title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. studenoga 2016.#Atanas Ognjanov protiv Sofijska gradska prokuratura.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sofijski gradski sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Članak 17. – Pravo koje uređuje izvršenje kazne – Tumačenje nacionalnog pravila države izvršiteljice naloga kojim se predviđa smanjenje kazne zatvora zbog rada koji je osuđena osoba obavljala tijekom oduzimanja slobode u državi izdavateljici naloga – Pravni učinci okvirnih odluka – Obveza usklađenog tumačenja.#Predmet C-554/14.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      8. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2008/909/PUP — Članak 17. — Pravo koje uređuje izvršenje kazne — Tumačenje nacionalnog pravila države izvršiteljice naloga kojim se predviđa smanjenje kazne zatvora zbog rada koji je osuđena osoba obavljala tijekom oduzimanja slobode u državi izdavateljici naloga — Pravni učinci okvirnih odluka — Obveza usklađenog tumačenja“
      U predmetu C‑554/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sofijski gradski sad (Sofijski gradski sud, Bugarska), odlukom od 25. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 3. prosinca 2014., dopunjenog 15. prosinca 2014., u kaznenom postupku protiv

         Atanasa Ognjanova

      uz sudjelovanje:

         Sofijske gradske prokurature,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça i M. Berger (izvjestiteljica), predsjednici vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Gijzen, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, D. Blundell i L. Barfoot, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, R. Troosters, W. Bogensberger i V. Soloveytchik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. stavka 1. i članka 17. stavka 2. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2008/909).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka za priznanje kaznene presude i izvršenja u Bugarskoj kazne zatvora koju je danski sud izrekao Atanasu Ognjanovu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Okvirnom odlukom 2008/909 za većinu država članica počevši od 5. prosinca 2011. zamijenjene su odgovarajuće odredbe Konvencije Vijeća Europe od 21. ožujka 1983. o transferu osuđenih osoba i njezina Dodatnog protokola od 18. prosinca 1997.

               4

               Uvodna izjava 5. te okvirne odluke glasi:
               „Postupovna prava u kaznenim postupcima su od temeljnog značaja za osiguranje uzajamnog povjerenja među državama članicama u pravosudnoj suradnji. Odnosi među državama članicama, koje obilježava posebno uzajamno povjerenje u pravne sustave drugih država članica, omogućuju državi članici koja izvršava nalog priznavanje odluka tijela države članice izdavateljice naloga. Stoga treba osmisliti daljnji razvoj suradnje predviđene instrumentima Vijeća Europe u vezi s izvršenjem presuda izrečenih u kaznenom postupku, posebno kada je građanima Unije izrečena presuda u kaznenom postupku te su osuđeni na kaznu zatvora ili je prema njima primijenjena mjera oduzimanja slobode u drugoj državi članici. […]”

               5

               Članak 3. navedene okvirne odluke, pod naslovom „Svrha i područje primjene”, određuje:
               „1.   Svrha ove Okvirne odluke je utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu.
               […]
               3.   Ova se Okvirna odluka primjenjuje samo na priznavanje presuda i izvršenje kazni u smislu ove Okvirne odluke. […]
               […]”

               6

               U skladu s člankom 8. Okvirne odluke 2008/909, pod naslovom „Priznavanje presude i izvršenje kazne”:
               „1.   Nadležno tijelo države izvršiteljice naloga priznaje presudu koja je proslijeđena […] te odmah poduzima sve potrebne mjere za izvršenje kazne, ako se ne odluči pozvati na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9.
               2.   Kada kazna zbog svog trajanja nije u skladu sa zakonom države članice izvršiteljice naloga, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može donijeti odluku o promjeni kazne samo kada je ona duža od maksimalne kazne predviđene za slična kaznena djela na temelju njezinog nacionalnog prava. Promijenjena kazna ne smije biti manja od maksimalne kazne predviđene za slična kaznena djela na temelju prava države članice izvršiteljice naloga.
               3.   Kada kazna zbog svoje vrste nije u skladu s pravom države članice izvršiteljice naloga, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može donijeti odluku o promjeni kazne s obzirom na kaznu ili mjeru predviđenu na temelju nacionalnog prava za slična kaznena djela. Takva kazna ili mjera u najvećoj mogućoj mjeri odgovara kazni izrečenoj u državi članici izdavateljici naloga te se stoga kazna ne smije pretvoriti u novčanu kaznu.
               4.   Promijenjena kazna ne smije, s obzirom na vrstu ili trajanje, biti stroža od kazne izrečene u državi članici izdavateljici naloga.”

               7

               Članak 10. te okvirne odluke, pod naslovom „Djelomično priznavanje i izvršenje”, u stavku 1. propisuje:
               „Ako nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može razmotriti djelomično priznavanje presude i izvršenje kazne, ono se prije donošenja odluke o neizvršavanju presude i neizvršavanju kazne u cijelosti može savjetovati s nadležnim tijelima države članice izdavateljice naloga radi postizanja dogovora […]”

               8

               Članak 13. navedene okvirne odluke određuje:
               „Tako dugo dok izvršenje kazne u državi članici izvršiteljici naloga nije započelo, država članica izdavateljica naloga može povući potvrdu iz te države navodeći razloge za taj postupak. Nakon povlačenja potvrde država članica izvršiteljica naloga više ne izvršava kaznu.”

               9

               U skladu s člankom 17. Okvirne odluke 2008/909, pod naslovom „Pravo koje uređuje izvršenje”:
               „1.   Izvršenje kazne uređuje se pravom države članice izvršiteljice naloga. Samo tijela države članice izvršiteljice naloga, podložno stavcima 2. i 3., nadležna su odlučiti o postupcima izvršenja te odrediti sve s njima povezane mjere, uključujući osnove za prijevremeni ili uvjetni otpust.
               2.   Nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga od ukupnog trajanja oduzimanja slobode koje je preostalo za odsluženje oduzima ukupno razdoblje oduzimanja slobode koje je već odsluženo u vezi s kaznom za koju je izrečena presuda.
               3.   Nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga, na zahtjev, obavješćuje nadležno tijelo države članice izdavateljice naloga o odredbama koje se primjenjuju za mogućnost prijevremenog ili uvjetnog otpusta. Država članica izdavateljica naloga može se s primjenom tih odredaba složiti ili povući potvrdu.
               4.   Države članice mogu predvidjeti da svaka odluka o prijevremenom ili uvjetnom otpustu može uzeti u obzir te odredbe nacionalnog prava, koje je država članica izdavateljica naloga navela, na temelju kojih osoba u određeno vrijeme ima pravo na prijevremeni ili uvjetni otpust.”

               10

               Presudi koju je izrekla država izdavateljica naloga i koja je proslijeđena državi izvršiteljici naloga mora se priložiti potvrda. U Prilogu I. Okvirnoj odluci 2008/909 nalazi se standardni obrazac te potvrde.

               11

               Točka (i) 2. tog standardnog obrasca odnosi se na „[p]ojedinosti o trajanju kazne”. Tako država izdavateljica naloga mora dostaviti podatke, kao prvo, o ukupnom trajanju kazne, u danima (točka (i) 2.1. potvrde), kao drugo, o ukupnom trajanju oduzimanja slobode koje je već odsluženo u vezi s kaznom za koju je presuda izrečena, u danima (točka (i) 2.2. te potvrde) i, kao treće, o broju dana koji se trebaju oduzeti od ukupnog trajanja oduzimanja slobode, osim zbog razloga navedenih u 2.2. (točka (i) 2.3. potvrde).

         Bugarsko pravo

               12

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da na dan svojeg donošenja Okvirna odluka 2008/909 još nije bila prenesena u bugarsko pravo.

               13

               U skladu s člankom 41. stavkom 3. Nakazatelenog kodeksa (Kazneni zakonik):
               „Rad osuđene osobe uzima se u obzir za potrebe smanjenja trajanja kazne na način da dva radna dana vrijede kao tri dana oduzimanja slobode.”

