title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 6. prosinca 2018.#Portugalska Republika protiv Europske komisije.#EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Izdaci nastali za Portugal – Članak 31. stavak 4. točka (c) Uredbe (EZ) br. 1290/2005 – Nepostojanje dokaza o ozbiljnoj i razumnoj sumnji – Ključne kontrole – Sekundarne kontrole.#Predmet T-22/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      6. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Izdaci nastali za Portugal – Članak 31. stavak 4. točka (c) Uredbe (EZ) br. 1290/2005 – Nepostojanje dokaza o ozbiljnoj i razumnoj sumnji – Ključne kontrole – Sekundarne kontrole”
      U predmetu T‑22/17,

         Portugalska Republika, koju zastupaju P. Estêvão, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i J. Saraiva de Almeida, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju B. Rechena, A. Sauka i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje Provedbene odluke Komisije (EU) 2016/2018 od 15. studenoga 2016. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2016., L 312, str. 26.), u dijelu u kojem se njome isključuju plaćanja koja su izvršile nadležne agencije za plaćanja Portugalske Republike u okviru EPFRR‑a u ukupnom iznosu od 1990810,30 eura.
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni, predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk (izvjestiteljica) i C. Mac Eochaidh, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Odlukom od 4. prosinca 2007. Komisija Europskih zajednica odobrila je program ruralnog razvoja autonomne regije Azora (Portugal) za razdoblje od 2007. do 2013. Prorural, koji je Portugalska Republika uspostavila u skladu s člankom 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2005., L 277, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 138.).

               2

               U skladu s člankom 37. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 od 21. lipnja 2005. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (SL 2005., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.), Komisija je između 17. i 21. lipnja 2013. organizirala kontrole u Ponta Delgadi (Portugal) u vezi s provedbom Prorurala.

               3

               Dopisom od 12. rujna 2013. pod referentnim brojem Ares 3036530 (u daljnjem tekstu: dopis od 12. rujna 2013.) Komisija je na temelju članka 11. stavka 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 885/2006 od 21. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 1290/2005 u pogledu akreditacije agencija za plaćanja i drugih tijela te poravnanja računa EFJP‑a i EPFRR‑a (SL 2006., L 171, str. 90.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 88.) dostavila svoje nalaze portugalskim tijelima. Tako je potonje obavijestila o nedostacima koje je utvrdila u pogledu određenih administrativnih kontrola koje su ona provela u skladu s člankom 24. stavkom 2. točkom (d) Uredbe Komisije (EU) br. 65/2011 od 27. siječnja 2011. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1698/2005 vezano uz primjenu postupaka kontrole, kao i uvjeta višestruke sukladnosti u vezi s mjerama ruralnog razvoja (SL 2011., L 25, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 52., str. 289.), koji je zamijenio članak 26. stavak 2. točku (d) Uredbe Komisije (EZ) br. 1975/2006 od 7. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1698/2005 vezano uz primjenu postupaka kontrole, kao i uvjeta višestruke sukladnosti u vezi s mjerama ruralnog razvoja (SL 2006., L 368, str. 74.).

               4

               Točnije, Komisija je smatrala da administrativne kontrole koje su provela portugalska tijela nisu omogućile da se na odgovarajući način procijeni opravdanost troškova koje je prijavilo troje korisnika potpore za konkurentnost poljoprivrednog i šumarskog sektora u vezi s mjerama usmjerenim na restrukturiranje i razvoj fizičkog potencijala te promicanje inovacija povećanjem dodane vrijednosti poljoprivrednih i šumarskih proizvoda iz članka 20. točke (b) podtočke (iii) Uredbe br. 1698/2005 i koja odgovara mjeri 123 utvrđenoj u Prilogu II. Uredbi Komisije (EZ) br. 1974/2006 od 15. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1698/2005 (SL 2006., L 368, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 59.; u daljnjem tekstu: mjera 123), koji su imali identifikacijske oznake 4715781, 4716022 i 5221903 (u daljnjem tekstu: troje korisnika u pitanju).

               5

               Portugalska tijela na Komisijina su očitovanja odgovorila dopisom od 16. prosinca 2013.

               6

               Dana 18. veljače 2014. održan je sastanak između predstavnika portugalskih tijela i Komisije u skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 885/2006.

               7

               Dopisom od 26. rujna 2014. pod referentnim brojem Ares 3174958 (u daljnjem tekstu: dopis od 26. rujna 2014.) Komisija je na temelju članka 11. stavka 2. Uredbe br. 885/2006 portugalskim tijelima službeno dostavila zaključke do kojih je došla na temelju informacija primljenih u okviru postupka potvrde o sukladnosti. U toj obavijesti, s jedne strane, Komisija je, pozvavši se na dokument br. VI/5330/97 od 23. prosinca 1997. naslovljen „Smjernice za izračun financijskih posljedica prilikom donošenja odluke o poravnanju računa Komponente za jamstva EFSJP‑a” (u daljnjem tekstu: dokument br. VI/5330/97), predstavila procjenu izdataka koji su se posebno odnosili na mjeru 123, koju se namjeravalo isključiti iz financiranja Europske unije na temelju članka 31. Uredbe br. 1290/2005. S druge strane, Komisija je portugalska tijela podsjetila na mogućnost korištenja postupkom mirenja predviđenim člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 885/2006.

               8

               Portugalska nadležna tijela dopisom od 7. studenoga 2014. obavijestila su Komisiju o svojoj namjeri da se koriste tim postupkom mirenja.

               9

               Komisija je nakon postupka mirenja donijela Provedbenu odluku (EU) 2016/2018 od 15. prosinca 2016. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2016., L 312, str. 26.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka), kojom je iz financiranja Europske unije isključila plaćanja koja je izvršila nadležna agencija za plaćanja Portugalske Republike u okviru Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) u okviru mjere 123, u ukupnom iznosu od 1990810,30 eura.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               10

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 16. siječnja 2017. Portugalska Republika pokrenula je ovaj postupak.

               11

               Portugalska Republika od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku u dijelu u kojemu se njome isključuju iz financiranja Europske unije plaćanja koja je u okviru EPFRR‑a izvršila njezina nadležna agencija za plaćanja u ukupnom iznosu od 1990810,30 eura;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               12

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži Portugalskoj Republici snošenje troškova.

         Pravo

               13

               U prilog osnovanosti tužbe Portugalska Republika ističe dva tužbena razloga koji se temelje, prvi, na povredi članka 31. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1290/2005 i, drugi, na „nedostatku u obrazloženju” koji u bitnome proizlazi, s jedne strane, iz nepostojanja ozbiljne i razumne sumnje u pogledu opravdanosti troškova koje su prijavili korisnici mjere 123 i, s druge strane, iz neuzimanja u obzir dokumenta br. VI/5330/97.

            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 31. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1290/2005

               14

               Portugalska Republika tvrdi da je Komisija pogrešno primijenila financijsku korekciju na izdatke nastale u financijskim godinama 2010. i 2011. jer su ti izdaci nastali više od 24 mjeseca prije dostave dopisa od 12. rujna 2013.

               15

               Komisija osporava argumente Portugalske Republike.

               16

               U skladu s člankom 31. stavkom 4. točkom (c) Uredbe br. 1290/2005, financiranje se ne može odbiti za „izdatke za mjere predviđene u programima iz članka 4. [te uredbe] osim onih iz [članka 31. stavka 4. točke (b) navedene uredbe], za koje se plaćanje ili, prema slučaju, plaćanje preostalog iznosa od strane agencije za plaćanja, izvršava više od [24] mjeseca prije nego što Komisija pisanim putem obavijesti [dotičnu] državu članicu o [rezultatima provjera]”.

               17

               Stoga iz članka 31. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1290/2005 proizlazi da Komisija može iz financiranja Unije isključiti izdatke koji nisu u skladu s pravilima prava Unije za koje se plaćanje ili, prema slučaju, plaćanje preostalog iznosa izvršilo 24 mjeseca prije nego što je Komisija pisanim putem obavijestila dotičnu državu članicu o rezultatima svojih provjera.

               18

               U članku 11. stavku 1. Uredbe br. 885/2006, koja je provedbeni propis za Uredbu br. 1290/2005, precizira se sadržaj pisane obavijesti kojom Komisija državama članicama dostavlja rezultate svojih provjera.

