title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 21. rujna 2017.#Riva Fire SpA , en liquidation protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Talijanski proizvođači betonsko-armaturnih šipki – Utvrđivanje cijena odnosno ograničenje i nadzor proizvodnje i prodaje – Povreda članka 65. UEZUČ-a – Poništenje prvotne odluke presudom Općeg suda Europske unije – Ponovno donesena odluka na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Neizdavanje nove obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku – Neodržavanje saslušanja nakon poništenja prvotne odluke – Vrijeme proteklo u postupku pred Općim sudom.#Predmet C-89/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      21. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Zabranjeni sporazumi – Talijanski proizvođači betonsko‑armaturnih šipki – Utvrđivanje cijena odnosno ograničenje i nadzor proizvodnje i prodaje – Povreda članka 65. UEZUČ-a – Poništenje prvotne odluke presudom Općeg suda Europske unije – Ponovno donesena odluka na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Neizdavanje nove obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku – Neodržavanje saslušanja nakon poništenja prvotne odluke – Vrijeme proteklo u postupku pred Općim sudom”
      U predmetu C‑89/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 24. veljače 2015.,

         Riva Fire SpA, u likvidaciji, sa sjedištem u Milanu (Italija), koju zastupaju M. Merola, M. Pappalardo, T. Ubaldi i M. Toniolo, avvocati,
      tužitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju L. Malferrari i P. Rossi, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Manzinija, avvocato, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, C. Vajda (izvjestitelj) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. listopada 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Riva Fire SpA (u daljnjem tekstu: Riva) žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 9. prosinca 2014., Riva Fire/Komisija (T‑83/10, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:1034), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu radi poništenja Odluke Komisije C(2009) 7492 final od 30. rujna 2009. o povredi članka 65. UEZUČ-a (COMP/37.956 – betonsko‑armaturne šipke – ponovno donošenje, u daljnjem tekstu: Odluka od 30. rujna 2009.), u verziji izmijenjenoj Odlukom Komisije C(2009) 9912 final od 8. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: Odluka o izmjeni) (Odluka od 30. rujna 2009., kako je izmijenjena Odlukom o izmjeni, u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               Okolnosti spora izložene su u točkama 16. do 21. pobijane presude:

                        „16

                        Od listopada do prosinca 2000. Komisija je, sukladno članku 47. UEZUČ-a, obavila provjere kod talijanskih poduzetnika proizvođača betonsko‑armaturnih šipki i kod talijanskog udruženja poduzetnika proizvođača željeza i čelika. Također im je na temelju članka 47. UEZUČ-a uputila zahtjeve za pružanje informacija […]

                        17

                        Komisija je 26. ožujka 2002. pokrenula upravni postupak i donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na temelju članka 36. UEZUČ-a (u daljnjem tekstu: obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama) […] [Riva] je dostavila svoje pisano očitovanje na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. Saslušanje je održano 13. lipnja 2002. […]

                        18

                        Komisija je 12. kolovoza 2002. donijela obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama (u daljnjem tekstu: obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama), koja je upućena istim adresatima kao i obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. U obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama, koja se temelji na članku 19. stavku 1. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prve uredbe o provedbi članaka [81. i 82. UEZ‑a] (SL 1962., 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), Komisija je obrazložila svoje stajalište u odnosu na vođenje postupka nakon prestanka važenja UEZUČ-a. [Riva] je na obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama odgovorila 20. rujna 2002. Drugo je saslušanje održano 30. rujna 2002. u nazočnosti predstavnika država članica […]

                        19

                        Na kraju postupka Komisija je donijela Odluku C(2002) 5087 final od 17. prosinca 2002. o postupku primjene članka 65. UEZUČ-a (predmet COMP/37.956 – Betonsko‑armaturne šipke) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2002.) kojom je utvrdila da su poduzetnici adresati odluke stvorili jedinstven, složen i trajan zabranjeni sporazum na talijanskom tržištu betonsko‑armaturnog željeza u šipkama ili rolama, koji je imao za cilj ili učinak utvrđivanje cijena i koji je također organizirano ograničavao ili nadzirao proizvodnju ili prodaju, suprotno članku 65. stavku 1. UEZUČ-a […] Komisija je, u toj odluci, […] [Rivi] izrekla novčanu kaznu u iznosu od 26,9 milijuna eura.

                        20

                        [Riva] je 6. veljače 2003. Općem sudu podnijela tužbu protiv Odluke iz 2002. Presudom od 25. listopada 2007., Riva Acciaio/Komisija (T‑45/03, [neobjavljena, EU:T:2007:318]), Opći je sud poništio Odluku iz 2002. Opći je sud istaknuo da je, s obzirom na činjenicu da se u Odluci iz 2002. nije upućivalo na članak 3. i na članak 15. stavak 2. Uredbe br. 17, ta odluka utemeljena isključivo na članku 65. stavcima 4. i 5. UEZUČ-a […] Budući da su te odredbe prestale važiti 23. srpnja 2002., Komisija više nije mogla temeljiti svoju nadležnost na tim odredbama, koje su prestale važiti u trenutku donošenja odluke iz 2002., za utvrđenje povrede članka 65. stavka 1. UEZUČ-a i za izricanje novčane kazne poduzetnicima koji su sudjelovali u navedenoj povredi […]

                        21

                        Dopisom od 30. lipnja 2008. Komisija je obavijestila [Rivu] i druge dotične poduzetnike o svojoj namjeri da ponovno donese odluku tako da izmijeni pravnu osnovu koju je bila izabrala za svoju Odluku iz 2002. Također je navela da će se, imajući u vidu ograničen doseg presude [od 25. listopada 2007.,] Riva Acciaio/Komisija [T‑45/03, neobjavljena, EU:T:2007:318], ponovno donesena odluka temeljiti na dokazima koji su izloženi u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama. Dotičnim je poduzetnicima određen rok za podnošenje očitovanja […]”

               3

               U Odluci od 30. rujna 2009., Komisija je, među ostalim, smatrala da Uredbu Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 1, str. 108.) treba tumačiti na način da joj, nakon 23. srpnja 2002., omogućuje utvrđivanje i sankcioniranje zabranjenih sporazuma u sektoru koji ulazi u područje primjene UEZUČ-a ratione materiae i ratione temporis. Navela je da je ta odluka donesena u skladu s postupovnim pravilima UEZ‑a i navedene uredbe, a da se materijalne odredbe koje više nisu bile na snazi na dan donošenja akta mogu primijeniti na temelju načelâ koja uređuju vremensko važenje pravilâ, uz iznimku općeg načela primjene blažeg zakona (lex mitior).

               4

               U članku 1. Odluke od 30. rujna 2009. određeno je, među ostalim, da je Riva prekršila članak 65. stavak 1. UEZUČ-a tako što je od 6. prosinca 1989. do 27. lipnja 2000. sudjelovala u trajnom sporazumu i/ili usklađenom djelovanju koje se odnosi na betonsko‑armaturno željezo u šipkama ili rolama, kojemu je cilj i/ili učinak bio utvrđivanje cijena i ograničenje i/ili nadzor proizvodnje ili prodaje na zajedničkom tržištu. Člankom 2. iste odluke Komisija je Rivi izrekla novčanu kaznu u iznosu od 26,9 milijuna eura.

               5

               Dopisima upućenim između 20. i 23. studenoga 2009. osam od jedanaest društava adresata Odluke od 30. rujna 2009., uključujući Rivu, upozorili su Komisiju na to da prilog toj odluci, kako je dostavljen adresatima, nije sadržavao tablice o kretanjima cijena.

               6

               Komisija je 8. prosinca 2009. donijela Odluku o izmjeni koja je u svojem prilogu sadržavala tablice koje su nedostajale te je u osam bilježaka na dnu stranice ispravila redne brojeve u navedenim tablicama na koje se upućivalo.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               7

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. veljače 2010. Riva je pred Općim sudom kao glavni zahtjev zatražila poništenje sporne odluke u cijelosti ili u dijelu u kojem se na nju odnosi i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja joj je izrečena. Također je od Općeg suda zatražila da odredi mjere izvođenja dokaza u vezi s postupkom donošenja te odluke.

               8

               U prilog tužbi, Riva se pozvala na osam tužbenih razloga koji su se temeljili, kao prvo, na Komisijinoj nenadležnosti nakon prestanka važenja UEZUČ-a i povredi Uredbe br. 1/2003, kao drugo, na povredi članka 10. stavaka 3. i 5. Uredbe br. 17 i članka 14. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 1/2003, kao treće, na povredi članka 36. prvog stavka UEZUČ-a, kao četvrto, na povredi članaka 10. i 11. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2004., L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.) i Rivinih prava obrane, kao peto, na nepostojanju obrazloženja i njegovoj proturječnosti u pogledu utvrđivanja mjerodavnog tržišta u zemljopisnom smislu i primjeni načela lex mitior, kao šesto, na iskrivljenju činjenica i povredi članka 65. UEZUČ-a u pogledu različitih aspekata povrede koja se Rivi stavljala na teret, kao sedmo, na neizvođenju dokaza i nepostojanju obrazloženja u pogledu pripisivanja cjelokupne povrede Rivi i njezinu posebnom položaju s obzirom na ponašanja koja su joj se stavljala na teret i, kao osmo, na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, povredi Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 1996., C 207, str. 4.), povredi Smjernica o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17 i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998., C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.), zlouporabi ovlasti, povredi načelâ proporcionalnosti i jednakog postupanja prilikom određivanja visine novčane kazne.

               9

               Pobijanom presudom Opći je sud smanjio visinu novčane kazne izrečene Rivi na 26093000 eura, a u preostalom dijelu je odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               10

               Riva žalbom od Suda zahtijeva da:

                        –

                        kao prvo, ukine pobijanu presudu i, posljedično, poništi spornu odluku;

                        –

                        podredno, ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je određeno smanjenje izrečene joj novčane kazne od 3 % i, posljedično, smanji tu novčanu kaznu u puno većem iznosu ili da vrati predmet Općem sudu;

                        –

                        uzgredno, utvrdi da je postupkom pred Općim sudom povrijeđeno načelo razumnog trajanja postupka i

                        –

                        da naloži Komisiji snošenje troškova obaju postupaka.

               11

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži Rivi snošenje troškova.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               12

               Usmeni dio postupka zatvoren je 8. prosinca 2016. nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika. Dopisom od 27. siječnja 2017. koji je istog dana podnesen tajništvu Suda Komisija je od suda zatražila da odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka i da u spis uloži činjenične elemente izložene u njezinu zahtjevu zajedno s dokumentima koji su mu priloženi.

               13

               U prilog tom zahtjevu Komisija u biti ističe da Sud nije dovoljno razjasnio činjenične okolnosti u vezi sa saslušanjima od 13. lipnja i 30. rujna 2002., na kojima nezavisni odvjetnik temelji svoje mišljenje, s obzirom na to da o tim okolnostima stranke nisu posebno raspravljale.

               14

               Članak 83. Poslovnika Suda omogućuje mu da, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju pravnog argumenta o kojem stranke nisu raspravljale.

               15

               Valja, međutim, podsjetiti na to da predmet žalbe načelno određuju istaknuti razlozi i argumenti stranaka. U predmetnom slučaju, stranke su imale priliku dovoljno raspravljati o tim razlozima i argumentima u svojim podnescima i na zajedničkoj raspravi od 20. listopada 2016. u predmetima C‑85/15 P do C‑89/15 P.

               16

               Slijedom toga, Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, ocjenjuje da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O žalbi

               17

               U prilog žalbi, Riva se poziva na četiri žalbena razloga, od kojih je prvi glavni, a ostali su podredni. Ti se žalbeni razlozi temelje, kao prvo, na pogreški koja se tiče prava te nedovoljnom i proturječnom obrazloženju pobijane presude u pogledu ocjene povrede Uredbe br. 773/2004 i pravâ na obranu, kao drugo, na pogreški koja se tiče prava te nedovoljnom i proturječnom obrazloženju u pogledu određivanja konačnog iznosa novčane kazne, kao treće, na proturječnosti i pogreški koja se tiče prava time što je Opći sud Rivu kvalificirao kao „sudionicu” sporazuma o prodajnim kvotama sklopljenog u prosincu 1998. zbog čega je i taj dio zabranjenog sporazuma uzeo u obzir radi određivanja visine novčane kazne i, kao četvrto, na nepostojanju obrazloženja u pogledu učinka umiješanosti Rivine uprave na povećanje početnog iznosa novčane kazne. Riva Sudu također podnosi zahtjev za donošenje uzgredne odluke u vezi s nezakonitosti postupka pred Općim sudom zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku.

         Prvi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               18

               Prvim žalbenim razlogom Riva u biti želi osporiti zaključke Općeg suda u točki 124. pobijane presude kojima je odbila njezin argument prema kojem joj je Komisija nakon poništenja Odluke iz 2002., a prije donošenja sporne odluke, morala uputiti novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i održati saslušanje u nazočnosti predstavnika država članica.

               19

               Smatra da Opći sud nije mogao utemeljiti obrazloženje u točkama 115. i 120. pobijane presude na ondje navedenoj sudskoj praksi jer se ona tiče pretpostavke da je, s jedne strane, nezakonitost kojom je zahvaćena Odluka iz 2002. nastala samo prilikom njezina donošenja i da su, s druge strane, iste utvrđene činjenice na kojima se temelji ta i nova odluka, pri čemu su obje odluke u svim točkama jednake. Međutim, u ovom slučaju nije samo riječ o Komisijinoj formalnoj povredi. Naprotiv, pogreške koje je počinila ta institucija odrazile su se na cjelokupni pristup koji je primijenila i nisu ograničene na određivanje pravne osnove akta. One su mogle utjecati na sadržaj povrede, uključujući utvrđivanje mjerodavnog tržišta u zemljopisnom smislu, primjenu načela lex mitior i izračun visine novčane kazne. Usto je Opći sud priznao da Odluka iz 2002. i sporna odluka nisu jednake ni u svojem obrazloženju, ni u pravnim kvalifikacijama određenih ponašanja, ni u izreci.

               20

               U tom pogledu Riva smatra da je pogrešno i proturječno utvrđenje u točki 122. pobijane presude prema kojem su Rivine usporedbe jedne i druge odluke potpuno beznačajne s obzirom na to da je poništenje Odluke iz 2002. dovelo do njezina nestanka iz pravnog poretka Unije. Naime, u točki 120. pobijane presude Opći se sud oslonio na usporedbu sadržaja tih odluka te je spomenuo Komisijin odabir da nakon poništenja Odluke iz 2002. donese jednaku odluku koja se tiče istih utvrđenih činjenica o kojima su se poduzetnici već očitovali.

               21

               Usto Riva tvrdi da je nakon prestanka važenja UEZUČ-a – uzimajući u obzir načelo prema kojem se postupovna pravila primjenjuju odmah od svojeg stupanja na snagu – postupovni okvir utvrđen Uredbom br. 773/2004 nalagao da se dotičnim poduzetnicima dostavi nova obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i da se zatim održi saslušanje u nazočnosti predstavnika država članica, pred kojima se ti poduzetnici dosad uopće nisu imali priliku očitovati u pogledu sadržaja utvrđenih činjenica koje im se stavljaju na teret.

               22

               Komisija smatra da taj žalbeni razlog treba odbiti jer se temelji na pogrešnom i obmanjujućem tumačenju pobijane presude.

               23

               Navodi da je argument u pogledu nedonošenja nove obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i neodržavanja saslušanja u nazočnosti predstavnika država članica nakon prestanka važenja UEZUČ-a neutemeljen, s obzirom na to da je Komisija Rivi svakako dostavila obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama, donesenu na temelju postupovnih pravila UEZ‑a, na koju je Riva odgovorila dopisom kao i na saslušanju od 30. rujna 2002. u nazočnosti država članica.

         Ocjena Suda

               24

               Valja naglasiti da je u postupku donošenja Odluke iz 2002. Komisija 26. ožujka 2002. dotičnim poduzetnicima, uključujući Rivu, uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na temelju članka 36. UEZUČ-a. Saslušanje o toj obavijesti održano je 13. lipnja 2002. Nesporno je da predstavnici država članica nisu bili pozvani da sudjeluju na tom saslušanju, s obzirom na to da takvo sudjelovanje nije bilo predviđeno UEZUČ-om koji je tada bio na snazi.

               25

               Nakon prestanka važenja UEZUČ-a Komisija je navedenim poduzetnicima 12. kolovoza 2002. poslala obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama na temelju članka 19. stavka 1. Uredbe br. 17, u kojoj je iznijela svoje stajalište u vezi s izmjenom pravnog okvira i pozvala ih da podnesu svoja očitovanja u pogledu tih dodatno utvrđenih činjenica. Saslušanje je održano 30. rujna 2002. uz sudjelovanje predstavnika država članica na temelju članka 11. stavka 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 2842/98 od 22. prosinca 1998. o saslušanju stranaka u određenim postupcima prema člancima [81.] i [82.] Ugovora o EZ‑u (SL 1998., L 354, str. 18.).

               26

               Nakon poništenja Odluke iz 2002. Komisija je dopisom od 30. lipnja 2008. obavijestila Rivu i ostale dotične poduzetnike o svojoj namjeri ponovnog donošenja te odluke na temelju Uredbe br. 1/2003 kao pravne osnove i u skladu s postupovnim pravilima predviđenima u toj uredbi.

               27

               Uzimajući u obzir navedeni tijek postupka, valja ispitati je li Komisija – protivno onome što je Opći sud zaključio, među ostalim, u točki 124. pobijane presude – nakon poništenja Odluke iz 2002. bila dužna ponovno pokrenuti postupak, donijeti novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i održati novo saslušanje.

               28

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, općenito se smatra da se postupovna pravila primjenjuju od dana njihova stupanja na snagu (presude od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr., C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190. t. 75. i navedena sudska praksa; od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 88. i od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 45.), čak i u postupku koji je pokrenut prije tog dana, ali je nakon njega i dalje u tijeku (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 47.).

               29

               U ovom slučaju, budući da je sporna odluka donesena na temelju članka 7. stavka 1. i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, postupak donošenja te odluke morao se provesti u skladu s tom uredbom i Uredbom br. 773/2004, kojoj je Uredba br. 1/2003 pravna osnova (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 90.), bez obzira na to što je taj postupak pokrenut prije stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003.

               30

               Člankom 10. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 773/2004, u vezi s člankom 27. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003 koji se provodi tom odredbom, propisano je da Komisija prije donošenja odluke na temelju, među ostalim, članka 7. potonje uredbe, predmetnim strankama dostavlja obavijest o utvrđenim činjenicama, pri čemu određuje rok u kojem one mogu pisanim putem iznijeti svoje stajalište.

               31

               Međutim, kao što je to Opći sud u biti istaknuo u točkama 117. i 118. pobijane presude, u ovom slučaju, Komisija je dotičnim poduzetnicima već bila uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama te u odnosu na te obavijesti sporna odluka Rivi nije stavljala na teret nove radnje i nije značajno mijenjala dokaze o povredama koje se stavljaju na teret.

               32

               S tim u vezi, navod o pogreški koja se tiče prava, a koju je Opći sud, kako tvrdi, počinio u točki 122. pobijane presude, kao i navod o proturječnosti u odnosu na njezinu točku 120. moraju se odbiti. Kao što je to Komisija istaknula u svojem odgovoru na žalbu, točka 120. odnosi se na jednakost utvrđenih činjenica na kojima su se temeljile i Odluka iz 2002. i sporna odluka, dok se točka 122. tiče Rivine usporedbe tih odluka, koju je Opći sud ocijenio potpuno beznačajnom jer se poduzetnici protiv kojih se vodi istraga s dokazima kojima Komisija raspolaže mogu upoznati iz obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i uvidom u spis, čime se postiže i puna djelotvornost pravâ obrane. Protivno onome što tvrdi Riva, moguća razlika u tekstu navedenih odluka sama po sebi nužno ne podrazumijeva da su izmijenjene utvrđene činjenice koje se stavljaju na teret dotičnim poduzetnicima, što Riva u svakom slučaju nije dokazala.

               33

               Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točki 53. svojeg mišljenja, nema neke veće sadržajne razlike između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama donesenoj na temelju uređenja prema UEZUČ-u i one donesene u skladu s uredbama br. 17 i 1/2003. Stoga i nije bilo potrebno slati novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama.

               34

               U tom pogledu, Opći je sud pravilno uputio na točku 73. presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, EU:C:2002:582), u kojoj je naglašeno da poništenje akta Unije ne utječe nužno na pripremne radnje, s obzirom na to da se postupak koji ima za cilj nadomještanje takvog akta načelno može nastaviti upravo od točke gdje je nezakonitost nastala.

               35

               Naime, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 115. pobijane presude, Odluka iz 2002. poništena je zbog Komisijine nenadležnosti za donošenje te odluke na temelju odredaba UEZUČ-a, koji više nije bio na snazi na dan njezina donošenja, pa je nezakonitost počinjena baš na taj dan. Slijedom toga, to poništenje nije utjecalo na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama.

               36

               Protivno onome što tvrdi Riva, sudska praksa navedena u točki 34. ove presude nije postala neprimjenjiva zbog toga što su pogreške koje je Komisija počinila u Odluci iz 2002. utjecale na sadržaj povrede, uključujući utvrđivanje mjerodavnog tržišta u zemljopisnom smislu, primjenu načela lex mitior i izračun visine novčane kazne. Naime, iako je Komisija tu odluku donijela na pogrešnoj pravnoj osnovi, to jest na članku 65. stavcima 4. i 5. UEZUČ-a, to ne utječe na činjenicu da je u obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama na temelju članka 19. stavka 1. Uredbe br. 17 ta institucija izvijestila Rivu o tome kako će postupiti nakon prestanka važenja UEZUČ-a i da je Riva imala priliku iznijeti svoja očitovanja u tom pogledu, kao što je to Opći sud utvrdio u točkama 18. i 119. pobijane presude.

               37

               Usto, nesporno je da se s tim u vezi ništa nije mijenjalo zbog stavljanja izvan snage Uredbe br. 17 i stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003, iz koje određene odredbe čine pravnu osnovu sporne odluke. U svakom slučaju, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 50. svojeg mišljenja, člankom 34. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 i člankom 19. Uredbe br. 773/2004 kao prijelaznim odredbama predviđeno je da se postupovne radnje i mjere izvršene sukladno Uredbi br. 17 odnosno Uredbi 2842/98 primjenjuju i dalje za potrebe primjene prvonavedenih uredbi.

               38

               Slijedom toga, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 124. pobijane presude zaključio da Komisija nije bila dužna donijeti novu obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.

               39

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 55. svojeg mišljenja, u skladu s člankom 12. Uredbe br. 773/2004, strankama kojima je uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama Komisija mora pružiti mogućnost da iznesu svoje argumente na saslušanju ako su to zatražile u svojim pisanim očitovanjima. Zato, budući da – kao što to proizlazi iz točke 35. ove presude – poništenje Odluke iz 2002. nije utjecalo na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama, valja ispitati je li Komisija navedenim strankama dala priliku da izlože svoje argumente na saslušanju provedenom u skladu s postupovnim zahtjevima uredbi br. 1/2003 i 773/2004, što je bila dužna učiniti.

               40

               U tom pogledu, važno je naglasiti da je u postupovnom uređenju koje je uvedeno Uredbom br. 1/2003, kako je izričito predviđeno u Uredbi br. 773/2004, u njezinu članku 14. stavku 3. propisano da se, na zahtjev adresata obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje pozivaju da sudjeluju u saslušanju koje se održava nakon izdavanja te obavijesti.

               41

               Međutim, što se tiče saslušanja održanih tijekom 2002., predstavnici država članica nisu sudjelovali na onoj od 13. lipnja 2002., s obzirom na to da takvo sudjelovanje nije bilo predviđeno UEZUČ-om koji je tada bio na snazi. Nesporno je da se to saslušanje ticalo merituma predmeta, odnosno ponašanja koja je Komisija stavljala na teret poduzetnicima kojima je uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. To osobito proizlazi iz točaka 379. do 382. sporne odluke, a potvrđeno je u točki 148. presuda Općeg suda od 9. prosinca 2014., Alfa Acciai/Komisija (T‑85/10, neobjavljena, EU:T:2014:1037) i od 9. prosinca 2014., Ferriera Valsabbia i Valsabbia Investimenti/Komisija (T‑92/10, neobjavljena, EU:T:2014:1032).

               42

               Nasuprot tomu, saslušanje od 30. rujna 2002., na koje su predstavnici država članica bili pozvani u skladu s tada već primjenjivim pravilima UEZ‑a – konkretno u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 2842/98 – odnosilo se na predmet obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama, odnosno pravnim posljedicama koje je za vođenje postupka imao prestanak važenja UEZUČ-a. To, s jedne strane, proizlazi iz te obavijesti kojom su njezini adresati izričito pozvani da iznesu svoje stajalište o dodatno utvrđenim činjenicama. S druge strane, Komisija je u točki 382. sporne odluke izjavila da ne smatra potrebnim ponoviti saslušanje od 13. lipnja 2002., na temelju odredaba uredbi br. 17 i 1/2003, s obzirom na to da je to saslušanje na kojem nisu sudjelovali predstavnici država članica bilo provedeno u skladu s tada primjenjivim pravilima UEZUČ-a. Usto, na zajedničkoj raspravi u predmetima C‑85/15 P do C‑89/15 P, Komisija je na upit Suda potvrdila da obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama nije ništa mijenjala u pogledu činjenica i dokaza koji su predmet postupka.

               43

               Prema tome, u ovom predmetu predstavnici država članica nisu sudjelovali na saslušanju u vezi s meritumom predmetâ, nego samo na onom koje se ticalo pravnih posljedica prestanka važenja UEZUČ-a.

               44

               Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 28. i 29. ove presude, kada se odluka donosi na temelju Uredbe br. 1/2003, postupak njezina donošenja mora biti u skladu s postupovnim pravilima koja su u njoj predviđena, čak i ako je taj postupak započeo prije njezina stupanja na snagu.

               45

               Prema tome, prije donošenja sporne odluke Komisija je na temelju članaka 12. i 14. Uredbe br. 773/2004 bila dužna dati priliku strankama da izlože svoje argumente na saslušanju na koje je pozvala tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje. Zato se ne može smatrati da je saslušanje od 13. lipnja 2002., koje se ticalo merituma predmeta, ispunilo postupovne zahtjeve u pogledu donošenja odluka na temelju Uredbe br. 1/2003.

               46

               Slijedom toga, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 124. pobijane presude utvrdio da Komisija nije bila dužna prije donošenja sporne odluke održati novo saslušanje jer su dotični poduzetnici već imali priliku biti usmeno saslušani na saslušanjima od 13. lipnja i 30. rujna 2002.

               47

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točkama 56. i 57. svojeg mišljenja, uzimajući u obzir važnost koju u postupcima koji su predviđeni uredbama br. 1/2003 i 773/2004 ima održavanje saslušanja na zahtjev dotičnih stranaka, na koje se prema članku 14. stavku 3. drugonavedene uredbe pozivaju tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje, neodržavanje takvog saslušanja čini bitnu povredu postupka.

               48

               Budući da se nije poštovalo pravo na takvo saslušanje predviđeno Uredbom br. 773/2004, poduzetnik kojemu su na taj način povrijeđena prava ne mora dokazati da je ta povreda mogla na njegovu štetu utjecati na tijek postupka i sadržaj sporne odluke.

               49

               Slijedom toga, neovisno o mogućim štetnim posljedicama koje bi mogle nastati Rivi iz takve povrede, navedeni je postupak svakako zahvaćen pogreškom (vidjeti u tom smislu presude od 6. studenoga 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑553/10 P i C‑554/10 P, EU:C:2012:682, t. 46. do 52. i od 9. lipnja 2016., CEPSA/Komisija, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, t. 36.).

               50

               Na temelju prethodnih razmatranja proizlazi da treba prihvatiti Rivin prvi žalbeni razlog i, shodno tomu, ukinuti pobijanu presudu, pri čemu nije potrebno ispitati ostale žalbene razloge.

         Zahtjev za donošenje uzgredne odluke
      Argumentacija stranaka

               51

               Zahtjevom za donošenje uzgredne odluke Riva od Suda zahtijeva da utvrdi da je postupkom pred Općim sudom povrijeđen članak 47. drugi stavak Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 6. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., zbog toga što se nije držalo pravila o razumnom trajanju postupka, što čini dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila koje ima za cilj dodijeliti prava pojedincima.

               52

               U tom pogledu Riva ističe da je postupak pred Općim sudom trajao gotovo pet godina, od čega su tri godine i dva mjeseca prošla između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka. To trajanje ne može se opravdati okolnostima predmeta. Naime, Rivini tužbeni razlozi nisu bili osobito teški i nisu sprečavali suca izvjestitelja da svoj posao obavi u kraćem vremenu. Inerciju Općeg suda nisu izazvale mjere upravljanja postupkom ili izvođenja dokaza ni nepredviđeni događaji u postupku. Svojim ponašanjem Riva nije pridonijela usporavanju postupka.

               53

               Komisija zahtijeva odbijanje Rivina zahtjeva.

         Ocjena Suda

               54

               Što se tiče Rivina zahtjeva da Sud utvrdi povredu članka 47. drugog stavka Povelje o temeljnim pravima, treba podsjetiti da povreda obveze suda Unije, koja proizlazi iz te odredbe, da u predmetima koji su mu podneseni presudi u razumnom roku treba biti sankcionirana u postupku za naknadu štete pokrenutom pred Općim sudom jer upravo takva tužba predstavlja djelotvorni pravni lijek. Prema tome, zahtjev usmjeren na ostvarivanje popravljanja štete koju je Opći sud prouzročio nepoštovanjem razumnog roka za suđenje ne može se podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe, nego se mora podnijeti samom Općem sudu. Opći sud, koji je nadležan na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a, dužan je odlučiti o takvim zahtjevima za naknadu štete postupajući u drukčijem sastavu od onog u predmetu u kojem se vodio postupak čije je trajanje predmet kritika (presuda od 9. lipnja 2016., Repsol Lubricantes y Especialidades i dr./Komisija, C‑617/13 P, EU:C:2016:416, t. 98. i 99. i navedena sudska praksa).

               55

               Slijedom toga, valja odbiti Rivin zahtjev za donošenje uzgredne odluke.

         O tužbi pred Općim sudom

               56

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. On tada može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               57

               U ovom slučaju Sud raspolaže potrebnim elementima kako bi konačno odlučio o tužbi za poništenje sporne odluke koju je Općem sudu podnijela Riva.

               58

               U tom pogledu dovoljno je istaknuti da se, zbog razloga koji su navedeni u točkama 24. do 49. ove presude, sporna odluka – u dijelu u kojem se odnosi na društvo Riva – mora poništiti zbog bitnih povreda postupka.

         Troškovi

               59

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               60

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Riva uspjela u žalbenom postupku i da je tužba pred Općim sudom usvojena, sukladno Rivinu zahtjevu Komisiji valja naložiti snošenje svojih troškova i onih koji su Rivi nastali i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 9. prosinca 2014., Riva Fire/Komisija (T‑83/10, neobjavljena, EU:T:2014:1034).

                           2.

                           Poništava se Odluka Komisije C(2009) 7492 final od 30. rujna 2009. o povredi članka 65. UEZUČ-a (COMP/37.956 – betonsko‑armaturne šipke – ponovno donošenje), u verziji izmijenjenoj Odlukom Komisije C(2009) 9912 final od 8. prosinca 2009., u dijelu u kojem se odnosi na društvo Riva Fire SpA.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje vlastitih troškova i onih koji su društvu Riva Fire SpA nastali na ime prvostupanjskog i žalbenog postupka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 3. rujna 2015.#Asparuhovo Lake Investment Company OOD protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad - Varna.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 24. stavak 1., članak 25. točka (b), članak 62. stavak 2., članak 63. i članak 64. stavak 1. – Pojam ,isporuke usluga’ – Ugovor o pretplati za pružanje usluga savjetovanja – Oporezivi događaj – Potreba za dokazom o stvarnoj isporuci usluga – Obveza obračuna PDV‑a.#Predmet C-463/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑463/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad – Varna (Bugarska), odlukom od 29. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 8. listopada 2014., u postupku
            Asparuhovo Lake Investment Company OOD
            protiv
            Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. srpnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Asparuhovo Lake Investment Company OOD, J. Fitsev,
            – za Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite, A. Kirova, u svojstvu agenta,
            – za vladu Helenske Republike, K. Georgiadis i A. Magrippi, u svojstvu agenata,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Campos Laires kao i A. Cunha, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, D. Roussanov i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 24. stavka 1., članka 25. točke (b), članka 62. stavka 2., članka 63. i članka 64. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između Asparuhovo Lake Investment Company OOD (u daljnjem tekstu: ALIC) i Direktora na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite (direktor direkcije „Žalbe, porezna praksa i praksa na području socijalnog osiguranja“ za grad Varnu pri centralnoj upravi Nacionalne agencije za javne prihode, u daljnjem tekstu: Direktor) povodom odbitka ulaznog poreza na dodatnu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) za naručene usluge savjetovanja putem pretplate.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 2. Direktive o PDV‑u propisuje:
            „1. Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
            [...]
            (c) isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;
            [...]“
            4. Članak 9. stavak 1. te direktive određuje:
            „,Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
            Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ,gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.“
            5. Članak 24. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
            „,Isporuka usluga’ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.“
            6. U skladu s člankom 25. iste direktive:
            „Isporuka usluga može se sastojati, između ostaloga, od jedne od sljedećih transakcija:
            [...]
            (b) obveza suzdržavanja od određenog čina ili toleriranja određenog čina ili situacije;
            [...]“
            7. Članak 62. Direktive o PDV‑u određuje:
            „Za potrebe ove direktive:
            (1) ,oporezivi događaj’ znači događaj kojim se ispunjavaju zakonski uvjeti potrebni za postojanje obveze obračuna PDV‑a;
            (2) ,obveza obračuna’ PDV‑a nastaje kad porezna vlast ima pravo po zakonu, u danom trenutku, tražiti plaćanje poreza od osobe koja je odgovorna za njezino plaćanje, čak i u slučaju kad je vrijeme plaćanja odgođeno.“
            8. Članak 63. te direktive propisuje:
            „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.“
            9. Članak 64. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
            „Kada uzrokuje niz izvoda iz računa ili niz plaćanja, isporuka robe, osim one koja se sastoji od najma robe na određeno razdoblje ili prodaje robe s odgodom plaćanja iz točke (b) članka 14. stavka 2., ili isporuka usluga, smatraju se završenim prilikom isteka razdoblja na koja se takvi izvodi iz računa ili plaćanja odnose.“
            10. Članak 66. Direktive o PDV‑u omogućuje državama članicama da odstupe od „odredaba članaka 63., 64. i 65., i odrede da obveza obračuna PDV‑a nastaje, vezano uz određene transakcije ili određene kategorije poreznih obveznika, u jednom od sljedećih momenata:
            (a) ne kasnije od vremena izdavanja računa;
            (b) ne kasnije od vremena primitka plaćanja;
            (c) kad račun nije izdan, ili je izdan kasnije, u određenom razdoblju od datuma oporezivog događaja“.
            Bugarsko pravo
            11. Sukladno članku 2. Zakona o PDV‑u (Zakon za danâk vârhu dobavenata stoynost, DV br. 63. od 4. kolovoza 2006.) u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: ZDDS):
            „[PDV‑u] podliježe:
            1. svaka isporuka dobara kao naknada za plaćanje i svaka isporuka usluga u zamjenu za plaćanje;
            [...]“
            12. Članak 8. ZDDS‑a propisuje:
            „,[U]sluga’ u smislu ovoga zakona je sve što ima vrijednost, a nije ni roba ni novac u optjecaju niti strana valuta, koji se rabe kao sredstvo plaćanja.“
            13. Prema članku 9. ZDDS‑a:
            „1) ,Isporuka usluge’ je svako pružanje usluga.
            2) Isporukom usluga se također smatra i:
            [...]
            2. preuzimanje obveze da se suzdrži od neke radnje ili ne izvršava pravo.
            [...]“
            14. Članak 25. ZDDS‑a određuje:
            „1) U okviru ovoga zakona, ,oporezivi događaj’ za PDV znači isporuku dobara ili isporuku usluga koju obavi porezni obveznik u smislu ovoga zakona, stjecanje dobara unutar Zajednice i uvoz dobara sukladno članku 16.
            2) Oporezivi događaj nastaje kada se prenese vlasništvo ili kada je usluga isporučena.
            [...]
            4) Kad je riječ o isporuci koja se obavlja periodično, u etapama ili kontinuirano, uz iznimku isporuka navedenih u članku 6. stavku 2., svako razdoblje ili etapa za koju je ugovoreno plaćanje smatra se, svaka zasebno, kao isporuka, a oporezivi događaj na koji se odnosi nastaje u trenutku kada je dospjela obveza plaćanja.
            [...]
            6) S nastankom oporezivog događaja u skladu sa stavcima 2., 3. i 4.:
            1. u vezi s oporezivim transakcijama nastaje obveza obračuna poreza u smislu ovoga zakona, a za registriranog poreznog obveznika nastaje obveza plaćanja poreza, [...]
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            15. ALIC je društvo bugarskog prava čija se glavna djelatnost odnosi na poljoprivredu, hortikulturu, uzgajanje životinja i pomoćne djelatnosti.
            16. To društvo je 1. kolovoza 2011. sklopilo ugovore o pretplati za usluge savjetovanja sa četiri druga društva, to jest, „Krestan Bulmar – Korporativni finansi“ EOOD, na području poslovnih financija, „Krestan Bulmar – Biznes razvitie“ EOOD, na području poslovnog razvoja, „Krestan Bulmar – Legakonsult“ EOOD, na području pravnog savjetovanja, i „Biznes Ekspres“ EOOD, na području informatičke sigurnosti (u daljnjem tekstu zajedno: pružatelji). Sva društva za savjetovanje je predstavljala ista osoba. Stranke su 5. ožujka 2012. raskinule te ugovore.
            17. U okviru navedenih ugovora, pružatelji su se obvezali:
            – svaki radni dan od 9 do 18 sati biti na raspolaganju ALIC‑u za savjetovanje, sastanke i ispunjenje obveza na koje su se obvezali i, u slučaju potrebe, izvan radnog vremena, uključujući nedjelju i praznike;
            – po potrebi osigurati prisutnost osposobljene osobe u prostorijama ALIC‑a i/ili treće strane koja je povezana s njime, uključujući izvan radnog vremena, nedjelju i praznike;
            – pribavljati i razmjenjivati dokumente i potrebne informacije između stranaka kako bi se osigurala najšira i najučinkovitija moguća zaštita interesa ALIC‑a, i
            – pravodobno slati naručitelju, u svrhu pregleda, savjetovanja i potpisivanja, sve dokumente potrebne za zaštitu njegovih interesa.
            18. Pružatelji su izjavili da nisu sklopili slične ugovore s trećim stranama koje imaju interese suprotne onima ALIC‑a i/ili su u tržišnom natjecanju s njime. Oni su se također obvezali da neće sklapati takve ugovore.
            19. U zamjenu za to ALIC se obvezao plaćati im naknadu svaki ponedjeljak u tjednu, koji slijedi tjedan u kojemu je obveza plaćanja dospjela. ALIC je odbio PDV naznačen u računima koje su mu izdali naručitelji.
            20. ALIC je bio predmetom poreznog nadzora za razdoblje od kolovoza do listopada 2011. Tijekom toga nadzora, porezna uprava je utvrdila da su računi izdani u roku određenom ugovorima, uredno uknjiženi u poslovne knjige pružateljâ i ALIC‑a te da su bili prijavljeni u svrhu PDV‑a. Porezna uprava je također istaknula da su računi pružateljâ plaćani bankovnim nalogom. Usto, utvrdila je da su pružatelji raspolagali osobljem koje je bilo dovoljno kvalificirano za obavljanje ugovorenih usluga.
            21. Što se tiče načina obavljanja tih usluga, izvršitelji su izjavili da stranke nisu predvidjele formalno bilježenje, putem dokumenata, naručivanja i isporuke navedenih usluga. Zadaci i tekući problemi razmatrani su na sastancima, telefonom ili putem elektroničke pošte. Osobe koje su konkretno bile odgovorne za obavljanje navedenih usluga pojasnile su da im je osoba odgovorna za komunikaciju s klijentom dodjeljivala različite zadatke koje je trebalo obaviti za ALIC putem elektroničke komunikacije.
            22. Porezna uprava je smatrala da nisu podneseni nikakvi dokazi u vezi s vrstom, količinom i naravi stvarno pruženih usluga, a osobito nijedan dokument iz prve ruke o broju obavljenih sati, niti informacije o načinu određivanja cijene tih usluga. Porezna uprava je 1. kolovoza 2013. izdala ispravljeno rješenje o utvrđenju porezne obveze kojim je odbila ALIC‑u pravo na odbitak PDV‑a kojeg su zaračunali pružatelji i koji se odnosio na iznos od 33.349 bugarskih leva (BGN) ili oko 17.000 eura.
            23. Društvo ALIC je osporilo ispravljeno rješenje pred Direktorom. Budući da je on potvrdio navedeno rješenje odlukom od 4. studenoga 2013., ALIC je podnio tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.
            24. Taj sud je primijetio da su ugovori koje je sklopio ALIC jedino određivali područje usluga savjetovanja i da nije navedeno što se s njima želi konkretno postići u vezi s predmetom, ro kom izvršenja, načinom kako su usluge naručene i jedinične cijene tih usluga. Navedeni sud dodaje da odluka stranaka da naknade pružene usluge pružateljima putem paušalnih iznosa plaćanih u redovnim razmacima dokazuje da stranke dospjelost plaćanja nisu povezale s konkretnim rezultatom tako da nema potrebe ispitati jesu li ti rezultati stvarno postignuti.
            25. Sud koji je uputio zahtjev navodi da porezna uprava nije nikad tvrdila da isporuke usluga, na temelju kojih ALIC zahtijeva pravo na odbitak ulaznog PDV‑a, predstavljaju utaju PDV‑a i da to tijelo nije podnijelo nikakve dokaze u tom smislu.
            26. Taj sud navodi da unatoč tomu dvoji može li ugovor o pretplati, kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku, predstavljati „isporuku usluga“ u smislu članaka 24. stavka 1. i članka 25. točke (b) Direktive o PDV‑u ili samo isporuka konkretnih usluga savjetovanja može predstavljati takvu isporuku s kojim može nastati pravo na odbitak PDV‑a. U prvom slučaju, također se pita nastaje li istekom razdoblja za koje je ugovoreno plaćanje oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a.
            27. U tim okolnostima Administrativen sad Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 24. stavak 1. i članak 25. točku (b) Direktive [o PDV‑u] tumačiti tako da pojam „isporuka usluga“ obuhvaća i slučajeve ugovorâ o pretplati za pružanje usluga savjetovanja kao što su oni u glavnom postupku, kod kojih se pružatelj usluge koji raspolaže osobljem kvalificiranim za isporuku usluga nalazi na raspolaganju naručitelju za vrijeme trajanja ugovora i obvezao se da će se suzdržavati od sklapanja ugovora sličnog sadržaja s konkurentima naručitelja?
            2. Treba li članak 63. i članak 64. stavak 1. Direktive [o PDV‑u] tumačiti tako da oporezivi događaj kod pretplaćenih usluga savjetovanja nastaje istekom razdoblja za koje je ugovoreno plaćanje a da pritom nije važno je li i koliko često je naručitelj koristio usluge koje mu je savjetnik stavio na raspolaganje?
            3. Treba li članak 62. stavak 2. Direktive [o PDV‑u] tumačiti tako da je osoba koja u okviru ugovora o pretplati isporučuje usluge dužna platiti PDV za te usluge nakon isteka razdoblja za koje je ugovorena naknada u ugovoru o pretplati ili ta obveza nastaje samo ako je naručitelj koristio usluge savjetnika u odgovarajućem poreznom razdoblju?“
            O prethodnim pitanjima
            Dopuštenost
            28. Direktor je na raspravi pred Sudom tvrdio da su pitanja postavljena Sudu nedopuštena jer se predmet u glavnom postupku ne odnosi na pravna pitanja, s obzirom na to da se sve zainteresirane stranke slažu oko tumačenja odredaba Direktive o PDV‑u u pitanju u glavnom predmetu, nego samo na činjenična pitanja koja se odnose na postojanje dokaza o tome jesu li stvarno postojale usluge savjetovanja koje su pružali pružatelji.
            29. U tom smislu valja podsjetiti da je u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a samo na nacionalnom sucu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti predmeta, ocijeni kako činjenicu koliko mu je potrebna prethodna odluka da bi donio svoju presudu tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Štoviše, na nacionalnim je sudovima da pruže Sudu činjenične elemente potrebne da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 32. i 33.).
            30. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nije dokazano nepostojanje usluga savjetovanja u pitanju i utaja PDV‑a koja bi iz toga proizlazila. Štoviše, taj sud dvoji u primjenu PDV‑a na ugovore o pretplati koji se odnose na usluge savjetovanja.
            31. Slijedom toga, valja zaključiti da su postavljena pitanja dopuštena.
            Prvo pitanje
            32. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. stavak 1. i članak 25. točku (b) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da pojam „isporuka usluga“ obuhvaća i ugovore o pretplati za pružanje usluga savjetovanja, osobito one koje su pravne, poslovne ili financijske naravi, u okviru kojih se pružatelj stavio na raspolaganje naručitelju za vrijeme trajanja ugovora i obvezao se da će se suzdržavati od sklapanja ugovorâ sličnog sadržaja s konkurentima naručitelja.
            33. Najprije valja podsjetiti da, poput Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.), Direktiva o PDV‑u dodjeljuje vrlo široko područje primjene PDV‑u predviđajući u svojem članku 2. koji se odnosi na oporezive transakcije, uz uvoz robe, isporuku robe ili pružanje usluga uz naknadu unutar države članice koje obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav (presuda Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, t. 25.).
            34. Odredbe koje se nalaze u Glavi IX. Direktive o PDV‑u izuzimaju određene aktivnosti od PDV‑a. Pružanje usluga savjetovanja, osobito pravnog, poslovnog i financijskog savjetovanja, nije dio tih izuzeća. Slijedom toga, usluge savjetovanja, kao što su one u glavnom postupku, uključene su u područje primjene Direktive o PDV‑u.
            35. Valja podsjetiti da, sukladno sudskoj praksi Suda, poreznu osnovicu za pružanje usluga čini sve što je primljeno kao naknada za pruženu uslugu i da je stoga isporuka usluga oporeziva samo ako postoji izravna povezanost između obavljene usluge i primljene naknade. Slijedom toga, isporuka je oporeziva samo ako između pružatelja usluge i korisnika usluge postoji pravni odnos u okviru kojega se razmjenjuju uzajamne činidbe, a naknada koju je primio pružatelj usluge čini stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (vidjeti u tom smislu presude Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 13. i 14., kao i Kennemer Golf, C‑174/00, EU:C:2002:200, t. 39.).
            36. Prema tome, valja utvrditi predstavlja li paušalna naknada isplaćena u okviru ugovora o pretplati za pružanje usluga savjetovanja, kao što su one u glavnom predmetu, protučinidbu za isporuku ugovorenih usluga uključujući i obvezu biti stalno na raspolaganju naručitelju kao i suzdržavati se od sklapanja ugovora s njegovim konkurentima, te postoji li izravna povezanost između obavljenih usluga i primljene naknade.
            37. U tom smislu, u okviru predmeta koji je doveo do presude Kennemer Golf (C‑174/00, EU:C:2002:200) i predmeta koje je doveo do presude Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185) Sud je već ispitao primjenu PDV‑a, s jedne strane, na godišnju paušalnu članarinu koja je plaćana sportskoj udruzi u svrhu korištenja sportskih objekata koji uključuju igralište za golf i, s druge strane, na paušalno plaćanje za usluge skrbi za nemoćne osobe.
            38. U točki 40. presude Kennemer Golf (C‑174/00, EU:C:2002:200) i u točki 36. presude Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185) Sud je u biti presudio da za utvrđivanje postojanja izravne povezanosti između te usluge i za nju dobivene naknade – kada, kao u glavnom postupku, osobito stalna dostupnost pružatelja da u slučaju potrebe pruži usluge koje zahtijeva naručitelj predstavlja bitnu karakteristiku predmetnih usluga – nije nužno utvrditi da se neka isplata odnosi na individualiziranu i preciznu uslugu koja je obavljena na zahtjev naručitelja. U svakom od predmeta koji su doveli do tih presuda, postojala je isporuka oporezivih usluga na koje se odnosila paušalna svota, neovisno o broju pruženih i primljenih usluga, odnosno u konkretnim slučajevima, neovisno o broju igrališta za golf ili količini pružene njege.
            39. Okolnost da usluge nisu ni unaprijed definirane ni individualizirane te da se naknada za njih isplaćuje u obliku paušala nije takve naravi da može utjecati na izravnu povezanost koja postoji između obavljenih usluga i primljene naknade, čiji je iznos unaprijed određen na temelju dobro razrađenih kriterija (presuda Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, t. 37.).
            40. Ti zaključci se mogu primijeniti na ugovor o pretplati koji se odnosi na usluge savjetovanja kao što su one u glavnom postupku – čije pak stvarno postojanje provjerava nacionalni sud – u okviru kojega se kupac obvezao isplatiti paušalne svote s naslova ugovorene naknade, neovisno o količini i naravi usluga savjetovanja koje su stvarno pružene tijekom razdoblja na koje se odnosi ta naknada.
            41. Okolnost da kupac nije isplatio samo jedan paušalni iznos nego je izvršio više periodičnih isplata ne može utjecati na to utvrđenje jer se razlika između tih isplata ne odnosi na njihovu oporezivost nego jedino na način paušalnih plaćanja.
            42. Kad je riječ o tome da se pružatelj obvezao da neće nuditi svoje usluge konkurentima naručitelja, ta je obveza slična klauzuli o isključivosti, koja je dio ugovora o pretplati na usluge savjetovanja pri čemu ne može promijeniti oporezivost navedenog ugovora. Slijedom toga, kod davanja odgovora na prvo pitanje nije potrebno uzimati u obzir članak 25. točku (b) Direktive o PDV‑u o „obvezi suzdržavanja od određenog čina“.
            43. S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 24. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da pojam „isporuka usluga“ obuhvaća ugovore o pretplati za pružanje usluga savjetovanja poslovnih subjekata, koje su osobito pravne, poslovne i financijske naravi, u okviru kojih se pružatelj stavio na raspolaganje naručitelju za vrijeme trajanja ugovora.
            Drugo i treće pitanje
            44. Drugim i trećim pitanjem, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, kad je riječ o ugovorima o pretplati koje se odnose na usluge savjetovanja, kao što su oni u glavnom postupku, članak 62. stavak 2., članak 63. i članak 64. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju istekom razdoblja za koje je ugovoreno plaćanje, a da pritom nije važno je li i koliko često je naručitelj koristio usluge koje mu je pružatelj stavio na raspolaganje.
            45. Odgovor na to pitanje dijelom proizlazi iz odgovora na prvo pitanje.
            46. Kad je riječ o oporezivom događaju, članak 62. stavak 1. Direktive o PDV‑u ga definira kao događaj kojim se ispunjavaju zakonski uvjeti potrebni za postojanje obveze obračuna PDV‑a. U skladu s člankom 63. Direktive o PDV‑u, oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a stoga nastaju po isporuci robe ili usluga.
            47. Kako je i bilo navedeno u točkama 40. i 41. ove presude, u okviru predmeta u glavnom postupku, s obzirom da predmet isporuke usluga nije bio pružati specifične savjete, nego staviti se na raspolaganje klijentu u svrhu savjetovanja, pružatelj je obavio uslugu samim time što je bio na raspolaganju u razdoblju određenom ugovorom o pretplati, a da pritom nije važna količina i narav stvarno pruženih usluga savjetovanja tijekom razdoblja na koje se ta naknada odnosi.
            48. Prema članku 64. stavku 1. Direktive o PDV‑u, kada uzrokuje niz plaćanja, isporuka robe se smatra završenom prilikom isteka razdobljâ na koja se takva plaćanja odnose.
            49. Stoga, isporuku kao što je ona u predmetu u glavnom postupku, koja se u bitnom sastoji u tome da se svojem klijentu bude na raspolaganju, da mu se pružaju usluge savjetovanja i da se naknada periodično isplaćuje u obliku paušalnih iznosa, treba smatrati obavljenom tijekom razdoblja na koje se odnosi plaćanje, neovisno o tome je li pružatelj stvarno savjetovao svojeg klijenta tijekom tog razdoblja.
            50. U smislu članka 64. stavka 1. Direktive o PDV‑u, treba smatrati da je usluga obavljena na kraju svakog razdoblja na koje se odnosi plaćanje. Budući da oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a ovise o trenutku isporuke usluga sukladno članku 63. te direktive, iz toga također slijedi da će ta dva događaja nastati na kraju svakog od tih razdoblja.
            51. Slijedom toga, valja odgovoriti na drugo i treće postavljeno pitanje da, kad je riječ o ugovorima o pretplati koji se odnose na usluge savjetovanja, kao što su oni u glavnom postupku, članak 62. stavak 2., članak 63. i članak 64. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju istekom razdoblja za koje je ugovoreno plaćanje, a da pritom nije važno je li i koliko često je naručitelj stvarno koristio usluge koje mu je pružatelj stavio na raspolaganje.
            Troškovi
            52. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Članak 24. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da pojam „isporuka usluga“ obuhvaća ugovore o pretplati za pružanje usluga savjetovanja poslovnih subjekata, koje su osobito pravne, poslovne i financijske naravi, u okviru kojih se pružatelj stavio na raspolaganje naručitelju za vrijeme trajanja ugovora.
            2. Kad je riječ o ugovorima o pretplati koji se odnose na usluge savjetovanja, kao što su oni u glavnom postupku, članak 62. stavak 2., članak 63. i članak 64. stavak 1. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju istekom razdoblja za koje je ugovoreno plaćanje, a da pritom nije važno je li i koliko često je naručitelj stvarno koristio usluge koje mu je pružatelj stavio na raspolaganje.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. rujna 2015.#Confederazione Cooperative Italiane i dr. protiv Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetali (Anicav) i dr.#Žalba – Poljoprivreda – Zajednička organizacija tržišta – Sektor voća i povrća – Uredba (EZ) br. 1580/2007 – Članak 52. stavak 2.a – Provedbena uredba (EU) br. 543/2011 – Članak 50. stavak 3. i članak 60. stavak 7. – Potpore organizacijama proizvođača – Prerađeno voće i povrće – Paušalne stope koje pokrivaju određene djelatnosti prerađivanja – Prihvatljivost ulaganja i djelatnosti koje su povezane s prerađivanjem – Tužba za poništenje – Dopuštenost – Izravni utjecaj.#Spojeni predmeti C-455/13 P, C-457/13 P i C-460/13 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 21. prosinca 2011.#Kazneni postupak protiv Mohsen Afrasiabi i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf - Njemačka.#Predmet C-72/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. listopada 2007.#Navicon SA protiv Administración del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Superior de Justicia de Madrid - Španjolska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-97/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. siječnja 2007.#Technische Glaswerke Ilmenau GmbH protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba.#Predmet C-404/04 P.


Presuda Suda od 12. lipnja 2003.#Eugen Schmidberger, Internationale Transporte und Planzüge protiv Republik Österreich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Innsbruck - Austrija.#Slobodno kretanje robe.#Predmet C-112/00.


Presuda Suda (treće vijeće) 16. veljače 2012.#Postupak koji je pokrenuo(-la)/su pokrenuli(-e) T.G. van Laarhoven.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-594/10.


Presuda Suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#H&R ChemPharm GmbH protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište parafinskog voska i njemačko tržište prešanog parafina – Utvrđivanje cijena i podjela tržišta – Obveza obrazlaganja – Dokaz povrede – Iskrivljavanje dokaza – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 23. stavak 3. – Izračun visine novčane kazne – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Načelo proporcionalnosti.#Predmet C-95/15 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. prosinca 2010.#DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku: Kammergericht - Njemačka.#Predmet C-279/09.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. lipnja 2010.#Europska komisija protiv The Bavarian Lager Co. Ltd.#Žalba.#Predmet C-28/08 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. listopad 04.#Hristo Byankov protiv Glaven sekretar na Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Administrativen sad Sofia-grad.#Predmet C-249/11.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. studeni 27.#Republika Italija protiv Europska komisija.#Predmet C-566/10 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. ožujka 1990. # Malt GmbH protiv Hauptzollamt Düsseldorf. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Carinska vrijednost. # Predmet C-219/88.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2013. veljača 28.#Katja Ettwein protiv Finanzamt Konstanz.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Finanzgericht Baden-Württemberg.#Predmet C-425/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. siječnja 2013.#Guido Strack protiv Europska komisija.#Predmet T-392/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. rujna 2010.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije.#Jednako postupanje.#Predmet T-300/07.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. listopad 28.#Maria Concetta Cerafogli protiv Europska središnja banka.#Predmet F-96/08.