               14

               Članak 457. Nakazatelno‑procesualenog kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku; u daljnjem tekstu: NPK), koji se odnosi na pitanja izvršenja kazne u okviru transfera osuđenih osoba, u stavcima 4. do 6. propisuje:
               „4.   Ako je najdulje trajanje oduzimanja slobode predviđeno zakonom Republike Bugarske za počinjeno kazneno djelo kraće od trajanja utvrđenog u presudi, sud smanjuje izrečenu kaznu na to trajanje. Ako zakonom Republike Bugarske nije predviđeno oduzimanje slobode za počinjeno kazneno djelo, sud određuje kaznu koja u najvećoj mogućoj mjeri odgovara kazni izrečenoj u presudi.
               5.   Vrijeme provedeno u istražnom zatvoru i već izdržani dio kazne u državi koja ju je izrekla odbijaju se te, ako se kazne razlikuju, uzimaju u obzir prilikom određivanja trajanja kazne.
               6.   Dodatne kazne izrečene u presudi moraju se izvršiti ako ih predviđaju odgovarajuće odredbe zakonodavstva Republike Bugarske i ako nisu izvršene u državi koja je izrekla kaznu.”

               15

               U skladu s presudom o tumačenju br. 3/13 od 12. studenoga 2013. (u daljnjem tekstu: presuda o tumačenju) koju je donio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska), članak 457. stavak 5. NPK‑a u vezi s člankom 41. stavkom 3. Kaznenog zakonika treba tumačiti na način da nadležno tijelo države izvršiteljice naloga mora za potrebe smanjenja kazne uzeti u obzir rad za opće dobro koji je u državi koja je izrekla kaznu obavljala transferirana bugarska osuđena osoba, na način da se dva dana rada izjednačavaju s trima danima oduzimanja slobode, osim ako je država koja je izrekla kaznu u skladu s tim već smanjila navedenu kaznu.

               16

               U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev navodi da ga ta presuda o tumačenju obvezuje.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev dodaje da ni zakon ni navedena presuda o tumačenju ne spominju obvezu da se država izdavateljica naloga obavijesti ili pribavi njezino očitovanje i pristanak za primjenu nadležnih bugarskih tijela takvog smanjenja kazne.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Presudom od 28. studenoga 2012. Retten i Glostrup (Sud u Glostrupu, Danska) osudio je A. Ognjanova, bugarskog državljanina, na kumulativnu kaznu zatvora od 15 godina za ubojstvo i tešku krađu.

               19

               A. Ognjanovu prvo je od 10. siječnja do 28. studenoga 2012., datuma kada je protiv njega izrečena osuđujuća presuda koja je postala pravomoćna, određen istražni zatvor u Danskoj.

               20

               Potom je od 28. studenoga 2012. do 1. listopada 2013., datuma svojeg transfera bugarskim tijelima, odslužio dio kazne zatvora.

               21

               Tijekom oduzimanja slobode u Danskoj A. Ognjanov radio je od 23. siječnja 2012. do 30. rujna 2013.

               22

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su se za potrebe transfera A. Ognjanova bugarskim tijelima danska tijela pozvala na Okvirnu odluku 2008/909. Potonja su bugarskim tijelima uputila zahtjev za pružanje informacija o kazni koju su ta tijela namjeravala izvršiti i o pravilima o prijevremenom otpustu koja se primjenjuju u Bugarskoj. Osim toga, danska tijela izričito su navela da danski zakon ne dopušta smanjenje kazne zatvora zbog rada koji se obavljao tijekom njezina izvršenja.

               23

               Sofijska gradska prokuratura (Državno odvjetništvo grada Sofije, Bugarska), na dan koji nije naveden u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, na temelju članka 457. NPK‑a pokrenula je postupak pred sudom koji je uputio zahtjev kako bi taj sud donio odluku o pitanjima koja se tiču izvršenja presude koju je A. Ognjanovu izrekao danski sud.

               24

               Uzimajući u obzir rješenje iz presude o tumačenju, sud koji je uputio zahtjev pita treba li se radi određivanja trajanja preostalog dijela kazne koji A. Ognjanov mora izvršiti uzeti u obzir razdoblje tijekom kojeg je potonji radio u danskom zatvoru. Ako to treba učiniti, predmetnoj osobi kazna se ne bi smanjila za jednu godinu, osam mjeseci i dvadeset dana, nego za dvije godine, šest mjeseci i dvadeset četiri dana, što bi mu omogućilo prijevremeno puštanje na slobodu. Taj sud dodaje da Okvirnom odlukom 2008/909 nije predviđeno takvo smanjenje kazne.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev u odluci navodi razloge koji ga navode na zaključak da bugarsko pravo nije u skladu s relevantnim odredbama Okvirne odluke 2008/909.

               26

               Taj sud, naime, smatra, kao prvo, da članak 17. stavak 1. Okvirne odluke 2008/909 ovlašćuje nadležna tijela države izvršiteljice naloga da odluče kako „će” se izvršiti kazna zatvora, ali ih ne ovlašćuje za davanje nove pravne ocjene o već izvršenoj kazni u državi izdavateljici naloga. Stoga, prema mišljenju navedenog suda, nadležna tijela države izvršiteljice naloga ne mogu smanjiti kaznu na preostali dio koji je potrebno odslužiti zbog rada koji je osuđena osoba obavljala u zatvoru države izdavateljice naloga.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev, kao drugo, smatra da članak 17. stavak 2. Okvirne odluke 2008/909 obvezuje državu izvršiteljicu naloga da oduzme ukupno razdoblje kazne zatvora koju je osuđena osoba već odslužila u državi izdavateljici naloga na dan transfera, te da se takav cilj ne može postići ako nadležna tijela države izvršiteljice naloga oduzmu razdoblje koje je kraće ili dulje od razdoblja kazne izvršene u skladu s pravom države izdavateljice naloga. Stoga je, prema mišljenju tog suda, oduzimanje razdoblja duljeg od onog koje odgovara stvarnom oduzimanju slobode protivno toj odredbi.

               28

               Nadalje, prema mišljenju tog suda, druge dvije odredbe Okvirne odluke 2008/909 kojima se predviđa mogućnost smanjenja kazne, to jest njezin članak 8. stavak 2. i članak 10. stavak 1., očito su neprimjenjive u predmetu koji je pred njim u tijeku.

               29

               U tim je okolnostima Sofijski gradski sad (Sofijski gradski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Dopuštaju li odredbe Okvirne odluke 2008/909 da država izvršiteljica naloga u postupku transfera smanji trajanje kazne zatvora koju je izrekla država izdavateljica naloga na temelju obavljenog rada tijekom odsluženja te kazne u državi izdavateljici naloga kako slijedi:

                                 (a)

                                 Smanjenje kazne posljedica je primjene prava države izvršiteljice naloga na izvršenje kazne u skladu s člankom 17. stavkom 1. [Okvirne odluke 2008/909]. Dopušta li ta odredba da se pravo države izvršiteljice naloga o izvršenju kazne primijeni već u postupku transfera u pogledu okolnosti koje su nastale u razdoblju u kojem je osuđena osoba bila pod jurisdikcijom države izdavateljice naloga (tj. u pogledu rada obavljenog u zatvoru države izdavateljice naloga)?

                                 (b)

                                 Smanjenje kazne proizlazi iz oduzimanja u skladu s člankom 17. stavkom 2. [Okvirne odluke 2008/909]. Dopušta li ta odredba oduzimanje razdoblja koje je dulje nego trajanje kazne zatvora određeno prema pravu države izdavateljice naloga ako se primjenjuje pravo države izvršiteljice naloga, na temelju čega dolazi do nove pravne ocjene okolnosti nastalih u državi izdavateljici naloga (tj. rada obavljenog u zatvoru države izdavateljice naloga)?

                        2.

                        U slučaju da su te ili druge odredbe Okvirne odluke [2008/909] primjenjive na smanjenje kazne o kojem je riječ, treba li državu izdavateljicu naloga o tome obavijestiti ako ona to izričito zatraži i treba li u slučaju njezinog protivljenja smanjenju kazne obustaviti postupak transfera? U slučaju postojanja obveze obavješćivanja, kakav treba biti način obavješćivanja – općenit i apstraktan o primjenjivom pravu ili o konkretnom smanjenju koje će sud odobriti konkretnoj osuđenoj osobi?

                        3.

                        Ako bi Sud Europske unije utvrdio da odredbe članka 17. stavaka 1. i 2. Okvirne odluke 2008/909 ne dopuštaju da država izvršiteljica naloga na temelju svojeg nacionalnog prava smanji kaznu (zbog rada obavljenog u državi izdavateljici naloga), je li tada u skladu s europskim pravom odluka nacionalnog suda o tome da se ipak primijeni nacionalno pravo jer je to povoljnije od članka 17. te Okvirne odluke?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. stavke 1. i 2. Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravilo koje se tumači na način da se njime država izvršiteljica naloga ovlašćuje da osuđenoj osobi smanji kaznu zbog rada koji je ta osoba obavljala tijekom oduzimanja slobode u državi izdavateljici naloga, iako nadležna tijela potonje države nisu u skladu s njezinim pravom smanjila kaznu na taj način.

               31

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj praksi Suda, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 35.).

               32

               Kad je riječ o tekstu članka 17. stavaka 1. i 2. Okvirne odluke 2008/909, treba istaknuti da, iako stavak 1. navedenog članka određuje da se „izvršenje kazne uređuje […] pravom države članice izvršiteljice naloga”, u njemu se ipak ne navodi, kao što to nezavisni odvjetnik ističe u točki 63. svojeg mišljenja, odnosi li se na izvršenje kazne od izricanja presude u državi izdavateljici naloga ili samo od transfera osuđene osobe u državu izvršiteljicu naloga.

               33

               Što se tiče članka 17. stavka 2. Okvirne odluke 2008/909, njime je propisano da „[n]adležno tijelo države članice izvršiteljice naloga od ukupnog trajanja oduzimanja slobode koje je preostalo za odsluženje oduzima ukupno razdoblje oduzimanja slobode koje je već odsluženo u vezi s kaznom za koju je izrečena presuda”. Na temelju te odredbe, koja polazi od pretpostavke da osuđena osoba može odslužiti dio kazne u državi izdavateljici naloga prije svojeg transfera, ne može se utvrditi može li država izvršiteljica naloga primijeniti smanjenje kazne kojim se uzima u obzir rad što ga je osuđena osoba obavljala tijekom oduzimanja slobode u kaznionici države izdavateljice naloga.

               34

               Stoga treba uzeti u obzir kontekst članka 17. Okvirne odluke 2008/909. U tom pogledu treba istaknuti da se taj članak nalazi u njezinu poglavlju II., pod naslovom „Priznavanje presuda i izvršenje kazni”. U tom se poglavlju, u kojem se nalaze članci od 4. do 25., kronološkim redom navodi niz načela.

               35

               Kao prvo, kao što je to nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 100. svojeg mišljenja, člancima 4. do 14. Okvirne odluke 2008/909 utvrđuju se pravila koja države članice moraju primjenjivati kako bi transferirale osuđenu osobu. Tako se člancima 4. do 6. te okvirne odluke najprije određuju postupci prosljeđivanja presude i potvrde državi izvršiteljici naloga. Člancima 7. do 14. navedene okvirne odluke zatim se utvrđuju načela koja se primjenjuju na odluke o priznavanju presude i izvršenju kazne.

               36

               Člankom 8. te okvirne odluke nadležnom tijelu države izvršiteljice naloga uvode se strogi uvjeti za promjenu kazne izrečene u državi izdavateljici naloga, koji su tako jedine iznimke od načelne obveze navedenog tijela da prizna presudu koja mu je proslijeđena i izvrši kaznu čije trajanje i vrsta odgovaraju onima predviđenima u presudi izrečenoj u toj državi izdavateljici naloga.

               37

               Osim toga, iz članka 13. Okvirne odluke 2008/909 proizlazi da država izdavateljica naloga zadržava svoju nadležnost za izvršenje kazne sve dok „izvršenje kazne u državi članici izvršiteljici naloga nije započelo”.

               38

               Kao drugo, člankom 15. Okvirne odluke 2008/909 utvrđuju se postupci koji se primjenjuju na transfer osuđene osobe, a njezinim člankom 16. propisuju se posebne odredbe za slučaj transfera [tranzita] osuđene osobe preko državnog područja druge države članice.

               39

               Članak 17. Okvirne odluke 2008/909 predstavlja nastavak odredaba koje mu prethode jer se njime utvrđuju načela koja se primjenjuju na izvršenje kazne jednom kada je osuđena osoba transferirana nadležnom tijelu države izvršiteljice naloga.

               40

               Iz toga slijedi da članak 17. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da se na dio kazne koju je predmetna osoba odslužila na državnom području države izdavateljice naloga do njezina transfera u državu izvršiteljicu naloga primjenjuje samo pravo države izdavateljice naloga, uključujući u pogledu eventualnog smanjenja kazne. Kad je riječ o pravu države izdavateljice naloga, njegova je svrha primjena samo na preostali dio kazne koju ta osoba nakon tog transfera mora odslužiti na državnom području države izvršiteljice naloga.

               41

               Takvo tumačenje proizlazi i iz obrasca potvrde koji se nalazi u Prilogu I. Okvirnoj odluci 2008/909.

               42

               U tom pogledu treba istaknuti da je taj obrazac potvrde standardni obrazac koji treba popuniti nadležno tijelo države izdavateljice naloga te ga potom, zajedno s osuđujućom presudom, proslijediti nadležnom tijelu države izvršiteljice naloga. U skladu s člankom 8. stavkom 1. Okvirne odluke 2008/909, nadležno tijelo države izvršiteljice naloga priznaje osuđujuću presudu na temelju podataka koje je u potvrdi navelo nadležno tijelo države izdavateljice naloga.

               43

               Iz točke (i) 2.2. obrasca potvrde, koja se odnosi na podatke o trajanju kazne koje treba dostaviti, proizlazi da je država izdavateljica naloga dužna navesti broj dana ukupnog trajanja oduzimanja slobode koje je već odsluženo u vezi s kaznom za koju je presuda izrečena. U točki (i) 2.3. tog obrasca država izdavateljica naloga mora navesti broj dana koji se trebaju oduzeti od ukupnog trajanja oduzimanja slobode, osim zbog razloga navedenih u točki (i) 2.2. navedenog obrasca. Netaksativan popis tih „[drugih] razloga” nalazi se i u njegovoj točki (i) 2.3., među kojima su amnestije, pomilovanja ili sl. s obzirom na kaznu. Stoga, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 116. svojeg mišljenja, ta točka (i) 2.3. omogućuje državi izdavateljici naloga pružanje dodatnih podataka kada je zbog posebnih okolnosti, kao što je, primjerice, rad koji je tijekom oduzimanja slobode obavljala osuđena osoba, već došlo do smanjenja kazne.

               44

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je, prije priznavanja osuđujuće presude od države izvršiteljice naloga i transfera osuđene osobe u tu državu, na državi izdavateljici naloga da odredi smanjenja kazne koja se odnose na razdoblje oduzimanja slobode odsluženo na njezinu državnom području. Samo je potonja nadležna smanjiti kaznu zbog rada obavljenog prije transfera i državi izvršiteljici naloga u potvrdi iz članka 4. Okvirne odluke 2008/909 navesti to smanjenje. Stoga država izvršiteljica naloga ne može retroaktivno svojim pravom o izvršenju kazni i osobito svojim propisom o smanjenju kazni zamijeniti pravo države izdavateljice naloga u pogledu dijela kazne koji je predmetna osoba već odslužila na državnom području potonje države.

               45

               U ovom slučaju iz dokumenata dostavljenih Sudu proizlazi da su prilikom transfera A. Ognjanova danska tijela bugarskim tijelima izričito navela da danski zakon ne dopušta smanjenje kazne zatvora zbog rada koji je osuđena osoba obavljala tijekom oduzimanja slobode. Stoga tijelo koje je u državi izvršiteljici naloga nadležno za pitanja izvršenja kazne, kao što je to sud koji je uputio zahtjev, ne može smanjiti kaznu u odnosu na njezin dio koji je osuđena osoba već odslužila na državnom području države izdavateljice naloga kada tijela potonje države nisu u skladu sa svojim nacionalnim pravom odobrila takvo smanjenje kazne.

               46

               Protivno tumačenje moglo bi u konačnici ugroziti ciljeve koji se žele postići Okvirnom odlukom 2008/909, među kojima je osobito poštovanje načela uzajamnog priznavanja, koje je, u skladu s uvodnom izjavom 1. te odluke u vezi s člankom 82. stavkom 1. UFEU‑a, „kamen temeljac” pravosudne suradnje u kaznenim stvarima u Europskoj uniji (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 79.).

               47

               U tom se pogledu u uvodnoj izjavi 5. Okvirne odluke 2008/909 naglašava da se ta suradnja temelji na posebnom uzajamnom povjerenju u pravne sustave drugih država članica.

               48

               Međutim, smanjenje kazne nacionalnog suda države izvršiteljice naloga u skladu s njezinim nacionalnim pravom, nakon što je priznao osuđujuću presudu koju je izrekao sud države izdavateljice naloga i nakon što je osuđena osoba transferirana tijelima države izvršiteljice naloga, u odnosu na njezin dio koji je ta osoba već odslužila na državnom području države izdavateljice naloga, iako nadležna tijela potonje države nisu na temelju svojeg nacionalnog prava odobrila takvo smanjenje kazne, ugrozilo bi posebno uzajamno povjerenje u pravne sustave drugih država članica.

               49

               Naime, u takvom bi slučaju nacionalni sud države izvršiteljice naloga svoje nacionalno pravo retroaktivno primjenjivao na dio kazne koji je odslužen na državnom području koje je u nadležnosti države izdavateljice naloga. Taj bi sud na taj način preispitivao razdoblje oduzimanja slobode koje je odsluženo na državnom području navedene države, što bi bilo suprotno načelu uzajamnog priznavanja.

               50

               Nadalje, iz članka 3. stavka 1. Okvirne odluke 2008/909 proizlazi da priznavanje presude i izvršenje kazne države članice koja nije ona koja je izrekla navedenu presudu ima za svrhu poboljšati društvenu rehabilitaciju osuđene osobe. Stoga bi nepoštovanje načela uzajamnog priznavanja ugrozilo i taj cilj.

               51

               S obzirom na sve prethodne elemente, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. stavke 1. i 2. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravilo koje se tumači na način da se njime država izvršiteljica naloga ovlašćuje da osuđenoj osobi smanji kaznu zbog rada koji je ta osoba obavljala tijekom oduzimanja slobode u državi izdavateljici naloga, iako nadležna tijela potonje države nisu u skladu sa svojim pravom smanjila kaznu na taj način.

         Drugo pitanje

               52

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati je li, u slučaju da je člankom 17. Okvirne odluke 2008/909 nadležnom tijelu države izvršiteljice naloga dopušteno primijeniti smanjenje kazne poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u odnosu na dio kazne koji je osuđena osoba već odslužila na državnom području države izdavateljice naloga, država izvršiteljica naloga o tom zahtjevu dužna izvijestiti državu izdavateljicu naloga koja je to izričito zahtijevala. U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, sud koji je uputio zahtjev pita kakve podatke tada treba dostaviti.

               53

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, drugo pitanje ne treba ispitati.

         Treće pitanje

               54

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se pravo Unije tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sud primijeni nacionalno pravilo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, iako se ono protivi članku 17. stavcima 1. i 2. Okvirne odluke 2008/909, s obrazloženjem da je to nacionalno pravilo blaže od navedene odredbe prava Unije.

               55

               Prije svega treba naglasiti da pozivanje suda koji je uputio zahtjev na načelo retroaktivne primjene blažeg zakona počiva na pretpostavci da se bugarsko pravo, osobito njegova pravila o smanjenju kazne, primjenjuje i na razdoblje oduzimanja slobode koje je A. Ognjanov odslužio u Danskoj prije transfera u Bugarsku. Međutim, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, takva je pretpostavka pogrešna.

               56

               S obzirom na navedeno, treba istaknuti i da, za razliku od onoga što, čini se, žele reći sud koji je uputio zahtjev i Europska komisija, Okvirna odluka 2008/909 nema izravan učinak. Naime, ona je donesena na temelju bivšeg trećeg stupa Unije, među ostalim, na temelju članka 34. stavka 2. točke (b) UEU‑a. Doista, ta odredba, s jedne strane, predviđa da okvirne odluke obvezuju države članice u pogledu rezultata koji je potrebno postići, a odabir oblika i metoda postizanja tog rezultata prepušten je nacionalnim tijelima, i, s druge strane, da okvirne odluke ne mogu imati izravan učinak.

               57

               U tom pogledu treba podsjetiti da, u skladu s člankom 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama, priloženog Ugovorima, akti institucija, tijelâ, uredâ i agencija Unije doneseni na temelju UEU‑a prije stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu zadržavaju svoje pravne učinke dok se ne stave izvan snage, ponište ili izmijene provedbom Ugovorâ. S obzirom na to da Okvirna odluka 2008/909 nije stavljena izvan snage, poništena ili izmijenjena, i dalje proizvodi pravne učinke u skladu s člankom 34. stavkom 2. točkom (b) UEU‑a.

               58

               Također je ustaljena sudska praksa da, iako okvirne odluke, u skladu s člankom 34. stavkom 2. točkom (b) UEU‑a, ne mogu proizvesti izravan pravni učinak, njihov obvezujući karakter ipak obvezuje nacionalna tijela, a osobito nacionalne sudove, da usklađeno tumače nacionalno pravo (vidjeti presudu od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               59

               Kada primjenjuje nacionalno pravo, nacionalni sud od kojeg se zahtijeva njegovo tumačenje dužan je to učiniti u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe okvirne odluke radi postizanja rezultata koji se njome želi ostvariti. Ta je obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava svojstvena sustavu uspostavljenom UFEU‑om jer nacionalnim sudovima omogućava da u okviru svojih nadležnosti osiguraju punu učinkovitost prava Unije kada odlučuju u određenom sporu (vidjeti presudu od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da na dan donošenja te odluke Okvirna odluka 2008/909 još nije bila prenesena u bugarsko pravo, iako je, u skladu s člankom 29. te okvirne odluke, to prenošenje trebalo izvršiti prije 5. prosinca 2011.

               61

               U tom pogledu treba istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev dužan poštovati načelo usklađenog tumačenja od dana kada je istekao rok za prenošenje te okvirne odluke (vidjeti po analogiji presudu od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 115. i 124.).

               62

               Treba, međutim, podsjetiti da to načelo usklađenog tumačenja ima određene granice.

               63

               Tako je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj okvirne odluke kada tumači i primjenjuje relevantna pravila nacionalnog prava ograničena općim načelima prava, osobito onima pravne sigurnosti i zabrane retroaktivnosti (vidjeti presude od 16. lipnja 2005., Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, t. 44. i od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 55.).

               64

               Ta se načela, među ostalim, protive tomu da ta obveza, na temelju okvirne odluke i neovisno o zakonu donesenom radi njezine provedbe, može dovesti do utvrđivanja ili povećanja kaznene odgovornosti onih koji krše njezine odredbe (vidjeti presudu od 16. lipnja 2005., Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, t. 45.).

               65

               Međutim, u ovom bi slučaju obveza usklađenog tumačenja značila da se A. Ognjanovu na temelju bugarskog prava ne može smanjiti kazna zbog rada koji je obavljao tijekom razdoblja oduzimanja slobode u Danskoj, a što je, naime, u isključivoj nadležnosti potonje države članice. Ta obveza, s druge strane, nema za posljedicu utvrđivanje ili povećanje kaznene odgovornosti A. Ognjanova niti izmjenu na njegovu štetu trajanja kazne iz presude koju mu je 28. studenoga 2012. izrekao Retten i Glostrup (Sud u Glostrupu).

               66

               Obveza usklađenog tumačenja prestaje i kad se nacionalno pravo ne može primijeniti na način koji dovodi do rezultata usklađenog s onim koji se želi postići okvirnom odlukom. Drugim riječima, načelo usklađenog tumačenja ne može biti temelj za tumačenje nacionalnog prava contra legem. Međutim, to načelo nalaže da nacionalni sud, kad je to potrebno, uzme u obzir cjelokupno nacionalno pravo kako bi ocijenio u kojoj ga se mjeri može primijeniti a da to ne dovede do rezultata suprotnog onomu koji se želi postići okvirnom odlukom (vidjeti presude od 16. lipnja 2005., Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, t. 47. i od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 55. i 56.).

               67

               U tom kontekstu valja naglasiti da zahtjev usklađenog tumačenja uključuje obvezu za nacionalne sudove, i za one koji odlučuju u posljednjem stupnju, da izmijene, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s ciljevima okvirne odluke (vidjeti po analogiji presude od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 33. i od 5. srpnja 2016., Ognjanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 35.).

               68

               U ovom slučaju iz dokumenata dostavljenih Sudu proizlazi da nacionalno pravilo o kojem je riječ u glavnom postupku – prema kojemu rad za opće dobro koji je transferirana bugarska osuđena osoba obavljala u državi izdavateljici naloga nadležno tijelo države izvršiteljice naloga mora uzeti u obzir za potrebe smanjenja kazne – proizlazi iz tumačenja članka 457. stavka 5. NPK‑a u vezi s člankom 41. stavkom 3. Kaznenog zakonika koje je izvršio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) u svojoj presudi o tumačenju.

               69

               Stoga sud koji je uputio zahtjev ne može u glavnom predmetu valjano tvrditi da spornu nacionalnu odredbu ne može tumačiti u skladu s pravom Unije samo zato što je tu odredbu Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) tumačio u smislu koji nije u skladu s tim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 34.).

               70

               U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev ima obvezu osigurati puni učinak Okvirne odluke 2008/909, izuzimajući od primjene, prema potrebi i na temelju samostalne ovlasti, tumačenje koje je izvršio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) jer ono nije u skladu s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 2016., Ognjanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 36.).

               71

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije treba tumačiti na način da je nacionalni sud dužan uzeti u obzir sva pravila nacionalnog prava te ih u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u skladu s Okvirnom odlukom 2008/909 radi postizanja rezultata koji se njome želi ostvariti, izuzimajući od primjene, prema potrebi i na temelju samostalne ovlasti, tumačenje koje je izvršio nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju jer ono nije u skladu s pravom Unije.

         Troškovi

               72

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 17. stavke 1. i 2. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravilo koje se tumači na način da se njime država izvršiteljica naloga ovlašćuje da osuđenoj osobi smanji kaznu zbog rada koji je ta osoba obavljala tijekom oduzimanja slobode u državi izdavateljici naloga, iako nadležna tijela potonje države nisu u skladu sa svojim pravom smanjila kaznu na taj način.

                           2.

                           Pravo Unije treba tumačiti na način da je nacionalni sud dužan uzeti u obzir sva pravila nacionalnog prava te ih u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u skladu s Okvirnom odlukom 2008/909, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, radi postizanja rezultata koji se njome želi ostvariti, izuzimajući od primjene, prema potrebi i na temelju samostalne ovlasti, tumačenje koje je izvršio nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju jer ono nije u skladu s pravom Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 14. travnja 2016.#Henkell & Co. Sektkellerei KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice PICCOLOMINI – Raniji verbalni žig Europske unije PICCOLO – Nepostojanje stvarne uporabe ranijeg žiga – Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-20/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      14. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice PICCOLOMINI — Raniji verbalni žig Europske unije PICCOLO — Nepostojanje stvarne uporabe ranijeg žiga — Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑20/15,

         Henkell & Co. Sektkellerei KG, sa sjedištem u Wiesbadenu (Njemačka), koji zastupa J. Flick, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju A. Kusturovic i A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola, sa sjedištem u Milanu (Italija), koji zastupaju F. Cecchi, P. Pozzi i F. Ghisletti Giovanni, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 31. listopada 2014. (predmet R 2265/2013‑1), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između Henkell & Co. Sektkellerei KG i Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola,
      OPĆI SUD (deveto vijeće)
      u sastavu: G. Berardis, predsjednik, O. Czúcz i A. Popescu (izvjestitelj), suci,
      tajnik: I. Dragan, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 14. siječnja 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu EUIPO‑a podnesen tajništvu Općeg suda 26. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 4. svibnja 2015.,
      nakon rasprave održane 28. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola podnio je Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Zajednice na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009, L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak PICCOLOMINI.

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 33. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu: „Alkoholna pića (osim piva)”.

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 35/2012 od 20. veljače 2012.

               5

               Dana 14. svibnja 2012. tužitelj Henkell & Co. Sektkellerei KG podnio je na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 prigovor protiv registracije žiga zatražene za proizvode iz razreda 33., navedene u točki 3. ove presude.

               6

               Prigovor se temeljio na ranijem verbalnom žigu Zajednice PICCOLO, registriranom 14. kolovoza 2001. pod brojem 952770.

               7

               Raniji žig označava proizvode i usluge iz razreda 33. i 42., koji odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 33.: „Alkoholna pića (osim piva), posebice slatka vina, pjenušava vina, biserna vina, biljna vina i vermut, žestoka alkoholna pića”;

                        —

                        razred 43.: „Usluge okrepe (hranjenje); privremeno primanje na stan”.

               8

               U prilog prigovoru istaknut je razlog iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               9

               Intervenijent je 28. studenoga 2012. zatražio da, u skladu s člankom 42. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, tužitelj podnese dokaz stvarne uporabe ranijeg žiga.

               10

               Tužitelj je 19. veljače 2013. potvrdio da je stvarno rabio žig PICCOLO za pjenušavo vino u šesnaest država članica Europske unije i žig PIKKOLO za pjenušavo vino u Njemačkoj i Austriji. Dodao je da je razlika u pisanju elementa „pikkolo” tek minimalna u odnosu na element „piccolo” i relevantna javnost će ga jedva primijetiti jer se ta dva elementa izgovaraju jednako. Također je predočio dokumente i druge elemente namijenjene za dokazivanje stvarne uporabe ranijeg žiga.

               11

               Odlukom od 17. siječnja 2013., Odjel za prigovore utvrdio je da je tužitelj podnio jasan dokaz stvarne uporabe ranijeg žiga i prihvatio prigovor u cijelosti.

               12

               Intervenijent je 18. studenog 2013. podnio žalbu EUIPO‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke Odjela za prigovore.

               13

               Odlukom od 31. listopada 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a je uvažilo žalbu te ukinulo odluku Odjela za prigovore na temelju toga što tužitelj nije u dovoljnoj mjeri dokazao stvarnu uporabu ranijeg žiga. Osim toga, odbilo je prigovor na temelju članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

               14

               U donošenju zaključka o nepostojanju stvarne uporabe ranijeg žiga, žalbeno je vijeće utvrdilo, kao prvo, da je, uzimajući u obzir dokaze u cjelini, bilo razumno zaključiti da je pojam „piccolo” bio dijelom vinske terminologije korištene na međunarodnoj razini i da će zbog toga biti poznat prosječnom potrošaču. Kao drugo, naglasilo je da potrošači koji ne razumiju pojam „piccolo” ne bi automatski pretpostavili da je bila riječ o žigu kada se s njim sretnu u svezi s prodajom pjenušavog vina. Kao treće, navelo je da se znak PIKKKOLO ili PICCOLO jasno koristio opisno ili u skraćenom obliku, odnosno kao pojam „picc”, da je isključivo bio povezan s drugim opisnim pojmovima, kao što su pojmovi „trocken” i „dry”, za različite tužiteljeve proizvode, ili s dijelom njegove tvrtke, odnosno pojmom „Henkell”. Kao četvrto, smatralo je da je taj potonji pojam, koji je dio tužiteljeve tvrtke, bio zbog svojeg položaja i veličine dominantan element, kako na etiketama boca tako i na ambalaži. Dodalo je da taj pojam nije imao nikakvo očito značenje, tako da se, s obzirom na način na koji je prikazan, može odmah smatrati razlikovnim znakom.

         Zahtjevi stranaka

               15

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži EUIPO‑u i intervenijentu snošenje troškova.

               16

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               17

               U prilog tužbi tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 42. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               18

               Kao prvo, treba podsjetiti da iz uvodne izjave 10. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je zakonodavac smatrao da nema opravdanja za zaštitu žigova Zajednice osim ako se ti žigovi stvarno rabe. Stoga, na temelju članka 42. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 207/2009, ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice – ili, na temelju stavka 3. tog članka, nositelj ranijeg nacionalnog žiga – koji je podnio prigovor, mora dokazati da je raniji žig Zajednice tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu objave prijave žiga Zajednicebio u stvarnoj uporabi u Uniji ili državi članici u kojoj je zaštićen u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i na kojima temelji svoj prigovor, ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tome, prigovor se odbacuje.

               19

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ratio legis zahtjeva prema kojem je raniji žig morao biti predmet stvarne uporabe kako bi mogao poslužiti za prigovor protiv prijave žiga Zajednice sastoji se u ograničavanju suprotstavljanja dvaju žigova, pod uvjetom da ne postoji valjani ekonomski razlog koji proizlazi iz stvarne funkcije žiga na tržištu (vidjeti, u tom smislu, presude od 8. srpnja 2004.,Sunrider/OHIM – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, Zb., EU:T:2004:225, t. 36. do 38. i navedenu sudsku praksu, i od 30. studenoga 2009., Esber/OHIM – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS), T‑353/07, EU:T:2009:475, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               20

               Na temelju pravila 22. stavka 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995, L 303, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), dokaz stvarne uporabe mora sadržavati podatke o mjestu, vremenu, opsegu i prirodi uporabe ranijeg žiga za proizvode i usluge u odnosu na koje je registriran i na kojima se temelji prigovor.

               21

               Kao drugo, iz sudske prakse proizlazi da žig mora biti u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode ili usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, Zb., EU:C:2003:145, t. 43.).

               22

               Pri ocjeni stvarne uporabe žiga moraju se uzeti u obzir sve činjenice i okolnosti koje su mjerodavne za utvrđivanje je li uporaba žiga na tržištu stvarna: osobito uporaba koja se u predmetnom gospodarskom sektoru smatra opravdanom za održavanje ili stvaranje tržišnog udjela za proizvode ili usluge zaštićene žigom, priroda tih proizvoda ili usluga, karakteristike tržišta, opseg i učestalost uporabe žiga (presuda od 8. srpnja 2004., VITAFRUIT, T‑203/02, EU:T:2004:225, t. 40., vidjeti također, po analogiji, presudu od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, t. 43.).

               23

               Stvarna uporaba žiga ne može se dokazati vjerojatnošću ili pretpostavkama, nego se mora temeljiti na konkretnim elementima i ciljevima koji dokazuju djelotvornu i dovoljnu uporabu žiga na tržištu o kojem je riječ (presude od 12. prosinca 2002., Kabushiki Kaisha Fernandes/OHIM – Harrison (HIWATT), T 39/01, Zb., EU:T:2002:316, t. 47., i od 6. listopada 2004., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Krafft (VITAKRAFT), T 356/02, Zb., EU:T:2004:292, t. 28.).

               24

               S obzirom na ta razmatranja, treba ispitati je li žalbeno vijeće u točkama 21. i 51. pobijane odluke ispravno odlučilo da tužitelj nije dovoljno dokazao da je raniji žig bio u stvarnoj uporabi, u smislu članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

               25

               Najprije valja utvrditi da se, budući da je prijava za registraciju žiga objavljena 20. veljače 20102., razdoblje od pet godina iz članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 u ovom primjeru odnosi na razdoblje od 20. veljače 2007. do 19. veljače 2012. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje).

               26

               U potporu jedinom tužbenom razlogu, tužitelj tvrdi da je, suprotno utvrđenju žalbenog vijeća, dokazima podnesenim u tijeku postupka pred EUIPO‑om dokazana stvarna uporaba ranijeg žiga.

               27

               Kao prvo, tužitelj u biti tvrdi da ocjena žalbenog vijeća prema kojoj se pojam „piccolo” doživljava kao čisto opisni, automatski za sobom povlači poništenje ranijeg žiga. Kao drugo, smatra da je žalbeno vijeće postupilo nezakonito jer je u okviru svoje ocjene dokaza stvarne uporabe ranijeg žiga ispitalo njegov razlikovni karakter i zaključilo da ga nije imao. Kao treće, smatra da se ocjena žalbenog vijeća da ranijem žigu nedostaje razlikovni karakter temelji isključivo na dokumentima, čiji je datum kasniji od relevantnog razdoblja, a koje je intervenijent dostavio zajedno s podneskom u kojem je izložio žalbene razloge protiv odluke Odjela za prigovore. Prema njegovu mišljenju, nema, stoga, dokaza nepostojanja razlikovnog karaktera ranijeg žiga tijekom relevantnog razdoblja. Kao četvrto, tvrdi da bi se, čak i pod pretpostavkom da Opći sud utvrdi da je žalbeno vijeće bilo nadležno za ocjenjivanje je li raniji žig imao razlikovni karakter, nadzorom zakonitosti pobijane odluke koji provodi Opći sud jasno utvrdilo da se, suprotno utvrđenju žalbenog vijeća, navedeni žig rabio kao žig, a ne samo opisno.

               28

               EUIPO i intervenijent osporavaju osnovanost tužiteljevih navoda. Smatraju da detaljno ispitivanje dokaza koje je podnio tužitelj tijekom postupka, odnosno na koje je ukazao, potvrđuje da je žalbeno vijeće ispravno zaključilo da nisu podneseni dokazi stvarne uporabe ranijeg žiga.

               29

               Opći sud smatra primjerenim prije ispitivanja prva tri argumenta razmotriti četvrti tužiteljev argument koji se odnosi, u biti, na prirodu ranijeg žiga.

               30

               Svojim četvrtim argumentom, tužitelj tvrdi da se, suprotno utvrđenju žalbenog vijeća, raniji žig rabio kao žig, a ne samo opisno (vidjeti točku 27. ove presude).

               31

               U ovom predmetu, treba napomenuti da je, u sklopu ispitivanja stvarne uporabe ranijeg žiga, žalbeno viječe najprije istaknulo da se stranke u postupku pred EUIPO‑om nisu uspjele dogovoriti o tome je li se raniji žig rabio kao opisni pokazatelj određene veličine boce, a ne kao žig u skladu sa svojom osnovnom funkcijom, a to je osigurati istovjetnost podrijetla proizvoda ili usluga za koje je taj žig registriran. Zatim je navelo, s jedne strane, da se to pitanje razlikuje od pitanja je li raniji žig ispunjavao uvjete za registraciju iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i da je, s druge strane, to pitanje moguće ispitati samo u postupku za proglašavanje žiga ništavim pred Odjelom za poništaje na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) te uredbe. Naposljetku, navelo je da je, na temelju presude od 16. svibnja 2013, Reber/OHIM – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (T‑530/10, neobjavljena, EU:T:2013:250), bilo nadležno za odlučivanje je li posebna uporaba ranijeg žiga bila opisna s obzirom za zahtjev stvarne uporabe iz članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

               32

               Usto, valja utvrditi da je, kao što je navedeno u točki 8. pobijane odluke i kao što proizlazi iz analize dokumentacije sadržane u spisu EUIPO‑a podnesenom Općem sudu, u svrhu utvrđivanja stvarne uporabe ranijeg žiga tužitelj tijekom postupka pred EUIPO‑om podnio sljedeće dokaze:

                        —

                        izjavu pod prisegom njegova direktora marketinga od 13. veljače 2014. koja se odnosi na slike boca pjenušavog vina i navodi promet pjenušavog vina s naznakama „piccolo” ili „pikkolo” u različitim državama članicama Unije za godine od 2007. do 2011.;

                        —

                        slike boca pjenušavog vina;

                        —

                        izvode iz informacijskih listova proizvoda i cjenika koji su se primjenjivali od 1. travnja 2007. i za sljedeće godine, pisane na njemačkom jeziku i s djelomičnim prijevodima, koji prikazuju npr. boce od 0,2 l s naznakom „pikkolo”;

                        —

                        izvod iz cjenika za izvoz, koji se primjenjivao od 1. travnja 2008. i 1. travnja 2009., napisan na engleskom jeziku, koji prikazuje boce od 0,2 l s naznakom „piccolo”;

                        —

                        nekoliko računa za razdoblje od 2007. do 2012., namijenjenih poduzetnicima u Grčkoj, Italiji i Finskoj, u kojima se, među ostalim, spominje isporuka boca „HENKELL TRO. SEC PICC.” od 0,2 l;

                        —

                        izvod iz marketinške brošure.

               33

               Nakon analize dokumenata iz točke 32. ove presude i onih koje je podnio intervenijent, žalbeno je vijeće u točki 51. pobijane odluke zaključilo da raniji žig nije bio u stvarnoj uporabi u skladu sa svojom osnovnom funkcijom jamčenja podrijetla proizvoda i usluga za koje je registriran.

               34

               Opći sud smatra da se do takvog zaključka može legitimno doći pregledom dokumenata navedenih u točki 32. ove presude.

               35

               S tim u svezi, treba najprije istaknuti da žalbeno vijeće nije dovelo u pitanje ni trajanje ni važnost uporabe ranijeg žiga i da stranke to nisu osporile.

               36

               Nadalje, glede mjesta uporabe, tužitelj osporava utvrđenje žalbenog vijeća da on stavlja na tržište svoje proizvode samo u Njemačkoj, Grčkoj, Italiji i Finskoj. Tvrdi da je prodavao proizvode u 20 država članica Unije pod znakom PICCOLO i u dvije države članice pod znakom PIKKOLO te da je to utvrđeno izjavom pod prisegom njegova direktora marketinga od 13. veljače 2013.

               37

               S tim u svezi, valja podsjetiti da pri ocjenjivanju dokazne vrijednosti isprave treba prije svega provjeriti vjerodostojnost podataka koje ona sadržava. Treba, stoga, među ostalim, uzeti u obzir tko je izdao ispravu, okolnosti njezina nastanka i tko je njezin adresat te razmotriti doima li se ona u sadržajnom smislu smislenom i vjerodostojnom. U ovom predmetu, izjavu pod prisegom dao je sam tužiteljev direktor marketinga i stoga se ne može smatrati pouzdanom i vjerodostojnim kao izjava treće osobe ili osobe neovisne o predmetnom društvu. Izjava pod prisegom nije sama po sebi dostatna i predstavlja samo indiciju koju treba poduprijeti drugim dokazima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. svibnja 2013., Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM, T‑530/10, EU:T:2013:250, t. 36.).

               38

               Kao što EUIPO i intervenijent ispravno tvrde, naznake iz izjave pod prisegom nisu poduprte priloženim dokazima, Naprotiv, iz računa koje je podnio tužitelj jasno proizlazi da se oni odnose samo na državna područja četiriju država članica. Zato je žalbeno vijeće u točki 37. pobijane odluke ispravno ocijenilo da se iz dokaza koje je podnio tužitelj čini da on ne stavlja na tržište svoje pjenušavo vino u cijeloj Uniji, nego samo u Njemačkoj, Grčkoj, Italiji i Finskoj.

               39

               Naposljetku, glede analize naravi uporabe ranijeg žiga u pobijanoj odluci, koju posebice i prvenstveno pobija tužitelj (vidjeti točku 27. ove presude), žalbeno je vijeće u točkama 39. do 51. pobijane odluke utvrdilo, u biti, da, neovisno o tome razumiju li potrošači značenje pojma „piccolo”, na temelju načina na koji se raniji žig rabio na tužiteljevim bocama pjenušavog vina te na informacijskim listovima proizvoda i računima nije moguće zaključiti da se navedeni žig rabio kao žig.

               40

               Tužitelj osporava tu analizu ponajprije tvrdeći da treba pridati osobitu važnost načinu na koji se raniji žig rabio na proizvodima, jer se upravo na taj način taj žig predstavljao potrošačima, iako su informacijski listovi proizvoda, cjenici i računi namijenjeni isključivo poslovnom svijetu, a ne potrošaču. Prema njegovu mišljenju, iz prikaza tog proizvoda jasno proizlazi da se navedeni žig rabio kao žig, a ne opisno. Dodaje da je u odnosnom sektoru uobičajeno posebno istaknuti žig. Usto, navedeni posebno istaknuti prikaz predmetnog žiga koji privlači pogled izražava tužiteljevu namjeru da taj pojam koristi kao žig, a ne kao opisnu naznaku veličine boce, što odgovara i potrošačevoj percepciji uporabe pojma.

               41

               Valja utvrditi da se tužiteljevu argumentaciju ne može prihvatiti.

               42

               Naime, neovisno o pitanju je li pojam „piccolo” tehnički pojam koji se rabi u sektoru vinskih poduzetnika ili ga se također redovito rabi za stavljanje na tržište pjenušavih vina za prosječnog potrošača vina, valja smatrati da, u svakom slučaju, na temelju načina na koji se rabio raniji žig za sam proizvod, tj. boce pjenušavog vina, nije moguće zaključiti da se navedeni žig rabio kao žig, odnosno u skladu s osnovnom funkcijom, a to je davanje oznake komercijalnog podrijetla odnosnog proizvoda. Stvarna uporaba žiga može biti utvrđena samo ako se taj žig rabi kao jamac podrijetla identiteta proizvoda ili usluga za koje je bio registriran (presuda od 16. lipnja 2015., Polytetra/OHIM – EI du Pont de Nemours (POLYTETRAFLON), T 660/11, Zb., EU:T:2015:387, t. 70.).

               43

               Suprotno tužiteljevim tvrdnjama, pojam „piccolo” nije nigdje na proizvodu ili ambalaži tako posebno istaknut da bi se njime privukla pažnja potrošača. Naprotiv, kao što je žalbeno vijeće ispravno istaknulo u točkama 42. do 45. pobijane odluke, pojam „henkell” je nedvojbeno taj koji prevladava i na proizvodu i na ambalaži.

               44

               U svezi s proizvodom, kao što je žalbeno vijeće navelo u točki 43. pobijane odluke, pojam „henkell” nalazi se na samom vrhu etikete na vratu boce i istaknut je na zastavi. Grafički simbol pojavljuje se ispod tog pojma, pri čemu se taj pojam nalazi iznad pojma „piccolo” ili „pikkolo”. Pojam „piccolo” ili„pikkolo” nalazi se iznad naznake „dry sec”, koja je napisana puno manjim slovima. Grafički simbol na vratu boce prikazan je također na njezinoj središnjoj etiketi. Nalazi se iznad pojma „henkell” napisanog velikim masnim slovima, koji se nalazi iznad pojma „trocken”, koji je napisan puno manjim slovima.

               45

               Glede ambalaže, prikaz pojma „piccolo” ili „pikkolo” usporediv je s onim koji se nalazi na proizvodu. Naime, ambalaža prikazuje grafički simbol koji se nalazi iznad pojma „henkell”, koji je napisan velikim masnim slovima, a nalazi se iznad pojma „trocken” koji je napisan puno manjim slovima. Pojam „piccolo” ili „pikkolo” nalazi se na dnu ambalaže, a napisan je jednakim fontom kao pojam „trocken” te se uz njega nalaze druge riječi napisane još manjim slovima.

               46

               Kao što su ispravno naveli žalbeno vijeće i intervenijent, pojam „henkell” zbog svoje veličine i smještaja jasno prevladava i na proizvodu i na ambalaži. Pojam „piccolo” ili „pikkolo” pojavljuje se, gledano u cjelini, samo u drugom planu te kao pomoćni element.

               47

               Stoga je, kao što su ispravno naveli EUIPO i intervenijent, na boci ili ambalaži pojam „henkell” taj koji će biti uočen kao oznaka komercijalnog podrijetla proizvoda, dok će pojam „piccolo” ili „pikkolo” imati samo opisnu funkciju glede veličine boce.

               48

               Taj zaključak, osim toga, u potpunosti potvrđuju informacijski listovi proizvoda, cjenici i računi koje je tužitelj podnio u tijeku postupka pred EUIPO‑om. Naime, kao što je žalbeno vijeće utvrdilo u točki 40. pobijane odluke i kao što tvrde EUIPO i intervenijent, očito je da se pojam „pikkolo” ili „piccolo” rabi za označavanje veličine boce. Taj je pojam isključivo povezan s ostalim opisnim pojmovima, kao što su pojmovi „trocken” i „dry”, za različite tužiteljeve proizvode te je sustavno povezan s bocama od 0,2 l, jednako kao što se pojam „magnum” ili izraz „double magnum” rabi za označavanje boca od 1,5 l ili 3 l.

               49

               Glede posebice računa, oni sadržavaju naznaku „henkell trocken dry sec picc” ili naznaku „henkell tro. dry sec picc”, kojoj slijedi oznaka veličine boce vina, odnosno naznaka „200 ml”, u pojedinim slučajevima s oznakama postotka alkohola, na primjer naznaka „11,5% vol.”. Čini se jasnim da se takve oznake, koje se mogu upotrebljavati u skraćenom obliku, ne mogu shvatiti kao oznake komercijalnog podrijetla proizvoda. Kao što je EUIPO naglasio, činjenicu da se skraćeni pojam „picc” uvijek nalazi iza izraza „trocken dry sec” ili „tro dry sec”, koji opisuju stupanj slatkoće pjenušavog vina na različitim jezicima, treba tumačiti na način da je sam pojam „piccolo” opisan, a ne kao da je riječ o drugoj oznaci komercijalnog podrijetla dijela tvrtke „henkell”.

               50

               Treba, dakle, utvrditi da dokazi koje je tužitelj podnio pred Odjelom za prigovore i žalbenim vijećem, čak i ako se općenito ocijene, nisu dostatni da bi se moglo utvrditi postojanje stvarne uporabe ranijeg žiga tijekom relevantnog razdoblja. Valja dodati da je, kao što proizlazi iz analize četvrtog tužiteljeva argumenta, ispitivanje stvarne uporabe ranijeg žiga koje je provelo žalbeno vijeće sukladno primjenjivim pravilima i sudskoj praksi. Posebice treba utvrditi da žalbeno vijeće ni na koji način nije povrijedilo načela, na koja se pozvao tužitelj, a koja proizlaze, među ostalim, iz presude od 24. svibnja 2012., Formula One Licensing/OHIM (C‑196/11 P, EU:C:2012:314). Isto tako, valja navesti da iz ispitivanja tog argumenta proizlazi da žalbeno vijeće ni na koji način nije odlučilo o pitanju jesu li postojali apsolutni razlozi koji se protive registraciji ili valjanosti ranijeg žiga, nego se ograničilo samo na ocjenjivanje je li taj žig bio u stvarnoj uporabi, u skladu sa svojom osnovnom funkcijom.

               51

               Iz toga slijedi da glede ranijeg žiga nije moguće utvrditi kršenje članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

               52

               Treba također dodati da se to utvrđenje ne može dovesti u pitanje s obzirom na Priloge A.8 do A.12 tužbi, koji sadržavaju zbirku različitih oblika proizvoda korištenih u Njemačkoj od 1935.; prikaz crne etikete proizvoda; istraživanje o proizvodima trgovine na veliko u Njemačkoj, povijesne slike, reklame i CD‑ROM koji sadržava televizijske reklame od 1957. do 1964. i, naposljetku, istraživanje provedeno na potrošačima u Njemačkoj u listopadu 1991.

               53

               Prilozi A.8 do A.12 tužbi, koje je tužitelj prvi put podnio u okviru postupka pred Općim sudom, ne mogu se uzeti u razmatranje te ih valja odbaciti kao nedopuštene. Naime, svrha je tužbe podnesene Općem sudu nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća EUIPO‑a u smislu članka 65. Uredbe br. 207/2009, što znači da funkcija Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjeničnih okolnosti s obzirom na dokumente koji su pred njim prvi put izneseni. Stoga treba odbaciti gore navedene dokumente, bez potrebe ispitivanja njihove dokazne snage (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. studenog 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Zb., EU:T:2005:420, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               54

               U svakom slučaju, treba istaknuti da se, pod pretpostavkom da Prilozi A.8 do A.12 ne bi bili nedopušteni, čini da se oni ili ne odnose na relevantno razdoblje ili se odnose na druge žigove, a ne na one o kojima je riječ u ovom predmetu, tako da ih se ne bi moglo uzeti u obzir u ovom predmetu.

               55

               Naposljetku, glede odluke prvostupanjskog suda u Wiesbadenu od 10. travnja 1972., koji se nalazi u Prilogu A.13 tužbi i na koju se tužitelj pozivao na raspravi, valja podsjetiti da se ni stranke ni sam Opći sud ne mogu spriječiti da se pri tumačenju prava Zajednice oslone na dokaze koji proizlaze iz nacionalne sudske prakse ili međunarodne sudske prakse suda Unije. Takvu mogućnost pozivanja na nacionalne sudove ne obuhvaća sudska praksa prema kojoj se tužba podnesena pred Općim sudom odnosi na nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća glede dokaza koje su podnijele stranke pred tim vijećima, jer nije riječ o tome da se žalbenim vijećima prigovara da nisu uzela u obzir činjenice u određenoj nacionalnoj presudi, nego o pozivanju na presude u prilog tužbenom razlogu koji se temelji na kršenju odredbe Uredbe br. 207/2009 od strane žalbenih vijeća (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. srpnja 2006., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), T‑277/04, Zb., EU:T:2006:202, t. 70. i 71.).

               56

               U ovom predmetu, valja utvrditi da se tužitelj ne poziva na odluku prvostupanjskog suda u Wiesbadenu s ciljem tumačenja pravne odredbe, nego radi razjašnjavanja činjeničnog pitanja, odnosno utvrđivanja je li tužitelj rabio pojam „piccolo” kao žig. Stoga je riječ o dokazu stvarne uporabe ranijeg žiga koji je tužitelj trebao podnijeti pred EUIPO‑om. Osim toga, kao i u Prilozima A.8 do A.12 tužbi, treba istaknuti da se odluka prvostupanjskog suda u Wiesbadenu ne odnosi na stvarnu uporabu ranijeg žiga ni na relevantno razdoblje.

               57

               S obzirom na sve prethodno navedeno, treći dio tužiteljeva tužbenog zahtjeva valja odbiti kao neosnovan.

               58

               Prva tri argumenta, koji se odnose na navodno de facto poništenje ranijeg žiga i na navodnu ocjenu razlikovnog karaktera ranijeg žiga od strane žalbenog vijeća (vidjeti točku 27. ove presude), mogu se samo odbaciti. Naime, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, žalbeno vijeće nije ni na koji način odlučilo o pitanju jesu li postojali apsolutni razlozi koji se protive registraciji ili valjanosti ranijeg žiga, nego se ograničilo na ocjenjivanje je li taj žig bio u stvarnoj uporabi, u skladu sa svojom osnovnom funkcijom (vidjeti točku 50. ove presude).

               59

               Žalbeno vijeće ograničilo se na utvrđivanje da iz podnesenih dokaza proizlazi da je tužitelj raniji žig rabio opisno, odnosno za opisivanje boce određene veličine. Nadalje, kao što su EUIPO i intervenijent ispravno istaknuli u svojim podnescima i na raspravi, žalbeno vijeće nije ni na koji način u postupku povodom prigovora ispitalo razlikovni karakter navedenog žiga kao takav, nego percepciju znaka koja proizlazi iz konkretnih uvjeta njegove uporabe kao žiga u smislu članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, kao što je to dužno učiniti u okviru ocjene stvarne uporabe svakog ranijeg žiga. Argument da se nepostojanje razlikovnog karaktera, koje je utvrdilo žalbeno vijeće, temelji isključivo na dokumentima koje je podnio tužitelj, s datumom nakon relevantnog razdoblja (vidjeti točku 27. ove presude), treba odbiti kao neosnovan jer, s jedne strane, žalbeno vijeće nije utvrdilo nepostojanje razlikovnog karaktera ranijeg žiga i, s druge strane, jer taj argument nije utemeljen na činjenicama. Naime, suprotno tužiteljevim navodima na raspravi, iznesenim u odgovoru na pitanje Općeg suda, iz točaka 21. i 39. do 44. pobijane odluke osobito jasno proizlazi da je žalbeno vijeće ocijenilo da raniji žig nije bio u stvarnoj uporabi, oslonivši se u toj ocjeni prvenstveno na dokaze koje je podnio tužitelj, s datumom koji nije kasniji od relevantnog razdoblja.

               60

               S obzirom na sve prethodno navedeno, treći dio tužiteljeva tužbenog zahtjeva valja odbiti kao neosnovan.

         Troškovi

               61

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se društvu Henkell & Co. Sektkellerei KG snošenje vlastitih troškova i troškova Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) te društva Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Popescu

                     Proglašeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. travnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski