title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. veljače 2017.#Ingrid Alice Mayer protiv Europske agencije za sigurnost hrane.#Upućeni nacionalni stručnjak – Pravila EFSA‑e o UNS‑u – Odluka o neproduženju upućivanja – Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Uskrata pristupa – Izuzeće koje se odnosi na privatnost i integritet pojedinca – Zaštita osobnih podataka – Uredba (EZ) br. 45/2001 – Zahtjevi za utvrđenje i izdavanje naloga – Dodatni podnesak uz tužbu – Izmjena dijelova tužbenog zahtjeva – Dopuštenost.#Predmet T-493/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      17. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Upućeni nacionalni stručnjak — Pravila EFSA‑e o UNS‑u — Odluka o neproduženju upućivanja — Pristup dokumentima — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Uskrata pristupa — Izuzeće koje se odnosi na privatnost i integritet pojedinca — Zaštita osobnih podataka — Uredba (EZ) br. 45/2001 — Zahtjevi za utvrđenje i izdavanje naloga — Dodatni podnesak uz tužbu — Izmjena dijelova tužbenog zahtjeva — Dopuštenost“
      U predmetu T‑493/14,

         Ingrid Alice Mayer, sa stalnom adresom u Ellwangenu (Njemačka), koju zastupa T. Mayer, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Europske agencije za sigurnost hrane (EFSA), koju zastupa D. Detken, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Van der Houta i A. Köhlera, avocats,
      tuženika,
      povodom tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a kojom se osporavaju EFSA‑ine odluke kojima se odbija, s jedne strane, zahtjev tužiteljice za produženje njezina upućivanja kao nacionalnog stručnjaka u EFSA‑u, i s druge strane, zahtjev za pristup tužiteljice dokumentima u EFSA‑inu posjedu,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg (izvjestitelj), suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               1

               Tužiteljica, Ingrid Alice Mayer, službenica je savezne zemlje Saske (Njemačka) od 1. studenoga 1992. I. A. Mayer upućena je u Europsku agenciju za sigurnost hrane (EFSA) od 1. srpnja 2013., na temelju ugovora koji je istog dana sklopljen između nje, EFSA‑e i savezne zemlje Saske (u daljnjem tekstu: ugovor). U skladu s člankom 5. ugovora, on je sklopljen na godinu dana, to jest do 30. lipnja 2014. Prema članku 4. odluke izvršnog direktora EFSA‑e od 18. veljače 2013. kojom se određuju pravila o upućivanju nacionalnih stručnjaka i nacionalnih stručnjaka na profesionalno osposobljavanje u EFSA‑u (u daljnjem tekstu: pravila o UNS‑u), koja se primjenjuju na ugovor, upućivanje se može produžiti jednom ili više puta, ali ukupno trajanje upućivanja u načelu ne smije biti duže od četiri godine.

               2

               Tužiteljica je 4. rujna 2013. izabrana kao zastupnica upućenih nacionalnih stručnjaka u Odboru za osoblje EFSA‑e (u daljnjem tekstu: Odbor za osoblje) na razdoblje od tri godine. Nakon jednog neslaganja između tužiteljice i predsjednika Odbora za osoblje u vezi s predmetom o kojem se trebalo raspravljati bez nazočnosti tužiteljice, Odbor za osoblje je 16. prosinca 2013. odlučio bez odgode suspendirati tužiteljicu u pogledu njezinih aktivnosti na razdoblje od šest mjeseci zbog povrede njezine dužnosti povjerljivog postupanja.

               3

               Tužiteljica je 18. prosinca 2013. podnijela pisanu žalbu protiv predmetne odluke o suspenziji izvršnom direktoru EFSA‑e i zahtijevala da predsjedniku Odbora za osoblje izrekne stegovnu sankciju. Dopisom od 17. siječnja 2014. Odbor za osoblje službeno je obavijestio tužiteljicu da ju je odlučio suspendirati u pogledu njezina sudjelovanja na svojim sastancima.

               4

               Tužiteljicu je 8. i 31. siječnja 2014. primio njezin nadređeni, D., koji ju je na drugom razgovoru obavijestio da EFSA ne namjerava produžiti njezin ugovor, s obzirom na to da su se operativne potrebe odjela u kojem je radila promijenile i njezin profil više ne odgovara traženim zahtjevima. Tužiteljica tvrdi da je na drugom razgovoru D. spomenuo zahtjev mreže nevladinih organizacija Pesticide Action Network Europe (PAN Europe) za pristup dokumentima koji se odnosi na poruke elektroničke pošte izmijenjene između višeg dužnosnika EFSA‑e, K., i International Life Sciences Institute (Međunarodni institut za bioznanost, u daljnjem tekstu: ILSI), privatne organizacije koja djeluje u području hrane. EFSA osporava tu tvrdnju.

               5

               Dopisom od 16. travnja 2014. koji se odnosi na „[p]restanak [njezina] ugovora o upućivanju”, EFSA je tužiteljicu obavijestila da će navedeni ugovor isteći 30. lipnja 2014., a da ona može podnijeti žalbu direktoru EFSA‑e na temelju članka 23. pravila o UNS‑u.

               6

               Smatrajući da su događaji u Odboru za osoblje kao i okolnost da je zbog D.-ova otkrića postala slučajni svjedok sukoba interesa povezanog s odnosima između EFSA‑e i ILSI‑ja bili razlog za njezino „isključivanje”, tužiteljica je 24. travnja 2014. podnijela žalbu direktoru EFSA‑e na temelju članka 23. Pravila o UNS‑u protiv prethodno navedenog dopisa od 16. travnja 2014. koja je dopunjena očitovanjima iznesenima 5. i 10. lipnja 2014.

               7

               Tužiteljica je 12. svibnja 2014. zahtijevala da joj EFSA da pristup svim porukama elektroničke pošte koje su razmijenjene između K. i ILSI‑ja, što je EFSA odbila 5. lipnja 2014. na temelju članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.).

               8

               Tužiteljica je 8. lipnja 2014. EFSA‑i uputila ponovni zahtjev za pristup predmetnim dokumentima, koji je dopunjen dopisom od 15. lipnja 2014.

               9

               Dopisom od 27. lipnja 2014. EFSA je s jedne strane odbila žalbu koju je tužiteljica podnijela na temelju članka 23. pravila o UNS‑u protiv prethodno navedenog dopisa od 16. travnja 2014., navodeći da članak 4. stavak 1. pravila o UNS‑u određuje da „[p]rvotno trajanje upućivanja ne [može] biti kraće od šest mjeseci ni duže od dvije godine [i da se] ono [može] produžiti jednom ili više puta, ali ukupno trajanje upućivanja ne [može] biti duže od četiri godine”. Stoga, ne postoji pravo na produženje ugovora. Osim toga, EFSA se poziva na svoju marginu prosudbe u organizaciji svojih službi i navodi razloge koji opravdavaju njezinu odluku o neproduženju ugovora, odbijajući u tom kontekstu određene tvrdnje koje je iznijela tužiteljica u različitim dopisima koje joj je prethodno uputila.

               10

               Istim dopisom od 27. lipnja 2014. EFSA je s druge strane odbila ponovni zahtjev za pristup prethodno navedenim dokumentima temeljeći se na izuzeću predviđenom u članku 4. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 1049/2001. EFSA podsjeća da, kada se zahtjevom na temelju te uredbe želi dobiti pristup dokumentima koji sadržavaju osobne podatke, odredbe Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL 2001., L 8, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.) postaju u cijelosti primjenjive. Međutim, članak 8. točka (b) Uredbe br. 45/2001 od primatelja osobnih podataka zahtijeva da utvrdi potrebu za njihovim prijenosom zakonitim interesima ili uvjerljivim argumentima. Prema EFSA‑inu mišljenju, tužiteljica nije ispunila taj zahtjev. Osim toga, odluka o neproduženju ugovora temelji se isključivo na okolnosti da su se operativne potrebe odjela u koji je tužiteljica bila raspoređena promijenile, tako da njezin profil više nije odgovarao zahtjevima traženim u tom trenutku, i ne postoji nikakva veza između te odluke i poruka elektroničke pošte kojima je tužiteljica htjela imati pristup. EFSA zaključuje time što tužiteljicu obavještava da može pokrenuti postupak za poništenje dviju odluka sadržanih u dopisu od 27. lipnja 2014. pred Općim sudom na temelju članka 263. UFEU‑a ili može podnijeti pritužbu Europskom ombudsmanu na temelju članka 228. UFEU‑a.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. lipnja 2014. tužiteljica je pokrenula ovaj postupak te od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        produži njezino upućivanje do 30. lipnja 2015.;

                        —

                        utvrdi nezakonitost prestanka njezina ugovora, točnije odluke EFSA‑e „Prestanak upućivanja” od 16. travnja 2014.;

                        —

                        naloži EFSA‑i da se suzdrži od provođenja novog izbora za mjesto „promatrač” upućenih nacionalnih stručnjaka u Odboru za osoblje;

                        —

                        utvrdi nezakonitost šestomjesečne suspenzije njezina sudjelovanja u Odboru za osoblje;

                        —

                        naloži EFSA‑i da joj odobri pristup svim porukama elektroničke pošte koje su izmijenjene između K. i ILSI‑ja;

                        —

                        podredno, odobri pristup dokumentima trećoj osobi koju odredi Opći sud;

                        —

                        naloži EFSA‑i snošenje svih troškova.

