title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. prosinca 2016.#Francisco Gutiérrez Naranjo i Ana María Palacios Martínez protiv Cajasur Banco i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA).#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Juzgado de lo Mercantil de Granada i Audiencia Provincial de Alicante.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Potrošački ugovori – Hipotekarni zajmovi – Nepoštene odredbe – Članak 4. stavak 2. – Članak 6. stavak 1. – Proglašenje ništavosti – Ograničavanje od strane nacionalnog suda vremenskih učinaka proglašenja ništavosti nepoštene odredbe.#Spojeni predmeti C-154/15 i C-307/15.

text:
       PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
   21. prosinca 2016. (
         *1
      )
   „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ –Potrošački ugovori – Hipotekarni zajmovi – Nepoštene odredbe – Članak 4. stavak 2. – Članak 6. stavak 1. – Proglašenje ništavosti – Ograničavanje od strane nacionalnog suda vremenskih učinaka proglašenja ništavosti nepoštene odredbe”
   U spojenim predmetima C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15,
   povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su uputili Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Trgovački sud br. 1. u Granadi, Španjolska) (C‑154/15), odlukom od 25. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 1. travnja 2015., i Audiencia Provincial de Alicante (Regionalni sud u Alicanteu, Španjolska) (C‑307/15 i C‑308/15), odlukama od 15. lipnja 2015., koje je Sud zaprimio 1. srpnja 2015., u postupcima

      Francisco Gutiérrez Naranjo

   protiv

      Cajasur Banco SAU (C‑154/15),

      Ana María Palacios Martínez

   protiv

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) (C‑307/15),

      Banco Popular Español, S. A.

   protiv

      Emilija Irlesa Lópeza,

      Terese Torres Andreu (C‑308/15),
   SUD (veliko vijeće),
   u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta i M. Ilešič, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen i K. Jürimäe, suci,
   nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
   tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
   uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. travnja 2016.,
   uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

            –

            za F. Gutiérreza Naranja, A. Navarro Vidal, A. Martínez Muriel, D. Pineda Cuadrado i L. Pineda Salido, abogados,

            –

            za A. Palacios Martínez, F. J. Zambudio Nicolas, abogado, i R. López Coloma, procuradora,

            –

            za Banco Popular Español SA, C. Fernández Vicién, I. Moreno‑Tapia Rivas i J. Capell, abogados,

            –

            za Cajasur Banco SAU, J. Remón Peñalver i D. Sarmiento Ramirez‑Escudero, abogados,

            –

            za Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), J. Rodríguez Cárcamo i A. Rodríguez Conde, abogados,

            –

            E. Irlesa Lópeza i T. Torres Andreu, Y. Sánchez Orts, procuradora i F. García Cerrillo, abogado,

            –

            za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis i M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenata,

            –

            za češku vladu, S. Šindelková, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

            –

            za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

            –

            za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons i L. Christie, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Ford, barrister, K. Smith i B. Kennellyja, QC,

            –

            za Europsku komisiju, D. Roussanov, N. Ruiz García i J. Baquero Cruz, u svojstvu agenata,

      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. srpnja 2016.,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje, posebice, članaka 6. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.).

            2

            Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između osoba koje su uzele hipotekarne zajmove i kreditnih institucija, u vezi s pravom na povrat iznosa plaćenih na temelju ugovornih odredaba za koje je sudskim putem utvrđeno da su nepoštene.

      Pravni okvir

         Pravo Unije

            3

            Uvodna izjava 10. Direktive 93/13 glasi:
            „[…] djelotvorniju [je] zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba […];”

            4

            Uvodna izjava 12. te direktive glasi:
            „[…] državama članicama trebalo [bi] omogućiti da svojim nacionalnim propisima, strožim od onih iz ove Direktive, uz dužno poštovanje ugovora, svojim potrošačima pruže višu razinu zaštite;”

            5

            U skladu s uvodnom izjavom 24. Direktive 93/13:
            „[…] sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne [daljnje] primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima.”

            6

            U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13:
            „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.”

            7

            U skladu s člankom 3. stavkom 2. prvim podstavkom te direktive:
            „Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.”

            8

            U članku 4. navedene direktive određuje se:
            „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
            2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robe, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”

            9

            Članak 5. te direktive navodi:
            „U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. […]”

            10

            Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 predviđa:
            „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

            11

            U skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive:
            „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

         Španjolsko pravo

      Zakonodavstvo

            12

            U skladu s člankom 1303. Código Civila (Građanski zakonik):
            „Kada se obveza proglasi ništavom, ugovorne stranke moraju uzajamno vratiti stvari koje su bile predmet ugovora, plodove tih stvari i cijenu uvećanu za kamate, čime se ne dovode u pitanje sljedeći članci.”

            13

            Članak 82. stavak 1. Texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (preinaka Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika te ostalih dopunskih zakona), koji je odobren Real Decreto Legislativom 1/2007 (Kraljevski zakonodavni dekret 1/2007) od 16. studenoga 2007. (BOE br. 287 od 30. studenoga 2007.), u verziji koja se primjenjuje na glavne postupke (u daljnjem tekstu: LGDCU) glasi:
            „Smatraju se nepoštenima sve ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori i sve prakse koje nisu izričito odobrene ako, u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroče znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora.”

            14

            Članak 83. LGDCU‑a predviđa:
            „Nepošteni uvjeti su ništavi i smatra se da nisu bili ugovoreni. U tu svrhu, nakon saslušanja stranaka, sudac proglašava ništavim nepoštene odredbe ugovora, no ugovor ostaje obvezujući za stranke prema istim uvjetima ako može nastaviti vrijediti bez nepoštenih odredaba.”

            15

            Članak 5. stavak 5. Ley 7/1998 sobre Condiciones generales de la Contratación (Zakon 7/1998 o općim uvjetima ugovora) od 13. travnja 1998. (BOE br. 89 od 14. travnja 1998.), u verziji koja se primjenjuje na glavne postupke (u daljnjem tekstu: LCGC) propisuje:
            „Tekst općih odredaba valja biti u skladu s kriterijima transparentnosti, jasnoće, preciznosti i jednostavnosti.”

            16

            Članak 7. LCGC‑a predviđa:
            Sljedeći opći uvjeti ne smatraju se uključenima u ugovor:

                     „(a)

                     oni s kojima se potrošač nije stvarno imao priliku upoznati prije nego je ugovor sklopljen ili oni koji nisu potpisani, ako je to primjenjivo, u skladu s člankom 5.;

                     (b)

                     uvjeti koji su nečitljivi, dvosmisleni, nejasni i neshvatljivi, osim, u slučaju potonjih, kada ih je stranka izričito prihvatila pisanim putem i kada su u skladu s posebnim pravilima o transparentnosti ugovornih odredaba u tom području.”

            17

            U skladu s člankom 8. LCGC‑a:
            „1.   Ništavi su opći uvjeti koji su, na štetu stranke, protivni odredbama zakona ili bilo kojem drugom prisilnom pravilu ili zabrani, osim ako se njima drukčije ne sankcionira njihovo kršenje.
            2.   Posebice, ništavi su nepošteni opći uvjeti u potrošačkim ugovorima […].”

      Sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska)

   – Presuda br. 241/2013 od 9. svibnja 2013.

            18

            Tribunal Supremo (Vrhovni sud), kojem je udruga potrošača podnijela kolektivnu tužbu za propuštanje protiv više kreditnih institucija, u presudi br. 241/2013. od 9. svibnja 2013. (u daljnjem tekstu: presuda od 9. svibnja 2013.) nakon što je utvrdio da su nepoštene odredbe koje predviđaju minimalnu stopu ispod koje se promjenjiva kamatna stopa ne može smanjivati (u daljnjem tekstu: odredbe o najnižoj kamatnoj stopi), a koje su sadržane u općim uvjetima ugovora o hipotekarnom zajmu sklopljenih s potrošačima, proglasio je te odredbe ništavima.

            19

            Taj je sud smatrao da su navedene odredbe, koje se odnose na definiciju glavnog predmeta odnosnih ugovora jezično razumljive za potrošače i da stoga ispunjavaju zahtjev da trebaju biti jasno i razumljivo sastavljene, propisan člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13. Stoga ih navedeni sud nije trebao smatrati nepoštenima u skladu sa sudskom praksom Suda iz presude od 3. lipnja 2010., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309).

            20

            Međutim, oslanjajući se posebice na načela koja je Sud uspostavio u presudi od 21. ožujka 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180), navedeni je sud utvrdio da se zahtjev transparentnosti, predviđen u članku 4. stavku 2. Direktive 93/13, mora shvatiti kao da ne sadrži samo formalni nego i materijalni aspekt, koji ima isti opseg poput zahtjeva iz članka 5. te direktive, i u dovoljnoj je mjeri povezan s informacijama pruženim potrošačima prilikom sklapanja ugovora glede pravnih i ekonomskih posljedica koje za njih proizlaze iz primjene odredaba koje se odnose, među ostalim, na glavni predmet ugovora.

            21

            Prema mišljenju Tribunala Supremo (Vrhovni sud), u predmetu u kojem je donesena presuda od 9. svibnja 2013., zahtjev materijalne transparentnosti nije ispunjen jer odnosne banke nisu pružile takve informacije potrošačima prilikom sklapanja ugovora o zajmu koji sadrže odredbe o najnižoj kamatnoj stopi. U skladu s tim, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) analizirao je moguću nepoštenost navedenih odredaba, s obzirom na opće kriterije dobre vjere, ravnoteže i transparentnosti iz članka 3. stavka 1., članka 4. stavka 1 i članka 5. Direktive 93/13, te je proglasio ništavima navedene odredbe zbog nedostatka transparentnosti jer zajmoprimci nisu bili dostatno informirani glede konkretnih posljedica njihove primjene u praksi.

            22

            Međutim, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) ocijenio je da odnosni ugovori o hipotekarnom zajmu mogu nastaviti vrijediti te je, osim toga, ograničio retroaktivnost učinaka proglašenja ništavosti odredaba o najnižoj kamatnoj stopi.

            23

            Naime, s tim u svezi, nakon što je podsjetio da, u skladu sa sudskom praksom Suda koja se primjenjuje na proglašenje ništavim nepoštenih odredaba, treba smatrati da odnosne odredbe nemaju učinka, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) naveo je da, bez obzira na opće pravilo retroaktivnog učinka proglašenja ništavnosti, taj učinak nije mogao ostati izvan utjecaja općih pravnih načela, posebice načela pravne sigurnosti.

            24

            Tribunal Supremo (Vrhovni sud) utvrdio je da su odredbe o najnižoj kamatnoj stopi zakonite kao takve, da su donesene iz objektivnih razloga, da nisu ni uobičajene ni pretjerane, da se njihova uporaba odavno tolerira na tržištu nekretninskih kredita, da se njihova ništavost temelji na nedostatku transparentnosti zbog nedostatne informiranosti zajmoprimaca, da su banke poštovale regulatorne zahtjeve za pružanje informacija, da je određivanje minimalne kamatne stope odgovaralo potrebi održavanja minimalnog povrata odnosnih hipotekarnih zajmova kako bi se omogućilo bankama da povrate nastale troškove ponude i nastave nuditi financiranje, da su odredbe o najnižoj kamatnoj stopi izračunate na način da ne uzrokuju značajne promjene u iznosima koje početno treba platiti, a koje su zajmoprimci uzimali u obzir kada su odlučivali o svojim gospodarskim aktivnostima, da je španjolsko zakonodavstvo odobrilo zamjenu vjerovnika i da bi retroaktivnost proglašenja odnosnih odredaba ništavima uzrokovala ozbiljne gospodarske probleme.

            25

            Prema tome, s obzirom na ta razmatranja, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) na temelju načela pravne sigurnosti ograničio je učinke svoje presude na razdoblje od njezine objave, odlučivši da utvrđenje ništavosti odnosnih odredaba o najnižoj kamatnoj stopi ne utječe ni na situacije o kojima je konačno odlučeno pravomoćnim sudskim odlukama ni na uplate izvršene prije 9. svibnja 2013., tako da su se trebali vratiti samo iznosi koji su na temelju tih odredaba neosnovano plaćeni nakon tog datuma.

      – Presuda br. 139/2015 od 25. ožujka 2015.

            26

            U svojoj presudi br. 139/2015 od 25. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: presuda od 25. ožujka 2015.), Tribunal Supremo (Vrhovni sud) potvrdio je ograničenje retroaktivnih učinaka proglašenja ništavosti odredbe o najnižoj kamatnoj stopi, u okviru pojedinačne tužbe potrošača koji je zahtijevao povrat iznosa neosnovano plaćenih na temelju takve odredbe. Time je taj sud rješenje iz presude od 9. svibnja 2013. koju je donio po kolektivnim tužbama za propuštanje proširio na pojedinačne tužbe za propuštanje i naknadu štete. Stoga je, u predmetu u kojem je donesena presuda od 25. ožujka 2015., obveza povrata ograničena samo na iznose koji su neosnovano plaćeni nakon donošenja presude od 9. svibnja 2013.

      Činjenično stanje i prethodna pitanja

         Predmet C‑154/15

            27

            Francisco Gutiérrez Naranjo sklopio je s Cajasur Banco SAU hipotekarni zajam s odredbom o najnižoj kamatnoj stopi.

            28

            Na temelju Direktive 93/13 i sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud), F. Gutierrez Naranjo podnio je Juzgadu de lo Mercantil no 1 de Granada (Trgovački sud br. 1 u Granadi, Španjolska) tužbu kojom od njega zahtijeva da proglasi tu odredbu o najnižoj kamatnoj stopi ništavom i naloži povrat iznosa neosnovano plaćenih na temelju te odredbe.

            29

            Sud koji je uputio zahtjev pita se je li ograničavanje učinaka proglašenja ugovorne odredbe ništavom zbog njezine nepoštenosti samo na razdoblje nakon tog proglašenja u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13.

            30

            Stoga je Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Trgovački sud br. 1 u Granadi) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                     „1.

                     Je li u okolnostima poput predmetnih, tumačenje prema kojem nepoštena odredba o kojoj je riječ, iako proglašena ništavom, nastavlja proizvoditi učinke do objave tog proglašenja sukladno s tumačenjem ‚neobvezivosti’ iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13/EEZ? Može li se, prema tome, smatrati da su unatoč proglašenju ništavosti odredbe učinci koje je ona proizvodila dok je bila na snazi i dalje valjani i postojeći?

                     2.

                     Kada je po pojedinačnoj tužbi potrošača odredba proglašena ništavom, je li prestanak korištenja određenom odredbom, koji je moguće odrediti (u skladu s prvim stavcima članaka 6. i 7.), u skladu s ograničenjem učinaka ništavosti? Mogu li sudovi ublažiti obvezu prodavatelja robe odnosno pružatelja usluge da vrati ono što je potrošač platio na osnovi odredbe koja je zbog propusta u informiranju i/ili transparentnosti naknadno proglašena ništavom ex tunc?”

         Predmet C‑307/15

            31

            Ana María Palacios Martínez sklopila je 28. srpnja 2006. s Bancom Bilbao Vizcaja Argentaria SA (BBVA) ugovor o hipotekarnom zajmu s odredbom o najnižoj kamatnoj stopi.

            32

            Zajmoprimateljica je 6. ožujka 2014. podnijela tužbu Juzgadu de lo Mercantil no 1 de Alicante (Trgovački sud br. 1 u Alicanteu, Španjolska) zahtijevajući da se odredba o najnižoj kamatnoj stopi, zbog svoje nepoštenosti, proglasi ništavom i da banka vrati iznose koje je neosnovano primila.

            33

            U prvostupanjskom postupku, taj je sud utvrdio, pozivajući se na rješenje Tribunala Supremo (Vrhovni sud) u presudi od 9. svibnja 2013., da je tužba postala bespredmetna, ne dovodeći u pitanje povrat tužitelju iznosa koje je banka mogla primiti na temelju odnosne odredbe od datuma proglašenja te presude.

            34

            U žalbenom postupku, Audiencia Provincial de Alicante (Regionalni sud u Alicanteu, Španjolska) izrazio je sumnju u sukladnost rješenja iz prvostupanjskog postupka s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13.

            35

            Prema njegovu mišljenju, neretroaktivnost proglašenja ništavom nepoštene odredbe može biti proturječna kako s ciljevima te direktive tako i sa zabranom ublažavanja sudskim putem učinaka nepoštene odredbe. Osim toga, navedeni sud dvoji o tome jesu li uvjeti koje Sud zahtijeva kako bi se učinci proglašenja ništavom nepoštene odredbe mogli vremenski ograničiti bili ispunjeni u predmetu u kojem je donesena presuda od 9. svibnja 2013.

            36

            Stoga je Audiencia Provincial de Alicante (Regionalni sud u Alicanteu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                     „1.

                     Je li sukladno s načelom neobvezatnosti [nepoštenih odredaba] iz članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13 to da restitucijski učinci koji proizlaze iz utvrđenja ništavosti zbog nepoštenosti odredbe o najnižoj kamatnoj stopi koja se nalazi u ugovoru u zajmu djeluju retroaktivno ne od datuma sklapanja ugovora već od kasnijeg datuma?

                     2.

                     Je li kriterij dobre vjere zainteresiranih krugova koji djeluje kao temelj ograničenja retroaktivnog učinka [ništavosti] nepoštene klauzule autonomni pojam prava Unije koji treba ujednačeno tumačiti u svim državama članicama?

                     3.

                     U slučaju potvrdnog odgovora, koje elemente treba uzeti u obzir kako bi se ocijenilo postojanje dobre vjere u zainteresiranim krugovima?

                     4.

                     U svakom slučaju, je li u skladu s dobrom vjerom zainteresiranih krugova postupanje prodavatelja robe odnosno pružatelja usluge koje je tijekom sastavljanja ugovora dovelo do nedostatka transparentnosti koja je uzrokovala nepoštenost klauzule?

                     5.

                     Je li rizik od ozbiljnih povreda koji djeluje kao temelj ograničenja retroaktivnog učinka [ništavosti] nepoštene odredbe autonomni pojam prava Unije koji treba ujednačeno tumačiti u svim državama članicama?

                     6.

                     U slučaju pozitivnog odgovora, koje kriterije treba uzeti u obzir?

                     7.

                     Treba li rizik od ozbiljnih povreda ocijeniti uzimajući u obzir samo eventualni rizik za prodavatelja robe odnosno pružatelja usluge ili također treba uzeti u obzir štetu nanesenu potrošačima time što nisu vraćeni cijeli iznosi na temelju navedene odredbe o najnižoj kamatnoj stopi?”

         Predmet C‑308/15

            37

            Emilio Irles López i Teresa Torres Andreu sklopili su 1. lipnja 2001. s Bancom Popular Español SA (u daljnjem tekstu: BPE) ugovor o hipotekarnom zajmu s odredbom o najnižoj kamatnoj stopi. Aktima o izmjeni od 2. svibnja 2007. i 14. lipnja 2007., stranke su ugovorile dva povećanja kreditne linije, od kojih svako sadržava odredbu o najnižoj kamatnoj stopi.

            38

            Smatrajući da je njihov pristanak na odredbe o najnižoj kamatnoj stopi bio posljedica nedostatka transparentnosti, zajmoprimci su Juzgadu de lo Mercantil no de Alicante (Trgovački sud br. 3 u Alicanteu, Španjolska) podnijeli tužbu za proglašenje ništavosti tih odredaba i povrat neosnovano plaćenih iznosa na temelju tih odredaba.

            39

            Navedeni sud prihvatio je u prvostupanjskom postupku tužbu, te je naložio BPE‑u da vrati zajmoprimcima iznose koji su neosnovano plaćeni na temelju tih odredaba nakon sklapanja ugovora o zajmu i njegovih akata o izmjeni.

            40

            BPE je podnio žalbu Audienciji Provincial de Alicante (Regionalni sud u Alicanteu), pozvavši se na presude od 9. svibnja 2013. i 25. ožujka 2015.

            41

            Sud koji je uputio zahtjev izražava, s jedne strane, dvojbe glede sukladnosti ograničavanja učinaka proglašenja nepoštene odredbe ništavom s člankom 6. Direktive 93/13. S druge strane, prema mišljenju toga suda, činjenica da je Tribunal Supremo (Vrhovni sud), u svojoj presudi od 25. ožujka 2015., proširio na pojedinačne tužbe rješenje koje je iznio u svojoj presudi od 9. svibnja 2013. u kontekstu kolektivne tužbe može kao učinak imati ograničavanje prava zajmoprimaca, uzetih pojedinačno, na djelotvornu sudsku zaštitu, jer se specifične okolnosti svakog pojedinog slučaja ne uzimaju u obzir za određivanje polazišne točke obveze povrata koja tereti banku koja je imala koristi od učinaka nepoštene odredbe.

            42

            Stoga je Audiencia Provincial de Alicante (Regionalni sud u Alicanteu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu, pored sedam prethodnih pitanja jednakih onima postavljenima u predmetu C‑307/15, osmo pitanje, koje glasi:

                     „8.

                     Je li sukladno s načelom neobvezatnosti nepoštenih odredbi iz članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13, i s pravom na djelotvornu sudsku zaštitu iz članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, automatsko proširenje istog ograničenja restitucijskog učinka koji proistječe iz ništavosti klauzule o najnižoj kamatnoj stopi proglašenoj u okviru postupka koji je pokrenula udruga potrošača protiv financijskih ustanova, na individualne tužbe radi utvrđenja ništavosti klauzule o najnižoj kamatnoj stopi, koje su podnijeli klijenti‑potrošači koji su sklopili ugovor o hipotekarnom zajmu s drugim financijskim ustanovama?”

            43

            Rješenjem predsjednika Suda od 10. srpnja 2015. predmeti C‑307/15 i C‑308/15 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

            44

            Rješenjem predsjednika Suda od 14. kolovoza 2015., odbijeni su zahtjevi kojima Audiencia Provincial de Alicante (Regionalni sud u Alicanteu) u predmetima C‑307/15 i C‑308/15 traži odlučivanje u ubrzanom postupku koji je predviđen člankom 23.a Statuta Suda Europske unije i člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda.

            45

            Rješenjem predsjednika Suda od 21. listopada 2015. predmet C‑154/15 spojen je s predmetima C‑307/15 i C‑308/15 u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

      O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje u predmetu C‑154/15 te prva pitanja u predmetima C‑307/15 i C‑308/15

            46

            Dvama pitanjima u predmetu C‑154/15 te prvim pitanjima u predmetima C‑307/15 et C‑308/15, koje treba razmotriti zajedno, sudovi koji su uputili zahtjeve pitaju, u biti, treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa kojom se vremenski ograničavaju restitucijski učinci vezani za sudsko utvrđenje nepoštenosti, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, odredbe sadržane u ugovoru koji je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge sklopio s potrošačem, samo na iznose koji su neosnovano plaćeni na temelju te odredbe nakon donošenja odluke kojom je sudskim putem utvrđena ta nepoštenost.

            47

            Najprije valja ispitati argument španjolske vlade, Cajasure Banco i BPE‑a, prema kojem pitanje učinaka utvrđenja nepoštenosti odredbe poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne potpada u područje primjene Direktive 93/13, jer je, to utvrdivši, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) osigurao višu razinu zaštite potrošača od one zajamčene tom direktivom.

            48

            S tim u svezi, iz odluka kojima se upućuju zahtjevi, doduše, proizlazi da je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) u svojoj presudi od 9. svibnja 2013., kako bi opravdao nadzor nepoštenosti odnosnih odredaba o najnižoj kamatnoj stopi, koje se odnose na glavni predmet ugovora o kojima je riječ, tumačio zahtjev transparentnosti iz članka 4. stavka 2. navedene direktive na način da se on ne ograničava na poštovanje formalne transparentnosti ugovornih odredaba, u smislu njihove jasnoće i razumljivosti, nego zahvaća i materijalnu transparentnost, u smislu dostatnosti informacija pruženih potrošaču glede opsega, kako pravnog tako i ekonomskog, njegove ugovorne obveze.

            49

            Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 46. do 50. svojeg mišljenja, nadzor materijalne transparentnosti odredaba koje se odnose na glavni predmet ugovora proizlazi iz onoga što nalaže članak 4. stavak 2. Direktive 93/13. Naime, ta odredba predviđa, jednako kao u članku 5. te direktive, da ugovorne odredbe moraju biti „sročene jasno i razumljivo”.

            50

            Sud je s tim u svezi već izrazio stav prema kojem je obavijest prije sklapanja ugovora o ugovornim uvjetima i posljedicama sklapanja od temeljne važnosti za potrošača. Potonji osobito na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga (presuda od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑2013:180, t. 44.).

            51

            Prema tome, ispitivanje nepoštenosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, ugovorne odredbe koja se odnosi na definiciju glavnog predmeta ugovora, u slučaju kada potrošač prije njegova sklapanja nije imao potrebne informacije o ugovornim uvjetima i posljedicama navedenog sklapanja, potpada u područje primjene te direktive općenito, a posebice u područje primjene njezina članka 6. stavka 1.

            52

            Stoga, budući da se i sudovi koji su uputili zahtjeve pozivaju na presudu od 9. svibnja 2013. kojom se ograničava restitucijski učinak utvrđenja nepoštenosti odredaba o najnižoj kamatnoj stopi, valja ispitati treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da se njime dopušta takvo ograničenje od strane nacionalnog suda.

            53

            Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 određuje da države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača.

            54

            Tu odredbu valja smatrati normom ekvivalentnom nacionalnim pravilima koja, u okviru unutarnjeg pravnog poretka, imaju karakter normi javnog poretka (vidjeti u tom smislu presudu od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 44.).

            55

            Usto, riječ je o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih (presuda od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 63.).

            56

            S obzirom na narav i važnost javnog interesa koji se temelji na zaštiti potrošača, koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu na prodavatelje robe ili pružatelje usluga, Direktiva 93/13 državama članicama nameće, kao što to proizlazi iz njezinog članka 7. stavka 1., tumačenog u vezi s njezinom uvodnom izjavom 24., da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima (presuda od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 78.).

            57

            Da bi to učinio, nacionalni sud mora jednostavno odbiti primjenu nepoštene ugovorne odredbe, kako ne bi proizvela obvezujući učinak u odnosu na potrošača, a da pritom nije ovlašten preispitati njezin sadržaj (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 65.).

            58

            U tom kontekstu, s jedne strane, nacionalni sud mora po službenoj dužnosti ocijeniti nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu između potrošača i prodavatelja robe odnosno pružatelja usluge, kada raspolaže za to potrebnim pravnim i činjeničnim elementima.

            59

            Naime, potpuna učinkovitost zaštite predviđene navedenom direktivom zahtijeva da je nacionalni sud koji je po službenoj dužnosti utvrdio da je ugovorna odredba nepoštena nije dužan, kako bi mogao izvući zaključke iz tog utvrđenja, čekati da potrošač koji je upoznat sa svojim pravima, podnese zahtjev za poništenje te odredbe (presuda od 30. svibnja 2013., Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, t. 42.).

            60

            S druge strane, nacionalni sud nije ovlašten mijenjati sadržaj nepoštenih odredaba, osim ako time pridonosi otklanjanju odvraćajućeg učinka na prodavatelje robe ili pružatelje usluga u smislu da te nepoštene odredbe jednostavno ne primjenjuju na potrošače (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. siječnja 2015., Unicaja Banco i Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13, EU:C:2015:21, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

            61

            Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da ugovornu odredbu koja je proglašena nepoštenom valja smatrati, u načelu, kao da nikada nije postojala, tako da ne može imati učinak u odnosu na potrošača. Prema tome, sudsko utvrđenje nepoštenosti takve odredbe mora, u načelu, imati za posljedicu ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije potrošača u kojoj bi se nalazio da navedene odredbe nije bilo.

            62

            Iz toga proizlazi da obveza nacionalnog suda da izuzme iz primjene nepoštenu ugovornu odredbu kojom se nalaže plaćanje iznosa za koje se uspostavilo da je neosnovano ima, u načelu, odgovarajući restitucijski učinak u odnosu na te iznose.

            63

            Naime, nepostojanje takvog restitucijskog učinka može dovesti u pitanje preventivni učinak koji se člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 1., želi pridati utvrđenju nepoštenosti odredaba sadržanih u ugovorima koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge sklopio s potrošačima.

            64

            Doduše, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 zahtijeva od država članica da predvide da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače „prema nacionalnom pravu” (presuda od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 57.).

            65

            Međutim, uređenje u nacionalnom pravu zaštite zajamčene potrošačima Direktivom 93/13 ne može izmijeniti opseg a time ni sadržaj te zaštite i time dovesti u pitanje jačanje njezine djelotvornosti donošenjem ujednačenih pravila o nepoštenim odredbama, što je bila namjera zakonodavca Europske unije, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 10. Direktive 93/13.

            66

            Slijedom toga, iako je zadaća država članica putem svojeg nacionalnog prava definirati uvjete pod kojima se utvrđuje nepoštenost uredbe sadržane u ugovoru te se proizvode konkretni pravni učinci tog utvrđenja, ono i dalje mora omogućavati ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala, među ostalim, uspostavljanjem prava na povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu štetu na temelju navedene nepoštene odredbe.

            67

            U ovom slučaju, presudom od 9. svibnja 2013., na koju se pozivaju sudovi koji su uputili zahtjeve, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) presudio je da utvrđenje nepoštenosti odnosnih odredaba o najnižoj kamatnoj stopi ne utječe ni na situacije o kojima je konačno odlučeno pravomoćnim sudskim odlukama ni na uplate izvršene prije datuma proglašenja te presude, i da su, slijedom toga, učinci koji proizlaze iz tog utvrđenja, među ostalim, pravo potrošača na povrat, ograničeni, na temelju načela pravne sigurnosti, na iznose koji su neosnovano plaćeni od tog datuma.

            68

            S tim u svezi, istina je da je Sud već priznao da zaštita potrošača nije apsolutna. U tom je smislu posebice utvrdio da pravo Unije ne nameće nacionalnom sudu da izuzme iz primjene domaća postupovna pravila kojima se, među ostalim, odluci daje svojstvo pravomoćnosti, čak i ako bi to omogućilo ispravljanje povrede odredbe, ma kakva ona bila, sadržane u Direktivi 93/13 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 37.). Iz toga slijedi da je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) imao pravo u svojoj presudi od 9. svibnja 2013. utvrditi da ona ne utječe na situacije o kojima je konačno odlučeno ranijim pravomoćnim sudskim odlukama.

            69

            Isto tako, Sud je već utvrdio da je određivanje razumnih prekluzivnih rokova za pokretanje postupaka u interesu pravne sigurnosti u skladu s pravom Unije (presuda od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 41.).

            70

            Ipak, valja razlikovati primjenu postupovnog pravila, poput razumnog roka za zastaru, od vremenskog ograničenja učinaka tumačenja pravnog pravila Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. travnja 2010., Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, t. 30. i navedenu sudsku praksu). S tim u svezi valja podsjetiti da, s obzirom na temeljni zahtjev ujednačene i opće primjene prava Unije, samo Sud može odlučivati o vremenskim ograničenjima koja se primjenjuju na njegovo tumačenje takvog pravila (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. veljače 1988., Barra i dr., 309/85, EU:C:1988:42, t. 13.).

            71

            Stoga, uvjeti određeni u nacionalnom pravu, na koje se poziva članak 6. stavak 1. Direktive 93/13, ne mogu zadirati u bit prava koja potrošači imaju na temelju te odredbe, kako je tumači sudska praksa Suda navedena u točkama 54. do 61. ove presude, a to je da ne budu vezani odredbom koja se smatra nepoštenom.

            72

            Vremensko ograničenje učinaka koje je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) utvrdio u svojoj presudi od 9. svibnja 2013. glede utvrđenja ništavosti odredaba o najnižoj kamatnoj stopi dovodi do toga da se, općenito, svakom potrošaču koji je prije tog datuma sklopio ugovor o hipotekarnom zajmu koji sadržava takvu odredbu uskraćuje pravo na puni povrat iznosa koje je neosnovano platio banci na temelju te odredbe u razdoblju prije 9. svibnja 2013.

            73

            Iz toga slijedi da nacionalna sudska praksa, poput one koja proizlazi iz presude od 9. svibnja 2013., glede vremenskog ograničenja pravnih učinaka koji na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 proizlaze iz utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe, osigurava samo ograničenu zaštitu potrošača koji su sklopili ugovor o hipotekarnom zajmu koji sadržava odredbu o minimalnoj kamatnoj stopi prije datuma proglašenja odluke kojom je sudski utvrđena ta nepoštenost. Takva zaštita se stoga pokazuje nepotpunom i nedostatnom te ne predstavlja ni primjeren ni učinkovit način da se zaustavi korištenje te vrste odredaba, suprotno onome što predviđa članak 7. stavak 1. te direktive (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 60.).

            74

            U tim okolnostima, nacionalni sudovi, s obzirom na to da su glede rješenja glavnih postupaka vezani tumačenjem prava Unije koje je dao Sud, moraju, na temelju vlastite nadležnosti, izuzeti od primjene vremensko ograničenje učinaka koje je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) utvrdio u svojoj presudi od 9. svibnja 2013. jer nije u skladu s tim pravom (vidjeti, u tom smislu, presude od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 29. do 32.; od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 33. i 34.; od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 36., i od 8. studenoga 2016., Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 67. do 70.).

            75

            Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa kojom se vremenski ograničavaju restitucijski učinci vezani za sudsko utvrđenje nepoštenosti, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, odredbe sadržane u ugovoru koji je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge sklopio s potrošačem, samo na iznose koji su neosnovano plaćeni na temelju te odredbe nakon donošenja odluke kojom je sudskim putem utvrđena ta nepoštenost.

         Ostala prethodna pitanja

            76

            Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje u predmetu C‑154/15 te na prva pitanja u predmetima C‑307/15 i C‑308/15, na ostala prethodna pitanja nije potrebno odgovoriti.

      Troškovi

            77

            Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                  Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa kojom se vremenski ograničavaju restitucijski učinci vezani za sudsko utvrđenje nepoštenosti, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, odredbe sadržane u ugovoru koji je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge sklopio s potrošačem, samo na iznose koji su neosnovano plaćeni na temelju te odredbe nakon donošenja odluke kojom je sudskim putem utvrđena ta nepoštenost.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. srpnja 2009.#Zuid-Chemie BV protiv Philippo's Mineralenfabriek NV/SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Predmet C-189/08.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. svibnja 2013. # Verus Eood protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-104/12.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 10. prosinca 2015.#Fútbol Club Barcelona protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice koji predstavlja obris amblema – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom – Članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-615/14.


Presuda Suda od 30. studenog 1972. # Wasaknäcke Knäckebrotfabrik GmbH protiv Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Predmet 32-72.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. rujna 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-260/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. srpnja 2005.#Consorzio Aziende Metano (Coname) protiv Comune di Cingia de' Botti.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija.#Članci 43., 49. i 81. UEZ-a.#Predmet C-231/03.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. studenoga 2013.#Comune di Ancona protiv Regione Marche.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche.#Strukturni fondovi – Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) – Financijski doprinos iz strukturnog fonda – Kriteriji prihvatljivosti izdataka – Uredba (EZ) br. 1260/1999 – Članak 30. stavak 4. – Načelo kontinuiteta aktivnosti – Pojam ‚značajna izmjena’ aktivnosti – Dodjela ugovora o koncesiji bez prethodne objave ni prethodnog poziva na nadmetanje.#Predmet C-388/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      14. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Strukturni fondovi — Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) — Financijski doprinos iz strukturnog fonda — Kriteriji prihvatljivosti izdataka — Uredba (EZ) br. 1260/1999 — Članak 30. stavak 4. — Načelo kontinuiteta aktivnosti — Pojam ‚značajna izmjena’ aktivnosti — Dodjela ugovora o koncesiji bez prethodne objave ni prethodnog poziva na nadmetanje“
      U predmetu C‑388/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Italija), odlukom od 21. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 16. kolovoza 2012., u postupku

         Comune di Ancona

      protiv

         Regione Marche,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Comune di Ancona, A. Lucchetti, avvocato,

               —

               za portugalsku vladu L. Inez Fernandes, S. Rodrigues i A. Gattini, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė i D. Recchia, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 30. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1260/1999 od 21. lipnja 1999. o utvrđivanju općih odredaba o strukturnim fondovima (SL L 161, str. 1.).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Comune di Ancona i Regione Marche u pogledu odluke Regione Marche da povuče i osigura povrat financijskih potpora koje su mu bile isplaćene za projekt izgradnje brodskog navoza.

         Pravni okvir

               3

               Uvodna izjava 4. Uredbe br. 1260/1999 glasi kako slijedi:
               „[...] kako bi se povećala koncentracija i pojednostavnilo djelovanje strukturnih fondova, [...] treba utvrditi [prioritetne ciljeve] kao što su razvoj i strukturalna prilagodba regija koje zaostaju u razvoju, gospodarska i socijalna prenamjena područja sa strukturnim poteškoćama te prilagodba i modernizacija politika i sustava obrazovanja, osposobljavanja i zapošljavanja”. [neslužbeni prijevod]

               4

               Uvodnom izjavom 7. navedene uredbe predviđa se:
               „[...] Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) najprije pridonosi postizanju cilja razvoja i strukturne prilagodbe regija koja zaostaju u razvoju i gospodarskoj i socijalnoj prenamjeni područja sa strukturnim poteškoćama”. [neslužbeni prijevod]

               5

               Uvodnom izjavom 41. iste uredbe određuje se:
               „[...] kako bi se osigurala učinkovitost i trajan učinak djelovanja fondova, sva ili dio pomoći iz fondova treba ostati vezana uz određenu aktivnost samo ako njezina priroda i uvjeti provedbe nisu značajno izmijenjeni, čime bi se aktivnost za koju je primljena pomoć mogla odvratiti od njezina prvotnog cilja”. [neslužbeni prijevod]

               6

               Člankom 30. stavkom 4. Uredbe br. 1260/1999, naslovljenim „Prihvatljivost”, propisuje se:
               „Države članice osiguravaju da aktivnost zadrži doprinos iz fondova jedino ako, u roku od pet godina od dana kada je nadležno nacionalno tijelo ili upravno tijelo donijelo odluku o doprinosu iz fondova, ne dođe do značajne izmjene te aktivnosti:

                        (a)

                        koja utječe na njezinu prirodu ili uvjete provedbe ili koja poduzetniku ili javnom tijelu daje nedopuštenu prednost
                        i

                        (b)

                        koja je posljedica promjene u prirodi vlasništva nad infrastrukturom ili prestanka ili premještanja proizvodne aktivnosti.

                  Države članice obavještavaju Komisiju o bilo kakvoj izmjeni te vrste; u slučaju takve izmjene, primjenjuju se odredbe članka 39.”

               7

               Člankom 38. navedene uredbe, naslovljenim „Opće odredbe”, u njegovu stavku 1. predviđa se:
               „Ne dovodeći u pitanje odgovornost Komisije u izvršenju općeg proračuna Europske unije, za financijski nadzor pomoći odgovorne su najprije države članice. U tu svrhu poduzimaju sljedeće mjere:
               [...]

                        (e)

                        sprečavaju, otkrivaju i ispravljaju nepravilnosti te, u skladu s propisima na snazi, o njima izvješćuju Komisiju i obavješćuju je o razvoju upravnih i sudskih postupaka za sankcioniranje povrede;

                  [...]

                        (h)

                        osiguravaju povrat izgubljenih iznosa nakon otkrivenih nepravilnosti uz naplatu, ako je potrebno, zateznih kamata.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Člankom 39. iste uredbe, naslovljenim „Financijski ispravci”, u njegovu stavku 1. određuje se:
               „Najprije su države članice dužne otkrivati nepravilnosti i djelovati kada se utvrdi značajna izmjena koja utječe na prirodu ili uvjete provedbe ili nadzora pomoći i obavljati potrebne financijske ispravke.
               Države članice provode financijske ispravke koji su potrebni u pogledu pojedinačnih ili sustavnih nepravilnosti. Ispravci koje provode države članice sastoje se od cjelokupnog ili djelomičnog ukidanja doprinosa Zajednice. Država članica može sredstva Zajednice isplaćena na ovaj način ponovno upotrijebiti za predmetnu pomoć, u skladu s postupcima koji se utvrđuju na temelju članka 53. stavka 2.” [neslužbeni prijevod]

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               9

               Regione Marche, tijelo za upravljanje operativnim programom za strukturne pomoći Unije u regiji Marches, objavio je u suglasnosti s EFRR‑om poziv za različite infrastrukturne projekte na lokalnim lučkim područjima za programsko razdoblje od 2002. do 2006.

               10

               Comune di Ancona odgovorio je na taj poziv podnošenjem zahtjeva za financiranje triju projekata koji se redom odnose na izgradnju brodskog navoza, kupovinu pokretne dizalice i radove prostornog uređenja platoa ispred navedenog navoza. Ta su tri zahtjeva bila prihvaćena.

               11

               Comune di Ancona, kao tijelo koje se koristi predmetnim financiranjem, nakon izgradnje brodskog navoza i instalacije pokretne dizalice obratio se u siječnju 2005. Regione Marche s pitanjem može li se koncesija za upravljanje navedenim navozom povjeriti trećoj osobi. Regione Marche smatrao je da u tom pogledu nema zapreka, pritom se pozivajući na potrebu poštovanja propisa koji su na snazi u području dodjele koncesija za javne usluge.

               12

               Odlukom svojeg općinskog vijeća od 19. travnja 2005. Comune di Ancona povjerio je upravljanje brodskim navozom zadruzi Cooperativa arl Pescatori e Motopescherecci di Ancona (u daljnjem tekstu: zadruga Pescatori), pri čemu je toj zadruzi predvidio niz obveza, među kojima i isplatu općini Comune di Ancona godišnje naknade, koja je izračunana tako da ni davatelj koncesije ni koncesionar ne ostvaruju znatne neto prihode, zabranu izmjene uvjeta provedbe aktivnosti koja je prihvatljiva za financiranje, zabranu obavljanja plaćenih aktivnosti, poštovanje svih primjenjivih smjernica i pravila Unije kao i obvezu zadržavanja javnog karaktera i namjene predmetnog objekta. Osim toga, pojašnjeno je da će taj objekt, u svakom slučaju, ostati u vlasništvu Comune di Ancona.

               13

               Regione Marche smatrao je u lipnju 2010. da u pogledu upravljanja brodskim navozom koje provodi Comune di Ancona postoje određene nepravilnosti, odnosno:

                        —

                        procijenjeno je da se 18 % upotrebe brodskog navoza odnosi na rekreacijska plovila,

                        —

                        dio predmetnog objekta nije se upotrebljavao i

                        —

                        najprije u pogledu druga dva prigovora, koncesija za upravljanje tim objektom provedena je izravno, odnosno bez postupka javne nabave.

               14

               Regione Marche donio je na temelju tih utvrđenja odluku kojom je naložio povlačenje i povrat financiranja, odobrenog Comune di Ancona.

               15

               Zatim je Comune di Ancona pred sudom koji je uputio zahtjev podnio tužbu za poništenje protiv te odluke.

               16

               U prilog svojoj tužbi, među ostalim, istaknula je sljedeće tužbene razloge:

                        —

                        moguće nepoštovanje postupaka javne nabave u pogledu koncesije za upravljanje brodskim navozom nije razlog za ukidanje financijskih potpora;

                        —

                        za dodjelu upravljanja navedenim navozom nije bilo potrebno provesti postupak javne nabave, ako osim zadruge Pescatori nijedan drugi subjekt nije bio zainteresiran za tu koncesiju, i

                        —

                        upotreba brodskog navoza za rekreacijska plovila nije suprotna ciljevima EFRR‑a.

               17

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per le Marche odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li [članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999] tumačiti na način da najprije valja provjeriti je li se objekt značajno izmijenio kako bi se moglo utvrditi je li davatelj koncesije njezinom dodjelom ostvario znatan prihod ili je li koncesionar pritom ostvario neopravdanu prednost?

                        2.

                        [Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, što se podrazumijeva pod‑] ‚značajnom izmjenom’, odnosno, odnosi li se [članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999] samo na fizičke izmjene, u smislu da izgrađeni objekt nije u skladu s onime što je bilo previđeno u projektu za koji je odobreno financiranje, ili se odnosi i na funkcionalnu izmjenu i radi li se u tom slučaju o ‚značajnoj izmjeni’ kada se objekt ‚također’, ali ne pretežno, upotrebljava za aktivnosti koje nisu bile predviđene u pozivu na dostavu projektnih prijedloga ili u zahtjevu za sudjelovanje u tom postupku[?]

                        3.

                        [U obrnutom slučaju, ako je odgovor na prvo pitanje negativan,] u slučajevima u kojima se javno financiranje upotrebljava za izgradnju objekata čije bi upravljanje moglo biti od gospodarskog interesa, primjenjuje li se [članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999] samo na fazu izgradnje objekta ili […] obveza poštovanja pravila o javnoj nabavi postoji i kada se radi o dodjeli koncesije za upravljanje[?]

                        4.

                        [N]aposljetku, [...] treba li članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 tumačiti na način da provjera toga ostvaruje li poduzetnik ili javno tijelo na temelju dodjele koncesije za upravljanje trećim osobama znatne neto prihode ili nedopuštenu prednost [...] logički i pravno slijedi nakon prethodnog pitanja (odnosno pitanja o obvezi poštovanja postupaka javne nabave) ili [...] postojanje obveze provedbe postupka javne nabave treba provjeriti uzimajući u obzir konkretno uređenje odnosa u okviru koncesije?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna razmatranja

               18

               Člankom 30. stavkom 4. Uredbe br. 1260/1999 određeno je načelo prema kojemu određena aktivnost konačno zadržava doprinos strukturnih fondova jedino ako predmetna aktivnost, u roku od pet godina od dana kada je nadležno nacionalno tijelo ili upravno tijelo donijelo odluku o doprinosu iz navedenih fondova, ne sadržava „značajnu izmjenu”. U glavnom postupku stranke se osobito ne slažu u pogledu toga odnosi li se ta odredba na izmjene koje je utvrdio Regione Marche.

               19

               Najprije treba podsjetiti da nije na Sudu da konkretno kvalificira izmjene u glavnom postupku. Naime, za takvu je ocjenu isključivo nadležan nacionalni sud. Uloga Suda ograničena je na tumačenje prava Unije nacionalnom sudu koje će biti korisno za odlučivanje u sporu koji je pred njim pokrenut. Ipak, Sud može utvrditi relevantne elemente koji bi sud koji je uputio zahtjev mogli usmjeravati pri provedbi ocjene (vidjeti presudu od 10. studenoga 2011., Norma‑A i Dekom, C‑348/10, Zb., str. I‑10983., t. 57. i 58.).

               20

               U tom okviru, valja istaknuti da, kako bi izmjena bila obuhvaćena područjem primjene članka 30. stavka 4. Uredbe br. 1260/1999, najprije treba osigurati da je izmijenjena aktivnost obuhvaćena navedenim člankom i , ako je odgovor potvrdan, zatim ispitati ispunjava li ta izmjena uvjete iz članka 30. stavka 4. prvog podstavka točaka (a) i (b), s obzirom na to da iz upotrebe veznika „i” između dvaju uvjeta iz navedenog članka 30. stavka 4. prvog podstavka točaka (a) i (b) proizlazi da izmjena mora kumulativno ispuniti ta dva uvjeta.

               21

               Tijekom ispitivanja navedenih uvjeta valja provjeriti, kao prvo, ispunjava li sporna izmjena uvjet iz članka 30. stavka 4. prvog podstavka točke (b) Uredbe br. 1260/1999, kojim se zahtijeva da izmjena posljedica promjene u prirodi vlasništva nad infrastrukturom ili prestanka ili premještanja proizvodne aktivnosti. Naime, tijekom provjere tog uvjeta valja ocijeniti elemente koji su doveli do sporne izmjene i koji su tako uzrok te izmjene.

               22

               Kao drugo, valja ispitati je li ta izmjena obuhvaćena jednom od pretpostavki iz članka 30. stavka 4. prvog podstavka točke (a) navedene uredbe, odnosno utječe li na prirodu ili uvjete provedbe navedene aktivnosti ili dodjeljuje li poduzetniku ili javnom tijelu neopravdanu prednost, s obzirom na to da se te pretpostavke odnose na učinke sporne izmjene.

               23

               Kao treće, nakon što se ispitaju uvjeti iz članka 30. stavka 4. prvog podstavka točaka (a) i (b) Uredbe br. 1260/1999 valja provjeriti jesu li te sporne izmjene značajne.

               24

               Sud će tim redoslijedom odgovoriti na različita pitanja koja mu je postavio sud koji je uputio zahtjev.

         Treće pitanje

               25

               Svojim trećim pitanjem, na koje valja odgovoriti na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 tumačiti na način da izmjene predviđene tom odredbom obuhvaćaju samo izmjene koje nastaju tijekom izgradnje objekta ili da obuhvaćaju i izmjene koje nastaju naknadno, osobito tijekom upravljanja tim objektom.

               26

               U tom pogledu, s jedne strane, iz teksta članka 30. stavka 4. Uredbe br. 1260/1999 proizlazi da se odnosi na izmjene aktivnosti provedene u roku od pet godina od dana kada je nadležno nacionalno tijelo ili upravno tijelo donijelo odluku o doprinosu iz strukturnih fondova. Budući da se, na primjer, u slučaju izgradnje objekta ne može isključiti da bi izgradnja predmetnog objekta mogla trajati kraće od pet godina, treba zaključiti da predmetne izmjene nisu ograničene na izmjene koje nastaju tijekom same izgradnje objekta, nego da, ako je potrebno i ne dovodeći u pitanje navedeni rok, uključuju izmjene nastale nakon njegove izgradnje, osobito tijekom upravljanja objektom.

               27

               S druge strane, iz uvodne izjave 4. Uredbe br. 1260/1999 proizlazi da pomoć iz strukturnih fondova odgovara prioritetnim ciljevima kao što su „razvoj i strukturalna prilagodba regija koje zaostaju u razvoju, gospodarska i socijalna prenamjena područja sa strukturnim poteškoćama te prilagodba i modernizacija politika i sustava obrazovanja, osposobljavanja i zapošljavanja”. U slučaju EFRR‑a, ti ciljevi konkretno obuhvaćaju, u skladu s uvodnom izjavom 7. Uredbe br. 1260/1999, razvoj i strukturalnu prilagodbu regija koje zaostaju u razvoju te gospodarsku i socijalnu prenamjenu područja sa strukturnim poteškoćama.

               28

               Iz toga slijedi da se ciljevi strukturnih fondova mogu ostvariti samo ako se subvencije dodijeljene u okviru tih fondova i s njima povezani nadzor odnose na akte i troškove u pogledu ne samo provedbe aktivnosti, nego i načina provedbe i upravljanja tom aktivnosti, i to u roku od pet godina koji je predviđen člankom 30. stavkom 4. Uredbe br. 1260/1999. Naime, samo se pod tim uvjetom može osigurati učinkovitost djelovanja navedenih fondova i pritom izbjeći da se iz njih financiraju objekti koji nakon izgradnje i izmjene u njihovu upravljanju više ne pridonose postizanju ciljeva za koje je takvo financiranje bilo dodijeljeno.

               29

               S obzirom na sva ta razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 treba tumačiti na način da izmjene predviđene tom odredbom uključuju ne samo izmjene koje nastaju tijekom izgradnje objekta, već i izmjene koje nastaju naknadno, osobito tijekom upravljanja tim objektom, pod uvjetom da do takvih izmjena dođe u roku od pet godina koji je predviđen navedenom odredbom.

         Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem, na koje valja odgovoriti na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 tumačiti na način da valja unaprijed provjeriti je li se objekt koji je dan u koncesiju značajno izmijenio kako bi se moglo ocijeniti je li davatelj koncesije njezinom dodjelom ostvario znatan prihod ili je li koncesionar pritom ostvario neopravdanu prednost.

               31

               U tom pogledu, iz teksta članka 30. stavka 4. Uredbe br. 1260/1999 proizlazi da je postojanje neopravdane prednosti jedan od elemenata koji bi mogli činiti značajnu izmjenu u smislu te odredbe.

               32

               Iz toga slijedi da sud koji je uputio zahtjev, prije nego zaključi da u predmetnom slučaju postoji značajna izmjena u smislu članka 30. stavka 4. Uredbe br. 1260/1999, među ostalim, treba provjeriti je li sporna izmjena prouzročila neopravdanu prednost i/ili je li utjecala na prirodu ili uvjete provedbe.

               33

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 treba tumačiti na način da nije potrebno unaprijed provjeriti je li se objekt koji je dan u koncesiju značajno izmijenio kako bi se moglo ocijeniti je li davatelj koncesije njezinom dodjelom ostvario znatan prihod ili je li koncesionar pritom ostvario neopravdanu prednost.

         Drugo pitanje

               34

               Svojim drugim pitanjem, na koje treba odgovoriti na trećem mjestu, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 tumačiti na način da se ta odredba odnosi samo na fizičku izmjenu, kada izgrađeni objekt nije u skladu s onime što je bilo predviđeno u projektu za koji je odobreno financiranje, ili da se odnosi i na funkcionalnu izmjenu. U slučaju funkcionalne izmjene, sud koji je uputio zahtjev pita radi li se o „značajnoj izmjeni” kada se taj objekt djelomično, ali ne pretežno, upotrebljavao za aktivnosti koje nisu bile predviđene u pozivu na dostavu projektnih prijedloga ili u zahtjevu za financiranje podnesenom u odgovoru na taj poziv.

               35

               Uvodno, budući da je zakonodavac Unije svjesno u opis predmetne izmjene dodao pridjev „značajna”, izmjena mora ispunjavati ne samo oba uvjeta iz te odredbe nego osim toga mora imati određeni značaj da bi bila obuhvaćena područjem primjene članka 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999.

               36

               U tom pogledu, iz uvodne izjave 41. Uredbe br. 1260/1999 proizlazi da sva ili dio pomoći iz jednog od strukturnih fondova treba ostati vezana uz određenu aktivnost samo ako njezina priroda i uvjeti provedbe nisu značajno izmijenjeni, čime bi se aktivnost za koju je primljena pomoć mogla odvratiti od njezina prvotnog cilja.

               37

               Posljedično, ako izmjena ispunjava uvjet iz članka 30. stavka 4. prvog podstavka točke (a) Uredbe br. 1260/1999 jer utječe na prirodu ili uvjete provedbe aktivnosti, takvu se izmjenu može kvalificirati kao „značajnu izmjenu” u smislu članka 30. stavka 4. navedene uredbe samo ako se njome bitno smanjuje mogućnost da se tom aktivnošću ostvari cilj koji joj je bio određen.

               38

               Budući da izmjena koja je sadržajna i funkcionalna može bitno smanjiti mogućnost da se tom aktivnošću ostvari cilj koji joj je bio određen, iz toga treba zaključiti da se nadzor nad izmjenama objekta koji je obuhvaćen člankom 30. stavkom 4. Uredbe br. 1260/1999 ne odnosi samo na razlike između projektiranog objekta i izgrađenog objekta, nego i na izmjene u funkcioniranju predmetnog objekta.

               39

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da se ne može smatrati odlučujućom sama okolnost da su različiti elementi aktivnosti bili izmijenjeni u određenom kvantitativnom omjeru.

               40

               U okolnostima glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev stoga mora ocijeniti jesu li nastale izmjene, osobito okolnost da se 18 % upotrebe brodskog navoza koji je izgradio Comune di Ancona odnosi na rekreacijska plovila, iako ta upotreba nije bila predviđena u projektu za koji je odobreno financiranje, mogle bitno preinačiti upotrebu predmetnog objekta, provođenjem aktivnosti koje nisu bile predviđene i bitno smanjiti mogućnost da se predmetnom aktivnosti ostvari cilj koji joj je bio određen.

               41

               S obzirom na drugi uvjet iz članka 30. stavka 4. točke (b) Uredbe br. 1260/1999, kako bi se izmjena koja se sastoji od upotrebe objekta za aktivnosti koje nisu predviđene u projektu za koji je odobreno financiranje mogla kvalificirati kao „značajna izmjena” u smislu navedenog članka 30. stavka 4., treba pojasniti i da ta izmjena barem djelomično mora biti posljedica prestanka određenih aktivnosti predviđenih u projektu za koji je odobreno financiranje.

               42

               Prema tome, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 treba tumačiti na način da se ta odredba odnosi na fizičku izmjenu kada izgrađeni objekt nije u skladu s onime što je predviđeno u projektu za koji je odobreno financiranje, kao i na funkcionalnu izmjenu, s obzirom na to da se, u slučaju izmjene koja se sastoji od upotrebe objekta za aktivnosti koje nisu bile prvotno predviđene u projektu za koji je odobreno financiranje, takvom izmjenom mora bitno moći smanjiti mogućnost da se predmetnom aktivnošću ostvari cilj koji joj je bio određen.

         Četvrto pitanje

               43

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se pravu Unije to da općina trećoj osobi izravno, odnosno bez postupka javne nabave, dodijeli koncesiju za javne usluge koja se odnosi na objekt, ako na temelju navedene koncesije ta treća osoba ni javno tijelo koje daje koncesiju ne bi mogli ostvariti znatne neto prihode ni neopravdanu prednost.

               44

               U tom pogledu, najprije valja istaknuti da, ako se pokaže da se predmetne izmjene ne mogu kvalificirati kao „izmjene” u smislu članka 30. stavka 4. Uredbe br. 1260/1999, ipak je činjenica da, u skladu s člankom 38. stavkom 1. točkama (e) i (h) te uredbe, predmetna država članica treba ocijeniti predstavlja li ta izmjena nepravilnost u smislu članaka 38. i 39. navedene uredbe zbog koje će zatim trebati provesti potrebne financijske ispravke i osigurati povrat odgovarajućih izgubljenih iznosa, ako je potrebno, sa zateznim kamatama.

               45

               Potom valja podsjetiti da koncesije za javne usluge na razini Unije nisu uređene nikakvim propisom. Budući da ne postoji propis, pravo koje se primjenjuje na koncesije za usluge treba ispitati s obzirom na primarno pravo i, konkretnije, na temeljne slobode predviđene UFEU‑om (vidjeti presudu od 7. prosinca 2000., Telaustria i Telefonadress, C‑324/98, Zb., str. I‑10745., t. 60.).

               46

               Sud je u tom okviru već presudio da se načelima jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju državljanstva, među ostalim, davatelju koncesije nalaže obveza transparentnosti, koja se sastoji od toga da se svakom potencijalnom ponuditelju osigura primjereni stupanj javnosti kako bi se omogućio postupak dodjele koji je otvoren za tržišno natjecanje kao i nadzor nad nepristranosti tog postupka, a da to nužno ne podrazumijeva obvezu provođenja postupka javne nabave (presude od 13. rujna 2007., Komisija/Italija, C‑260/04, Zb., str. I‑7083., t. 24., i od 13. studenoga 2008., Coditel Brabant, C‑324/07, Zb., str. I‑8457., t. 25.).

               47

               Konkretnije, presuđeno je da, budući da bi se za koncesiju mogao zanimati i poduzetnik iz države članice koja nije država članica iz koje je davatelj koncesije, potpuno netransparentna dodjela te koncesije poduzetniku iz potonje države članice predstavlja razliku u postupanju na štetu poduzetnika iz drugih država članica. Naime, zbog potpune netransparentnosti, poduzetnici iz tih drugih država članica nemaju nikakvu stvarnu mogućnost izraziti svoj interes za dobivanje predmetne koncesije (u tom smislu vidjeti presudu od 21. srpnja 2005., Coname, C‑231/03, Zb., str. I‑7287., t. 17. i 18.).

               48

               Ako nije opravdana objektivnim okolnostima, takva razlika u postupanju, koja se uglavnom provodi na štetu poduzetnika iz druge države članice predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju državljanstva koja je zabranjena na temelju članaka 49. i 56. UFEU‑a (presuda od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, Zb., str. I‑5641., t. 60.).

               49

               U tim okolnostima, kako bi se ocijenilo je li dodjela koncesije za brodski navoz u skladu s pravom Unije, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti odgovara li dodjela koncesije za usluge, koju je proveo Comune di Ancona, na zahtjeve transparentnosti kojima se, među ostalim, poduzetniku iz druge države članice, kao što je Talijanska Republika, omogućuje pristup odgovarajućim informacijama o toj koncesiji, prije nego što se ona dodijeli, tako da taj poduzetnik, ako to želi, može iskazati svoj interes za dobivanje navedene koncesije (vidjeti gore navedenu presudu Coname, t. 21.).

               50

               U glavnom postupku Comune di Ancona nije naveo nikakvu objektivnu okolnost kojom bi se mogla opravdati potpuna netransparentnost pri dodjeli koncesije. Suprotno tome, tvrdio je da se koncesiju nisu mogli zanimati poduzetnici iz drugih država članica jer je koncesija dodijeljena zadruzi Pescatori bila tako osmišljena da njezin korisnik ne može ostvariti znatne neto prihode, a korisnik ni općina neopravdanu prednost.

               51

               Međutim, na temelju same okolnosti da poduzetnik ili javno tijelo ne mogu ostvariti znatne neto prihode ni neopravdanu prednost nije moguće zaključiti da poduzetnici iz država članica koje nisu država članica iz koje je davatelj koncesije nemaju gospodarski interes u pogledu te koncesije. Naime, u okviru gospodarske strategije da dio svojih aktivnosti proširi na drugu državu članicu, poduzetnik može taktički odlučiti da zatraži dodjelu koncesije u toj državi, unatoč tome što na temelju te koncesije nije moguće ostvariti odgovarajuću dobit, jer je ipak činjenica da mu ta prilika može omogućiti da uđe na tržište navedene države i da se za njega pročuje kako bi se pripremio za svoje buduće širenje.

               52

               S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto pitanje treba odgovoriti da se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, pravu Unije ne protivi dodjela, bez postupka javne nabave, koncesije za javne usluge koja se odnosi na objekt, ako je ta dodjela u skladu s načelom transparentnosti, na temelju kojega se, a da to nužno ne podrazumijeva obvezu provođenja postupka javne nabave, poduzetniku iz države članice koja nije država iz koje je davatelj koncesije mora omogućiti pristup odgovarajućim informacijama o toj koncesiji prije nego što se ona dodijeli, tako da taj poduzetnik, ako to želi, može iskazati svoj interes za dobivanje navedene koncesije, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 30. stavak 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1260/1999 od 21. lipnja 1999. o utvrđivanju općih odredaba o strukturnim fondovima treba tumačiti na način da izmjene predviđene tom odredbom uključuju ne samo izmjene koje nastaju tijekom izgradnje objekta, već i izmjene koje nastaju naknadno, osobito tijekom upravljanja tim objektom, pod uvjetom da do takvih izmjena dođe u roku od pet godina koji je predviđen navedenom odredbom.

                        2.

                           Članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 treba tumačiti na način da nije potrebno unaprijed provjeriti je li se objekt koji je dan u koncesiju značajno izmijenio kako bi se moglo ocijeniti je li davatelj koncesije njezinom dodjelom ostvario znatan prihod ili je li koncesionar pritom ostvario neopravdanu prednost.

                        3.

                           Članak 30. stavak 4. Uredbe br. 1260/1999 treba tumačiti na način da se ta odredba odnosi na fizičku izmjenu kada izgrađeni objekt nije u skladu s onime što je predviđeno u projektu za koji je odobreno financiranje, kao i na funkcionalnu izmjenu, s obzirom na to da se, u slučaju izmjene koja se sastoji od upotrebe objekta za aktivnosti koje nisu bile prvotno predviđene u projektu za koji je odobreno financiranje, takvom izmjenom mora bitno moći smanjiti mogućnost da se predmetnom aktivnošću ostvari cilj koji joj je bio određen.

                        4.

                           U okolnostima poput onih u glavnom postupku, pravu Unije ne protivi se dodjela, bez postupka javne nabave, koncesije za javne usluge koja se odnosi na objekt, ako je ta dodjela u skladu s načelom transparentnosti, na temelju kojega se, a da to nužno ne podrazumijeva obvezu provođenja postupka javne nabave, poduzetniku iz države članice koja nije država iz koje je davatelj koncesije mora omogućiti pristup odgovarajućim informacijama o toj koncesiji prije nego što se ona dodijeli, tako da taj poduzetnik, ako to želi, može iskazati svoj interes za dobivanje navedene koncesije, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski