title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 30. travnja 2014.#Árpád Kásler i Hajnalka Káslerné Rábai protiv OTP Jelzálogbank Zrt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u ugovorima sklopljenima između poslovnog subjekta i potrošača – Članak 4. stavak 2. i članak 6. stavak 1. – Ocjena nepoštenog karaktera ugovornih odredbi – Izuzimanje odredbi koje se odnose na glavni predmet ugovora ili primjerenost cijene ili naknade pod uvjetom da su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene – Ugovori o potrošačkom kreditu u stranoj valuti – Ugovorne odredbe u vezi s tečajem – Razlika između kupovnog tečaja, mjerodavnog za isplatu, i prodajnog tečaja, mjerodavnog za otplatu kredita – Ovlasti nacionalnog suca u slučaju kada utvrdi da je neka odredba ‚nepoštena’ – Zamjena nepoštene ugovorne odredbe dispozitivnom odredbom nacionalnog prava – Dopuštenost.#Predmet C‑26/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      30. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Direktiva 93/13/EEZ — Nepoštene odredbe u ugovorima sklopljenima između poslovnog subjekta i potrošača — Članak 4. stavak 2. i članak 6. stavak 1. — Ocjena nepoštenog karaktera ugovornih odredbi — Izuzimanje odredbi koje se odnose na glavni predmet ugovora ili primjerenost cijene ili naknade pod uvjetom da su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene — Ugovor o potrošačkom kreditu u stranoj valuti — Ugovorne odredbe u vezi s tečajem — Razlika između kupovnog tečaja, mjerodavnog za isplatu, i prodajnog tečaja, mjerodavnog za otplatu kredita — Ovlasti nacionalnog suca u slučaju kada utvrdi da je neka odredba ‚nepoštena’ — Zamjena nepoštene ugovorne odredbe dispozitivnom odredbom nacionalnog prava — Dopustivost“
      U predmetu C‑26/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Kúria (Mađarska), odlukom od 15. siječnja 2013., koju je Sud zaprimio 21. siječnja 2013., u postupku

         Árpad Kásler,

         Hajnalka Káslerné Rábai

      protiv

         OTP Jelzálogbank Zrt,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, A. Prechal (izvjestitelj), F. Biltgen i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. prosinca 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za OTP Jelzálogbank Zrt, G. Gadó, ügyvéd,

               —

               za mađarsku vladu, K. Szíjjártó i Z. Fehér, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu S. Šindelková i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, J. Kemper i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, G. Alexaki i L. Pnevmatikou, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, K. Talabér‑Ritz i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Árpada Káslera i Hajnalke Káslerné Rábai (u daljnjem tekstu zajedno: korisnici kredita), s jedne strane, i OTP Jelzálogbank Zrt (u daljnjem tekstu: Jelzálogbank), s druge strane, u vezi s navodno nepoštenim karakterom ugovorne odredbe o tečaju mjerodavnom za otplatu kredita izraženog u stranoj valuti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Dvanaestom, trinaestom, devetnaestom, dvadesetom i dvadesetčetvrtom uvodnom izjavom Direktive 93/13 utvrđuje se kako slijedi:
               „budući, međutim, da nacionalni zakoni za sada dozvoljavaju samo djelomičnu mogućnost usklađivanja; budući da ova Direktiva obuhvaća samo one ugovorne odredbe o kojima nisu vođeni pojedinačni pregovori; budući da bi državama članicama trebalo omogućiti da svojim nacionalnim propisima, strožim od onih iz ove Direktive, uz dužno poštovanje [U]govora [o EEZ‑u], svojim potrošačima pruže višu razinu zaštite;
               budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadrže nepoštene odredbe; […] budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ‚obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba’ obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja;
               […]
               budući da se za potrebe ove Direktive ocjena o nepoštenosti ne donosi o odredbama kojima se opisuje glavni predmet ugovora ili odnos kvalitete i cijene ponuđene robe ili usluge; budući da se glavni predmet ugovora, kao i odnos cijene i kvalitete, ipak može uzeti u obzir prilikom procjene o nepoštenosti ostalih odredaba; […]
               budući da bi se ugovori trebali sastavljati jasnim, razumljivim jezikom, potrošač bi zapravo trebao dobiti mogućnost da pregleda sve odredbe […]
               […]
               budući da sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne [daljnje] primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima.“

               4

               Člankom 1. navedene direktive propisano je:
               „1.   Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
               2.   Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih [prisilnih] zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.“

               5

               Sukladno članku 3. navedene direktive:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               […]
               3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.“

               6

               Članak 4. Direktive 93/13 glasi:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
               2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.“

               7

               Članak 5. navedene direktive određuje:
               „U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. […]“

               8

               Sukladno članku 6. stavku 1. iste direktive:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“

               9

               Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 propisuje:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.“

               10

               U skladu s člankom 8. ove direktive:
               „Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.“

               11

               Prilog Direktivi 93/13, koji se odnosi na odredbe obuhvaćene člankom 3. stavkom 3. navedene direktive, u točki 1. sadrži popis primjerice navedenih odredbi koje se mogu smatrati nepoštenima. U navedenoj točki 1. podtočki (j) navode se odredbe čiji su predmet ili svrha „davanje mogućnosti prodavatelju robe ili pružatelju usluga da jednostrano izmijeni ugovor bez valjanog razloga predviđenog ugovorom“. U istoj točki 1. podtočki (l) navode se odredbe čiji su predmet ili svrha „omogućavanje […] pružatelju usluga da […] poveća [svoje] cijene, bez odgovarajućeg prava za potrošača da […] može raskinuti ugovor ako je konačna cijena previsoka u odnosu na cijenu dogovorenu u vrijeme sklapanja ugovora“.

               12

               Točka 2. Priloga odnosi se na područje primjene podtočaka (g), (j) i (l). U točki 2. podtočki (b) posebno se određuje da „[podt]očka (j) nije prepreka za odredbe prema kojima pružatelj financijskih usluga pridržava pravo izmjene kamatne stope koju plaća potrošač ili se ona plaća njemu, ili iznosa ostalih pristojbi za financijske usluge, bez [prethodne] obavijesti u slučaju valjanog razloga, pod uvjetom da se od pružatelja usluga traži da o tome obavijesti drugu ugovornu stranku ili stranke u najkraćem mogućem vremenu i da su one tada slobodne da odmah raskinu ugovor“. U istoj točki 2. podtočki (d) navodi se da „[podt]očka (l) nije prepreka za klauzule o indeksaciji cijena, ako je to u skladu sa zakonom, pod uvjetom da je metoda prema kojoj cijene variraju jasno opisana“.

         Mađarsko pravo

               13

               Člankom 209. Građanskog zakonika u verziji mjerodavnoj u vrijeme sklapanja ugovora o kreditu o kojemu je riječ u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik) bilo je propisano:
               „1.   Odredba općih uvjeta ugovora ili odredba u potrošačkom ugovoru o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo nepoštena je ako, suprotno načelu savjesnosti i poštenja, jednostrano i bez opravdanog razloga utvrđuje prava i obveze stranaka koje proizlaze iz ugovora na nepovoljan način za suugovaratelja stranke koja mu nameće konkretnu ugovornu odredbu.
               […]
               4.   Propisi o nepoštenim ugovornim odredbama ne primjenjuju se na ugovorne odredbe koje opisuju glavni predmet ugovora niti na odredbe kojima se utvrđuje odnos vrijednosti činidbe i protučinidbe.
               […]“

               14

               Stavci 4. i 5. istog članka izmijenjeni su s učinkom od 22. svibnja 2009. tako da sada glase:

                        „4.

                        Odredba općih uvjeta ugovora ili odredba u potrošačkom ugovoru o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo također je sama po sebi nepoštena ako nije jasno i razumljivo sastavljena.

                        5.

                        Propisi o nepoštenim ugovornim odredbama ne primjenjuju se na ugovorne odredbe koje opisuju glavni predmet ugovora niti na odredbe kojima se utvrđuje odnos vrijednosti činidbe i protučinidbe ako su jasno i razumljivo sastavljene.“

               15

               Članak 231. tog zakonika propisuje:
               „1.   Osim ako nije drukčije propisano, potraživanje u novcu mora se platiti u zakonitoj valuti plaćanja u mjestu izvršenja.
               2.   Potraživanje izraženo u drugoj valuti ili u zlatu izračunava se na temelju tečaja mjerodavnog u mjestu i trenutku plaćanja.“

               16

               Sukladno odredbama članka 237. istog zakonika:
               „1.   U slučaju nevaljanosti ugovora, uspostavlja se prijašnje stanje kakvo je bilo prije sklapanja tog ugovora.
               2.   Ako nije moguće uspostaviti prijašnje stanje kakvo je bilo prije sklapanja ugovora, sud može ugovor ostaviti na snazi do donošenja odluke. Nevaljani ugovor može se proglasiti valjanim ako je moguće popraviti uzrok nevaljanosti, osobito otklanjanjem nerazmjerne koristi u slučaju nerazmjera uzajamnih činidaba u zelenaškom ugovoru. U takvom slučaju određuje se vraćanje dugovane činidbe, prema potrebi bez protučinidbe.“

               17

               Članak 239. Građanskog zakonika propisuje:
               „1.   U slučaju djelomične nevaljanosti, cijeli je ugovor zahvaćen samo ako bez nevaljanog dijela stranke ne bi bile sklopile ugovor. Zakonske odredbe mogu odstupiti od ove odredbe.
               2.   U slučaju djelomične nevaljanosti potrošačkog ugovora, cijeli je ugovor zahvaćen samo ako ga nije moguće izvršiti bez nevaljanog dijela.“

               18

               Prema odredbi članka 239./A stavka 1. zakonika:
               „Stranka može od suda zatražiti da utvrdi nevaljanost ugovora ili pojedinih ugovornih odredbi (djelomična nevaljanost), bez potrebe da istodobno zahtijeva primjenu posljedica navedene nevaljanosti.“

               19

               Članak 523. Građanskog zakonika glasi:
               „1.   Na temelju ugovora o zajmu, kreditna institucija ili drugi zajmodavac obvezuje se dužniku staviti na raspolaganje ugovoreni iznos, dok se dužnik obvezuje vratiti navedeni iznos u skladu s ugovorom.
               2.   Ako je davatelj zajma kreditna institucija, dužnik se obvezuje plaćati kamate ako nije što drugo određeno (ugovor o bankarskom kreditu).“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Korisnici kredita sklopili su 29. svibnja 2008. ugovor s Jelzálogbankom pod nazivom „hipotekarni kredit u stranoj valuti uz osiguranje hipotekom“ (u daljnjem tekstu: ugovor o kreditu).

               21

               Prema točki I/1. ugovora, Jelzálogbank je korisnicima kredita odobrio kredit u iznosu od 14400000,00 mađarskih forinti (HUF), uz napomenu da se „iznos u valuti kredita utvrđuje prema kupovnom tečaju koji banka za tu valutu primjenjuje na dan isplate sredstava“. U skladu s točkom I/1., „nakon isplate sredstava, iznos kredita, pripadajućih kamata i administrativnih troškova kao i iznos zateznih kamata i drugih troškova odredit će se u toj valuti“.

               22

               Na temelju kupovnog tečaja za švicarski franak (CHF) koji je Jelzálogbank primijenio prilikom isplate sredstava, iznos kredita bio je utvrđen u iznosu od 94240,84 CHF. Korisnici kredita obvezali su se vratiti taj iznos u roku od 25 godina, dok je svaka mjesečna rata kredita dospijevala na naplatu četvrtoga dana u mjesecu.

               23

               Na temelju točke II. ugovora, kredit je uključivao nominalnu kamatnu stopu od 5,2% te je uz administrativne troškove od 2,04% godišnja efektivna kamatna stopa (EKS) na dan sklapanja ugovora o kreditu iznosila 7,43%.

               24

               U skladu s točkom III/2. ugovora (u daljnjem tekstu: odredba III/2.), „davatelj kredita utvrđuje iznos mjesečne rate koju treba platiti u mađarskim forintama na temelju prodajnog tečaja banke za [stranu] valutu koji se primjenjivao na dan koji prethodi danu dospijeća“.

               25

               Korisnici kredita podnijeli su tužbu protiv Jelzálogbanka navodeći da je odredba III/2. nepoštena. Prema njihovom shvaćanju, ta odredba daje Jelzálogbanku jednostranu i neopravdanu korist u smislu članka 209. Građanskog zakonika, s obzirom na to da Jelzálogbanku dopušta obračun dospjelih mjesečnih rata kredita na temelju prodajnog tečaja za stranu valutu koji primjenjuje Jelzálogbank, dok je iznos kredita isplaćen na temelju kupovnog tečaja koji Jelzálogbank primjenjuje za istu valutu.

               26

               Prvostupanjski sud usvojio je tužbu. Ta presuda zatim je potvrđena u postupku povodom žalbe. U svojoj presudi žalbeni sud posebno je izrazio stav prema kojem, u sklopu davanja kredita kao u parnici o kojoj taj sud treba odlučiti, Jelzálogbank klijentima nije stavio na raspolaganje devize. Naprotiv, navedeni sud utvrdio je da je Jelzálogbank iznos mjesečne rate u mađarskim forintama vezao za važeći tečaj švicarskog franka kako bi indeksirao iznos otplate kredita koji je isplatio u mađarskim forintama. Jelzálogbank korisnicima kredita nije pružao nikakvu financijsku uslugu u vezi s kupnjom ili prodajom deviza, tako da za amortizaciju kredita nije mogao primijeniti drugi devizni tečaj od onoga koji je primijenio prilikom isplate kredita na ime protučinidbe za pružanje virtualne usluge. Isti sud također je ocijenio da odredba III/2. nije jasna ni razumljiva jer se iz nje ne može saznati opravdanje za razliku u obračunu kredita kada je riječ o isplati odnosno amortizaciji kredita.

               27

               Jelzálogbank je sudu koji je uputio zahtjev podnio reviziju protiv presude donesene povodom žalbe. Posebno ističe da odredba III/2., koja omogućuje ostvarenje posebnog prihoda kao protučinidbe koju korisnici trebaju platiti za kredit u stranoj valuti i koji služi za pokrivanje troška u vezi s operacijama na tržištu koje kreditna institucija poduzima radi kupnje deviza, ulazi u područje primjene iznimke predviđene člankom 209. stavkom 4. Građanskog zakonika, tako da nije moguće provesti ispitivanje navodno nepoštenog karaktera te odredbe na temelju članka 209. stavka 1. Građanskog zakonika.

               28

               Korisnici kredita tvrde da se takvo ispitivanje mora provesti. U tom smislu smatraju da se Jelzálogbank protiv njih ne može pozivati na posebnosti u poslovanju banaka da bi s tim povezane troškove prebacio na njihov teret, čime bi se izbrisala razlika između prihoda banke i odobrenog kredita. Sklopivši ugovor o kreditu, korisnici kredita izrazili su svoj sporazum u vezi s isplatom iznosa u nacionalnoj valuti, tj. mađarskim forintama. Usto, odredba III/2. nije jasna.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se najprije javlja pitanje obuhvaća li pojam ugovorne odredbe kojom se definira „glavni predmet ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 svaki dio protučinidbe koju korisnik kredita mora platiti u novcu, uključujući iznose koji se odnose na razliku između tečaja mjerodavnog za isplatu i tečaja mjerodavnog za otplatu kredita, ili je pak tim pojmom obuhvaćeno samo plaćanje nominalne kamatne stope na ime odobrenog kredita.

               30

               Ako bi trebalo prihvatiti takvo uže tumačenje prve iznimke predviđene člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13, nadalje bi trebalo razmotriti odnosi li se obveza plaćanja koja proizlazi iz razlike u mjerodavnom tečaju na primjerenost usluge i naknade ili njezine cijene te je ona dio „naknade“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 i ondje predviđene druge iznimke.

               31

               S tim u vezi, pod pretpostavkom da naknada predstavlja protučinidbu za uslugu sastavljenu od više činidbi, postavlja se i pitanje je li za primjenu druge iznimke nužno provjeriti da konkretna naknada, u ovom slučaju plaćanje na temelju razlike u tečaju, odgovara efektivno pruženoj činidbi koju banka izravno pruža potrošaču.

               32

               Osim toga, kad je riječ o obvezi prema kojoj samo „jasno i razumljivo“ sastavljene odredbe mogu biti obuhvaćene člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13, sud koji je uputio zahtjev smatra da mora dati tumačenje nacionalnog prava u skladu s ciljevima te direktive kao i ocjenu nepoštenosti ugovornih odredbi koje ne ispunjavaju tu obvezu, bez obzira na to što ta obveza u trenutku sklapanja ugovora o kreditu još nije bila prenesena u domaće pravo.

               33

               Međutim, točan opseg te obveze ostao je neizvjestan. S jedne strane, tu obvezu moglo bi se shvatiti u smislu da svaka ugovorna odredba mora biti razumljiva na jezičnoj i gramatičkoj razini. No ta obveza u širem bi smislu mogla značiti i to da ekonomski razlozi koji se nalaze u pozadini primjene posebne odredbe ili međusobni odnos te i drugih odredbi ugovora također moraju biti jasni i razumljivi.

               34

               Napokon, pod pretpostavkom da se utvrdi nepoštenost odredbe III/2., postavlja se i pitanje primjenjuje li se načelo iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, kako je potvrđeno u točki 73. presude Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349), također u situaciji kada se, kao u glavnom postupku, ugovor o kreditu ne može održati na snazi nakon uklanjanja te odredbe. U slučaju potvrdnog odgovora, Kúria postavlja pitanje je li protivno tom načelu ako sudac izmijeni tu odredbu kako bi otklonio karakter nepoštenosti, osobito ako je zamijeni dispozitivnom odredbom nacionalnog prava, kako je to učinio žalbeni sud.

               35

               U tim okolnostima Kúria je odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da je, u slučaju kredita koji je izražen u stranoj valuti, ali isplaćen u domaćoj valuti te ga potrošač otplaćuje isključivo u domaćoj valuti, ugovorna odredba koja utvrđuje mjerodavni tečaj, o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, obuhvaćena pojmom ‚definicije glavnog predmeta ugovora’?
                        Ako to nije tako, treba li na temelju drugog izraza iz članka 4. stavka 2. Direktive [93/13] razliku između prodajnog i kupovnog tečaja [valute] smatrati naknadom čiju se primjerenost usluzi ne bi moglo razmotriti s gledišta je li ona nepoštena? Je li s tim u vezi relevantno dolazi li efektivno do zamjene deviza između financijske institucije i potrošača?

                        2.

                        Ako članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da nacionalni sudac, neovisno o odredbama nacionalnog prava, može također ispitati jesu li takve ugovorne odredbe nepoštene ako su one nejasne i nerazumljive, podrazumijeva li potonji kriterij obvezu da konkretna odredba bude potrošaču sama po sebi gramatički jasna i razumljiva ili je prema tom kriteriju potrebno i to da su istom potrošaču također jasni i razumljivi ekonomski razlozi koji se nalaze u pozadini primjene te ugovorne odredbe kao i odnos između te odredbe i ostalih odredbi ugovora?

                        3.

                        Treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 i točku 73. presude [Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349] tumačiti na način da nacionalni sudac ne može u odnosu na potrošača otkloniti nedostatak valjanosti nepoštene odredbe općih uvjeta ugovora, korištene u potrošačkom ugovoru o kreditu, izmjenom ili dopunom konkretne ugovorne odredbe ako se nakon uklanjanja nepoštene odredbe ugovor ne može održati na snazi na temelju ostalih ugovornih odredbi? S tim u vezi, je li relevantno ako u nacionalnom pravu postoji dispozitivna odredba kojom se uređuje konkretno pravno pitanje iz isključene nevaljane odredbe?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               36

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da se izrazi „glavni predmet ugovora“ i „primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i rob[a] na drugoj“ odnose na odredbu ugovora o kreditu u stranoj valuti, sklopljenog između poslovnog subjekta i potrošača, poput odredbe u glavnom postupku o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, na temelju koje se prodajni tečaj za tu valutu primjenjuje na obračun otplate kredita.

               37

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se za izraze iz odredbe prava Unije koja ne sadrži nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje svojeg smisla i dosega u pravilu treba u cijeloj Europskoj uniji postići samostalno i ujednačeno tumačenje, do kojeg treba doći uzimajući u obzir kontekst i zadani cilj odredbe o kojoj je riječ (vidjeti osobito presudu Malaysia Dairy Industries, C‑320/12, EU:C:2013:853, t. 42.).

               38

               Takav je slučaj s izrazima odredbe članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 koja ne sadrži nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje svojeg smisla i dosega.

               39

               Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, sustav zaštite uspostavljen Direktivom 93/13 temelji se na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na poslovni subjekt kako u pogledu pregovaračke snage tako i u pogledu razine obaviještenosti – položaju koji vodi do pristanka na uvjete koje je poslovni subjekt prethodno sastavio, bez mogućnosti utjecaja na njihov sadržaj (vidjeti osobito presudu Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               40

               S obzirom na taj slabiji položaj, Direktiva 93/13 obvezuje države članice da propišu mehanizam koji bi osigurao da bilo koja ugovorna odredba o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo može biti podvrgnuta ispitivanju kako bi se ocijenilo je li eventualno nepoštena. S tim u vezi, nacionalni je sudac dužan utvrditi, uzimajući u obzir kriterije navedene u članku 3. stavku 1. i članku 5. Direktive 93/13, ispunjava li takva odredba, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, zahtjeve savjesnosti i poštenja, ravnoteže i transparentnosti, kako ih postavlja ta direktiva (vidjeti u tom smislu presude Invitel, C‑472/10, EU:C:2012:242, t. 22. i RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 42. do 48.).

               41

               Međutim, članak 4. stavak 2. Direktive 93/13, u vezi s člankom 8. iste direktive, omogućuje državama članicama da u zakonu kojim prenose tu direktivu propišu iznimku prema kojoj se „procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene“ ne odnosi na ugovorne odredbe obuhvaćene tom iznimkom ako su jasno i razumljivo sastavljene. Iz navedene iznimke proizlazi da njome obuhvaćene ugovorne odredbe ne podliježu ocjeni svojeg eventualno nepoštenog karaktera, ali, kako je Sud istaknuo, one su obuhvaćene područjem primjene te direktive (vidjeti u tom smislu presudu Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, EU:C:2010:309, t. 31., 35. i 40.).

               42

               Budući da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 propisuje iznimku od mehanizma sadržajne ocjene nepoštenih odredbi koji je predviđen u sklopu sustava zaštite potrošača što ga je uspostavila ta direktiva, takva odredba mora se usko tumačiti.

               43

               Ta iznimka, kao prvo, uključuje odredbe koje se odnose na „glavni predmet ugovora“.

               44

               Sud koji je uputio zahtjev u glavnom postupku postavlja pitanje je li odredba III/2., s obzirom na to da predviđa primjenu prodajnog tečaja strane valute na obračun otplate kredita izraženog u toj valuti, obuhvaćena pojmom „glavnog predmeta ugovora“ o kreditu u smislu navedene odredbe Direktive.

               45

               S tim u vezi, iako je isključivo sud koji je uputio zahtjev dužan izraziti pravno stajalište u vezi s ocjenom konkretne ugovorne odredbe s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, to ne utječe na činjenicu da je Sud nadležan izdvojiti kriterije iz odredbi Direktive 93/13, u konkretnom slučaju članka 4. stavka 2., koje nacionalni sudac može ili mora primijeniti prilikom ispitivanja ugovorne odredbe s obzirom na odredbe Direktive (vidjeti u tom smislu osobito presudu RWE Vertrieb, EU:C:2013:180, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Međutim, Sud je već izrazio stav prema kojem članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 ima isključivo za cilj utvrditi način i opseg sadržajne ocjene ugovornih odredbi o kojima se nije pojedinačno pregovaralo, a koje opisuju bitne činidbe u ugovorima sklopljenima između poslovnog subjekta i potrošača (presuda Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, EU:C:2010:309, t. 34.).

               47

               Okolnost da su ugovorne stranke pregovarale o nekoj odredbi ugovora u sklopu svoje ugovorne autonomije i tržišnih uvjeta ne može biti kriterij na temelju kojeg bi se ocijenilo je li ta odredba obuhvaćena „glavnim predmetom ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

               48

               Naime, kako proizlazi iz članka 3. stavka 1. Direktive i njezine dvanaeste uvodne izjave, ugovorne odredbe o kojima se pojedinačno pregovaralo u pravilu nisu obuhvaćene područjem primjene te direktive. Stoga se ne bi moglo postaviti pitanje eventualnog izuzimanja tih odredbi iz područja primjene članka 4. stavka 2.

               49

               Nasuprot tome, uzimajući u obzir da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 također odstupa od općeg pravila kao i, zbog te činjenice, potrebu uskog tumačenja navedene odredbe Direktive, pod ugovornim odredbama koje su obuhvaćene pojmom „glavnog predmeta ugovora“ u smislu te odredbe Direktive treba razumjeti one odredbe koje utvrđuju bitne činidbe tog ugovora koje ga određuju kao takav.

               50

               S druge strane, odredbe koje su akcesornog značaja u usporedbi s onima koje definiraju samu bit ugovornog odnosa ne mogu biti obuhvaćene pojmom „glavnog predmeta ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

               51

               Sud koji je uputio zahtjev pozvan je ocijeniti je li odredba kojom se određuje važeći tečaj za mjesečne rate bitan dio činidbe dužnika koja se sastoji od otplate iznosa koji mu je davatelj kredita stavio na raspolaganje, uzimajući u obzir narav, opću strukturu i druge odredbe ugovora o kreditu kao i pravni i činjenični kontekst.

               52

               Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13, kao drugo, obuhvaća ugovorne odredbe koje se odnose na „primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj“ ili, u skladu s devetnaestom uvodnom izjavom Direktive, odredbe koje „opisuj[u] […] odnos kvalitete i cijene ponuđene robe ili usluge“.

               53

               U glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje sadrži li odredba III/2., s obzirom na to da predviđa primjenu prodajnog tečaja strane valute na obračun rata otplate kredita, dok se prema drugim odredbama ugovora o kreditu iznos isplaćenog kredita konvertira u domaću valutu na temelju kupovnog tečaja za stranu valutu, novčanu obvezu potrošača, tj. obvezu plaćanja iznosâ koji proizlaze iz razlike između prodajnog i kupovnog tečaja za stranu valutu u sklopu otplate kredita, što bi se moglo ocijeniti „naknadom“ za pruženu uslugu čija primjerenost ne podliježe ocjeni nepoštenosti na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

               54

               S tim u vezi, iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 proizlazi da je ova druga kategorija ugovornih odredbi, prema kojima se ne može primijeniti provjera eventualne nepoštenosti, ograničenog opsega, s obzirom na to da se to izuzeće odnosi samo na primjerenost predviđene cijene ili naknade i usluge ili robe koju treba zauzvrat isporučiti.

               55

               Kako je nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 69. svog mišljenja, razlog za izuzimanje od provjere ugovornih odredbi s obzirom na odnos kvalitete i cijene robe ili usluge leži u činjenici da ne postoji nikakva tablica ili pravni kriterij koji bi mogli dati okvir i smjer takvoj provjeri.

               56

               U tom smislu, Sud je već izrazio stav prema kojem se to izuzimanje ne primjenjuje na ugovornu odredbu o mehanizmu izmjene cijena usluge pružene potrošaču (presuda Invitel, EU:C:2012:242, t. 23.).

               57

               Osim toga, u konkretnom slučaju treba napomenuti da, s obzirom na to da je izuzimanje ugovorne odredbe od ocjene nepoštenosti ograničeno na primjerenost cijene i naknade, s jedne strane, i zauzvrat pruženih usluga i robe, s druge strane, to izuzimanje ne može se primijeniti u slučaju kada se dovodi u pitanje nesklad između prodajnog tečaja za stranu valutu, koji se na temelju te odredbe primjenjuje na obračun otplate, i kupovnog tečaja za tu valutu, koji se na temelju drugih odredbi ugovora o kreditu primjenjuje na obračun iznosa isplaćenog kredita.

               58

               Uostalom, navedeno izuzimanje ne može se primijeniti na ugovorne odredbe koje, poput odredbe III/2., samo određuju tečaj zamjene za stranu valutu u kojoj je izražen ugovor o kreditu radi obračuna otplate, iako davatelj kredita prilikom tog obračuna ne pruža nikakvu uslugu zamjene deviza pa te odredbe stoga ne sadrže nikakvu „naknadu“ čija se primjerenost, s obzirom na to da bi bila riječ o protučinidbi za činidbu davatelja kredita, zbog toga ne bi mogla podvrgnuti ocjeni nepoštenosti na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

               59

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje o tome kako treba tumačiti članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 daje se sljedeći odgovor:

                        —

                        izraz „glavni predmet ugovora“ odnosi se na odredbu ugovora o kreditu u stranoj valuti, sklopljenog između poslovnog subjekta i potrošača, poput odredbe u glavnom postupku, o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, na temelju koje se prodajni tečaj za tu valutu primjenjuje na obračun rata otplate kredita samo ako se utvrdi da ta odredba predstavlja bitnu činidbu tog ugovora koja ga kao takva bitno određuje, što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti s obzirom na narav, opću strukturu i odredbe ugovora kao i činjenični i pravni kontekst te odredbe;

                        —

                        ne može se smatrati da takva odredba, zbog toga što sadrži novčanu obvezu potrošača za plaćanje iznosâ koji proizlaze iz razlike između prodajnog i kupovnog tečaja strane valute u sklopu otplate kredita, sadrži „naknadu“ koja kao protučinidba za činidbu davatelja kredita ne bi podlijegala procjeni nepoštenosti na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

         Drugo pitanje

               60

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva obvezu ne samo da konkretna odredba potrošaču bude gramatički jasna i razumljiva nego i da su potrošaču također jasni i razumljivi ekonomski razlozi koji se nalaze u pozadini primjene te ugovorne odredbe kao i odnos između te odredbe i ostalih odredbi ugovora.

               61

               Ako bi s obzirom na odgovor na prvo pitanje sud koji je uputio zahtjev smatrao da je odredba III/2. obuhvaćena „glavnim predmetom ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, ta bi odredba i dalje bila izuzeta od ocjene nepoštenosti samo ako je jasno i razumljivo sastavljena.

               62

               Naime, kako bi se doista jamčili ciljevi zaštite potrošača kako su postavljeni Direktivom 93/13, prijenos članka 4. stavka 2. mora biti potpun tako da se zabrana ocjene nepoštenosti ugovornih odredbi odnosi samo na odredbe koje su jasno i razumljivo sastavljene (presuda Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, EU:C:2010:309, t. 39.).

               63

               Ipak, iz odluke suda koji je uputio zahtjev proizlazi da članak 209. stavak 4. Građanskog zakonika, kao odredba koja ima za svrhu prenijeti u domaće pravo članak 4. stavak 2. Direktive 93/13, ne sadrži obvezu prema kojoj odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena.

               64

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je nacionalni sud koji postupa u sporu isključivo između pojedinaca dužan, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i tumačiti ih u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta kao i cilja direktive mjerodavne u konkretnom području radi postizanja rješenja usklađenog s ciljem direktive (vidjeti osobito presudu OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, t. 44.).

               65

               S tim u vezi, Sud je također istaknuo da načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava ima granice. Tako je obveza nacionalnog suca da se poziva na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila domaćeg prava ograničena općim načelima prava i ta obveza ne može poslužiti kao temelj za tumačenje nacionalnog prava contra legem (vidjeti osobito presudu OSA, EU:C:2014:110, t. 45.).

               66

               Ako bi, s obzirom na ovako definirano načelo usklađenog tumačenja, sud koji je uputio zahtjev morao smatrati da se nacionalna odredba kojom se prenosi članak 4. stavak 2. te direktive može shvatiti u tom smislu da uključuje obvezu u pogledu jasnoće i razumljivosti teksta, sljedeće pitanje odnosilo bi se na opseg navedene obveze.

               67

               U tom pogledu valja ustvrditi da se ista obveza nalazi u članku 5. Direktive 93/13 koji propisuje da ugovorne odredbe „uvijek“ moraju biti sročene jasno i razumljivo. Dvadeseta uvodna izjava iste direktive s tim u vezi naglašava da potrošač mora imati stvarnu mogućnost upoznati se sa svim odredbama ugovora.

               68

               Slijedom toga, navedena obveza u pogledu jasnoće i razumljivosti teksta primjenjuje se u svakom slučaju, čak i kad je odredba obuhvaćena člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13 te je izuzeta od ocjene nepoštenosti iz članka 3. stavka 1. iste direktive.

               69

               Iz toga također proizlazi da obveza iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 ima isti opseg kao obveza iz članka 5. te direktive.

               70

               Međutim, kada je riječ o članku 5., Sud je već izrazio stav prema kojem je obavijest prije sklapanja ugovora o ugovornim uvjetima i posljedicama sklapanja od temeljne važnosti za potrošača. Naime, upravo na temelju te obavijesti potrošač donosi odluku o tome hoće li se ugovorno obvezati s poslovnim subjektom pristupajući uvjetima koje je ovaj prethodno sastavio (vidjeti presudu RWE Vertrieb, EU:C:2013:180, t. 44.).

               71

               Obveza transparentnosti ugovornih odredbi koju postavlja Direktiva 93/13 ne može se ograničiti isključivo na značajku razumljivosti na formalnoj i gramatičkoj razini.

               72

               Naprotiv, kako je već istaknuto u točki 39. ove presude, s obzirom na to da se sustav zaštite uspostavljen Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na poslovni subjekt, osobito u pogledu razine obaviještenosti, navedenu obvezu transparentnosti treba shvatiti u širem smislu.

               73

               Kada je riječ o ugovornoj odredbi poput odredbe III/2., prema kojoj poslovni subjekt može obračunati razinu mjesečnih rata otplate koje mu duguje potrošač na temelju važećeg prodajnog tečaja tog poslovnog subjekta za stranu valutu te koja dovodi do toga se na prvi pogled bez gornje granice povećavaju troškovi financijske usluge na teret potrošača, iz članaka 3. i 5. Direktive 93/13 kao i iz točke 1. podtočaka (j) i (l) te točke 2. podtočaka (b) i (d) Priloga toj direktivi proizlazi da je za poštovanje obveze transparentnosti od bitne važnosti činjenica jesu li u ugovoru o kreditu na transparentan način objašnjeni razlog i pojedinosti mehanizma zamjene u stranu valutu kao i odnos tog mehanizma s mehanizmom koji se nalazi u drugim odredbama o isplati kredita, tako da potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija može predvidjeti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze (vidjeti analogijom presudu RWE Vertrieb, EU:C:2013:180, t. 49.).

               74

               Kada je riječ o značajkama mehanizma zamjene deviza poput onih koje su predviđene odredbom III/2., sudac koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dužan je utvrditi je li, s obzirom na sve relevantne elemente činjeničnog stanja, uključujući oglašavanje i obavijesti koje je davatelj kredita učinio dostupnima u sklopu pregovora o sklapanju ugovora o kreditu, prosječan potrošač, koji je uredno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, mogao ne samo saznati za razliku između prodajnog i kupovnog tečaja strane valute, koju se inače prati na tržištu vrijednosnih papira, nego i je li mogao procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje za njega proizlaze iz primjene prodajnog tečaja na obračun rata otplate koje je u krajnjoj liniji dužan platiti, a time i ukupan trošak kredita.

               75

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, kao odgovor na drugo pitanje, članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, kada je riječ o ugovornoj odredbi kao što je ona u glavnom postupku, zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva obvezu ne samo da konkretna odredba potrošaču bude gramatički razumljiva nego i da ugovor razvidno izloži funkcioniranje konkretnog mehanizma konverzije u stranu valutu na koji se poziva dotična odredba kao i odnos između tog mehanizma i mehanizma propisanog drugim odredbama koje se tiču isplate kredita, tako da potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija bude u stanju procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze.

         Treće pitanje

               76

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da se u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj se ugovor sklopljen između poslovnog subjekta i potrošača ne može održati na snazi nakon uklanjanja nepoštene odredbe, ta odredba protivi nacionalnom propisu prema kojem nacionalni sudac može otkloniti ništetnost te odredbe zamjenjujući je dispozitivnom odredbom nacionalnog prava.

               77

               S tim u vezi, Sud je izrazio stajalište prema kojem članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da je toj odredbi protivno pravilo nacionalnog prava koje u slučaju utvrđenja ništetnosti nepoštene odredbe u ugovoru sklopljenom između poslovnog subjekta i potrošača nacionalnom sucu omogućuje dopunu ugovora uz izmjenu sadržaja te ugovorne odredbe (presuda Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 73.).

               78

               S obzirom na narav i važnost javnog interesa zaštite potrošača koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu prema poslovnim subjektima, Direktiva 93/13 obvezuje države članice, kako to proizlazi iz članka 7. stavka 1. u vezi s dvadesetčetvrtom uvodnom izjavom iste direktive, da propišu odgovarajuća i djelotvorna sredstva „za sprečavanje stalne [daljnje] primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima“ (vidjeti presudu Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 68.).

               79

               Međutim, kada bi nacionalni sudac mogao izmijeniti sadržaj nepoštenih ugovornih odredbi u navedenim ugovorima, takva mogućnost mogla bi naštetiti ostvarenju dugoročnog cilja postavljenog člankom 7. Direktive 93/13. Naime, takva mogućnost pospješila bi gubitak preventivnog učinka prema poslovnim subjektima do kojeg inače dolazi jednostavnim izuzimanjem nepoštenih odredbi od primjene u odnosu na potrošača, s obzirom na to da bi poslovni subjekti ostali u napasti da koriste takve odredbe znajući da bi nacionalni sudac, čak i kada bi ih morao proglasiti ništetnima, mogao nadopuniti ugovor koliko je potrebno da se zaštiti interes tih poslovnih subjekata (presuda Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 69.).

               80

               Unatoč tome, iz ovoga ne proizlazi da je u situaciji kao što je ona u glavnom postupku protivno članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 ako nacionalni sudac na temelju načelâ ugovornog prava ukloni nepoštenu odredbu zamjenjujući je dispozitivnom odredbom nacionalnog prava.

               81

               Dapače, zamjena nepoštene odredbe takvom odredbom za koju se, kako proizlazi iz trinaeste uvodne izjave Direktive 93/13, pretpostavlja da ne sadrži nepoštene odredbe potpuno je opravdana s obzirom na cilj Direktive 93/13 jer se njome postiže to da se ugovor može održati na snazi unatoč uklanjanju odredbe III/2. tako da on i dalje obvezuje stranke.

               82

               Naime, zamjena nepoštene odredbe ugovora dispozitivnom odredbom nacionalnog prava u skladu je s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13, s obzirom na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi potonja odredba ima za cilj zamijeniti ugovorom utvrđenu formalnu ravnotežu između prava i obveza ugovornih stranaka stvarnom ravnotežom kojom se ponovno uspostavlja jednakost stranaka, a nema za cilj učiniti sve ugovore s nepoštenim klauzulama ništetnima (vidjeti u tom smislu osobito presude Pereničová i Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, t. 31. kao i Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               83

               S druge strane, kada u situaciji kao što je ona u glavnom postupku ne bi bilo dopušteno nepoštenu odredbu zamijeniti dispozitivnom odredbom te bi sudac morao cijeli ugovor utvrditi ništetnim, potrošač bi mogao biti izložen osobito štetnim posljedicama te bi bila ugrožena preventivna funkcija utvrđivanja takvog ugovora ništetnim.

               84

               Naime, utvrđenje ništetnosti ima za posljedicu neposredno dospijeće na naplatu preostalog iznosa kredita koji bi svojom veličinom mogao nadići financijsku sposobnost potrošača pa bi slijedom toga ono imalo prije za cilj sankcionirati potrošača, a ne davatelja kredita kojega se takvim postupanjem ne bi odvratilo od stavljanja takvih odredbi u ugovore koji su dio njegove ponude.

               85

               Uzimajući u obzir navedena razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj se ugovor sklopljen između poslovnog subjekta i potrošača ne može održati na snazi nakon uklanjanja nepoštene odredbe, ta odredba ne protivi pravilu nacionalnog prava prema kojem nacionalni sudac može otkloniti ništetnost te odredbe zamjenjujući je dispozitivnom odredbom nacionalnog prava.

         Troškovi

               86

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na sljedeći način:

                                 —

                                    izraz „glavni predmet ugovora“ odnosi se na odredbu ugovora o kreditu u stranoj valuti, sklopljenog između poslovnog subjekta i potrošača, poput odredbe u glavnom postupku, o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, na temelju koje se prodajni tečaj za tu valutu primjenjuje na obračun rata otplate kredita samo ako se utvrdi da ta odredba predstavlja bitnu činidbu tog ugovora koja ga kao takva bitno određuje, što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti s obzirom na narav, opću strukturu i odredbe ugovora kao i činjenični i pravni kontekst te odredbe;

                                 —

                                    ne može se smatrati da takva odredba, zbog toga što sadrži novčanu obvezu potrošača za plaćanje iznosâ koji proizlaze iz razlike između prodajnog i kupovnog tečaja strane valute u sklopu otplate kredita, sadrži „naknadu“ koja kao protučinidba za činidbu davatelja kredita ne bi podlijegala procjeni nepoštenosti na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

                           2.

                           Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, kada je riječ o ugovornoj odredbi kao što je ona u glavnom postupku, zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva obvezu ne samo da konkretna odredba potrošaču bude gramatički razumljiva nego i da ugovor razvidno izloži funkcioniranje konkretnog mehanizma konverzije u stranu valutu na koji se poziva dotična odredba kao i odnos između tog mehanizma i mehanizma propisanog drugim odredbama koje se tiču isplate kredita, tako da potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija bude u stanju procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze.

                           3.

                           Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj se ugovor sklopljen između poslovnog subjekta i potrošača ne može održati na snazi nakon uklanjanja nepoštene odredbe, ta odredba ne protivi pravilu nacionalnog prava prema kojem nacionalni sudac može otkloniti ništetnost te odredbe zamjenjujući je dispozitivnom odredbom nacionalnog prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 22. ožujka 2017.#Intercontinental Exchange Holdings, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije BRENT INDEX – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-430/16.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. lipanj 14.#Banco Español de Crédito, SA protiv Joaquín Calderón Camino.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Audiencia Provincial de Barcelona.#Predmet C-618/10.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 2. veljače 2016.#Antica Azienda Agricola Vitivinicola Dei Conti Leone De Castris Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice ILLIRIA – Raniji verbalni žig Zajednice CASTILLO DE LIRIA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-541/14.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. rujna 2016.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Europske komisije.#EFSJP, Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Izdatci isključeni iz financiranja – Integrirani administrativni i kontrolni sustav – Smanjenja i ukidanja u slučaju nepridržavanja pravila o višestrukoj sukladnosti – Paušalni financijski ispravak koji je Komisija naložila sukladno internim smjernicama usvojenim u tom području – Teret dokazivanja – Tumačenje Priloga II. Uredbi (EZ) br. 73/2009.#Predmet T-437/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      28. rujna 2016. (
            *1
         )
      „EFSJP, Komponenta za jamstva — EFJP i EPFRR — Izdatci isključeni iz financiranja — Integrirani administrativni i kontrolni sustav — Smanjenja i ukidanja u slučaju nepridržavanja pravila o višestrukoj sukladnosti — Paušalni financijski ispravak koji je Komisija naložila sukladno internim smjernicama usvojenim u tom području — Teret dokazivanja — Tumačenje Priloga II. Uredbi (EZ) br. 73/2009“
      U predmetu T‑437/14,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju M. Holt i J. Kraehling, u svojstvu agenata, uz asistenciju V. Wakefielda, barrister,
      tužitelj,
      koju podupire

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju K. Skelly i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a radi poništenja devet stavki priloga Provedbenoj odluci Komisije 2014/191/EU оd 4. travnja 2014. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Komponente za jamstva Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP), u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2014., L 104, str. 43.) u pogledu unosa u prilogu Odluci koji se odnosi na financijske ispravke primijenjene na izdatke Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske u Škotskoj tijekom financijskih godina 2008., 2009. i 2010. u iznosu od 5606459,48 eura zbog njihove neusklađenosti s pravilima Europske unije,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka (izvjestiteljica) i V. Kreuschitz, suci,
      tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Pravni okvir

               1

               Vijeće Europske unije je 29. rujna 2003. donijelo Uredbu (EZ) br. 1782/2003 o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, te o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL 2003., L 270, str. 1.) [neslužbeni prijevod].

               2

               Članak 3. stavak 1. navedene uredbe predviđao je da „[j]e svaki poljoprivrednik koji [je primao] izravna plaćanja [bio] obvezan poštovati zahtjeve o upravljanju predviđene u Prilogu III.” [neslužbeni prijevod]

               3

               Članak 4. navedene uredbe predviđao je sljedeće:
               „1.   Zakonom propisani zahtjevi o upravljanju iz Priloga III. utvrđuju se zakonodavstvom Zajednice u sljedećim područjima:

                        —

                        javno zdravlje, te zdravlje životinja i bilja;

                        —

                        okoliš;

                        —

                        dobrobit životinja.

                  2.   Akti iz Priloga III. primjenjuju se u okviru ove uredbe u verziji na snazi te, u slučaju direktiva, u obliku koji provode države članice.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 6. navedene uredbe naslovljen „Smanjenje ili ukidanje plaćanja“ određivao je kako slijedi:
               „1.   U slučaju nepridržavanja zakonom propisanih zahtjeva zbog činjenja ili propusta koji se izravno mogu pripisati dotičnom poljoprivredniku, smanjuje se ukupan iznos izravnih plaćanja koji se treba dodijeliti na temelju kalendarske godine tijekom koje se utvrdi nepridržavanje […] sukladno detaljnim pravilima predviđenim u članku 7.
               […]”. [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 7. stavak 1. te uredbe predviđao je da će se detaljna pravila o smanjenju ili ukidanju iz članka 6. utvrditi uzimajući u obzir „ozbiljnost, opseg, trajanje i ponavljanje ustanovljenog nepridržavanja kao i kriterije utvrđene u stavcima 2., 3. i 4.” Ti su stavci osobito određivali kako slijedi:
               „2.   U slučaju nemara, postotak smanjenja ne može prijeći 5 % odnosno, u slučaju ponovljenog nepridržavanja, 15 %.
               3.   U slučaju namjerno počinjene nesukladnosti postotak umanjenja načelno ne smije biti manji od 20 %, a korisnika se može i potpuno isključiti iz jednog ili više programa potpore, i to tijekom jedne ili više kalendarskih godina.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               6

               Što se tiče Priloga III. koji iznosi zakonom propisane zahtjeve o upravljanju (u daljnjem tekstu: ZZPZU), on je izmijenjen Uredbom Vijeća (EZ) br. 21/2004 od 17. prosinca 2003. o uspostavi sustava za označivanje i registraciju ovaca i koza i izmjeni Uredbe (EZ) br. 1782/2003 i direktiva 92/102/EEZ i 64/432/EEZ
               (SL 2004., L 5, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 24., str. 112.) kojom je dodan novi ZPZU pod brojem 8.a, koji glasi kako slijedi:
               „Uredba […] br. 21/2004 […] : članci 3., 4. i 5.”

               7

               Uredba Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL 2009., L 30, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.) stavila je izvan snage i zamijenila Uredbu br. 1782/2003, s učinkom od 1. siječnja 2009. (vidjeti članak 146. stavak 1. i članak 149.) Potonja je uredba stavljena izvan snage Uredbom (EU) br. 1307/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju pravila za izravna plaćanja poljoprivrednicima u programima potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 637/2008 i Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 (SL 2013., L 347, str. 608.). Prema njezinom članku 74., ta se uredba primjenjuje od 1. siječnja 2015.

               8

               Uvodna izjava 3. Uredbe br. 73/2009 glasi kako slijedi:
               „Uredbom […] br. 1782/2003 utvrđeno je načelo na temelju kojega se poljoprivrednicima koji ne ispunjavaju određene zahtjeve u područjima javnog zdravlja, zdravlja životinja i bilja, zaštite okoliša i dobrobiti životinja smanjuje izravna potpora ili se oni isključuju iz dodjele izravne potpore. Ovaj sustav ‚višestruke sukladnosti’ sastavni je dio potpore Zajednice u okviru izravnih plaćanja, te ga je stoga potrebno zadržati. Međutim, iskustvo je pokazalo kako određeni broj zahtjeva u okviru primjene višestruke sukladnosti nije dovoljno važan za poljoprivredne aktivnosti ili poljoprivredno zemljište, ili se više tiče državnih tijela, nego poljoprivrednika. Stoga je primjereno prilagoditi područje primjene višestruke sukladnosti.”

               9

               Članak 4. Uredbe br. 73/2009 propisivao je:
               „1.   Poljoprivrednik koji prima izravna plaćanja dužan je poštivati [ZPZU‑e] iz Priloga II. [...]”.

               10

               Članak 5. navedene uredbe, koji se odnosio na ZPZU‑e, predviđao je:
               „1.   [ZPZU‑i] iz Priloga II. utvrđuju se zakonodavstvom Zajednice u sljedećim područjima:

                        (a)

                        javno zdravlje, te zdravlje životinja i bilja;

                        (b)

                        okoliš;

                        (c)

                        dobrobit životinja.

                  2.   Akti iz Priloga II. primjenjuju se u verziji na snazi, te u slučaju Direktiva, u obliku koji provode države članice.”

               11

               Članak 14. Uredbe br. 73/2009 državama je članicama određivao obvezu uspostaviti i provoditi integrirani administrativni i kontrolni sustav u svrhu, osobito, upravljanja pravilima višestruke sukladnosti i njihove kontrole.

               12

               Članak 22. Uredbe br. 73/2009 obvezivao je države članice da obavljaju kontrole na terenu kako bi utvrdile ispunjava li poljoprivrednik obveze u području višestruke sukladnosti.

               13

               Članak 23. navedene uredbe predviđao je da se u slučaju nepridržavanja zahtjeva višestruke sukladnosti koje se može izravno pripisati poljoprivredniku koji je podnio zahtjev za potporu „ukupni iznos izravnih plaćanja, koja su dodijeljena ili koja se trebaju dodijeliti tom poljoprivredniku smanjuje ili isključuje u skladu s podrobnim pravilima iz članka 24.”

               14

               Članak 24. navedene uredbe predviđao je da će se utvrditi detaljna pravila u pogledu tih smanjenja i isključenja. Precizirao je da, u slučaju nemara, postotak smanjenja ne smije prijeći 5 % odnosno 15 %, ako se radi o ponovljenoj nesukladnosti. U slučaju namjerno počinjene nesukladnosti postotak umanjenja načelno ne smije biti manji od 20 %, a korisnika se može i potpuno isključiti iz jednog ili više programa potpore, i to tijekom jedne ili više kalendarskih godina;

               15

               U Prilogu II., naslovljenom „[ZPZU‑i] iz članaka 4. i 5.”, stavak koji se odnosi na ZPZU br. 8 glasio je kako slijedi:
               „Uredba […] br. 21/2004 […] : članci 3., 4. i 5.”

               16

               Uredba br. 21/2004 koja upućuje na ZPZU‑e br. 8.a Uredbe br. 1782/2003 i br. 8 Uredbe br. 73/2009 (u daljnjem tekstu, zajedno: „ZPZU br. 8” uspostavlja sustav označivanja i registracije ovaca i koza koji je prema uvodnoj izjavi 20. doveo do potrebe za izmjenom Uredbe br. 1782/2003.

               17

               U članku 3. Uredbe br. 21/2004 utvrđuje se sljedeće:
               „Sustav za označivanje i registraciju životinja obuhvaća sljedeće elemente:

                        (a)

                        sredstva za označivanje kojima se označava svaka životinja;

                        (b)

                        ažurni registri koji se vode na svakom gospodarstvu;

                        (c)

                        putni listovi;

                        (d)

                        središnji registar ili računalna baza podataka.

                  2.   Komisija i nadležno tijelo predmetne države članice imaju pristup svim podacima koje obuhvaća ova Uredba. Države članice i Komisija poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurali pristup tim podacima za sve zainteresirane strane, uključujući i organizacije potrošača koje priznaje država članica, pod uvjetom da se poštuju nacionalni propisi o zaštiti i tajnosti podataka”

               18

               Članak 4. navedene uredbe utvrđuje zahtjeve u pogledu sredstava za označivanje svake životinje. Upućuje na zahtjeve za označivanje iz točke A Priloga istoj uredbi.

               19

               Članak 5. navedene uredbe utvrđuje zahtjeve u području registara i upućuje na uvjete utvrđene u točki B Priloga istoj uredbi.

               20

               Članak 6. navedene uredbe utvrđuje zahtjeve u području putnih lisova i upućuje na uvjete utvrđene u točki C Priloga istoj uredbi.

               21

               Članak 7. navedene uredbe odnosi se na središnji registar, a članak 8. na računalnu bazu podataka te upućuje na uvjete utvrđene u točki D Priloga istoj uredbi.

         Okolnosti spora

               22

               Europska je komisija provela provjeru višestruke sukladnosti u Škotskoj za zahtjeve iz godina 2008., 2009. i 2010. [istraga XC/2010/002/GB Ujedinjena Kraljevina (Škotska)] i dopisom od 24. studenoga 2010. priopćila Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske nepravilnosti koje su njezini revizori otkrili u škotskom sustavu višestruke sukladnosti.

               23

               Ujedinjena je Kraljevina odgovorila dopisom od 23. veljače 2011. i Komisiji iznijela svoje primjedbe.

               24

               Komisija je 19. prosinca 2011. Ujedinjenoj Kraljevini uputila pisani poziv na bilateralni sastanak predviđen za 21. veljače 2012. Ujedinjena je Kraljevina prihvatila taj poziv i iznijela svoj stav o pitanjima koja je Komisija iznijela u svojem dopisu od 14. veljače 2012.

               25

               Komisija je dopisom od 2. ožujka 2012. Ujedinjenoj Kraljevini dostavila zapisnik s bilateralnog sastanka.

               26

               Nakon navedenog sastanka Komisija je objavila Komunikaciju od 27. ožujka 2013. u kojoj je potvrdila da provođenje sustava višestruke sukladnosti u Škotskoj 2008., 2009. i 2010. nije bilo u skladu s pravilima Europske unije, te je Ujedinjenoj Kraljevini priopćila svoj prijedlog o isključenju iznosa od 5606459,48 eura iz financiranja Unije. U prilogu tom dopisu Komisija je iznijela razloge za isključenje tih izdataka iz financiranja Unije. Osobito je za zahtjeve za godine 2009. i 2010. identificirala kao prvo, manjkavosti u pogledu učinkovite kontrole ZPZU‑a br. 2. i 4.; kao drugo, manjkavosti u pogledu učinkovite kontrole dobrih poljoprivrednih i ekoloških uvjeta (u daljnjem tekstu: DPEU) 4., 16. i 18.; kao treće neprikladnost kontrole i sankcija za ZPZU br. 8. u okviru višestruke sukladnosti. Za zahtjeve za 2008. godinu, utvrdila je manjkavosti u pogledu učinkovite kontrole ZPZU‑a br. 2. i br. 4., manjkavosti u pogledu učinkovite kontrole DPEU‑a 4, 16 i 18, neprikladne sankcije i kontrolu u okviru višestruke sukladnosti nekoliko DPEU‑a, blagi stav u slučaju prekršaja ZPZU‑a br. 7. i 8., nemogućnost da se na ZPZU br. 4. primijeni sankcija od 5 % za neusklađenost zbog nemara i nepostojanja sustavnog praćenja svih slučajeva manjih neusklađenosti. U tom je dopisu Komisija predložila ispravak od 5 % za 2008. i 2 % za 2009. odnosno 2010. jer su škotska tijela poduzela određen broj mjera za ispravljanje određenih ustanovljenih nepravilnosti.

               27

               Koordinacijsko tijelo Ujedinjene Kraljevine je dopisom od 14. svibnja 2013. zatražilo da se tijelu za mirenje uputi pitanje. Pitanja upućena navedenom tijelu odnosila su se, s jedne strane, na financijski ispravak zbog neprovedbe svih kontrola višestruke sukladnosti u okviru ZPZU‑a br. 4 i, s druge strane, na tumačenje ZPZU‑a br. 8. Mirenje je provedeno 18. srpnja 2013., ali bez uspjeha.

               28

               Komisija je Ujedinjenoj Kraljevini dopisom od 8. studenoga 2013. priopćila da ostaje kod svojeg stava koji je iznijela u dopisu od 27. ožujka 2013.

               29

               Komisija je 4. travnja 2014., svojom Provedbenom odlukom o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Komponente za jamstva Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP), u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2014., L 104, str. 43., u daljnjem tekstu: pobijana odluka) koja je Ujedinjenoj Kraljevini priopćena 7. travnja 2014., sukladno prijedlogu iz Komunikacije od 27. ožujka 2013., iz financiranja Unije isključila određene izdatke nastale za države članice u okviru Komponente za jamstva Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP), u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) u pogledu stavke, uključene u prilog Odluci koja se odnosi na isključenje izdataka nastalih u Škotskoj tijekom financijskih godina 2008., 2009. i 2010., u iznosu od 5.606 459,48 eura zbog njihove neusklađenosti s pravilima Unije (članak 1.) i odredila stopu paušalnog ispravka od 5 % za 2008. i 2 % za 2009. odnosno 2010.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               30

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 16. lipnja 2014. Ujedinjena je Kraljevina podnijela ovu tužbu.

               31

               Ujedinjena Kraljevina od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poniši devet stavaka iz priloga pobijanoj odluci;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               32

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        Ujedinjenoj Kraljevini naloži snošenje troškova.

               33

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 2. travnja 2015. Kraljevina Nizozemska zatražila je intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Ujedinjene Kraljevine.

               34

               Odlukom predsjednika četvrtog vijeća Općeg suda, Kraljevini je Nizozemskoj 7. srpnja 2015. odobrena intervencija u potporu zahtjevu Ujedinjene Kraljevine, sukladno članku 116. stavku 6. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.

               35

               Dana 30. rujna 2015., na temelju mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. stavku 3. Poslovnika, Opći je sud postavio niz pisanih pitanja strankama da na njih odgovore na raspravi i naložio Komisiji da dostavi dokument VI/5330/97 od 23. prosinca 1997. naslovljen „Smjernice o izračunu financijskih posljedica prilikom pripreme odluke o poravnanju računa Komponente za jamstva EFSJP‑a”.

               36

               Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda saslušani su na raspravi održanoj 11. studenoga 2015.

         Pravo

               37

               Ujedinjena se Kraljevina u potporu tužbi u biti poziva na jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti, nediskriminacije i jednakog postupanja uslijed toga što je Komisija nezakonito tumačila ZPZU br.8.

               38

               Ujedinjena Kraljevina osobito ističe da je nezakonito Komisijino tumačenje navedenog ZPZU‑a, prema kojem potonji uključuje odredbe članka 3. stavka 1. točaka (c) i (d) Uredbe br. 21/2004 i prema tome zahtjeve predviđene tim odredbama, osobito vođenje središnjeg registra ili računalne baze podataka i posjedovanja putnih listova za ovce i koze.

               39

               Točnije, kao prvo, s obzirom na to da ZPZU br. 8 izričito upućuje samo na članke 3., 4. i 5. Uredbe br. 21/2004, takvo je tumačenje protivno želji zakonodavca da iz ZPZU‑a br. 8 isključi članke 6. do 8. koji definiraju detaljna materijalna pravila koja se odnose na članak 3. stavak 1. točke (c) i (d) Uredbe br. 21/2004, i da status obveze višestruke sukladnosti da samo zahtjevima iz članka 3. stavka 1. točaka (a) i (b), kao i iz članaka 4. i 5. iste uredbe.

               40

               Kao drugo, upućivanje na članke 4. i 5. u ZPZU‑u br. 8, prema Ujedinjenoj Kraljevini ne bi imalo smisla da je zakonodavac želio uključiti sve elemente članka 3. stavka 1. Uredbe br. 21/2004 u navedeni ZPZU. Dovoljno je samo upućivanje na članak 3.

               41

               Navedeni članak 3. zapravo nije dovoljno detaljan i jedina materijalna pravila koja mogu stvarati obveze za poljoprivrednike su ona sadržana u člancima 4. i sljedećim Uredbe br. 21/2004.

               42

               Kao treće, isključenje članaka 6. do 8. Uredbe br. 21/2004 prema Ujedinjenoj Kraljevini proizlazi iz teleološkog tumačenja te uredbe. Ona naime ističe da, iako je točno da su sve odredbe u području višestruke sukladnosti obvezujuće, nepoštovanje određenih obveza ne dovodi nužno do financijskih posljedica. Zahtjevi utvrđeni u članku 4. navedene uredbe koji se odnose na označivanje životinja, te u članku 5. iste uredbe koji se odnose na vođenje registra potonjih čine temelje sustava koji omogućuju isto tako poštovanje drugih obveza. Osim toga, navedeni članci 6. do 8. ne odnose se izravno na poljoprivrednike, već na nacionalna tijela.

               43

               Kao četvrto, isključenje ZPZU‑a br. 8. iz članaka 6. do 8. opravdano je u kontekstu načela pravne sigurnosti. Naime, navedeni ZPZU koji je predmet različitih tumačenja i koji može imati nepovoljne financijske posljedice za poljoprivrednike, treba tumačiti u smislu koji je povoljan za potonje.

               44

               Kao peto, Ujedinjena Kraljevina navodi da načela nediskriminacije i jednakog postupanja zahtijevaju da se prema poljoprivredniku koji nije poštovao neki od članaka Uredbe br. 21/2004 koji nisu uključeni na popis ZPZU‑a br. 8 ne postupa na isti način kao prema poljoprivredniku koji nije poštovao neki od članaka uključenih u navedeni popis.

               45

               Komisija uvodno navodi da tužba Ujedinjene Kraljevine nije pravno utemeljena jer se stavke priloga pobijanoj odluci odnose na šest dokazanih nepravilnosti odnosno nedostataka u sustavu višestruke sukladnosti Ujedinjene Kraljevine za 2008. i na tri nepravilnosti za godine 2009. i 2010. Usto, tijekom cijelog postupka Komisija se pridržavala načela je da svaki otkriveni nedostatak sam po sebi dovoljan za opravdanje izrečenog financijskog ispravka. Konačno, Ujedinjena Kraljevina nije osporila ni različite nepravilnosti koje se odnose na ZPZU br. 8 ni načelo prema kojem svaka od tih nepravilnosti sama po sebi opravdava stopu ispravka određenu tijekom upravnog postupka.

               46

               U odnosu na meritum, Komisija ističe da članak 3. Uredbe br. 21/2004 kao prvo ima opći doseg u pogledu sustava identifikacije i registracije ovaca i koza koji podrazumijeva sve elemente iz točaka (a) do (d) i da je u ZPZU uključen u cijelosti. Dodaje kako su svi njegovi dijelovi obvezujući. Nadalje, uvođenje takvog sustava bilo je predmet te uredbe, kako se potvrđuje u uvodnoj izjavi 20. te uredbe. Konačno, njezine se odredbe moraju tumačiti sustavno i teleološki.

               47

               Kao drugo, Komisija priznaje da članci 6. do 8. Uredbe br. 21/2004 nisu posebice osmišljeni kao ZPZU i prema tome nisu „izravno primjenjivi” odnosno „strogo provedbeni” u kontekstu višestruke sukladnosti, slijedom čega se nije moglo sankcionirati to što se poljoprivrednici nisu pridržavali njihovih detaljnih odredaba. Ona međutim ističe da se može sankcionirati potpuno nepostojanje putnih listova odnosno doprinosa središnjem informatičkom registru, kako se zahtijeva člankom 3. stavkom 1. točkom (c) i (d) navedene uredbe. Njezini članci 6. do 8. su osim toga relevantni za tumačenje obveza koje proizlaze iz članka 3. navedene uredbe i za određivanje je li poljoprivrednik ispunio svoju obvezu vođenja sustava identifikacije i registracije.

               48

               Kao treće, izričito uključivanje članaka 4. i 5. Uredbe br. 21/2004 u ZPZU br. 8 služi drukčijem cilju od onoga koji ima članak 3. iste uredbe, odnosno osiguranju homogenosti u precizno određenim područjima registracije i identifikacije životinja, ključnim temeljnim elementima sustava registracije i identifikacije. Dakle, kršenje samo jednog detalja predviđenog tim odredbama može dovesti do sankcioniranja poljoprivrednika.

               49

               Nasuprot tomu, što se tiče obveze posjedovanja putnih listova odnosno doprinosa središnjoj bazi podataka, sredstva kojima poljoprivrednik ispunjava te obveze nisu strogo određena odredbama članak 6. do 8. Uredbe br. 21/2004, iako ih inspektor treba uzeti u obzir prilikom provjere.

               50

               Kao četvrto, Komisija smatra da njezino tumačenje dotičnih odredaba nije protivno načelu pravne sigurnosti. Sve su odredbe Uredbe br. 21/2004, naime, obvezujuće.

               51

               Ujedinjena Kraljevina u replici osporava pravnu neosnovanost svoje tužbe i ističe da Komisijina odluka o ZPZU‑u br. 8., neovisno o učinku financijskog ispravka, ima pravne učinke i stoga može biti predmet tužbe.

               52

               Ujedinjena Kraljevina osobito osporava Komisijin argument prema kojem svaka identificirana nepravilnost sama po sebi opravdava primjenu smanjene stope ispravka. Naime, Komisija je na temelju šest nepravilnosti trebala primijeniti stopu smanjenja od 5 % za 2008. i stopu od 2 % za 2009. i 2010. na temelju triju nepravilnosti koje su se nastavile tijekom tih godina. Osim toga, iako metoda izračuna nije kumulativna, različite su nepravilnosti trebale imati učinak na konačno primijenjenu stopu.

               53

               Osim toga, činjenica da tijekom postupka mirenja Ujedinjena Kraljevina nije osporila druge utvrđene nepravilnosti odnosno Komisijinu tvrdnju prema kojoj je svaka od tih nepravilnosti bila dovoljna za opravdanje predloženog ispravka ne čini nedopuštenima osporavanja u okviru ovog postupka.

               54

               Štoviše, budući da je tijelo za mirenje na temelju drugih olakotnih okolnosti predložilo ispravak od 2 % za 2009. i 2010., Komisiji je dopušteno provesti ispravak i za 2008., uzimajući u obzir stvarnu financijsku štetu nanesenu Uniji, sukladno članku 31. stavku 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 od 21. lipnja 2005. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (SL 2005., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.)

               55

               U svakom slučaju Ujedinjena Kraljevina podsjeća da Komisijina odluka o ZPZU‑u br. 8 proizvodi pravne učinke i stoga može biti predmet ove tužbe. Država članica je posebice, uz financijskom ispravku, podvrgnuta i obvezi poduzimanja korektivnih mjera radi osiguranja poštovanja Unijinih propisa (članak 11. stavak 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 885/2006 od 21. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 1290/2005 u pogledu akreditacije agencija za plaćanja i drugih tijela te poravnanja računa EFJP‑a i EPFRR‑a (SL 2006., L 171, str. 90.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 88.) ). U nedostatku takvog usklađivanja, povreda obveze države članice tim je ozbiljnija i mogu se primijeniti uvećani ispravci na temelju Komisijine Komunikacije AGRI/61495/2002 o ponovljenim nedostacima.

               56

               U okviru odgovora na repliku, Komisija potvrđuje da je pobijana odluka donesena u kontekstu postupka poravnanja računa sukladno članku 31. Uredbe br. 1290/2005 koji ima isključivo financijske učinke, dok je provedba Unijinih pravila prije cilj postupka povodom povrede iz članka 258. UFEU‑a.

               57

               Što se tiče pitanja tumačenja osme stavke koja se odnosi na ZPZU br. 8, Ujedinjena Kraljevina u biti navodi da se potonja treba tumačiti na način da isključuje zahtjeve višestruke sukladnosti predviđene u člancima 6. do 8. Uredbe br. 21/2004 jer te potonje odredbe nisu izričito navedene u toj stavci.

               58

               Komisija u biti odgovara da se, što se tiče Uredbe br. 21/2004, članak 3. nalazi među odredbama na koje upućuje ZPZU br. 8. Taj članak sadržava popis četiri različita zahtjeva višestruke sukladnosti koji su obvezujući i primjenjivi, iako članci 6. do 8. navedene uredbe koji preciziraju zahtjeve utvrđene u navedenom članku 3. točkama (c) i (d) više nemaju ta svojstva.

               59

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njen tekst nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti presudu od 7. lipnja 2005., VEMW i dr., C‑17/03, Zb., EU:C:2005:362, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Nadalje, kada doslovno i povijesno tumačenje uredbe, i posebno jedne od njezinih odredaba, ne dopuštaju točnu ocjenu njezinog dosega, odnosnu uredbu treba tumačiti temeljeći se na njenom cilju i općoj svrsi (vidjeti u tom smislu presude od 31. ožujka 1998., Francuska i dr./Komisija, C‑68/94 i C‑30/95, EU:C:1998:148, t. 168., i od 25. ožujka 1999., Gencor/Komisija, T‑102/96, EU:T:1999:65, t. 148.).

               61

               Uredba br. 73/2009 koja je od 1. siječnja 2009. stavila izvan snage Uredbu br. 1782/2003 (članak 146. stavak 1. i članak 149. Uredbe br. 73/2009) primjenjuje se na činjenice u ovom predmetu za 2009. i 2010., dok Uredba br. 1782/2003 ostaje primjenjiva na one koje se odnose na 2008.

               62

               Članak 4. Uredbe br. 73/2009, u biti jednak članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1782/2003, određivao je da su poljoprivrednici koji primaju izravna plaćanja obvezni poštovati ZPZU‑e navedene u Prilogu II. Potonji upućuje na različite zahtjeve u području okoliša, javnog zdravlja, zdravlja životinja i biljaka, označivanja i registracije, te dobrobiti životinja.

               63

               Među tim zahtjevima, ZPZU br. 8. iz Priloga II. Uredbi br. 73/2009, u biti jednak ZPZU‑u br. 8.a iz Priloga III. Uredbi br. 1782/2003 za označivanje i registraciju životinja upućuje na članke 3., 4. i 5. Uredbe br. 21/2004.

               64

               Iako članak 3. Uredbe br. 21/2004 navodi četiri elementa koja čine sustav identifikacije i registracije životinja, u ZPZU‑u br. 8 se navode samo članci 4. i 5. koji preciziraju i navode detalje prvih dvaju elemenata (predviđenih u članku 3. točkama (a) i (b)).

               65

               Kao prvo, što se tiče tumačenja članaka 3. do 8. Uredbe br. 21/2004, valja utvrditi da iz njihove strukture proizlazi da za članak 3. nije predviđeno da ima samostalni doseg jer se u njemu navode elementi koji se nadalje preuzimaju i pojašnjavaju u člancima 4. do 8. koji definiraju sadržaj tih elemenata.

               66

               Kao drugo, što se tiče smisla koji bi trebalo pridati tomu da ZPZU br. 8 upućuje na članke 3. do 5. Uredbe br. 21/2004, valja utvrditi da se samo za elemente spomenute u člancima 4. i 5. te navedene u članku 3, točkama (a) i (b) te iste uredbe treba smatrati da imaju status zahtjeva višestruke sukladnosti.

               67

               Osim toga, logičnost tog tumačenja ZPZU‑a br. 8 potvrđuje se razlikom između, s jedne strane, elemenata nabrojenih u članku 3. točkama (a) i (b) Uredbe br. 21/2004 i preuzetih u člancima 4. i 5. navedene uredbe i, s druge strane, elemenata spomenutih u članku 3. točkama (c) i (d) Uredbe br. 21/2004 te preuzetih u člancima 6. do 8. navedene uredbe. Naime, suprotno elementima iz članaka 4. do 5. Uredbe br. 21/2004, elementi predviđeni u člancima 6. do 8. navedene uredbe odnose se na obveze samih država članica što se može objasniti voljom zakonodavca da njihovo poštovanje ne odredi kao uvjet plaćanja u korist poljoprivrednika.

               68

               Taj zaključak vrijedi u odnosu na članak 6. Uredbe br. 21/2004 jer se njime predviđa obveza nadležnog tijela svake države članice da uspostavi predložak putnog lista koji mora biti priložen prilikom svakog premještanja životinja na nacionalnom državnom području između različitih gospodarstava i koji je, prema stavku 4. navedenog članka fakultativan u onim državama članicama u kojima postoji funkcionalna računalna baza podataka. Države članice osim toga trebaju taj dokument međusobno razmjenjivati, kao i dostavljati ga Komisiji. Prema stavku 3. te odredbe, posjednik životinja, s poslovnim nastanom na odredišnom gospodarstvu treba samo sačuvati dokument tijekom određenog razdoblja koje treba odrediti nadležno tijelo.

               69

               Jednako vrijedi i za članak 7. navedene uredbe u pogledu obveze država članica da uspostave i vode središnji registar svih gospodarstava koja postoje na njihovom državnom području i članak 8. navedene uredbe koji zahtijeva da države članice uspostave računalnu bazu podataka kojoj posjednik životinja na temelju stavka 2. te odredbe treba u određenom roku dostaviti informacije koje se odnose na životinje prisutne na njegovom gospodarstvu i na njihova kretanja.

               70

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja utvrditi da, iako je Ujedinjena Kraljevina vezana Uredbom br. 21/2004 u cijelosti, što uključuje njezine članke 5. do 8., zajedno s upućivanjem ZPZU‑a br. 8 na njezin članak 3., ne smije se smatrati da je poštovanje tih članaka uvjet za plaćanja poljoprivrednicima.

               71

               Iz toga proizlazi da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da se sukladnost plaćanja u korist škotskih poljoprivrednika treba procijeniti na temelju ZPZU‑a br. 8 jer se njime zahtijeva poštovanje svih elemenata nabrojenih u članku 3. Uredbe br. 21/2004, osobito elemenata navedenih u člancima 6. do 8. potonje.

               72

               Međutim, valja utvrditi da ta pogreška u okolnostima ovog slučaja ne može dovesti do poništenja pobijane odluke.

               73

               U tom pogledu, iz sudske prakse proizlazi da iako je jedan od razloga na kojima se temelji sporni akt pogrešan, ta nepravilnost ne može međutim dovesti do poništenja tog akta ako su ostali razlozi za pobijanu odluku dovoljni za utvrđenje njezine utemeljenosti (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2006., SELEX Sistemi Integrati/Komisija, T‑155/04, EU:T:2006:387, t. 47.).

               74

               Valja naime istaknuti da je Komisija pravilno primijenila koeficijent financijskog ispravka od 5 % na temelju svake od nepravilnosti utvrđene u sustavu kontrola Ujedinjene Kraljevine, primjenom metode prenesene iz dokumenta VI/5330/97 čiju zakonitost Ujedinjena Kraljevina nije osporila.

               75

               Iz Priloga 2. drugog stavka dokumenta VI/5330/97 proizlazi da se financijski ispravci računaju uzimajući u obzir osobito značaj utvrđene neusklađenosti, pri čemu Komisija u tu svrhu vodi računa o naravi i težini povrede, kao i o financijskoj šteti nastaloj Uniji. U njemu je predviđen način ocjenjivanja financijskog ispravka na temelju opasnosti od financijskog gubitka kojim se žele obuhvatiti sustavne nepravilnosti i koji može rezultirati paušalnim ispravcima od 2, 5 i 10 odnosno 25 % prijavljenih izdataka, ovisno o opseg opasnosti financijskog gubitka Unije koji proizlazi iz nepravilnosti sustava kontrole (Prilog 2. osmi stavak dokumenta VI/5330/97).

               76

               Što se tiče izbora između primjenjivih paušalnih stopa, kao što se ponovno navodi u točki 3.1. prvom stavku dokumenta AGRI‑2005‑64043, usvojenog 9. lipnja 2006. i naslovljenog „Komunikacija o postupanju Komisije u kontekstu poravnanja računa Komponente za jamstva EFSJP‑a, u slučaju nedostataka utvrđenih u sustavima kontrole višestruke sukladnosti koje provode države članice” (u daljnjem tekstu: Komunikacija AGRI‑2005‑64043), čiju zakonitost Ujedinjena Kraljevina ne osporava, dokument VI/5330/97 navodi da, kad su provedene sve ključne kontrole, ali nije poštovan njihov broj, učestalost ili strogoća propisana uredbama, valja primijeniti ispravak u visini od 5 % jer se razumno može zaključiti da kontrole nisu omogućile dovoljnu razinu jamstva zakonitosti zahtjeva, te je opasnost gubitaka za EFSJP značajna (Prilog 2. osamnaesti stavak dokumenta VI/5330/97).

               77

               Osim toga, iz Priloga 2. dvadeset i petog stavka dokumenta VI/5330/97 proizlazi da se stope financijskog ispravka ne zbrajaju kada sustav ima više nepravilnosti, već se najteža nepravilnost smatra indikativnom za opasnosti koje postoje u cjelokupnom sustavu kontrole.

               78

               U ovom slučaju, Komisija je primijenila paušalne ispravke od 5 % za 2008. na temelju različitih nepravilnosti utvrđenih u sustavu višestruke sukladnosti Ujedinjene Kraljevine, sažetih u gornjoj točki 26., te navedenih u prilogu pobijanoj odluci. Za 2009. i 2010. je primijenila smanjenje te stope ispravka jer je uzela u obzir olakotne okolnosti, a osobito mjere koje je poduzela Ujedinjena Kraljevina za ispravljanje utvrđenih nepravilnosti. Svaka od devet pobijanih stavki priloga pobijanoj odluci odnosi se na više nepravilnosti, a ne samo na ZPZU br. 8. One za Ujedinjenu Kraljevinu i mjeru „Višestruka sukladnost” glase kako slijedi i trebaju se tumačiti zajedno s prilogom dopisu od 27. ožujka 2013.:

                  Financijska godina

                  Razlog

                  Tip

                  %

                  Valuta

                  Iznos

                  Odbitci

                  Financijski učinak

                  2009.

                  Preblag sustav sankcija za ZPZU‑e 7 i 8 i nepostojanje praćenja manjih slučajeva nepridržavanja, neučinkovita kontrola DPEU‑a, godina podnošenja zahtjeva: 2008.

                  Paušal

                  5

                  EUR

                  –2,949,043,26

                  –59,941,88

                  –2,889,101,38

                  2010.

                  Neučinkovita kontrola DPEU‑a i ZPZU‑a 2, 4 i 8, godina podnošenja zahtjeva: 2009.

                  Paušal

                  2

                  EUR

                  – 1,175,238,88

                  – 24,310,41

                  – 1,150,928,47

                  2010.

                  Neučinkovita kontrola DPEU‑a i ZPZU‑a 2, 4 i 8, godina podnošenja zahtjeva: 2009.

                  Paušal

                  2

                  EUR

                  1,901,10

                  0,00

                  1,901,10

                  2010.

                  Preblag sustav sankcija za ZPZU‑e 7 i 8 i nepostojanje praćenja manjih slučajeva nepridržavanja, neučinkovita kontrola DPEU‑a, godina podnošenja zahtjeva: 2008.

                  Paušal

                  5

                  EUR

                  –4,961,22

                  –34,71

                  –4,926,51

                  2011.

                  Neučinkovita kontrola DPEU‑a i ZPZU‑a 2, 4 i 8, godina podnošenja zahtjeva: 2010.

                  Paušal

                  2

                  EUR

                  795,26

                  0,00

                  795,26

                  2011.

                  Neučinkovita kontrola DPEU‑a i ZPZU‑a 2, 4 i 8, godina podnošenja zahtjeva: 2009.

                  Paušal

                  2

                  EUR

                  –58,63

                  0,00

                  –58,63

                  2011.

                  Neučinkovita kontrola DPEU‑a i ZPZU‑a 2, 4 i 8, godina podnošenja zahtjeva: 2009.

                  Paušal

                  2

                  EUR

                  – 879,96

                  0,00

                  – 879,96

                  2011.

                  Neučinkovita kontrola DPEU‑a i ZPZU‑a 2, 4 i 8, godina podnošenja zahtjeva: 2010.

                  Paušal

                  2

                  EUR

                  –1,164,633,01.

                  – 388,79.

                  –1,164,244,22.

                  2011.

                  Preblag sustav sankcija za ZPZU‑e 7 i 8 i nepostojanje praćenja manjih slučajeva nepridržavanja, neučinkovita kontrola DPEU‑a, godina podnošenja zahtjeva: 2008.

                  Paušal

                  5

                  EUR

                  – 440,27.

                  0,00

                  – 440,27.

               79

               U pogledu izračuna ispravka, Komisija je u dopisu od 27. ožujka 2013. precizirala da se u skladu s Komunikacijom AGRI‑2005‑64043 nepostojanje ili neprikladnost provjera u kontekstu višestruke sukladnosti, te nepravilna primjena odnosno neprimjena uredbom predviđenih sankcija koje za posljedicu imaju gubitak odvraćajućeg učinka smatraju nedostacima ključnih kontrola. Takvi su nedostaci odnosno nepravilnosti utvrđeni. U tom dopisu, navedeni su nedostaci pregrupirani kako slijedi:
               „Godina 2008.

                        —

                        nedostaci u pogledu učinkovite kontrole ZPZU‑a br. 2 i 4:

                        —

                        nedostaci u pogledu učinkovite kontrole DPEU‑a br. 4, 16 i 18;

                        —

                        ZPZU‑i nisu svi bili predmetom prikladne kontrole i sankcija u okviru sukladnosti;

                        —

                        sankcija od 5 % za nesukladnost zbog nemara nije moguća za ZPZU br. 4;

                        —

                        usvajanje blagog stava u slučaju povrede ZPZU‑a br. 7 i br. 8;

                        —

                        nepostojanje sustavnog praćenja svih slučajeva manjih neusklađenosti.

                  2009. i 2010.

                        —

                        nedostaci u pogledu učinkovite kontrole ZPZU‑a br. 2 i 4:

                        —

                        nedostaci u pogledu učinkovite kontrole DPEU‑a br. 4, 16 i 18;

                        —

                        neprikladnost kontrole i sankcija za ZPZU br. 8 u okviru višestruke sukladnosti.”

               80

               U istom dopisu, Komisija je precizirala da je na temelju navedenih nedostataka ili nepravilnosti i pozivajući se na Komunikaciju AGRI‑2005‑64043 predložen ispravak od 5 % za 2008. i „da je svaka od [tih] nepravilnosti, pojedinačno uzeta u obzir, bila dovoljna za opravdanje predloženog ispravka”.

               81

               Ujedinjena Kraljevina nije osporavala to stajalište Komisije pred tijelom za mirenje.

               82

               Navedeno je stajalište potvrđeno u zaključcima tijela za mirenje priloženima dopisu od 8. studenoga 2013., sljedećim riječima:
               „Prema službama, svaki nedostatak koji je bio istaknut u zaključcima tijela za mirenje, ali nije bio istaknut u zahtjevu za mirenje, samostalno je dovoljan za određivanje predloženog ispravka […]”.

               83

               Jednako tako, Ujedinjena Kraljevina ne poriče da je u okviru ove tužbe osporila samo Komisijinu ocjenu ZPZU‑a br. 8 koji je, u vidu pojedinih stavki priloga pobijanoj odluci, samo jedno od opravdanja koje je Komisija ponudila za primijenjenu stopu ispravka.

               84

               Štoviše, tijekom upravnog postupka Ujedinjenoj je Kraljevini stavljeno na znanje da utvrđene nepravilnosti koje se odnose na ključne kontrole uključuju opasnost od značajnih gubitaka za Unijine fondove i da bi svaka mogla dovesti do primjene stope paušalnog ispravka od 5 % na temelju metode preuzete iz dokumenta VI/5330/97.

               85

               Iako se čini da u okviru ove tužbe Ujedinjena Kraljevina odbija mogućnost da bi se primijenjena stopa ispravka mogla opravdati drugim nepravilnostima čije postojanje ne osporava, valja utvrditi da se njezin jedini argument temelji na utvrđenju razlike između stopa koje su primijenjene za različite godine. U biti, to bi utvrđenje moglo biti pokazatelj utjecaja koji bi svaka nepravilnost mogla imati na utvrđenu stopu ispravka.

               86

               Međutim, taj argument ne može se prihvatiti. Naime, Komisija je već u svojem dopisu od 27. ožujka 2013. pojasnila da se opasnost za Unijine fondove smanjila u 2009. i 2010., jer su škotska tijela tijekom 2009. poduzela različite mjere za ispravljanje određenih neotkrivenih nepravilnosti i da je slijedom toga određena stopa ispravka od 2 %. Komisija je prema tomu primijenila smanjenje primjenjive stope na temelju olakotne okolnosti.

               87

               S obzirom na prethodno navedeno, ovu tužbu valja odbiti kao neosnovanu.

         Troškovi

               88

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               89

               Budući da Ujedinjena Kraljevina nije uspjela u postupku, a Komisija je postavila odgovarajući zahtjev, valja tužitelju naložiti snošenje troškova.

               90

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snosit će vlastite troškove kao i one Europske komisije.

                           3.

                           Kraljevina Nizozemska snosit će vlastite troškove.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. rujna 2015.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (deseto vijeće) od 25. travnja 2013. # Europska komisija protiv Irske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/96/EZ. # Predmet C-55/12.