je dio poslovne tajne na temelju prve rečenice članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39, bez obzira na bilo koje druge pretpostavke, sve izjave nadzornog tijela sadržane u spisu, uključujući njegovu korespondenciju s drugim službama?

                           U slučaju niječnog odgovora na pitanja (a) i (b):

                                 (c)

                                 Treba li odredbu o poslovnoj tajni iz članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39 tumačiti na način da prilikom klasifikacije podataka povjerljivima

                                          i.

                                          odlučujući čimbenik odnosi se na to jesu li podaci po svojoj naravi obuhvaćeni poslovnom tajnom ili može li otkrivanje podataka konkretno i stvarno ugroziti interes za očuvanje njihove povjerljivosti ili

                                          ii.

                                          treba uzeti u obzir druge okolnosti, zbog kojih se, ako postoje, podaci smatraju poslovnom tajnom ili

                                          iii.

                                          nadzorno tijelo se može, što se tiče podataka o društvu koje je dostavilo [nadzirano društvo] i koji su sadržani u spisu nadzornog tijela i s njima povezanim dokumentima tog tijela, pozvati na oborivu pretpostavku prema kojoj se radi o poslovnoj ili predostrožnoj tajni?

                        2.

                        Treba li pojam ‚povjerljivi podaci’ u smislu druge rečenice članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39 tumačiti na način da je, kako bi se podatak o društvu koji je dostavljen nadzornom tijelu smatrao poslovnom tajnom dostojnom zaštite ili drugom vrstom podatka dostojnog zaštite, isključivo važan datum na koji je on dostavljen nadzornom tijelu?

                  U slučaju niječnog odgovora na drugo pitanje:

                        3.

                        Valja li, u pogledu pitanja treba li podatak o društvu zaštititi kao poslovnu tajnu bez obzira na promjene u poslovnom okruženju i je li on stoga obuhvaćen poslovnom tajnom na temelju druge rečenice članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39, smatrati da općenito postoji vremensko ograničenje, na primjer od pet godina, nakon čega postoji oboriva pretpostavka prema kojoj podatak više nema gospodarsku vrijednost? Vrijedi li isto za predostrožnu tajnu?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 tumačiti na način da su svi podaci koji se odnose na nadzirano društvo i koje je ono dostavilo nadležnom tijelu kao i sva očitovanja tog tijela sadržana u dosjeu u nadzornom postupku koji to tijelo provodi, uključujući njegovu korespondenciju s drugim službama, bezuvjetno povjerljivi podaci na koje se stoga primjenjuje obveza čuvanja poslovne tajne propisana tom odredbom. U slučaju niječnog odgovora, želi u bitnome znati koji su kriteriji relevantni za utvrđivanje toga za koje podatke, među onima kojima raspolažu tijela koja države članice imenuju za ispunjavanje zadaća propisanih tom direktivom (u daljnjem tekstu: nadležna tijela), treba smatrati da odgovaraju toj definiciji.

               22

               U tom pogledu valja utvrditi da ni članak 54. Direktive 2004/39 ni bilo koja druga njezina odredba ne navode izričito koje podatke kojima nadležna tijela raspolažu treba smatrati „povjerljivima” i na koje se, stoga, primjenjuje obveza čuvanja poslovne tajne.

               23

               Nadalje, iako su mjerodavna nacionalna pravila u tom području vrlo različita, tekst Direktive 2004/39 ne upućuje na nacionalno pravo u pogledu utvrđivanja smisla i dosega pojma „povjerljivi podaci” iz članka 54. stavka 1. te direktive.

               24

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iz potrebe ujednačene primjene prava Unije proizlazi da se, ako neka njegova odredba ne upućuje na pravo država članica u vezi s konkretnim pojmom, potonji pojam mora autonomno i ujednačeno tumačiti u čitavoj Europskoj uniji. Do takvog tumačenja treba doći uzimajući u obzir tekst i kontekst odredbe o kojoj je riječ te cilj kojemu teži predmetni propis (vidjeti u tom smislu presude od 19. prosinca 2013., Fish Legal i Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, t. 42. i od 16. srpnja 2015., A, C‑184/14, EU:C:2015:479, t. 31. i 32.).

               25

               Što se tiče teksta članka 54. Direktive 2004/39, okolnost da se u njemu nekoliko puta upućuje na „povjerljive podatke”, a ne općenito na „podatke”, znači da valja razlikovati povjerljive podatke i druge podatke koji nisu povjerljivi i kojima nadležna tijela raspolažu u izvršavanju svojih zadaća.

               26

               Što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 54. Direktive 2004/39 i ciljeva te direktive, iz uvodne izjave 2. navedene direktive proizlazi da je njezin cilj osigurati neophodan stupanj usklađivanja koji će ulagateljima nuditi visok stupanj zaštite, a investicijskim društvima omogućiti pružanje usluga u cijeloj Uniji na temelju nadzora u matičnoj državi članici (presuda od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 26.).

               27

               Usto, iz druge rečenice uvodne izjave 63. Direktive 2004/39 proizlazi da, s obzirom na sve jaču prekograničnu aktivnost, nadležna tijela država članica trebaju međusobno razmjenjivati podatke potrebne za provođenje svojih zadaća kako bi se osigurala učinkovita provedba te direktive (presuda od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 27.).

               28

               Tako, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive 2004/39, države članice osiguravaju da nadležna tijela trajno prate aktivnosti investicijskih društava kako bi se provjerilo ispunjavaju li ona svoje obveze (presuda od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 28.).

               29

               Člankom 50. stavcima 1. i 2. iste direktive propisano je da nadležna tijela moraju imati sve nadzorne i istražne ovlasti potrebne za izvršavanje svojih zadaća, uključujući pravo pristupa dokumentaciji u bilo kojem obliku i pravo traženja podataka od bilo koje osobe (presuda od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 29.).

               30

               Nadalje, člankom 56. stavkom 1. Direktive 2004/39 propisano je da nadležna tijela pružaju pomoć nadležnim tijelima drugih država članica, a osobito da razmjenjuju podatke i surađuju u istražnim radnjama i nadzornim aktivnostima (presuda od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 30.).

               31

               Učinkovito funkcioniranje sustava nadzora djelovanja investicijskih društava, utemeljeno na nadzoru koji se obavlja unutar jedne države članice i na razmjeni podataka između nadležnih tijela nekoliko država članica, kako je to ukratko opisano u prethodnim točkama, zahtijeva stoga da nadzirana društva i nadležna tijela imaju sigurnost da će dani povjerljivi podaci načelno ostati povjerljivi (presuda od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 31.).

               32

               Kao što to među ostalim proizlazi iz zadnje rečenice uvodne izjave 63. Direktive 2004/39, nepostojanje takvog povjerenja ugrozilo bi nesmetani prijenos povjerljivih podataka potrebnih za obavljanje djelatnosti nadzora (presuda od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 32.).

               33

               Slijedom toga, članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39, propisujući kao opće pravilo obvezu čuvanja poslovne tajne, ne štiti samo posebne interese društava na koja se to izravno odnosi, nego i opći interes da tržište financijskih instrumenata Unije uredno funkcionira (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 33.).

               34

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, ni iz teksta članka 54. Direktive 2004/39 ni iz konteksta u kojem se taj članak nalazi kao ni iz ciljeva te direktive ne može se zaključiti da se svi podaci o nadziranom društvu koje je ono dostavilo nadležnom tijelu kao i sva očitovanja tog tijela sadržana u dosjeu u nadzornom postupku koji to tijelo provodi, uključujući njegovu korespondenciju s drugim službama, moraju obvezno smatrati povjerljivima.

               35

               Naime, iz tih istih razmatranja slijedi da opća zabrana otkrivanja povjerljivih podataka propisana u članku 54. stavku 1. navedene direktive obuhvaća podatke koje nadležna tijela imaju, a koji, kao prvo, nisu javni i čije bi otkrivanje, kao drugo, moglo naštetiti interesima fizičke ili pravne osobe koja ih je dostavila ili trećim osobama ili pravilnom funkcioniranju sustava nadzora djelovanja investicijskih društava koji je zakonodavac Unije uveo donošenjem Direktive 2004/39.

               36

               Međutim, važno je podsjetiti da se pretpostavke iz prethodne točke trebaju uzeti u obzir bez obzira na to što propisuju druge odredbe prava Unije kojima se strože štiti povjerljivost određenih podataka.

               37

               Među tim odredbama nalazi se članak 58. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2004/39, koji se odnosi na razmjenu podataka između nadležnih tijela, prema kojem „[n]adležna tijela koja razmjenjuju podatke s drugim nadležnim tijelima na temelju ove Direktive mogu naznačiti kod razmjene podataka da se ti podaci ne smiju otkrivati bez njihove izričite suglasnosti, u kojem se slučaju takvi podaci mogu razmijeniti samo u svrhu za koju su ta tijela dala suglasnost”.

               38

               Također je važno istaknuti da članak 54. Direktive 2004/39 uvodi opće načelo zabrane otkrivanja povjerljivih podataka koje imaju nadležna tijela i iscrpno utvrđuje posebne slučajeve u kojima ta opća zabrana, iznimno, ne sprečava njihovo prenošenje ili uporabu (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 34. i 35.).

               39

               Svrha navedenog članka nije dakle stvaranje prava na javni pristup podacima koje imaju nadležna tijela ili detaljno uređenje izvršavanja takvog prava na pristup eventualno predviđenog u nacionalnom pravu.

               40

               Na taj način cilj članka 54. Direktive 2004/39 ne odgovara cilju Uredbe br. 1049/2001.

               41

               Naime, potonja ima za cilj javnosti dodijeliti najšire moguće pravo na pristup dokumentima institucija Unije (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 33. kao i od 16. srpnja 2015., ClientEarth/Komisija,C‑612/13 P, EU:C:2015:486, t. 57.).

               42

               U svjetlu tog cilja, Sud je presudio da Uredba br. 1049/2001 načelno nameće instituciji Unije koja namjerava uskratiti pristup dokumentu obvezu pružanja objašnjenja o tome na koji bi način pristup tom dokumentu mogao konkretno ugroziti interes zaštićen jednom od iznimaka predviđenih pravom na pristup, ne dovodeći u pitanje mogućnost te institucije da se u tom pogledu osloni na opću pretpostavku povjerljivosti koja se primjenjuje na određenu kategoriju dokumenata ako se slična općenita razmatranja mogu primjenjivati na zahtjeve za otkrivanje dokumenata iste vrste (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 48. do 50. kao i od 16. srpnja 2015., ClientEarth/Komisija,C‑612/13 P, EU:C:2015:486, t. 68., 69. i 77.).

               43

               Suprotno tomu, kada na zahtjev pojedinca za pristup podacima o nadziranom društvu nadležna tijela ocjenjuju, uzimajući u obzir kumulativne uvjete navedene u točki 35. ove presude, jesu li zatraženi podaci povjerljivi u smislu članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39, ta tijela postupaju po takvom zahtjevu samo u taksativno nabrojenim slučajevima iz članka 54.

               44

               Naposljetku je važno naglasiti da je jedini cilj članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39 obvezati nadležna tijela da, načelno, odbiju otkriti povjerljive podatke u smislu te odredbe, pri čemu države članice mogu odlučiti proširiti zaštitu od otkrivanja cjelokupnog sadržaja predmeta nadzora nadležnih tijela ili, suprotno tomu, omogućiti pristup podacima koje imaju nadležna tijela, a koji nisu povjerljivi podaci u smislu navedene odredbe.

               45

               U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, s obzirom na sva prethodna razmatranja, jesu li podaci koje ima Savezni ured za nadzor financijskih usluga, a čije je otkrivanje zatraženo, obuhvaćeni obvezom čuvanja poslovne tajne koju taj ured mora poštovati u skladu s člankom 54. stavkom 1. Direktive 2004/39.

               46

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 treba tumačiti na način da nisu svi podaci koji se odnose na nadzirano društvo i koje je ono dostavilo nadležnom tijelu kao ni sva očitovanja tog tijela sadržana u dosjeu u nadzornom postupku koji to tijelo provodi, uključujući njegovu korespondenciju s drugim službama, bezuvjetno povjerljivi podaci na koje se stoga primjenjuje obveza čuvanja poslovne tajne propisana tom odredbom. U tu kategoriju spadaju podaci koje nadležna tijela imaju, a koji, kao prvo, nisu javni i čije bi otkrivanje, kao drugo, moglo naštetiti interesima fizičke ili pravne osobe koja ih je dostavila ili trećim osobama ili pravilnom funkcioniranju sustava nadzora djelovanja investicijskih društava koji je zakonodavac Unije uveo donošenjem Direktive 2004/39.

            Drugo pitanje

               47

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 tumačiti na način da ocjena povjerljivosti podataka koji se odnose na nadzirano društvo, a koje je ono dostavilo nadležnim tijelima, ovisi o trenutku njihova dostavljanja i kvalifikaciji tih podataka na taj datum.

               48

               Važno je u tom pogledu istaknuti da su nadležna tijela načelno dužna poštovati obvezu čuvanja poslovne tajne na temelju članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39 tijekom cijelog razdoblja tijekom kojeg se podaci koje imaju na temelju te direktive trebaju smatrati povjerljivima jer bi u suprotnom biti ugroženi ciljevi iz te odredbe kako su utvrđeni u točki 33. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 31. i 34.).

               49

               Međutim, kao što su u biti primijetili sud koji je uputio zahtjev i Europska komisija, protek vremena načelno je okolnost koja može utjecati na analizu toga jesu li u određenom trenutku ispunjene pretpostavke o kojima ovisi povjerljivost dotičnih podataka (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 56. i 57. kao i od 14. ožujka 2017., Evonik Degussa/Komisija, C‑162/15 P, EU:C:2017:205, t. 64.).

               50

               Posljedično valja smatrati da opća zabrana otkrivanja povjerljivih podataka propisana u članku 54. stavku 1. Direktive 2004/39 obuhvaća podatke koje nadležna tijela imaju, a koje prilikom ispitivanja zahtjeva za otkrivanje valja kvalificirati „povjerljivima”, neovisno o njihovoj kvalifikaciji u trenutku kada su dostavljeni tim tijelima.

               51

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 treba tumačiti na način da povjerljivost podataka koji se odnose na nadzirano društvo, a koje je ono dostavilo nadležnim tijelima, valja ocijeniti u trenutku kada ta tijela trebaju izvršiti ispitivanje u vezi sa zahtjevom za otkrivanje navedenih podataka, neovisno o njihovoj kvalifikaciji u trenutku njihova dostavljanja navedenim tijelima.

            Treće pitanje

               52

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 tumačiti na način da podaci od prije pet ili više godina koje nadležna tijela imaju načelno više ne potpadaju pod poslovne tajne ili druge kategorije povjerljivih podataka u smislu te odredbe.

               53

               Što se konkretno tiče podataka koji potpadaju pod poslovne tajne, valja podsjetiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da je zaštita takvih tajni opće načelo prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2008., Varec, C‑450/06, EU:C:2008:91, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da kada su podaci koji su u određenom trenutku mogli biti poslovne tajne stari pet ili više godina, oni se načelno zbog proteka vremena smatraju zastarjelima te da su stoga prestali biti tajni, osim ako, iznimno, strana koja se poziva na tajnost dokaže da su, unatoč svojoj starosti, ti podaci i dalje ključni elementi njezina poslovnog položaja ili poslovnih položaja predmetnih trećih osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2017., Evonik Degussa/Komisija, C‑162/15 P, EU:C:2017:205, t. 64.).

               55

               Razmatranja navedena u prethodnoj točki također vrijede u kontekstu primjene članka 54. stavka 1. Direktive 2004/39, u mjeri u kojoj se odnose na prolaznost relevantnosti određenih podataka za poslovni položaj predmetnih poduzetnika.

               56

               Suprotno tomu, ta razmatranja ne vrijede u odnosu na podatke koje imaju nadležna tijela, a čija bi se povjerljivost mogla opravdati razlozima koji nemaju veze s njihovom važnošću za poslovni položaj predmetnih poduzetnika, poput, osobito, podataka o metodologijama i strategijama nadzora nadležnih tijela.

               57

               Dakle, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 treba tumačiti na način da se podaci koje nadležna tijela imaju, a koji su mogli biti poslovne tajne, ali koji su stari pet ili više godina, načelno zbog proteka vremena smatraju zastarjelima te da su stoga prestali biti tajni, osim ako, iznimno, strana koja se poziva na tajnost dokaže da su, unatoč svojoj starosti, ti podaci i dalje ključni elementi njezina poslovnog položaja ili poslovnih položaja predmetnih trećih osoba. Takva razmatranja ne vrijede u odnosu na podatke koje ta tijela imaju, a čija bi se povjerljivost mogla opravdati razlozima koji nemaju veze s njihovom važnošću za poslovni položaj predmetnih poduzetnika.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ treba tumačiti na način da nisu svi podaci koji se odnose na nadzirano društvo i koje je ono dostavilo nadležnom tijelu kao ni sva očitovanja tog tijela sadržana u dosjeu u nadzornom postupku koji to tijelo provodi, uključujući njegovu korespondenciju s drugim službama, bezuvjetno povjerljivi podaci na koje se stoga primjenjuje obveza čuvanja poslovne tajne propisana tom odredbom. U tu kategoriju spadaju podaci koje imaju tijela koja države članice imenuju za ispunjavanje zadaća propisanih tom direktivom, a koji, kao prvo, nisu javni i čije bi otkrivanje, kao drugo, moglo naštetiti interesima fizičke ili pravne osobe koja ih je dostavila ili trećim osobama ili pravilnom funkcioniranju sustava nadzora djelovanja investicijskih društava koji je zakonodavac Unije uveo donošenjem Direktive 2004/39.

                           2.

                           Članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 treba tumačiti na način da povjerljivost podataka koji se odnose na nadzirano društvo, a koje je ono dostavilo tijelima koja države članice imenuju za ispunjavanje zadaća propisanih tom direktivom, valja ocijeniti u trenutku kada ta tijela trebaju izvršiti ispitivanje u vezi sa zahtjevom za otkrivanje navedenih podataka, neovisno o njihovoj kvalifikaciji u trenutku njihova dostavljanja navedenim tijelima.

                           3.

                           Članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 treba tumačiti na način da se podaci koje imaju tijela koja države članice imenuju za ispunjavanje zadaća propisanih tom direktivom, a koji su mogli biti poslovne tajne, ali koji su stari pet ili više godina, načelno zbog proteka vremena smatraju zastarjelima te da su stoga prestali biti tajni, osim ako, iznimno, strana koja se poziva na tajnost dokaže da su, unatoč svojoj starosti, ti podaci i dalje ključni elementi njezina poslovnog položaja ili poslovnih položaja predmetnih trećih osoba. Takva razmatranja ne vrijede u odnosu na podatke koje ta tijela imaju, a čija bi se povjerljivost mogla opravdati razlozima koji nemaju veze s njihovom važnošću za poslovni položaj predmetnih poduzetnika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. srpnja 2018.#Republika Cipar protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije COWBOYS HALLOUMI – Raniji verbalni certifikacijski žig Ujedinjene Kraljevine HALLOUMI – – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-847/16.


Presuda Općeg suda (četvrto prošireno vijeće) od 13. srpnja 2018.#Eleni Pavlikka Bourdouvali i dr. protiv Vijeća Europske unije i dr.#Izvanugovorna odgovornost – Ekonomska i monetarna politika – Program potpore stabilnosti za Cipar – Odluka Upravnog vijeća ESB-a o likvidnosnoj pomoći u izvanrednim situacijama nakon zahtjeva koji je podnijela Središnja ciparska banka – Izjave Euroskupine od 25. ožujka, 12. travnja, 13. svibnja i 13. rujna 2013. u vezi s Ciprom – Odluka 2013/236/EU – Memorandum o razumijevanju od 26. travnja 2013. o specifičnim uvjetima ekonomske politike sklopljen između Republike Cipra i Europskog stabilizacijskog mehanizma – Nadležnost Općeg suda – Dopuštenost – Formalni zahtjevi – Iscrpljivanje nacionalnih pravnih sredstava – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Pravo vlasništva – Legitimna očekivanja – Jednako postupanje.#Predmet T-786/14.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 19. srpnja 2018.#Erik Simpson protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Prelazak u viši razred – Razvrstavanje u razred – Odluka da se zainteresiranu osobu ne uvrsti u razred AD 9 nakon njezina uspjeha na otvorenom natječaju za razred AD 9 – Odbijanje tužbe u prvom stupnju nakon upućivanja od strane Općeg suda – Sastav suda koji je donio rješenje u prvom stupnju – Postupak imenovanja suca Službeničkog suda – Zakonom ustanovljen sud – Načelo zakonom ustanovljenog suda.#Predmet T-646/16 P.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 11. rujna 2018.#IR protiv JQ.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Profesionalne djelatnosti crkava ili drugih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju – Uvjeti za obavljanje zanimanja – Rad u dobroj vjeri i odanost sustavu vrijednosti crkve ili organizacije – Pojam – Različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja – Otkaz radniku katoličke vjeroispovijesti na rukovodećem položaju zbog sklapanja drugog građanskog braka nakon razvoda.#Predmet C-68/17.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      11. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Profesionalne djelatnosti crkava ili drugih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju – Uvjeti za obavljanje zanimanja – Rad u dobroj vjeri i odanost sustavu vrijednosti crkve ili organizacije – Pojam – Različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja – Otkaz radniku katoličke vjeroispovijesti na rukovodećem položaju zbog sklapanja drugog građanskog braka nakon razvoda”
      U predmetu C‑68/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), odlukom od 28. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 9. veljače 2017., u postupku

         IR

      protiv

         JQ,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Rosas i J. Malenovský, predsjednici vijeća, E. Juhász, M. Safjan, D. Šváby, A. Prechal, F. Biltgen (izvjestitelj), K. Jürimäe, M. Vilaras i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. veljače 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo IR, B. Göpfert, Rechtsanwalt, M. Ruffert i G. Thüsing,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i D. Klebs, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, A. Siwek i M. Szwarc, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe JQ i njezina poslodavca, društva IR, o zakonitosti otkaza osobi JQ zbog navodne povrede obveze rada u dobroj vjeri i odanosti sustavu vrijednosti društva IR.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 4., 23., 24. i 29. Direktive 2000/78 navodi se:

                        „(4)

                        Pravo svih osoba na jednakost pred zakonom i zaštita od diskriminacije predstavljaju opće pravo priznato Općom deklaracijom o ljudskim pravima, Konvencijom Ujedinjenih naroda o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, sporazumima Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim pravima te o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, kao i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koju su potpisale sve države članice. Konvencija br. 111 Međunarodne organizacije rada (ILO) zabranjuje diskriminaciju u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.

                  […]

                        (23)

                        Različito postupanje može se opravdati u vrlo malom broju slučajeva, ako određena značajka povezana s vjerom ili uvjerenjem, invaliditetom, dobi ili spolnim opredjeljenjem predstavlja stvarni ili odlučujući uvjet za obavljanje tog posla te ako je cilj opravdan, a zahtjev razmjeran.Takve bi slučajeve trebalo navesti u obavijesti[ma] koje države članice dostavljaju Komisiji.

                        (24)

                        Europska unija je u svojoj Deklaraciji br. 11 o statusu crkava i nekonfesionalnih organizacija, koja je prilog Završnom aktu Ugovora iz Amsterdama, izričito potvrdila da poštuje i ne dovodi u pitanje status koji crkve i vjerska udruženja ili zajednice imaju u državama članicama sukladno nacionalnom pravu te da jednako poštuje status filozofskih i nekonfesionalnih organizacija. Imajući to u vidu, države članice mogu zadržati ili donijeti posebne odredbe o stvarnim, legitimnim i opravdanim profesionalnim uvjetima koji mogu biti pretpostavka za obavljanje pojedine profesionalne djelatnosti.

                  […]

                        (29)

                        Žrtve diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja trebale bi imati na raspolaganju odgovarajuća sredstva pravne zaštite. Kako bi se osigurala djelotvornija zaštita, udruženja ili pravne osobe također trebaju imati pravo da, na način [na] koji to utvrđuju države članice, sudjeluju u postupcima u ime ili kao podrška žrtvi, čime se ne dovode u pitanje nacionalna pravila o postupanju u vezi s predstavljanjem i obranom pred sudovima.”

               4

               Člankom 1. te direktive propisano je:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               Člankom 2. stavcima 1. i 2. navedene direktive predviđeno je:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                  […]”

               6

               Članak 4. iste direktive glasi:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavcima 1. i 2., države članice mogu propisati da različito postupanje, koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1., ne predstavlja diskriminaciju kada zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.
               2.   Države članice mogu zadržati na snazi svoje nacionalno zakonodavstvo na datum donošenja ove Direktive ili predvidjeti buduće zakonodavne odredbe za preuzimanje nacionalne prakse kakva postoji na datum donošenja ove Direktive, u skladu s kojom, kod profesionalnih djelatnosti u crkvama i drugim javnim ili privatnim organizacijama, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju, različito postupanje zbog vjere ili uvjerenja određene osobe ne predstavlja diskriminaciju u slučaju kada, zbog prirode tih djelatnosti ili okolnosti u kojima se obavljaju, vjera ili uvjerenje određene osobe predstavljaju stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje tog zanimanja, uzimajući u obzir sustav vrijednosti te organizacije. Takvo se različito postupanje provodi uzimajući u obzir ustavne odredbe i načela država članica, kao i opća načela prava Zajednice te ne bi trebala služiti kao opravdanje za diskriminaciju na temelju nekog drugog razloga.
               Pod uvjetom da se u ostalim pitanjima poštuju odredbe ove Direktive, ona ne dovodi u pitanje pravo crkava i drugih javnih ili privatnih organizacija, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju i koje djeluju u skladu s nacionalnim ustavima i zakonima, da od osoba koje zapošljavaju zahtijevaju postupanje u dobroj vjeri i odanost sustavu vrijednosti te organizacije.”

               7

               Člankom 9. stavkom 1. Direktive 2000/78 predviđeno je:
               „Države članice osiguravaju da su svim osobama koje smatraju da im je učinjena nepravda, zbog toga što nije bilo primijenjeno načelo jednakog postupanja, čak i kad je odnos u kojem je navodno došlo do diskriminacije prestao, dostupni sudski i/ili upravni postupci te, ako se smatraju primjerenima, postupci mirenja, radi provođenja obveza iz ove Direktive.”

               8

               Člankom 10. stavkom 1. te direktive propisano je:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima, kojima osiguravaju da je teret dokaza da nije bilo povrede načela jednakog postupanja na strani tuženika, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena nepravda, jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja, iznesu pred sudom ili drugim nadležnim tijelom, činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije.”

            Njemačko pravo

         GG

               9

               Člankom 4. stavcima 1. i 2. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBl. 1949. I, str. 1., u daljnjem tekstu: GG) određeno je:
               „1.   Sloboda vjere i savjesti te sloboda izražavanja vjerskih i filozofskih uvjerenja nepovredivi su.
               2.   Jamči se sloboda prakticiranja vjere.”

               10

               U skladu s člankom 140. GG‑a, odredbe članaka 136. do 139. i 141. Weimarer Reichsverfasssunga (Weimarski ustav) od 11. kolovoza 1919. (u daljnjem tekstu: WRV) sastavni su dio GG‑a.

               11

               Člankom 137. WRV‑a predviđeno je:
               „1.   Ne postoji državna crkva.
               2.   Jamči se sloboda osnivanja vjerskih zajednica. Vjerske zajednice mogu se udruživati bez ikakva ograničenja na državnom području.
               3.   Svaka vjerska zajednica neovisno uređuje i obavlja svoje djelatnosti u skladu sa zakonom koji se primjenjuje na sve. Obavljanje svojih zadaća povjerava bez uplitanja države ili lokalnih tijela.
               […]
               7.   Udruge čija je svrha promicanje određenih filozofskih uvjerenja u zajednici imaju isti status kao vjerske zajednice.”

               12

               U skladu sa sudskom praksom Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud, Njemačka), nositelji prava na samoodređenje crkve, zajamčenog člankom 140. GG‑a u vezi s člankom 137. stavkom 3. WRV‑a, nisu samo crkve kao vjerske zajednice nego i sve ustanove koje su s njima posebno povezane ako i u mjeri u kojoj, u skladu s poimanjem crkve o vlastitoj zajednici i sa svojim ciljem ili misijom, obavljaju crkvene zadaće i misije.

         Zakon o zaštiti od otkaza

               13

               Kündigungsschutzgesetz (Zakon o zaštiti od otkaza) od 25. kolovoza 1969. (BGBl. 1969. I, str. 1317., u daljnjem tekstu: KSchG), u verziji primjenjivoj na glavni postupak, u članku 1. predviđa:
               „Društveno neopravdan otkaz
               1.   Otkaz radniku čiji je ugovor kod istog poslodavca trajao dulje od šest mjeseci bez prekida ne proizvodi pravne učinke ako je društveno neopravdan.
               2.   Otkaz je društveno neopravdan ako nije uzrokovan razlozima povezanima s osobom ni s postupanjem zaposlenog radnika odnosno s nužnim operativnim potrebama poslodavca, a koji onemogućavaju održavanje radnog mjesta radnika zaposlenog kod tog poslodavca. […]”

         AGG

               14

               Direktiva 2000/78 u njemačko je pravo prenesena Allgemeines Gleichbehandlungsgesetzom (Opći zakon o jednakom postupanju) od 14. kolovoza 2006. (BGBl. 2006. I, str. 1897., u daljnjem tekstu: AGG).

               15

               Člankom 1. AGG‑a, kojim se određuje svrha zakona, propisano je:
               „Svrha je ovog zakona spriječiti ili ukloniti svaku diskriminaciju na temelju rase ili etničkog podrijetla, spola, vjere ili uvjerenja, invalidnosti, dobi ili spolne orijentacije.”

               16

               Člankom 7. stavkom 1. AGG‑a određeno je:
               „Radnici se ne smiju diskriminirati na temelju razloga iz članka 1.; ta se zabrana također primjenjuje kada osoba koja diskriminira prilikom diskriminiranja samo pretpostavlja da postoji jedan od razloga iz članka 1.”

               17

               U skladu s člankom 9. AGG‑a:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 8. [ovog zakona], različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja dopušteno je i u okviru zapošljavanja pri vjerskim zajednicama, s njima povezanim ustanovama, neovisno o njihovu pravnom obliku, ili pri udruženjima čija je svrha zajedno služiti promicanju vjere ili uvjerenja, kad određena vjera ili uvjerenje, sukladno vlastitom poimanju vjerske zajednice ili udruženja, a s obzirom na pravo [vjerske organizacije ili udruženja] na samoodređenje ili zbog prirode njihovih djelatnosti, predstavlja opravdan uvjet za obavljanje zanimanja.
               2.   Zabrana različitog postupanja na temelju vjere ili uvjerenja ne dovodi u pitanje pravo vjerskih organizacija iz stavka 1., s njima povezanih ustanova, neovisno o njihovu pravnom obliku, ili udruženja čija je svrha zajedno služiti promicanju vjere ili uvjerenja da od svojih zaposlenika zahtijevaju rad u dobroj vjeri i odanost u smislu njihova vlastitog poimanja.”

            Kanonsko pravo

               18

               U skladu s kanonom 1085. Codex Iuris Canonici (Zakonik kanonskoga prava):

                        „1.

                        [Nevaljanu ženidbu sklapa] onaj tko je vezan vezom prijašnje, makar i neizvršene, ženidbe.

                        2.

                        Iako je prijašnja ženidba nevaljana ili razriješena iz bilo kojeg razloga, nije stoga dopušteno sklopiti drugu dok se zakonito i sigurno ne utvrdi ništavnost ili razrješenje prve.”

               19

               Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Temeljni pravilnik koji se primjenjuje na crkveno služenje u okviru radnih odnosa unutar Crkve) od 22. rujna 1993. (Amtsblatt des Erzbistums Köln, str. 222., u daljnjem tekstu: GrO iz 1993.) u članku 1. određuje:
               „Osnovna načela crkvenog služenja
               Sve osobe koje djeluju u instituciji Katoličke crkve zajedno pridonose svojim radom, neovisno o položaju s obzirom na radno pravo, tomu da institucija može sudjelovati u ostvarenju poslanja Crkve (zajedništvo službe). […]”

               20

               Člankom 4. GrO‑a iz 1993., naslovljenim „Obveze odanosti”, predviđa se:
               „1.   Svi zaposlenici katoličke vjere dužni su priznati i poštovati načela katoličkog nauka koja se odnose na vjeru i običaje. Osobni život zaposlenika mora biti odraz načela katoličkog nauka u pogledu vjere i običaja; to osobito vrijedi za zaposlenike u pastoralnoj, katehetskoj i odgojnoj službi kao i za one koji djeluju na temelju kanonske misije. To vrijedi i za zaposlenike na rukovodećim položajima.
               2.   Zaposlenici kršćanske vjere koji nisu katolici dužni su poštovati istine i vrijednosti evanđelja te pridonijeti njihovu razvoju u instituciji.
               […]
               4.   Svi zaposlenici dužni su suzdržati se od iskazivanja neprijateljskog stava prema Crkvi. Svojim osobnim načinom života i ponašanjem tijekom službe ne smiju ugroziti vjerodostojnost Crkve i institucije za koju rade.”

               21

               Člankom 5. GrO‑a iz 1993., naslovljenim „Povrede obveza odanosti”, određuje se:
               „1.   Ako zaposlenik više ne ispunjava uvjete zaposlenja, poslodavac mora savjetovanjem pokušati uvjeriti zaposlenika da trajno prestane s tom povredom. […] Otkaz je zadnja mjera koja dolazi u obzir.
               2.   Konkretno, Crkva u svrhu otkaza zbog razloga svojstvenih Crkvi teškima smatra sljedeće povrede obveza odanosti:
               […]

                        –

                        sklapanje nevaljane ženidbe s obzirom na shvaćanje vjere i crkvenog pravnog poretka;

                  […]
               3.   Kad je riječ o [zaposlenicima] na rukovodećim položajima […], ponašanjem koje se u skladu sa stavkom 2. općenito uzima u obzir kao razlog za otkaz isključuje se mogućnost da se ti zaposlenici zadrže na svojem radnom mjestu. U iznimnim slučajevima može se odustati od otkaza ako bi zbog ozbiljnih razloga povezanih s konkretnim slučajem otkaz bio pretjerana mjera.”

               22

               Grundordnung für katholische Krankenhäuser in Nordrhein‑Westfalen (Temeljni pravilnik za katoličke bolnice u Sjevernoj Rajni‑Vestfaliji, Njemačka) od 5. studenoga 1996. (Amtsblatt des Erzbistums Köln, str. 321.) određuje sljedeće:
               „ A. Povezanost s Crkvom
               […]

                        (6)

                        [GrO iz 1993.], koji je donesen na temelju izjave njemačkih biskupa o crkvenom služenju, uključujući njegove izmjene i dopune, obvezuje odgovorni subjekt. Članovi uprave bolnice i voditelji odjela smatraju se zaposlenicima na rukovodećim položajima u smislu navedenog pravilnika.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               23

               IR je društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u skladu s njemačkim pravom. Njegov je društveni cilj ispuniti zadaće Caritasa (međunarodna mreža dobrotvornih katoličkih organizacija), osobito upravljanjem bolnicama, čime se odražavaju postojanje i narav Rimske katoličke crkve. Glavni IR‑ov cilj nije ostvarenje dobiti te je pod nadzorom kölnskog (Njemačka) katoličkog nadbiskupa.

               24

               JQ je katoličke vjeroispovijesti. Po zvanju je liječnik te od 2000. radi za društvo IR kao voditelj odjela za internu medicinu jedne bolnice, na temelju ugovora o radu sklopljenog u skladu s GrO‑om iz 1993.

               25

               JQ je sklopio brak u skladu s katoličkim obredom. Njegova prva supruga rastala se od njega 2005., a njihov brak razveden je u ožujku 2008. U kolovozu 2008. JQ je s novom partnericom sklopio građanski brak, pri čemu njegov prvi brak nije bio poništen.

               26

               Društvo IR, saznavši za taj novi brak, dopisom od 30. ožujka 2009. otkazalo je ugovor o radu osobi JQ, s učinkom od 30. rujna 2009.

               27

               JQ je protiv tog otkaza podnio tužbu Arbeitsgerichtu (Radni sud, Njemačka) ističući da njegovo ponovno sklapanje braka nije valjan razlog za taj otkaz. Prema mišljenju osobe JQ, njegovim je otkazom povrijeđeno načelo jednakog postupanja jer, u skladu s GrO‑om iz 1993., ponovno sklapanje braka voditelja odjela protestantske vjeroispovijesti ili bez vjeroispovijesti ne bi imalo nikakve posljedice na njegov radni odnos s društvom IR.

               28

               Društvo IR tvrdilo je da je otkaz osobi JQ bio društveno opravdan. Budući da je potonji bio na rukovodećem položaju u smislu članka 5. stavka 3. GrO‑a iz 1993., time što je sklopio nevaljanu ženidbu prema kanonskom pravu, JQ je ozbiljno povrijedio obveze koje proizlaze iz njegova ugovora o radu sklopljenog s društvom IR.

               29

               Arbeitsgericht (Radni sud) prihvatio je tužbeni zahtjev osobe JQ. Nakon što je Landesarbeitsgericht (Zemaljski radni sud, Njemačka) odbio žalbu koju je društvo IR podnijelo protiv te odluke, ono je podnijelo reviziju Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud, Njemačka), koji je tu reviziju odbio presudom od 8. rujna 2011., presudivši, u biti, da otkaz osobi JQ nije bio opravdan jer društvo IR u slučaju ponovnog sklapanja braka ne bi otkazalo ugovor o radu zaposlenicima na istom radnom mjestu poput onoga osobe JQ, a koji nisu katoličke vjeroispovijesti.

               30

               Društvo IR potom se obratilo Bundesverfassungsgerichtu (Savezni ustavni sud, Njemačka). Taj je sud rješenjem od 22. listopada 2014. ukinuo presudu Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) i vratio mu predmet na ponovno suđenje.

               31

               Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) smatra da ishod glavnog postupka ovisi o odgovoru na pitanje je li otkaz društva IR ugovora o radu osobe JQ zakonit s obzirom na članak 9. stavak 2. AGG‑a. Međutim, taj sud ističe da tu odredbu valja tumačiti u skladu s pravom Unije i da ishod ovog spora stoga ovisi o tumačenju članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78, koja je u nacionalno pravo prenesena člankom 9. stavkom 2. AGG‑a.

               32

               Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev pita, kao prvo, primjenjuje li se na društvo IR, kao društvo kapitala privatnog prava u vlasništvu Katoličke crkve, članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2000/78, slijedom čega ima pravo od svojih zaposlenika zahtijevati rad u dobroj vjeri i odanost sustavu vrijednosti te crkve. Prema mišljenju tog suda, ne može se isključiti da se pravu Unije protivi to da se društvo osnovano u skladu s privatnim pravom koje djeluje u zdravstvenom sektoru poštujući tržišne prakse može pozvati na prava koja su svojstvena crkvi.

               33

               U vezi s time, taj sud pita mogu li crkve ili druge javne ili privatne organizacije čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju same konačno odrediti što je to postupanje u dobroj vjeri i odanost „sustavu vrijednosti organizacije” u smislu članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78 te mogu li u tom pogledu također samostalno predvidjeti – na što su ovlaštene na temelju njemačkog ustavnog prava – stupnjevanje obveza odanosti za iste rukovodeće položaje samo ovisno o vjeroispovijesti zaposlenika.

               34

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe da će na njemu, nakon što Sud protumači članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2000/78, biti da, uzimajući u obzir sva pravila nacionalnog prava i primjenjujući tim pravom priznate metode tumačenja, odluči je li i u kojoj mjeri moguće članak 9. stavak 2. AGG‑a tumačiti u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78 kao i, u slučaju da se ta nacionalna odredba ne može usklađeno tumačiti, može li se u cijelosti ili djelomično izuzeti iz primjene.

               35

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pita, s jedne strane, dodjeljuje li se pojedincu zabranom diskriminacije na osnovi vjere ili uvjerenja, predviđenom člankom 21. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), subjektivno pravo na koje se on može pozivati pred nacionalnim sudovima i koje u sporovima između pojedinaca obvezuje te sudove da izuzmu iz primjene nacionalne odredbe koje nisu u skladu s tom zabranom. Iako taj sud priznaje da je Povelja stupila na snagu tek 1. prosinca 2009., dok je do otkaza o kojem je riječ u glavnom postupku došlo u ožujku 2009., pojašnjava da se ne može isključiti da je zabrana na temelju vjere ili uvjerenja već postojala kao opće načelo prava Unije čak i prije stupanja na snagu Povelje. Inače, u skladu s načelom nadređenosti prava Unije, ono je nadređeno nacionalnom pravu, uključujući ustavno pravo.

               36

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita na temelju kojih kriterija valja odrediti je li zahtjev rada u dobroj vjeri i odanosti u skladu s člankom 4. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive 2000/78.

               37

               U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. stavak 2. drugi podstavak [Direktive 2000/78] tumačiti na način da crkva za organizaciju poput tuženika u ovom predmetu može obvezujuće odlučiti da, kad je riječ o zahtjevu rada u dobroj vjeri koji se primjenjuje na zaposlenike na rukovodećim položajima, treba razlikovati zaposlenike dotične vjeroispovijesti od onih druge vjeroispovijesti ili bez vjeroispovijesti?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:

                                 (a)

                                 Treba li izuzeti iz primjene odredbu nacionalnog prava, poput članka 9. stavka 2. [AGG‑a] u ovom predmetu, u skladu s kojom je takvo različito postupanje na temelju vjerske pripadnosti zaposlenika opravdano, u skladu s vlastitim poimanjem crkve o kojoj je riječ?

                                 (b)

                                 Koji se uvjeti primjenjuju u skladu s člankom 4. stavkom 2. drugim podstavkom [Direktive 2000/78] u pogledu zahtjeva za odanost i rad u dobroj vjeri s obzirom na sustav vrijednosti organizacije, a koji obvezuje zaposlenike određene crkve ili druge organizacije navedene u toj odredbi?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje i drugi dio drugog pitanja

               38

               Svojim prvim pitanjem i drugim dijelom drugog pitanja, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2000/78 tumačiti na način da Crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju, koja upravlja bolničkom ustanovom osnovanom u obliku društva kapitala privatnog prava, može konačno odlučiti na svoje zaposlenike na rukovodećim položajima primijeniti zahtjeve rada u dobroj vjeri i odanosti tom sustavu vrijednosti, a koji se razlikuju ovisno o vjeroispovijesti ili nepostojanju vjeroispovijesti tih zaposlenika, i, ako to nije slučaj, na temelju kojih kriterija u svakom pojedinačnom slučaju valja provjeriti jesu li ti zahtjevi u skladu s tom odredbom.

               39

               Imajući u vidu objašnjenja koja je pružio sud koji je uputio zahtjev glede svojeg prvog pitanja, kad je riječ o području primjene ratione personae članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78, važno je, kao prvo, utvrditi može li okolnost da je u glavnom postupku tijelo koje je od svojih zaposlenika zahtijevalo rad u dobroj vjeri i odanost društvo kapitala privatnog prava onemogućiti to društvo da se poziva na tu odredbu.

               40

               U tom pogledu valja utvrditi da, s obzirom na općenitost izraza iz članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78, kako bi se utvrdilo područje primjene ratione personae, odnosno „crkve i druge javne ili privatne organizacije”, razmatranja o prirodi i pravnom obliku tijela o kojem je riječ ne mogu utjecati na primjenjivost te odredbe u situaciji u poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. Konkretnije, pojam privatne organizacije obuhvaća subjekte koji su, poput društva IR, osnovani u skladu s privatnim pravom.

               41

               Imajući u vidu navedeno, valja podsjetiti, s jedne strane, na to da se odredbe članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78 primjenjuju samo na crkve i druge javne ili privatne organizacije „čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju”.

               42

               S druge strane, članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2000/78 upućuje na „osob[e] koje [te crkve i druge javne ili privatne organizacije] zapošljavaju”, što znači da područje primjene te odredbe obuhvaća, kao i ono članka 4. stavka 2. prvog podstavka te direktive, njihove profesionalne djelatnosti.

               43

               Kao drugo, kad je riječ o pitanju nadzora primjene članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78 koji provode nacionalni sudovi, valja podsjetiti na to da je Sud u okviru predmeta koji se odnosio na tumačenje članka 4. stavka 2. prvog podstavka te direktive presudio da tu odredbu valja tumačiti na način da, kad crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju u prilog odluci ili aktu poput odbijanja prijave za radno mjesto u svojem sustavu ističe da zbog prirode djelatnosti o kojima je riječ ili okolnosti njihova obavljanja vjera predstavlja stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, s obzirom na sustav vrijednosti te crkve ili te organizacije, nad takvom se tvrdnjom, prema potrebi, mora moći provesti djelotvoran sudski nadzor kojim se može osigurati da su u konkretnom slučaju zadovoljeni kriteriji iz te odredbe (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 59.).

               44

               Osim toga, okolnost da članak 4. stavak 2. prvi podstavak Direktive 2000/78 upućuje na nacionalno zakonodavstvo na snazi u trenutku donošenja te direktive kao i na nacionalnu praksu koja postoji na taj dan ne može se tumačiti na način da državama članicama dopušta da poštovanje kriterija navedenih u toj odredbi izuzmu od djelotvornog sudskog nadzora (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 54.).

               45

               Razmatranja Suda u prilog tom zahtjevu djelotvornog sudskog nadzora – utemeljena na cilju Direktive 2000/78, na kontekstu njezina članka 4. stavka 2., na jamstvima koja se zahtijevaju od država članica njezinim člancima 9. i 10. radi osiguravanja poštovanja obveza iz te direktive i zaštite osoba koje smatraju da su bile žrtve diskriminacije kao i na pravu na djelotvornu sudsku zaštitu iz članka 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 47. do 49.) – jednako vrijede i u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, u kojima privatna organizacija u prilog odluci o otkazu ugovora o radu jednog od svojih zaposlenika tvrdi da potonji nije radio u dobroj vjeri i odano sustavu vrijednosti te organizacije u smislu članka 4. stavka 2. drugog podstavka te direktive.

               46

               Naime, taj drugi podstavak, u odnosu na prvi podstavak članka 4. stavka 2. te direktive, sadržava pojašnjenje u skladu s kojim je jedan od uvjeta za obavljanje zanimanja koje crkva ili druga javna ili privatna organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju može zahtijevati od osoba koje zapošljavaju njihov rad u dobroj vjeri i odanost sustavu vrijednosti te crkve ili organizacije. Kao što to osobito proizlazi iz dijela rečenice „[p]od uvjetom da se u ostalim pitanjima poštuju odredbe ove Direktive”, takav zahtjev treba uvijek poštovati ostale odredbe Direktive 2000/78, a osobito kriterije iz njezina članka 4. stavka 2. prvog podstavka, nad kojima se prema potrebi mora moći provesti djelotvoran sudski nadzor, kao što je to navedeno u točki 43. ove presude.

               47

               Suprotno onomu što ističu, osobito, društvo IR i njemačka vlada, zakonitost zahtjeva dobre vjere i odanosti koji postavlja crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju ne može se stoga razmatrati samo na temelju nacionalnog prava, nego treba voditi računa o odredbama članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 kao i o kriterijima iz tog članka, čije se poštovanje ne može izuzeti od djelotvornog sudskog nadzora.

               48

               Članak 17. UFEU‑a ne može pobiti takav zaključak. Naime, s jedne strane, tekst te odredbe u biti odgovara tekstu Deklaracije br. 11 o statusu crkava i nekonfesionalnih organizacija, koja je prilog Završnom aktu Ugovora iz Amsterdama. Iz činjenice da se ta deklaracija izričito navodi u uvodnoj izjavi 24. Direktive 2000/78 vidljivo je da je zakonodavac Unije prilikom donošenja te direktive, a osobito njezina članka 4. stavka 2., nužno vodio računa o toj deklaraciji, s obzirom na to da ta odredba izričito upućuje na nacionalno zakonodavstvo i praksu na snazi na dan donošenja te direktive. S druge strane, točno je da se člankom 17. UFEU‑a izražava neutralnost Unije prema tome kako države članice uređuju svoje odnose s crkvama i vjerskim udruženjima ili zajednicama, međutim tim se člankom poštovanje kriterija iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 ne izuzima od djelotvornog sudskog nadzora (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 56. do 58.).

               49

               Kao treće, kad je riječ o uvjetima primjene članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78, valja istaknuti da, s obzirom na navedeno u točki 46. ove presude, pri različitom postupanju glede zahtjeva rada u dobroj vjeri i odanosti sustavu vrijednosti poslodavca, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, za koji se ne osporava da se temelji isključivo na vjeroispovijesti zaposlenika, treba osobito poštovati kriterije iz članka 4. stavka 2. prvog podstavka te direktive.

               50

               U vezi s time Sud je presudio da iz te odredbe izričito proizlazi da vjera ili uvjerenje, ovisno o „prirodi” djelatnosti o kojima je riječ ili o „okolnosti” njihova obavljanja, mogu, ovisno o slučaju, predstavljati uvjet za obavljanje zanimanja koji je stvaran, legitiman i opravdan s obzirom na sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ u smislu te odredbe. Slijedom toga, zakonitost različitog postupanja na temelju vjere ili uvjerenja, s obzirom na potonju odredbu, ovisi o objektivno provjerljivom postojanju izravne povezanosti između uvjeta za obavljanje zanimanja koji je postavio poslodavac i djelatnosti o kojoj je riječ. Takva povezanost može proizlaziti bilo iz prirode te djelatnosti, primjerice kad ona podrazumijeva sudjelovanje u određivanju sustava vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ ili suradnju u vezi s njezinom misijom proklamacije, bilo iz uvjeta obavljanja te djelatnosti, poput potrebe osiguravanja pouzdanog vanjskog predstavljanja crkve ili organizacije (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 62. i 63.).

               51

               Kad je pak riječ o trima kriterijima iz članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78, Sud je prije svega pojasnio da upotreba pridjeva „stvar[an]” znači da pripadnost vjeri ili imanje uvjerenja na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ mora biti nužno s obzirom na važnost profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ za promicanje tog sustava vrijednosti ili ostvarivanje prava te crkve ili organizacije na samoodređenje, kako je priznato člankom 17. UFEU‑a i člankom 10. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 50. i 65.).

               52

               Sud je zatim naveo da činjenica da je zakonodavac Unije upotrijebio pojam „legitim[nost]” pokazuje da je nastojao osigurati da se uvjetom koji se odnosi na pripadnost vjeri ili imanje uvjerenja na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ ne nastoji ostvariti cilj nepovezan s tim sustavom vrijednosti ili ostvarivanjem prava te crkve ili te organizacije na samoodređenje (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 66.).

               53

               Naposljetku, pojam „opravdan” ne podrazumijeva samo da nadzor poštovanja kriterija iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 može izvršiti nacionalni sud, nego i da je crkva odnosno organizacija koja je postavila uvjet za obavljanje zanimanja dužna dokazati, s obzirom na činjenične okolnosti konkretnog slučaja, da je opasnost od povrede njezina sustava vrijednosti ili prava na samoodređenje na koju se poziva vjerojatna i ozbiljna, zbog čega je postavljanje takvog uvjeta nužno (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 67.).

               54

               U tom pogledu uvjet iz članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78 mora biti u skladu s načelom proporcionalnosti, što podrazumijeva da nacionalni sudovi moraju provjeriti je li uvjet o kojem je riječ prikladan i ne prekoračuje li ono što je nužno za ostvarenje cilja koji se nastoji postići (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 68.).

               55

               Iz razmatranja iznesenih u točkama 49. do 54. ove presude proizlazi da crkva ili druga javna ili privatna organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju može, kad je riječ o zahtjevu rada u dobroj vjeri i odanosti tom sustavu vrijednosti, različito postupati prema svojim zaposlenicima na rukovodećim položajima, ovisno o njihovoj pripadnosti vjeri ili imanju uvjerenja te crkve ili te druge organizacije, samo ako s obzirom na prirodu profesionalnih djelatnosti o kojima je riječ ili kontekstu njihova obavljanja vjera ili uvjerenje predstavljaju uvjet za obavljanje zanimanja koji je stvaran, legitiman i opravdan s obzirom na taj sustav vrijednosti.

               56

               U tom pogledu valja istaknuti da, iako je u konačnici na nacionalnom sudu, koji je jedini nadležan za ocjenjivanje činjenica, da utvrdi odgovara li predviđanje zahtjeva rada u dobroj vjeri i odanosti samo u odnosu na zaposlenike na rukovodećim položajima koji su iste vjere ili uvjerenja poput onih na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ stvarnom, legitimnom i opravdanom uvjetu za obavljanje zanimanja u smislu članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78, Sud je ipak nadležan da na temelju spisa glavnog postupka te pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena pruži smjernice koje tom sudu mogu omogućiti donošenje odluke u konkretnom postupku koji se pred njim vodi.

               57

               U ovom slučaju zahtjev o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi se na poštovanje određenog elementa sustava vrijednosti Katoličke crkve, odnosno svetosti i neraskidivosti vjerskog braka.

               58

               Međutim, prihvaćanje takvog shvaćanja braka nije potrebno za promicanje sustava vrijednosti društva IR, s obzirom na profesionalne djelatnosti koje obavlja JQ, odnosno pružanje savjeta i medicinske skrbi u bolničkom okruženju te vođenje odjela za internu medicinu kojemu je bio na čelu. Stoga nije riječ o stvarnom uvjetu za obavljanje profesionalne djelatnosti u smislu članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78, a što je ipak na nacionalnom sudu da provjeri.

               59

               Tvrdnja u skladu s kojom prihvaćanje te sastavnice sustava vrijednosti organizacije o kojoj je riječ u ovom slučaju ne može činiti stvaran uvjet za obavljanje zanimanja potkrijepljena je okolnošću koju je društvo IR potvrdilo na raspravi pred Sudom, a na koju podsjeća i nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, da su rukovodeća radna mjesta koja podrazumijevaju kliničku odgovornost, usporediva s onim koje je obavljala osoba JQ, bila povjerena zaposlenicima društva IR koji nisu katoličke vjeroispovijesti te se stoga na njih nije primjenjivao isti uvjet rada u dobroj vjeri i odanosti sustavu vrijednosti društva IR.

               60

               Zatim valja istaknuti da, s obzirom na spis podnesen Sudu, zahtjev o kojem je riječ u glavnom postupku nije opravdan u smislu članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li društvo IR dokazalo da, s obzirom na okolnosti glavnog postupka, postoji vjerojatna i ozbiljna opasnost od povrede njegova sustava vrijednosti ili prava na samoodređenje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 67.).

               61

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje i drugi dio drugog pitanja valja odgovoriti na način da članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2000/78 treba tumačiti na sljedeći način:

                        –

                        s jedne strane, crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju, koja upravlja bolničkom ustanovom osnovanom u obliku društva kapitala privatnog prava, ne može odlučiti na svoje zaposlenike na rukovodećim položajima primijeniti zahtjeve rada u dobroj vjeri i odanosti tom sustavu vrijednosti, a koji se razlikuju ovisno o vjeroispovijesti ili nepostojanju vjeroispovijesti tih zaposlenika, a da se pritom prema potrebi ne može provesti djelotvoran sudski nadzor te odluke kako bi se provjerilo jesu li ispunjeni kriteriji iz članka 4. stavka 2. te direktive i

                        –

                        s druge strane, da je različito postupanje, kad je riječ o zahtjevima rada u dobroj vjeri i odanosti tom sustavu vrijednosti, prema zaposlenicima na rukovodećim položajima ovisno o njihovoj vjeroispovijesti ili nepostojanju vjeroispovijesti u skladu s tom direktivom samo ako vjera ili uvjerenje, s obzirom na prirodu profesionalnih djelatnosti o kojima je riječ ili okolnosti njihova obavljanja, predstavlja uvjet za obavljanje zanimanja koji je stvaran, legitiman i opravdan s obzirom na sustav vrijednosti predmetne crkve ili organizacije te koji je u skladu s načelom proporcionalnosti, a što je na nacionalnom sudu da provjeri.

            Prvi dio drugog pitanja

               62

               Prvim dijelom svojeg drugog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li nacionalni sud dužan na temelju prava Unije u okviru postupka između pojedinaca izuzeti iz primjene nacionalnu odredbu koja se ne može tumačiti na način koji je u skladu s člankom 4. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive 2000/78.

               63

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da je zadaća nacionalnih sudova, vodeći računa o svim pravilima nacionalnog prava i o primjeni načina tumačenja priznatih tim pravom, odlučiti može li se i u kojoj mjeri nacionalna odredba poput članka 9. stavka 2. AGG‑a tumačiti u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78 a da rezultat ne bude tumačenje te nacionalne odredbe contra legem (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 71. i navedenu sudsku praksu).

               64

               Osim toga, Sud je presudio da zahtjev usklađenog tumačenja uključuje obvezu nacionalnih sudova da, prema potrebi, izmijene ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije spojivo s ciljevima direktive (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 72. i navedena sudska praksa).

               65

               Slijedom toga, nacionalni sud ne može valjano smatrati da nije u mogućnosti protumačiti nacionalnu odredbu u skladu s pravom Unije samo zbog činjenice da se ta odredba ustaljeno tumačila na način koji nije spojiv s tim pravom (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 73. i navedena sudska praksa).

               66

               U ovom je slučaju stoga zadaća suda koji je uputio zahtjev provjeriti može li se nacionalna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku protumačiti na način koji bi bio u skladu s Direktivom 2000/78.

               67

               Ako se takvo usklađeno tumačenje nacionalne odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku pokaže nemogućim, valja, s jedne strane, podsjetiti na to da samom Direktivom 2000/78 nije uspostavljeno načelo jednakog postupanja u području zapošljavanja i rada, koje proizlazi iz različitih međunarodnih instrumenata i ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, nego je njezin predmet isključivo u tim istim područjima uspostaviti opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju različitih osnova, među kojima su vjera i uvjerenje, kao što to proizlazi iz naslova i članka 1. te direktive (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 75. i navedena sudska praksa).

               68

               S druge strane, nacionalni sud koji se nađe u situaciji iznesenoj u prethodnoj točki dužan je u okviru svojih nadležnost osigurati sudsku zaštitu na koju pojedinci imaju pravo na temelju prava Unije te jamčiti puni učinak tog prava, izuzimajući prema potrebi iz primjene svaku odredbu nacionalnog propisa suprotnu načelu nediskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja (vidjeti, kad je riječ o načelu nediskriminacije na temelju dobi, presudu od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 35.).

               69

               Naime, prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, kojim je Povelji priznata ista pravna snaga kao i Ugovorima, to je načelo proizlazilo iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama. Zabrana svake diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja stoga je obvezujuće naravi, kao opće načelo prava Unije, sada priznato člankom 21. Povelje, te je ona sama za sebe dovoljna kako bi pojedincima dodijelila pravo na koje se kao takvo mogu pozvati u postupku u kojem sudjeluju, a koji se vodi u području obuhvaćenom pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 76.).

               70

               Stoga je u glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev dužan izuzeti iz primjene nacionalnu odredbu o kojoj je riječ ako smatra da ne može osigurati njezino tumačenje u skladu s pravom Unije.

               71

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvi dio drugog pitanja valja odgovoriti da je nacionalni sud pred kojim se vodi postupak između dviju privatnih stranaka dužan, kad primjenjivo nacionalno pravo ne može protumačiti na način koji je u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78, u okviru svojih nadležnosti osigurati pravnu zaštitu koja za osobe proizlazi iz općih načela prava Unije, poput načela nediskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, koje je sada priznato člankom 21. Povelje, te zajamčiti puni učinak prava koja iz njega proizlaze, prema potrebi izuzimajući iz primjene svaku protivnu nacionalnu odredbu.

         Troškovi

               72

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da:

                                 –

                                    s jedne strane, crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju, koja upravlja bolničkom ustanovom osnovanom u obliku društva kapitala privatnog prava, ne može odlučiti na svoje zaposlenike na rukovodećim položajima primijeniti zahtjeve rada u dobroj vjeri i odanosti tom sustavu vrijednosti, a koji se razlikuju ovisno o vjeroispovijesti ili nepostojanju vjeroispovijesti tih zaposlenika, a da se pritom prema potrebi ne može provesti djelotvoran sudski nadzor te odluke kako bi se provjerilo jesu li ispunjeni kriteriji iz članka 4. stavka 2. te direktive i

                                 –

                                    s druge strane, da je različito postupanje, kad je riječ o zahtjevima rada u dobroj vjeri i odanosti tom sustavu vrijednosti, prema zaposlenicima na rukovodećim položajima ovisno o njihovoj vjeroispovijesti ili nepostojanju vjeroispovijesti u skladu s tom direktivom samo ako vjera ili uvjerenje, s obzirom na prirodu profesionalnih djelatnosti o kojima je riječ ili okolnosti njihova obavljanja, predstavlja uvjet za obavljanje zanimanja koji je stvaran, legitiman i opravdan s obzirom na sustav vrijednosti predmetne crkve ili organizacije te koji je u skladu s načelom proporcionalnosti, a što je na nacionalnom sudu da provjeri.

                           2.

                           Nacionalni sud pred kojim se vodi postupak između dviju privatnih stranaka dužan je, kad primjenjivo nacionalno pravo ne može protumačiti na način koji je u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78, u okviru svojih nadležnosti osigurati pravnu zaštitu koja za osobe proizlazi iz općih načela prava Unije, poput načela nediskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, koje je sada priznato člankom 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, te zajamčiti puni učinak prava koja iz njega proizlaze, prema potrebi izuzimajući iz primjene svaku protivnu nacionalnu odredbu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački