title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 28. veljače 2018.#Hubertus John protiv Freie Hansestadt Bremen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesarbeitsgericht Bremen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Članak 5. stavak 1. – Mjere za sprečavanje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 6. stavak 1. – Zabrana diskriminacije na temelju dobi – Nacionalni propis koji dopušta odgodu predviđenog prestanka ugovora o radu navršenjem uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da je radnik stekao pravo na starosnu mirovinu.#Predmet C-46/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      28. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Članak 5. stavak 1. – Mjere za sprečavanje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 6. stavak 1. – Zabrana diskriminacije na temelju dobi – Nacionalni propis koji dopušta odgodu predviđenog prestanka ugovora o radu navršenjem uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da je radnik stekao pravo na starosnu mirovinu”
      U predmetu C‑46/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesarbeitsgericht Bremen (Zemaljski radni sud u Bremenu, Njemačka), odlukom od 23. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 30. siječnja 2017., u postupku

         Hubertus John

      protiv

         Freie Hansestadt Bremen,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za H. Johna, H. Buroh i J. Steinhauer, Rechtsanwälte,

               –

               za Freie Hansestadt Bremen, C. Darge, Rechtsanwalt,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Stranz, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.), kao i članka 1., članka 2. stavka 1. i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Hubertusa Johna i njegova bivšeg poslodavca, Freie Hansestadt Bremen (Slobodni hanzeatski grad Bremen, Njemačka), u vezi s prestankom ugovora o radu istekom ugovorenog roka povezanog s navršavanjem uobičajene dobi za umirovljenje i odbijanjem njegova zahtjeva da nastavi raditi i nakon što je navršio tu dob.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Okvirni sporazum

               3

               U skladu s člankom 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               4

               U članku 2. stavku 1. Okvirnog sporazuma, naslovljenom „Područje primjene”, stoji:
               „Ovaj Sporazum se primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.”

               5

               Člankom 3. Okvirnog sporazuma, naslovljenim „Definicije”, određeno je:

                        „1.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                  […]”

               6

               Člankom 4. stavkom 1. Okvirnog sporazuma, naslovljenim „Načelo nediskriminacije”, predviđeno je:
               „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.”

               7

               U članku 5. Okvirnog sporazuma, naslovljenom „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, stoji:

                        „1.

                        Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                                 (a)

                                 objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                                 (b)

                                 najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                                 (c)

                                 broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme

                                 (a)

                                 smatrati ‚uzastopnim’;

                                 (b)

                                 smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.”

         Direktiva 2000/78

               8

               U skladu s uvodnom izjavom 14. Direktive 2000/78, ona ne dovodi u pitanje nacionalne odredbe kojima se uređuje dobna granica za stjecanje prava na mirovinu.

               9

               U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, „svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije] u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.

               10

               Člankom 2. te direktive propisano je:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije [nepovoljnije] nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama [nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema drugoj osobi u usporedivoj situaciji], zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada [ako] kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo [kriterij] ili postupanje [praksa] dovede [može dovesti] u neravnopravan [posebno nepovoljan] položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije], u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo [kriterij] ili postupanje [praksa] objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […]

                           […]”

               11

               Člankom 6. stavkom 1. navedene direktive, naslovljenim „Opravdano različito postupanje na temelju dobi”, propisano je:
               „Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        (a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                  […]”

            Njemačko pravo

               12

               Člankom 41. trećom rečenicom knjige VI. Sozialgesetzbucha (Zakonik o socijalnoj sigurnosti), naslovljenim „Dob za umirovljenje i zaštita od otkazivanja”, u verziji koja je na snazi od 23. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku), propisano je:
               „Ako je ugovorom predviđeno da radni odnos prestaje navršenjem uobičajene dobi za umirovljenje, stranke ugovora o radu mogu se za vrijeme trajanja radnog odnosa, prema potrebi i nekoliko puta, dogovoriti da će odgoditi njegov dan prestanka.”

               13

               Člankom 44. Kolektivnog ugovora primjenjivog na javne službe saveznih zemalja (Länder) (u daljnjem tekstu: Kolektivni ugovor), naslovljenim „Posebno uređenje za nastavnike”, u stavku 4., koji se tiče odjeljka V., naslovljenom „Ograničenje trajanja i prestanak ugovora o radu”, određeno je:
               „Ugovor o radu prestaje – a da ga nije potrebno otkazati – istekom školskog polugodišta (31. siječnja odnosno 31. srpnja) u kojem je nastavnik ostvario zakonom propisanu dob za stjecanje prava na redovnu starosnu mirovinu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Slobodni hanzeatski grad Bremen zaposlio je 25. rujna 2001. H. Johna, rođenog 8. srpnja 1949., u svojstvu ugovornog nastavnika. Na ugovor o radu primjenjivao se kolektivni ugovor saveznog ugovornog osoblja, koji je zamijenjen Kolektivnim ugovorom.

               15

               Na temelju Kolektivnog ugovora, taj je ugovor o radu trebao prestati na dan kada nastavnik navrši zakonsku dob za stjecanje prava na starosnu mirovinu. Dopisom od 5. veljače 2014. H. John zatražio je da nastavi raditi i nakon navršenja te dobi, do kraja školske godine 2014./2015. Stranke su 24. listopada 2014. sklopile sporazum kojim je predviđeno da se „automatski prestanak ugovora o radu […] odgađa do 31. srpnja 2015., u skladu s člankom 44. stavkom 4. Kolektivnog ugovora”.

               16

               H. John je 4. veljače 2015. od svojeg poslodavca zatražio da se dan prestanka ugovora odgodi do kraja prvog polugodišta školske godine 2015./2016., tj. do 31. siječnja 2016. Nakon što mu je zahtjev odbijen, H. John je pokrenuo sudski postupak u kojem tvrdi da određeno vrijeme trajanja ugovora, utemeljeno na odredbi o kojoj je riječ u glavnom postupku, nije u skladu s europskim pravom.

               17

               Landesarbeitsgericht Bremen (Zemaljski radni sud u Bremenu, Njemačka), povodom žalbe protiv odluke Arbeitsgerichta Bremen (Radni sud u Bremenu, Njemačka), postavlja pitanje o usklađenosti odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku s člankom 5. stavkom 1. Okvirnog sporazuma kao i s člankom 1., člankom 2. stavkom 1. i člankom 6. stavkom 1. Direktive 2000/78. Sud koji je uputio zahtjev smatra da ugovor o radu o kojem je riječ u glavnom postupku ulazi u područje primjene Okvirnog sporazuma, s obzirom na to da, u skladu s Kolektivnim ugovorom, prestaje s danom kada nastavnik navrši zakonsku dob za stjecanje prava na starosnu mirovinu. Taj sud stoga smatra da je produljenje ugovora nakon predviđenog prestanka u biti produljenje ugovora na određeno vrijeme. Pita se jesu li odredbe nacionalnog prava – zato što ne predviđaju nikakva ograničenja mogućnosti da stranke odgode dan prestanka ugovora – u skladu s odredbama Okvirnog sporazuma kojima je cilj sprečavanje zlouporabe sklapanjem uzastopnih ugovora na određeno vrijeme i nisu li protivne odredbama Direktive 2000/78 ili općim načelima prava Unije.

               18

               U tim je okolnostima Landesarbeitsgericht Bremen (Zemaljski radni sud u Bremenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 5. stavak 1. [Okvirnog sporazuma] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji strankama ugovora o radu omogućava, bez dodatnih zahtjeva i vremenski neograničeno, da sporazumno tijekom radnog odnosa odgode, prema potrebi i nekoliko puta, ugovoreni prestanak radnog odnosa zbog navršavanja uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da radnik navršavanjem uobičajene dobi za umirovljenje stječe pravo na starosnu mirovinu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Je li nacionalni propis naveden u prvom pitanju neusklađen s člankom 5. stavkom 1. Okvirnog sporazuma i u slučaju prvog odgađanja prestanka radnog odnosa?

                        3.

                        Treba li članak 1., članak 2. stavak 1. i članak 6. stavak 1. Direktive [2000/78] i/ili opća načela prava [Unije] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji strankama ugovora o radu omogućava, bez dodatnih zahtjeva i vremenski neograničeno, da sporazumno tijekom radnog odnosa odgode, prema potrebi i nekoliko puta, ugovoreni prestanak radnog odnosa zbog navršavanja uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da radnik navršavanjem uobičajene dobi za umirovljenje stječe pravo na starosnu mirovinu?”

         O prethodnim pitanjima

            Treće pitanje

               19

               Svojim trećim pitanjem, koje treba ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što odgodu dana prestanka aktivnosti radnika koji su navršili zakonsku dob za odlazak u starosnu mirovinu uvjetuje sklapanjem sporazuma s konkretnim poslodavcem na određeno vrijeme.

               20

               U tom pogledu valja podsjetiti da, na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78 i za njezine potrebe, „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz njezina članka 1., među kojima se nalazi i dob.

               21

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) te direktive, o izravnoj diskriminaciji riječ je u slučaju kada se prema jednoj osobi zbog njezine dobi postupa nepovoljnije nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema drugoj osobi u usporedivoj situaciji. U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2000/78, neizravna diskriminacija postoji ako kakva naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa može dovesti u posebno nepovoljan položaj osobe određene dobi u usporedbi s ostalim osobama, osim ako je ta odredba, kriterij ili praksa objektivno opravdana legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja prikladna su i nužna.

               22

               Stoga valja ispitati postupa li se prema radniku poput H. Johna nepovoljnije nego prema drugom radniku koji se nalazi u usporedivoj situaciji s obzirom na svoju dob, u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78, ili može li odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku dovesti dobnu skupinu kojoj on pripada u posebno nepovoljan položaj, u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) te direktive.

               23

               Uvodno valja podsjetiti, s jedne strane, da Direktiva 2000/78, kako se navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 14., ne dovodi u pitanje nacionalne odredbe kojima se uređuje dobna granica za stjecanje prava na mirovinu. Usto, kao što je to istaknula Europska komisija, dobne granice uobičajene dobi za umirovljenje trebaju uzimati u obzir smanjenje učinkovitosti radnika do koje općenito dolazi starenjem te želje i potrebe starijih radnika da svoje slobodno vrijeme provode prema vlastitoj volji.

               24

               S druge strane, Sud je izrazio stajalište da je automatski prestanak ugovora o radu radnika koji ispunjavaju uvjete godina života i staža osiguranja za isplatu svojih mirovinskih prava već odavno sastavni dio radnog prava mnogih država članica i njegova je primjena u radnim odnosima posve uobičajena. Taj se mehanizam temelji na ravnoteži između političkih, gospodarskih, socijalnih, demografskih i/ili proračunskih razmatranja i ovisi o izboru između produljenja radnog vijeka radnikâ ili, naprotiv, predviđanja mogućnosti njihova prijevremenog umirovljenja (presuda od 12. listopada 2010., Rosenbladt, C‑45/09, EU:C:2010:601, t. 44. i navedena sudska praksa).

               25

               Sud je u svojoj presudi od 12. listopada 2010., Rosenbladt (C‑45/09, EU:C:2010:601) zaključio da odredba slična članku 44. Kolektivnog ugovora ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje zadanih ciljeva, uzimajući u obzir široku marginu prosudbe priznatu državama članicama i socijalnim partnerima u području socijalne politike i politike zapošljavanja.

               26

               Međutim, u glavnom postupku nije sporna odredba članka 44. Kolektivnog ugovora, koja se odnosi na načelo automatskog prestanka radnog odnosa istekom školskog polugodišta u kojem je radnik navršio uobičajenu dob za odlazak u mirovinu, nego ona koja, naprotiv, strankama ugovora o radu omogućuje da odgode tako utvrđen dan prestanka radnog odnosa. Naime, kao što to proizlazi iz samog teksta trećeg pitanja, ona im omogućuje da, prema potrebi i više puta, bezuvjetno i vremenski neograničeno odgode taj dan.

               27

               Kada je riječ o mogućim nepovoljnim ili negativnim učincima odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku, njemačka vlada tvrdi da se ona zapravo ne odnosi na dobnu granicu za prestanak radnog odnosa, nego na mogućnost sporazumne odgode prestanka radnog odnosa, koja radnicima koji su navršili uobičajenu dob za umirovljenje daje dodatnu mogućnost da sudjeluju u uređivanju prestanka svojeg radnog odnosa.

               28

               Prema mišljenju njemačke vlade, donoseći odredbu o kojoj je riječ u glavnom postupku, nacionalni je zakonodavac namjeravao, u skladu sa željama socijalnih partnera, uvesti fleksibilnu i pravno sigurnu mogućnost da se, prema potrebi i pod određenim uvjetima, radni odnos zadrži i nakon uobičajene dobi za umirovljenje.

               29

               To tumačenje ne može pobiti ni sud koji je uputio zahtjev, prema čijem se shvaćanju odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku može promatrati kao osnova za odstupanje od načela automatskog prestanka ugovora o radu kada radnik navrši uobičajenu dob za umirovljenje. Naime, za razliku od mlađih radnika, radniku koji navršava uobičajenu dob za umirovljenje može se ponuditi izbor između produljenja radnog odnosa i potpunog napuštanja profesionalnog života.

               30

               To što stranke predmetnog ugovora o radu mogu nekoliko puta bezuvjetno i vremenski neograničeno odgoditi dan prestanka radnog odnosa ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naprotiv, takvi elementi pojačavaju povoljnost ili prednost te odredbe, s obzirom na to da su oni sredstva nastavka radnog odnosa, do kojeg svakako ne može doći bez sporazuma obiju ugovornih strana za vrijeme trajanja radnog odnosa.

               31

               Valja utvrditi da takvi uvjeti načelno omogućavaju i radniku i njegovu poslodavcu da nastave radni odnos samo ako smatraju da je ta mogućnost korisna, u okviru djelatnosti koja se nastavlja nakon što je radnik navršio uobičajenu dob za umirovljenje. Iz spisa kojim Sud raspolaže i proizlazi da H. John pred sudom koji je uputio zahtjev osporava odbijanje svojeg poslodavca da mu odobri drugu odgodu dana prestanka djelatnosti.

               32

               U takvim okolnostima takva odredba ne može se smatrati nepovoljnom mjerom u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2000/78, u odnosu na osobe koje su navršile dob za umirovljenje u usporedbi s onima koje još nisu navršile tu dob.

               33

               Slijedom toga, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što odgodu dana prestanka aktivnosti radnika koji su navršili zakonsku dob za odlazak u starosnu mirovinu uvjetuje sklapanjem sporazuma s konkretnim poslodavcem na određeno vrijeme.

            Prvo i drugo pitanje

               34

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, nacionalni sud pita treba li članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što strankama ugovora o radu omogućava, bez dodatnih zahtjeva i vremenski neograničeno, da sporazumno tijekom radnog odnosa odgode, prema potrebi i nekoliko puta, ugovoreni prestanak radnog odnosa zbog navršavanja uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da radnik navršavanjem uobičajene dobi za umirovljenje stječe pravo na starosnu mirovinu.

               35

               Njemačka vlada uvodno tvrdi da spor u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene Okvirnog sporazuma. Naime, prema mišljenju te vlade, prestanak ugovora o radu na dan kad je radnik navršio dob za umirovljenje ne može dovesti do toga da se taj radni odnos kvalificira kao „ugovor na određeno vrijeme”. Naime, ne bi se moglo smatrati da takvim ugovorom nastaje kratkoročni radni odnos, s obzirom na to da od sklapanja ugovora o radu i dana navršenja uobičajene dobi za umirovljenje može proći i nekoliko desetljeća. Isto tako, kada stranke odgode dan prestanka ugovora o radu, to dovodi do kontinuiranog nastavka postojećeg ugovora o radu pa se to ne može protumačiti kao sklapanje novog ugovora o radu na određeno vrijeme.

               36

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu smatra da je – s obzirom na to da se na ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku primjenjuje članak 44. stavak 4. Kolektivnog ugovora, prema kojem radni odnos prestaje istekom školskog polugodišta u kojem je radnik navršio zakonom utvrđenu dob za primanje starosne mirovine – riječ o utvrđivanju prestanka, odnosno o trajanju na određeno vrijeme.

               37

               Valja podsjetiti da, iako je područje primjene Okvirnog sporazuma široko sročeno – kao što to proizlazi iz teksta njegova članka 2. stavka 1., prema kojem se općenito odnosi na „radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici” – definicija ugovora i radnih odnosa na koje se primjenjuje taj Okvirni sporazum ipak nije uređena ni njime ni pravom Unije, nego nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom (presuda od 15. ožujka 2012., Sibilio, C‑157/11, neobjavljena, EU:C:2012:148, t. 42.).

               38

               Međutim, Sud može u okviru pravosudne suradnje uvedene člankom 267. UFEU‑a na temelju elemenata u spisu pružiti nacionalnom sudu elemente tumačenja prava Unije koji mu mogu biti korisni u ocjeni učinaka pojedine odredbe tog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 21. lipnja 2017., W i dr., C‑621/15, EU:C:2017:484, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Valja podsjetiti da Okvirni sporazum polazi od pretpostavke da su ugovori o radu na neodređeno vrijeme redoviti oblik radnog odnosa, iako su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni zapošljavanju u određenim sektorima ili zanimanjima i djelatnostima.

               40

               Jedan od ciljeva kojima teži Okvirni sporazum jest ograničiti uzastopne ugovore o radu ili radne odnose na određeno vrijeme – koje se smatra mogućim izvorom zlouporaba na štetu radnika – predviđanjem barem određenog broja zaštitnih odredaba kojima bi se izbjeglo ugrožavanje položaja radnika (presuda od 14. rujna 2016., Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, t. 26. i navedena sudska praksa).

               41

               Prema tome, povlastica stalnog zaposlenja zamišljena je kao važan element zaštite radnika, dok ugovori o radu na određeno vrijeme samo u određenim okolnostima mogu zadovoljiti potrebe i poslodavaca i radnika (presuda od 14. rujna 2016., Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, t. 27. i navedena sudska praksa).

               42

               Međutim, kao što je to istaknuto u točki 24. ove presude, automatski prestanak ugovora o radu radnika koji ispunjavaju uvjete godina života i staža osiguranja za isplatu svojih mirovinskih prava već je odavno sastavni dio radnog prava mnogih država članica i njegova je primjena u radnim odnosima posve uobičajena.

               43

               Nadalje, kao što je to istaknula njemačka vlada, ugovor o radu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem radni odnos mora prestati tek kada radnik navrši uobičajenu dob za umirovljenje, može trajati i nekoliko desetljeća.

               44

               Usto, automatski prestanak ugovora o radu radnika koji su navršili uobičajenu dob za odlazak u mirovinu radniku u biti jamči stalnost zaposlenja. Naime, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, radnik koji je navršio uobičajenu dob za umirovljenje načelno je došao na kraj radnog vijeka.

               45

               Štoviše, nije isključeno da se odgađanje predviđeno odredbom o kojoj je riječ u glavnom postupku može smatrati isključivo ugovornim odgađanjem izvorno ugovorene dobi za umirovljenje.

               46

               Stoga na temelju nijednog elementa koji je podnesen Sudu ne proizlazi da se takvom odredbom pogoduje uzastopnom sklapanju ugovora ili zasnivanju radnih odnosa na određeno vrijeme ili pak da je ona mogući izvor zlouporaba na štetu radnika. U svakom slučaju, ne bi trebalo smatrati da dobne granice koje se podudaraju s uobičajenom dobi za umirovljenje sustavno dovode do ugrožavanja položaja dotičnih radnika u smislu Okvirnog sporazuma, ako oni imaju pravo na mirovinu u punom iznosu, a osobito ako poslodavac smije produljiti konkretni ugovor o radu.

               47

               Ne dovodeći u pitanje razmatranja navedena u točkama 42. do 46. ove presude, ako bi sud koji je uputio zahtjev zaključio da se sklapanje sporazuma poput onoga od 24. listopada 2014., kojim se predviđa odgoda dana prestanka ugovora o radu poput onoga sklopljenog 25. rujna 2001., na koji se pak primjenjuje klauzula o automatskom prestanku radnog odnosa kada radnik navrši zakonsku dob za starosnu mirovinu, mora smatrati slučajem uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme u smislu članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma, treba ispitati je li toj odredbi protivna nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što strankama ugovora o radu omogućava, bez dodatnih zahtjeva i vremenski neograničeno, da sporazumno tijekom radnog odnosa odgode, prema potrebi i nekoliko puta, ugovoreni prestanak radnog odnosa zbog navršavanja uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da radnik navršavanjem uobičajene dobi za umirovljenje stječe pravo na starosnu mirovinu.

               48

               Valja podsjetiti da se člankom 5. stavkom 1. Okvirnog sporazuma od država članica zahtijeva usvajanje najmanje jedne od ondje navedenih mjera kada u njihovu domaćem pravu nema odgovarajuće pravne mjere. Tri mjere navedene u stavku 1. točkama (a) do (c) navedenog članka odnose se, redom, na objektivne razloge koji opravdavaju obnavljanje ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, najdulje ukupno trajanje tih uzastopnih ugovora ili radnih odnosa i broj njihovih obnavljanja (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 35. i navedena sudska praksa).

               49

               Iako je pravom Unije predviđena obveza da države članice donesu mjere za sprečavanje zlouporabe, njime nisu predviđene određene sankcije za slučajeve u kojima bi se zlouporabe ipak utvrdile. U takvom slučaju zadaća je nacionalnih tijela da usvoje mjere koje moraju biti ne samo razmjerne nego i dovoljno učinkovite i odvraćajuće kako bi se osigurala puna djelotvornost normi donesenih na temelju Okvirnog sporazuma (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 36. i navedena sudska praksa).

               50

               Nije zadaća Suda donijeti odluku o tumačenju odredaba domaćeg prava, nego nadležnih nacionalnih sudova, koji moraju utvrditi jesu li odredbe mjerodavnog nacionalnog propisa u skladu sa zahtjevima propisanima člankom 5. Okvirnog sporazuma (presuda od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 66. i rješenje od 11. prosinca 2014., León Medialdea, C‑86/14, neobjavljeno, EU:C:2014:2447, t. 48.).

               51

               Stoga je zadaća suda koji je uputio zahtjev ocijeniti u kojem opsegu pretpostavke za primjenu i učinkovitu provedbu odgovarajućih odredaba domaćeg prava čine odgovarajuću mjeru za sprečavanje i, prema potrebi, sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme (presude od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 56. i od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 67. i navedena sudska praksa).

               52

               Sud, međutim, prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku može dati pojašnjenja koja će nacionalnom sudu poslužiti kao vodilja prilikom njegova ocjenjivanja (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 68. i navedena sudska praksa i od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 83.).

               53

               U ovom slučaju treba navesti da se pojam „objektivni razlozi” u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Okvirnog sporazuma odnosi na precizne i konkretne okolnosti koje karakteriziraju neku djelatnost i koje stoga mogu u tom konkretnom kontekstu opravdati sklapanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Te okolnosti mogu proizlaziti ponajprije iz osobite naravi zadaća za izvršenje kojih su takvi ugovori sklopljeni i iz značajki svojstvenih takvim zadaćama ili, ovisno o slučaju, iz provođenja nekog legitimnog cilja socijalne politike države članice (presuda od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 27.).

               54

               U tom pogledu valja istaknuti da se, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, radnik koji je navršio uobičajenu dob za zakonsku starosnu mirovinu razlikuje od drugih radnika, ne samo zato što ima socijalno osiguranje nego i zato što se načelno nalazi na kraju radnog vijeka pa u pogledu određenosti trajanja svojeg ugovora nema na raspolaganju mogućnost odabira ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

               55

               Usto, kao što je to već istaknuto u točki 29. ove presude, odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku može se promatrati kao osnova za odstupanje od načela automatskog prestanka ugovora o radu kada radnik navrši uobičajenu dob za umirovljenje.

               56

               Osim toga, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da, u skladu s tom odredbom, odgađanje dana prestanka radnog odnosa pretpostavlja stvarno sklapanje sporazuma za vrijeme trajanja tog radnog odnosa, prema kojem se postojeći radni odnos nastavlja bez ikakva vremenskog prekida i u skladu s kojim se ugovorni uvjeti inače ne mijenjaju. Takva ograničenja dodjeljuju dotičnom radniku jamstvo zadržavanja početnih ugovornih uvjeta uz istodobno očuvanje prava na primanje starosne mirovine.

               57

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što strankama ugovora o radu omogućava, bez dodatnih zahtjeva i vremenski neograničeno, da sporazumno tijekom radnog odnosa odgode, prema potrebi i nekoliko puta, ugovoreni prestanak radnog odnosa zbog navršavanja uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da radnik navršavanjem uobičajene dobi za umirovljenje stječe pravo na starosnu mirovinu.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što odgodu dana prestanka aktivnosti radnika koji su navršili zakonsku dob za odlazak u starosnu mirovinu uvjetuje sklapanjem sporazuma s konkretnim poslodavcem na određeno vrijeme.

                           2.

                           Članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što strankama ugovora o radu omogućava, bez dodatnih zahtjeva i vremenski neograničeno, da sporazumno tijekom radnog odnosa odgode, prema potrebi i nekoliko puta, ugovoreni prestanak radnog odnosa zbog navršavanja uobičajene dobi za umirovljenje, do kojeg dolazi isključivo na temelju činjenice da radnik navršavanjem uobičajene dobi za umirovljenje stječe pravo na starosnu mirovinu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. veljače 2018.#Europska komisija protiv Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd.#Žalba – Trgovinska politika – Damping – Uvoz solarnog stakla podrijetlom iz Kine – Uredba (EZ) br. 1225/2009 – Članak 2. stavak 7. točke (b) i (c) – Tretman tržišnog gospodarstva – Pojam ‚značajan poremećaj iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva’ u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje – Porezne olakšice.#Predmet C-301/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      28. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Trgovinska politika – Damping – Uvoz solarnog stakla podrijetlom iz Kine – Uredba (EZ) br. 1225/2009 – Članak 2. stavak 7. točke (b) i (c) – Tretman tržišnog gospodarstva – Pojam ‚značajan poremećaj iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva’ u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje – Porezne olakšice”
      U predmetu C‑301/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. svibnja 2016.,

         Europska komisija, koju zastupaju L. Flynn i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
      žalitelj,
      koju podupiru:

         GMB Glasmanufaktur Brandenburg GmbH, sa sjedištem u Tschernitzu (Njemačka), koji zastupaju A. Bochon, avocat, i R. MacLean, solicitor,
      intervenijent u žalbi,
      a druga stranka postupka je:

         Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd, sa sjedištem u Anhuiju (Kina), koji zastupaju Y. Melin i V. Akritidis, avocats,
      tužitelj u prvom stupnju,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. lipnja 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. ožujka 2016., Xinyi PV Products (Anhui) Holdings/Komisija (T‑586/14, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:154), kojom je taj sud poništio Provedbenu uredbu Komisije (EU) br. 470/2014 od 13. svibnja 2014. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe na uvoz solarnog stakla podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2014., L 142, str. 1. i ispravak SL 2014., L 253, str. 4., u daljnjem tekstu: sporna uredba), u dijelu u kojem se ta uredba odnosila na Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd (u daljnjem tekstu: Xinyi PV).

         Pravni okvir

               2

               U vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka odredbe koje su uređivale donošenje antidampinških mjera od strane Europske unije nalazile su se u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51. i ispravak SL 2010., L 7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.; u daljnjem tekstu: osnovna uredba). Ta je uredba stavljena izvan snage Uredbom (EU) 2016/1036 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske unije (SL 2016., L 176., str. 21.).

               3

               Članak 2. stavak 7. osnovne uredbe predviđao je:

                        „(a)

                        U slučaju uvoza iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva [(Albanija, Armenija, Azerbajdžan, Bjelarus, Gruzija, Sjeverna Koreja, Kirgistan, Moldova, Mongolija, Tadžikistan, Turkmenistan i Uzbekistan)], uobičajena vrijednost određuje se na temelju cijene ili izračunane vrijednosti u nekoj trećoj zemlji tržišnoga gospodarstva, odnosno cijene iz takve treće zemlje u druge zemlje, uključujući Zajednicu, odnosno ako to nije moguće, na nekoj drugoj razumnoj osnovi, uključujući stvarno plaćenu ili naplativu cijenu u Zajednici za istovjetan proizvod, odgovarajuće prilagođenu, ako je potrebno, kako bi uključivala razumnu profitnu maržu.

                  […]

                        (b)

                        U antidampinškim ispitnim postupcima uvoza iz Narodne Republike Kine, Vijetnama i Kazakstana i neke druge zemlje bez tržišnoga gospodarstva, a koja je članica [Svjetske trgovinske organizacije (WTO)] na dan pokretanja ispitnog postupka, uobičajena vrijednost određuje se u skladu sa stavcima 1. do 6., ako se utvrdi, na temelju valjano potkrijepljenih zahtjeva jednog ili više proizvođača nad kojim se provodi ispitni postupak i u skladu s kriterijima i postupcima utvrđenim u podstavku (c), da za tog proizvođača, odnosno za te proizvođače, u odnosu na proizvodnju i prodaju dotičnog istovjetnog proizvoda prevladavaju uvjeti tržišnoga gospodarstva. Ako to nije slučaj, primjenjuju se pravila utvrđena u podstavku (a).

                        (c)

                        Zahtjev iz podstavka (b) mora […] sadržavati dostatne dokaze da proizvođač posluje u uvjetima tržišnoga gospodarstva, to jest ako:

                                 –

                                 odluke poduzeća o cijenama, troškovima i faktorima proizvodnje, uključujući na primjer sirovine, trošak tehnologije i rada, proizvodnju, prodaju i ulaganje, donose se kao odgovor na tržišne signale koji odražavaju ponudu i potražnju, a bez značajnog uplitanja države u ta pitanja, kao i ako troškovi glavnih faktora proizvodnje odražavaju tržišne vrijednosti,

                                 –

                                 poduzeća imaju jedinstven i transparentan sustav osnovnih računovodstvenih podataka koje revidiraju nezavisni revizori u skladu s međunarodnim računovodstvenim standardima, a koji se koristi za sve potrebe,

                                 –

                                 troškovi proizvodnje i financijska situacija poduzeća nisu pod utjecajem značajnih poremećaja iz prethodnog sustava bez tržišnoga gospodarstva, posebno u odnosu na amortizaciju imovine, ostale otpise, trgovinu razmjene i plaćanja kompenzacijom dugovanja,

                                 –

                                 na dotična poduzeća primjenjuju se zakoni o stečaju i imovini koji jamče pravnu sigurnost i stabilnost poslovanja poduzeća, i

                                 –

                                 konverzija valuta obavlja se po tržišnim stopama.

                  […]”

         Okolnosti spora

               4

               Okolnosti spora, kako proizlaze iz pobijane presude, mogu se sažeti kako slijedi.

               5

               Xinyi PV je društvo koje proizvodi i izvozi solarno staklo sa sjedištem u Kini. Njegov je jedini dioničar društvo Xinyi Solar (Hong Kong) Ltd sa sjedištem u Hong Kongu (Kina), koje kotira na honkonškoj burzi.

               6

               Nastavno na pritužbu od 15. siječnja 2013., Komisija je 28. veljače 2013. pokrenula antidampinški ispitni postupak u vezi s uvozom određenih proizvoda solarnog stakla podrijetlom iz Kine.

               7

               Dana 21. svibnja 2013. Xinyi PV Komisiji je podnio zahtjev da mu se dodijeli tretman tržišnog gospodarstva (u daljnjem tekstu: MET) u smislu članka 2. stavka 7. točke (b) osnovne uredbe, kako bi se u odnosu na njega uobičajena vrijednost odredila u skladu s člankom 2. stavcima 1. do 6. te uredbe, a ne u skladu s tzv. metodom „analogne zemlje” kako je određena pravilima iz članka 2. stavka 7. točke (a) te uredbe.

               8

               Dopisom od 22. kolovoza 2013. Komisija je obavijestila Xinyi PV da je ocijenila da ne može prihvatiti taj zahtjev. U tom je dopisu, među ostalim, navela sljedeće:
               „Istraga je pokazala da je [Xinyi PV] ostvario različite porezne olakšice na temelju svojeg poreza na dohodak, kao što je:

                        –

                        program ,2 Free 3 Halve'. Na temelju tog poreznog režima društva sa stranim kapitalom mogu ostvariti potpuno oslobođenje od poreza (0 %) tijekom dvije godine i poreznu stopu od 12,5 % umjesto uobičajene porezne stope od 25 % tijekom sljedeće tri godine.

                        –

                        porezni režim za poduzeća visoke tehnologije. U skladu s tim režimom, na društvo se primjenjuje smanjena porezna stopa od 15 % umjesto uobičajene porezne stope od 25 %. Ta je povlaštena porezna stopa gotovo neprestano promjenjiva subvencija kojom se također mogu privući ulaganja po smanjenim stopama, čime se narušava tržišno natjecanje.

                  Smatra se da se smanjenim poreznim stopama dodjeljuju znatne porezne olakšice, tako da [Xinyi PV] nije uspi[o] dokazati da njegovi troškovi proizvodnje i financijska situacija nisu pod utjecajem značajnih poremećaja iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva […].
               Prema tome, Komisija predlaže da se odbije zahtjev [društva Xinyi PV za dodjelu] MET‑a.”

               9

               Dana 1. rujna 2013. Xinyi PV podnio je svoja očitovanja na taj dopis, na koja je Komisija odgovorila dopisom od 13. rujna 2013., kojim je potvrđeno odbijanje zahtjeva za dodjelu MET‑a koji je podnijelo to društvo.

               10

               Komisija je u tom dopisu, među ostalim, navela sljedeće:
               „Režim poreza na dohodak kojim se [pogoduje] određenim društvima ili određenim gospodarskim sektorima, koje Vlada smatra strateškima, znači da taj porezni režim ne pripada tržišnom gospodarstvu[,] nego [da] i dalje uvelike proizlazi iz državnog planiranja i stoga može biti dio trećeg kriterija [iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe]. Primjenom režima povlaštene porezne stope mijenja se iznos dobiti prije oporezivanja koju društvo mora ostvariti kako bi privuklo ulagatelje […].
               U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se na [Xinyi PV] mogla primijeniti smanjena porezna stopa (14,01 %) jer je [to društvo] moglo kombinirati porezni režim za poduzeća visoke tehnologije s drugim režimom, odnosno programom ‚2 Free 3 Half’. Zajednički učinak toga bila je znatno smanjena stopa u odnosu na uobičajenu stopu (25 %), čiji je cilj, među ostalim, mogao biti privući kapital po smanjenoj stopi i tako utjecati na financijsku i gospodarsku situaciju cijelog društva.
               […]
               U konačnici, Vi navodite da je Komisijina ocjena prema kojoj je porezni režim gotovo stalno prilagodljive naravi neutemeljena. Vaši argumenti prema kojima su dva porezna režima vremenski ograničena primjereno su uzeti u obzir. Međutim, činjenica da ta dva porezna režima nisu imala stalni karakter ne dovodi u pitanje činjenicu da je njihov cilj bio utjecati na financijsku i gospodarsku situaciju poduzeća.”

               11

               Europska komisija donijela je 26. studenoga 2013. Uredbu (EU) br. 1205/2013 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz solarnog stakla iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 316, str. 8., u daljnjem tekstu: privremena uredba). Na temelju metode analogne zemlje, Republika Turska odabrana je u svrhu izračuna uobičajene vrijednosti za sve kineske proizvođače izvoznike uključujući Xinyi PV. Privremena antidampinška pristojba od 39,3 % uvedena je na uvoz dotičnog proizvoda koji je proizveo taj proizvođač.

               12

               Uvodne izjave 34. do 47. privremene uredbe odnose se na zahtjeve za dodjelu MET‑a. Uvodne izjave 40., 41., 43. i 45. do 47. te uredbe glase:

                        „(40)

                        […] [i]spitani su zahtjevi za MET četiriju proizvođača izvoznika (grupacija trgovačkih društava) koji se sastoje od jedanaest pravnih subjekata.

                        (41)

                        Ispitnim je postupkom utvrđeno da ni jedan od četiriju proizvođača izvoznika (grupacija trgovačkih društava) koji su zatražili MET nije uspio dokazati da ispunjuje sve kriterije utvrđene u članku 2. stavku 7. točki (c) osnovne Uredbe.

                  […]

                        (43)

                        [n]i jedan od četiri proizvođača izvoznika, bilo pojedinačno ili kao grupacija, nije uspio dokazati da ne podliježe značajnim poremećajima prenesenima iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva. U skladu s tim, ta trgovačka društva ili grupacije trgovačkih društava nisu ispunila kriterij 3. za MET. Točnije, sva četiri proizvođača izvoznika ili grupacije proizvođača izvoznika ostvarila su korist od povlaštenih poreznih režima.

                  […]

                        (45)

                        Komisija je objavila rezultate ispitivanja u vezi s MET‑om dotičnim trgovačkim društvima, tijelima NRK‑a i podnositelju pritužbe i pozvala ih da dostave svoje komentare.

                        (46)

                        Primljeni komentari nisu bili takve prirode da bi promijenili privremene nalaze Komisije. Nakon savjetovanja s državama članicama u skladu s člankom 2. stavkom 7. točkom (c) [osnovne uredbe] svi podnositelji zahtjeva 13. rujna 2013. pojedinačno su i službeno obaviješteni o konačnim odlukama Komisije u pogledu njihovih zasebnih zahtjeva za MET.

                        (47)

                        Prema tome, ni jedan od četiriju proizvođača izvoznika ili grupacija proizvođača izvoznika iz [Kine] koji surađuju, a koji su zatražili MET nisu mogli dokazati da ispunjuju sve kriterije utvrđene člankom 2. stavkom 7. točkom (c) osnovne Uredbe, stoga su njihovi zahtjevi za MET odbijeni.”

               13

               Komisija je 13. svibnja 2014. donijela spornu uredbu kojom je osobito potvrdila u njezinoj uvodnoj izjavi 34. utvrđenja iz uvodnih izjava 34. do 47. privremene uredbe u skladu s kojima sve zahtjeve za MET treba odbiti. Na temelju sporne uredbe uvedena je konačna antidampinška pristojba od 36,1 % na uvoz proizvoda od solarnog stakla koje proizvodi Xinyi PV.

               14

               Ta je konačna antidampinška pristojba naknadno izmijenjena i određena po stopi od 75,4 %, na temelju Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/1394 od 13. kolovoza 2015. o izmjeni Uredbe (EU) br. 470/2014, kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2015/588, o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe na uvoz solarnog stakla podrijetlom iz Narodne Republike Kine nakon ponovljenog ispitnog postupka u pogledu apsorpcije u skladu s člankom 12. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 (SL 2015., L 215, str. 42.).

               15

               Usporedno s antidampinškim ispitnim postupkom, 23. travnja 2013. pokrenut je antisubvencijski ispitni postupak u kojem je donesena Provedbena uredba Komisije (EU) br. 471/2014 оd 13. svibnja 2014. o uvođenju konačnih kompenzacijskih pristojbi na uvoz solarnog stakla podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2014., L 142, str. 23.). Na temelju članka 1. stavka 2. te uredbe, uvedena je kompenzacijska pristojba od 3,2 % na uvoz solarnog stakla koje proizvodi Xinyi PV.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               16

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. kolovoza 2014. društvo Xinyi PV zahtijevalo je poništenje sporne uredbe.

               17

               U prilog svojoj tužbi Xinyi PV istaknuo je četiri tužbena razloga. Opći je sud u pobijanoj presudi ispitao samo prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe i koji je stoga važan u predmetnoj žalbi.

               18

               Tim tužbenim razlogom Xinyi PV ističe da je Komisija u spornoj uredbi pogrešno smatrala da su njegovi troškovi proizvodnje i financijska situacija podložni značajnim poremećajima iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe.

               19

               U tom pogledu je Opći sud u točki 62. pobijane presude presudio da valja smatrati da je Komisijina ocjena o tome bila očito pogrešna.

               20

               Najprije je Opći sud u točkama 63. do 67. pobijane presude u biti utemeljio taj zaključak na obrazloženju u skladu s kojim se ne može smatrati da su predmetne porezne olakšice bile prenesene iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva, u smislu da su iz njega proizlazile ili bile njegova posljedica, s obzirom na to da je općepoznato da zemlje tržišnog gospodarstva, poput država članica Unije, također dodjeljuju porezne olakšice poduzetnicima u obliku oslobođenja od poreza tijekom određenog razdoblja ili smanjene porezne stope, kao što to među ostalim proizlazi iz sudske prakse Suda u području državnih potpora.

               21

               U točkama 68. do 78. pobijane presude Opći sud zatim je odbio Komisijine argumente koji se temelje na tome da su predmetne porezne olakšice zbog svojih posebnih značajki strane zemljama tržišnog gospodarstva, s obzirom na to da se, među ostalim, mogu povezati s različitim planovima koji se provode u Kini.

               22

               Stoga je Opći sud prihvatio prvi tužbeni razlog i posljedično poništio članak 1. sporne uredbe u dijelu u kojem se odnosio na Xinyi PV, ne ispitujući druge tužbene razloge za poništenje koje je on istaknuo.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               23

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        odbije kao neosnovan prvi dio prvog razloga tužbe u prvom stupnju;

                        –

                        predmet vrati na ponovno suđenje Općem sudu kako bi on ispitao drugi dio tog prvog tužbenog razloga kao i drugi do četvrti razlog tužbe u prvom stupnju i

                        –

                        naknadno donese odluku o troškovima obaju postupaka.

               24

               Xinyi PV od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži žalitelju i intervenijentu snošenje troškova postupka.

               25

               Rješenjem predsjednika Suda od 13. listopada 2016., Komisija/Xinyi PV Products (Anhui) Holdings (C‑301/16 P, neobjavljeno, EU:C:2016:796), društvu GMB Glasmanufaktur Brandenburg GmbH (u daljnjem tekstu: GMB) odobrena je intervencija u potporu zahtjevu Komisije.

         O žalbi

               26

               U prilog svojoj žalbi Komisija ističe tri žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava s obzirom na tumačenje pojma „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva” iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, drugi se temelji na povredi obveze obrazlaganja, a treći na postupovnim nepravilnostima.

            Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, s obzirom na to da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava pri tumačenju pojma „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva”

         Argumentacija stranaka

               27

               Prvi žalbeni razlog Komisije dijeli se na pet dijelova.

         – Prvi dio

               28

               Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga Komisija prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši u točkama 63. i 69. pobijane presude da nije dovoljno dokazati da je mjera namijenjena provedbi petogodišnjeg plana u Kini kako bi se smatralo da je ta mjera iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, osim da se ta odredba liši svakog korisnog učinka.

               29

               Naime, članak 2. stavak 7. točku (c) treću alineju osnovne uredbe treba tumačiti na način da su porezne olakšice namijenjene provedbi petogodišnjeg plana uvijek iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva.

               30

               Xinyi PV u odgovoru na taj prvi dio ističe da iz točke 57. pobijane presude proizlazi da se o Komisijinoj argumentaciji u skladu s kojom su porezne olakšice namijenjene provedbi petogodišnjeg plana uvijek iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva nikada nije raspravljalo pred Općim sudom. Riječ je dakle o novoj tvrdnji koju bi Sud kao takvu trebao odbaciti kao nedopuštenu.

               31

               Opći je sud u točki 69. pobijane presude pravilno presudio da bi odbijanje zahtjeva za dodjelu MET‑a zbog toga što postoji neizravna veza između predmetnih poreznih olakšica i suvremenih planova koje provodi Narodna Republika Kina lišilo pojam „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva” svakog korisnog učinka.

         – Drugi dio

               32

               Drugim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga Komisija Općem sudu prigovara da je počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 74. do 76. pobijane presude, utvrdivši da potpora određenim industrijskim sektorima koje određena zemlja smatra strateškima, poput sektora visoke tehnologije, predstavlja legitimni cilj u tržišnom gospodarstvu.

               33

               U tom pogledu Komisija tvrdi da, iako koncept tržišnog gospodarstva dopušta određene državne intervencije, one za cilj imaju opći interes, a ne odabir „prvaka” koji se sastoji od pogodovanja ekonomskom sektoru proglašenom „strateškim” u odnosu na neki drugi sektor, putem različitih poreznih stopa ili drugih vrsta pogodnosti. U tržišnom gospodarstvu državne su potpore opravdane samo ako se odnose na ispravljanje tržišnih nepravilnosti ili ako se njima nastoje postići ciljevi pravičnosti.

               34

               Xinyi PV ističe da se ta argumentacija, u mjeri u kojoj se odnosi na točke 75. i 76. pobijane presude, odnosi na načelno suverene ocjene Općeg suda dokaza koje mu je on stavio na raspolaganje, a koje se ne mogu ispitivati u žalbenom postupku s obzirom na to da Komisija nije ni tvrdila ni dokazala da postoji očito iskrivljivanje nekog od tih dokaza.

               35

               Navedene točke 75. i 76. služe samo ilustriranju činjenice da predmetne porezne olakšice ne predstavljaju poremećaje poput onih koji se pojavljuju u gospodarstvu s državnom trgovinom, u svrhu primjene kriterija iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe.

         – Treći dio

               36

               Trećim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši u točkama 77. i 78. pobijane presude da je argument Komisije u skladu s kojim predmetne porezne olakšice nisu utjecale isključivo na troškove koji se izravno mogu povezati s ciljem koji se nastoji ostvariti, nego na ukupan financijski rezultat Xinyija PV i stoga na njegovo opće financijsko stanje, relevantan samo za određivanje važnosti poremećaja u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, a ne za ocjenu je li taj poremećaj iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva u smislu te iste odredbe.

               37

               Kao što je to utvrdila Komisija kako u okviru administrativnog postupka tako i pred Općim sudom, jedno od zajedničkih obilježja sustava potpora u tržišnom gospodarstvu jest činjenica da su potpore ciljane i ograničene na javno financiranje nužno kako bi se ostvarili ciljevi koji se nastoje postići. S druge strane, mjere koje se ispituju u predmetnom postupku tako nisu ograničene na pojedinu kategoriju troškova povezanih s ulaganjem i nisu ni vremenski ograničene.

               38

               Xinyi PV ističe da Komisija ne iznosi nikakav dokaz u prilog svojoj tvrdnji u skladu s kojom su samo subvencije koje postoje u tržišnim gospodarstvima one koje su usmjerene i ograničene na javno financiranje nužno za ostvarivanje postavljenih ciljeva i ne poziva se ni na kakav dokaz podnesen Općem sudu.

               39

               Za tu argumentaciju uostalom ne postoji pravna osnova s obzirom na to da se članak 2. stavak 7. točka (c) treća alineja osnovne uredbe ne odnosi na pitanje pripada li poremećaj vrsti mjera koja je prihvatljiva u tržišnom gospodarstvu, nego na pitanje pripada li on vrsti mjera koja postoji u prethodnom sustavu bez tržišnog gospodarstva.

         – Četvrti dio

               40

               Četvrtim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga Komisija prigovara Općem sudu da je u točkama 66. i 67. pobijane presude presudio da su sustavi državnih potpora koji se smatraju nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem u presudama od 29. siječnja 1998., Komisija/Italija (C‑280/95, EU:C:1998:28), od 21. ožujka 2002., Španjolska/Komisija (C‑36/00, EU:C:2002:196) i od 28. srpnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija (C‑471/09 P do C‑473/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:521) usporedivi s fiskalnim mjerama koje se ispituju u predmetnom slučaju, na način da postojanje, kao takvo, tih mjera nije dovoljno kako bi se smatralo da su one iz sustava bez tržišnog gospodarstva.

               41

               Najprije, zajedničko je sustavima potpora o kojima je riječ u te tri presude Suda to da su bili ciljani i ograničeni na iznos nužan za ostvarenje postavljenog strateškog cilja te su stoga imali obilježje svojstveno tržišnom gospodarstvu. Nasuprot tomu, dvije mjere koje se ispituju u predmetnom postupku nisu ograničene na posebnu kategoriju troškova i, osim toga, smanjena stopa oporezivanja predviđena u korist poduzeća za visoku tehnologiju nije vremenski ograničena.

               42

               Zatim, tim trima navedenim sustavima potpora nastojao se postići strateški cilj svojstven tržišnom gospodarstvu, odnosno zaštita okoliša, restrukturiranje poduzeća u poteškoćama i regionalni razvoj. Nasuprot tomu, mjere koje se ispituju u ovom postupku odnose se na pogodovanje strateškim sektorima i stoga se njima ne nastoji postići cilj svojstven tržišnom gospodarstvu.

               43

               Konačno, Komisija smatra da korisnici državnih potpora koje su proglašene nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem u tri presude navedene u točki 66. pobijane presude, za razliku od Xinyija PV, nisu imali pravo zadržati te potpore s obzirom na to da je bio naložen njihov povrat.

               44

               Xinyi PV smatra da su utvrđenja Općeg suda u točkama 66. i 67. pobijane presude ocjene činjeničnih elemenata koji ne mogu biti predmet ispitivanja u fazi žalbe, pri čemu Komisija nije niti tvrdila niti dokazala da postoji očito iskrivljavanje dokaza.

               45

               U odnosu na meritum, Komisija ne pojašnjava kako predmetne porezne olakšice nisu ograničene na iznos nužan za ostvarenje cilja koji se njima nastoji postići. U svakom slučaju, kriterij iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe ne zahtijeva da se dokaže da su primljene subvencije ograničene na iznos nužan za ostvarenje ciljeva koji se njima nastoje postići. Osim toga, predmetne porezne olakšice odnose se na okolišne ciljeve.

               46

               GMB najprije kritizira točku 66. pobijane presude ističući da Opći sud miješa dva različita pojma. Pojam „značajan poremećaj iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva”, u predmetnom slučaju Narodne Republike Kine, odnosio se na pitanje koje je obuhvaćeno zakonodavstvom i antidampinškom politikom Unije, a kojim se nastoji saznati ima li kineski izvoznik pravo koristiti MET. Nasuprot tomu, pojam „subvencije ili državne potpore” dio je skupa pravila kojima je uređeno drugo pitanje, kojim se nastoji saznati jesu li dopuštene državne potpore dodijeljene u zemlji s tržišnim gospodarstvom.

               47

               Nadalje, Opći sud je učinio pogrešku u odnosu na razliku koja postoji između centralizirane kontrole tržišta i ograničenih i ciljanih intervencija koje se mogu primijetiti u tržišnom gospodarstvu, kojima se nastoje privući strana ulaganja i potaknuti gospodarska djelatnost.

               48

               Konačno, GMB kritizira obrazloženje iz točke 67. pobijane presude ističući da se, s obzirom na to da su predmetne porezne olakšice uvedene namjerno i svjesno kako bi se na određen način organizirala struktura kineskog gospodarstva, njih ne može razmatrati odvojeno od globalnog planiranja kineskog gospodarstva, čija je svrha upravljanje tržišnim silama koje djeluju unutar tog tržišta.

         – Peti dio

               49

               Petim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga Komisija ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava uzevši kao temelj u točkama 75. i 76. te u točkama 66. i 67. pobijane presude pogrešno tumačenje pojma „sustav bez tržišnog gospodarstva” u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe.

               50

               Komisija na prvom mjestu tvrdi da se Opći sud u točki 76. pobijane presude, potvrdivši da je obilježje sustava bez tržišnog gospodarstva „način organizacije gospodarstva koji se temelji na ciljevima proizvodnje koje definiraju centralizirani planovi”, pogrešno pozvao na definiciju zemlje s državnom trgovinom.

               51

               Naime, pojam „sustav bez tržišnog gospodarstva” mnogo je širi od pojma „zemlja s državnom trgovinom” s obzirom na to da pokriva, među ostalim, zemlje koje se nalaze na popisu iz bilješke uz članak 2. stavak 7. točku (a) osnovne uredbe, od kojih je određen broj, ako ne i većina, gospodarski sustav u tranziciji prema tržišnom gospodarstvu.

               52

               Također, kad je riječ o Narodnoj Republici Kini, ta je zemlja, čak i u vrijeme kada je bila uvrštena na taj popis, prije nego što je bila premještena, nakon donošenja Uredbe Vijeća (EZ) br. 905/98 od 27. travnja 1998. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 384/96 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1998., L 128, str. 18.), u kategoriju zemalja na koje se odnosi odredba koja odgovara članku 2. stavku 7. točki (b) osnovne uredbe, 1979. godine bila tzv. gospodarstvo „u tranziciji”.

               53

               Tako je Narodna Republika Kina tijekom 1986. uvela mjere s ciljem privlačenja izravnih stranih ulaganja, među kojima se nalazio program „2 Free 3 Halve”, osobito za strana poduzeća iz sektora visoke tehnologije.

               54

               Stoga je Opći sud, potvrdivši u točki 76. pobijane presude da je cilj koji se sastoji od privlačenja izravnih stranih ulaganja dijametralno suprotan pojmu „sustav bez tržišnog gospodarstva”, počinio pogrešku koja se tiče prava s obzirom na to da se pozvao na pogrešno tumačenje tog pojma. Naime, nakon uvođenja gospodarskih reformi najveći broj, ako ne i sve države bez tržišnog gospodarstva, često pokušavaju privući strana ulaganja koristeći porezna izuzeća poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               55

               Na drugom mjestu, u točkama 66., 67., 75. i 76. pobijane presude Opći je sud pošao od pretpostavke u skladu s kojom sve ono što se može primijetiti u tržišnom gospodarstvu, per definitionem, ne može biti preneseno iz sustava tržišnog gospodarstva.

               56

               Takva je pretpostavka pogrešna, s jedne strane, jer su većina zemalja bez tržišnog gospodarstva – gospodarstva u tranziciji, koja se okreću tržišnom gospodarstvu, i, s druge strane, jer se poremećaji koje izazovu državne intervencije mogu primijetiti i u tržišnim gospodarstvima. Odlučujuće pitanje nije mogu li se određeni elementi primijetiti i u tržišnom gospodarstvu, nego koja su obilježja takvog gospodarstva.

               57

               Prema mišljenju Xinyija PV, pojam „prethodni” iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe ne ostavlja mjesta sumnji u činjenicu da, za ocjenu zahtjeva za dodjelu MET‑a koje su kineski proizvođači podnijeli od 1. srpnja 1998., odnosno od datuma stupanja na snagu Uredbe br. 905/98 kojom je uvedena mogućnost dobivanja tog tretmana, Komisija treba ispitati postoje li poremećaji iz sustava bez tržišnog gospodarstva koji je bio na snazi prije tog datuma, odnosno kada je Narodna Republika Kina još bila zemlja s tradicionalnom državnom trgovinom.

               58

               Stoga je Opći sud u točki 76. pobijane presude pravilno protumačio pojam „sustav bez tržišnog gospodarstva” iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe kao da znači „gospodarstvo s državnom trgovinom”.

               59

               GMB tvrdi da točke 65. i 67. pobijane presude sadržavaju pogrešku koja se tiče prava. On tvrdi da se poremećaj može smatrati „[prenesenim] iz” u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe u mjeri u kojoj kinesko gospodarstvo nije odlučno napustilo sustav bez tržišnog gospodarstva kako bi prešlo na ono tržišno.

               60

               Međutim, kinesko gospodarstvo još u mnogo pogleda ostaje nereformirano gospodarstvo, u kojem tekuća državna kontrola i dalje ima organizacijsku ulogu. Konsekutivni petogodišnji planovi odražavaju skup obveznih uputa središnje kineske vlade, uspostavljenih na nacionalnoj, regionalnoj i lokalnoj razini radi organizacije kineskog gospodarstva u skladu s centralnim planiranjem. Kineski gospodarski model nije se nakon 1998. godine promijenio na značajan način koji bi omogućio da ga se opiše kao tržišno gospodarstvo.

               61

               GMB prigovara pristupu Općeg suda koji smatra suviše formalističkim, a koji ovaj ima u pogledu pojma „poremećaj iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva”, s obzirom na to da on podrazumijeva da svaki poremećaj koji je Narodna Republika Kina uvela u svoje gospodarstvo nakon 1998. isključuje da je Komisija odbila dodijeliti MET.

               62

               To društvo smatra da je Opći sud također počinio pogrešku koja se tiče prava, s obzirom na to da se odgovarajuća analiza poremećaja ne odnosi samo na „postojanje” predmetnih mjera kao gospodarskih poticaja, nego prije svega na ulogu koju te mjere imaju kao nastavak ciljeva politika središnje kineske vlade. Razvoj antidampinške pristojbe od 36,1 %, zatim 75,4 %, uvedene za Xinyi PV pokazuje da su mu poremećaji koji su mu mogli ići u korist pri nastojanju ostvarenja planiranih gospodarskih ciljeva kineske vlade mnogo pomogli da smanji svoje cijene do najniže razine, ne uzimajući u obzir sve njegove troškove proizvodnje. Ukupna neelastičnost cijena nije nastala bez dotičnih poremećaja.

               63

               Konačno, GMB tvrdi da točka 65. pobijane presude u svakom slučaju sadržava pogrešku s obzirom na to da je program „2 Free 3 Halve” uvela kineska vlada tijekom 1986. godine u vrijeme kada Kina još nije pokazivala nikakva obilježja tržišnog gospodarstva.

         Ocjena Suda

      – Uvodna očitovanja

               64

               Ponajprije treba podsjetiti da se, u skladu s člankom 2. stavkom 7. točkom (a) osnovne uredbe, u slučaju uvoza iz zemalja bez tržišnog gospodarstva odstupanjem od pravila iz stavaka 1. do 6. članka 2. iste uredbe, uobičajena vrijednost načelno utvrđuje na temelju cijene ili izračunane vrijednosti u nekoj trećoj zemlji tržišnog gospodarstva, odnosno u skladu s metodom analogne zemlje. Cilj te odredbe jest da se izbjegne uzimanje u obzir cijena i troškova koji vrijede u državi bez tržišnog gospodarstva s obzirom na to da ti parametri nisu rezultat uobičajenih sila koje djeluju na tržištu (vidjeti, među ostalim, presudu od 19. srpnja 2012., Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C‑337/09 P, EU:C:2012:471, t. 66.).

               65

               Međutim, prema članku 2. stavku 7. točki (b) osnovne uredbe, u slučaju antidampinških ispitnih postupaka u vezi s uvozom iz, među ostalim, Kine, uobičajena vrijednost utvrđuje se sukladno članku 2. stavcima 1. do 6. te uredbe i stoga ne u skladu s metodom analogne zemlje ako se utvrdi, na temelju valjano potkrijepljenih zahtjeva jednog ili više proizvođača nad kojim se provodi ispitni postupak i u skladu s kriterijima i postupcima utvrđenima u članku 2. stavku 7. točki (c) navedene uredbe, da za tog proizvođača, odnosno za te proizvođače, u odnosu na proizvodnju i prodaju dotičnog istovrsnog proizvoda prevladavaju uvjeti tržišnog gospodarstva.

               66

               Kao što to proizlazi iz različitih uredbi iz kojih je proizašao članak 2. stavak 7. točka (b) osnovne uredbe, cilj te odredbe jest priznati proizvođačima koji djeluju u uvjetima tržišnog gospodarstva koji su se pojavili, među ostalim, u Kini, status koji odgovara njihovoj pojedinačnoj situaciji, a ne situaciji cijele zemlje u kojoj imaju sjedište (presuda od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma, C‑659/13 i C‑34/14, EU:C:2016:74, t. 108.).

               67

               Na temelju ovlasti koje ima u skladu s osnovnom uredbom, na Komisiji je da ocijeni jesu li dokazi koje je odnosni proizvođač dostavio dostatni kako bi dokazao da ispunjava uvjete iz članka 2. stavka 7. točke (c) osnovne uredbe kako bi mu se priznao status MET‑a iz članka 2. stavka 7. točke (b) te uredbe, dok je na sucu Unije provjera da ta ocjena nije zahvaćena očitom pogreškom (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 19. srpnja 2012., Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C‑337/09 P, EU:C:2012:471, t. 70.).

               68

               Nesporno je u predmetnom slučaju da je zahtjev Xinyija PV da mu se dodijeli MET odbijen samo zbog toga što to društvo nije dokazalo da ispunjava kriterij iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe.

               69

               Na temelju te odredbe, dotični proizvođač mora podnijeti dostatne dokaze da njegovi troškovi proizvodnje i financijska situacija nisu pod utjecajem značajnijih poremećaja iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva, osobito u vezi s amortizacijom imovine, ostalim računovodstvenim otpisima, trgovinom razmjene ili plaćanjima u obliku kompenzacije dugovanja.

               70

               Iz teksta te odredbe proizlazi, kao što je to istaknuo i Opći sud u točki 46. pobijane presude, da su njome propisana dva kumulativna uvjeta, od kojih se prvi odnosi na postojanje značajnog poremećaja troškova proizvodnje i financijske situacije predmetnog poduzeća, a drugi na činjenicu da se taj poremećaj pokazuje kao poremećaj iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva.

               71

               Pobijana presuda odnosi se samo na drugi od ta dva uvjeta, s obzirom na to da je Opći sud ispitivao, a kasnije prihvatio, samo dio prvog tužbenog razloga koji je istaknuo Xinyi PV, koji se temelji na tome da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da porezne olakšice propisane kineskim zakonodavstvom od kojih je Xinyi PV imao koristi treba kvalificirati kao poremećaj „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva” u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe.

         – Peti dio

               72

               Petim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, koji valja najprije ispitati, Komisija osporava tumačenje Općeg suda iz točke 76. pobijane presude drugog uvjeta iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, u bitnome ističući da je Opći sud pogrešno presudio da se pojam „prethodni sustav bez tržišnog gospodarstva” u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe odnosi na „način organizacije gospodarstva koji se temelji na ciljevima proizvodnje koje definiraju centralizirani planovi”.

               73

               U tom kontekstu valja podsjetiti da je pred Općim sudom Xinyi PV među ostalim tvrdio da se ne može smatrati da su porezne olakšice koje je on koristio iz sustava u kojem je trgovina obuhvaćena potpunim ili gotovo potpunim monopolom i gdje unutarnje cijene određuje država, odnosno iz zemlje s državnom trgovinom.

               74

               Nadalje se, a što uostalom stranke nisu osporile pred Sudom, u svrhu definiranja pojma „prethodni sustav bez tržišnog gospodarstva” iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, Opći sud u točki 76. pobijane presude posebno pozvao na gospodarski sustav zemlje s državnom trgovinom.

               75

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, kako je navedeno u uvodnim izjavama 4. i 5. Uredbe br. 905/98, uvođenje odredbe koja je kasnije preuzeta u članku 2. stavku 7. točkama (b) i (c) osnovne uredbe potaknuto činjenicom da su poduzete reforme u Kini temeljito izmijenile gospodarstvo te zemlje i dovele do pojave poduzetnika koji podliježu uvjetima tržišnog gospodarstva, tako da je ta zemlja odstupila od gospodarskog sustava koji je opravdavao sustavni pristup metodi analogne zemlje (presuda od 19. srpnja 2012., Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C‑337/09 P, EU:C:2012:471, t. 68.).

               76

               Međutim, s obzirom na to da, unatoč tim reformama, Narodna Republika Kina još uvijek ne predstavlja zemlju tržišnog gospodarstva na čiji izvoz se automatski primjenjuju pravila iz članka 2. stavaka 1. do 6. osnovne uredbe, prema članku 2. stavku 7. točki (c) iste uredbe na svakom je proizvođaču koji želi koristiti ta pravila da dostavi dostatne dokaze, poput onih određenih u potonjoj odredbi, da posluje u uvjetima tržišnog gospodarstva koji opravdavaju dodjelu MET‑a (presuda od 19. srpnja 2012., Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C‑337/09 P, EU:C:2012:471, t. 69.).

               77

               Stoga valja smatrati da pojam „prethodni sustav bez tržišnog gospodarstva” iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe upućuje na prethodni gospodarski sustav koji je opravdavao sustavno korištenje metode analogne zemlje u pogledu kineskih proizvođača, ali od kojeg je Narodna Republika Kina odstupila.

               78

               Opće poznato je da, prije 1. srpnja 1998., datuma stupanja na snagu Uredbe br. 905/98 kojom je uvedena odredba koja je kasnije preuzeta, među ostalim, u članku 2. stavku 7. točkama (b) i (c) osnovne uredbe, gospodarski sustav koji je prevladavao u Kini nije više bio sustav zemlje s državnom trgovinom. Naime, bio je to gospodarski sustav zemlje koja je, iako još uvijek nije imala tržišno gospodarstvo, već provela određene reforme za smanjenje državne kontrole, ali čije je gospodarstvo, u velikom broju sektora, i dalje obilježavala, među ostalim, središnja uloga petogodišnjih planova.

               79

               Nadalje je nesporno, kako to ističe nezavisni odvjetnik u točki 59. svojega mišljenja, da se cilj koji se nastoji ostvariti uvođenjem te odredbe sastoji od priznavanja određenih reformi koje su već ostvarene u nekim sektorima kineskog gospodarstva i poticanja još fundamentalnijih reformi, kako u relativno bliskoj budućnosti u svim sektorima tog gospodarstva troškovi koje imaju potrošači i cijene koje oni određuju više ne bi bili određeni ili pod značajnim utjecajem države, nego u bitnome rezultat slobodnog međudjelovanja ponude i potražnje.

               80

               Međutim, u međuvremenu, na temelju članka 2. stavka 7. točaka (b) i (c) osnovne uredbe metoda analogne zemlje nastavlja se redovito primjenjivati na izračun uobičajene vrijednosti, s time da se samo ako proizvođač u dovoljnoj mjeri dokaže da ispunjava svih pet uvjeta iz članka 2. stavka 7. točke (c) osnovne uredbe ta metoda na njega neće primijeniti i Komisija će morati izračunati uobičajenu vrijednost za tog proizvođača u skladu s metodom iz članka 2. stavaka 1. do 6. osnovne uredbe za uvoz iz zemalja s tržišnim gospodarstvom.

               81

               Zaključak u skladu s kojim pojam „prethodni sustav bez tržišnog gospodarstva” iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe ne upućuje nužno i posebno na povijesni gospodarski sustav zemlje s državnom trgovinom, nego, općenitije, na gospodarski sustav bez tržišnog gospodarstva, u kojem su, u ovom slučaju, već provedene određene reforme, potkrijepljen je činjenicom da se u više jezičnih verzija te odredbe nalaze različiti izrazi poput „prethodni gospodarski sustav u kojemu gospodarstvo ne podliježe zakonima tržišta ” („sistema anterior de economia no sujeta a las leyes del mercado” na španjolskom jeziku), „prethodni sustav lišen tržišnog gospodarstva” („former non‑market economy system” na engleskom jeziku) ili „prethodni sustav centraliziranog gospodarstva” („antigo sistema de economia centralizada” na portugalskom jeziku).

               82

               Također, taj je zaključak potkrijepljen okolnošću da se, kao što je to u bitnome istaknuo i nezavisni odvjetnik u točkama 70. do 73. svojega mišljenja, riječ „[prenesenim] iz” koja prethodi pojmu „prethodni sustav bez tržišnog gospodarstva” mora, uzimajući u obzir ratio legis odredbi koje se odnose na MET, shvatiti na način da taj prethodni sustav mora dovesti do predmetnih poremećaja ili ih uzrokovati ili, drugim riječima, na način da dotične prednosti moraju proizlaziti iz takvog sustava, kao što je uostalom presudio Opći sud u točki 64. pobijane presude s obzirom na usporedbu određenih jezičnih verzija osnovne uredbe.

               83

               Konačno, taj je zaključak potkrijepljen ciljem članka 2. stavka 7. točke (c) osnovne uredbe, kojim se nastoji osigurati da proizvođač posluje u uvjetima tržišnog gospodarstva i, osobito, da troškovi koje ima i cijene koje određuje budu rezultat slobodnog djelovanja tržišnih sila (presuda od 19. srpnja 2012., Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, C‑337/09 P, EU:C:2012:471, t. 82.).

               84

               Naime, u odnosu na taj cilj, u svrhe članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje te uredbe, nije bitno je li gospodarski sustav o kojemu je riječ gospodarstvo s državnom trgovinom ili drugi tip gospodarstva bez tržišnog gospodarstva.

               85

               Proizlazi da članak 2. stavak 7. točku (c) treću alineju osnovne uredbe treba razumjeti na način da proizvođaču nalaže da u dovoljnoj mjeri dokaže da njegovi troškovi proizvodnje i njegova financijska situacija nisu predmet nikakvog značajnog poremećaja koji proizlazi iz gospodarskog sustava bez tržišnog gospodarstva, koji je, u ovom slučaju, sustav koji se već nalazi u tranziciji, u odnosu na određene sektore, prema sustavu tržišnog gospodarstva.

               86

               S obzirom na prethodno navedeno valja utvrditi da je, pozivajući se u točki 76. pobijane presude, u svrhe definicije pojma „prethodni sustav bez tržišnog gospodarstva” iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, na gospodarski sustav zemlje s državnom trgovinom, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava.

               87

               Stoga peti dio prvog žalbenog razloga valja prihvatiti.

         – Prvi dio

               88

               Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, koji valja ispitati na drugom mjestu, Komisija u biti prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši u točkama 63. i 69. pobijane presude da nije dovoljno dokazati da se mjera može povezati s planom provedenim u Kini kako bi se smatralo da je ona iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, osim da se ta odredba liši svakog korisnog učinka.

               89

               U tom pogledu, najprije valja odbiti prigovor koji je istaknuo Xinyi PV, u skladu s kojim je ta Komisijina argumentacija nedopuštena s obzirom na to da je riječ o novom navodu o kojemu se nije raspravljalo pred Općim sudom.

               90

               Komisija je, naime, ovlaštena podnijeti žalbu u kojoj će pred Sudom istaknuti žalbene razloge koji proizlaze iz same pobijane presude i kojima je cilj osporavanje osnovanosti te presude u pogledu primjene prava (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 10. travnja 2014., Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 102.). Nadalje, iz točaka 52. i 53. pobijane presude proizlazi da je predmetni argument istaknula Komisija pred Općim sudom, na način da se potonji na taj argument morao očitovati.

               91

               Što se tiče merituma, najprije valja istaknuti da se Opći sud, protivno onomu što tvrdi Xinyi PV, u točki 69. pobijane presude nije pozvao na utvrđenje u skladu s kojim suvremeni petogodišnji planovi koje donosi Narodna Republika Kina nisu usporedivi s planovima provedenima dok je ta zemlja još uvijek bila gospodarstvo s državnom trgovinom.

               92

               Naime, u tom pogledu, Opći je sud odbio Komisijin argument o „posrednoj povezanosti predmetnih poreznih olakšica s različitim provedbenim planovima u Kini” zbog toga što „pokazuje pretjerani formalizam s obzirom na to da opstajanje tih planova ne znači nužno da su navedeni sustavi preneseni iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva u Kini, osim ako bi se smatralo da su sve mjere donesene u Kini i vezane uz određeni plan prenesene iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva, što bi članak 2. stavak 7. točke (b) i (c) osnovne uredbe lišilo svakog korisnog učinka.”

               93

               Osim toga, u točki 76. pobijane presude Opći je sud istaknuo da je korištenje centraliziranih planova koji definiraju ciljeve proizvodnje obilježje sustava bez tržišnog gospodarstva.

               94

               U tom pogledu valja utvrditi da, pod pretpostavkom da petogodišnji kineski planovi ubuduće više ne predviđaju definirane ciljeve proizvodnje za sve gospodarske sektore, kao što je to bio slučaj u vrijeme kada je Narodna Republika Kina još bila zemlja s državnom trgovinom, ipak, kao što je to u bitnome istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 89. i 99. svojega mišljenja, opće poznato je da ti planovi još uvijek, čak i nakon reformi kineskog gospodarskog sustava, imaju ključnu ulogu u organizaciji tog gospodarstva s obzirom na to da za velik broj sektora sadržavaju precizne ciljeve koji imaju obvezujući karakter za sve razine vlasti.

               95

               Stoga, s obzirom na to da, kao što je već navedeno u točki 85. ove presude, kriterij iz članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe proizvođaču nalaže da u dovoljnoj mjeri dokaže da njegovi troškovi proizvodnje i njegova financijska situacija nisu predmet nikakvog značajnog poremećaja koji proizlazi iz gospodarskog sustava bez tržišnog gospodarstva, bilo da je riječ o sustavu s državnom trgovinom ili sustavu u tranziciji prema tržišnom gospodarstvu, povezanost mjere, poput one o kojoj je riječ u predmetnom slučaju, koja se sastoji od dodjele poreznih olakšica stranim ulagačima u sektorima koji se smatraju strateškima, poput visokih tehnologija, s različitim planovima provedenima u Kini dovoljna je za pretpostavku da ta mjera predstavlja poremećaj „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva” u smislu te odredbe.

               96

               Osim toga, protivno onomu što je Opći sud presudio u točki 69. pobijane presude, ta pretpostavka ne lišava svakog korisnog učinka članak 2. stavak 7. točku (c) treću alineju osnovne uredbe.

               97

               Naime, osim činjenice da se ona primjenjuje samo na mjere koje su stvarno povezane uz petogodišnji plan, dotični proizvođač može oboriti tu pretpostavku ako u dovoljnoj mjeri dokaže da predmetna mjera nije intrinzično protivna tržišnom gospodarstvu.

               98

               U svakom slučaju, taj proizvođač zadržava mogućnost dokazati da ta mjera, kako je na njega primijenjena, ne sadržava poremećaj koji se može kvalificirati kao „značajan” u smislu te iste odredbe.

               99

               Posljedično tomu, utvrđenja u točki 69. pobijane presude sadržavaju pogrešku koja se tiče prava.

               100

               Posljedično, valja zaključiti da je i prvi dio prvog žalbenog razloga osnovan.

         – Drugi i četvrti dio

               101

               Drugim i četvrtim dijelom prvog žalbenog razloga, koje valja zajedno ispitati na trećem mjestu, Komisija prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši u točkama 66., 67., 75. i 76. pobijane presude da se ne može smatrati da su predmetne porezne olakšice iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe, s obzirom na to da je, s jedne strane, opće poznato da zemlje s tržišnim gospodarstvom, poput država članica Unije, poduzetnicima dodjeljuju i porezne olakšice čiji je cilj privući strana ulaganja u sektore koji se smatraju strateškima, poput sektora visokih tehnologija, i, s druge strane, taj se cilj, barem teoretski, doima dijametralno suprotnim načinu organizacije gospodarstva koji se temelji na kolektivnom ili državnom vlasništvu poduzeća s ciljevima proizvodnje koje definiraju centralizirani planovi, što je karakteristika sustava bez tržišnog gospodarstva.

               102

               Iako, kao što to tvrdi Xinyi PV, zasigurno nije zadaća Suda da u žalbenom postupku provjerava utvrđenje iz tih točaka pobijane presude koje je u biti činjenične prirode, u skladu s kojim porezne olakšice iste vrste poput onih koje je koristio taj proizvođač postoje i u zemljama s tržišnim gospodarstvom, poput država članica Unije, Komisija, nasuprot tomu, u svojoj žalbi ima pravo prigovarati zaključku koji je Opći sud donio u obliku pravne kvalifikacije tih činjenica, odnosno da se ne može smatrati da te olakšice predstavljaju poremećaj „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva” u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe.

               103

               Valja utvrditi da je taj prigovor osnovan.

               104

               Naime, kao što je to u bitnome istaknuo i nezavisni odvjetnik u točkama 95. do 99. svojega mišljenja, budući da nije osporavano da se predmetne porezne olakšice mogu povezati s različitim planovima provedenima u Kini i da se ta zemlja, usprkos reformama njezina gospodarskog modela, još uvijek načelno smatra, kao što to proizlazi iz pravila u članku 2. stavku 7. točkama (b) i (c) osnovne uredbe, zemljom bez tržišnog gospodarstva, kontekst u kojem su te porezne olakšice odobrene radikalno je drukčiji od konteksta u kojem se nalaze eventualno slične mjere u zemljama tržišnog gospodarstva.

               105

               U tom pogledu, kad je riječ o državama članicama Europske unije, valja podsjetiti da su takve porezne olakšice načelno nespojive s unutarnjim tržištem i stoga zabranjene ako ih je moguće kvalificirati „državnim potporama” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, što zahtijeva ispunjenje četiriju uvjeta koji su propisani tom odredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 53.).

               106

               Nadalje, kao što je istaknula i Komisija, a u odnosu na što nije istaknut prigovor, tri presude koje Opći sud spominje u točki 66. pobijane presude ticale su se fiskalnih potpora koje su ocijenjene nezakonitima i nespojivima s pravom Unije, koje njihovi korisnici trebaju vratiti i to čak i ako je njihova dodjela bila skopčana s određenim ograničenjima radi ostvarenja preciznih ciljeva. S druge strane, u predmetnom slučaju, porezne olakšice dodijeljene su u korist široko definiranih strateških sektora i nisu vremenski ograničene i ne čini se da je dodjela potpora predmet državne kontrole koja svoje korisnike izlaže opasnosti njihova povrata.

               107

               Što se tiče posebnog gospodarskog sustava koji je prevladavao u Kini na koji se odnosi pravilo iz članka 2. stavka 7. točaka (b) i (c) osnovne uredbe, odnosno gospodarskog sustava u tranziciji prema tržišnom gospodarstvu, ali koji se još uvijek načelno smatra sustavom bez tržišnog gospodarstva, iako se, kao što je to slučaj u ovom postupku, predmetne porezne olakšice mogu povezati s različitim planovima provedenima u Kini, ne može se smatrati da su te olakšice dijametralno suprotne takvom sustavu.

               108

               Protivno tomu, kao što je to istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 104. svojega mišljenja, s obzirom na to da se predmetnim poreznim olakšicama provodi petogodišnji plan, karakterističan element sustava bez tržišnog gospodarstva koji je ključan u organizaciji kineskog gospodarstva, Komisija može pretpostaviti da su te mjere „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva”.

               109

               Dakle, valja zaključiti da su drugi i četvrti dio prvog žalbenog razloga Komisije osnovani.

               110

               Proizlazi, a da nije potrebno ispitati treći dio prvog žalbenog razloga, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni odbivši dodijeliti Xinyiju PV MET, na temelju utvrđenja u skladu s kojim poremećaji koji proizlaze iz tih mjera nisu „iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva”, u smislu članka 2. stavka 7. točke (c) treće alineje osnovne uredbe.

               111

               Posljedično, budući da su prvi, drugi, četvrti i peti dio prvog Komisijina žalbenog razloga osnovani, valja ukinuti pobijanu presudu, pri čemu nije potrebno ispitivati drugi i treći žalbeni razlog.

         O tužbi pred Općim sudom

               112

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               113

               To nije slučaj u ovom postupku s obzirom na to da je Opći sud prihvatio tužbu za poništenje Xinyija PV a da nije ispitao drugi dio prvog tužbenog razloga ni drugi, treći i četvrti tužbeni razlog koji su pred njim istaknuti. S obzirom na to, predmet valja vratiti na ponovno suđenje Općem sudu.

         Troškovi

               114

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima će se odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 16. ožujka 2016., Xinyi PV Products (Anhui) Holdings/Komisija (T‑586/14, EU:T:2016:154).

                           2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno suđenje.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski