title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. studenoga 2014.#Annett Altmann i dr. protiv Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Frankfurt am Main.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Direktiva 2004/39/EZ – Članak 54. – Obveza čuvanja poslovne tajne koja se odnosi na nacionalna tijela nadležna za financijski nadzor – Podaci o investicijskom društvu prijevarnog postupanja i koje je u postupku prisilne likvidacije.#Predmet C‑140/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      12. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Direktiva 2004/39/EZ — Članak 54. — Obveza čuvanja poslovne tajne koja se odnosi na nacionalna tijela nadležna za financijski nadzor — Podaci o investicijskom društvu prijevarnog postupanja i koje je u postupku prisilne likvidacije“
      U predmetu C‑140/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio le Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Njemačka), odlukom od 19. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 20. ožujka 2013., u postupku

         Annett Altmann,

         Torsten Altmann,

         Hans Abel,

         Waltraud Apitzsch,

         Uwe Apitzsch,

         Simone Arnold,

         Barbara Assheuer,

         Ingeborg Aubele,

         Karl‑Heinz Aubele

      protiv

         Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht,

      uz sudjelovanje:

         Franka Schmitta,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. i T. Altmanna, H. Abela, W. i U. Apitzscha, S. Arnold i B. Assheuer kao i za I. i K‑H. Aubelea, M. Kilian i S. Giller, Rechtsanwälte,

               —

               za Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht, R. Wiegelmann, u svojstvu agenta,

               —

               za F. Schmitta, u svojstvu likvidacijskog upravitelja Phoenix Kapitaldienst GmbH, A. J. Baumert, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               —

               za grčku vladu, M. Germani, K. Nasopoulou i F. Dedousi, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, A. Cunha i M. Manuel Simões, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K.-P. Wojcik, A. Nijenhuis i J. Rius, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 54. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL L 145, str.1.) (SL L 145, str. 1.) (Službeni list, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između A. i T. Altmanna, H. Abela, W. i U. Apitzscha, S. Arnold i B. Assheuer, kao i I. i K‑H. Aubelea protiv Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsichta (savezni ured za nadzor financijskih usluga, u daljnjem tekstu: BaFin) povodom odluke potonjeg, donesene 9. listopada 2012., o odbijanju pristupa određenim dokumentima i podacima koji se odnose na Phoenix Kapitaldienst GmbH Gesellschaft für die Durchführung und Vermittlung von Vermögensanlagen (u daljnjem tesktu: Phoenix).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2. i 63. Direktive 2004/39 glase:

                        „(2)

                        [...] Zato je potrebno osigurati neophodan stupanj usklađivanja koji će ulagateljima nuditi visoki stupanj zaštite, a investicijskim društvima omogućiti pružanje usluga u cijeloj Zajednici kao jedinstvenom tržištu na temelju nadzora matične države članice. [...]

                  [...]

                        (63)

                        [...] S obzirom na sve jaču prekograničnu aktivnost, nadležna tijela država članica trebaju međusobno razmjenjivati podatke potrebne za provođenje njihovih zadaća kako bi se osigurala učinkovita provedba ove Direktive, uključujući i situacije kada postoje kršenja ili se u njih sumnja, a mogu biti od važnosti za nadležna tijela u dvije ili više država članica. Prilikom razmjene podataka potrebno je strogo čuvanje poslovnih tajni kako bi se osigurao nesmetani prijenos ovih podataka i zaštita pojedinačnih prava.“

               4

               Članak 17. Direktive 2004/39, naslovljen „Opće obveze u vezi s kontinuiranim nadzorom“, u svom stavku 1. propisuje:
               „Države članice osiguravaju da nadležna tijela prate aktivnosti investicijskih društava kako bi se provjerila usklađenost s uvjetima poslovanja utvrđenima u ovoj Direktivi. Države članice osiguravaju postojanje odgovarajućih mjera koje bi omogućile nadležnim tijelima da dobiju podatke potrebne za provjeru usklađenosti investicijskih društava s tim obvezama.“

               5

               Člankom 50. spomenute direktive, naslovljenim „Ovlasti nadležnih tijela“, predviđeno je:
               „1.   Nadležna tijela moraju imati sve nadzorne i istražne ovlasti potrebne za izvršavanje njihovih zadaća. [...]
               2.   Ovlasti iz stavka 1. izvršavaju se u skladu s nacionalnim pravom i obuhvaćaju kao minimum prava na:

                        (a)

                        pristup dokumentaciji u bilo kojem obliku i dobivanje preslika te dokumentacije;

                        (b)

                        traženje podataka od bilo koje osobe te, ako je potrebno, pozivanje osobe na saslušanje radi dobivanja podataka;

                  [...]“

               6

               Člankom 54. Direktive, naslovljenim „Poslovna tajna“, određeno je:
               „1.   Države članice osiguravaju da nadležna tijela, sve osobe koje rade ili su radile u nadležnim tijelima [...] podliježu obvezi čuvanja poslovne tajne. Povjerljive podatke koje su saznali tijekom obavljanja svojih dužnosti ne smiju otkriti drugim osobama niti tijelima, osim u sažetom ili općenitom obliku tako da se ne mogu pojedinačno identificirati investicijska društva, tržišni operateri, uređena tržišta i druge osobe, ne dovodeći u pitanje slučajeve iz kaznenog prava ili druge odredbe ove Direktive.
               2.   U slučaju [stečaja ili prisilne likvidacije] investicijskog društva, tržišnog operatera ili uređenog tržišta, povjerljivi podaci koji se ne odnose na treće osobe mogu se otkriti u građanskom ili trgovačkom postupku, ako je to potrebno za provođenje postupka.
               3.   Ne dovodeći u pitanje slučajeve koje pokriva kazneno pravo, nadležna tijela [...] koja prime povjerljive podatke u skladu s ovom Direktivom, mogu ih koristiti samo u okviru obavljanja svojih dužnosti i izvršavanja svojih zadaća [...] Međutim, ako su nadležno tijelo ili neko drugo tijelo ili osoba koja daje podatke dali svoju suglasnost, tijelo koje prima podatke može ih koristiti u druge svrhe.
               4.   Svi povjerljivi podaci primljeni, razmijenjeni ili prenijeti drugima po ovoj Direktivi podliježu obvezi čuvanja poslovne tajne utvrđene u ovom članku. Međutim, ovaj članak ne sprečava nadležna tijela da međusobno razmjenjuju ili prenose povjerljive podatke [...], uz suglasnost nadležnog tijela ili nekog drugog tijela, fizičke ili pravne osobe koji su dostavili podatke.
               5.   Ovaj članak ne sprečava nadležna tijela da u skladu sa svojim nacionalnim pravom razmjenjuju ili prenose povjerljive podatke koje nisu primili od nadležnog tijela druge države članice.“

               7

               Članak 56. Direktive 2004/39, naslovljen „Obvezna suradnja“, u svom stavku 1. predviđa:
               „Nadležna tijela iz različitih država članica međusobno surađuju uvijek kada je to potrebno u svrhu izvršavanja njihovih zadaća po ovoj Direktivi, koristeći se ovlastima utvrđenima u ovoj Direktivi ili nacionalnom pravu.
               Nadležna tijela pružaju pomoć nadležnim tijelima drugih država članica. Posebno razmjenjuju podatke i surađuju u istražnim radnjama i nadzornim aktivnostima.
               [...]“

         Njemačko pravo

               8

               Člankom 1. stavkom 1. Zakona o pristupu podacima (Informationsfreiheitsgesetz), od 5. rujna 2005. (BGBl. 2005 I, str. 2722., u daljnjem tekstu: IFG), određeno je:
               „Pod uvjetima predviđenim ovim zakonom, svatko od saveznih vlasti može zatražiti pristup službenim podacima.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Člankom 3. stavkom 4. IFG‑a, naslovljenim „Zaštita posebnih javnih interesa“, predviđeno je:
               „Nije moguće ostvariti pravo na pristup podacima:
               [...]

                        4.

                        kad za podatke vrijedi obveza čuvanja poslovne ili službene tajne ili obveza povjerljivosti ili diskrecije predviđena zakonskom odredbom ili općim upravnim odredbama o materijalnoj i organizacijskoj zaštiti klasificiranih podataka.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Člankom 9. stavkom 1. Zakona o bankarstvu (Kreditwesengesetz), od 9. rujna 1998. (BGBl. 1998 I, str. 2776.), kako je izmijenjen Zakonom od 4. srpnja 2013. (BGBl. 2013 I, str. 1981., u daljnjem tekstu: KWG), naslovljenom „Obveza povjerljivosti“, predviđeno je:
               „Pri provedbi ovog zakona u okviru svoje djelatnosti zaposlenici [BaFina] ne smiju bez odobrenja otkriti ili upotrijebiti činjenične elemente za koje su saznali pri obavljanju svoje djelatnosti i u odnosu na koje postoji interes [osoba na koje se odnosi ovaj zakon] ili trećih osoba za očuvanje povjerljivosti (poput, među ostalim, poslovne tajne), uključujući kad više nisu u službi ili je njihova djelatnost okončana. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 8. stavak 1. Zakona o trgovanju vrijednosnim papirima (Wertpapierhandelsgesetz), od 9. rujna 1998. (BGBl. 1998 I, str. 2708.), kako je izmijenjen Zakonom od 15. srpnja 2013. (BGBl. 2013 I, str. 2390., u daljnjem tekstu: WpHG), naslovljen „Obveza povjerljivosti“ sročen je jednako kao članak 9. stavak 1. KWG‑a. [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da je nad društvom Phoenix odlukom Amtsgerichta Frankfurt am Main (Općinski sud u Frankfurtu na Majni) od 1. srpnja 2005. otvoren postupak zbog insolventnosti. Time je predmetno društvo prestalo poslovati i od tada se nalazi u postupku prisilne likvidacije. Poslovni model društva Phoenix bio je uglavnom usmjeren na prijevaru ulagatelja. Oštećeno je oko 30.000 ulagatelja, a šteta iznosi 600 milijuna eura.

               13

               Presudom Landgerichta Frankfurt am Main (Županijski sud u Frankfurtu na Majni), donesenom 11. srpnja 2006. u kaznenom postupku, dva bivša djelatnika vodećeg kadra Phoenixa proglašena su krivima za zlouporabu povjerenja i prijevaru vezanu uz ulaganja te osuđena na kazne zatvora od sedam godina i četiri mjeseca, odnosno dvije godine i tri mjeseca.

               14

               Dana 21. svibnja 2012. tužitelji iz glavnog postupka pozvali su se pred BaFinom na članak 1. stavak 1. IFG‑a kako bi ostvarili uvid u dokumente koji su se odnosili na Phoenix, poput revizorskih izvještaja, ugovora, službenih bilješki, internih izjava, relevantne korespondencije kao i izvještaja o djelatnosti i poslovanju odštetnih fondova investicijskih društava.

               15

               Odlukom od 31. srpnja 2012. BaFin je pretežno udovoljio zahtjevu za davanje podataka. Međutim, odbio je tužiteljima iz glavnog postupka uvid u posebni izvještaj koji je 31. ožujka 2002. sastavio Ernst & Young, kao i uvid u revizorske izvještaje Phoenixa, interne izjave, izvještaje, korespondenciju, dokumente, sporazume, ugovore, službene bilješke i dopise koji su se odnosili na Phoenix, kao i sve interne izjave i korespondenciju sastavljene ili vođene nakon spomenutog revizorskog izvještaja.

               16

               BaFin je te zahtjeve odbio, među ostalim, s obrazloženjem da obveze povjerljivosti iz članka 9. KWG‑a i članka 8. WpHG‑a, u vezi s člankom 3. stavkom 4. IFG‑a zabranjuju pristup podacima o kojima je riječ. Dana 21. kolovoza 2012. tužitelji iz glavnog postupka podnijeli su žalbu protiv te odluke o odbijanju. Odlukom od 9. listopada 2012. BaFin je tu žalbu odbio.

               17

               Dana 12. studenoga 2012. tužitelji iz glavnog postupka podnijeli su sudu koji je uputio zahtjev tužbu protiv te odluke. Odlukom od 11. prosinca 2012. sud koji je uputio zahtjev naložio je BaFinu, na temelju sudske prakse Bundesverwaltungsgerichta (Savezni upravni sud), da odobri pristup jednom dijelu traženih podataka.

               18

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev, u jednom drugom predmetu koji se također odnosio na pristup podacima ureda BaFin koji se odnose na društvo Phoenix, odlučio 12. ožujka 2008. da se na pravo pristupa podacima u smislu članka 1. stavka 1. IFG‑a moguće pozvati kad svrha zaštite iz članka 9. KWG‑a i članka 8. WpHG‑a više ne zahtijeva povjerljivost. U toj je presudi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da nema opravdanog interesa da poslovne tajne Phoenixa ostanu povjerljive s obzirom na to da su se traženi podaci odnosili na kaznena djela ili druge ozbiljne povrede prava.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da i dalje drži da, u slučaju poput ovog o kojem je riječ, ne treba štititi interese Phoenixa te da se stoga iznimno može odstupiti od obveza povjerljivosti predviđenih člancima 9. KWG‑a i 8. WpHG‑a.

               20

               U tim je uvjetima Verwaltungsgericht Frankfurt am Main odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li spojivo s pravom Unije da se obveze povjerljivosti, koje imaju nacionalna tijela koja obavljaju nadzor nad društvima koja pružaju financijske usluge, koje se temelje na više akata prava Unije (Direktiva 2004/109/EZ [Europskog parlamenta i vijeća od 15. prosinca 2004. o usklađivanju zahtjeva za transparentnošću u vezi s informacijama o izdavateljima čiji su vrijednosni papiri uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu i o izmjeni Direktive 2001/34/EZ (SL L 390, str. 38.) (Službeni list, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 73.)], Direktiva 2006/48/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (preinačeno) (SL L 177, str. 1.) (Službeni list, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.)] i Direktiva 2009/65/EZ [Europskog parlamenta i vijeća od 13. srpnja 2009. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na subjekte za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) (SL L 302, str. 32.) (Službeni list, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 213.)] i koje su u nacionalno pravo prenesene člankom 9. [KWG‑a] i člankom 8. [WpHG‑a], krše primjenom i tumačenjem nacionalne postupovne odredbe, poput članka 99. Zakona o upravnom sporu (Verwaltungsgerichtsordnung)?

                        2.

                        Može li se nadzorno tijelo poput [BaFina], u odnosu na osobu koja je od njega zatražila pristup podacima o određenom pružatelju financijskih usluga u skladu s [IFG‑om], pozivati na obveze povjerljivosti koje ga, među ostalim, obvezuju na temelju prava Unije (poput obveza iz članka 9. [KWG‑a] i članka 8. [WpHG‑a]) kad se glavni poslovni model tog društva pružatelja financijskih usluga koje je zbog insolventnosti prestalo poslovati i trenutno je u postupku prisilne likvidacije sastojao u prijevari velikih razmjera ciljano usmjerenoj na ulagatelje i kad je više odgovornih osoba tog društva pravomoćnom odlukom proglašeno krivima i osuđeno na kazne zatvora u trajanju od nekoliko godina?“

         Postupak pred Sudom

               21

               Odlukom od 19. svibnja 2014., koju je tajništvo Suda zaprimilo istoga dana, sud koji je uputio zahtjev obavijestio je da povlači prvo pitanje. Slijedom toga, a u skladu s člankom 100. stavkom 1. Poslovnika Suda, na to pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Drugo prethodno pitanje

               22

               Uvodno, valja pojasniti da, iako se sud koji je uputio zahtjev poziva na direktive 2004/109, 2006/48 i 2009/65, vodeći računa o dodatnim podacima koje je taj sud naveo u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji mu je bio upućen na temelju članka 101. Poslovnika i vodeći računa o dosegu sporazuma koji je imalo društvo Phoenix, članak 54. Direktive 2004/39 jedini je relevantan u glavnom postupku.

               23

               Slijedom navedenog, postavljeno pitanje valja proučiti samo u odnosu na taj članak.

               24

               Drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 54. stavke 1. i 2. Direktive 2004/39 tumačiti na način da se nacionalno nadzorno tijelo može u okviru upravnog postupka pozvati na obvezu čuvanja poslovne tajne u odnosu na osobu koja je od njega zatražila pristup podacima koji se odnose na investicijsko društvo koje se nalazi u postupku prisilne likvidacije kad se glavni poslovni model tog društva sastojao u prijevari velikih razmjera ciljano usmjerenoj na ulagatelje i kad je više odgovornih osoba predmetnog društva pravomoćnom odlukom proglašeno krivima i osuđeno na kazne zatvora.

               25

               Prilikom odgovora na postavljeno pitanje valja imati u vidu ciljeve Direktive 2004/39 kao i kontekst njezinog članka 54.

               26

               Iz uvodne izjave 2. Direktive 2004/39 proizlazi da je njezin cilj osigurati neophodan stupanj usklađivanja koji će ulagateljima nuditi visok stupanj zaštite, a investicijskim društvima omogućiti pružanje usluga u cijeloj Zajednici kao jedinstvenom tržištu na temelju nadzora matične države članice.

               27

               Usto, iz uvodne izjave 63. spomenute direktive proizlazi da, s obzirom na sve jaču prekograničnu aktivnost, nadležna tijela država članica trebaju međusobno razmjenjivati podatke potrebne za provođenje svojiih zadaća kako bi se osigurala učinkovita provedba ove Direktive.

               28

               Tako, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive 2004/39, države članice osiguravaju da nadležna tijela trajno prate aktivnosti investicijskih društava kako bi se provjerilo ispunjavaju li ona svoje obveze.

               29

               Člankom 50. stavcima 1. i 2. iste direktive predviđeno je da nadležna tijela moraju imati sve nadzorne i istražne ovlasti potrebne za izvršavanje svojih zadaća, uključujući pravo pristupa dokumentaciji u bilo kojem obliku i pravo traženja podataka od bilo koje osobe.

               30

               Člankom 56. stavkom 1. Direktive 2004/39 predviđeno je da nadležna tijela pružaju pomoć nadležnim tijelima drugih država članica, a osobito da razmjenjuju podatke i surađuju u istražnim radnjama i nadzornim aktivnostima.

               31

               Učinkovito funkcioniranje sustava nadzora djelovanja investicijskih društava, utemeljeno na nadzoru koji se obavlja unutar jedne države članice i na razmjeni podataka između nadležnih tijela više država članica, kako je to ukratko opisano u prethodnim točkama, zahtijeva da kako nadzirana društva tako i nadležna tijela imaju sigurnost da će dani povjerljivi podaci ostati povjerljivi (vidjeti, analogijom, presudu Hillenius, 110/84, EU:C:1985:495, t. 27.).

               32

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svog mišljenja i kako to također proizlazi iz zadnje rečenice uvodne izjave 63. Direktive 2004/39, nepostojanje takvog povjerenja ugrozilo bi nesmetani prijenos povjerljivih podataka potrebnih za obavljanje djelatnosti nadzora.

               33

               Slijedom toga, članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39, propisujući kao opće pravilo obvezu čuvanja poslovne tajne, ne štiti samo društva na koja se to izravno odnosi, već i uredno funkcioniranje tržišta financijskih instrumenata Unije.

               34

               Posebni slučajevi u kojima opća zabrana otkrivanja povjerljivih podataka obuhvaćenih poslovnom tajnom ne sprečava njihovo prenošenje ili korištenje navedeni su detaljno u članku 54. Direktive 2004/39.

               35

               Iz toga proizlazi da nije dopušteno predvidjeti iznimke od opće zabrane otkrivanja povjerljivih podataka izvan situacija izričito predviđenih spomenutim člankom.

               36

               U ovom slučaju, vodeći računa o prijevarnom postupanju Phoenixa, kaznenim sankcijama izrečenima njegovim odgovornim osobama kao i činjenici da je u odnosu na njega otvoren postupak prisilne likvidacije, važno je istaknuti, s jedne strane, da članak 54. stavak 1. Direktive 2004/39 određuje da se obveza čuvanja poslovne tajne primjenjuje „ne dovodeći u pitanje slučajeve koje pokriva kazneno pravo“.

               37

               S druge strane, valja upozoriti da članak 54. stavak 2. spomenute Direktive predviđa da, u slučaju stečaja ili prisilne likvidacije investicijskog društva, tržišnog operatera ili uređenog tržišta, „povjerljivi podaci koji se ne odnose na treće osobe mogu se otkriti u građanskom ili trgovačkom postupku, ako je to potrebno za provođenje postupka“.

               38

               Slijedom navedenog, kad je riječ o podacima koji se odnose na investicijska društva u stečaju ili prisilnoj likvidaciji, poput društva o kojem je riječ u glavnom postupku, obveza čuvanja poslovne tajne može se isključiti, ne dovodeći u pitanje slučajeve koji spadaju u kazneno pravo, samo kad su ispunjena tri uvjeta iz prethodne točke, odnosno kad se povjerljivi podaci ne odnose na treće osobe, kad do otkrivanja tih podataka dolazi u građanskom ili trgovačkom postupku te kad su oni potrebni za odvijanje tih postupaka.

               39

               Međutim, iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja ne proizlazi da spor o glavnoj stvari, u kojem je riječ o upravnom postupku povodom zahtjeva, na temelju IFG‑a, za pristup podacima i dokumentima koje drži nacionalno nadzorno tijelo, spada u kazneno pravo, s obzirom na to da je taj zahtjev podnesen nakon što su odgovorne osobe Phoenixa proglašene kazneno odgovornima, a ne proizlazi niti da se radi o građanskom ili trgovačkom postupku pokrenutom od strane tužiteljâ iz glavnog postupka.

               40

               Ako je to slučaj, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, nijedna od odredaba članka 54. Direktive 2004/39 ne omogućuje da se isključi obveza čuvanja poslovne tajne.

               41

               Okolnosti koje ističe sud koji je uputio zahtjev, to jest, s jedne strane, da se glavni model poslovanja društva o kojem je riječ sastojao u prijevari velikih razmjera ciljano usmjerenoj na ulagatelje i, s druge strane, da je više odgovornih osoba tog društva osuđeno na kazne zatvora, nimalo ne mijenjaju odgovor koji valja dati na postavljeno pitanje.

               42

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 54. stavke 1. i 2. Direktive 2004/39 treba tumačiti na način da se nacionalno nadzorno tijelo može, u okviru upravnog postupka, pozvati na obvezu čuvanja poslovne tajne u odnosu na osobu koja je, izvan slučaja koji spada u kazneno pravo, građanski ili trgovački postupak, od njega zatražila pristup podacima koji se odnose na investicijsko društvo koje se nalazi u postupku prisilne likvidacije, čak i ako se glavni poslovni model tog društva sastojao u prijevari velikih razmjera ciljano usmjerenoj na ulagatelje i kad je više odgovornih osoba predmetnog društva proglašeno krivima i osuđeno na kazne zatvora.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 54. stavke 1. i 2. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ valja tumačiti na način da se nacionalno nadzorno tijelo može, u okviru upravnog postupka, pozvati na obvezu čuvanja poslovne tajne u odnosu na osobu koja je, izvan slučaja koji spada u kazneno pravo, građanski ili trgovački postupak, od njega zatražila pristup podacima koji se odnose na investicijsko društvo koje se nalazi u postupku prisilne likvidacije, čak i ako se glavni poslovni model tog društva sastojao u prijevari velikih razmjera ciljano usmjerenoj na ulagatelje i kad je više odgovornih osoba predmetnog društva proglašeno krivima i osuđeno na kazne zatvora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. ožujka 2014.#Z. protiv A Government department i The Board of management of a community school.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Equality Tribunal.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2006/54/EZ – Jednako postupanje prema radnicima i radnicama – Majka naručiteljica koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu – Neodobravanje plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom ili posvojiteljskom dopustu – Konvencija Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje u pitanjima zapošljavanja i rada – Zabrana svake diskriminacije na temelju invaliditeta – Majka naručiteljica koja ne može nositi dijete – Postojanje invaliditeta – Valjanost direktiva 2006/54 i 2000/78.#Predmet C‑363/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑363/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Equality Tribunal (Irska), odlukom od 26. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 30. srpnja 2012., u postupku
            Z.
            protiv
            A Government department,
            The Board of management of a community school,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, E. Juhász, A. Borg Barthet, M. Safjan (izvjestitelj) i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, G. Arestis, J. Malenovský, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: C. Strömholm, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. svibnja 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Z., N. Butler, SC , P. Dillon Malone, BL  i A. Beirne, BL ,
            – za Government department i Board of management of a community school, E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Durcana, SC  i C. Smith, BL ,
            – za Irsku, E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Durcana, SC  i C. Smith, BL ,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i S. Ribeiro, u svojstvu agenata,
            – za Europski parlament, K. Zejdová i A. Pospíšilová Padowska, u svojstvu agenata,
            – za Vijeće Europske unije, H. Grahn, R. Liudvinaviciute‑Cordeiro i S. Thomas, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, J. Enegren i C. Gheorghiu, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. rujna 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.) i Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.), kao i na valjanost tih dviju direktiva.
            2. Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Z., majke naručiteljice koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, protiv Government departmenta (irsko ministarstvo) i Board of management of a community school (upravno vijeće općinske škole, u daljnjem tekstu: Board of management), povodom neodobravanja plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom ili posvojiteljskom dopustu nakon rođenja tog djeteta.
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. Konvencija Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom koja je odobrena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2010/48/EZ od 26. studenoga 2009. (SL 2010, L 23, str. 35., u daljnjem tekstu: Konvencija UN‑a), u točki (e) preambule iznosi:
            „prihvaćajući da se pojam invaliditeta razvija te da invaliditet nastaje kao rezultat međudjelovanja osoba s oštećenjima i prepreka koje proizlaze iz stajališta njihove okoline te iz prepreka koje postoje u okolišu, a koje onemogućuju njihovo puno i učinkovito sudjelovanje u društvu na izjednačenoj osnovi s drugim ljudima“.
            4. Sukladno članku 1. te konvencije:
            „Svrha ove Konvencije je promicanje, zaštita i ispunjavanje punog i ravnopravnog uživanja svih ljudskih prava i temeljnih sloboda svih osoba s invaliditetom i promicanje poštivanja njihovog urođenog dostojanstva.
            Osobe s invaliditetom uključuju one koje imaju dugotrajna tjelesna, mentalna, intelektualna ili osjetilna oštećenja, koja u međudjelovanju s različitim preprekama mogu sprečavati njihovo puno i učinkovito sudjelovanje u društvu na ravnopravnoj osnovi s drugima.“
            5. Članak 4. navedene konvencije, naslovljen „Opće obveze“, formuliran je kako slijedi:
            „1. Države potpisnice obvezuju se osigurati puno ostvarenje svih ljudskih prava i temeljnih sloboda svim osobama s invaliditetom bez diskriminacije na osnovi invaliditeta. U tu svrhu države potpisnice se obvezuju:
            (a) usvojiti odgovarajuće zakonodavne, upravne i druge mjere za provođenje prava priznatih ovom Konvencijom;
            (b) poduzeti sve odgovarajuće mjere, uključujući zakonodavstvo, za izmjenu ili ukidanje postojećih zakona, propisa, običaja i prakse, koji predstavljaju diskriminaciju osoba s invaliditetom;
            (c) uzeti u obzir zaštitu i promicanje ljudskih prava osoba s invaliditetom pri donošenju političkih odluka i programa;
            (d) suzdržati se od svakog postupanja ili prakse koja nije u skladu s ovom Konvencijom te osigurati da javne vlasti i institucije djeluju u skladu s ovom Konvencijom;
            (e) poduzeti sve odgovarajuće mjere kako bi se uklonila diskriminacija na osnovi invaliditeta izražena od strane bilo koje osobe, organizacije ili privatnog poduzeća;
            [...]
            3. U razvoju i primjeni zakona i politika u provedbi ove Konvencije i u drugim procesima donošenja odluka koje se odnose na osobe s invaliditetom, države potpisnice će se savjetovati i u to aktivno uključiti osobe s invaliditetom, kao i djecu s teškoćama u razvoju, putem organizacija koje ih predstavljaju.
            [...]“
            6. Sukladno članku 5. iste konvencije, naslovljenom „Jednakost i nediskriminacija“:
            „1. Države potpisnice prihvaćaju da su sve osobe jednake pred zakonom te imaju jednako pravo, bez ikakve diskriminacije, na zaštitu i dobrobit od zakona.
            2. Države potpisnice će zabraniti bilo kakvu diskriminaciju na osnovi invaliditeta i osigurat će osobama s invaliditetom jednaku i učinkovitu zaštitu od diskriminacije.
            3. Da bi promicale jednakost i ukinule diskriminaciju, države potpisnice će poduzeti sve primjerene korake za osiguravanje razumne prilagodbe.
            4. Posebne mjere potrebne za ubrzavanje ili ostvarivanje de facto  jednakosti osoba s invaliditetom neće se smatrati diskriminacijom prema odredbama ove Konvencije.“
            7. Članak 6. Konvencije UN‑a, naslovljen „Žene s invaliditetom“, propisuje:
            „1. Države potpisnice priznaju da su žene i djevojke s invaliditetom izložene višestrukoj diskriminaciji te će u tom smislu poduzeti mjere radi osiguranja punog i ravnopravnog uživanja svih njihovih ljudskih prava i temeljnih sloboda.
            2. Države potpisnice će poduzeti sve odgovarajuće mjere radi osiguranja punog razvoja, napretka i osnaživanja položaja žena kako bi im zajamčile korištenje i uživanje ljudskih prava i temeljnih sloboda navedenih u ovoj Konvenciji.“
            8. Članak 27. te konvencije, naslovljen „Rad i zapošljavanje“, u stavku 1. iznosi:
            „Države potpisnice priznaju pravo na rad osobama s invaliditetom, na jednakoj osnovi s drugima; ovo uključuje pravo na mogućnost zarađivanja za život od rada, slobodno odabranog ili prihvaćenog na tržištu rada i u radnom okruženju koje je otvoreno, uključujuće i dostupno osobama s invaliditetom. Države potpisnice će osigurati i promicati ostvarenje prava na rad, uključujući pritom i one koji steknu invaliditet tijekom zaposlenja, poduzimanjem odgovarajućih koraka, uključujući i zakonodavstvo, s ciljem, među ostalim:
            [...]
            b) zaštite osoba s invaliditetom na ravnopravnoj osnovi s drugima u pogledu pravednih i povoljnih uvjeta rada, uključujući jednake mogućnosti i jednaku plaću za rad iste vrijednosti, sigurne i zdrave uvjete rada, uz zaštitu od uznemiravanja i pravnu zaštitu u slučaju pritužbi;
            [...]“
            9. Članak 28. navedene konvencije, naslovljen „Primjereni životni standard i socijalna zaštita“, u stavku 2. predviđa:
            „Države potpisnice priznaju pravo osoba s invaliditetom na socijalnu zaštitu i na uživanje tog prava bez diskriminacije na osnovi invaliditeta, te će poduzeti odgovarajuće korake kako bi zaštitile i promicale ostvarenje ovog prava, uključujući i mjere u svrhu:
            [...]
            b) osiguranja pristupa osoba s invaliditetom, posebice žena, djevojaka i osoba starije životne dobi s invaliditetom, programima socijalne zaštite i programima smanjenja siromaštva;
            [...]“
            10. Članak 42. iste konvencije propisuje:
            „Ova će konvencija biti otvorena za potpisivanje svim državama i organizacijama regionalne integracije u sjedištu Ujedinjenih naroda u New Yorku od 30. ožujka 2007. godine.“
            11. Članak 43. Konvencije UN‑a predviđa:
            „Ova će Konvencija podlijegati ratifikaciji zemalja potpisnica i formalnoj potvrdi organizacija regionalne integracije koje su je potpisale. Bit će otvorena za pristupanje svim državama ili organizacijama regionalne integracije koje nisu potpisale Konvenciju.“
            12. Konvencija UN‑a stupila je na snagu 3. svibnja 2008.
            Propisi Unije
            Direktiva 92/85/EEZ
            13. Članak 2. Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.) sadrži sljedeće definicije:
            „Za potrebe ove Direktive:
            (a) ‚ trudna radnica ’ znači trudna radnica koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili nacionalnom praksom;
            (b) ‚ radnica koja je nedavno rodila ’ znači radnica koja je nedavno rodila u smislu nacionalnog zakonodavstva i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom;
            (c) ‚ radnica koja doji ’ znači radnica koja doji u smislu nacionalnog prava i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom.“
            14. Članak 8. te direktive, naslovljen „Rodiljni dopust“, predviđa:
            „1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi radnicama u smislu članka 2. osigurale pravo na neprekidan rodiljni dopust od najmanje 14 tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.
            2. Rodiljni dopust zajamčen stavkom 1. mora uključivati obvezni rodiljni dopust od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.“
            Direktiva 2006/54
            15. Sukladno uvodnoj izjavi 27. Direktive 2006/54:
            „Slično vrijedi i za osiguravanje individualnog neprenosivog prava muškaraca i žena na dopust nakon posvojenja djeteta. Države članice imaju mogućnost osiguravanja individualnog neprenosivog prava na dopust muškaraca i žena nakon posvojenja djeteta. Države članice trebaju same odlučiti hoće li osigurati pravo na roditeljski i/ili posvojiteljski dopust te odrediti sve ostale uvjete koji se nalaze izvan opsega ove Direktive, osim onih koji se odnose na otkaz i povratak na posao.“
            16. Članak 1. te direktive glasi:
            „Cilj je ove Direktive osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.
            Ona u tu svrhu sadrži odredbe za provedbu načela jednakog postupanja s obzirom na:
            [...]
            (b) radne uvjete, uključujući plaću;
            [...]“
            17. Članak 2. navedene direktive propisuje:
            „1. Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
            (a) ‚izravna diskriminacija’ postoji ako osoba zbog svoga spola ima nepovoljniji tretman nego što ga ima ili bi ga imala druga osoba u usporedivoj situaciji;
            (b) ‚neizravna diskriminacija’ postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna;
            [...]
            2. Za potrebe ove Direktive, diskriminacija uključuje:
            [...]
            (c) svaki nepovoljniji tretman žene u vezi s trudnoćom ili rodiljnim dopustom u smislu Direktive 92/85 [...]“
            18. Članak 4. iste direktive o jednakosti plaća predviđa:
            „Uklanja se svaka izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola s obzirom na sve aspekte i uvjete nagrađivanja za isti rad odnosno rad kojemu je pripisana jednaka vrijednost.
            [...]“
            19. Članak 14. Direktive 2006/54 o jednakom postupanju s obzirom na mogućnost zapošljavanja, strukovno osposobljavanje i napredovanje te radne uvjete, u stavku 1. iznosi:
            „Zabranjuje se izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola u javnom i privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:
            [...]
            c) uvjete zaposlenja i radne uvjete, uključujući uvjete otkaza,
            te plaću, kako je predviđeno u članku [157 UFEU‑a];
            [...]“
            20. Sukladno članku 16. te direktive, naslovljenom „Roditeljski i posvojiteljski dopust“:
            „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da priznaju zasebna prava na roditeljski i/ili posvojiteljski dopust. Države članice koje priznaju ta prava poduzimaju potrebne mjere kako bi radnike i radnice zaštitile od otpuštanja zbog korištenja tih prava i brinu se da se oni po isteku tog dopusta imaju pravo vratiti na svoje radno mjesto, odnosno na istovjetno radno mjesto, pod uvjetima koji za njih nisu manje povoljni, te da uživaju sva poboljšanja radnih uvjeta na koja bi imali pravo za vrijeme svoje odsutnosti.“
            Direktiva 2000/78
            21. Članak 1. Direktive 2000/78 iznosi:
            „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.“
            22. Članak 2. te direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije“, propisuje:
            „1. Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja‛ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
            2. Za potrebe stavka 1.:
            (a) smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
            (b) smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:
            i) ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; ili
            ii) ako je, u pogledu osoba s invaliditetom, poslodavac ili bilo koja osoba ili organizacija na koju se ova Direktiva primjenjuje, dužna u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, poduzeti odgovarajuće mjere u skladu s načelima iz članka 5., kako bi se uklonili nedostatci koje uzrokuje takva odredba, mjerilo ili postupanje.
            [...]“
            23. Članak 3. navedene direktive određuje njezino područje primjene na sljedeći način:
            „1. U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
            [...]
            c) zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;
            [...]“
            24. Članak 5. iste direktive, naslovljen „Razumne prilagodbe potrebama osoba s invaliditetom“, glasi kako slijedi:
            „Kako bi se zajamčilo poštovanje načela jednakog postupanja u pogledu osoba s invaliditetom, moraju se osigurati razumne prilagodbe njihovim posebnim potrebama. To znači da poslodavci prema potrebi u određenoj situaciji poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osobi s invaliditetom omogućio pristup zapošljavanju, sudjelovanje ili napredovanje na radu ili usavršavanje, ako takve mjere za poslodavca ne predstavljaju nerazmjeran teret. Taj se teret neće smatrati nerazmjernim ako se u dovoljnoj mjeri podupre postojećim mjerama politike za zaštitu osoba s invaliditetom dotične države članice.“
            Irski propisi
            25. U Irskoj zamjensko majčinstvo nije uređeno propisima.
            26. Članak 8. Zakona o zaštiti majčinstva iz 1994. (Maternity Protection Act 1994), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, predviđa da trudna radnica ima pravo na rodiljni dopust u razdoblju koje ne može biti kraće od 26 tjedana.
            27. Članak 9. tog zakona navodi da je jedan od nužnih uvjeta za odobrenje rodiljnog dopusta to da radnica poslodavcu preda liječničku ili drugu odgovarajuću potvrdu koja potvrđuje trudnoću i naznačuje pretpostavljeni tjedan poroda.
            28. Članak 6. Zakona o posvojiteljskom dopustu iz 1995. (Adoptive Leave Act 1995), u verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog postupka, dodjeljuje pravo majci posvojiteljici radnici ili nevjenčanom posvojitelju radniku na posvojiteljski dopust u minimalnom trajanju od 24 tjedna računajući od dana smještaja posvojenog djeteta.
            29. Članak 7. tog zakona među ostalim predviđa prethodnu obavijest poslodavcu o posvojenju i dostavu potvrde o smještaju ili u slučaju posvojenja u inozemstvu potvrdu o podobnosti i sposobnosti.
            30. Poglavlja 9. i 11. Kodificiranog zakona o socijalnoj sigurnosti i socijalnim službama iz 2005. (Social Welfare Consolidation Act 2005) određuju pravila o dodjeli rodiljne i posvojiteljske naknade.
            31. Članak 2. zakonâ o jednakosti u pitanjima zapošljavanja iz 1998. – 2011. (Employment Equality Acts 1998‑2011) invaliditet definira kao potpuni ili djelomični gubitak fizičkih ili psihičkih sposobnosti osobe, uključujući nedostatak dijela tijela osobe, a obiteljski status kao odgovornost, osobito roditeljsku ili osobe koja djeluje umjesto roditelja, u odnosu na osobu koja još nije navršila 18 godina.
            32. Članak 6. stavci 1. i 2. tih zakona diskriminaciju definiraju kao stavljanje osobe u nepovoljniji položaj od onog u kojemu je bila, jest ili bi bila druga osoba u sličnoj situaciji na temelju predviđenih razloga. Ti razlozi, primjenjivi između dvije osobe, uključuju činjenicu da je jedna od njih žena, a druga muškarac, koja se definira kao „razlog koji se temelji na spolu“ ili činjenicu da je jedna od njih osoba s invaliditetom, a druga ne ili je osoba s različitim invaliditetom, definiranu kao „razlog koji se temelji na invaliditetu“.
            33. Članak 6. stavak 2.A navedenih zakona propisuje, ne dovodeći u pitanje općeniti karakter odredaba članka 6. stavaka 1. i 2. tog zakona, da do diskriminacije na temelju spola dolazi kada se, zbog trudnoće ili rodiljnog dopusta, s radnicom postupa suprotno zakonskim zahtjevima, nepovoljnije nego što se postupalo, postupa ili bi se postupalo s drugom radnicom.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            34. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Z. zaposlena kao srednjoškolski profesor u općinskoj školi koju vodi Board of management, prema uvjetima o zapošljavanju koje određuje Government department, koji osigurava njezinu plaću.
            35. Z. pati od rijetkog poremećaja čija je posljedica to što, iako su jajnici zdravi te je plodna, nema maternicu i ne može začeti. Tijekom 2008. i 2009. Z. i njezin suprug odlučili su pribjeći zamjenskom majčinstvu obrativši se specijaliziranoj agenciji sa sjedištem u Kaliforniji (Sjedinjene Američke Države), državi u kojoj zakonodavstvo detaljno uređuje trudnoće i porode proizišle u okviru takvog postupka.
            36. Postupak in vitro  oplodnje odvijao se u Irskoj, dok se unošenje jajnih stanica u zamjensku majku odvilo u Kaliforniji u kolovozu 2009.
            37. Z. se 7. travnja 2010. uputila u Kaliforniju kako bi nazočila rođenju djeteta, djevojčice, 28. travnja 2010. Djevojčica je biološko dijete Z. i njezinog supruga s obzirom na to da je plod njihovih gameta. Sa stajališta prava Kalifornije, Z. i njezin suprug smatraju se roditeljima tog djeteta, a identitet zamjenske majke ne nalazi se u njegovom rodnom listu. Z., uz pomoć supruga, zaista se brine o djetetu od njegovog rođenja. Z. i njezin suprug su se 18. svibnja 2010. vratili zajedno s djetetom u Irsku, državu članicu u kojoj dogovori o zamjenskom majčinstvu nisu pravno regulirani.
            38. Uvjeti zaposlenja Z. predviđaju pravo na plaćeni rodiljni i posvojiteljski dopust. Kada profesor na kojeg se primjenjuju ti uvjeti zaposlenja uzme jedan od tih dopusta, njegovo plaćanje u većini slučajeva djelomično snosi Government department, a iznos isplaćuje ministarstvo socijalne skrbi u obliku rodiljne naknade.
            39. Budući da nije bila trudna i da ne može roditi dijete, Z. nije mogla zadovoljiti uvjete propisane Zakonom o zaštiti majčinstva iz 1994. kako bi ostvarila rodiljni dopust. Nije mogla ostvariti ni posvojiteljski dopust prema uvjetima predviđenima Zakonom o posvojiteljskom dopustu iz 1995. s obzirom na to da nije posvojila dijete koje je plod zamjenskog majčinstva.
            40. Nadalje, ni zakonske odredbe ni ugovor o radu Z. ne sadrže izričite odredbe o priznavanju prava na dopust nakon rođenja djeteta u okviru postupka zamjenskog majčinstva.
            41. Z. je 10. veljače 2010. podnijela zahtjev Government departmentu za priznavanje prava na dopust istovjetan posvojiteljskom dopustu. On je 5. ožujka odbio zahtjev uz obrazloženje da podnositeljica zahtjeva ne ispunjava uvjete predviđene postojećim režimima rodiljnog ili posvojiteljskog dopusta.
            42. Government department je međutim istaknuo da je voljan Z. odobriti neplaćeni dopust za razdoblje u kojem je boravila u Kaliforniji, prije djetetovog rođenja. Dodao je da je Z. nakon rođenja mogla ostvariti zakonski roditeljski dopust za razdoblje od navedenog rođenja do kraja mjeseca svibnja 2010. i zatim ponovno od početka sljedeće školske godine. Naznačio je da je Z. imala pravo na roditeljski dopust u maksimalnom trajanju od četrnaest tjedana te da bi bila uobičajeno plaćena tijekom ljetnih mjeseci.
            43. Uslijed kombinacije neradnih dana škole i plaćenog bolovanja uz potvrdu, ne na temelju invaliditeta već zbog stresne situacije, Z. je radila otprilike devet dana tijekom razdoblja od 12. travnja 2010. do početka siječnja 2011. Government department je Z. isplatio cjelokupnu plaću za cijelo to razdoblje.
            44. Tijekom studenoga 2010. Z. je podnijela Equality Tribunalu tužbu protiv Government departmenta. Istaknula je da je bila izložena diskriminirajućem postupanju na temelju spola, obiteljskog statusa i invaliditeta, da joj je Government department propustio osigurati razumne prilagodbe kao osobi s invaliditetom i da joj je nije odobrio plaćeni dopust istovjetan rodiljnom ili posvojiteljskom dopustu, iako je prošla postupak in vitro  oplodnje.
            45. U tim je okolnostima Equality Tribunal odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Uzimajući u obzir sljedeće odredbe primarnog prava Europske unije:
            – članak 3. [UEU‑a],
            – članke 8. [UFEU‑a] i 157. [UFEU‑a] i/ili
            – članke 21., 23., 33. i 34. Povelje o temeljnim pravima Europske unije [u daljnjem tekstu: Povelja],
            treba li se Direktiva 2006/54 [...], a osobito njezini članci 4. i 14., tumačiti na način da postoji diskriminacija na temelju spola kada ženi – čije je biološko dijete rođeno na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu i koja se o njemu brine od njegovog rođenja – nije odobren plaćeni dopust istovjetan rodiljnom i/ili posvojiteljskom dopustu?
            2. Ako je na prvo pitanje odgovor negativan, je li Direktiva 2006/54 [...] u skladu s gore navedenim odredbama primarnog prava Unije [...]?
            3. S obzirom na sljedeće odredbe primarnog prava Unije [...]:
            – članak 10. [UFEU‑a] i/ili
            – članke 21., 26. i 34. [Povelje],
             treba li Direktivu 2000/78 [...], a osobito njezin članak 3. stavak 1. i članak 5. tumačiti na način da postoji diskriminacija na temelju invaliditeta kada ženi – koja pati od invaliditeta koji joj onemogućava da rodi dijete, čije je biološko dijete rođeno na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu i koja se o njemu brine od njegovog rođenja – nije odobren plaćeni dopust istovjetan rodiljnom i/ili posvojiteljskom dopustu?
            4. Ako je odgovor na treće pitanje negativan, je li Direktiva 2000/78 [...] u skladu s gore navedenim odredbama primarnog prava Unije [...]?
            5. Može li se pozvati na Konvenciju [UN‑a] radi tumačenja i/ili osporavanja valjanosti Direktive 2000/78 [...]?
            6. Ako je odgovor na peto pitanje potvrdan, je li Direktiva 2000/78 [...], a osobito njezini članci 3. i 5., u skladu s člancima 5., 6. i 27. stavkom 1. točkom (b) i člankom 28. stavkom 2. točkom (b) Konvencije [UN‑a]?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo i drugo pitanje
            46. Prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2006/54, a osobito njezine članke 4. i 14., tumačiti na način da neodobravanje dopusta koji je istovjetan rodiljnom ili posvojiteljskom dopustu radnici, kao majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, predstavlja diskriminaciju na temelju spola i, u slučaju negativnog odgovora, je li ta direktiva valjana u odnosu na članak 3. UEU‑a, članke 8. i 157. UFEU‑a kao i članke 21., 23., 33. i 34. Povelje.
            47. Najprije valja ispitati predstavlja li neodobravanje rodiljnog dopusta majci naručiteljici kao što je Z. diskriminaciju na temelju spola, u smislu Direktive 2006/54.
            48. Članak 4. te direktive navodi da se za isti rad odnosno rad kojemu je pripisana jednaka vrijednost uklanja svaka izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola s obzirom na sve aspekte i uvjete nagrađivanja.
            49. Sukladno članku 14. navedene direktive zabranjena je izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola u javnom i privatnom sektoru, uključujući javna tijela, osobito što se tiče uvjeta zapošljavanja i radnih uvjeta, uključujući uvjete otkaza te plaću.
            50. U kontekstu ovog predmeta ta dva članka Direktive 2006/54 valja čitati zajedno s odredbama članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) te stavka 2. točke (c) iste direktive.
            51. Kada je riječ o diskriminaciji iz članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 2006/54, neodobravanje rodiljnog dopusta u slučaju koji navodi sudac koji je uputio zahtjev predstavlja diskriminaciju izravno utemeljenu na spolu u smislu točke (a) te odredbe ako se ključni razlog neodobravanja primjenjuje isključivo na radnike jednog od dvaju spolova (vidjeti u tom smislu presude od 8. studenoga 1990., Dekker, C‑177/88, Zb., str. I‑3941., t. 10.; od 5. svibnja 1994., Habermann‑Beltermann, C‑421/92, Zb., str. I‑1657., t. 14. i od 26. veljače 2008., Mayr, C‑506/06, Zb., str. I‑1017., t. 50.).
            52. Međutim, kako je naveo nezavisni odvjetnik u točki 63. svojeg mišljenja, temeljem nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u situaciji poput one u glavnom postupku, s ocem naručiteljem koji je dobio dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu postupa se na jednak način kao i s majkom naručiteljicom u usporedivoj situaciji, odnosno niti on ne bi mogao koristiti plaćeni dopust istovjetan rodiljnom dopustu. Iz toga slijedi da se neodobravanje dopusta Z. ne zasniva na razlogu koji se primjenjuje isključivo na radnike jednog od dvaju spolova.
            53. Osim toga, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da neizravna diskriminacija na temelju spola postoji kada primjena nacionalne mjere, iako je formulirana na neutralan način, činjenično u nepovoljniji položaj stavlja mnogo veći broj radnika jednog spola u odnosu na drugi (vidjeti u tom smislu presude od 2. listopada 1997., Gerster, C‑1/95, Zb., str. I‑5253., t. 30.; od 20. listopada 2011., Brachner, C‑123/10, Zb., str. I‑10003., t. 56. i od 20. lipnja 2013., Riežniece, C‑7/12, t. 39.).
            54. No, kada se radi o neizravnoj diskriminaciji iz članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/54, valja ustvrditi da nijedan element iz spisa ne dopušta utvrditi da bi neodobravanje predmetnog dopusta u nepovoljniji položaj posebno stavilo radnice u odnosu na radnike.
            55. Stoga neodobravanje rodiljnog dopusta majci naručiteljici kao što je Z. ne predstavlja izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju spola u smislu članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 2006/54. Činjenica da se majka naručiteljica brine o djetetu od njegovog rođenja, kako je navedeno u prvom pitanju, ne može to utvrđenje dovesti u pitanje.
            56. Nadalje, sukladno članku 2. stavku 2. točki (c) te direktive svako nepovoljnije postupanje prema ženi vezano za trudnoću ili rodiljni dopust u smislu Direktive 92/85 predstavlja diskriminaciju u smislu Direktive 2006/54.
            57. Međutim, s jedne strane, majka naručiteljica koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu ne može, po definiciji, biti predmet nepovoljnijeg postupanja zbog trudnoće s obzirom na to da nije bila trudna s tim djetetom.
            58. S druge strane, u točki 1. izreke presude od 18. ožujka 2014., C. D. (C‑167/12) Sud je presudio da Direktivu 92/85 treba tumačiti na način da se njezinim člankom 8. državama članicama ne nameće obveza odobravanja rodiljnog dopusta zaposlenoj majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, čak i ako može dojiti dijete nakon poroda ili ga stvarno i doji.
            59. Stoga, takva majka naručiteljica nije predmet nepovoljnijeg postupanja vezanoga za uzimanje rodiljnog dopusta u smislu Direktive 92/85 te se prema tome ne može smatrati da je bila predmet diskriminacije na temelju spola u smislu članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2006/54.
            60. S obzirom na prethodno izloženo, valja ustvrditi da činjenica da ženi koja je dobila dijete na temelju zamjenskog majčinstva nije odobren plaćeni dopust istovjetan rodiljnom dopustu ne predstavlja diskriminaciju u smislu Direktive 2006/54, a osobito njezinih članaka 4. i 14..
            61. Nadalje, treba provjeriti predstavlja li činjenica da majci naručiteljici kao što je Z. nije odobren plaćeni dopust istovjetan posvojiteljskom dopustu diskriminaciju na temelju spola u smislu Direktive 2006/54.
            62. Prema članku 16. Direktive 2006/54 ona ne dovodi u pitanje pravo država članica da priznaju zasebna prava na roditeljski i/ili posvojiteljski dopust. Taj članak predviđa samo da države članice koje priznaju ta prava trebaju poduzimati potrebne mjere kako bi radnike i radnice zaštitile od otpuštanja zbog korištenja tih prava i brinuti se da se oni po isteku tog dopusta imaju pravo vratiti na svoje radno mjesto odnosno na istovjetno radno mjesto, pod uvjetima koji za njih nisu manje povoljni, te uživati sva poboljšanja radnih uvjeta na koja bi imali pravo za vrijeme svoje odsutnosti.
            63. Iz tog članka, tumačenog zajedno s uvodnom izjavom 27. Direktive 2006/54, jasno proizlazi da ta direktiva čuva slobodu država članica da odobre ili ne posvojiteljski dopust i da uvjeti primjene tog dopusta, različiti od otkaza i nastavka rada, ne ulaze u područje primjene navedene direktive.
            64. Na kraju, što se tiče valjanosti Direktive 2006/54 u pogledu članka 3. UEU‑a, članaka 8. i 157. UFEU‑a kao i članaka 21., 23., 33. i 34. Povelje, valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi Sud može odlučiti da se ne izjasni o prethodnom pitanju kada je odredba čija je valjanost predmet zahtjeva za prethodnu odluku očito irelevantna za rješenje spora u glavnom postupku (vidjeti presudu od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, Zb., str. I‑289, t. 75.).
            65. Kako proizlazi iz prethodno izloženoga, situacija majke naručiteljice što se tiče odobrenja rodiljnog ili posvojiteljskog dopusta ne potpada pod Direktivu 2006/54.
            66. Stoga nije potrebno ispitivati valjanost te direktive u pogledu članka 3. UEU‑a, članaka 8. i 157. UFEU‑a kao i članaka 21., 23., 33. i 34. Povelje.
            67. U svjetlu prethodnih razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da:
            – Direktivu 2006/54, a osobito njezine članke 4. i 14., treba tumačiti na način da neodobravanje plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom dopustu radnici, u njezinom svojstvu majke naručiteljice, koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, ne predstavlja diskriminaciju na temelju spola;
            – situacija takve majke naručiteljice, što se tiče odobrenja posvojiteljskog dopusta, ne potpada pod tu direktivu.
            Treće do šesto pitanje
            68. Pitanjima 3. do 6., koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2000/78, po potrebi tumačenu u smislu Povelje UN‑a, shvatiti na način da neodobravanje plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom ili posvojiteljskom dopustu radnici koja ne može nositi dijete i koja je pribjegla dogovoru o zamjenskom majčinstvu predstavlja diskriminaciju na temelju invaliditeta i, u slučaju negativnog odgovora, je li ta direktiva valjana u odnosu na članak 10. UFEU‑a, članke 21., 26. i 34. Povelje kao i Konvenciju UN‑a.
            69. Prije svega valja istaknuti to da je, kako proizlazi iz njezinog članka 1., svrha Direktive 2000/78 utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije u području zapošljavanja i rada na temelju jednog od razloga iz tog članka, među kojima se nalazi i invaliditet (vidjeti presudu od 11. srpnja 2006., Chacón Navas, C‑13/05, Zb., str. I‑6467., t. 41.). Sukladno članku 3. stavku 1. točki (c) ta se direktiva u granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu primjenjuje na sve osobe u odnosu na zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće.
            70. Pojam „invaliditeta“ nije definiran samom Direktivom 2000/78.
            71. Treba istaknuti to da su, na temelju članka 216. stavka 2. UFEU‑a, sporazumi koje sklapa Unija obvezujući za institucije Unije te su stoga nadređeni aktima Unije (presude od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr., C‑366/10, Zb., str. I‑13755 t. 50. i od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, t. 28.).
            72. Nadređenost međunarodnih sporazuma koje sklopi Unija nad instrumentima sekundarnog prava nalaže tumačenje potonjih, u mjeri u kojoj je to moguće, u skladu s tim ugovorima (presude od 22. studenoga 2012., Digitalnet i dr., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 i C‑383/11, t. 39. i gore navedena HK Danmark, t. 29.).
            73. Iz Odluke 2010/48 proizlazi da je Unija odobrila Konvenciju UN‑a. Stoga odredbe te konvencije čine sastavni dio pravnog poretka Unije od njezinog stupanja na snagu (vidjeti presude od 30. travnja 1974., Haegeman, 181/73, Zb., str. 449., t. 5. i gore navedenu HK Danmark, t. 30.).
            74. Osim toga, iz dodatka Prilogu II navedenoj odluci proizlazi da je, što se tiče autonomije i socijalne uključenosti, posla i zapošljavanja, Direktiva 2000/78 jedan od akata Unije koji se odnose na pitanja regulirana Konvencijom UN‑a.
            75. Iz toga slijedi da se u ovom slučaju može pozvati na Konvenciju UN‑a u svrhu tumačenja Direktive 2000/78, koju se mora, u najvećoj mogućoj mjeri, tumačiti u skladu s tom konvencijom (vidjeti gore navedenu presudu HK Danmark, t. 32.).
            76. Zbog toga je, nakon što je Unija ratificirala Konvenciju UN‑a, Sud držao da se pojam „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78 mora shvatiti kao ograničenje koje proizlazi iz trajnih tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja, čije međudjelovanje sprečava puno i učinkovito sudjelovanje osobe u pitanju u profesionalnom životu na temelju jednakosti s drugim radnicima (vidjeti gore navedenu presudu HK Danmark, t. 37. do 39.).
            77. Valja dodati da se pojam „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78 mora shvatiti tako da se ne odnosi isključivo na nemogućnost izvršavanja profesionalne djelatnosti već i na prepreke obavljanju takve djelatnosti. Drugačije tumačenje bilo bi nespojivo s ciljem te direktive, koji između ostalog uključuje i to da se osobi s invaliditetom omogući pristup zaposlenju ili obavljanju posla (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu HK Danmark, t. 44.).
            78. U ovom slučaju Z. ne može roditi dijete zbog toga što pati od rijetkog poremećaja, tj. nedostatka maternice.
            79. S obzirom na pojam „invaliditeta“ kako je naveden u točki 76. ove presude, nesporno je da takav poremećaj predstavlja oštećenje koje proizlazi iz trajnih fizičkih, mentalnih ili psihičkih nedostataka. U tom pogledu osobito nije sporno da nemogućnost žene da nosi svoje dijete može biti izvor velike patnje.
            80. Međutim, pojam „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78 pretpostavlja da ograničenje od kojeg osoba pati, u međudjelovanju s različitim preprekama, može sprječavati puno i učinkovito sudjelovanje u profesionalnom životu na temelju jednakosti s drugim radnicima.
            81. No, kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 95. do 97. svojeg mišljenja, nesposobnost da dijete dobije konvencionalnom metodom samo po sebi načelno majci ne priječi pristup zaposlenju, obavljanje posla ili napredovanje u poslu. U ovom slučaju, iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja ne proizlazi da poremećaj od kojeg pati Z. sam po sebi uzrokuje nemogućnost zainteresirane da obavlja svoj posao ili da predstavlja prepreku u izvršavanju njezine profesionalne aktivnosti.
            82. U tim uvjetima valja ustvrditi da stanje od kojeg pati Z. nije „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78 i da stoga ta direktiva, a posebice njezin članak 5., nije primjenjiva u situaciji poput ove u glavnom postupku. Činjenica da se majka naručiteljica brine o djetetu od njegova rođenja, kako je navedeno u trećem pitanju, nije takva da bi dovela u pitanje to utvrđenje.
            83. Stoga, kako proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 64. ove presude, nema mjesta ispitivanju valjanosti Direktive 2000/78 u pogledu članka 10. UFEU‑a kao i članaka 21., 26. i 34. Povelje.
            84. Što se tiče ispitivanja valjanosti te direktive u odnosu na Konvenciju UN‑a, iz sudske prakse navedene u točki 71. slijedi da neusklađenost takvog akta Unije s pravilima međunarodnog prava može utjecati na njegovu valjanost. Kada se na takvu nevaljanost poziva pred nacionalnim sudom, Sud EU provjerava jesu li ispunjeni određeni uvjeti u okviru predmeta koji se pred njim vodi kako bi odredio može li se primjenom članka 267. UFEU‑a procijeniti valjanost predmetnog pravnog akta Unije u odnosu na pravila međunarodnog prava na koja se poziva (vidjeti presude od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr., C‑308/06, Zb., str. I‑4057., t. 43. kao i gore navedenu Air Transport Association of America i dr., t. 51.).
            85. U vezi s uvjetima iz prethodne točke, važno je podsjetiti da čak i kada priroda i sustav međunarodnog ugovora dopuštaju da se valjanost akta prava Unije ispituje u odnosu na odredbe tog ugovora, i dalje je potrebno da odredbe tog ugovora na koje se poziva u svrhu ispitivanja valjanosti akta Unije budu u pogledu svojeg sadržaja bezuvjetne i dovoljno precizne (vidjeti gore navedene presude Intertanko i dr., t. 45. kao i Air Transport Association of America i dr., t. 54.).
            86. Takav je uvjet ispunjen kada odredba na koju se poziva sadrži jasnu i preciznu obvezu koja nije podređena u svojoj provedbi ili svojim učincima intervenciji drugog, naknadnog akta (vidjeti presude od 30. rujna 1987., Demirel, 12/86, Zb., str. 3719., t. 14.; od 15. srpnja 2004., Pêcheurs de l’étang de Berre, C‑213/03, Zb., str. I‑7357., t. 39. kao i gore navedenu Air Transport Association of America i dr., t. 55.).
            87. Međutim u ovom slučaju, iz članka 4. stavka 1. Konvencije UN‑a proizlazi da je na državama članicama dužnost da donesu sve prikladne mjere zakonodavnoga, upravnoga ili drugoga karaktera kako bi provele prava priznata tom konvencijom. Osim toga, sukladno članku 4. stavku 3. te konvencije, u stvaranju i provedbi zakona i politika usvojenih radi primjene navedene konvencije kao i donošenju svih odluka u vezi s osobama s invaliditetom države članice konzultiraju i pozivaju te osobe na aktivno sudjelovanje, uključujući djecu s invaliditetom, posredstvom organizacija koje ih predstavljaju.
            88. Prema tome, kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 114. svojeg mišljenja, u mjeri u kojoj se obveze koje nameće navedena konvencija tiču ugovornih strana, taj međunarodni ugovor ima narav programa.
            89. Slijedom toga, odredbe Konvencije UN‑a su u svojoj provedbi ili učincima podređene intervenciji naknadnih akata koje donose ugovorne strane. U tom okviru Prilog II. Odluci 2010/48 sadrži izjavu koja se tiče nadležnosti Unije u pogledu pitanja koja rješava ta konvencija.
            90. U tim uvjetima, bez potrebe ispitivanja prirode i sustava Konvencije UN‑a, valja ustvrditi da odredbe te konvencije ne čine, sa stajališta njihovog sadržaja, bezuvjetne i dovoljno precizne odredbe u smislu sudske prakse navedene u točkama 85. i 86. ove presude te da su one stoga lišene izravnog učinka u pravu Unije. Iz toga slijedi da se valjanost Direktive 2000/78 ne može procijeniti u odnosu na Konvenciju UN‑a.
            91. S obzirom na prethodna razmatranja, na pitanja 3. do 6. valja odgovoriti tako da:
            – Direktivu 2000/78 treba tumačiti na način da neodobravanje plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom ili posvojiteljskom radnici koja ne može nositi dijete i koja je pribjegla zamjenskom majčinstvu ne predstavlja diskriminaciju na temelju invaliditeta,
            – valjanost te direktive nije moguće procijeniti u odnosu na Konvenciju UN‑a, ali ta direktiva mora biti predmet, u mjeri u kojoj je to moguće, tumačenja sukladnog toj konvenciji.
            Troškovi
            92. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            1. Direktivu 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada, osobito njezine članke 4. i 14., treba tumačiti na način da neodobravanje plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom radnici koja je kao majka naručiteljica dobila dijete na temelju zamjenskog majčinstva ne predstavlja diskriminaciju na temelju spola.
            Situacija takve majke naručiteljice, što se tiče odobrenja posvojiteljskog dopusta, ne potpada pod tu direktivu.
            2. Direktivu Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da neodobravanje plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom ili posvojiteljskom dopustu radnici koja ne može nositi dijete i koja je pribjegla zamjenskom majčinstvu ne predstavlja diskriminaciju na temelju invaliditeta.
            Valjanost te direktive nije moguće ocijeniti u odnosu na Konvenciju Ujedinjenih naroda o osobama s invaliditetom, ali se navedena direktiva mora u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u skladu s tom konvencijom.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 16. lipnja 2016.#Fútbol Club Barcelona protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije KULE – Raniji nacionalni verbalni žigovi i dobro poznati žig CULE – Relativni razlozi za odbijanje – Nepostojanje stvarne uporabe ranijih žigova – Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-614/14.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 3. svibnja 2016.#Iran Insurance Company protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Prigovor nezakonitosti – Članak 46. stavak 2. Uredbe (EU) br. 267/2012 – Članak 215. UFEU‑a – Članak 20. stavak 1. točka (c) Odluke 2010/413/ZVSP, kako je izmijenjen člankom 1. točkom 7. Odluke 2012/35/ZVSP – Članak 23. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 267/2012 – Temeljna prava – Članci 2., 21. i 23. UEU‑a – Članci 17. i 52. Povelje o temeljnim pravima – Pogreška u ocjeni – Jednakost postupanja – Nediskriminacija – Načelo dobre uprave – Obveza obrazlaganja – Zlouporaba ovlasti – Legitimna očekivanja – Proporcionalnost.#Predmet T-63/14.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 29. travnja 2014. # Asos plc protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-647/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. siječnja 2006.#Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht BV protiv Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Rotterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-311/04.