               19

               U tom pogledu, valja istaknuti da je odlučujući dan za ocjenu je li plaćanje bilo izvršeno u roku od 24 mjeseca dan kad je utvrđen konačan iznos potpore, a dotična država članica platila preostali iznos (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 3. svibnja 2012., Španjolska/Komisija, C‑24/11 P, EU:C:2012:266, t. 45. i navedenu sudsku praksu). Iz toga slijedi da, u skladu s, među ostalim, pojmovima korištenima u članku 31. stavku 4. točki (c) Uredbe br. 1290/2005 u kojem se navode „izdaci” za koje se „plaćanje” ili, prema slučaju, „plaćanje preostalog iznosa” izvršilo prije početka relevantnog razdoblja od 24 mjeseca, Komisija može primijeniti financijsku korekciju na plaćanja izvršena prije početka tog razdoblja ako su ona povezana s izdacima za koje je utvrđen konačan iznos potpore i ako je dotična država članica preostali iznos platila nakon početka relevantnog razdoblja od 24 mjeseca.

               20

               U ovom slučaju je, kao prvo, između stranaka nesporno da je Komisija, dopisom od 12. rujna 2013. u skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 885/2006, dostavila Portugalskoj Republici rezultat svojih provjera.

               21

               Iz toga slijedi da je razdoblje od 24 mjeseca iz članka 31. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1290/2005 započelo 12. rujna 2011. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje od 24 mjeseca).

               22

               Kao drugo, valja istaknuti da je Komisija smatrala da je financijsku korekciju trebalo primijeniti na određena plaćanja koja su portugalska tijela izvršila prije 12. rujna 2011. zato što su se ta plaćanja odnosila na projekte za koje su ostala plaćanja bila izvršena tijekom relevantnog razdoblja od 24 mjeseca.

               23

               Portugalska Republika tvrdi da Komisija ne može za potrebe izračuna iznosa financijske korekcije uzeti u obzir predujmove ili privremena plaćanja do kojih je došlo prije relevantnog razdoblja od 24 mjeseca jer ti predujmovi ili privremena plaćanja nisu predviđeni ni portugalskim pravom ni člankom 31. stavkom 4. točkom (c) Uredbe br. 1290/2005.

               24

               U tom pogledu, kao prvo, valja utvrditi, kao što je to navedeno u točki 16. ove presude i suprotno onomu što tvrdi Portugalska Republika, da članak 31. stavak 4. točka (c) Uredbe br. 1290/2005 izričito upućuje na plaćanje preostalog iznosa predmetnih izdataka, što nužno podrazumijeva mogućnost prijevremene isplate zatražene potpore, bez obzira na činjenicu da takva mogućnost nije predviđena nacionalnim pravom u pitanju.

               25

               Kao drugo, iz dopisa od 26. rujna 2014., kao što je to Komisija objasnila u odgovoru na mjeru upravljanja postupkom koja joj je bila upućena, proizlazi da su određeni korisnici mjere 123 stvarno primili prijevremena plaćanja čija je privremena priroda potvrđena činjenicom da navedeni korisnici moraju, prema slučaju, nadoknaditi dio tih plaćanja ako bi njihov iznos bio viši od konačnog iznosa dugovane potpore.

               26

               Kao treće, valja istaknuti da Portugalska Republika ne osporava da su plaćanja prije 12. rujna 2011., koja je Komisija utvrdila u dopisu od 26. rujna 2014., stvarno povezana s izdacima za koje je agencija za plaćanja u pitanju izvršila plaćanje preostalog iznosa ili je, barem, konačan iznos bio utvrđen nakon početka relevantnog razdoblja od 24 mjeseca.

               27

               Stoga, iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija pravilno utvrdila da su plaćanja prije 12. rujna 2011., koja je utvrdila u dopisu od 26. rujna 2014., mogla biti isključena iz financiranja Unije, tako da prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 31. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1290/2005 treba odbiti.

            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na „nedostatku u obrazloženju”

               28

               Drugi tužbeni razlog Portugalske Republike dijeli se na dva dijela, od kojih se prvi temelji na nepostojanju ozbiljne i razumne sumnje u pogledu sukladnosti kontrola koje su provela portugalska tijela s pravilima Unije, a drugi na neuzimanju u obzir dokumenta br. VI/5330/97.

               29

               Komisija osporava argumente Portugalske Republike.

         Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na nepostojanju dokaza o ozbiljnoj i razumnoj sumnji

               30

               Portugalska Republika tvrdi da se Komisija ne može pozivati na postojanje ozbiljne i razumne sumnje u pogledu kontrola opravdanosti troškova koje su prijavili korisnici mjere 123 koje su provela portugalska tijela kako bi opravdala primjenu financijske korekcije.

               31

               U skladu s člankom 26. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 1975/2006, koji je zamijenio članak 24. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 65/2011, administrativna kontrola zahtjeva za potporu država članica odnosi se na opravdanost prijavljenih troškova koji se procjenjuju pomoću odgovarajućeg sustava vrednovanja poput referentnih troškova, usporedbe različitih ponuda ili procjenom procjenjivačkog odbora.

               32

               Međutim, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, EPFRR financira samo intervencije koje se provode u skladu s odredbama prava Unije (vidjeti presudu od 4. rujna 2015., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, T‑503/12, EU:T:2015:597, t. 52. i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu, na Komisiji je da dokaže postojanje povrede tih odredaba. Stoga je ona dužna opravdati svoju odluku kojom se utvrđuje nepostojanje ili nedostaci kontrola koje provodi dotična država članica. Međutim, Komisija nije dužna iscrpno dokazati manjkavost kontrola koje su provele nacionalne uprave ili nepravilnosti podataka koje su podnijele, nego podnijeti dokaz ozbiljne i razumne sumnje u pogledu tih kontrola ili tih podataka (vidjeti po analogiji presude od 9. siječnja 2003., Grčka/Komisija, C‑157/00, EU:C:2003:5, t. 15. i 16. i navedenu sudsku praksu i od 24. veljače 2005., Grčka/Komisija, C‑300/02, EU:C:2005:103, t. 32. do 34. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Dotična država članica, sa svoje strane, ne može oboriti Komisijine nalaze a da vlastite navode ne potkrijepi dokazima o postojanju pouzdanog i djelotvornog sustava kontrole. Budući da joj ne uspijeva dokazati da su Komisijini nalazi netočni, oni predstavljaju elemente koji mogu stvoriti ozbiljne sumnje u provođenje primjerenog i učinkovitog skupa mjera nadzora i kontrole (vidjeti po analogiji presude od 9. siječnja 2003., Grčka/Komisija, C‑157/00, EU:C:2003:5, t. 18. i navedenu sudsku praksu i od 24. veljače 2005., Grčka/Komisija, C‑300/02, EU:C:2005:103, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               34

               To ublažavanje zahtjeva dokazivanja za Komisiju objašnjava se činjenicom da je država članica u najboljem položaju za prikupljanje i provjeru podataka potrebnih za poravnavanje računa EPFRR‑a te da je, s obzirom na to, na njoj da podnese najdetaljniji i najiscrpniji dokaz o stvarnom provođenju svojih kontrola ili o svojim podacima i, prema slučaju, o netočnosti Komisijinih tvrdnji (vidjeti po analogiji presude od 9. siječnja 2003., Grčka/Komisija, C‑157/00, EU:C:2003:5, t. 17. i navedenu sudsku praksu i od 24. veljače 2005., Grčka/Komisija, C‑300/02, EU:C:2005:103, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U predmetnom slučaju Komisija je smatrala da se na temelju kontrola koje su provela nadležna portugalska tijela nije moglo na odgovarajući način procijeniti opravdanost troškova koje je prijavilo troje korisnika u pitanju.

               36

               Portugalska Republika tvrdi da Komisija nije utvrdila nikakav nedostatak u pogledu procjene opravdanosti troškova koje su prijavili korisnici mjere 123 i da su portugalska tijela, unatoč ograničenjima svojstvenima azorskom tržištu, uspostavila odgovarajući sustav procjene opravdanosti troškova koje su prijavili ti korisnici u skladu s člankom 26. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 1975/2006 i člankom 24. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 65/2011 jer je taj sustav bio utemeljen na referentnim troškovima. Osim toga, Portugalska Republika ističe da se Komisija nije pozvala ni na kakav nedostatak u pogledu provjere istinitosti izdataka koje su prijavili navedeni korisnici i provođenja kontrola subvencionirane operacije na licu mjesta ili na lokaciji ulaganja.

               37

               U tom pogledu, najprije valja istaknuti da je, suprotno onomu što tvrdi Portugalska Republika, Komisija u dopisu od 12. rujna 2013. konkretno i detaljno utvrdila nedostatke koji se odnose na procjenu opravdanosti troškova koje je prijavilo troje korisnika u pitanju, a koju su provela portugalska tijela.

               38

               Tako je Komisija, među ostalim, utvrdila, kao prvo, da su se popisi referentnih troškova koje su sastavila portugalska tijela ponekad temeljili isključivo na cijenama poduzetnika koje su konačno odabrali korisnici, tako da su se portugalska tijela u određenim slučajevima zadovoljila usporedbom cijena koje potječu od istog poduzetnika kako bi utvrdila jesu li cijene tog poduzetnika bile razumne ili ne, kao drugo, da su referentni troškovi mogli biti i do 4,5 puta veći od cijena poduzetnika koje su odabrali korisnici, što je, prema mišljenju Komisije, značilo da nije postojao nikakav odnos između referentnih troškova i tržišnih cijena i, kao treće, da obrazloženje u pogledu određenih plaćanja čiji je iznos bio više stotina tisuća eura ili nije postojalo ili je bilo nedostatno.

               39

               Međutim, važno je napomenuti da Portugalska Republika ne osporava točnost Komisijinih nalaza navedenih u točki 38. ove presude.

               40

               Kao drugo, činjenica da su portugalska tijela uspostavila sustav vrednovanja utemeljen na usporedbi troškova koje prijavljuju korisnici mjere 123 s referentnim troškovima ne znači da je navedeni sustav bio prikladan u smislu odredaba navedenih u točki 31. ove presude.

               41

               Naime, iz tih odredaba izričito proizlazi da su portugalska tijela mogla izabrati sustava vrednovanja koji žele uspostaviti, tako da su mogla odabrati drugi sustav vrednovanja ako u praksi nije bilo moguće utvrditi referentne troškove.

               42

               Stoga, iako nije sporno da je uspostava sustava vrednovanja na temelju usporedbe troškova koje su prijavili korisnici mjere 123 s referentnim troškovima bila otežana zbog ograničenja svojstvenih otocima te ograničene veličine azorskog tržišta, portugalska tijela ipak su mogla uspostaviti drugi sustav vrednovanja koji bi bio pouzdan i djelotvoran za kontroliranje opravdanosti troškova koje su prijavili navedeni korisnici, poput, na primjer, sustava koji uključuje procjenjivački odbor.

               43

               Međutim, u ovom slučaju Portugalska Republika ne iznosi nijedan element na temelju kojeg bi se moglo utvrditi postojanje pouzdanog i djelotvornog sustava kontrole u skladu s odredbama navedenima u točki 31. ove presude.

               44

               Kao treće, činjenica da se nedostaci koje je Komisija utvrdila ne odnose ni na provjeru istinitosti izdataka koje su prijavili korisnici mjere 123 ni na provođenje kontrola subvencionirane operacije na licu mjesta ili na lokaciji ulaganja nije takva da dovodi u pitanje ozbiljnu i razumnu sumnju koju je Komisija mogla imati u pogledu kontrola opravdanosti troškova koje su prijavili korisnici mjere 123, a koje su provela portugalska tijela.

               45

               Stoga, iz prethodno navedenog proizlazi, s obzirom na nedostatke navedene u točki 38. ove presude, da je Komisija podnijela dokaze o ozbiljnoj i razumnoj sumnji, u smislu sudske prakse navedene u točki 32. ove presude, koje je imala u pogledu kontrola opravdanosti troškova koje su podnijeli korisnici mjere 123, a koje su provela portugalska tijela.

               46

               U tim okolnostima i s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 32. do 34. ove presude, Portugalska Republika ne može uspješno prigovoriti Komisiji da sama nije mogla utvrditi troškove koje su prijavili korisnici mjere 123 koji ne bi bili opravdani.

               47

               Stoga valja odbiti prvi dio drugog tužbenog razloga.

         Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na neuzimanju u obzir dokumenta br. VI/5330/97

               48

               Portugalska Republika smatra da je, s obzirom na utvrđene nedostatke, financijska korekcija koju je Komisija primijenila suprotna dokumentu br. VI/5330/97 i članku 31. stavku 2. Uredbe br. 1290/2005.

               49

               Najprije valja podsjetiti da u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 32. ove presude EPFRR financira samo intervencije koje se provode u skladu s odredbama prava Unije.

               50

               Isto tako, u članku 31. stavku 1. Uredbe br. 1290/2005 propisuje se da Komisija odlučuje o iznosima koje treba isključiti iz financiranja Unije ako utvrdi da izdatci nisu izvršeni u skladu s pravilima Unije te se u stavku 2. propisuje da Komisija procjenjuje iznose koje treba isključiti, među ostalim, s obzirom na težinu zabilježene nesukladnosti, pojašnjavajući u tom pogledu da ona uzima u obzir vrstu i težinu povrede te financijsku štetu prouzročenu Uniji.

               51

               Međutim, iako je na Komisiji da dokaže postojanje povrede pravila Unije, jednom kad se ta povreda utvrdi na državi članici je da dokaže, prema slučaju, da je Komisija počinila pogrešku u pogledu financijskih posljedica koje proizlaze iz te povrede (presude od 24. travnja 2008., Belgija/Komisija, C‑418/06 P, EU:C:2008:247, t. 135. i od 4. rujna 2015., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, T‑503/12, EU:T:2015:597, t. 53.).

               52

               Naime, kao što je to u bitnome navedeno u točki 34. ove presude, upravljanje financiranjem EPFRR‑a ponajprije počiva na nacionalnim upravama koje su odgovorne za osiguravanje strogog poštovanja pravila Unije i temelji se na povjerenju između nacionalnih tijela i tijelâ Unije. Samo država članica može znati i precizno utvrditi podatke potrebne za izradu EPFRR‑ovih računa jer Komisija nije dovoljno bliska gospodarskim subjektima kako bi od njih dobila informacije koje su joj potrebne (vidjeti po analogiji presude od 7. listopada 2004., Španjolska/Komisija, C‑153/01, EU:C:2004:589, t. 133. i navedenu sudsku praksu i od 4. rujna 2015., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, T‑503/12, EU:T:2015:597, t. 54.).

               53

               Što se tiče vrste primijenjene korekcije, valja podsjetiti da, s obzirom na dokument br. VI/5330/97, kada nije moguće precizno procijeniti gubitke koje je Unija pretrpjela, Komisija može razmotriti paušalnu financijsku korekciju (presude od 18. rujna 2003., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, C‑346/00, EU:C:2003:474, t. 53. i od 24. travnja 2008., Belgija/Komisija, C‑418/06 P, EU:C:2008:247, t. 136.). U tom smislu valja dodati da, iako je dokument br. VI/5330/97 Komisija izdala u okviru Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) i sadržava, kao što se to navodi u njegovu nazivu, smjernice o izračunu financijskih posljedica prilikom pripreme odluke o poravnanju računa Komponente za jamstva EFSJP‑a, Komisiju ništa ne sprečava da taj dokument primijeni i na izvršavanje ovlasti koje su joj člankom 31. stavkom 1. Uredbe br. 1290/2005 dodijeljene radi poravnanja računa EPFRR‑a (presuda od 4. rujna 2015., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, T‑503/12, EU:T:2015:597, t. 55.; vidjeti također u tom smislu presudu od 17. svibnja 2013., Bugarska/Komisija, T‑335/11, neobjavljena, EU:T:2013:262, t. 86.), što Portugalska Republika uostalom priznaje u replici.

               54

               U tom pogledu valja još istaknuti, s obzirom na dokument br. VI/5330/97, da je kad su provedene sve ključne kontrole, ali se osobito nije poštovala strogost koja je propisana uredbama, potrebno primijeniti paušalnu korekciju u visini od 5 % jer se razumno može zaključiti da te kontrole ne pružaju očekivanu razinu pravilnosti zahtjeva i da je rizik od gubitaka za EPFRR znatan (vidjeti presudu od 4. rujna 2015., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, T‑503/12, EU:T:2015:597, t. 56. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Iz dokumenta br. VI/5330/97 također proizlazi da se stopa korekcije treba primijeniti na dio izdataka koji predstavlja rizik. Ako propust nastane zbog toga što država članica nije usvojila odgovarajući sustav kontrole, korekcija se treba, zbog same njezine paušalne prirode, primijeniti na sve izdatke koji proizlaze iz dotične mjere (vidjeti presudu od 4. rujna 2015., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, T‑503/12, EU:T:2015:597, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               56

               U ovom slučaju, iz elemenata spisa proizlazi da je Komisija, pozivajući se na dokument br. VI/5330/97, na izdatke koji se odnose na mjeru 123 za koje su plaćanja bila izvršena tijekom relevantnog razdoblja od 24 mjeseca primijenila paušalnu korekciju od 5 %. Ona je primjenu te korekcije opravdala nedostacima utvrđenima u pogledu procjene opravdanosti troškova koje je prijavilo troje korisnika u pitanju.

               57

               Portugalska Republika osporava paušalnu korekciju od 5 % s obrazloženjem da Komisija tijekom postupka potvrde o sukladnosti, a osobito u dopisu od 12. rujna 2013., nije utvrdila nikakav propust ključnih kontrola, u smislu dokumenta br. VI/5330/97, koje se odnose na opravdanost troškova koje su prijavili korisnici mjere 123, ni u pogledu njihova broja, učestalosti ni strogosti, prekršivši tako „postupovno jamstvo” iz članka 31. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1290/2005. Osim toga, Portugalska Republika smatra da joj je Komisija pogrešno suprotstavila obvezu postizanja rezultata u pogledu procjene opravdanosti navedenih troškova i da se, u svakom slučaju, nedostaci koje je utvrdila Komisija odnose samo na sekundarne kontrole u smislu dokumenta br. VI/5330/97, tako da je samo paušalna korekcija od 2 % bila primjenjiva.

               58

               U tom pogledu, najprije valja navesti, kako to u bitnome ističe Portugalska Republika, da bi nepoštovanje članka 11. stavka 1. Uredbe br. 885/2006 navedeno u točki 18. ove presude na temelju kojeg je Komisija dostavila dopis od 12. rujna 2013. moglo lišiti postupovno jamstvo njegova sadržaja koje je dodijeljeno državama članicama člankom 31. stavkom 4. točkom (c) Uredbe br. 1290/2005 koji, kako je to bilo navedeno u točki 16. ove presude, vremenski ograničava izdatke koje EPFRR može odbiti financirati (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 24. veljače 2005., Grčka/Komisija, C‑300/02, EU:C:2005:103, t. 70.).

               59

               Međutim, kao što je to navedeno u točki 37. ove presude, Komisija je dopisom od 12. rujna 2013. obavijestila portugalska tijela da kontrole koje su potonja provela u skladu s člankom 24. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 65/2011, koji je zamijenio članak 26. stavak 2. točku (d) Uredbe br. 1975/2006, nisu omogućile da se na odgovarajući način procijeni opravdanost troškova koje je prijavilo troje korisnika u pitanju. Stoga, iako je točno da Komisija nije osporavala broj ili učestalost kontrola koje su provela portugalska tijela, ne može se tvrditi da Komisija nije dovela u pitanje strogost tih kontrola u smislu dokumenta br. VI/5330/97 i sudske prakse navedene u gornjoj točki 54.

               60

               Taj zaključak ne može se dovesti u pitanje činjenicom da Komisija nije u dopisu od 12. rujna 2013. precizno utvrdila koji troškovi, među onima koje je prijavilo troje korisnika u pitanju, nisu bili opravdani. Naime, s obzirom na ono što je navedeno u točkama 45. i 46. ove presude, Komisiji je bilo dovoljno da dokaže postojanje ozbiljne i razumne sumnje da kontrole koje su provela portugalska tijela nisu omogućavale da se na odgovarajući način procijeni opravdanost troškova koje su prijavili korisnici mjere 123 da bi se smatralo da te kontrole nisu poštovale strogost, u smislu dokumenta br. VI/5330/97 i sudske prakse navedene u točki 54. ove presude, propisanu uredbama br. 1975/2006 i 65/2011.

               61

               Iz toga slijedi da Komisija nije povrijedila postupovna jamstva dodijeljena Portugalskoj Republici člankom 31. stavkom 4. točkom (c) Uredbe br. 1290/2005.

               62

               Kao drugo, valja podsjetiti da, iako činjenica da se postupak može usavršiti, sama po sebi, ne opravdava financijsku korekciju, značajan propust u primjeni propisa Unije koji EPFRR izlaže stvarnom riziku od gubitka ili nepravilnosti može opravdati primjenu financijske korekcije (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 7. srpnja 2005., Grčka/Komisija, C‑5/03, EU:C:2005:426, t. 51.).

               63

               Međutim, kao što je to navedeno u točki 45. ove presude, Komisija je dokazala mogućnost postojanja ozbiljne i razumne sumnje u pogledu strogosti kontrola koje su provela portugalska tijela, tako da se ne može isključiti da su troškovi koje su prijavili korisnici mjere 123 bili precijenjeni i da je, stoga, utvrđen stvaran rizik od gubitka za EPFRR.

               64

               Iz toga slijedi da, iako su portugalska tijela mogla izabrati, kao što je to bilo navedeno u točki 42. ove presude, sustav vrednovanja koji žele uspostaviti, ona su ipak bila dužna provesti pouzdanu i djelotvornu kontrolu kako EPFRR ne bi bio izložen stvarnom riziku od gubitka.

               65

               Kao treće, treba napomenuti da portugalska tijela nisu dostavila metodu izračuna kojom bi se omogućilo utvrđivanje stvarnog iznosa nepravilnih izdataka niti su dokazala, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 51. ove presude, da je Komisija počinila pogrešku u pogledu financijskih posljedica koje proizlaze iz te povrede te da Portugalska Republika, uostalom, sama po sebi, ne osporava primjenu paušalne korekcije.

               66

               Stoga, budući da je Komisija, kao što je to bilo navedeno u točki 59. ove presude, prigovorila portugalskim tijelima da nisu poštovala strogost propisanu u primjenjivim uredbama, trebalo je primijeniti, u skladu s dokumentom br. VI/5330/97 i sudskom praksom navedenom u točki 54. ove presude, paušalnu korekciju od 5 % u skladu s člankom 31. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1290/2005.

               67

               Taj zaključak ne može biti doveden u pitanje tvrdnjom Portugalske Republike prema kojoj je kontrola koja se odnosi na opravdanost prijavljenih troškova samo sekundarna kontrola čije izostavljanje, na temelju dokumenta br. VI/5330/97, može dovesti samo do korekcije od 2 %.

               68

               Naime, valja podsjetiti da, u skladu s dokumentom br. VI/5330/97, ključne kontrole odgovaraju fizičkim i administrativnim provjerama koje se zahtijevaju radi kontroliranja osnovnih elemenata, dok se sekundarne kontrole odnose na administrativne operacije potrebne za pravilnu obradu zahtjeva, poput provjere poštovanja rokova za podnošenje zahtjeva, utvrđivanja dvostrukih zahtjeva za isti predmet, analize rizika, primjene sankcija i primjerenog nadzora postupaka.

               69

               Međutim, najprije treba istaknuti da Portugalska Republika ne potkrepljuje svoju tvrdnju prema kojoj se kontrole iz članka 26. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 1975/2006 i članka 24. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 65/2011 trebaju smatrati sekundarnim, a ne ključnim kontrolama.

               70

               Nadalje, valja napomenuti da je kontrola opravdanosti troškova administrativna provjera potrebna kako bi se izbjeglo precjenjivanje zahtjeva. Dakle, radi se o kontroli jednog od osnovnih elemenata tih zahtjeva, što treba razlikovati od administrativne operacije potrebne za obradu navedenih zahtjeva.

               71

               Konačno, iz dokumenta br. VI/5330/97 proizlazi da, iako se može pretpostaviti da postoji rizik od gubitka koji opravdava korekciju od 5 % s obzirom na to da su utvrđeni nedostatci koji se odnose na ključne kontrole, ostaje činjenica da je postojanje rizika od gubitka za EPFRR ono što u konačnici opravdava nametanje takve korekcije (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 12. rujna 2007.,Finska/Komisija, T‑230/04, neobjavljena, EU:T:2007:259, t. 71. i od 30. rujna 2009., Portugal/Komisija, T‑183/06, neobjavljena, EU:T:2009:370, t. 99.). Međutim, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 51. ove presude, Portugalska Republika ne iznosi nijedan element koji može upućivati na to da će financijske posljedice koje proizlaze iz nedostataka utvrđenih u odnosu na kontrole koje su provela portugalska tijela na temelju članka 26. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 1975/2006 i članka 24. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 65/2011 biti manje od 5 %.

               72

               Iz prethodno navedenog proizlazi da valja odbiti drugi dio drugog tužbenog razloga i, prema tome, tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               73

               Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove ako je takav zahtjev postavljen.

               74

               Budući da Portugalska Republika nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova sukladno Komisijinu zahtjevu.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Kowalik‑Bańczyk

                           Mac Eochaidh

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. prosinca 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 6. prosinca 2018.#Deichmann SE protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije V – Raniji međunarodni figurativni žigovi V – Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga – Pravilo 19. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 2868/95 (koji je postao članak 7. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Delegirane uredbe (EU) 2018/625).#Predmet T-848/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      6. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije V – Raniji međunarodni figurativni žigovi V – Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga – Pravilo 19. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 2868/95 (koji je postao članak 7. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Delegirane uredbe (EU) 2018/625)”
      U predmetu T‑848/16,

         Deichmann SE, sa sjedištem u Essenu (Njemačka), koji zastupa C. Onken, odvjetnica,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju A. Söder i D. Hanf, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Vans, Inc., sa sjedištem u Cypressu, Kalifornija (Sjedinjene Američke Države), koji zastupa M. Hirsch, odvjetnik,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 20. rujna 2016. (predmet R 2129/2015‑4) koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Deichmann i Vans,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni (izvjestitelj), predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk i C. Mac Eochaidh, suci,
      tajnik: R. Ukelyte, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 1. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 2. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 9. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir odluku od 12. svibnja 2017. o spajanju predmeta T‑848/16 i T‑817/16 radi usmenog dijela postupka,
      nakon rasprave održane 16. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Vans, Inc. podnio je 17. listopada 2011. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)).

               2

               Prijava za registraciju žiga podnesena je za sljedeći figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija su iz razreda 18. i 25. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen.

               4

               Dana 21. veljače 2012. tužitelj, Deichmann SE, podnio je prigovor na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 46. Uredbe 2017/1001) na registraciju žiga za koji je podnesena prijava.

               5

               Prigovor se temeljio na sljedećim ranijim žigovima:

                        –

                        međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija br. 937479 od 10. kolovoza 2007. za proizvode iz razreda 18., 25. i 28. čiji se prikaz nalazi ispod:

                        –

                        međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija br. 937526 od 10. kolovoza 2007. za proizvode iz razreda 18., 25. i 28. čiji se prikaz nalazi ispod:

                        –

                        međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija br. 937528 od 13. kolovoza 2007. za proizvode iz razreda 18., 25. i 28. čiji se prikaz nalazi ispod:

               6

               Razlog koji se navodi u prilog prigovoru jest onaj iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001).

               7

               Dana 28. rujna 2015. Odjel za prigovore EUIPO‑a odbio je prigovor smatrajući, s jedne strane, da nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu glede žigova br. 937479 i 937526 i, s druge strane, da zaštita žiga br. 937528 nije u dovoljnoj mjeri bila dokazana.

               8

               Dana 21. listopada 2015. tužitelj je podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore, smatrajući da je postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               9

               Odlukom od 20. rujna 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je tužiteljevu žalbu bez ispitivanja postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu na koju se on poziva.

               10

               Kao prvo, žalbeno vijeće potvrdilo je odluku Odjela za prigovore u vezi s nedostatkom dokaza o zaštiti međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija br. 937528 (točka 11. pobijane odluke).

               11

               Kao drugo, oslanjajući se na pravilo 19. stavke 1. do 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Europske unije (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) (koji je postao članak 7. stavci 1. do 4. Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/625 od 5. ožujka 2018. o dopuni Uredbe 2017/1001 i stavljanju izvan snage Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (SL 2018., L 104, str. 1.)), žalbeno vijeće ocijenilo je da žalba nije osnovana u pogledu zaštite međunarodnih registracija br. 937479 i 937526.

               12

               Žalbeno vijeće smatralo je da je na njemu da po službenoj dužnosti ispita dokaz o zaštiti ranijih prava propisan pravilom 19. Uredbe br. 2868/95 a da nije potrebno da stranke podnesu zahtjev (točka 12. pobijane odluke). Smatralo je da zahtjevi iz pravila 19. Uredbe br. 2868/95 nisu uvjeti dopuštenosti prigovora, već uvjeti za ispitivanje njegova merituma i da, posljedično, EUIPO nije imao obvezu obavijestiti podnositelja prigovora o nepravilnostima podnesenih dokumenata i konkretno ga pozvati da podnese neke druge dokaze (točka 13. pobijane odluke).

               13

               Žalbeno vijeće ocijenilo je da, što se tiče međunarodne registracije čija se zaštita proteže na Europsku uniju, dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga, u skladu s pravilom 19. stavkom 2. Uredbe br. 2868/95 (koji je postao članak 7. stavak 2. Uredbe 2018/625), mora biti podnesen putem službenih dokumenata koji potječu od nadležnog tijela koje je provelo registraciju žiga, a dostavljaju se na jeziku postupka ili im se prilaže prijevod u skladu s pravilom 19. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95 (točka 14. pobijane odluke).

               14

               Žalbeno vijeće smatralo je da, u skladu s člankom 152. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 190. Uredbe 2017/1001), EUIPO objavljuje samo određene bibliografske podatke, reprodukciju žiga i brojeve razreda međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija (točka 16. pobijane odluke).

               15

               Žalbeno vijeće ocijenilo je da je, u skladu s pravilom 19. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 2868/95, tužitelj trebao podnijeti izvadak iz registra Međunarodnog ureda, uključujući prijevod na jezik postupka, kako bi dokazao postojanje zaštite međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija (točka 17. pobijane odluke). Žalbeno vijeće utvrdilo je da, podnoseći izvadak iz baze podataka TMview, kojom ne upravlja Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO), već EUIPO, i prijevod na jezik postupka popisa proizvoda, tužitelj nije dostavio dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite svojih ranijih prava (točka 18. pobijane odluke).

               16

               Žalbeno vijeće dodalo je da je već Odjel za prigovore morao odbiti prigovor kao neobrazložen, s obzirom na to da odgovarajući dokazi o međunarodnim registracijama br. 937479 i 937526 nisu bili podneseni u određenom roku (točka 19. pobijane odluke).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               17

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               18

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da poništi pobijanu odluku.

               19

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               20

               U prilog osnovanosti svoje tužbe tužitelj ističe tri tužbena razloga.

               21

               U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo odredbe članka 151. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 189. stavak 2. Uredbe 2017/1001) i odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95 (koji je postao članak 7. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2018/625) jer je morao podnijeti dokaz o zaštiti ranijih međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija br. 937479 i 937526.

               22

               U okviru drugog tužbenog razloga tužitelj navodi da je žalbeno vijeće povrijedilo odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95 (koji je postao članak 7. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe br. 2018/625) i pravilo 19. stavak 3. navedene uredbe kao i odredbe pravila 20. iste uredbe (koje je postalo članak 8. stavci 1. do 4. i 7. do 9. Uredbe 2018/625), smatrajući da nije podnio dokaze o zaštiti svojih ranijih žigova br. 937479 i 937526 i odbijajući zbog tog razloga prigovor kao neosnovan.

               23

               U okviru trećeg tužbenog razloga tužitelj podredno ističe da, čak i pod pretpostavkom da izvaci iz baze podataka TMview ne udovoljavaju zahtjevima iz pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95, žalbeno vijeće povrijedilo je načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti, dobre uprave, jednakog postupanja i zabrane retroaktivnosti, posebno s obzirom na EUIPO‑ovu praksu odlučivanja i na sadržaj EUIPO‑ovih Smjernica za ispitivanje.

            Prvi tužbeni razlog

               24

               Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo odredbe članka 151. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95 smatrajući da je on morao podnijeti dokaz o zaštiti ranijih međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija br. 937479 i 937526.

               25

               Tužitelj ističe da međunarodne registracije u kojima je naznačena Europska unija imaju iste učinke kao žigovi Europske unije, u skladu s člankom 151. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, i da se, slijedom toga, prema tim dvjema kategorijama žigova treba jednako odnositi. U mjeri u kojoj nije potrebno, u slučaju prigovora koji se temelji na žigu Europske unije, podnijeti dokaz o zaštiti ranijeg žiga u skladu s pravilom 19. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 2868/95, isto bi trebalo vrijediti za međunarodne registracije u kojima je naznačena Europska unija. To osobito vrijedi jer odredbe Uredbe br. 207/2009 imaju prednost pred onima Provedbene uredbe br. 2868/95.

               26

               Tužitelj usto ističe da je podnošenje dokaza o ranijim pravima u pogledu međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija nepotrebno, po čemu se one razlikuju od nacionalnih žigova i međunarodnih registracija u kojima su naznačene samo neke države članice Unije. Naime, EUIPO raspolaže informacijama koje mogu potkrijepiti postojanje, valjanost i opseg zaštite međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija, s obzirom na to da se te informacije objavljuju u njegovoj bazi podataka CTM‑Online (koja je postala eSearch plus), u skladu s člankom 152. Uredbe br. 207/2009. Podnošenje dodatnih dokumenata za potrebe obrazlaganja prigovora stoga je suvišno, osim, prema potrebi, kada se radi o prijevodu popisa proizvoda i usluga na jezik postupka, koji treba biti podnesen u takvom slučaju.

               27

               EUIPO smatra da se o pitanju je li potrebno dokazati postojanje, valjanost i opseg zaštite međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija ne mora odlučivati u ovom predmetu, s obzirom na to da je drugi tužbeni razlog koji je istaknuo tužitelj utemeljen.

               28

               Intervenijent osporava tužiteljevu argumentaciju.

               29

               Kao prvo, valja podsjetiti na relevantne odredbe Uredbe br. 207/2009 koje se primjenjuju na međunarodne registracije u kojima je naznačena Europska unija i na Uredbu br. 2868/95.

               30

               U skladu s člankom 145. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 182. Uredbe 2017/1001), koji se nalazi u odjeljku 1. glave XIII., naslovljene „Međunarodna registracija žigova”:
               „Ako ovom glavom nije drukčije predviđeno, ova se Uredba i njezine Provedbene uredbe primjenjuju na prijave za međunarodnu registraciju podnesene u skladu s Protokolom koji se odnosi na Madridski sporazum o međunarodnoj registraciji žigova, usvojenim 27. lipnja 1989. u Madridu (dalje u tekstu ‚međunarodne prijave’ odnosno ‚Madridski protokol’), koje se temelje na prijavi žiga Zajednice ili na žigu Zajednice kao i na registracije žigova upisane u međunarodni registar koji vodi Međunarodni ured Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (dalje u tekstu ‚međunarodne registracije’ odnosno ‚Međunarodni ured’) u kojima je naznačena Europska zajednica.”

               31

               U skladu s člankom 151. Uredbe br. 207/2009:
               „1.   Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica ima isti učinak kao prijava žiga Zajednice od datuma registracije u skladu s člankom 3. stavkom 4. Madridskog protokola ili od datuma naknadne naznake Europske zajednice prema članku 3.ter stavku 2. Madridskog protokola.
               2.   Ako nije dana nikakva obavijest o odbijanju u skladu s člankom 5. stavcima 1. i 2. Madridskog protokola ili ako je takvo odbijanje povučeno, međunarodna registracija žiga u kojoj je naznačena Europska zajednica ima isti učinak kao registracija žiga kao žiga Zajednice od datuma iz stavka 1.
               3.   U smislu primjene članka 9. stavka 3., objava prijave žiga Zajednice zamjenjuje se objavom podataka o međunarodnoj registraciji u kojoj je naznačena Europska zajednica u skladu s člankom 152. stavkom 1., a objava registracije žiga Zajednice zamjenjuje se objavom u skladu s člankom 152. stavkom 2.”

               32

               U skladu s pravilom 20. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95 (koji je postao članak 8. stavci 1. i 7. Uredbe 2018/625), prigovor se odbija kao neosnovan ako do isteka roka iz pravila 19. stavka 1. iste uredbe podnositelj prigovora ne dokaže postojanje, valjanost i opseg zaštite svojeg ranijeg žiga ili svojeg ranijeg prava te ovlaštenje na podnošenje prigovora.

               33

               Pravilo 19. Uredbe br. 2868/95 propisuje:

                        „1.

                        Ured daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njegov prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora sukladno s pravilom 18. stavkom 1.

                        2.

                        U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite svojeg ranijeg znaka ili ranijeg prava, kao i dokaz o svojoj ovlaštenosti da podnese prigovor. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:

                                 (a)

                                 ako se prigovor temelji na žigu koji nije žig Zajednice, dokaz da je za njega podnesena prijava ili dokaz o registraciji, podnoseći:

                                          i.

                                          […];

                                          ii.

                                          ako je žig registriran, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od vremenskog roka iz stavka 1. i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran;

                           […].

                        3.

                        Podaci i dokazi iz stavaka 1. i 2. dostavljaju se na jeziku postupka ili se prilaže njihov prijevod. Prijevod se podnosi u roku određenom za podnošenje izvornog dokumenta.”

               34

               Iz odredbi pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95, koje se primjenjuju na međunarodne registracije u kojima je naznačena Europska unija u skladu s odredbama članka 145. Uredbe br. 207/2009, proizlazi da podnositelj prigovora treba dostaviti dokaz prijave ili registracije ranijeg žiga, ako se prigovor temelji na žigu koji nije žig Europske unije. Potreba da se podnese takav dokaz također se odnosi na međunarodne registracije u kojima je naznačena Europska unija, a koje ne predstavljaju žigove Europske unije.

               35

               Okolnost da članak 151. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 propisuje da međunarodna registracija žiga u kojoj je naznačena Europska unija proizvodi, računajući od datuma iz stavka 1. tog članka, iste učinke kao i registracija žiga kao žiga Europske unije ne utječe na obvezu podnositelja prigovora da podnese dokaz o ranijoj međunarodnoj registraciji u kojoj je naznačena Europska unija, u skladu s odredbama pravila 19. stavka 1. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95. Naime, zahtjev za podnošenje dokaza o ranijem žigu predviđen pravilom 19. Uredbe br. 2868/95 odredba je koja se odnosi na mogućnost nositelja ranijeg žiga, uključujući međunarodnu registraciju u kojoj je naznačena Europska unija, da se protivi registraciji žiga Europske unije, a ne odredba koja se odnosi na učinke žiga Europske unije koji su određeni u člancima 9. do 14. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 9. do 17. Uredbe 2017/1001), koji se nalaze u odjeljku 2., pod naslovom „Učinci žigova Europske unije”, glave II. Uredbe br. 207/2009.

               36

               Stoga pravilo 19. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe br. 2868/95, u dijelu u kojem predviđa da podnositelj prigovora mora dostaviti dokaze o zaštiti međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija, nije u suprotnosti s odredbama članka 151. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, koje se ne odnose na pravila postupka povodom prigovora na registraciju žiga Europske unije.

               37

               Tužitelj ne može osnovano tvrditi, kako bi pokušao dokazati da je žalbeno vijeće povrijedilo odredbe članka 151. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95, da podnošenje dokaza o ranijim žigovima ne bi bilo potrebno u pogledu međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija jer EUIPO ima, uzimajući u obzir objavu u bazi CTM‑Online (koja je postala eSearch plus), podatke o međunarodnoj registraciji u kojoj je naznačena Europska unija u skladu s člankom 152. Uredbe br. 207/2009, informacije kojima se može potkrijepiti postojanje, valjanost i opseg zaštite međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija.

               38

               Naime, čak i pod pretpostavkom da EUIPO ima informacije koje se odnose na zaštitu međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija, iz teksta pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95, koji, kao što je to prethodno navedeno, nije u suprotnosti s odredbama članka 151. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, jasno proizlazi da je sam podnositelj prigovora dužan podnijeti dokaz o zaštiti svojeg ranijeg prava.

               39

               Posljedično, žalbeno vijeće nije povrijedilo odredbe članka 151. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95 smatrajući da je tužitelj morao podnijeti dokaz o zaštiti ranijih međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija br. 937479 i 937526.

               40

               Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti.

            Drugi tužbeni razlog

               41

               Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo pravilo 19. stavak 2. točku (a) podtočku ii. i stavak 3. Uredbe br. 2868/95 te pravilo 20. iste uredbe, smatrajući da on nije dostavio dokaz o zaštiti ranijih žigova br. 937479 i 937526.

               42

               Tužitelj ističe da podnošenje izvatka iz baze podataka TMview predstavlja dokaz u skladu sa zahtjevima iz pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95. On navodi da podaci iz baze podataka TMview dolaze od ureda za žigove, posebno WIPO‑a, i da izvaci iz te baze sadržavaju sve bitne informacije za dokazivanje zaštite ranije međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija. On dodaje da je valjanost izvadaka iz baze podataka TMview priznata EUIPO‑ovom ustaljenom upravnom praksom navedenom u njegovim Smjernicama za ispitivanje.

               43

               Tužitelj navodi da je u ovom slučaju podnio izvatke iz baze podataka TMview i prijevod na jezik postupka popisa proizvoda i usluga u skladu s pravilom 19. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95 i da je, slijedom toga, žalbeno vijeće pogrešno smatralo da on nije dostavio dokaz o zaštiti svojih ranijih međunarodnih žigova br. 937479 i 937526.

               44

               EUIPO smatra da je taj tužbeni razlog osnovan.

               45

               Intervenijent smatra da tužbeni razlog treba odbiti jer bazom podataka TMview upravlja EUIPO, a ne WIPO, jedino tijelo nadležno za registraciju međunarodnih žigova. Podnošenje izvadaka iz te baze podataka kao dokaza o ranijem međunarodnom žigu stoga bi bilo suprotno odredbama pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95.

               46

               Prema intervenijentovu mišljenju, EUIPO‑ove Smjernice za ispitivanje kojima se izvaci iz baze podataka TMview priznaju kao dokaz o postojanju i valjanosti ranijih prava u ovom se slučaju ne primjenjuju. Kao prvo, EUIPO‑ove Smjernice za ispitivanje nastale su dvije godine nakon isteka roka u kojem je tužitelj trebao obrazložiti svoja ranija prava. Kao drugo, te smjernice nemaju obvezujući karakter i ne bi bile u skladu s odredbama uredbi br. 207/2009 i 2868/95. Te uredbe imaju prednost pred EUIPO‑ovim Smjernicama za ispitivanje i trebala bi ih primjenjivati žalbena vijeća koja imaju ograničenu nadležnost kada donose odluke o registraciji znaka kao žiga Europske unije.

               47

               Najprije valja ispitati tužiteljev argument koji se temelji na tome da EUIPO‑ove Smjernice za ispitivanje dopuštaju podnošenje izvadaka iz baze podataka TMview.

               48

               Tužitelj, naime, u potporu svojem drugom tužbenom razlogu tvrdi da EUIPO‑ove Smjernice za ispitivanje pojašnjavaju da, u pogledu pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95, za potrebe utvrđivanja valjanosti ranijih registracija žigova koji nisu žigovi Europske unije podnositelj prigovora, kada je riječ o ranijim registracijama u kojima je naznačena Unija, može dostaviti izvatke iz baze podataka TMview.

               49

               U tim je Smjernicama, u njihovoj verziji od 23. ožujka 2016., koja je podnesena u prilogu tužbi, u točki 4.2.3.2. dijela C „Prigovor”, odjeljak 1. „Postupovna pitanja”, navedeno da EUIPO, među ostalim, kada se radi o međunarodnim registracijama prihvaća izvatke iz baze podataka TMview, pod uvjetom da sadržavaju korisne informacije.

               50

               Međutim, osnovanost tužbenog razloga koji je tužitelj istaknuo treba ispitati samo s obzirom na relevantne odredbe uredbi br. 207/2009 i 2868/95, a ne s obzirom na EUIPO‑ove Smjernice za ispitivanje.

               51

               Naime, odluke o registraciji znaka kao žiga Europske unije koje žalbeno vijeće treba donijeti u skladu s Uredbom br. 207/2009 donose se na temelju ograničene nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti, iako se zakonitost odluka tih istih žalbenih vijeća treba ocjenjivati samo na temelju te uredbe, kako je tumači Sud Unije (vidjeti u tom smislu presude od 15. rujna 2005., BioID/OHIM, C‑37/03 P, EU:C:2005:547, t. 47.; od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C‑173/04 P, EU:C:2006:20, t. 48. i od 19. siječnja 2012., OHIM/Nike International, C‑53/11 P, EU:C:2012:27, t. 57.).

               52

               EUIPO‑ove Smjernice za ispitivanje nisu obvezujući pravni akti za tumačenje odredaba prava Unije (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, t. 48.). Stoga njihove odredbe ne mogu kao takve biti nadređene odredbama uredbi br. 207/2009 i 2868/95 niti mijenjati njihovo tumačenje od strane suda Unije. Naprotiv, treba ih čitati u skladu s odredbama uredbi br. 207/2009 i 2868/95 (presuda od 27. lipnja 2012., Interkobo/OHIM – XXXLutz Marken (my baby), T‑523/10, EU:T:2012:326, t. 29.).

               53

               Prema tome, odredbe EUIPO‑ovih Smjernica za ispitivanje na koje se tužitelj poziva ne mogu imati prednost pred odredbama pravila 19. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 2868/95, u vezi s podnošenjem dokaza o zaštiti ranijih žigova od strane podnositelja prigovora, niti mijenjati tumačenje tih odredbi od strane Općeg suda.

               54

               Argumentaciju kojom se tužitelj poziva na sadržaj EUIPO‑ovih Smjernica za ispitivanje kako bi dokazao povredu odredbi Uredbe br. 2868/95 stoga treba odbiti kao bespredmetnu.

               55

               Kao drugo, odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95 dopuštaju podnositelju prigovora da podnese ne samo presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije već i jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran.

               56

               Presuđeno je da podnošenje dokumenta koji je izdalo nadležno tijelo i koji sadržava iste informacije kao i potvrda o registraciji žiga zadovoljava odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95 (presuda od 5. veljače 2016., Kicktipp/OHIM – Italiana Calzature (kicktipp), T‑135/14, EU:T:2016:69, t. 63.).

               57

               K tome valja istaknuti da te odredbe ne isključuju mogućnost da se dostave dokumenti iz baze podataka, kao što je baza podataka nadležnog nacionalnog ureda (vidjeti u tom smislu presudu od 24. listopada 2014., Grau Ferrer/OHIM – Rubio Ferrer (Bugui va), T‑543/12, neobjavljenu, EU:T:2014:911, t. 25. i 26.).

               58

               Navodeći da je predmetne dokumente „izdalo tijelo pred kojim je žig registriran”, pravilo 19. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe br. 2868/95 isključuje mogućnost podnošenja izvadaka iz baze podataka koja daje pristup dokumentima koji ne potječu od tijela pred kojim je žig registriran. Stoga izvaci iz EUIPO‑ove baze podataka CTM‑Online nisu dokazi o zaštiti međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija jer EUIPO, koji nije nadležan za registraciju međunarodnih žigova, nije tijelo pred kojim je žig registriran (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2014., Aldi Einkauf/OHIM – Alifoods (Alifoods), T‑240/13, EU:T:2014:994, t. 27. i 28.).

               59

               S druge strane, iako odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95 predviđaju da dokumente „izdaje” nadležno tijelo, one ne sprečavaju pristup dokumentima koji potječu od nadležnog tijela putem računalnog sustava, kojim upravlja EUIPO, ali u kojem sudjeluje nadležno tijelo slanjem i ažuriranjem relevantnih informacija.

               60

               Iz dokumenata u spisu, posebno iz objašnjenja koja je EUIPO dao u svojim podnescima i na raspravi, proizlazi da je baza podataka TMview informatički alat kojim upravlja EUIPO uz sudjelovanje drugih ureda za žigove, posebice WIPO‑a. Taj alat okuplja prijave za registracije žigova i registracije žigova ureda za žigove koji u njemu sudjeluju i omogućuje da im se pristupi. Informacije pružaju uredi za žigove koji vode brigu o sadržaju i odgovaraju za njegovo svakodnevno ažuriranje. Baza podataka TMview omogućuje uvid u informacije koje se odnose na žigove što ih je registrirao ured za žigove koji sudjeluju u toj bazi podataka kako su navedeni u njihovim registrima žigova. Izvadak iz baze podataka TMview odgovara stanju registra nadležnog tijela u trenutku u kojem korisnik izvršava uvid u taj registar.

               61

               Uzimajući u obzir obilježja baze podataka TMview iznesena u točki 60. ove presude, izvadak iz te baze podataka, što se tiče međunarodnih registracija u kojima je naznačena Unija, jednakovrijedan je dokument preslici potvrde o registraciji i, prema potrebi, potvrde o zadnjem produljenju registracije, koje izdaje WIPO, u smislu odredbi pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95, pod uvjetom da izvadak koji je dostavio podnositelj prigovora sadržava sve relevantne informacije. Kada je taj uvjet ispunjen, izvadak iz baze podataka TMview može se usporediti, kao što to s pravom ističu tužitelj i EUIPO, s izvatkom iz WIPO‑ove baze podataka Romarin ili s preslikom potvrde o registraciji pri WIPO‑u.

               62

               Okolnost da bazom podataka TMview upravlja EUIPO, na koju se poziva intervenijent, ne dovodi u pitanje taj zaključak jer WIPO, koji je tijelo nadležno za registraciju međunarodnih žigova, sudjeluje u radu te baze podataka, pružanjem i ažuriranjem podataka koji se odnose na međunarodne žigove.

               63

               Naposljetku, intervenijent nije u pravu kada tvrdi da se presuda od 26. studenoga 2014., Alifoods (T‑240/13, EU:T:2014:994) protivi upotrebi baze podataka TMview za dokazivanje zaštite ranijeg međunarodnog žiga.

               64

               U presudi od 26. studenoga 2014., Alifoods (T‑240/13, EU:T:2014:994) Opći sud presudio je da, s obzirom na to da EUIPO nije nadležan za upravljanje međunarodnim registracijama i da nije tijelo pred kojim je žig registriran u smislu pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95, dokument koji je tužitelj predočio, odnosno izvadak iz EUIPO‑ove baze podataka CTM‑Online, ne predstavlja u smislu navedene odredbe dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite međunarodnog žiga.

               65

               Opći sud podredno je istaknuo da je ta ocjena bila potkrijepljena teleološkim tumačenjem relevantnog propisa. Naime, na temelju članka 152. Uredbe br. 207/2009, EUIPO‑ova objava registracije međunarodnog žiga u kojoj je naznačena Europska zajednica sadržava samo neke podatke, među kojima prikaz žiga i brojeve razreda proizvoda odnosno usluga obuhvaćenih tim žigom, ali ne i popis tih proizvoda i usluga. Navedeni popis EUIPO ne prevodi pa je on dostupan samo na trima jezicima na kojima je WIPO objavio međunarodnu registraciju, odnosno engleskom, španjolskom i francuskom. Iz toga proizlazi da, ako bi se takva informacija koju je objavio EUIPO smatrala dostatnim dokazom o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite predmetnog žiga, iz toga bi u pravnom smislu proizlazile nesigurnost i nejednakost (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2014., Alifoods, T‑240/13, EU:T:2014:994, t. 29. do 31.).

               66

               Međutim, razmatranja Općeg suda u presudi od 26. studenoga 2014., Alifoods (T‑240/13, EU:T:2014:994) koja se odnose na izvatke iz baze podataka CTM‑Online ne mogu se prenijeti na bazu podataka TMview.

               67

               Naime, funkcioniranje baze podataka TMview osigurano je sudjelovanjem ureda za žigove kao što je WIPO, koji osiguravaju svakodnevno ažuriranje informacija, tako da te informacije pravilno odražavaju njihove registre žigova.

               68

               Osim toga, informacije sadržane u bazi podataka TMview nisu ograničene samo na navode o međunarodnim registracijama u kojima je naznačena Europska unija čija je objava propisana odredbama članka 152. Uredbe br. 207/2009. Ta baza podataka, iz koje se mogu dobiti izvaci, sadržava sve podatke relevantne za zaštitu ranijeg žiga u smislu pravila 19. iz Uredbe br. 2868/95, uključujući popis obuhvaćenih proizvoda ili usluga.

               69

               U slučaju kada popis proizvoda ili usluga kao što je onaj iz izvatka baze podataka TMview nije dostupan na jeziku postupka prigovora, podnositelj prigovora treba podnijeti navedeni popis zajedno s prijevodom na jezik postupka, u skladu s odredbama pravila 19. stavka 3. Uredbe br. 2868/95. Ako je taj uvjet ispunjen, mogućnost podnošenja dokaza o ranijoj međunarodnoj registraciji u kojoj je naznačena Europska unija dostavom izvadaka iz baze podataka TMview ne stvara u pravnom smislu nesigurnost i nejednakost.

               70

               Iz prethodno navedenog proizlazi da podnošenje izvatka iz baze podataka TMview, pod uvjetom da taj izvadak sadržava sve relevantne informacije, osobito popis obuhvaćenih proizvoda ili usluga, u pogledu međunarodnih registracija u kojima je naznačena Europska unija predstavlja dokument jednakovrijedan WIPO‑ovoj potvrdi o registraciji, u smislu odredbi pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95.

               71

               Kao treće, iz dokumenata u spisu proizlazi da je tužitelj u ovom slučaju u roku predviđenom pravilom 19. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95 podnio izvatke iz baze podataka TMview o ranijim međunarodnim registracijama u kojima je naznačena Europska unija br. 937479 i 937526. Nije sporno, kao što je to, uostalom, intervenijent potvrdio na raspravi, da ti izvaci sadržavaju sve relevantne informacije o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijih žigova, uključujući popis proizvoda obuhvaćenih tim žigovima. Tom popisu proizvoda, u skladu s pravilom 19. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95, priložen je prijevod na jezik postupka prigovora, odnosno njemački, u roku određenom za podnošenje izvornog dokumenta.

               72

               Dakle, tužitelj je dokazao, u skladu sa zahtjevima iz pravila 20. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 i kao što to priznaje i EUIPO, postojanje, valjanost i opseg zaštite svojih ranijih međunarodnih žigova br. 937479 i br. 937526 prije isteka roka iz pravila 19. stavka 1. Uredbe br. 2868/95.

               73

               U tim okolnostima tužitelj opravdano tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo odredbe pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. i stavka 3. Uredbe br. 2868/95 kao i one pravila 20. iste uredbe, smatrajući da on prije isteka roka iz pravila 19. stavka 1. navedene uredbe nije podnio dokaz o zaštiti svojih ranijih žigova br. 937479 i 937526 i odbijajući stoga prigovor kao neosnovan.

               74

               Stoga treba prihvatiti drugi tužbeni razlog koji je istaknuo tužitelj.

               75

               Budući da je drugi tužbeni razlog osnovan, pobijanu odluku valja poništiti a da pritom nije potrebno ispitati treći tužbeni razlog, iznesen podredno, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti, dobre uprave, jednakog postupanja i zabrane retroaktivnosti.

         Troškovi

               76

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               77

               Budući da EUIPO nije uspio u postupku jer je pobijana odluka poništena, valja mu naložiti snošenje, uz vlastitih troškova, i tužiteljevih troškova u skladu s njegovim zahtjevom.

               78

               Budući da intervenijent nije uspio u svojem zahtjevu, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 20. rujna 2016. (predmet R 2129/2015‑4).

                           2.

                           EUIPO‑u se nalaže snošenje vlastitih troškova kao i troškova društva Deichmann SE.

                           3.

                           Vans., Inc. snosit će vlastite troškove.

                           Gervasoni

                           Kowalik‑Bańczyk

                           Mac Eochaidh

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. prosinca 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački