title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. listopada 2015.#Vijeće Europske unije protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Konvencija Ujedinjenih naroda o pravu mora – Međunarodni sud za pravo mora – Nezakoniti, neprijavljeni i neregulirani ribolov – Postupak savjetodavnog mišljenja – Podnošenje pisanog podneska u ime Europske unije od strane Europske komisije – Nepostojanje prethodnog odobrenja sadržaja tog podneska od strane Vijeća Europske unije – Članak 13. stavak 2., članak 16. i članak 17. stavak 1. UEU‑a – Članak 218. stavak 9. i članak 335. UFEU‑a – Zastupanje Europske unije – Načela dodjele ovlasti i institucionalne ravnoteže – Načelo lojalne suradnje.#Predmet C-73/14.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *
         )
      „Tužba za poništenje — Konvencija Ujedinjenih naroda o pravu mora — Međunarodni sud za pravo mora — Nezakoniti, neprijavljeni i neregulirani ribolov — Postupak savjetodavnog mišljenja — Podnošenje pisanog podneska u ime Europske unije od strane Europske komisije — Nepostojanje prethodnog odobrenja sadržaja tog podneska od strane Vijeća Europske unije — Članak 13. stavak 2., članak 16. i članak 17. stavak 1. UEU‑a — Članak 218. stavak 9. i članak 335. UFEU‑a — Zastupanje Europske unije — Načela dodjele ovlasti i institucionalne ravnoteže — Načelo lojalne suradnje“
      U predmetu C‑73/14,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 10. veljače 2014.,

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju A. Westerhof Löfflerová, E. Finnegan i R. Liudvinaviciute‑Cordeiro, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koje podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, E. Ruffer, J. Vláčil i M. Hedvábná, u svojstvu agenata,

         Helenska Republika, koju zastupaju G. Karipsiadis i K. Boskovits, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas, F. Fize i N. Rouam, u svojstvu agenata,

         Republika Litva, koju zastupaju D. Kriaučiūnas i G. Taluntytė, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman, M. Gijzen i M. de Ree, u svojstvu agenata,

         Republika Austrija, koju zastupaju C. Pesendorfer i G. Eberhard, u svojstvu agenata,

         Portugalska Republika, koju zastupaju L. Inez Fernandes i M. L. Duarte, u svojstvu agenata,

         Republika Finska, koju zastupaju J. Heliskoski i H. Leppo, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju E. Jenkinson i M. Holt, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,
      intervenijenti,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju K. Banks, A. Bouquet, E. Paasivirta i P. Van Nuffel, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženika,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, J. Malenovský, J. L. da Cruz Vilaça i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. travnja 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Vijeće Europske unije zahtijeva poništenje Odluke Komisije od 29. studenoga 2013. o podnošenju „pisanog podneska Europske komisije u ime Europske unije“ (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Međunarodnom sudu za pravo mora (u daljnjem tekstu: ITLOS) u predmetu br. 21.

         Pravni okvir

         Odredbe koje se odnose na ITLOS

               2

               Konvencija Ujedinjenih naroda o pravu mora, koja je potpisana u Montego Bayu 10. prosinca 1982. i stupila na snagu 16. studenoga 1994. (u daljnjem tekstu: UNCLOS), odobrena je u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 98/392/EZ od 23. ožujka 1998. o sklapanju Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora od 10. prosinca 1982. i Sporazuma o primjeni njezinog dijela XI. od 28. srpnja 1994. od strane Europske zajednice (SL L 179, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 2., str. 86.).

               3

               Članak 191. UNCLOS‑a propisuje:
               „Vijeće za sporove o morskom dnu daje savjetodavna mišljenja na zahtjev Skupštine ili Vijeća o pravnim pitanjima koja se pojave u okviru njihovih djelatnosti. Takva se mišljenja daju u najkraćem roku.“

               4

               U skladu s člankom 287. stavkom 1. UNCLOS‑a:
               „Kada potpisuje ili ratificira [UNCLOS] ili kada [mu] pristupa, ili u bilo koje vrijeme nakon toga, država može izabrati, služeći se pisanom izjavom, jedno ili više od ovih sredstava za rješavanje sporova o tumačenju ili primjeni [UNCLOS‑a]:

                        (a)

                        [ITLOS], ustanovljen u skladu s Prilogom VI.;

                  […]“

               5

               Prilog VI. UNCLOS‑u sadržava Statut ITLOS‑a.

               6

               Članak 16. toga statuta naslovljen „Poslovnik [ITLOS‑a]“ određuje:
               „[ITLOS] određuje poslovnikom način na koji obavlja svoju djelatnost. On osobito propisuje svoj postupak.“

               7

               U skladu s člankom 21. navedenog statuta naslovljenim „Nadležnost“:
               „Nadležnost [ITLOS‑a] proteže se na sve sporove i sve tužbe koji mu se podnesu u skladu s [UNCLOS‑om] i sve predmete koji su izričito predviđeni u bilo kojemu drugom sporazumu koji [ITLOS‑u] daje nadležnost.“

               8

               Poslovnik ITLOS‑a u svojoj izmijenjenoj verziji od 17. ožujka 2009. u člancima 130. do 137. određuje „[s]avjetodavni postupak“ pred Vijećem za sporove o morskom dnu. Iz članka 133. tog poslovnika proizlazi da su države članice UNCLOS‑a i međuvladine organizacije, koje mogu dostaviti informacije o pitanju koje je predmet zahtjeva za savjetodavno mišljenje, pozvane da podnesu pisane podneske o tom pitanju te usmena izlaganja tijekom usmenog postupka u slučaju njegova provođenja.

               9

               Članak 138. navedenog poslovnika određuje:
               „1.   [ITLOS] može dati savjetodavno mišljenje o pravnom pitanju u dijelu u kojem međunarodni sporazum koji se odnosi na ciljeve [UNCLOS‑a] izričito propisuje da se zahtjev za takvo mišljenje podnosi [ITLOS‑u].
               2.   Zahtjev za savjetodavno mišljenje prosljeđuje se [ITLOS‑u] putem svakog tijela koje je u tu svrhu na to ovlašteno ovim sporazumom ili na temelju njega.
               3.   [ITLOS] primjenjuje članke 130. do 137. mutatis mutandis.“

         Međunarodni sporazumi u području nezakonitog, neprijavljenog i nereguliranog ribolova

               10

               Više odredaba međunarodnih sporazuma kojih je Europska unija stranka odnosi se na odgovarajuće obveze i odgovornosti države zastave i obalnih država u području ribolova na otvorenom moru ili unutar isključivoga gospodarskog pojasa te ima u tu svrhu osobitu važnost u vezi sa suzbijanjem nezakonitog, neprijavljenog i nereguliranog ribolova (u daljnjem tekstu: ribolov NNN), koji ugrožava očuvanje i upravljanje ribljim stokovima.

               11

               To je slučaj, među ostalim, s člancima 56., 61. do 68., 73., 91., 94. i 116. do 120. UNCLOS‑a, člancima III., V., VI. i VIII. Sporazuma o promicanju sukladnosti s međunarodnim mjerama za očuvanje i gospodarenje ribolovnih plovila na otvorenom moru koji je 24. studenoga 1993. Rezolucijom 15/93 odobren na 27. sjednici konferencije Organizacije Ujedinjenih naroda za hranu i poljoprivredu (u daljnjem tekstu: FAO‑ov sporazum o usklađivanju), kojem je Zajednica pristupila na temelju Odluke Vijeća 96/428/EZ od 25. lipnja 1996. (SL L 177, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 8., str. 105.), kao i s člancima 5. do 14. i 17. do 21. Sporazuma donesenog 4. kolovoza 1995. u New Yorku (Sjedinjene Američke Države) o provedbi odredaba Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora od 10. prosinca 1982. u pogledu očuvanja i upravljanja pograničnim ribljim stokovima i visokomigracijskim ribljim stokovima (u daljnjem tekstu: Sporazum Ujedinjenih naroda o ribljim stokovima), koji je u ime Zajednice ratificiran Odlukom Vijeća 98/414/EZ od 8. lipnja 1998. (SL L 189, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 9., str. 57.).

         Sporazumi o partnerstvu između Unije i obalnih država u području ribarstva

               12

               Komisija za ribarstvo na podregionalnoj razini (u daljnjem tekstu: SRFC) međuvladina je organizacija za suradnju u području ribarstva osnovana Konvencijom od 29. ožujka 1985. koju čine Republika Kabo Verde, Republika Gambija, Republika Gvineja, Republika Gvineja Bisao, Islamska Republika Mauritanija, Republika Senegal i Republika Sijera Leone.

               13

               Unija je sklopila sporazume o partnerstvu s različitim državama članicama SRFC‑a. Većina tih sporazuma sadržava odredbu koja je usporediva s onom članka 5. stavka 4. Sporazuma o partnerstvu u ribarstvu između Europske zajednice i Republike Kabo Verdea (SL 2006., L 414, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 121., str. 176.), prema kojem „[s]e Zajednica obvezuje poduzeti sve odgovarajuće mjere koje se traže kako bi osigurala usklađenost s ovim Sporazumom i zakonodavstvom kojim se propisuje ribolov u vodama koje su u nadležnosti Kabo Verdea“.

         Unijine mjere u području ribolova NNN

               14

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1005/2008 od 29. rujna 2008. o uspostavi sustava Zajednice za sprečavanje, suzbijanje i zaustavljanje nezakonitog, neprijavljenog i nereguliranog ribolova, o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1936/2001 i (EZ) br. 601/2004 i o stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 1093/94 i (EZ) br. 1447/1999 (SL L 286, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 7., str. 130.; u daljnjem tekstu: Uredba NNN) propisuje detaljan okvir mjera suzbijanja ribolova NNN.

               15

               Kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 5., svrha te uredbe jest jačanje mjera Unije protiv ribolova NNN „[u] skladu s […] međunarodnim obvezama“ Unije ponovljenima u uvodnoj izjavi 1. navedene uredbe, to jest onima koje proizlaze iz UNCLOS‑a, FAO‑ovog sporazuma o usklađivanju i Sporazuma Ujedinjenih naroda o ribljim stokovima.

               16

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1006/2008 od 29. rujna 2008. o odobravanju ribolovnih aktivnosti koje ribarska plovila Zajednice obavljaju izvan voda Zajednice i o pristupu plovila trećih zemalja vodama Zajednice te o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2847/93 i (EZ) br. 1627/94 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 3317/94 (SL L 286, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 207.) uređuje pristup plovila trećih zemalja vodama Unije kao i pristup plovila Unije vodama trećih zemalja.

               17

               Provedba i nadzor poštovanja Uredbe NNN zajamčeni su Uredbom Vijeća (EZ) br. 1224/2009 od 20. studenoga 2009. o uspostavi sustava kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike, o izmjeni uredbi (EZ) br. 847/96, (EZ) br. 2371/2002, (EZ) br. 811/2004, (EZ) br. 768/2005, (EZ) br. 2115/2005, (EZ) br. 2166/2005, (EZ) br. 388/2006, (EZ) br. 509/2007, (EZ) br. 676/2007, (EZ) br. 1098/2007, (EZ) br. 1300/2008, (EZ) br. 1342/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1627/94 i (EZ) br. 1966/2006 (SL L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 1., str. 113.).

               18

               Primjenom Uredbe NNN Komisija je Uredbom (EU) br. 468/2010 od 28. svibnja 2010. o popisu EU‑a plovila koja se bave nezakonitim, neprijavljenim i nereguliranim ribolovom (SL L 131, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 11., str. 121.), koja je izmijenjena u više navrata, donijela popis EU‑a plovila koja obavljaju ribolov NNN na temelju popisa koje su sastavile regionalne organizacije za upravljanje ribarstvom (u daljnjem tekstu: RFMO‑i). Unija je članica većine tih RFMO‑a.

               19

               Unija je također donijela različite uredbe provodeći mjere koje su poduzeli RFMO‑i u pogledu određenih trećih zemalja. To je slučaj primjerice s Uredbom Vijeća (EZ) br. 826/2004 od 26. travnja 2004. kojom se zabranjuje uvoz plavoperajne tune iz Atlantika (Thunnus thynnus) podrijetlom iz Ekvatorske Gvineje i Sijera Leonea i stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 2092/2000 (SL L 127, str. 19.) i Uredba Vijeća (EZ) br. 827/2004 od 26. travnja 2004. o zabrani uvoza atlantske velikooke tune (Thunnus obesus) podrijetlom iz Bolivije, Kambodže, Ekvatorske Gvineje, Gruzije i Sijera Leonea i o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1036/2001 (SL L 127, str. 21.).

         Okolnosti spora

               20

               Dana 28. ožujka 2013. SRFC je ITLOS‑u podnio zahtjev za savjetodavno mišljenje (u daljnjem tekstu: zahtjev za savjetodavno mišljenje).

               21

               Taj zahtjev, koji odgovara predmetu br. 21, odnosi se na sljedeća pitanja:

                        „1.

                        Koje su obveze države zastave u slučaju [ribolova NNN] koji se obavlja unutar isključivoga gospodarskog pojasa trećih zemalja?

                        2.

                        U kojoj se mjeri država zastave može smatrati odgovornom za ribolov NNN koji obavljaju plovila koja plove pod njezinom zastavom?

                        3.

                        Može li se međunarodna organizacija – imatelj odobrenja za ribolov – smatrati odgovornom za povrede zakonodavstva obalne države u području ribarstva koje počine ribarski brodovi koji su korisnici navedenih odobrenja?

                        4.

                        Koja su prava i obveze obalne države za osiguravanje održivog upravljanja dijeljenim stokovima i stokovima od zajedničkog interesa, osobito onima tune i male pelagijske ribe?“

               22

               Rješenjem od 24. svibnja 2013. ITLOS je pozvao stranke UNCLOS‑a, SRFC‑a te druge međuvladine organizacije da najkasnije 29. studenoga 2013. podnesu pisane podneske u predmetu br. 21. Također je odlučio provesti usmeni postupak u tom predmetu.

               23

               Komisija je 5. kolovoza 2013. donijela odluku „o podnošenju pisanih podnesaka u ime Unije u vezi sa zahtjevom za savjetodavno mišljenje koji je Komisija za ribarstvo na podregionalnoj razini podnijela Međunarodnom sudu za pravo mora u predmetu br. 21“ (C(2013) 4989 final; u daljnjem tekstu: odluka od 5. kolovoza 2013.)).

               24

               Uvodne izjave 9. i 10. te odluke navode da „[n]a temelju članka 335. UFEU‑a, Komisija zastupa Uniju u sudskim postupcima“ i da „je potrebno da […] Komisija podnese pisana očitovanja u ime Unije o pitanjima koja su postavljena ITLOS‑u i sudjeluje u usmenom postupku“. U uvodnoj izjavi 11. navedene odluke dodaje se da „[u] skladu s načelom lojalne suradnje, Komisija treba obavijestiti Vijeće putem svoje nadležne radne skupine“.

               25

               Članak 1. odluke od 5. kolovoza 2013. određuje da će „Komisija […] podnijeti pisane podneske u ime Europske unije u vezi s pitanjima koja je 27. ožujka 2013. [SRFC] postavio [ITLOS‑u] za savjetodavno mišljenje u predmetu br. 21 [te da] […] će sudjelovati u usmenom dijelu postupka u predmetu br. 21“. U skladu s člankom 2. te odluke, „[p]ravna služba Komisije nadležna je za provedbu ove odluke“.

               26

               Zahtjev za savjetodavno mišljenje ispitale su unutar Vijeća, s jedne strane, radna skupina „Pravo mora“ (u daljnjem tekstu: skupina COMAR) u dijelu koji se odnosi na aspekte u vezi s nadležnošću ITLOS‑a za davanje tog savjetodavnog mišljenja kao i dopuštenošću postavljenih pitanja i, s druge strane, radna skupina „Unutarnja i vanjska ribarstvena politika“ (u daljnjem tekstu: skupina FISH) u dijelu koji se odnosi na meritum.

               27

               Na sastancima skupine FISH od 12. rujna 2013. i skupine COMAR od 17. rujna 2013. Komisija je ponovila svoju namjeru da podnese pisana očitovanja u ime Unije u predmetu br. 21 te je tvrdila da ne smatra da je u tu svrhu potrebno pribaviti prethodno odobrenje Vijeća. Na sastanku skupine FISH predsjedništvo Vijeća je sa svoje strane navelo da je na Vijeću da odobri sadržaj tih pisanih očitovanja te je pozvalo Komisiju da Vijeću podnese nacrt pisanih očitovanja najkasnije do kraja listopada 2013.

               28

               Dana 22. listopada 2013. Komisija je Vijeću dostavila „[r]adni dokument koji predstavlja glavne elemente očitovanja Unije u predmetu [ITLOS‑a] br. 21“ (u daljnjem tekstu: radni dokument od 22. listopada 2013.). U tom je dokumentu Komisija, upućujući na svoju odluku od 5. kolovoza 2013., ponovila da bi „u skladu s načelom lojalne suradnje“ Vijeće trebalo „biti obaviješteno“. Naglasila je da „namjerava voditi računa što je više moguće o svakom prijedlogu i mišljenju država članica kako bi ojačala položaj Unije“.

               29

               Na sastancima skupine FISH od 24. listopada 2013. i skupine COMAR od 30. listopada 2013., tijekom kojih je ispitan radni dokument od 22. listopada 2013., Komisija je ponovno tvrdila da Vijeću neće podnijeti nacrt pisanih očitovanja na odobrenje.

               30

               Radni dokument od 22. listopada 2013. izmijenjen je u više navrata – 15., 18. i 26. studenoga 2013. O njegovim sljedećim verzijama raspravljalo se na sastancima skupine FISH 15. i 22. studenoga 2013. U uvodnom dijelu izmijenjene verzije navedenog dokumenta od 15. studenoga 2013. Komisija je iznova naglasila da je ovlaštena zastupati Uniju u sudskim postupcima na temelju članka 335. UFEU‑a i da takvo zastupanje ne zahtijeva prethodno odobrenje Vijeća za pisana očitovanja koja se podnose u ime Unije.

               31

               Odbor stalnih predstavnika (Coreper) država članica ispitao je 27. studenoga 2013. pitanje mogućeg podnošenja pisanih očitovanja u ime Unije pred ITLOS‑om na temelju izvješća koje je izradila skupina FISH. Delegacije država članica i predsjedništvo Corepera smatrali su da je sukladno članku 16. UEU‑a na Vijeću da odluči o tom pitanju te da po potrebi odobri ili izmijeni sadržaj tih pisanih očitovanja. Coreper je smatrao da, ako Vijeće ne može donijeti nikakvo stajalište o mogućem podnošenju takvih očitovanja, ne postoji stajalište u tom pogledu i da stoga nikakvo pisano očitovanje o zahtjevu za savjetodavno mišljenje ne bi moglo biti podneseno ITLOS‑u u ime Unije. Komisija je pak zadržala svoje stajalište prema kojem u ovom slučaju nije potrebno službeno odobrenje Vijeća te je navela da će ITLOS‑u podnijeti pisani podnesak u ime Unije.

               32

               Nakon što je uzela u obzir komentare koje je uputio određen broj delegacija država članica, Komisija je ITLOS‑u 29. studenoga 2013. uputila „[p]isani podnesak Europske komisije u ime Europske unije“ u predmetu br. 21. Vijeće je o tome obaviješteno isti dan elektroničkom poštom.

               33

               Sedam država članica su kao stranke UNCLOS‑a također podnijele pisane podneske ITLOS‑u u tom predmetu.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               34

               Vijeće od Suda zahtijeva da poništi pobijanu odluku i Komisiji naloži snošenje troškova.

               35

               Komisija od Suda zahtijeva da odbije tužbu i podredno da održi na snazi učinke pobijane odluke do donošenja nove odluke u razumnom roku te da Vijeću naloži snošenje troškova.

               36

               Češkoj Republici, Helenskoj Republici, Kraljevini Španjolskoj, Francuskoj Republici, Republici Litvi, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Austriji, Portugalskoj Republici, Republici Finskoj kao i Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske dopušteno je da se uključe u postupak kao intervenijenti u potporu zahtjevu Vijeća. Portugalska Republika, međutim, nije sudjelovala ni u jednom dijelu ovog postupka.

         Prethodna razmatranja

               37

               Među strankama je nesporno da je Komisija spornom odlukom, nakon razmjene mišljenja između nje i Vijeća, provela svoje namjere izražene 5. kolovoza 2013. podnoseći ITLOS‑u u predmetu br. 21 pisani podnesak u ime Unije, čiji sadržaj Vijeću nije bio podnesen na odobrenje unatoč njegovu zahtjevu.

               38

               U tim okolnostima ovu tužbu treba shvatiti kao prigovor Komisiji da je zanemarila ovlasti Vijeća ne podnoseći sadržaj pisanog podneska podnesenog u ime Unije u navedenom predmetu na prethodno odobrenje Vijeću.

         Meritum

               39

               Vijeće ističe dva tužbena razloga u prilog osnovanosti svoje tužbe. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi načela dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. UEU‑a kao i načela institucionalne ravnoteže. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi načela lojalne suradnje zajamčenog tom istom odredbom.

         Prvi tužbeni razlog

               40

               Prvi tužbeni razlog sastoji se od dva dijela. Prvi dio temelji se na povredi članka 218. stavka 9. UFEU‑a. Drugi dio temelji se na povredi članka 16. stavka 1. UEU‑a. Ta dva dijela treba ispitati zajedno.

         Argumentacija stranaka

               41

               Vijeće, koje podupiru sve države članice intervenijenti osim Republike Austrije, u okviru prvog dijela prvog tužbenog razloga ističe da je Komisija u ovom slučaju zanemarila ovlasti koje su mu priznate u članku 218. stavku 9. UFEU‑a.

               42

               Navedene stranke tvrde da ta odredba obuhvaća svaku situaciju u kojoj neko tijelo, kakve god naravi ono bilo, a koje je osnovano međunarodnim sporazumom, primjenjuje taj sporazum aktom koji u Uniji proizvodi pravne učinke, neovisno o tome jesu li oni obvezujući ili ne. Smatraju da je to ovdje slučaj. Naime, ITLOS je osnovan međunarodnim sporazumom, to jest UNCLOS‑om, a savjetodavno mišljenje o kojem je riječ u ovom slučaju može proizvesti važne učinke na primjenu UNCLOS‑a i drugih međunarodnih sporazuma kojih je Unija članica, a posljedično i na njezin pravni poredak. Budući da se zahtjev za savjetodavno mišljenje odnosi na područje koje je u velikoj mjeri uređeno pravom Unije, to mišljenje može utjecati na izvršavanje nadležnosti Unije i njezinu stečevinu u tom području. Osim toga, on može iziskivati i prilagodbu propisa Unije u području ribolova NNN.

               43

               U okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga, Vijeće, koje podupiru sve države članice intervenijenti, ističe da je Komisija ovdje u svakom slučaju povrijedila članak 16. stavak 1. UEU‑a prisvajajući si nadležnosti koje su isključivo u domeni Vijeća.

               44

               U tom pogledu navedene stranke kao prvo ističu da članak 17. stavak 1. UEU‑a ne ovlašćuje Komisiju da samostalno osigurava vanjsko predstavljanje Unije zanemarujući pritom funkcije utvrđivanja politika koje su Vijeću dodijeljene člankom 16. stavkom 1. drugom rečenicom UEU‑a.

               45

               Smatra da je u ovom slučaju, s obzirom na važnost posljedica koje bi sadržaj pisanog podneska podnesenog ITLOS‑u u ime Unije mogao imati na međunarodnoj razini, osobito na odnose između Unije i država članica SRFC‑a, trebalo biti na Vijeću da u skladu s potonjom odredbom odredi taj sadržaj. Komisijina uloga se prema njegovu mišljenju sastoji u izvršavanju politike koju utvrdi Vijeće te osiguranju vanjskog predstavljanja Unije na temelju te politike.

               46

               Kao drugo, Vijeće i sve države članice intervenijenti smatraju da članak 335. UFEU‑a ne može dovesti u pitanje prethodnu argumentaciju.

               47

               U tom pogledu Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija i Republika Finska ističu da se članak 335. UFEU‑a odnosi isključivo na zastupanje Unije u okviru nacionalnih sudskih postupaka, a ne na podnošenje očitovanja u ime Unije na temelju njezina vanjskog djelovanja pred sudom koji je uspostavljen međunarodnim sporazumom.

               48

               Vijeće i sve države članice intervenijenti smatraju da, u svakom slučaju, članak 335. UFEU‑a ne može, s obzirom na uobičajeni smisao pojma „zastupanje“ kao i načelo dodjele ovlasti iz članka 13. stavka 2. UEU‑a, biti shvaćen tako da ovlašćuje Komisiju, izvan predmeta koji se odnose na njezino funkcioniranje, da samostalno pokreće postupke, zanemarujući nadležnost Vijeća da utvrđuje sadržaj stajališta Unije o pitanjima o kojima je riječ. Bilo ono političko ili pravno, Komisijino vanjsko predstavljanje Unije ulazi u područje primjene članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a, što zahtijeva uzimanje u obzir funkcija utvrđivanja politika Vijeća u skladu s člankom 16. stavkom 1. UEU‑a.

               49

               Kao treće, Vijeće i države članice intervenijenti ističu da se Komisijino zastupanje Unije pred ITLOS‑om ne odnosi na primjenu Ugovorâ u smislu članka 17. stavka 1. druge rečenice UEU‑a. Stoga se Komisija ne može pozivati na svoju funkciju čuvara Ugovorâ kako bi samostalno razvila vlastito tumačenje međunarodnih pravila o kojima je riječ. Osim toga, podnošenje očitovanja u ime Unije u predmetu br. 21 nije se svodilo samo na tehnički opis Unijine stečevine u dotičnom području. Ono je također uključivalo političke i strateške odluke o određenom broju pitanja koja su pokrenuta tim predmetom, poput nadležnosti ITLOS‑a za davanje savjetodavnog mišljenja zatraženog u ovom slučaju i dopuštenosti postavljenih pitanja.

               50

               Kao četvrto, Vijeće, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Republika Litva i Republika Finska smatraju da u području suzbijanja ribolova NNN ne postoji prethodno utvrđena politika Unije koja bi Komisiju mogla osloboditi obveze da u ovom slučaju pribavi prethodno odobrenje Vijeća. Također ne postoji prethodno utvrđena politika Unije ni o prvi put postavljenom pitanju opće nadležnosti ITLOS‑a za davanje savjetodavnih mišljenja ni o pitanjima koja se odnose na odgovarajuće odgovornosti države zastave, obalne države i međunarodnih organizacija u području ribolova NNN.

               51

               U odgovoru na prvi dio prvog tužbenog razloga Komisija smatra da se članak 218. stavak 9. UFEU‑a primjenjuje samo kada je nekom tijelu koje je osnovano međunarodnim sporazumom dana ovlast da u svojstvu izvršnoga tijela utvrđuje pravila ili donosi odluke u okviru takvog sporazuma. Ta odredba se stoga ne odnosi na stajališta koja u ime Unije treba iznijeti pred međunarodnim sudom.

               52

               U odgovoru na drugi dio prvog tužbenog razloga Komisija kao prvo ističe da članak 335. UFEU‑a odražava opće načelo prema kojem ona zastupa Uniju u svakom sudskom postupku, bio on nacionalni ili međunarodni. Smatra da ta odredba ne zahtijeva da ona pribavi odobrenje neke druge institucije Unije kako bi pred nekim sudom mogla sudjelovati u postupku u ime Unije. U sustavu koji je stvoren Ugovorima, zastupanje Unije pred međunarodnim sudovima uloga je ustavne naravi koja je Komisiji povjerena člankom 13. stavkom 2. i člankom 17. stavkom 1. prvom i drugom rečenicom UEU‑a te člankom 335. UFEU‑a.

               53

               Prema mišljenju Komisije, važno je razlikovati dvije situacije. Prva situacija odnosi se na vanjsko predstavljanje Unije u političke i diplomatske svrhe, poput pregovora o međunarodnim sporazumima, uređeno šestom rečenicom članka 17. stavka 1. UEU‑a koje bi u nedostatku postojeće politike Unije proizlazilo iz članka 16. stavka 1. UEU‑a. Druga situacija – kojoj odgovara ovaj slučaj – odnosi se na zastupanje Unije pred međunarodnim sudovima u okviru kojeg je, u skladu s prvom rečenicom članka 17. stavka 1. UEU‑a, Komisija u općem interesu Unije dužna osigurati primjenu prava Unije u smislu druge rečenice iste odredbe, u što ulaze i međunarodni sporazumi kojih je Unija stranka.

               54

               Komisija podredno ističe da, čak i ako bi se prihvatilo da je šesta rečenica članka 17. stavka 1. UEU‑a primjenjiva u ovom slučaju, ona ima pravo predstavljati Uniju u okviru njezine politike koju je Vijeće već utvrdilo. Međutim, smatra da u ovom slučaju postoji cjelovit pravni i politički okvir na razini Unije koji Komisiji dopušta da izvršava svoju zadaću vanjskog predstavljanja Unije a da pritom nije dužna pribaviti dodatne smjernice Vijeća.

         Ocjena Suda

               55

               Među strankama je nesporno da su pitanja koja su postavljena zahtjevom za savjetodavno mišljenje barem dijelom dio područja očuvanja morskih bioloških resursa u okviru zajedničke ribarstvene politike, koje je u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (d) UFEU‑a područje isključive nadležnosti Unije, te da je potonja u svojem svojstvu ugovorne stranke UNCLOS‑a, na temelju koje je ITLOS i osnovan, nadležna za sudjelovanje u postupku savjetodavnog mišljenja pred tim sudom u predmetu br. 21, primjenom članka 133. Poslovnika ITLOS‑a.

               56

               U potporu svojoj odluci da zastupa Uniju u okviru njezina sudjelovanja u navedenom postupku i da u vezi s tim podnese pisani podnesak u ime Unije, Komisija se pozvala na članak 335. UFEU‑a, kao što proizlazi iz stanja spisa i kao što je to i potvrdila kako u svojim podnescima tako i na raspravi.

               57

               Određen broj država članica intervenijenata međutim osporava da je članak 335. UFEU‑a primjenjiv na zastupanje Unije pred međunarodnim sudom poput ITLOS‑a. Prema njihovu mišljenju, taj članak odnosi se jedino na postupke pred nacionalnim sudovima.

               58

               Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da članak 335. UFEU‑a, iako je prema svojem tekstu ograničen na države članice, predstavlja izraz općeg načela da Unija posjeduje pravnu sposobnost te da je u tu svrhu zastupa Komisija (vidjeti u tom smislu presudu Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 94.).

               59

               Iz toga proizlazi da članak 335. UFEU‑a Komisiji daje osnovu za zastupanje Unije pred ITLOS‑om u predmetu br. 21.

               60

               Međutim, kao što je Vijeće istaknulo, a u čemu su ga podržale države članice intervenijenti, primjenjivost članka 335. UFEU‑a u ovom slučaju ne rješava pitanje pokrenuto prvim tužbenim razlogom o tome zahtijeva li poštovanje načela dodjele ovlasti određeno u članku 13. stavku 2. UEU‑a da sadržaj pisanog podneska koji je Komisija u ime Unije podnijela ITLOS‑u u predmetu br. 21 prethodno odobri Vijeće.

               61

               U tom pogledu valja podsjetiti da, na temelju članka 13. stavka 2. UEU‑a, svaka institucija Unije djeluje u granicama koje su joj dodijeljene ugovorima, u skladu s postupcima, uvjetima i ciljevima koji su njima predviđeni. Ta odredba odraz je načela institucionalne ravnoteže, koje obilježava institucionalnu strukturu Unije, a koje podrazumijeva da svaka institucija izvršava svoje ovlasti uz poštovanje ovlasti drugih institucija (vidjeti presudu Vijeće/Komisija, C‑409/13, EU:C:2015:217, t. 64. i navedenu sudsku praksu).

               62

               U ovom slučaju, argumentacija Vijeća i država članica intervenijenata sastoji se od isticanja da je, podnoseći ITLOS‑u u predmetu br. 21 u ime Unije pisani podnesak čiji sadržaj Vijeće nije odobrilo, Komisija zanemarila nadležnosti Vijeća na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a i, u svakom slučaju, članka 16. stavka 1. druge rečenice UEU‑a.

               63

               Što se tiče, kao prvo, članka 218. stavka 9. UFEU‑a, upućivanje koje je tamo izvršeno u odnosu na stajališta koja u ime Unije treba zauzeti [„u“] tijel[u] koje je osnovano međunarodnim sporazumom i koje je pozvano donositi akte koji proizvode pravne učinke znači da se primjena te odredbe odnosi na stajališta koja u ime Unije treba zauzeti u okviru njezina sudjelovanja, putem njezinih institucija ili eventualno posredstvom njezinih država članica koje zajednički djeluju u njezinu interesu, u donošenju takvih akata unutar dotičnog međunarodnog tijela. Međutim, Unija je pozvana da kao stranka izrazi stajalište „pred“ međunarodnim sudom, a ne „u“ njemu.

               64

               To tumačenje potkrijepljeno je kontekstom i ciljem članka 218. stavka 9. UFEU‑a.

               65

               Naime, kao što je nezavisna odvjetnica izložila u točkama 70. do 74. svojega mišljenja, navedena odredba odstupanjem od redovnog postupka opisanog u članku 218. stavcima 1. do 8. UFEU‑a za pregovore i zaključivanje međunarodnog sporazuma od strane Unije propisuje pojednostavljeni postupak za određivanje stajališta koja treba zauzeti u njezino ime u okviru sudjelovanja Unije u donošenju – unutar tijela koje odlučuje, a uspostavljeno je dotičnim međunarodnim sporazumom – akata o njegovoj primjeni ili provođenju.

               66

               Međutim, za razliku od predmeta koji je doveo do presude Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:2258), a koji se odnosi na stajalište koje treba zauzeti u ime Unije u okviru njezina sudjelovanja posredstvom država članica u donošenju preporuka unutar tijela koje je osnovano međunarodnim sporazumom o kojem je riječ, ovaj predmet odnosi se na određivanje stajališta koje treba dati u ime Unije pred međunarodnim sudskim tijelom od kojeg je zatraženo savjetodavno mišljenje, čije je donošenje nadležnost i odgovornost samih članova toga tijela koji u tu svrhu djeluju potpuno neovisno u odnosu na stranke.

               67

               Iz toga slijedi da – a da pritom nema potrebe ispitivati ulazi li savjetodavno mišljenje ITLOS‑a koje je zatraženo u predmetu br. 21 u pojam „akta koji proizvodi pravne učinke“ u smislu članka 218. stavka 9. UFEU‑a – ta odredba nije primjenjiva u ovom slučaju.

               68

               Što se tiče, kao drugo, članka 16. stavka 1. druge rečenice UEU‑a, treba ispitati proizlazi li iz te odredbe da je Vijeće trebalo odobriti sadržaj pisanog podneska podnesenog ITLOS‑u u ime Unije u predmetu br. 21 prije nego što je taj podnesak upućen tom sudu.

               69

               U tom pogledu treba naglasiti da se zahtjev za savjetodavno mišljenje odnosi na odgovarajuće obveze i odgovornosti države zastave i obalne države u dijelu koji se odnosi na ribolov NNN koji ugrožava očuvanje i upravljanje ribljim stokovima. Kao što je izloženo u točkama 10. i 11. ove presude, ribolov NNN ulazi u područje primjene svih odredaba UNCLOS‑a, kojeg je Europska unija ugovorna stranka, FAO‑ovog sporazuma o usklađivanju, kojemu je Zajednica pristupila Odlukom 96/428, Sporazuma Ujedinjenih naroda o ribljim stokovima koji je Zajednica ratificirala Odlukom 98/414 kao i sporazumâ o partnerstvu sklopljenih između Unije i država članica SRFC‑a koji čine sastavni dio prava Unije na temelju članka 216. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu Air Transport Association of America i dr., C‑366/10, EU:C:2011:864, t. 73. kao i navedenu sudsku praksu). On je također predmet detaljnih propisa prava Unije, koji su štoviše bili osnaženi tijekom 2008. kako bi se vodilo računa o međunarodnim obvezama Unije, kao što je navedeno u točkama 14. do 19. ove presude.

               70

               Kao što proizlazi iz pisanog podneska koji je u ime Unije upućen ITLOS‑u u predmetu br. 21, taj podnesak se u tom kontekstu sastojao od predlaganja odgovora na pitanja postavljena u tom predmetu, predstavljajući način na koji Unija poima tumačenje i primjenu relevantnih odredbi UNCLOS‑a, FAO‑ovog sporazuma o usklađivanju i Sporazuma Ujedinjenih naroda o ribljim stokovima u području ribolova NNN kao i opisujući mjere sadržane u tom području u sporazumima o partnerstvu i propise Unije navedene u prethodnoj točki.

               71

               Stoga predmet tog podneska nije bilo utvrđivanje politike u području ribolova NNN u smislu članka 16. stavka 1. druge rečenice UEU‑a, nego predstavljanje ITLOS‑u, na temelju analize međunarodnih odredaba i relevantnih propisa Unije u tom području, svih pravnih opažanja kojima se tom sudu nastoji omogućiti da, po potrebi, dâ informirano savjetodavno mišljenje o pitanjima koja su mu postavljena.

               72

               Vijeće i određene države članice intervenijenti ističu da pisani podnesak koji je u ime Unije podnesen ITLOS‑u u predmetu br. 21 sadržava i razmatranja o nadležnosti tog suda da odgovori na zahtjev za savjetodavno mišljenje kao i o dopuštenosti postavljenih pitanja, razmatranja koja su strateške ili političke odluke koje prema njihovu mišljenju treba donijeti Vijeće.

               73

               Međutim, takva razmatranja su, poput očitovanja podnesenih o meritumu predmeta o kojem je riječ, svojstvena sudjelovanju u postupku pred sudom. Ona se u tim okolnostima ne smiju smatrati utvrđivanjem politike u smislu članka 16. stavka 1. UEU‑a.

               74

               Vijeće i određene države članice intervenijenti dodatno naglašavaju važne političke posljedice koje mogu proizaći iz sadržaja pisanog podneska koji je ITLOS‑u podnesen u ime Unije u predmetu br. 21, osobito u pogledu odnosa između Unije i država članica SRFC‑a.

               75

               Međutim, čak i ako bi to bilo točno, to nikako ne može biti dovoljno, s obzirom na ono što je izloženo u točkama 69. do 71. ove presude, da bi se smatralo da određivanje sadržaja tog pisanog podneska predstavlja izvršavanje funkcije utvrđivanja politike u smislu članka 16. stavka 1. druge rečenice UEU‑a.

               76

               Iz prethodno iznesenih elemenata proizlazi da Komisija nije prekršila tu odredbu upućujući ITLOS‑u pisani podnesak u ime Unije u predmetu br. 21 a da pritom njegov sadržaj nije dala na odobrenje Vijeću.

               77

               S obzirom na sva prethodno iznesena razmatranja prvi tužbeni razlog treba odbiti.

         Drugi tužbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               78

               U okviru drugog tužbenog razloga Vijeće, koje podupiru Češka Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Republika Litva i Republika Austrija, ističe da je Komisija u ovom slučaju povrijedila načelo lojalne suradnje iz članka 13. stavka 2. UEU‑a.

               79

               U tom pogledu navedene stranke kritiziraju, kao prvo, činjenicu da, protivno zahtjevu postavljenom u članku 218. stavku 9. UFEU‑a, Komisija Vijeću nije dostavila prijedlog odluke o utvrđivanju stajališta koje treba zauzeti u ime Unije pred ITLOS‑om, a što je spriječilo Vijeće da donese takvu odluku. Smatraju da ta Komisijina suzdržanost također predstavlja povredu njezine obveze koja proizlazi iz članka 17. stavka 1. UEU‑a da poduzme odgovarajuće inicijative za promicanje općeg interesa Unije, a ta je povreda spriječila Vijeće da izvrši funkcije koje su mu prenesene člankom 16. stavkom 1. UEU‑a.

               80

               Kao drugo, Komisija nije lojalno surađivala s Vijećem u vezi s određivanjem sadržaja pisanog podneska koji je podnesen pred ITLOS‑om. Naime, ona se ograničila na to da Vijeću samo informativno uputi više uzastopnih pripremnih dokumenata – mnogo manje detaljnih od pisanog podneska koji je u konačnici upućen ITLOS‑u – iako su delegacije država članica željele raspolagati nacrtom potpunog teksta koji bi im omogućio da pripreme vlastite podneske u potpunosti poznavajući namjeravano stajalište Unije u ovom slučaju.

               81

               Komisija osporava postojanje ikakve povrede načela lojalne suradnje sa svoje strane.

               82

               Ona kao prvo ističe da, s obzirom na to da nije bilo potrebno donijeti odluku koja se temelji na članku 218. stavku 9. UFEU‑a, nije bio potreban prijedlog o takvoj odluci.

               83

               Kao drugo, ona smatra da je u potpunosti surađivala s Vijećem u ovom slučaju i da je vodila računa kako o različitim mišljenjima izraženima unutar potonjeg o određenim aspektima koji su istaknuti zahtjevom za savjetodavno mišljenje tako i o prijedlozima država članica.

         Ocjena Suda

               84

               Na temelju članka 13. stavka 2. UEU‑a, institucije međusobno održavaju lojalnu suradnju. Međutim, ta lojalna suradnja održava se poštovanjem granica ovlasti koje su Ugovorima dodijeljene svakoj instituciji. Stoga obveza koja proizlazi iz članka 13. stavka 2. UEU‑a ne može izmijeniti navedene ovlasti (presuda Parlament/Vijeće, C‑48/14, EU:C:2015:91, t. 57. i 58.).

               85

               U ovom slučaju, glavni argument koji izlažu Vijeće i određene države članice intervenijenti u okviru drugog tužbenog razloga počiva na premisi prema kojoj određivanje sadržaja pisanog podneska koji je ITLOS‑u podnesen u ime Unije u predmetu br. 21 ulazi u nadležnost Vijeća primjenom članka 218. stavka 9. UFEU‑a ili članka 16. stavka 1. druge rečenice UEU‑a. To međutim nije bio slučaj, kao što proizlazi iz ispitivanja prvog tužbenog razloga. Stoga se Komisiji ne može prigovoriti da je povrijedila svoju obvezu lojalne suradnje time što nije poduzela inicijative uključene u primjenu tih dviju odredaba.

               86

               S obzirom na to, načelo lojalne suradnje Komisiji nalaže obvezu da se prethodno savjetuje s Vijećem kada namjerava iznijeti stajališta u ime Unije pred međunarodnim sudom.

               87

               U ovom slučaju, Komisija je ispunila tu obvezu. Naime, kao što proizlazi iz elemenata opisanih u točkama 28. do 32. ove presude, Komisijinom podnošenju pisanog podneska ITLOS‑u u ime Unije u predmetu br. 21 prethodila je Komisijina dostava Vijeću radnog dokumenta od 22. listopada 2013., koji je izmijenjen u više navrata do 26. studenoga 2013., kako bi se u obzir uzela očitovanja izražena unutar skupina FISH i COMAR. Stoga je Vijeće u krivu kada smatra da Komisija nije dokazala lojalnu suradnju prilikom pripreme sadržaja tog pisanog podneska.

               88

               Naposljetku valja primijetiti da je Komisija, a da stajalište o tom pitanju Vijeće ili države članice intervenijenti nisu osporili, navela da je neutralno stajalište istaknuto u navedenom pisanom podnesku o pitanju nadležnosti ITLOS‑a za davanje savjetodavnog mišljenja zatraženog u ovom slučaju bilo naloženo njezinom brigom da u duhu lojalnosti vodi računa o različitim mišljenjima koja su države članice o tom pitanju izrazile unutar Vijeća.

               89

               Iz toga proizlazi da drugi tužbeni razlog treba odbiti.

               90

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da tužbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               91

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. istog poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Češka Republika, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Republika Litva, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Portugalska Republika, Republika Finska te Ujedinjena Kraljevina snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           Češka Republika, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Republika Litva, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Portugalska Republika, Republika Finska te Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 13. listopada 2015.#Europska komisija protiv Giorgia Cocchija i Nicole Falcionea.#Žalba – Protužalba – Javna služba – Dužnosnici – Mirovine – Prijenos nacionalnih mirovinskih prava – Prijedlozi za priznavanje godina mirovinskog staža – Akt koji negativno ne utječe – Nedopuštenost tužbe – Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.#Predmet T-103/13 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. prosinca 1987. # Nicolet Instrument GmbH protiv Hauptzollamt Berlin-Packhof. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Berlin - Njemačka. # Predmet 232/86.


Presuda Suda od 3. prosinca 1987. # Bureau national interprofessionnel du cognac protiv Yves Aubert. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal d'instance de Saintes - Francuska. # Predmet 136/86.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. studenoga 2016.#Home Credit Slovakia a.s. protiv Kláre Bíróove.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Okresný súd Dunajská Streda.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2008/48/EZ – Zaštita potrošača – Potrošački krediti – Članak 1., članak 3. točka (m), članak 10. stavci 1. i 2., članak 22. stavak 1. i članak 23. – Tumačenje izraza ,na papiru’ i ,na nekom drugom trajnom mediju’ – Ugovor koji upućuje na drugi dokument – Zahtjev ,pisanog oblika’ u smislu nacionalnog prava – Navođenje traženih informacija upućivanjem na objektivne pokazatelje – Elementi koje je potrebno navesti u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem – Posljedice nepostojanja obveznih informacija – Proporcionalnost.#Predmet C-42/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      9. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2008/48/EZ — Zaštita potrošača — Potrošački krediti — Članak 1., članak 3. točka (m), članak 10. stavci 1. i 2., članak 22. stavak 1. i članak 23. — Tumačenje izraza ‚na papiru’ i ‚na nekom drugom trajnom mediju’ — Ugovor koji upućuje na drugi dokument — Zahtjev ‚pisanog oblika’ u smislu nacionalnog prava — Navođenje traženih informacija upućivanjem na objektivne pokazatelje — Elementi koje je potrebno navesti u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem — Posljedice nepostojanja obveznih informacija — Proporcionalnost“
      U predmetu C‑42/15
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Okresný súd Dunajská Streda (okružni sud u Dunajskoj Stredi, Slovačka), odlukom od 19. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 2. veljače 2015., u postupku

         Home Credit Slovakia, a.s.

      protiv

         Kláre Bíróove,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Goddin i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1., članka 3. točke (m), članka 10. stavaka 1. i 2., članka 22. stavka 1. kao i članka 23. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL L 133, str. 66., ispravci u SL 2009., L 207, str. 14.; SL 2010., L 199, str. 40.; i SL 2015., L 36, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Home Credit Slovakia, a.s. i Kláre Bíróove vezano uz zahtjev za plaćanje preostalih iznosa koji se duguju u okviru kredita koji je to društvo odobrilo potonjoj i u odnosu na koji je ona u zakašnjenju s plaćanjem.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 7., 9., 10., 19., 30., 31. i 47. Direktive 2008/48 navodi se:

                        „(7)

                        Kako bi se što lakše došlo do unutarnjeg tržišta potrošačkih kredita koje dobro funkcionira, usklađeni okvir Zajednice potrebno je predvidjeti u čitavom nizu osnovnih područja. […]

                  […]

                        (9)

                        Potpuno usklađivanje potrebno je kako bi se osiguralo da svi potrošači u Zajednici uživaju visoku i ekvivalentnu razinu zaštite svojih interesa i stvaranja istinskog unutarnjeg tržišta. Stoga državama članicama ne bi trebalo dozvoliti zadržavanje ni uvođenje nacionalnih odredaba drugačijih od onih utvrđenih u ovoj Direktivi. Međutim, takvo bi ograničenje trebalo primjenjivati samo u slučajevima kada postoje odredbe usklađene s ovom Direktivom. Kada ne postoje tako usklađene odredbe, države članice trebale bi slobodno odlučiti hoće li zadržati ili uvesti nacionalno zakonodavstvo. […]

                        (10)

                        Definicije sadržane u ovoj Direktivi određuju opseg usklađivanja. Obveza država članica da provedu odredbe ove Direktive trebala bi stoga biti ograničena na opseg određen tim definicijama. […]

                  […]

                        (19)

                        Kako bi se potrošačima omogućilo da odluke donose potpuno upoznati s činjenicama, treba im odgovarajuće informacije o uvjetima i troškovima kredita te o njihovim obvezama, a koje potrošači mogu ponijeti sa sobom i razmotriti, pružiti prije donošenja odluke o ugovoru o kreditu. […]

                  […]

                        (30)

                        Ovom se Direktivom ne uređuju pitanja ugovornog prava o valjanosti ugovora o kreditu. Stoga, u tom području države članice smiju zadržati ili uvoditi nove nacionalne odredbe koje su u skladu s pravom Zajednice. Države članice smiju regulirati pravni režim kojim se uređuju ponude za sklapanje ugovora o kreditu, posebno o tome kada je treba dati i o razdoblju tijekom kojega je ona obvezujuća za vjerovnika. Ako se takva ponuda daje u isto vrijeme kada se daju i informacije prije sklapanja ugovora predviđene ovom Direktivom, nju bi, kao i sve druge dodatne informacije koje vjerovnik može htjeti pružiti potrošaču, trebalo dati u zasebnom dokumentu koji se može priložiti Standardnim europskim informacijama o potrošačkim kreditima.

                        (31)

                        S ciljem omogućavanja potrošačima da se upoznaju sa svojim pravima i obvezama prema ugovoru o kreditu, isti bi trebao sadržavati sve potrebne informacije u jasnom i sažetom obliku.

                  […]

                        (47)

                        Države bi članice trebale utvrditi pravila o sankcijama koje bi se primjenjivale na povredu nacionalnih odredaba donesenih prema ovoj Direktivi te osigurati da se one provode. I dok odabir sankcija i dalje ostaje diskrecijsko pravo država članica, predviđene bi sankcije trebale biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

               4

               Sukladno članku 1. te direktive, naslovljenom „Predmet”:
               „Svrha ove Direktive jest usklađivanje određenih aspekata zakona i drugih propisa država članica o ugovorima koji obuhvaćaju potrošačke kredite.”

               5

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Definicije”, pod točkom (m) navodi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (m)

                        ‚trajni medij’ [znači] svaki instrument koji omogućava potrošaču spremanje informacija koje su mu osobno namijenjene tako da mu budu dostupne za kasniju uporabu toliko dugo koliko je potrebno za svrhe tih informacija i koji omogućava nepromijenjeno prikazivanje pohranjenih informacija”.

               6

               Članak 10. iste direktive naslovljen „Informacije koje treba uključiti u ugovore o kreditu” određuje:
               „1.   Ugovori o kreditu sastavljaju se na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju.
               Sve ugovorne stranke dobivaju primjerak ugovora o kreditu. Ovaj članak ne dovodi u pitanje bilo kakva nacionalna pravila koja se odnose na valjanost sklapanja ugovora o kreditu koji su u skladu s pravom Zajednice.
               2.   Ugovor o kreditu jasno i sažeto definira:

                        (a)

                        vrstu kredita;

                        (b)

                        identitete i zemljopisne adrese ugovornih strana, kao i, ako je to primjenljivo, identitet i zemljopisnu adresu uključenog kreditnog posrednika;

                        (c)

                        trajanje ugovora o kreditu;

                        (d)

                        ukupan iznos kredita i uvjete koji uređuju povlačenje novca na temelju ugovora o kreditu;

                        (e)

                        u slučaju kredita u obliku odgode plaćanja za specifične proizvode ili usluge ili u slučaju povezanih ugovora o kreditu, te proizvode ili usluge i njihovu cijenu za gotovinu;

                        (f)

                        stopu zaduživanja, uvjete koji uređuju primjenu te stope te, kada su ti podaci dostupni, bilo koji indeks ili referentnu stopu koji se primjenjuje na inicijalnu stopu zaduživanja, kao i razdoblja, uvjete i postupke promjene te stope zaduživanja te, ako se u različitim okolnostima primjenjuju različite stope zaduživanja, gore navedene informacije u odnosu na sve stope koje se primjenjuju;

                        (g)

                        efektivnu kamatnu stopu i ukupan iznos koji je potrošač dužan platiti izračunan u trenutku sklapanja ugovora o kreditu; treba spomenuti sve pretpostavke primijenjene u izračunu te stope;

                        (h)

                        iznos, broj i učestalost uplata koje je potrošač dužan izvršiti te, kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim stopama zaduživanja u svrhu povrata;

                        (i)

                        kada je uključena amortizacija glavnice ugovora o kreditu s fiksnim trajanjem, pravo potrošača da dobije, na zahtjev i besplatno, u bilo kojem trenutku tijekom trajanja ugovora o kreditu, računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice.
                        U amortizacijskoj tablici naznačene su preostale uplate koje treba izvršiti i razdoblja i uvjeti koji se odnose na plaćanje tih iznosa; tablica sadrži specifikaciju svake uplate pokazujući amortizaciju glavnice, kamate izračunane na temelju stope zaduživanja te, prema potrebi, sve eventualne dodatne troškove; ako kamatna stopa nije fiksna ili kada se dodatni troškovi mogu promijeniti prema ugovoru o kreditu, amortizacijska tablica naznačuje, jasno i sažeto, da će podaci u toj tablici ostati valjani samo do trenutka u kojem se promijeni stopa zaduživanja ili dodatni troškovi u skladu s ugovorom o kreditu;

                        (j)

                        ako treba platiti pristojbe i kamate bez amortizacije glavnice, izjavu koja pokazuje razdoblja i uvjete plaćanja kamata i svih povezanih jednokratnih i višekratnih pristojbi;

                        (k)

                        prema potrebi, pristojbe za upravljanje jednim ili većim brojem računa na kojima su vidljivi i transakcije uplata i povlačenje tranše, osim ako je otvaranje računa neobvezno, zajedno s pristojbama za korištenje sredstava plaćanja i za transakcije uplata i za povlačenje novca na temelju ugovora o kreditu, te sve druge eventualne pristojbe koje proizlaze iz ugovora o kreditu i uvjete prema kojima se te pristojbe smiju mijenjati;

                        (l)

                        kamatnu stopu koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata, kako je primjenljiva u trenutku sklapanja ugovora o kreditu i mjere za njezinu prilagodbu te, prema potrebi, sve druge eventualne pristojbe koje se moraju platiti zbog neispunjavanja obveze plaćanja;

                        (m)

                        upozorenje na posljedice izostalih uplata;

                        (n)

                        prema potrebi, izjavu o obvezi plaćanja naknada javnog bilježnika;

                        (o)

                        tražene jamce i osiguranja, ako ih ima;

                        (p)

                        postojanje ili nepostojanje prava na povlačenje iz ugovora o kreditu, razdoblje tijekom kojeg se to pravo može ostvarivati i druge uvjete koji uređuju njegovo ostvarivanje, uključujući i informacije koje se odnose na obvezu potrošača da plati glavnicu nakon povlačenja tranše i kamate u skladu s člankom 14. stavkom 3. točkom (b) i iznos kamata koji se plaća dnevno;

                        (q)

                        informacije koje se odnose na prava koja rezultiraju iz članka 15., kao i uvjete za ostvarivanje tih prava;

                        (r)

                        pravo na prijevremenu otplatu, postupak prijevremene otplate, kao i, prema potrebi, informacije o pravu vjerovnika na kompenzaciju i način na koji će se utvrđivati ta kompenzacija;

                        (s)

                        postupak koji treba slijediti prilikom ostvarivanja prava na otkazivanje ugovora o kreditu,

                        (t)

                        postoji li ili ne izvansudska pritužba i mehanizam obeštećenja za potrošače te, ako je takav slučaj, metode pristupa njima;

                        (u)

                        prema potrebi, ostale ugovorne uvjete i odredbe;

                        (v)

                        prema potrebi, ime i adresu nadležnog nadzornog tijela.

                  3.   Kada se primjenjuje stavak 2. točka (i), vjerovnik potrošaču, besplatno i u bilo kojem trenutku tijekom cjelokupnog trajanja ugovora o kreditu, na raspolaganje stavlja računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice.
               4.   U slučaju ugovora o kreditu prema kojemu uplate koje izvršava potrošač ne rezultiraju trenutačnom odgovarajućom amortizacijom ukupnog iznosa kredita, ali se njima koristi za stvaranje glavnice kredita tijekom razdoblja i prema uvjetima utvrđenima ugovorom o kreditu ili nekim dodatnim ugovorom, informacije koje se traže prema stavku 2. obuhvaćaju i jasnu i sažetu izjavu da takav ugovor o kreditu ne omogućuje otplatu ukupnog iznosa kredita nakon povlačenja tranše prema ugovoru o kreditu, osim ako se takvo osiguranje pruži.
               […]”

               7

               Članak 14. Direktive 2008/48, naslovljen „Pravo na povlačenje iz ugovora”, u stavku 1. propisuje:
               „Potrošač ima rok od 14 kalendarskih dana u kojem se može povući iz ugovora o kreditu bez navođenja bilo kakvog razloga.
               Rok povlačenja počinje

                        (a)

                        ili od dana sklapanja ugovora o kreditu, ili

                        (b)

                        od dana na koji potrošač primi uvjete ugovora i informacije u skladu s člankom 10. ako je taj dan kasniji od dana iz točke (a) ovog podstavka.”

               8

               U članku 22. te direktive, naslovljenom „Usklađivanje i imperativna narav ove Direktive” određeno je:
               „1.   Ako ova Direktiva sadrži usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih ovom Direktivom.
               […]
               3.   Nadalje, države članice osiguravaju da se odredbe koje one donesu u provedbi ove Direktive ne mogu zaobići kao rezultat načina formuliranja ugovora, posebno integriranjem povlačenja tranše ili ugovora o kreditu koji potpadaju pod područje primjene ove Direktive u ugovore o kreditu čija bi narav ili svrha omogućili izbjegavanje njegove primjene.
               […]”

               9

               Članak 23. te direktive, naslovljen „Sankcije”, propisuje:
               „Države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba koje se donose na temelju ove Direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

               10

               Prilog II. Direktive 2008/48 koji se odnosi na „Standardne europske informacije o potrošačkim kreditima” u točki 2. naslovljenoj „Opis glavnih značajki kreditnog proizvoda” sadržava rubriku pod nazivom „Obroci i, kada je to primjereno, redoslijed raspodjele obroka”. Toj rubrici pripada sljedeći opis:
               „Morate platiti sljedeće:
               [Iznos, broj i učestalost uplata koje treba izvršiti potrošač]
               Kamate i/ili pristojbe plaćaju se na sljedeći način: […]”

         Slovačko pravo

               11

               Cilj Zákona č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zakon br. 129/2010 o potrošačkim kreditima i drugim kreditima i zajmovima za potrošače i o izmjeni određenih drugih zakona), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: zakon br. 129/2010) jest prenošenje Direktive 2008/48 u slovačko pravo.

               12

               U skladu s člankom 9. tog zakona:
               „1.   Ugovor o potrošačkom kreditu sastavlja se u pisanom obliku. Sve ugovorne stranke primaju barem jedan primjerak na papiru ili nekom drugom trajnom mediju, koji je na raspolaganju potrošaču.
               2.   Osim općih odredaba iz građanskog zakonika […], ugovor o potrošačkom kreditu mora sadržavati sljedeće elemente:
               […]

                        k)

                        iznos, broj i učestalost uplata, kao i kamate i dodatne troškove, i kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim kamatnim stopama u svrhe povrata;

                        l)

                        kada je uključena amortizacija glavnice na temelju ugovora o potrošačkom kreditu s fiksnim trajanjem, pravo potrošača da traži, besplatno, u bilo kojem trenutku tijekom trajanja ugovora o kreditu, računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice iz stavka 5.

                  […]”

               13

               Članak 11. stavak 1. navedenog zakona određuje:
               „Smatra se da je odobreni potrošački kredit izuzet od kamata i troškova ako:

                        a)

                        ugovor o potrošačkom kreditu nema propisani pisani oblik iz članka 9. stavka 1., i ne sadržava elemente koji se traže u članku 9. stavku 2. točkama (a) do (k), (r) i (y) i u članku 10. stavku 1.,

                        b)

                        u ugovoru o potrošačkom kreditu nije pravilno naznačena efektivna kamatna stopa na štetu potrošača.”

               14

               Članak 40. Občiansky zákonník (Građanski zakonik) određuje:
               „1.   Pravni akt je ništav ako nije sastavljen u obliku određenom zakonom ili sporazumom stranaka.
               […]
               3.   Svaki pravni akt sastavljen u pisanom obliku valjan je ako ga je potpisao njegov autor. Ako u njegovu sastavljanju sudjeluje više osoba, na istom se dokumentu ne mora nužno nalaziti potpis svih sudionika, osim ako je propisom drukčije određeno. U slučajevima u kojima je to uobičajeno, potpis mogu zamijeniti elektronička sredstva.
               4.   Zahtjev pisanog oblika ispunjen je ako je pravni akt sklopljen posredstvom teleksa, telegrama ili uporabom elektroničkih sredstava koja omogućuju prikaz sadržaja pravnog akta te identifikaciju njegova autora. Zahtjev pisanog oblika također je ispunjen ako pravni akt sklopljen korištenjem elektroničkih sredstava sadržava napredan elektronički potpis.
               […]”

               15

               U skladu s člankom 46. stavkom 2. Građanskog zakonika:
               „Za sklapanje ugovora u pisanom obliku dovoljno je postojanje ponude i njezino pisano prihvaćanje. […]”

               16

               Članak 273. Obchodný zákonník (Trgovački zakonik) glasi kako slijedi:
               „1.   Jedan dio ugovornih odredaba može se odrediti upućivanjem na opće uvjete ugovora koje su sastavile profesionalne organizacije ili interesne organizacije, ili još na druge trgovačke uvjete, koji su poznati strankama ugovora koji se sklapa ili su priloženi ponudi.
               […]
               3.   Za sklapanje ugovora može se koristiti tipski ugovor koji se koristi u trgovačkoj praksi.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Home Credit Slovakia je 29. lipnja 2011., kao vjerovnik, sklopio s K. Bíróovom, dužnicom, ugovor o kreditu sastavljen na temelju tipskog obrasca s poljima koja su se popunjavala na datum odobravanja kredita.

               18

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su ta polja sadržavala informacije koje su se, među ostalim, odnosile na osobne podatke dužnika kao i na njegov posao, uključujući njegov dohodak. Osim toga, određeni su podaci o samom kreditu kao i o stavljanju sredstava na raspolaganje, to jest osobito ukupan iznos kredita i ukupan iznos koji dužnik duguje, iznos mjesečnih obroka, broj obroka i rokovi za plaćanje dospjelih iznosa za povrat kredita, stopa zaduživanja, kao i rok za povrat cjelokupnog kredita, to jest 36 mjeseci od njegova odobrenja. Budući da je procijenjena efektivna kamatna stopa bila između 35% i 37,5%, njezin točan iznos morao je biti određen nakon odobrenja kredita.

               19

               Ukupni iznos predmetnog kredita iznosio je 700 eura, a ukupni iznos koji duguje dužnik je u ugovoru određen na 1087,56 eura.

               20

               Osim toga, u tom je ugovoru određeno da je dokument naslovljen „Uvjeti ugovora o kreditu društva Home Credit Slovakia, a.s.– Gotovinski kredit” (u daljnjem tekstu: opći uvjeti) sastavni dio tog ugovora.

               21

               Tako sastavljen ugovor potpisali su Home Credit Slovakia i K. Bíróová. Osim toga, prema tom ugovoru, potonja je potpisom potvrdila da je primila opće uvjete i s njima se upoznala, da su odredbe u tim općim uvjetima jasne i dovoljno određene i da je suglasna s obvezujućom naravi tih općih uvjeta.

               22

               Stranke ugovora o kreditu nisu potpisale opće uvjete.

               23

               U skladu s općim uvjetima, dužnik je od vjerovnika mogao zatražiti, besplatno i u bilo kojem trenutku tijekom trajanja ugovora o kreditu, računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice koja sadržava preostale uplate koje treba izvršiti i razdoblja i uvjete koji se odnose na plaćanje tih iznosa, uključujući specifikaciju svake uplate pokazujući amortizaciju glavnice, kamate, i ovisno o slučaju, dodatne troškove.

               24

               Međutim, navedeni opći uvjeti nisu određivali omjere u kojima je svaki mjesečni obrok koji uplati dužnik s naslova povrata kredita namijenjen, s jedne strane, za plaćanje kamata i troškova, i s druge strane, za amortizaciju glavnice.

               25

               Nakon što je platila dva obroka, K. Bíróová prestala je otplaćivati odobreni kredit. Slijedom toga, Home Credit Slovakia zahtijevao je prijevremenu otplatu cjelokupnog kredita te je K. Bíróovu pozvao da plati glavnicu, zatezne kamate i kazne zbog zakašnjenja predviđene ugovorom o kreditu.

               26

               Budući da mu nije plaćen traženi iznos, Home Credit Slovakia podnio je tužbu radi naplate duga pred sudom koji je uputio zahtjev. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ocijenio je, sumnjajući na valjanost ugovora o kreditu jer stranke nisu potpisale njegove opće uvjete, da rješenje spora ovisi o tumačenju Direktive 2008/48.

               27

               U tim je okolnostima Okresný súd Dunajská Streda (okružni sud u Dunajskoj Stredi, Slovačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „(1)

                        Treba li pojmove ‚na papiru’ i ‚nekom drugom trajnom mediju’ iz članka 10. stavka 1., u vezi s člankom 3. točkom (m) Direktive 2008/48, tumačiti na način da podrazumijevaju ne samo tekst (fizičkog) dokumenta, potpisanog od ugovornih strana (‚hard copy’) koji sadržava elemente (informacije) određene u članku 10. stavku 2. točkama (a) do (v) navedene direktive, već i svaki drugi dokument na koji taj tekst upućuje i koji, na temelju nacionalnog prava, čini sastavni dio ugovora (na primjer, dokumenti koji sadržavaju ‚opće uvjete ugovora’, ‚kreditne uvjete’, ‚popis troškova’, ‚otplatni plan’, a koje je sastavio vjerovnik) bez obzira na to što taj dokument kao takav ne ispunjava zahtjev ‚pisanog oblika’ u smislu nacionalnog prava (na primjer, zato što ga ugovorne strane nisu potpisale)?

                        (2)

                        Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje:
                        Treba li članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 u vezi s njezinim člankom 1., prema kojima je svrha Direktive potpuno usklađivanje dotičnog područja, tumačiti na način da im je protivan propis ili nacionalna praksa koja zahtijeva da svi elementi određeni u članku 10. stavku 2. točkama (a) do (v) budu sadržani u samo jednom dokumentu koji zadovoljava zahtjev ‚pisanog oblika’ u smislu prava dotične države članice (odnosno, načelno, u dokumentu koji su potpisale ugovorne strane) i ne priznaje puni pravni učinak ugovoru o potrošačkom kreditu samo zato što jedan dio spomenutih elemenata nije sadržan u potpisanom dokumentu, bez obzira na to što su ti elementi (svi ili dio njih) sadržani u odvojenom dokumentu (na primjer, u dokumentu koji sadržava ‚opće uvjete ugovora’, ‚kreditne uvjete’, ‚popis troškova’, ‚otplatni plan’, a koje je sastavio vjerovnik), pri čemu se pisani ugovor poziva na taj dokument, a uvjeti propisani nacionalnim pravom prema kojima se taj dokument smatra dijelom ugovora su ispunjeni te tako sklopljen ugovor o potrošačkom kreditu u cijelosti ispunjava zahtjev ugovora sastavljenog ‚na nekom drugom trajnom mediju’ u smislu članka 10. stavka 1. Direktive?

                        (3)

                        Treba li članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da informacije određene u toj odredbi (posebno ‚učestalost uplata’)

                                 —

                                 trebaju biti precizno navedene u uvjetima konkretnog ugovora o kojem je riječ [načelno, navodeći točne datume (dan, mjesec, godina) dospijeća pojedinih obroka]; ili

                                 —

                                 je dovoljno da ugovor sadržava općenito upućivanje na objektivno odredive elemente na temelju kojih je moguće utvrditi te informacije (na primjer, određujući da su ‚mjesečni obroci plativi najkasnije 15. dana u svakom tekućem mjesecu’, da ‚uplatu prvog obroka treba izvršiti u roku od mjesec dana od potpisivanja ugovora i da svaki sljedeći obrok treba podmiriti mjesec dana nakon dospijeća prethodnog obroka’ ili koristeći drugu formulaciju tog tipa)?

                        (4)

                        Pod pretpostavkom da je tumačenje iz druge alineje trećeg pitanja točno, treba li članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da informacija određena u toj odredbi (posebno ‚učestalost uplata’) može biti sadržana i u odvojenom dokumentu na koji se poziva ugovor koji zadovoljava zahtjev pisanog oblika (u smislu članka 10. stavka 1. Direktive), ali za koji nije nužno da ispunjava taj zahtjev (što načelno znači da ga nužno ne moraju potpisati ugovorne strane; na primjer, može se raditi o dokumentu koji sadržava ‚opće uvjete ugovora’, ‚kreditne uvjete’, ‚popis troškova’, ‚otplatni plan’, a koje je sastavio vjerovnik)?

                        (5)

                        Treba li članak 10. stavak 2. točku (i), u vezi s točkom (h), Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da:

                                 —

                                 nije nužno da u trenutku sklapanja ugovora o kreditu s fiksnim trajanjem, u skladu s kojim se glavnica kredita vraća/amortizira isplatom pojedinih obroka, potonji točno određuje koji je dio svakog pojedinog obroka namijenjen otplati glavnice kredita, a koji dio plaćanju redovnih kamata i troškova (odnosno, da nije nužno da detaljan otplatni plan/amortizacijska tablica bude sastavni dio ugovora), nego da je te informacije moguće navesti u otplatnom planu/amortizacijskoj tablici koji će vjerovnik predočiti dužniku na njegov zahtjev, ili

                                 —

                                 je u članku 10. stavku 2. točki (h) te direktive dužniku dodatno zajamčeno pravo da tijekom trajanja ugovora o kreditu zatraži ispis amortizacijske tablice na točno određen dan, iako to pravo ne oslobađa ugovorne strane od obveze da već u samom ugovoru uključe otplatni plan obračunatih pojedinačnih obroka (koji se, na temelju ugovora o kreditu, trebaju izvršiti tijekom njegova trajanja) za otplatu glavnice i otplatu redovnih kamata i troškova, prema modalitetima pojedinačno prilagođenih svakom ugovoru?

                        (6)

                        Pod pretpostavkom da je tumačenje iz prve alineje petog pitanja točno, spada li to pitanje u područje potpunog usklađivanja koje se nastoji postići Direktivom 2008/48/EZ tako da država članica, u smislu članka 22. stavka 1. te direktive, ne može zahtijevati da se u ugovoru o kreditu precizno navodi koji je dio svakog pojedinog obroka namijenjen otplati glavnice kredita, a koji dio plaćanju redovnih kamata i troškova (to jest da je detaljan otplatni plan/amortizacijska tablica sastavni dio ugovora)?

                        (7)

                        Treba li odredbe članka 1. Direktive 2008/48/EZ, u skladu s kojim je svrha te direktive potpuno usklađivanje u dotičnom području, ili njezina članka 23., u skladu s kojim sankcije trebaju biti proporcionalne, tumačiti na način da im se protive odredbe nacionalnog prava na temelju kojih je posljedica nepostojanja većine elemenata ugovora o kreditu iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48/EZ ta da se za odobren kredit smatra da je izuzet od kamata i troškova, tako da dužnik mora vjerovniku otplatiti samo glavnicu isplaćenu na temelju ugovora?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               28

               Prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 u vezi s člankom 3. točkom (m) te direktive tumačiti na način da, kao prvo, svi elementi ugovora o kreditu iz članka 10. stavka 2. te direktive moraju biti u samo jednom dokumentu, i da, kao drugo, ugovor o kreditu sastavljen na papiru stranke moraju potpisati i da se, kao treće, taj zahtjev potpisa primjenjuje na sve elemente takvog ugovora.

               29

               S tim u vezi, kao prvo valja podsjetiti da se u skladu s prvim podstavkom stavka 1. članka 10. Direktive 2008/48, ugovori o kreditu sastavljaju na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju.

               30

               Međutim, ništa u toj direktivi ne upućuje na to da ugovori o kreditu, iz te odredbe moraju biti sastavljeni u samo jednom dokumentu.

               31

               Kao što proizlazi iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48, s obzirom na uvodnu izjavu 31. te direktive, zahtjev da se u ugovoru o kreditu sastavljenom na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju, u jasnom i sažetom obliku navedu elementi iz te odredbe nužan je da se potrošač upozna sa svojim pravima i obvezama.

               32

               Ta obveza pridonosi postizanju cilja Direktive 2008/48, koji se sastoji u tome da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koja se smatraju nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 61.).

               33

               Iako, u odnosu na taj cilj, svi elementi iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 ne moraju nužno biti uključeni u samo jedan dokument, potrebno je ipak primijetiti da, uzimajući u obzir stavak 1. tog članka, svi elementi koji se nabrajaju u stavku 2. moraju biti sastavljeni na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju i činiti sastavni dio ugovora o kreditu.

               34

               Budući da se elementi iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 moraju navesti u jasnom i sažetom obliku, potrebno je, kao što je to u biti navela nezavisna odvjetnica u točki 52. svojeg mišljenja, da ugovor o kreditu jasno i sažeto upućuje na druge papire ili druge trajne medije koji sadržavaju te elemente, koji su stvarno uručeni potrošaču prije sklapanja ugovora, kako bi se on stvarno upoznao sa svim svojim pravima i obvezama.

               35

               Naime, imajući u vidu, među ostalim definiciju „trajnog medija” iz članka 3. točke (m) Direktive 2008/48, Sud je presudio da taj medij potrošaču mora jamčiti, na isti način kao i papir, raspolaganje predmetnim informacijama kako bi mu omogućio da se, ako je potrebno, pozove na svoja prava. U tom pogledu su relevantni mogućnost da potrošač spremi informacije koje su mu osobno namijenjene, jamstvo da se njihov sadržaj neće mijenjati i da su mu kroz odgovarajuće vrijeme dostupne te mogućnost da ih nepromijenjene reproducira [vidjeti u tom smislu, kad je riječ o Direktivi 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, od 20. svibnja 1997. o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu (SL 1997., L 144, str. 19.), presudu od 5. srpnja 2012., Content Services, C‑49/11, EU:C:2012:419, t. 42. do 44.].

               36

               Kad je, kao drugo, riječ o tome trebaju li ugovor sastavljen na papiru stranke potpisati prema načinima koje propisuje pravo predmetne države članice, valja istaknuti da članak 10. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2008/48 ni na jednom mjestu ne upućuje na nacionalno pravo i da, stoga pojmovi „na papiru” i „na trajnom mediju” iz te odredbe imaju autonoman doseg. Njihovo tumačenje ne može se odrediti nacionalnim odredbama koje se odnose na oblik u kojem se sastavljaju ugovori o kreditu.

               37

               Dok pojam „papir” nije određen u toj direktivi, njome se u članku 3. točki (m) propisuje da „trajni medij” znači svaki instrument koji omogućava potrošaču spremanje informacija koje su mu osobno namijenjene tako da mu budu dostupne za kasniju uporabu toliko dugo koliko je potrebno za svrhe tih informacija i koji omogućava nepromijenjeno prikazivanje pohranjenih informacija.

               38

               Iz samih izraza članka 10. stavka 1. Direktive 2008/48 proizlazi da se pojam „papir” odnosi na sredstvo na kojem je sastavljen ugovor o kreditu, a da se ne zahtijeva potpis na takvom mediju. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev želi točnije znati protivi li se toj direktivi to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.

               39

               S tim u vezi, valja podsjetiti da u skladu s člankom 10. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2008/48 taj članak ne dovodi u pitanje bilo kakva nacionalna pravila koja se odnose na valjanost sklapanja ugovora o kreditu koji su u skladu s pravom Unije.

               40

               Zahtjev da stranke potpišu ugovor o kreditu koji je sastavljen na papiru, koji, kako među ostalim proizlazi iz točke 26. ove presude, kao uvjet valjanosti ugovora postavlja nacionalno pravo o kojem je riječ u glavnom postupku, spada pod nacionalno pravilo koje se odnosi na valjanost sklapanja ugovora o kreditu, u smislu navedene odredbe Direktive 2008/48.

               41

               Međutim, ni Direktivi 2008/48 koja propisuje, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koja se smatraju nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 42.; od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, t. 21., kao i od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 61.), ni općenito pravu Unije ne protivi se taj uvjet.

               42

               Kad je, kao treće, riječ o pitanju može li se taj zahtjev potpisa, koji propisuje nacionalni propis, primijeniti na sve elemente takvih ugovora, potrebno je primijetiti da se u „ugovoru o kreditu” u smislu članka 3. točke (c) Direktive 2008/48 koji je u skladu s člankom 10. stavkom 1. te direktive sastavljen na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju moraju u jasnom i sažetom obliku navesti svi elementi iz članka 10. stavka 2. navedene direktive.

               43

               Stoga, kao što navodi nezavisna odvjetnica u točki 35. svojeg mišljenja, svi ti elementi moraju obvezno biti uključeni u takav ugovor.

               44

               U tim okolnostima, kada država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se zahtjev potpisa primjenjuje u odnosu na sve elemente tog ugovora, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, taj se zahtjev ne protivi ni Direktivi 2008/48 niti pravu Unije općenito.

               45

               S obzirom na sva ta razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 u vezi s člankom 3. točkom (m) te direktive treba tumačiti na način da:

                        —

                        ugovor o kreditu ne mora nužno biti sastavljen u samo jednom dokumentu, ali svi elementi iz članka 10. stavka 2. navedene direktive moraju biti sastavljeni na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju;

                        —

                        mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje, s jedne strane, da ugovor o kreditu koji potpada pod područje primjene Direktive 2008/48 i koji je sastavljen na papiru stranke moraju potpisati i, s druge strane, da se taj zahtjev potpisa primjenjuje na sve elemente tog ugovora iz članka 10. stavka 2. te direktive.

         Treće i četvrto pitanje

               46

               Trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48 tumačiti na način da je nužno da se u ugovoru o kreditu navodi svaka uplata koju potrošač treba izvršiti upućivanjem na točan datum ili je u tom pogledu dovoljno općenito upućivanje u tom ugovoru, koje omogućuje da se odrede datumi tih uplata.

               47

               S tim u vezi, valja podsjetiti da se u skladu s tom odredbom u ugovoru o kreditu u jasnom i sažetom obliku navode iznos, broj i učestalost uplata koje je potrošač dužan izvršiti i, kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim kamatnim stopama u svrhe povrata.

               48

               Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 55. svojeg mišljenja, cilj te odredbe je osigurati da potrošač zna datum dospijeća svake uplate koju mora izvršiti.

               49

               Stoga je taj cilj ispunjen ako uvjeti tog ugovora potrošaču omogućuju da bez poteškoća i sa sigurnošću utvrdi datume tih uplata.

               50

               U tim okolnostima, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da nije nužno da se u ugovoru o kreditu navodi svako dospijeće uplata koje potrošač treba izvršiti upućivanjem na točan datum, ako uvjeti ugovora potrošaču omogućuju da bez poteškoća i sa sigurnošću utvrdi datume tih uplata.

         Peto i šesto pitanje

               51

               Petim i šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. točke (h) i (i) Direktive 2008/48 tumačiti na način da u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem, koji propisuje amortizaciju glavnice uzastopnim uplatama, treba točno odrediti, u obliku amortizacijske tablice, koji dio svake uplate će se odnositi na povrat te glavnice i u slučaju negativnog odgovora na to pitanje, protivi li se tim odredbama to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.

               52

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja podsjetiti, kao što je navedeno u točki 47. ove presude, da članak 10. stavak 2. točka (h) te direktive propisuje da ugovor o kreditu jasno i sažeto definira iznos, broj i učestalost uplata koje je potrošač dužan izvršiti i, kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim kamatnim stopama u svrhe povrata.

               53

               Iz članka 10. stavka 2. točke (i) i stavka 3. te direktive proizlazi da samo na potrošačev zahtjev u bilo kojem trenutku trajanja ugovora vjerovnik ima obvezu besplatno mu staviti na raspolaganje računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice.

               54

               Uzimajući u obzir jasan tekst tih odredaba, valja utvrditi da Direktiva 2008/48 ne propisuje obvezu da se u ugovor o kreditu uključi takav izvještaj u obliku amortizacijske tablice.

               55

               Kad je riječ o mogućnosti za države članice da propišu takvu obvezu u svojim nacionalnim propisima, važno je naglasiti da, kad je riječ o ugovorima koji ulaze u područje primjene Direktive 2008/48, države članice ne mogu utvrditi obveze za ugovorne stranke koje nisu propisane tom direktivom kada ona u području na koje se te obveze odnose sadržava usklađene odredbe (vidjeti analogijom presudu od 12. srpnja 2012., SC Volksbank România, C‑602/10, EU:C:2012:443, t. 63. i 64.).

               56

               Valja utvrditi da je u članku 10. stavku 2. Direktive 2008/48 izvršeno takvo usklađivanje u vezi s elementima koji moraju obvezno biti uključeni u ugovor o kreditu.

               57

               Doista, u skladu s člankom 10. stavkom 2. točkom (u) te direktive, ugovor o kreditu mora jasno i sažeto definirati, prema potrebi, ostale ugovorne uvjete i odredbe. Međutim, cilj te odredbe je predvidjeti obvezu da se u ugovor, sastavljen na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju, uključe sve odredbe i svi uvjeti koji su između stranaka dogovoreni u okviru njihova ugovornog odnosa o kreditu.

               58

               Tu se odredbu ipak ne može tumačiti na način da državama članicama dopušta da u svojim nacionalnim propisima propisuju obvezu da se u ugovor o kreditu uključe drugi elementi osim onih navedenih u članku 10. stavku 2. navedene direktive.

               59

               Stoga, na peto i šesto pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavak 2. točke (h) i (i) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem, koji propisuje amortizaciju glavnice uzastopnim uplatama, ne treba točno odrediti, u obliku amortizacijske tablice, koji dio svake uplate će se odnositi na povrat te glavnice. Tim odredbama, u vezi s člankom 22. stavkom 1. te direktive protivi se to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.

         Sedmo pitanje

               60

               Sedmim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. Direktive 2008/48 tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se, u slučaju da ugovor o kreditu ne definira sve elemente koji se zahtijevaju u članku 10. stavku 2. te direktive, smatra da je taj ugovor izuzet od kamata i troškova.

               61

               S tim u vezi, valja najprije podsjetiti da u skladu s odredbama članka 23. Direktive 2008/48 države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredbi koje se donose na temelju te direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe.

               62

               Međutim, iz uvodne izjave 47. te direktive proizlazi da iako je odabir navedenog sustava sankcija diskrecijsko pravo država članica, one moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 43.).

               63

               Sud je već presudio da strogost sankcija mora odgovarati težini povrede koju suzbija i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak, poštujući opće načelo razmjernosti (vidjeti presudu od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               64

               U tom pogledu, u presudi od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190) Sud je već ocijenio poštovanje tih granica određenih sustavu sankcija koji je odredila država članica, u tom slučaju kad je riječ o sankciji u načelu potpunog gubitka vjerovnikova prava na kamate u slučaju povrede njegove obveze, propisane u članku 8. Direktive 2008/48, da prije sklapanja ugovora procijeni kreditnu sposobnost potrošača.

               65

               U odnosu na važnost cilja zaštite potrošača koji je nerazdvojivo povezan s obvezom vjerovnika da provjeri kreditnu sposobnost korisnika kredita, Sud je presudio da ako bi sankcija gubitka prava na kamatu bila oslabljena, ili čak bez ikakva učinka, iz toga bi nužno proizlazilo da ona nema stvarno odvraćajući učinak (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014.LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 52. i 53.).

               66

               Kad je riječ o izostavljanju određenih informacija o uvjetima povrata i o troškovima vezanima uz taj kredit u ugovoru o kreditu, Sud je također presudio da s obzirom na cilj zaštite potrošača – koji slijedi Direktiva Vijeća 87/102/EEZ od 22. prosinca 1986., o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica koji se odnose na kreditiranje potrošača (SL 1987., L 42, str. 48.), kako je izmijenjena Direktivom 98/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998. (SL 1998., L 101, str. 17.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 87/102) – od nepoštenih ugovornih uvjeta i kako bi im se omogućilo da se u cijelosti upoznaju s uvjetima budućeg ispunjenja potpisanog ugovora prilikom njegova sklapanja, članak 4. navedene direktive, zahtijeva da korisnik kredita raspolaže sa svim elementima koji mogu utjecati na doseg njegove obveze (vidjeti presudu od 9. srpnja 2015., Bucura, C‑348/14, neobjavljena, EU:C:2015:447, t. 57.).

               67

               Tako je presuđeno da je navođenje efektivne kamatne stope u ugovoru o kreditu od ključne važnosti u kontekstu Direktive 87/102, osobito s obzirom na to da ona potrošaču omogućuje da ocijeni doseg svoje obveze (vidjeti u tom smislu, rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 70. i 71.).

               68

               Direktiva 87/102 protumačena je na način da ona omogućuje nacionalnom sudu da po službenoj dužnosti primijeni odredbe kojima se u nacionalno pravo prenosi članak 4. te direktive i propisuje da nepostojanje navođenja efektivne kamatne stope u potrošačkom ugovoru o kreditu za posljedicu ima to da se za sklopljeni ugovor o kreditu smatra da je izuzet od kamata i troškova (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 76.).

               69

               S obzirom na sudsku praksu iz točaka 63. do 68. ove presude, valja utvrditi da se povreda obveze od ključne važnosti u kontekstu Direktive 2008/48 od strane vjerovnika može sankcionirati, u skladu s nacionalnim propisom, gubitkom njegova prava na kamate i troškove.

               70

               Takva obveza od ključne važnosti u ugovoru o kreditu je navođenje, među ostalim, elemenata poput efektivne kamatne stope iz članka 10. stavka 2. točke (g) Direktive 2008/48, broja i učestalosti uplata u skladu s člankom 10. stavkom 2. točkom (h) te direktive, kao i prema potrebi, obveze plaćanja naknada javnog bilježnika, traženih instrumenata jamstva i osiguranja, kako je propisano u članku 10. stavku 2., točkama (n) i (o) navedene direktive.

               71

               U mjeri u kojoj nenavođenje tih elemenata u ugovoru o kreditu može dovesti u pitanje mogućnost potrošačeve ocjene dosega njegove obveze, sankciju gubitka prava vjerovnika na kamate i troškove, koju propisuje nacionalni propis, valja smatrati proporcionalnom, u smislu članka 23. Direktive 2008/48 i sudske prakse navedene u točki 63. ove presude.

               72

               Međutim, primjena takve sankcije u skladu s tim nacionalnim propisom, koja proizvodi ozbiljne posljedice u odnosu na vjerovnika, u slučaju nenavođenja elemenata, među kojima su i oni iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 koji, prema svojoj naravi, ne mogu utjecati na mogućnost potrošačeve ocjene dosega njegove obveze, poput, među ostalim, imena i adrese nadležnog nadzornog tijela iz članka 10. stavka 2. točke (v) te direktive, ne može se smatrati proporcionalnom.

               73

               U tim okolnostima na sedmo pitanje valja odgovoriti da članak 23. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se, u slučaju da ugovor o kreditu ne definira sve elemente koji se zahtijevaju u članku 10. stavku 2. te direktive, za taj ugovor smatra da je izuzet od kamata i troškova, ako je riječ o elementu čije nepostojanje može dovesti u pitanje mogućnost potrošačeve ocjene njegove obveze.

         Troškovi

               74

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ u vezi s člankom 3. točkom (m) te direktive treba tumačiti na način da:

                                 —

                                    ugovor o kreditu ne mora nužno biti sastavljen u samo jednom dokumentu, ali svi elementi iz članka 10. stavka 2. navedene direktive moraju biti sastavljeni na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju;

                                 —

                                    mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje, s jedne strane, da ugovor o kreditu koji potpada pod područje primjene Direktive 2008/48 i koji je sastavljen na papiru stranke moraju potpisati i, s druge strane, da se taj zahtjev potpisa primjenjuje na sve elemente tog ugovora iz članka 10. stavka 2. te direktive.

                           2.

                           Članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da nije nužno da se u ugovoru o kreditu navodi svako dospijeće uplata koje potrošač treba izvršiti upućivanjem na točan datum, ako uvjeti ugovora potrošaču omogućuju da bez poteškoća i sa sigurnošću utvrdi datume tih uplata.

                           3.

                           Članak 10. stavak 2. točke (h) i (i) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da se u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem, koji propisuje amortizaciju glavnice uzastopnim uplatama, ne treba točno odrediti, u obliku amortizacijske tablice, koji dio svake uplate će se odnositi na povrat glavnice. Tim odredbama, u vezi s člankom 22. stavkom 1. te direktive protivi se to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.

                           4.

                           Članak 23. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se, u slučaju da ugovor o kreditu ne definira sve elemente koji se zahtijevaju u članku 10. stavku 2. te direktive, za taj ugovor smatra da je izuzet od kamata i troškova, ako je riječ o elementu čije nepostojanje može dovesti u pitanje mogućnost potrošačeve ocjene njegove obveze.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 21. listopada 2014.#Republika Italija protiv Europske komisije.#Neizvršenje presude Suda kojom se utvrđuje neispunjenje obveze države – Novčana kazna – Odluka o plaćanju novčane kazne – Obveza povrata – Poduzeća nad kojima se provodi stečajni postupak – Predmet odnosnih stečajnih postupaka – Dužna pažnja – Teret dokazivanja.#Predmet T‑268/13.