               12

               Zasebnim aktom, podnesenim tajništvu Općeg suda 1. srpnja 2014., tužiteljica je podnijela zahtjev za privremenu pravnu zaštitu.

               13

               Rješenjem od 7. srpnja 2014.Mayer/EFSA (T‑493/14 R, neobjavljeno, EU:T:2014:617) zahtjev za privremenu pravnu zaštitu odbijen je osobito zbog toga što tužba za poništenje u potporu koje su zatražene privremene mjere ne sadržava nikakav zahtjev za poništenje i zahtjev za privremeno otkrivanje spornih dokumenata odgovara onome iznesenom u glavnom postupku, tako da navedeni zahtjev nije u skladu s ustaljenom sudskom praksom prema kojoj odluka suca privremene pravne zaštite ne može ni prejudicirati odluku u glavnom postupku niti je činiti suvišnom oduzimajući joj koristan učinak.

               14

               Zasebnim aktom, upisanim u tajništvu Općeg suda 5. rujna 2014., tužiteljica je podnijela podnesak od 4. rujna 2014. s ciljem, među ostalim, da „zamijeni” prvotni zahtjev sa zahtjevom iznesenim u tom podnesku (u daljnjem tekstu: dodatni podnesak uz tužbu).

               15

               U dodatnom podnesku uz tužbu, čiji je sadržaj potom u cijelosti preuzet u replici podnesenoj tajništvu Općeg suda 7. siječnja 2015., tužiteljica je navela da povlači treći i četvrti dio tužbenog zahtjeva koji se odnose na spor između nje i Odbora za osoblje te da je prvotni zahtjev „zamijenjen” sljedećim zahtjevom, kojim se od Općeg suda zahtijeva da odluči kako slijedi:

                        —

                        njezino upućivanje kao upućenog nacionalnog stručnjaka u EFSA‑u produžuje se do 30. lipnja 2017., a neproduženje upućivanja se poništava;

                        —

                        podredno, EFSA mora donijeti novu odluku o njezinu upućivanju a da ne počini pogrešku koja se tiče prava te uzimajući u obzir pravno tumačenje Općeg suda;

                        —

                        poništava se prestanak ugovora, točnije odluka od 16. travnja 2014.;

                        —

                        tužiteljici se daje pristup svim porukama elektroničke pošte koje su izmijenjene između K. i ILSI‑ja tijekom trajanja ugovora;

                        —

                        podredno, tužiteljici se daje pristup prethodno navedenim porukama elektroničke pošte, nakon što su iz njih uklonjeni podaci koji potpadaju u područje primjene članka 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda te koji bi ozbiljno ugrozili privatnost K. ili za nju imali ozbiljne posljedice;

                        —

                        poništava se odluka od 27. lipnja 2014. kojom se odbija zahtjev za pristup prethodno navedenim dokumentima;

                        —

                        EFSA‑i se nalaže snošenje troškova, uključujući troškove povezane s povučenim zahtjevom.

               16

               Dopisom od 10. studenoga 2014., upisanim u tajništvu Općeg suda 20. studenoga 2014., tužiteljica je Općem sudu uputila više dokumenata i dodatnih očitovanja.

               17

               U replici je tužiteljica ponovila različite dijelove svojeg zahtjeva koji su izneseni u dodatnom podnesku uz tužbu, napomenula je da, osim trećeg i četvrtog dijela tužbenog zahtjeva, koji se odnose na spor između nje i Odbora za osoblje te koje povlači, oni navedeni u tužbi nisu „zamijenjeni”, kako je pogrešno navedeno u dodatnom podnesku uz tužbu, nego se moraju „protumačiti” te je od Općeg suda zahtijevala da EFSA‑inu odluku od 27. lipnja 2014. proglasi ništavom.

               18

               Nakon podnošenja odgovora na repliku, tužiteljica je tajništvu Općeg suda 13. svibnja 2015. podnijela dokument od 6. svibnja 2015., u kojem je komentirala „nove pisane dokumente”, to jest poruku elektroničke pošte od 16. svibnja 2014. koju joj je uputio Odbor za osoblje, EFSA‑inu poruku elektroničke pošte od 19. studenoga 2014. upućenu ministarstvu unutarnjih poslova savezne zemlje Saske i prvotni zahtjev za pristup porukama elektroničke pošte koje su izmijenjene između K. i ILSI‑ija, koji je uputio PAN Europe, od 25. rujna 2013.

               19

               Naposljetku, dopisom od 29. lipnja 2016., upisanim u tajništvu Općeg suda istog dana, tužiteljica mu je uputila više „novih dokaza”.

               20

               EFSA je najprije podnijela odgovor na tužbu, upisan u tajništvu Općeg suda 11. rujna 2014., zatim očitovanja koja se odnose na dodatni podnesak uz tužbu, upisana u tajništvu Općeg suda 22. listopada 2014., zatim odgovor na repliku, upisan u tajništvu Općeg suda 26. veljače 2015., i naposljetku očitovanja, upisana u tajništvu Općeg suda 12. lipnja 2015., na prethodno navedena očitovanja tužiteljice od 6. svibnja 2015.

               21

               EFSA od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbaci dodatni podnesak uz tužbu kao nedopušten;

                        —

                        odbaci očitovanja tužiteljice od 6. svibnja 2015. kao nedopuštena;

                        —

                        odbaci tužbu kao nedopuštenu;

                        —

                        podredno, odbaci tužbu kao nedopuštenu, uzimajući u obzir dodatni podnesak uz tužbu;

                        —

                        podredno tomu, odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužiteljici snošenje troškova, uključujući troškove povezane s trećim i četvrtim dijelom tužbenog zahtjeva koji su povučeni.

         Pravo

            Dopuštenost dodatnog podneska uz tužbu

               22

               EFSA osporava dopuštenost dodatnog podneska uz tužbu zbog toga što mogućnost podnošenja takvog podneska nije predviđena člankom 47. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. Podredno, EFSA ističe da taj podnesak u svakom slučaju sadržava brojne nove elemente koji su nedopušteni, to jest, novi zahtjev, proširenje prvotnog zahtjeva i prikaz novih činjeničnih i pravnih razloga.

               23

               Valja istaknuti da je Opći sud u svojoj presudi od 29. veljače 1996., Lopes/Sud (T‑547/93, EU:T:1996:27, t. 39.), presudio da podnošenje tužbe u verziji koja je meritorno izmijenjena nije predviđeno Poslovnikom od 2. svibnja 1991. i takav se dokument stoga ne može uložiti u spis.

               24

               Iako u ovom slučaju nije sporno to da je dodatni podnesak uz tužbu podnesen prije isteka roka za podnošenje tužbe, 8. rujna 2014., kad je riječ o EFSA‑inoj odluci od 27. lipnja 2014., navedenim podneskom međutim mijenja se sam predmet spora, jer se u njegovu novom dijelu tužbenog zahtjeva prvi put navodi ne samo zahtjev za produženje ugovora do 30. lipnja 2017. nego i zahtjevi za poništenje navodne odluke od 16. travnja 2014. te odluke od 27. lipnja 2014., koja nijednom nije navedena u različitim dijelovima tužbenog zahtjeva. Dodatni podnesak uz tužbu stoga valja odbaciti kao nedopušten.

               25

               Naime, članak 21. Statuta Suda Europske unije i članak 44. stavak 1. točke (c) i (d) Poslovnika od 2. svibnja 1991. ne mogu se tumačiti na način da tužiteljici u ovom slučaju dopuštaju da Općem sudu podnese novi tužbeni zahtjev kako bi očito nedopuštenu tužbu – jer ona, kako proizlazi iz sljedećih točaka 32. do 50., sadržava samo zahtjeve za izdavanje naloga i za utvrđenje – pretvorila u tužbu koja je dopuštena, mijenjajući predmet spora u odnosu na to kako je određen u tužbi kojom se pokreće postupak, čak i prije isteka roka za tužbu.

               26

               Doista, članak 48. stavak 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991., koji dopušta iznošenje novih razloga tijekom postupka ako se ti razlozi temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka, može se u određenim slučajevima primijeniti na izmjenu tužbenog zahtjeva (vidjeti u tom smislu presudu od 1. travnja 2009., Valero Jordana/Komisija, T‑385/04, EU:T:2009:97, t. 76. i 77.). Takav je slučaj osobito kada je pobijana odluka tijekom postupka zamijenjena odlukom koja ima isti predmet, koju tada treba smatrati novom činjenicom koja tužitelju daje pravo da prilagodi svoj tužbeni zahtjev (rješenje od 21. rujna 2011., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, T‑141/05‑RENV, EU:T:2011:503, t. 34.).

               27

               Međutim, budući da nema činjeničnih i pravnih razloga za koje se saznalo tijekom postupka, u obzir se mogu uzeti samo dijelovi tužbenog zahtjeva koji su navedeni u tužbi kojom se pokreće postupak, inače bi se izmijenio predmet spora kako je točno ograničen u navedenoj tužbi, tako da osnovanost tužbe valja ispitati samo s obzirom na zahtjev sadržan u tužbi kojim se pokreće postupak (vidjeti presudu od 26. listopada 2010., Njemačka/Komisija, T‑236/07, EU:T:2010:451, t. 27. i 28. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Naime, u ovom slučaju, nesporno je da tužiteljica novi tužbeni zahtjev ne temelji na činjeničnim i pravnim razlozima za koje se saznalo tijekom postupka, točnije između datuma podnošenja tužbe 30. lipnja 2014. i datuma podnošenja dodatnog podneska uz tužbu, 4. rujna 2014.

               29

               Stoga, dodatni podnesak uz tužbu valja odbaciti kao nedopušten.

            Dopuštenost tužbe

               30

               EFSA ističe da je tužbeni zahtjev iznesen u tužbi kojom se pokreće postupak očito nedopušten jer se njime od Općeg suda zahtijeva da izvrši utvrđenja i izda nalog EFSA‑i.

               31

               Najprije, valja utvrditi da je tužiteljica u replici navela da povlači treći i četvrti dio tužbenog zahtjeva, koji se odnose na spor između nje i Odbora za osoblje, tako da dalje valja odlučivati samo u pogledu prvog i drugog dijela tužbenog zahtjeva, koji se odnose na neproduženje ugovora o upućivanju, i u pogledu petog i šestog dijela tužbenog zahtjeva, koji se odnose na zahtjev za pristup dokumentima.

            Dopuštenost zahtjeva koji se odnosti na neproduženje ugovora

      – Dopuštenost prvog dijela tužbenog zahtjeva

               32

               Prvim dijelom tužbenog zahtjeva, kako je iznesen u tužbi kojom se pokreće postupak, tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da njezin ugovor produži do 30. lipnja 2015. U replici tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da odluči da se njezin ugovor produžuje do 30. lipnja 2017. i, podredno, da EFSA donese novu odluku o njezinu upućivanju uzimajući u obzir tumačenje Općeg suda.

               33

               EFSA ističe da joj Opći sud ne može izdati nalog, uključujući onaj koji bi proizlazio iz poništenja pravnog akta, u ovom slučaju poništenja navodne odluke od 16. travnja 2014., koji bi podrazumijevao produženje upućivanja tužiteljice.

               34

               Dovoljno je istaknuti da ovim dijelom tužbenog zahtjeva tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da nadomjesti EFSA‑inu odluku ili da joj izda nalog, što očito prelazi njegove ovlasti u okviru nadzora zakonitosti na temelju članka 263. UFEU‑a. To ograničenje nadzora zakonitosti primjenjuje se na sve sporove u kojima Opći sud može postupati (vidjeti u tom smislu presudu od 8. listopada 2008., Agrar‑Invest‑Tatschl/Komisija, T‑51/07, EU:T:2008:420, t. 27. i 28. i navedenu sudsku praksu), pa dakle i na područje upućivanja nacionalnih stručnjaka.

               35

               Valja stoga zaključiti da tužiteljici nije dopušteno da od Općeg suda traži produženje svojeg ugovora do 30. lipnja 2015. i, pogotovo do 30. lipnja 2017., što je zahtijevala u svojem zahtjevu u replici, ili da naloži EFSA‑i da donese odluku o takvom produženju.

         – Dopuštenost drugog dijela tužbenog zahtjeva

               36

               Drugim dijelom tužbenog zahtjeva tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da utvrdi nezakonitost prestanka njezina ugovora, „točnije EFSA‑ine odluke […] od 16. travnja 2014.”. U replici tužiteljica prvi put zahtijeva da Opći sud „poništi” tu „odluku” i da presudi da je odluka od 27. lipnja 2014.„ništava”.

               37

               Na početku, valja podsjetiti da je u nekoliko navrata presuđeno, kako je EFSA pravilno istaknula, da u okviru nadzora zakonitosti na temelju članka 263. UFEU‑a, zahtjevi koji se odnose samo na utvrđenje pravnih ili činjeničnih pitanja, a ne sadržavaju zahtjev za poništenje ne mogu, kao takvi, biti valjani zahtjevi (vidjeti u tom smislu, presudu od 11. srpnja 1996., Bernardi/Parlament, T‑146/95, EU:T:1996:105, t. 23.).

               38

               Tužiteljica, pozivajući se na članak 2. UEU‑a, koji određuje da se Unija temelji na vrijednostima vladavine prava, ističe da kada postoji pravo, mora postojati i pravno sredstvo. Tužiteljica tvrdi da ima pravo na produženje svojeg ugovora, na temelju „zabrane proizvoljnosti i ugovora protivnih javnom poretku u njemačkom pravu”, kao i na temelju načela jednakosti i vladavine prava koja su zajamčena kako Ugovorom o EU‑a tako i sudskom praksom Bundesverfassungsgerichta (njemački Ustavni sud). Iz tog navodnog subjektivnog prava na produženje upućivanja ipso jure proizlazi pravo tužiteljice na podnošenje tužbe Općem sudu.

               39

               Prema tužiteljici, zbog postojanja tog navodnog prava na produženje njezina ugovora, Opći sud mora ili prihvatiti njezin „zahtjev za sudsku odluku”, ili protumačiti i preoblikovati drugi dio tužbenog zahtjeva tako da bude dopušten u okviru postupka za poništenje predviđenog u članku 263. UFEU‑a.

               40

               S druge strane, EFSA tvrdi da nepostojanje pravnog sredstva ne može opravdati izmjenu u sustavu postupaka koji su utvrđeni Ugovorom, suprotno onome što zaključuje tužiteljica kada tvrdi da kada postoji pravo, mora postojati i pravno sredstvo.

               41

               Valja podsjetiti da eventualno nepostojanje pravnog sredstva ne može ni u kojem slučaju opravdati izmjenu, putem sudskog tumačenja, sustava pravnih sredstava i postupaka utvrđenih Ugovorom o FEU‑u (vidjeti u tom smislu, rješenje od 29. travnja 2002., Bactria/Komisija, T‑339/00, EU:T:2002:107, t. 54.). Osim toga, u ovom slučaju, tužiteljicu ništa nije sprečavalo da zahtijeva poništenje pobijanih odluka na temelju četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a.

               42

               Nadalje, iako je točno da sud Unije mora tumačiti tužiteljeve tužbene razloge u odnosu na njihovu bit, a ne njihovu pravnu kvalifikaciju, neovisno o bilo kojem terminološkom pitanju, navedeni razlozi ipak moraju biti jasni, nedvosmisleni i precizni kako bi se tuženiku omogućilo da pripremi svoju obranu i Općem sudu da odluči o tužbi (vidjeti u tom smislu, presudu od 24. veljače 2000., ADT Projekt/Komisija, T‑145/98, EU:T:2000:54, t. 66. i 67.).

               43

               Temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva tužba trebaju biti na dosljedan i razumljiv način vidljivi iz samog teksta tužbe i u njoj istaknuti zahtjevi trebaju biti formulirani na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da sud Unije odluči ultra petita ili propusti odlučiti o nekom od prigovora (presuda od 10. siječnja 2008., Komisija/Finska, C‑387/06, neobjavljeno, EU:C:2008:5, t. 14.).

               44

               Drugim riječima, tužitelj ne može Opći sud dovesti do toga da on nagađa o točnim obrazloženjima i razmatranjima, i činjeničnim i pravnim, na kojima se mogu temeljiti njegovi prigovori. U takvoj situaciji to je osobito izvor pravne nesigurnosti i nije spojivo s dobrim sudovanjem, što se člankom 44. stavkom 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991. nastoji spriječiti, zahtijevajući da se u tužbi kojom se pokreće postupak navede predmet spora, tužbeni zahtjev i sažeti prikaz tužbenih razloga (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. svibnja 2008., TFI/Komisija, T‑144/04, EU:T:2008:155, 56. i 57.).

               45

               U ovom je slučaju, kako je to EFSA pravilno navela, argumentacija tužiteljice nejasna. Tužiteljica iznosi svoje stajalište na, u najmanju ruku, nejasan način, pozivajući se na članak 263. UFEU‑a i na odluku od 27. lipnja 2014. a da pri tome, kako je istaknuo predsjednik Općeg suda u rješenju od 7. srpnja 2014., Mayer/EFSA (T‑493/14 R, neobjavljeno, EU:T:2014:617, t. 29.), u svojem tužbenom zahtjevu nije iznijela nijedan zahtjev za poništenje navodne odluke od 16. travnja 2014. ili odluke od 27. lipnja 2014., iako se njegov predmet u fazi replike, ako ne postoje pravna ili činjenična pitanja za koja se saznalo tijekom postupka, više ne može mijenjati.

               46

               Upravo zbog tih razloga dijelove zahtjeva koji se odnose na neproduženje ugovora treba odbaciti kao nedopuštene.

            Dopuštenost zahtjeva koji se odnosi na pristup dokumentima

               47

               Petim i šestim dijelom tužbenog zahtjeva, tužiteljica od Općeg suda izričito zahtijeva da EFSA‑i naloži da joj da pristup svim porukama elektroničke pošte koje su izmijenjene između K. i ILSI‑ja ili, podredno, da pristup tim porukama elektroničke pošte da trećoj osobi koju odredi Opći sud. Petim, šestim i desetim dijelom zahtjeva u replici, tužiteljica, među ostalim, traži da joj se podredno da djelomičan pristup prethodno navedenim porukama elektroničke pošte, poništenje odluke od 27. lipnja 2014. u dijelu koji se odnosi na uskratu pristupa dokumentima i da se Općem sudu, kao i trećoj osobi koju on odredi, da pristup tim porukama elektroničke pošte.

               48

               EFSA ističe da su ti dijelovi zahtjeva nedopušteni jer Opći sud nije nadležan da joj izda nalog u okviru postupka za poništenje.

               49

               Kako je istaknuto u prethodno navedenoj točki 34., Opći sud ne može izdavati naloge institucijama ili umjesto njih donositi oduke u okviru nadzora zakonitosti koji izvršava. Prema tome, zahtjev za pristup dokumentima treba upravo zbog tih razloga odbaciti kao nedopušten dok, nadalje, zahtjev u replici, jer je u njemu prvi put kao predmet iznesen zahtjev za poništenje odluke kojom se odbija zahtjev za pristup prethodno navedenim dokumentima, od 27. lipnja 2014., također treba odbaciti s obzirom na to da se zahtjev naveden u tužbi u fazi replike više ne može izmijeniti ako ne postoje pravna ili činjenična pitanja za koja se saznalo tijekom postupka.

               50

               S obzirom na sva ta razmatranja, tužbu valja u cijelosti odbaciti kao nedopuštenu a da prema tome nije potrebno odlučivati o dopuštenosti očitovanja tužiteljice, među ostalim onima od 6. svibnja 2015. i 29. lipnja 2016., čiji je cilj razraditi i poduprijeti razloge navedene u prilog različitim dijelovima tužbenog zahtjeva koji su proglašeni nedopuštenima.

         Troškovi

               51

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               52

               Kad je riječ o trećem i četvrtom dijelu tužbenog zahtjeva, koji se odnose na EFSA‑in Odbor za osoblje, i koji su povučeni, valja podsjetiti da članak 136. stavak 1. Poslovnika određuje da je stranka koja povuče tužbu ili zahtjev dužna snositi troškove ako je to zatražila druga stranka u svojim očitovanjima na povlačenje. U skladu sa stavkom 2. istog članka, na zahtjev stranke koja je povukla tužbu ili zahtjev, troškove snosi druga stranka ako se to čini opravdanim s obzirom na njeno ponašanje.

               53

               Tužiteljica smatra da EFSA treba snositi troškove koji se odnose na dijelove zahtjeva koje je povukla zbog toga što se EFSA prema njoj „ponašala na način kojem se može prigovoriti”.

               54

               No, Opći sud smatra da su treći i četvrti dio tužbenog zahtjeva tužbe kojom se pokreće postupak u svakom slučaju očito nedopušteni jer ne sadržavaju nikakav zahtjev za poništenje nego samo zahtjeve za izdavanje naloga i utvrđenje, tako da se ne može zaključiti da EFSA‑ino ponašanje opravdava to da ona, na temelju članka 136. stavka 2. Poslovnika, snosi troškove u vezi s tim dijelovima zahtjeva.

               55

               Tužiteljica, osim toga, zahtijeva da Opći sud izravno ili analogijom primijeni članak 88. Poslovnika od 2. svibnja 1991., prema kojem u sporovima između Unije i njezinih službenika, institucije snose vlastite troškove. Tužiteljica tvrdi da ta odredba također vrijedi u pogledu upućenih nacionalnih stručnjaka.

               56

               S tim u vezi, dovoljno je istaknuti da prema sudskoj praksi upućeni nacionalni stručnjaci pri instituciji ili tijelu Unije nisu „službenici” u smislu članka 270. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu rješenje od 9. listopada 2006., Gualtieri/Komisija, F‑53/06, EU:F:2006:100, t. 21. i 22.) i da je presuđeno da se posebni sustav članka 88. Poslovnika od 2. svibnja 1991. na njih ne primjenjuje, vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2008., Gualtieri/Komisija, T‑284/06, neobjavljeno, EU:T:2008:335, t. 47.).

               57

               Budući da je EFSA podnijela zahtjev da se tužiteljici naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, treba joj naložiti snošenje troškova, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbacuje kao nedopuštena.

                           2.

                           Ingrid Alice Mayer nalaže se snošenje troškova, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite.

                           Kanninen

                           Pelikánová

                           Buttigieg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 17. veljače 2017.
                     Potpisi

            Sadržaj

                  Činjenice iz kojih proizlazi spor

                  Postupak i zahtjevi stranaka

                  Pravo

                  Dopuštenost dodatnog podneska uz tužbu

                  Dopuštenost tužbe

                  Dopuštenost zahtjeva koji se odnosti na neproduženje ugovora

                  – Dopuštenost prvog dijela tužbenog zahtjeva

                  – Dopuštenost drugog dijela tužbenog zahtjeva

                  Dopuštenost zahtjeva koji se odnosi na pristup dokumentima

                  Troškovi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. listopada 2006.#Amalia Valeško protiv Zollamt Klagenfurt.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Klagenfurt - Austrija.#Prijelazne mjere - Direktiva 69/169/EEZ.#Predmet C-140/05.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 26. studenoga 2015.#Naftiran Intertrade Co. (NICO) Sàrl protiv Vijećea Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-371/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. ožujka 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktive 93/36/EEZ i 93/42/EEZ.#Predmet C-489/06.


Presuda Suda od 17. lipnja 1975. # Pastificio Triestino protiv Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Trieste - Italija. # Predmet 93-74.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 17. siječnja 2017.#Cofely Solelec i dr. protiv Europskog parlamenta.#Javna nabava radova – Postupak javne nabave – Proširenje i modernizacija zgrade Konrad Adenauer u Luxembourgu – Poništenje postupka javne nabave – Obveza obrazlaganja – Tržišna vrijednost – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-419/15.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 1. listopada 2015.#OKG AB protiv Skatteverket.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammarrätten i Sundsvall.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/96/EZ – Članak 4. i članak 21. – Direktiva 2008/118/EZ – Direktiva 92/12/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Područje primjene – Propis države članice ‐ Ubiranje poreza na toplinsku snagu nuklearnih reaktora.#Predmet C-606/13.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      1. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2003/96/EZ — Članak 4. i članak 21. — Direktiva 2008/118/EZ — Direktiva 92/12/EEZ — Članak 3. stavak 1. — Područje primjene — Propis države članice — Ubiranje poreza na toplinsku snagu nuklearnih reaktora“
      U predmetu C‑606/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammarrätten i Sundsvall (Prizivni upravni sud u Sundsvallu, Švedska), odlukom od 29. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 25. studenoga 2013., u postupku

         OKG AB

      protiv

         Skatteverket,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J.‑C. Bonichot, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za OKG AB, M. Nilsson i M. Palm, advokater,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, MM. E. Karlsson, L. Swedenborg, C. Hagerman i K. Sparrman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Cordewener i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 4. stavka 2. i članka 21. stavka 5. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/96) i, s druge strane, članka 1. stavka 1. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. listopada 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (SL 2009., L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između OKG‑a AB (u daljnjem tekstu: OKG) i Skatteverketa (porezna uprava) u vezi s njegovom odlukom da oporezuje OKG s naslova poreza na toplinsku snagu nuklearnih reaktora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 2003/96 glasi kako slijedi:
               „Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom.“

               4

               Članak 2. te direktive propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive, pojam ‚energenti’ primjenjuje se na proizvode koji su:

                        a)

                        obuhvaćeni oznakama KN 1507 do 1518 ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo;

                  [...]

                        h)

                        obuhvaćeni oznakom KN 3824 90 99 ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo.

                  2.   Ova se Direktiva primjenjuje i na električnu energiju obuhvaćenu oznakom KN 2716.
               3.   Kad su namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju ili se koriste kao pogonsko gorivo ili gorivo za ogrjev, energenti, osim onih za koje je razina poreza određena u ovoj Direktivi, oporezivat će se prema načinu korištenja, po istoj stopi poreza kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo.
               [...]
               4.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na:
               [...]

                        b)

                        sljedeće uporabe energenata ili električne energije:

                                 —

                                 energenti koji se koriste za druge potrebe, osim kao pogonska goriva ili gorivo za ogrjev,

                  [...]“

               5

               U skladu s člankom 3. navedene direktive:
               „Upućivanja u Direktivi [Vijeća] 92/12/EEZ [od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju (SL L 76, str. 1.)] na ‚mineralna ulja’ i ‚trošarine’, ako se ta Direktiva primjenjuje na mineralna ulja, tumače se kao da obuhvaćaju sve energente, električnu energiju i sve nacionalne neizravne poreze koji su navedeni u članku 2. i članku 4. stavku 2. ove Direktive.“

               6

               Članak 4. stavak 2. te iste direktive propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive, ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim [poreza na dodanu vrijednost]) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju.“

               7

               Članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 propisuje:
               „Za potrebe primjene članaka 5. i 6. Direktive 92/12/EEZ, električna energija i prirodni plin podložni su porezu koji postaje plativ u trenutku isporuke od strane distributera ili preprodavača. [...]“

               8

               U skladu s člankom 1. Direktive 92/12:
               „1.   Ovom se direktivom utvrđuju opća pravila za proizvode koji su podvrgnuti trošarinama i drugim izravnim porezima koji se posredno ili neposredno ubiru na potrošnju tih proizvoda, osim poreza na dodanu vrijednost i poreza koje je uvela Zajednica.
               [...]“

               9

               Članak 3. stavak 1. te direktive određuje:
               „Ova direktiva se primjenjuje na razini Zajednice na sljedeće proizvode kako su definirani u relevantnim direktivama:

                        —

                        mineralna ulja,

                        —

                        alkohol i alkoholna pića,

                        —

                        prerađeni duhan.“

               10

               Članak 1. stavak 1. Direktive 2008/118 propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’)

                        a)

                        energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ;

                  [...]“

               11

               U skladu s člankom 47. ove direktive:
               „1.   Direktiva 92/12/EEZ stavlja se izvan snage počevši od 1. travnja 2010.
               [...]
               2.   Upućivanje na Direktivu stavljenu izvan snage smatra se upućivanjem na ovu Direktivu.“

         Švedsko pravo

               12

               Članak 1. Zakona br. (2000:466) o porezu na toplinsku snagu nuklearnih reaktora (lagen (2000:466) om skatt på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer) propisuje:
               „Porez na toplinsku snagu svakog nuklearnog reaktora plaća se državi u skladu s odredbama ovoga zakona. Pod ‚toplinskom snagom’ u smislu ovoga zakona smatra se kapacitet nuklearnog reaktora za proizvodnju topline.“

               13

               Članak 2. toga zakona određuje da se „porez plaća za svaki kalendarski mjesec za koji postoji odobrenje za posjedovanje i iskorištavanje nuklearnog reaktora. Ako je odobrenje za iskorištavanje isteklo ili povučeno prije kraja kalendarskog mjeseca, istodobno prestaje obveza plaćanja poreza.“

               14

               U skladu s člankom 3. navedenoga zakona:
               „Osoba odgovorna za plaćanje poreza je imatelj odobrenja za posjedovanje i iskorištavanje nuklearnog reaktora.“

               15

               Članak 5. toga istoga zakona propisuje:
               „Ako nuklearni reaktor nije radio više od 90 uzastopnih dana, obveza se može umanjiti za 415 [švedskih kruna (SEK) (približno 43,54 eura)] po megawattu toplinske snage za svaki dan koji prelazi navedeno razdoblje.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               OKG upravlja nuklearnom elektranom. On je za porezna razdoblja koja obuhvaćaju travanj, svibanj i lipanj 2009. platio porez na toplinsku snagu nuklearnih reaktora.

               17

               Nakon toga, to je društvo pobijalo odluku o razrezivanju poreza i zatražilo povrat navedenog poreza od porezne uprave. U prilog osnovanosti svojega pravnog sredstva, ono je osobito navelo da taj isti porez u načelu predstavlja trošarinu na proizvodnju električne energije koja nije u skladu s člankom 4. stavkom 2. i člankom 21. stavkom 5. Direktive 2003/96.

               18

               Budući da je porezna uprava potvrdila svoju prvotnu odluku, OKG je podnio tužbu pred förvaltningsrättenom i Falun (Upravni sud u Falunu). Taj sud je odbio njegov zahtjev zaključivši da predmetni porez nije obuhvaćen ni Direktivom 2003/96 ni Direktivom 2008/118.

               19

               Protiv odluke toga suda OKG je podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. To društvo tvrdi da porez na toplinsku snagu predstavlja u praksi trošarinu na proizvodnju električne energije s obzirom na izravnu vezu između toplinske snage elektrane i električne energije koju ona proizvodi. Postojanje takve veze još je očitije na temelju činjenice da se porez ne ubire ako se proizvodnja električne energije prekine za više od 90 uzastopnih dana.

               20

               Naposljetku, OKG smatra da je ova situacija slična onoj u kojoj je donesena presuda Braathens (C‑346/97, EU:C:1999:291), u kojoj je Sud zaključio da se porezom, koji se paušalno obračunava na procijenjenu emisiju ugljikovodika za svaki zrakoplov, zapravo oporezuje potrošnja zrakoplovnoga goriva i da je stoga primjenjiva Direktiva Vijeća 92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 12.) i da je predmetni porez nespojiv s tom direktivom.

               21

               Porezna uprava stoga zaključuje da je predmetni porez porez s nepromjenjivom stopom na najviši teorijski dopušten kapacitet proizvodnje topline nuklearnog reaktora, a ne porez s promjenjivom stopom na količinu stvarno proizvedene električne energije. Ona ističe činjenicu da se taj porez ubire čak i ako je prekinuta proizvodnja. Navedeni porez se ne duguje samo u slučaju izvanrednog prekida proizvodnje energije dužega od 90 uzastopnih dana.

               22

               U tim je okolnostima Kammarrätten i Sundsvall odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Članak 4. stavak 2. Direktive br. 2003/96/EZ o oporezivanju energije određuje da ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim [poreza na dodanu vrijednost]) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju. Sukladno članku 21. stavku 5. te direktive, električna energija podložna je porezu i porezna obveza nastaje u trenutku isporuke od strane distributera ili preprodavača. Je li ovim člancima protivan porez koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora?

                        2.

                        Predstavlja li porez na toplinsku snagu trošarinu koja se izravno ili neizravno ubire na potrošnju takvih robâ (trošarinskih robâ) kako su navedene u članku 1. stavku 1. Direktive 2008/118?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               23

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 4. stavak 2. i članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu, kao što je ono u predmetu u glavnom postupku, koje propisuje ubiranje poreza koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora.

               24

               U tom pogledu valja istaknuti da se prvo pitanje, kao što ga je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, oslanja na pretpostavku prema kojoj je Direktiva 2003/96 primjenjiva ratione materiae na spor u glavnom postupku. U skladu s člankom 1. te direktive, njezino područje primjene ograničeno je na oporezivanje energenata i električne energije, kao što su definirani u članku 1. stavku 1. i stavku 2. navedene direktive.

               25

               U tim uvjetima, valja najprije provjeriti ulazi li pojam „toplinske snage nuklearnog reaktora“, koji treba razumjeti kao kapacitet proizvodnje topline toga reaktora, u područje primjene Direktive 2003/96.

               26

               Kao prvo, valja podsjetiti da članak 2. stavak 1. te direktive definira u njoj upotrijebljen pojam „energenata“ taksativno navodeći popis proizvoda koji potpadaju pod taj pojam, upućujući pritom na oznake kombinirane nomenklature (presuda Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 47.).

               27

               Budući da se toplinska energija ne nalazi na tom popisu, ne može ju se smatrati energentom u smislu Direktive 2003/96.

               28

               To tumačenje podupire članak 2. stavak 1., stavak 3. i stavak 4. točka (b) navedene direktive iz kojih proizlazi da pojam „energenta“ označava samo proizvode koji su namijenjeni da se koriste kao pogonska goriva ili gorivo za ogrjev. To nije slučaj s toplinskom snagom nuklearnog reaktora koja označava kapacitet reaktora za proizvodnju topline.

               29

               Slijedom toga, toplinska snaga nuklearnog reaktora ne ulazi u pojam „energenta“ u smislu Direktive 2003/96.

               30

               Kao drugo, valja napomenuti da članak 2. stavak 2. Direktive 2003/96 predviđa da se električna energija definira u skladu s oznakom KN 2716.

               31

               U tom smislu i uzimajući u obzir pojam „poreza na toplinsku snagu nuklearnog reaktora“, kao što je definiran u točki 28. ove presude, treba istaknuti da se predmetni porez sastoji od oporezivanja fiksnog mjesečnog iznosa, izračunatoga na temelju teorijske vrijednosti, to jest najvišeg broja megawatta toplinske snage koji je za svaki nuklearni reaktor određen odobrenjem za njegovo posjedovanje i iskorištavanje koje izdaje nacionalno upravno tijelo. Osim toga, nositelj odobrenja za posjedovanje i iskorištavanje nuklearnog reaktora ostaje dužan plaćati porez na toplinsku snagu, čak i ako se taj reaktor ne iskorištava, osim za razdoblja izvanrednog prekida dulja od 90 uzastopnih dana.

               32

               Slijedom toga, ne postoji nikakva veza između, s jedne strane, činjenice relevantne za nastanak obveze plaćanja poreza u predmetu u glavnom postupku, to jest teorijskog proizvodnog kapaciteta nuklearnog reaktora i, s druge strane, stvarne proizvodnje električne energije toga reaktora.

               33

               Toplinska snaga nuklearnog reaktora kao što je definirana u nacionalnom zakonodavstvu u predmetu u glavnom postupku nije, dakle, obuhvaćena pojmom „električne energije“ u smislu Direktive 2003/96.

               34

               Kao treće, valja zaključiti da se, s obzirom na razmatranja u točkama 31. i 32. ove presude, ne može smatrati da se porez, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, obračunava izravno ili neizravno na količinu stvarno proizvedene energije „u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2003/96.

               35

               Isto tako, ne može se smatrati da postoji izravna i neraskidiva veza između činjenice relevantne za nastanak obveze plaćanja poreza i potrošnje električne energije koju je proizveo nuklearni reaktor, u smislu presude Braathens (C‑346/97, EU:C:1999:291, t. 23.).

               36

               Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da porez, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnog reaktora, nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.

               37

               Slijedom toga, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da se članak 4. stavak 2. i članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 ne protive nacionalnom propisu, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji predviđa ubiranje poreza koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora jer taj porez nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.

         Drugo pitanje

               38

               Najprije valja istaknuti da je na temelju članka 47. Direktive 2008/118 Direktiva 92/12/EEZ stavljena izvan snage počevši od 1. travnja 2010. Budući da se porezna razdoblja u predmetu u glavnom postupku odnose na razdoblja prije toga datuma, drugo pitanje valja ispitati na temelju odredbi Direktive 92/12.

               39

               Slijedom toga, valja shvatiti da sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku drugim pitanjem u biti pita treba li Direktivu 92/12 tumačiti na način da porez na toplinsku snagu nuklearnog reaktora predstavlja „trošarinu“ u smislu te direktive.

               40

               Prema članku 3. stavku 1. navedene direktive, ona se primjenjuje na mineralna ulja, alkohol i alkoholna pića kao i na prerađeni duhan, kako su definirani u relevantnim direktivama.

               41

               Iz članka 3. Direktive 2003/96 proizlazi da, osim oporezivanja tih proizvoda, Direktiva 92/12 također uređuje oporezivanje proizvoda iz članka 2. i članka 4. stavka 2. Direktive 2003/96 osobito uključujući potrošnju električne energije.

               42

               U tom pogledu, Sud je već zaključio u točki 36. ove presude da porez kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 2003/96. Slijedom toga, takav porez nije obuhvaćen ni područjem primjene Direktive 92/12.

               43

               Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 92/12 treba tumačiti na način da porez koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnog reaktora ne predstavlja „trošarinu“ u smislu te direktive.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 2. i članak 21. stavak 5. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije ne protive se nacionalnom propisu, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji propisuje ubiranje poreza koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora jer taj porez nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.

                           2.

                           Direktivu Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju treba tumačiti na način da porez koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnog reaktora ne predstavlja „trošarinu“ u smislu te direktive.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: švedski


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 13. rujna 2011.#AA protiv Europska komisija.#Predmet F-101/09.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. srpnja 2015.#Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig-Holstein protiv Ute Wree.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Schleswig-Holsteinisches Oberverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička poljoprivredna politika – Program jedinstvenih plaćanja – Uredba (EZ) br. 73/2009 – Članak 34. stavak 2. točka (a) – Pojam ,prihvatljive površine za potporuʼ – Pojam ,poljoprivredne površineʼ – Površina koja čini zeleni pokrovni sloj zatvorenog odlagališta otpada – Korištenje za obavljanje poljoprivredne aktivnosti – Dopuštenost.#Predmet C-422/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑422/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Schleswig‑Holsteinisches Oberverwaltungsgericht (Njemačka), odlukom od 15. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 25. srpnja 2013., u postupku
            Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig‑Holstein
            protiv
            Ute Wree,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig‑Holstein, W. Ewer i A. Behnsen, Rechtsanwälte ,
            – za U. Wree, A. Kröner, Rechtsanwältin ,
            – za dansku vladu, C. Thorning i R. Holdgaard, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, H. Kranenborg i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 34. stavka 2. točke (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL L 30, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Landesamta für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig‑Holstein (regionalni ured za poljoprivredu, okoliš i ruralna područja u Landu Schleswig‑Holsteinu, u daljnjem tekstu: Landesamt) i U. Wree u pogledu uzimanja u obzir kao prihvatljivih površina za potporu o kojoj je riječ površina koje čine zeleni pokrovni sloj dvaju odlagališta otpada, pri čemu je prvo odlagalište u fazi zatvaranja, a drugo u fazi održavanja nakon zatvaranja.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Uredba br. 73/2009
            3. Uredba br. 73/2009 stavila je izvan snage i zamijenila od 1. siječnja 2009. Uredbu Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima i o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL L 270, str. 1. i ispravak, SL 2004., L 94, str. 70.).
            4. Uvodna izjava 7. Uredbe br. 73/2009 glasi kako slijedi:
            „Uredbom […] br. 1782/2003 prepoznat je pozitivan učinak trajnih pašnjaka na okoliš. Potrebno je zadržati mjere iz te Uredbe kojima se potiče očuvanje postojećih trajnih pašnjaka od njihove masovne prenamjene u obradivo zemljište.“
            5. U skladu s člankom 2. Uredbe br. 73/2009, primjenjivale su se sljedeće definicije:
            „[...]
            (c) ,poljoprivredna aktivnost' znači proizvodnja, uzgoj ili sadnja poljoprivrednih proizvoda, uključujući žetvu/berbu, mužnju, uzgoj stoke i držanje stoke radi uzgoja, ili održavanje zemljišta u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima, kako je utvrđeno člankom 6.;
            [...]
            (h) ,poljoprivredna površina' znači bilo koja površina koja se koristi kao obradivo zemljište, trajni pašnjak ili trajni nasad.“
            6. Članak 34. Uredbe br. 73/2009 propisivao je sljedeće:
            „1. Potpora u okviru programa jedinstvenih plaćanja dodjeljuje se poljoprivrednicima nakon aktiviranja prava na plaćanje po prihvatljivom hektaru. Aktiviranjem se prava na plaćanje ostvaruje pravo na isplatu utvrđenih iznosa.
            2. Za potrebe ove glave ,prihvatljivi hektar' znači:
            (a) bilo koju poljoprivrednu površinu na gospodarstvu te bilo koju površinu zasađenu kulturama kratkih ophodnji (oznaka KN ex 0602 90 41) koje se koriste za obavljanje poljoprivredne aktivnosti ili, ako se površina koristi i za nepoljoprivredne aktivnosti, koje se pretežito koriste za obavljanje poljoprivredne aktivnosti […]
            […]“
            Uredba (EZ) br. 1120/2009
            7. Članak 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 1120/2009 od 29. listopada 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu programa jedinstvenih plaćanja predviđenog u glavi III. Uredbe br. 73/2009 (SL L 316, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 167.) propisivao je:
            „Za potrebe glave III. Uredbe […] br. 73/2009 i za potrebe ove Uredbe koriste se sljedeće definicije:
            (a) ,obradivo zemljište' znači zemljište koje se obrađuje zbog proizvodnje kultura ili se održava u dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju u skladu s člankom 6. Uredbe […] br. 73/2009 […]
             [...]
            (c) ,trajni pašnjak' znači zemljište koje se koristi za uzgoj trave ili drugog zeljastog krmnog bilja, prirodnog (samoniklog) ili uzgojenog (zasijanog), koje nije uključeno u plodored na gospodarstvu pet ili više godina, osim površina koje se drže na ugaru […]; u tom smislu ,trave ili drugo zeljasto krmno bilje' znači sve zeljasto bilje koje tradicionalno raste na prirodnim pašnjacima ili je uključeno u mješavinama sjemenja za pašnjake ili livade u državi članici (bez obzira koriste li se za ispašu ili ne) […]
            […]“
            8. U skladu s člankom 9. Uredbe br. 1120/2009:
            „Prema članku 34. stavka 2. točke (a) Uredbe […] br. 73/2009 poljoprivredna površina gospodarstva također se koristi za nepoljoprivredne djelatnosti, te se ta površina smatra površinom koja se koristi pretežno za poljoprivredne djelatnosti ako se ta poljoprivredna djelatnost može obavljati bez znatnih poteškoća izazvanih intenzitetom, prirodom, trajanjem i vremenskim rasporedom nepoljoprivredne djelatnosti.
            Države članice utvrđuju kriterije za provedbu prvog podstavka na svojem državnom području.“
            Uredba (EZ) br. 1122/2009
            9. U skladu s člankom 58. trećim stavkom Uredbe Komisije (EZ) br. 1122/2009 od 30. studenoga 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 u pogledu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava, u okviru programa izravne potpore za poljoprivrednike predviđenih u navedenoj Uredbi, kao i za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu višestruke sukladnosti u okviru programa potpore predviđenog za sektor vina (SL L 316, str. 65.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 231.), ako je razlika između površine koju prijavi poljoprivrednik i površine za koju su ispunjene sve pretpostavke za dodjelu potpore veća od 50 % potonje površine, ne isplaćuje se nikakva potpora i poljoprivrednik se ponovno isključuje iz primanja potpore do iznosa koji odgovara razlici između tih dviju površina.
            Direktiva 1999/31/EZ
            10. Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada (SL L 182, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 14.) propisuje:
            „U svrhu ispunjavanja zahtjeva Direktive [Vijeća] 75/442/EEZ [od 15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.)], a posebno njezinih članaka 3. i 4., cilj ove Direktive je, pomoću strogih radnih i tehničkih zahtjeva o otpadu i odlagalištima, osigurati mjere, postupke i smjernice za sprečavanje štetnih utjecaja na okoliš ili njihovo smanjenje u najvećoj mogućoj mjeri, i to naročito za sprečavanje i smanjenje onečišćenje površinskih voda, podzemnih voda, tla i zraka te globalnog okoliša, uključujući efekt staklenika, kao i svake opasnosti za zdravlje ljudi do kojeg bi moglo doći zbog odlaganja otpada tijekom cijelog životnog vijeka odlagališta.“
            11. U skladu s člankom 13. Direktive 1999/31:
            „Države članice poduzimaju mjere kako bi u skladu s dozvolom, gdje je to primjenjivo:
            [...]
            (c) nakon što se odlagalište konačno zatvori za daljnju upotrebu, operater snosi odgovornost za njegovo održavanje, nadzor i kontrolu u razdoblju naknadnog održavanje, tako dugo dok to traži nadležno tijelo, vodeći računa o roku u kojem odlagalište može predstavljati opasnost.
            Operater obavješćuje nadležno tijelo o svim značajnijim štetnim utjecajima za okoliš koje otkriju kontrolni postupci i slijediti odluku nadležnog tijela u vezi s vrstom i rokovima sanacije;
            (d) tako dugo dok nadležno tijelo smatra da postoji vjerojatnost da odlagalište predstavlja opasnost za okoliš, i ne dovodeći u pitanje bilo koje zakonodavstvo na državnoj ili razini Zajednice u pogledu odgovornosti posjednika otpada, operater odlagališta je odgovoran za praćenje stanja i provođenje analiza odlagališnog plina i procjednih voda, te sustava podzemnih voda u blizini odlagališta, a sve u skladu s Prilogom III.“
            Njemačko pravo
            12. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su na temelju članka 3. stavka 10. Zakona o promicanju recikliranja i jamčenju ekološkog uklanjanja otpada (Gesetz zur Förderung der Kreislaufwirtschaft und Sicherung der umweltverträglichen Beseitigung von Abfällen (Kreislaufwirtschafts- und Abfallgesetz)) odlagališta objekti ili instalacije za uklanjanje otpada. Ona u svakom slučaju zadržavaju tu kvalifikaciju tako dugo dok ostaju podvrgnuta obvezi održavanja nakon zatvaranja ili pravilima sigurnosti.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            13. U. Wree, koja je veterinarka, vodi farmu ovaca. U njoj, među ostalim, uzgaja ovce i janjad za klanje.
            14. Njezina stada pasu na različitim zelenim površinama smještenima na područjima okrugâ Nordfriesland (Njemačka) i Schleswig‑Flensburg (Njemačka).
            15. Te pašnjake, među ostalim, čine zelene površine koje prekrivaju odlagalište Ahrenshöft u okrugu Nordfriesland i odlagalište Schleswig‑Haferteich u okrugu Schleswig‑Flensburg. Na tim dvama nadzemnim odlagalištima završena je faza odlaganja otpada. Odlagalište Ahrenshöft još je u fazi zatvaranja i treba uskoro ući u fazu održavanja nakon zatvaranja, dok je odlagalište Schleswig‑Haferteich već u fazi održavanja nakon zatvaranja.
            16. U. Wree i operateri odlagališta o kojima je riječ ugovorom su se sporazumjeli da će se bez naplate odobriti ispaša ovaca U. Wree na zelenim površinama na tim odlagalištima.
            17. Ugovor između U. Wree i operatera odlagališta Ahrenshöft nazvan je „ugovor o zakupu pojedinačnih površina“. U skladu s člankom 7. stavkom 1. prvom i drugom rečenicom tog ugovora, „cilj je zakupa spriječiti zarastanje površine [i] zakupnik se obvezuje, sporazumno i u dogovoru sa zakupodavcem, spriječiti štetu na zelenoj površini“.
            18. Članak 19. stavak 1. tog ugovora propisuje:
            „Zakupodavac ili osoba koju on na to ovlasti ima u svakom trenutku pravo ući na zakupljene površine i dati nad njima provesti inspekciju.“
            19. Ugovori su također sklopljeni od 2007. između U. Wree i operatera odlagališta Schleswig‑Haferteich.
            20. U. Wree 11. svibnja 2010. zatražila je isplatu potpore u okviru programa jedinstvenih plaćanja za 2010. godinu i u tu je svrhu prijavila prihvatljivu površinu za tu potporu od 25,5098 hektara, u koju su bile uključene zelene površine na odlagalištima Ahrenshöft i Schleswig‑Haferteich.
            21. Odlukom od 14. prosinca 2010. Landesamt je odbio taj zahtjev jer površine o kojima je riječ, koje su iznosile 19,7855 hektara, nisu bile upisane u registar poljoprivrednih čestica i jer je prihvatljiva površina koju je U. Wree prijavila zapravo trebala iznositi 5,7243 hektara. Landesamt je stoga na temelju članka 58. trećeg stavka Uredbe br. 1122/2009 odlučio da se U. Wree ne može isplatiti nikakva potpora na temelju programa jedinstvenih plaćanja.
            22. U. Wree podnijela je upravni prigovor protiv odluke Landesamta. Istaknula je da površine na navedenim odlagalištima koristi kao pašnjake za uzgoj ovaca te da određene dijelove tih površina poravnava i kosi. Usto je u prilog svojem prigovoru tvrdila da cjelokupna površina tih odlagališta može služiti za ispašu ovaca bez ograničenja.
            23. Odlukom od 31. ožujka 2011. Landesamt je odbio taj prigovor kao neosnovan. U prilog svojoj odluci Landesamt je istaknuo da površine iz zahtjeva U. Wree nisu obradive poljoprivredne površine u smislu Uredbe br. 73/2009, nego zatvorena odlagališta u smislu Uredbe o odlagalištima (Deponieverordnung).
            24. U. Wree 15. travnja 2011. podnijela je Schleswig‑Holsteinisches Verwaltungsgerichtu (upravni sud u Schleswig‑Holsteinu) tužbu protiv te odluke tvrdeći, među ostalim, da se za površine o kojima je riječ ne može smatrati da je njihovo glavno korištenje kao zatvorenih odlagališta jer je tu riječ o stanju, a ne o korištenju. Nasuprot tomu, Landesamt je istaknuo da je glavno korištenje tih površina kao odlagališta koja su u fazi održavanja nakon zatvaranja i da radi stabilnosti odlagališta te površine mogu služiti ispaši ovaca. Prema mišljenju Landesamta, operateri odlagališta površine o kojima je riječ bez naplate su dali na raspolaganje U. Wree kako bi se u biti spriječio nastanak štetnih bioloških procesa koji utječu na stabilnost odlagališta.
            25. Presudom od 19. siječnja 2012. Schleswig‑Holsteinisches Verwaltungsgericht prihvatio je tužbu U. Wree. Presudio je da ona ima pravo na jedinstveno plaćanje za 2010. godinu i da navedene površine treba uzeti u obzir za izračun tražene potpore.
            26. Landesamtu je dopušteno podnošenje žalbe protiv te presude rješenjem Schleswig‑Holsteinisches Oberverwaltungsgerichta (viši upravni sud iz Schleswig‑Holsteina) od 3. rujna 2012.
            27. Pred sudom koji je uputio zahtjev Landesamt tvrdi, među ostalim, da se površine odlagališta Ahrenshöft i Schleswig‑Haferteich ne mogu smatrati poljoprivrednim površinama u smislu članka 2. točke (h) Uredbe br. 73/2009.
            28. Budući da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju prava Unije, Schleswig‑Holsteinisches Oberverwaltungsgericht odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Je li riječ o poljoprivrednoj površini u smislu članka 34. stavka 2. točke (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 i kada se ona koristi u poljoprivredne svrhe (ispaša radi uzgoja ovaca), ali ta površina čini pokrovni sloj odlagališta otpada koje je u fazi održavanja nakon zatvaranja?“
            O prethodnom pitanju
            29. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 73/2009 tumačiti na način da je poljoprivredna površina u smislu te odredbe i površina koja, iako se koristi kao pašnjak za uzgoj ovaca, čini pokrovni sloj odlagališta otpada koje je u fazi održavanja nakon zatvaranja.
            30. U skladu s tom odredbom, prihvatljiva je površina za potporu, među ostalim, bilo koja poljoprivredna površina na gospodarstvu koja se koristi za obavljanje poljoprivredne aktivnosti ili, ako se površina koristi i za nepoljoprivredne aktivnosti, koja se pretežito koristi za obavljanje poljoprivredne aktivnosti.
            31. Pojam „poljoprivredne površine“ definiran je u članku 2. točki (h) Uredbe br. 73/2009 kao „bilo koja površina koja se koristi kao obradivo zemljište, trajni pašnjak ili trajni nasad“.
            32. U glavnom postupku nije sporno da se površine o kojima je riječ koriste kao pašnjaci.
            33. Međutim, kako bi se mogle kvalificirati kao „trajni pašnjaci“ i stoga „poljoprivredne površine“ u smislu članka 2. točke (h) Uredbe br. 73/2009, te površine moraju zadovoljavati definiciju iz članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009 prema kojoj je „trajni pašnjak“ „zemljište koje se koristi za uzgoj trave ili drugog zeljastog krmnog bilja, prirodnog (samoniklog) ili uzgojenog (zasijanog), koje nije uključeno u plodored na gospodarstvu pet ili više godina, osim površina koje se drže na ugaru“. Ta odredba navodi da „u tom smislu ,trave ili drugo zeljasto krmno bilje' znači sve zeljasto bilje koje tradicionalno raste na prirodnim pašnjacima ili je uključeno u mješavinama sjemenja za pašnjake ili livade u državi članici (bez obzira koriste li se za ispašu ili ne)“.
            34. Što se tiče, kao prvo, pitanja mogu li se površine koje čine pokrovni sloj odlagališta koje je u fazi održavanja nakon zatvaranja kvalificirati kao „zemljište“ u smislu te odredbe, treba istaknuti da je U. Wree u svojim pisanim očitovanjima tvrdila da su odlagališta o kojima je riječ u glavnom postupku prekrivena s više slojeva, među kojima gornji sloj sadržava elemente prisutne u prirodnom tlu, tj. pijesak i glinu.
            35. U tom smislu i ne dovodeći u pitanje provjere koje treba provesti sud koji je uputio zahtjev, ako je funkcija zelenog pokrovnog sloja tih odlagališta da bude upravo što bliže prirodnoj površini pokrivenoj travom i drugim zeljastim krmnim biljem, on se treba smatrati „zemljištem“ u smislu Uredbe br. 73/2009.
            36. Nadalje, što se tiče kvalifikacije površina o kojima je riječ kao „trajnih pašnjaka“ u smislu članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009, ona ovisi o stvarnom korištenju zemljišta o kojem je riječ, pri čemu se površina koja se koristi kao „trajni pašnjak“ u smislu te odredbe mora kvalificirati kao „poljoprivredna“ (vidjeti prema analogiji presudu Landkreis Bad Dürkheim, C‑61/09, EU:C:2010:606, t. 37.).
            37. Iz toga slijedi da okolnost, predviđena ugovorom o zakupu, da aktivnost koju obavlja U. Wree na površinama o kojima je riječ u glavnom postupku također ima za cilj spriječiti ili ograničiti njihovo zarastanje, i to kako bi se spriječilo uništavanje pokrovnog sloja odlagališta, u tom smislu nije relevantna.
            38. Također, okolnost na koju se poziva Landesamt – da su te površine podvrgnute režimu održavanja odlagališta – ne može kao takva biti prepreka njihovu kvalificiranju kao „trajnih pašnjaka“ u smislu te odredbe.
            39. Iz prethodno navedenoga slijedi da je površina koja čini pokrovni sloj odlagališta koje je u fazi održavanja nakon zatvaranja „poljoprivredna površina“ u smislu članka 34. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 73/2009 ako se stvarno koristi kao trajni pašnjak, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            40. Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, treba dodati da se, kako bi bile prihvatljive za potporu u skladu s člankom 34. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 73/2009, poljoprivredne površine o kojima je riječ u glavnom postupku moraju koristiti za obavljanje poljoprivredne aktivnosti ili, ako se površina koristi i za nepoljoprivredne aktivnosti, pretežito koristiti za obavljanje poljoprivredne aktivnosti.
            41. U tom smislu članak 9. prvi stavak Uredbe br. 1120/2009 navodi da se površina smatra površinom koja se koristi pretežno za poljoprivredne djelatnosti ako se ta poljoprivredna djelatnost može obavljati bez znatnih poteškoća izazvanih intenzitetom, prirodom, trajanjem i vremenskim rasporedom nepoljoprivredne djelatnosti.
            42. U konkretnom slučaju nije sporno da stada U. Wree pasu na površinama koje čine zeleni pokrovni slojevi dvaju odlagališta. Ta je aktivnost, ako se sastoji od uzgoja i držanja životinja u svrhu obavljanja poljoprivredne aktivnosti, „poljoprivredna aktivnost“ u smislu članka 2. točke (c) Uredbe br. 73/2009.
            43. Na sudu koji je uputio zahtjev također je da provjeri je li se na spornim površinama obavljala nepoljoprivredna aktivnost i, prema potrebi, okolnosti u kojima se ona obavljala, s obzirom na to da puka mogućnost da se na površinama o kojima je riječ obavljaju nepoljoprivredne aktivnosti, predviđena ugovorno ili zakonski, nije dovoljna za zaključak da su se te površine stvarno koristile za takve aktivnosti. Iz toga slijedi da u konkretnom slučaju okolnost da zakupodavac na temelju ugovora o zakupu u svakom trenutku ima pravo ući na površine o kojima je riječ u glavnom postupku i dati nad njima provesti inspekciju ne može prejudicirati njihovo stvarno korištenje.
            44. Naposljetku, treba podsjetiti da, kako bi mogle biti prihvatljive za potporu u smislu članka 34. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 73/2009, poljoprivredne površine o kojima je riječ u glavnom postupku moraju biti dio gospodarstva poljoprivrednika o kojem je riječ. U tom smislu Sud je presudio da je to slučaj kad poljoprivrednik ima ovlast upravljati njima u svrhu obavljanja poljoprivredne aktivnosti, tj. kad taj poljoprivrednik u pogledu tih površina raspolaže dovoljnom autonomijom za obavljanje poljoprivredne aktivnosti (vidjeti prema analogiji presudu Landkreis Bad Dürkheim, C‑61/09, EU:C:2010:606, t. 58. i 62.).
            45. S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 34. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 73/2009 treba tumačiti na način da je površina koja čini pokrovni sloj odlagališta otpada koje je u fazi održavanja nakon zatvaranja „poljoprivredna površina“ u smislu te odredbe ako se stvarno koristi kao trajni pašnjak.
            Troškovi
            46. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            Članak 34. stavak 2. točku (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 treba tumačiti na način da je površina koja čini pokrovni sloj odlagališta otpada koje je u fazi održavanja nakon zatvaranja „poljoprivredna površina“ u smislu te odredbe ako se stvarno koristi kao trajni pašnjak.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 8. svibnja 2012. # Yoshida Metal Industry Co. Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-331/10.