title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. siječnja 2017.#Hansa Metallwerke AG i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 23. stavak 2. – Gornja granica od 10 % prihoda – Obveza obrazlaganja – Zaštita legitimnih očekivanja.#Predmet C-611/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Članak 23. stavak 2. — Gornja granica od 10% prihoda — Obveza obrazlaganja — Zaštita legitimnih očekivanja“
      U predmetu C‑611/13P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. studenoga 2013.,

         Hansa Metallwerke AG, sa sjedištem u Stuttgartu (Njemačka),

         Hansa Nederland BV, sa sjedištem u Nijkerku (Nizozemska),

         Hansa Italiana Srl, sa sjedištem u Castelnuovu del Garda (Italija),

         Hansa Belgium, sa sjedištem u Asseu (Belgija),

         Hansa Austria GmbH, sa sjedištem u Salzburgu (Austrija),
      koje zastupaju S. Cappellari, H.-J. Hellmann i C. Malz, Rechtsanwälte,
      žalitelji,
      a druge stranke postupka su:

         Europska komisija, koju zastupaju L. Malferrari i R. Sauer, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,

         Vijeće Europske unije,

      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, M. Berger, E. Levits, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2015.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Hansa Metallwerke AG, Hansa Nederland BV, Hansa Italiana Srl, Hansa Belgium, Hansa Austria GmbH zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., Hansa Metallwerke i dr./Komisija (T‑375/10, neobjavljena; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2013:475,), kojom je Opći sud odbio njihovu tužbu za djelomično poništenje Odluke Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010. koja se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – kupaonska oprema) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne izrečene žaliteljima u toj odluci.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1/2003

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [81.] i [82. UEZ‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak u SL‑u 2016., L 173, str. 108.) u članku 23. stavcima 2. i 3. propisuje:
               „2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [81.] ili [82. UEZ‑a] […]
                        […]

                  Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               […]
               3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”

         Smjernice iz 2006.

               3

               Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) u točki 2. navode da pri određivanju novčanih kazni, „Komisija mora uzimati u obzir i težinu i trajanje povreda” i da „izrečena kazna ne smije premašivati ograničenja utvrđena u članku 23. stavku 2. drugom i trećem podstavku [Uredbe br. 1/2003]”.

               4

               U točki 37. Smjernica iz 2006. navodi se:
               „Unatoč tome što ove Smjernice daju opću metodologiju za utvrđivanje kazni, pojedinosti danog slučaja ili potreba za postizanjem preventivnog učinka u pojedinom slučaju mogu opravdati odstupanje od takve metodologije ili od ograničenja navedenih u točki 21.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               5

               Okolnosti spora bile su izložene u točkama 1. do 34. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               6

               Žalitelji su proizvođači sanitarnih armatura.

               7

               Masco Corp. i njegova društva kćeri, među kojima Hansgrohe AG, koji proizvodi sanitarne armature, i Hüppe GmbH, koji proizvodi pregrade za tuš kabine, obavijestili su 15. srpnja 2004. Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru kupaonske opreme te su zatražili korištenje imuniteta od novčanih kazni na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3., u daljnjem tekstu: Obavijest iz 2002. o suradnji) ili, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje im mogu biti izrečene.

               8

               Komisija je 9. i 10. studenoga 2004. provela nenajavljene pretrage u prostorijama nekoliko društava i nacionalnih stručnih udruženja koja djeluju u sektoru kupaonske opreme. Nakon što je između 15. studenoga 2005. i 16. svibnja 2006. spomenutim društvima i udruženjima, uključujući i žaliteljima, uputila zahtjeve za pružanje informacija, Komisija je 26. ožujka 2007. donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku koja je dostavljena i potonjima.

               9

               Nakon saslušanja održanog između 12. i 14. studenoga 2007., slanja „dopisa o činjenicama u predmetu” i zahtjeva za pružanjem dodatnih informacija 9. srpnja 2009., upućenih, među ostalim, žaliteljima, Komisija je 23. lipnja 2010. donijela spornu odluku u kojoj je utvrdila postojanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 3.) u sektoru kupaonske opreme. Ta se povreda, u kojoj je sudjelovalo 17 poduzeća, odvijala tijekom različitih razdoblja između 16. listopada 1992. i 9. studenoga 2004. u obliku niza protutržišnih sporazuma ili usklađenog djelovanja na području Belgije, Njemačke, Francuske, Italije, Nizozemske i Austrije. Proizvodi na koje se zabranjeni sporazum odnosi su kupaonska oprema iz jedne od triju sljedećih podskupina proizvoda: sanitarne armature, pregrade za tuš kabine i njihovi dodatni dijelovi te sanitarna keramika.

               10

               Kad je riječ o sudjelovanju žalitelja u utvrđenoj povredi, Komisija je, kao prvo, navela da iako su tijekom trajanja povrede uglavnom bili proizvođači keramičkih proizvoda, ipak su znali za različite dijapazone proizvoda koji su bili predmet povrede s obzirom na svoje sudjelovanje na koluzivnim sastancima koordinacijskih tijela čiji su bili članovi. Kao drugo, kad je riječ o zemljopisnoj raširenosti zabranjenog sporazuma, Komisija je smatrala da su žalitelji sudjelovali na sastancima u pet od šest država članica u kojima je presuda utvrđena do 2002., to jest, u Belgiji, Njemačkoj, Italiji, Nizozemskoj i Austriji. Kad je riječ o Francuskoj, Komisija je priznala da su žalitelji, unatoč postojanju povrede od 2002., te godine prestali sudjelovati u predmetnom nacionalnom strukovnom udruženju. Međutim, Komisija je smatrala da su žalitelji, s obzirom na različite podatke i dokaze, opravdano mogli sumnjati da su protutržišna djelovanja koja su obilježavala utvrđenu povredu imala učinke na području Francuske. Stoga je Komisija zaključila da žalitelji nisu mogli ne znati za opći doseg i osnovne značajke predmetne povrede.

               11

               Komisija je zbog toga, u članku 2. stavku 1. točki 5. sporne odluke, žaliteljima izrekla novčane kazne u ukupnom iznosu od 14758220 eura.

               12

               Za potrebe izračuna tih novčanih kazni, Komisija je odluku temeljila na Smjernicama iz 2006.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               13

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 8. rujna 2010. žalitelji su tom sudu podnijeli tužbu za poništenje sporne odluke istaknuvši šest tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na tvrdnji o pogrešci koja se tiče prava i pogrešci u ocjeni kad je riječ o najvišem iznosu novčane kazne koja se izriče na temelju članka 23. stavka 2. podstavka 2. Uredbe br. 1/2003, drugi, na tvrdnji o povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, treći, na tvrdnji o povredi članka 23. stavka 2. te uredbe u vezi s Obaviješću iz 2002. o suradnji, koja je posljedica pogreške u izračunu iznosa novčane kazne, četvrti, na tvrdnji o povredi načela neretroaktivnosti, peti, na tvrdnji o povredi načela zakonitosti kazni koja proizlazi iz članka 23. stavka 2. te uredbe i, šesti, na tvrdnji o povredi načela zakonitosti upravnih radnji i pravne sigurnosti.

               14

               Žalitelji su podredno zahtijevali smanjenje iznosa izrečene novčane kazne.

               15

               Opći je sud pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               16

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na njih;

                        —

                        podredno, smanji iznos novčane kazne;

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova, i

                        —

                        još podrednije, pobijanu presudu ukine i predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje.

               17

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu;

                        —

                        podredno, u slučaju djelomičnog ukidanja presude, odbije tužbu, i

                        —

                        naloži žaliteljima snošenje troškova.

         O žalbi

               18

               U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose tri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji o povredi načela individualizacije kazni i sankcija koju je počinio Opći sud. Drugi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji o povredi obveze obrazlaganja. Treći žalbeni razlog temelji se na tvrdnji o povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.

         Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na povredu načela individualizacije kazni

      Argumentacija stranaka

               19

               Prvim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da je Opći sud, među ostalim, u točki 87. pobijane presude, povrijedio načelo individualizacije kazni.

               20

               Komisija je, naime, u spornoj odluci pri izvršavanju ovlasti koja joj je dodijeljena člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 radi utvrđivanja iznosa novčanih kazni počinila pogrešku koja se tiče prava, primijenivši Smjernice iz 2006. radi određivanja iznosa novčane kazne koja je izrečena žaliteljima.

               21

               Međutim, opća metoda izračuna definirana tim smjernicama, u situaciji poput ove o kojoj je riječ, redovito dovodi do prekoračenja gornje granice od 10% propisane člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, osobito za nediverzificirane poduzetnike „koji proizvode samo jedan proizvod”. Primjena te metode stoga dovodi do toga da se kriteriji trajanja i težine povreda koje su ti poduzetnici počinili, koji se navode u članku 23. stavku 3. Uredbe br. 1/2003, ne uzimaju u obzir na odgovarajući način. Tako se primjenom navedenih smjernica, još više nego Smjernicama o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. [EZUČ-a] (SL 1998., C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 1998.), krši načelo individualizacije kazni.

               22

               Žalitelji tvrde da Opći sud na temelju članka 31. Uredbe br. 1/2003 raspolaže neograničenom nadležnošću u skladu s kojom je, među ostalim, ovlašten svojom ocjenom zamijeniti Komisijinu ocjenu i tako ukinuti, smanjiti ili povećati iznos novčane kazne koju je potonja izrekla. Osim toga, iz presude od 16. lipnja 2011., Putters International/Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289), kao i Odluke Komisije od 28. ožujka 2012. koja se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.452 – Okovi za prozore i prozorska vrata) (u daljnjem tekstu: Odluka od 28. ožujka 2012.) proizlazi da, kada je Komisija pri izvršavanju svoje ovlasti određivanja iznosa novčane kazne počinila pogrešku, sam Opći sud je dužan, u okviru svoje neograničene nadležnosti, izvršiti samostalnu ocjenu novčane kazne, temeljenu na konkretnim okolnostima slučaja.

               23

               Međutim, Opći je sud u točki 87. pobijane presude propustio izvršiti takvu ocjenu te se samo, pogrešno, pozvao na sudsku praksu o sukladnosti Smjernica iz 1998. s načelom individualizacije kazni, smatrajući da ta sudska praksa na jednak način vrijedi i kad je riječ o primjeni Smjernica iz 2006.

               24

               Komisija smatra da je taj žalbeni razlog nedopušten i, u svakom slučaju, neosnovan.

         Ocjena Suda

               25

               Prvim žalbenim razlogom žalitelji u biti prigovaraju Općem sudu da je u točki 87. pobijane presude povrijedio pravo Unije, osobito načelo individualizacije kazni, propustivši samostalno ocijeniti novčanu kaznu i smatravši da se gornja granica od 10% prihoda propisana člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 kao i sudska praksa Suda o toj granici, izložena u Smjernicama iz 1998., primjenjuju na određivanje novčanih kazni izrečenih na temelju Smjernica iz 2006. Prema tvrdnjama žaliteljâ, Opći sud time nije poštovao činjenicu da primjena potonjih smjernica ima za učinak, s jedne strane, to da se težina i trajanje povreda ne uzimaju dovoljno u obzir prilikom izračuna novčane kazne i, s druge strane, to da se gornja granica od 10% redovito prekoračuje u slučaju nediverzificiranih poduzetnika „koji proizvode samo jedan proizvod”.

               26

               Treba utvrditi da Opći sud time nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava.

               27

               Naime, kao što je Opći sud pravilno istaknuo u točki 87. pobijane presude, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da se zbog primjene gornje granice od 10% prihoda iz članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, određeni čimbenici kao što su težina i trajanje povrede zapravo ne odražavaju na iznos izrečene novčane kazne je samo posljedica primjene te gornje granice na predmetni konačni iznos (vidjeti, među ostalim, presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 279., kao i od 12. srpnja 2012., Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, neobjavljena, EU:C:2012:455, t. 81.).

               28

               Naime, svrha je navedene gornje granice izbjeći da se izriču novčane kazne za koje je predvidljivo da ih poduzetnici, s obzirom na svoju veličinu koja je, iako na približan i nepotpun način, određena njihovim ukupnim prihodom, neće moći platiti (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 280., kao i od 12. srpnja 2012., Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, neobjavljena, EU:C:2012:455, t. 82.).

               29

               Radi se dakle o granici koja se ujednačeno primjenjuje na sve poduzetnike i izriče s obzirom na njihovu veličinu, a čija je svrha izbjegavanje prekomjernih i nesrazmjernih novčanih kazni. Svrha je te gornje granice dakle različita i autonomna u odnosu na kriterij težine i trajanja povrede (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 281. i 282., kao i od 12. srpnja 2012., Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, neobjavljena, EU:C:2012:455, t. 83.).

               30

               Iz toga slijedi da treba odbiti kao neosnovane i argumente o nedovoljnom uzimanju u obzir težine i trajanja povreda, zbog primjene najviše granice propisane člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, i argumente o tomu da je navedena granica zbog Smjernica iz 2006. i suprotno onome do čega dolazi na temelju primjene Smjernica iz 1998., redovito prekoračene u slučaju nediverzificiranih poduzetnika „koji proizvode samo jedan proizvod”.

               31

               Naime, čak i pod pretpostavkom da privremeni iznosi, pri izračunu novčanih kazni koje se izriču poduzetnicima koji nude mali broj proizvoda, češće premašuju najvišu granicu propisanu člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, kad je Komisija primijenila Smjernice iz 2006., nego na temelju Smjernica iz 1998., takva okolnost ne može dovesti u pitanje zakonitost primjene te granice na koju se Sud pozvao kad je riječ o novčanim kaznama izrečenima na temelju prvih i onima izrečenima na temelju potonjih smjernica.

               32

               Stoga se Općem sudu ne može prigovoriti da je u točki 87. pobijane presude potvrdio Komisijinu procjenu iznosa novčane kazne izrečene žaliteljima, koja se temeljila na Smjernicama iz 2006., a da se pritom ne izvrši samostalna ocjena te novčane kazne.

               33

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti.

         Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na obvezu obrazlaganja

      Argumentacija stranaka

               34

               Drugim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da su objašnjenja Općeg suda o načelu individualizacije kazni manjkava zbog nepostojanja obrazloženja. Iako je u točkama 80. i sljedećima, osobito u točki 87. pobijane presude, Opći sud ispitao neke argumente žaliteljâ o tom pitanju, nije naveo one koji se temelje na presudi od 16. lipnja 2011., Putters International/Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289), i osobito razmatranja iz točke 75. te presude, unatoč važnosti koju su im žalitelji pridali. Jednako tako, u pobijanoj presudi nisu navedeni relevantni razlozi iz Odluke od 28. ožujka 2012., tako da Opći sud nije odlučio o tim pitanjima.

               35

               Komisija odgovara da je Opći sud isključivo bio dužan iznijeti glavne razloge za svoju odluku, a ne pozvati se na obiter dictum konkretne presude ili na kasniju Komisijinu odluku.

         Ocjena Suda

               36

               Treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, obveza obrazlaganja koju Opći sud ima ne nalaže mu da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu, tako da obrazloženje može biti implicitno pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (vidjeti, u tom smislu, osobito, presude od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 372., kao i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 96.).

               37

               Osobito, obveza Općeg suda da obrazloži svoje presude načelno se ne može proširiti do te mjere da mora opravdati rješenje doneseno u jednom predmetu u odnosu na rješenje doneseno u drugom predmetu koji se vodio pred njime ili, još manje, u odnosu na Komisijinu odluku u drugom predmetu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 66., kao i rješenje od 4. rujna 2014., Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/OHIM, C‑509/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:2173, t. 51.).

               38

               U skladu s tim, s obzirom na to da je Opći sud u pobijanoj presudi jasno izložio razloge zbog kojih je odbio argumentaciju žaliteljâ o povredi načela individualizacije kazni, drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se odnosi na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja

               39

               Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji se pozivaju na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja

               40

               Žalitelji s tim u vezi, među ostalim, tvrde da je, kao što proizlazi iz točke 104. pobijane presude, nesporno da je Komisija nekoliko puta povrijedila pravila postupka otkrivši njihove poslovne tajne drugim poduzetnicima. Prema njihovu mišljenju, Opći sud je u točkama 102. do 119. te presude vrlo formalistički ocijenio Komisijino poštovanje načela zaštite legitimnih očekivanja zanemarivši ključnu važnost povjerenja koje su žalitelji imali u Komisijine službe u okviru provedbe Obavijesti iz 2002. o suradnji.

               41

               Poduzetnici koji surađuju trebali bi moći pouzdati se u Komisijina jamstva ako su ih dosljedno davali odgovorni službenici iz skupine koja je vodila predmet. Smatrati, kao što je to učinio Opći sud u točki 115. pobijane presude, da takvim uvjeravanjima ne nastaju legitimna očekivanja zato što ne dolaze od nadležne službe protivilo bi se, prema mišljenju žaliteljâ, cilju kažnjavanja povreda koji je u općem interesu te bi se kršilo načelo zaštite legitimnih očekivanja.

               42

               Prema Komisijinu mišljenju, taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               43

               Treba istaknuti da je Opći sud u točkama 110. do 116. pobijane presude ispitao je li Komisija povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja ne smanjivši žaliteljima novčanu kaznu koja im je izrečena.

               44

               S tim u vezi, Opći sud je u točki 111. pobijane presude pravilno istaknuo da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da pravo pozivati se na zaštitu legitimnih očekivanja pretpostavlja kumulativno ispunjenje triju uvjeta, uključujući i uvjet u skladu s kojim je administracija Europske unije morala dati precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva [vidjeti, u tom smislu, presude od 18. srpnja 2007., AER/Karatzoglou, C‑213/06 P, EU:C:2007:453, t. 33., i od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, t. 81.]. Opći sud je, zatim, u točkama 113. do 116. pobijane presude smatrao da u ovom slučaju ta tri uvjeta nisu bila ispunjena.

               45

               U dijelu u kojem se argumentacija žaliteljâ odnosi na, osobito, točku 115. pobijane presude, o nepostojanju ovlaštenja predmetnih Komisijinih službenikâ ili službi da daju takva jamstva, dovoljno je utvrditi da je navedena točka sporedna i da ta argumentacija stoga ne može imati za posljedicu ukidanje pobijane presude.

               46

               Stoga treći žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.

               47

               S obzirom na to da nijedan žalbeni razlog koji su žalitelji istaknuli nije prihvaćen, žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               48

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               49

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Žalba se odbija.

                           2)

                           Društvima Hansa Metallwerke AG, Hansa Nederland BV, Hansa Italiana Srl, Hansa Belgium et Hansa Austria GmbH nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. studeni 22.#Bank Handlowy i Ryszard Adamiak protiv Christianapol Sp zoo.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Sąd Rejonowy Poznań.#Predmet C-116/11.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. siječnja 1992. # Otto Pressler Weingut-Weingrosskellerei GmbH & Co. KG protiv Savezne Republike Njemačke. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Predmet C-319/90.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 6. studenog 2012. # Luigi Marcuccio protiv Europske komisije. # Javna služba - Dužnosnici. # Predmet F-41/06 RENV.


Presuda Suda od 17. listopada 1995. # Fritz Werner Industrie-Ausrüstungen GmbH protiv Savezne Republike Njemačke. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Predmet C-70/94.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. lipnja 2017.#Livio Menini i Maria Antonia Rampanelli protiv Banco Popolare – Società Cooperativa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Ordinario di Verona.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Postupci alternativnog rješavanja sporova (ARS) – Direktiva 2008/52/EZ – Direktiva 2013/11/EU – Članak 3. stavak 2. – Prigovor potrošačâ u okviru postupka za izdavanje platnog naloga koji je pokrenula kreditna institucija – Pravo pristupa pravosudnom sustavu – Nacionalni propis koji predviđa obvezni postupak mirenja – Obvezno zastupanje po odvjetniku – Pretpostavka dopuštenosti sudskog postupka.#Predmet C-75/16.

text:
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
14. lipnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Postupci alternativnog rješavanja sporova (ARS) – Direktiva 2008/52/EZ – Direktiva 2013/11/EU – Članak 3. stavak 2. – Prigovor potrošačâ u okviru postupka za izdavanje platnog naloga koji je pokrenula kreditna institucija – Pravo pristupa pravosudnom sustavu – Nacionalni propis koji predviđa obvezni postupak mirenja – Obvezno zastupanje po odvjetniku – Pretpostavka dopuštenosti sudskog postupka”
U predmetu C‑75/16,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale Ordinario di Verona (Sud u Veroni, Italija), odlukom od 28. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 10. veljače 2016., u postupku

Livio Menini,

Maria Antonia Rampanelli

protiv

Banco Popolare Società Cooperativa,

SUD (prvo vijeće),
u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednik vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
tajnik: R. Schiano, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. studenoga 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,
–        za njemačku vladu, M. Hellmann i T. Henze, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, E. Montaguti i C. Valero i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. veljače 2017.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2013/11/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2013. o alternativnom rješavanju potrošačkih sporova i izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2009/22/EZ (Direktiva o ARPS‑u)(SL 2013., L 165, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 28., str. 214.) i Direktive 2008/52/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o nekim aspektima mirenja u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2008., L 136, str. 3.). (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 281.).

2        Zahtjev je podnesen u okviru spora između Livija Meninija i Marije Antonije Rampanelli, s jedne strane, i društva Banco Popolare Società Cooperativa, s druge strane, o poravnanju dugovnog salda na tekućem računu, zbog korištenja hipotekarnog kredita koji im je odobrilo potonje društvo.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

 Direktiva 2008/52

3        Uvodne izjave 8. i 13. Direktive 2008/52 glase:
„(8) Odredbe ove Direktive bi se trebale primjenjivati samo na mirenje u prekograničnim sporovima, međutim, ništa ne bi trebalo sprečavati države članice da takve odredbe primjenjuju i u unutarnjim postupcima mirenja.
[…]
(13) Mirenje predviđeno ovom Direktivom trebalo bi biti dobrovoljan postupak u smislu da stranke same vode postupak i da ga mogu urediti po svojoj volji i okončati u bilo kojem trenutku. […]”

4        U skladu s člankom 1. te direktive:
„1.      1. Cilj je ove Direktive da olakša pristup alternativnom rješavanju sporova i da promiče mirno rješavanje sporova potičući upotrebu mirenja i osiguravajući uravnoteženi odnos između mirenja i sudskih postupaka.
2.      Ova se Direktiva primjenjuje u prekograničnim sporovima na građanske i trgovačke predmete, osim onih koji se tiču prava i obveza o kojima, prema odgovarajućem mjerodavnom pravu ne odlučuju stranke. Ona se, posebno, ne primjenjuje na porezne, carinske ili upravne stvari niti odgovornost države za činjenje ili propuštanje u provođenju državne ovlasti (acta iure imperii).
[…]”

5        Člankom 2. stavkom 1. te direktive propisano je:
„U smislu ove Direktive, prekogranični spor je spor u kojem najmanje jedna od stranaka ima domicil [prebivalište] ili uobičajeno boravište u državi članici različitoj od one u kojoj domicil [prebivalište] ili uobičajeno boravište ima bilo koja druga stranka, na dan:
(a)      kada se stranke, nakon nastanka spora, dogovore o mirenju;
(b)      kada sud odredi mirenje;
(c)      kada prema nacionalnom pravu nastane obveza upotrebe mirenja;
(d)      kada je u smislu članka 5. strankama izdan poziv.”

6        Člankom 3. točkom (a) iste direktive pojam „mirenje” definiran je kao strukturirani postupak, ma kako se nazivao ili označavao, kojim dvije ili više stranaka u sporu nastoje same, na dobrovoljnoj bazi, postići dogovor o rješavanju spora uz pomoć miritelja. Ovaj postupak mogu započeti stranke, može ga predložiti ili narediti sud ili može biti propisan pravom države članice.

7        Člankom 5. stavkom 2. Direktive 2008/52 propisano je:
„Ovom se Direktivom ne dovodi u pitanje nacionalno zakonodavstvo prema kojem je prije ili nakon početka sudskog postupka upotreba mirenja obvezna ili je predmet poticaja ili sankcija, pod uvjetom da takvo zakonodavstvo ne sprečava stranke u ostvarivanju njihovog prava pristupa pravosudnom sustavu.”
 Direktiva 2013/11

8        U skladu s uvodnim izjavama 16., 19. i 45. Direktive 2013/11:
„(16)      […] Ova bi se Direktiva trebala primjenjivati na pritužbe koje potrošači podnesu protiv trgovaca. Ova se Direktiva ne bi trebala primjenjivati na pritužbe koje podnesu trgovci protiv potrošača ili na sporove između trgovaca. Međutim, ona ne bi trebala sprečavati države članice da donesu ili održavaju odredbe o postupcima za izvansudsko rješavanje takvih sporova.
[…]
(19) Neki postojeći pravni akti Unije već sadrže odredbe vezane uz ARS. Kako bi se osigurala pravna sigurnost, trebalo bi propisati da se u slučaju spora primjenjuje ova Direktiva, osim kada je izričito drukčije predviđeno. Posebno, ova Direktiva ne bi trebala dovoditi u pitanje Direktivu [2008/52] koja već postavlja okvir za sustave mirenja na razini Unije za prekogranične sporove ne sprečavajući primjenu te Direktive na unutarnje sustave za mirenje. Ova je Direktiva namijenjena horizontalnoj primjeni na sve vrste postupaka ARS, uključujući postupke ARS obuhvaćene Direktivom [2008/52].
[…]
(45) Pravo na učinkoviti pravni lijek i pravo na pravedno suđenje temeljna su prava utvrđena u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Stoga ARS ne bi trebao biti namijenjen tomu da zamijeni sudske postupke, niti bi potrošače ili trgovce trebao lišiti prava da traže pravnu zaštitu sudskim putem. Ova Direktiva stoga ne bi trebala sprečavati stranke da ostvaruju svoja prava pristupa pravosudnom sustavu. U slučajevima kada se spor ne može riješiti putem postupka ARS čiji ishod nije obvezujući, strankama ne bi trebalo biti onemogućeno da naknadno pokrenu sudski postupak vezano uz taj spor. Države članice trebale bi moći slobodno birati odgovarajuća sredstva za ostvarivanje tog cilja. One bi trebale imati mogućnost osigurati, između ostalog, da rokovi zastare ili prekluzivni rokovi ne isteknu tijekom postupka ARS.”

9        Člankom 1. te direktive određeno je:
„Svrha je ove Direktive ostvarivanjem visoke razine zaštite potrošača doprinositi pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta, osiguravajući da potrošači mogu na dobrovoljnoj osnovi podnositi pritužbe protiv trgovaca subjektima [za ARS] koji nude neovisno, nepristrano, transparentno, učinkovito, brzo i pravedno alternativno rješavanje sporova. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno zakonodavstvo prema kojem je sudjelovanje u takvim postupcima obvezno, pod uvjetom da takvo zakonodavstvo stranke ne sprečava da ostvaruju svoja prava pristupa pravosudnom sustavu.”

10      Člankom 3. te direktive propisano je:
„1.      Osim ako je ovom Direktivom previđeno drukčije, ako je neka odredba ove Direktive u sukobu s odredbom utvrđenom u drugom pravnom aktu Unije vezanom uz postupke izvansudske pravne zaštite koje pokreće potrošač protiv trgovca, primjenjuje se odredba ove Direktive.
2.      Ova Direktiva ne dovodi u pitanje Direktivu [2008/52].
[…]”

11      Članak 4. iste direktive glasi:
„1.      Za potrebe ove Direktive:
(a)      ‚potrošač’ znači fizička osoba koja djeluje izvan svoje trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti;
(b)      ‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba, neovisno o tome je li u privatnom ili javnom vlasništvu, koja djeluje, uključujući i preko drugih osoba koje djeluju u njezino ime ili za njezin račun, u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću;
(c)      ‚ugovor o prodaji’ znači svaki ugovor kojim trgovac prenosi ili se obvezuje prenijeti na potrošača vlasništvo nad robom, a potrošač plaća ili se obvezuje platiti njezinu cijenu, uključujući i svaki ugovor čiji su predmet i roba i usluge;
(d)      ‚ugovor o uslugama’ znači svaki ugovor prema kojem trgovac pruža ili se obvezuje pružiti uslugu potrošaču a potrošač plaća ili se obvezuje platiti njezinu cijenu;
(e)      ‚domaći spor’ znači svaki ugovorni spor koji proizlazi iz ugovora o prodaji ili ugovora o uslugama, pri čemu u vrijeme kada potrošač naručuje robu ili usluge, potrošač ima prebivalište u istoj državi članici u kojoj trgovac ima poslovni nastan;
(f)      ‚prekogranični spor’ znači svaki ugovorni spor koji proizlazi iz ugovora o prodaji ili ugovora o uslugama kod kojeg u vrijeme kada potrošač naručuje robu ili usluge, potrošač ima prebivalište u državi članici različitoj od one u kojoj trgovac ima poslovni nastan;
(g)      ‚postupak ARS’ znači postupak iz članka 2. koji ispunjava zahtjeve utvrđene u ovoj Direktivi, a provodi ga subjekt za ARS;
(h)      ‚subjekt za ARS’ znači svaki subjekt, kako god nazvan ili naveden, koji je uspostavljen na trajnoj osnovi i nudi rješenje spora između potrošača i trgovca putem postupka ARS i naveden je u skladu s člankom 20. stavkom 2.;
(i)      ‚nadležno tijelo’ znači bilo koje javno tijelo koje odredi država članica za potrebe ove Direktive, a koje je uspostavljeno na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini.
2.      Trgovac ima poslovni nastan:
–        ako je trgovac fizička osoba, u mjestu svojeg poslovanja,
–        ako je trgovac tvrtka ili pravna osoba ili udruženje fizičkih ili pravnih osoba, tamo gdje mu je statutarni poslovni nastan, središnja uprava ili mjesto poslovanja, uključujući podružnicu, agenciju ili drugu poslovnu jedinicu.
3.      Subjekt za ARS ima poslovni nastan:
–        ako ga vodi fizička osoba, u mjestu u kojem on obavlja aktivnosti ARS,
–        ako subjekt vodi pravna osoba ili udruženje fizičkih ili pravnih osoba, u mjestu u kojem pravna osoba ili udruženje fizičkih ili pravnih osoba obavlja aktivnosti ARS ili ima statutarno sjedište,
–        ako ga vodi ustanova ili drugo javno tijelo, u mjestu u kojem ustanova ili drugo javno tijelo ima svoje sjedište.”

12      Članak 8. Direktive 2013/11 glasi:
„Države članice jamče da su postupci ARS učinkoviti i da ispunjavaju sljedeće zahtjeve:
(a)      postupak ARS dostupan je online i offline i lako pristupačan za obje stranke neovisno o mjestu na kojem se nalaze;
(b)      stranke imaju pristup postupku a da nisu obvezne koristiti odvjetnika ili pravnog savjetnika, s tim da postupak ne lišava stranke njihovog prava na neovisni savjet ili da ih u bilo kojoj fazi postupka zastupa ili im pomoć pruži treća stranka;
(c)      postupci ARS besplatni su ili dostupni po simboličnim cijenama za potrošače;
[…]”

13      U skladu s člankom 9. te direktive:
„1. Države članice u postupcima ARS osiguravaju da:
[…]
(b)      su stranke obaviještene da nisu obvezne koristiti odvjetnika ni pravnog savjetnika, ali da mogu tražiti neovisni savjet ili da ih u bilo kojoj fazi postupka može zastupati ili im pružiti pomoć treća stranka;
[…]
2. U postupcima ARS kojima je cilj rješavanje spora predlaganjem rješenja, države članice osiguravaju da:
(a)      stranke imaju mogućnost povlačenja iz postupka u bilo kojoj fazi ako su nezadovoljne izvedbom ili vođenjem postupka. O tom ih se pravu mora informirati prije početka postupka. U slučaju kada nacionalna pravila osiguravaju obvezno sudjelovanje trgovca u postupku ARS, ova točka primjenjuje se isključivo na potrošača;
[…]
3.      U slučaju kada je u skladu s nacionalnim pravom predviđeno da ishod postupaka ARS postaje obvezujući za trgovca čim potrošač prihvati predloženo rješenje, članak 9. stavak 2. smatra se primjenljivim samo na potrošača.

14      Člankom 12. te direktive propisano je:
„1.      Države članice osiguravaju da se stranke koje u pokušaju rješavanja spora koriste postupke ARS čiji ishod nije obvezujući, ne gube mogućnost pokretanja sudskih postupaka u pogledu tog rješenja kao posljedicu isteka rokova zastare ili prekluzivnih rokova tijekom postupka ARS.
2.      Stavak 1. ne dovodi u pitanje odredbe o zastarama ili prekluzivnim rokovima sadržane u međunarodnim sporazumima čije su države članice stranke.”.
 Talijansko pravo

15      Člankom 4. stavkom 3. decreto legislativo n. 28 Attuazione dell’articolo 60 della legge 18 giugno 2009, n. 69, in materia di mediazione finalizzata alla conciliazione delle controversie civili e commerciali (Zakonodavna uredba br. 28 o provedbi članka 60. Zakona br. 69 od 18. lipnja 2009. o mirenju s ciljem rješavanja sporova u građanskim i trgovačkim stvarima) od 4. ožujka 2010. (GURI br. 53, od 5. ožujka 2010., str. 1., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 28/2010), kojim se Direktiva 2008/52 prenosi u talijansko pravo, u njegovoj verziji koja se primjenjuje rationae temporis, predviđeno je:
„Odvjetnik je u zastupanju dužan obavijestiti stranku o mogućnosti pokretanja postupka mirenja uređenog ovom uredbom i o poreznim olakšicama predviđenim člancima 17. i 20. Usto, odvjetnik je stranku dužan obavijestiti o slučajevima u kojima je pokretanje postupka mirenja pretpostavka dopuštenosti sudskog postupka. Obavijest mora biti jasna i pisana. U slučaju povrede obveze obavještavanja, ugovor između odvjetnika i njegova klijenta može se raskinuti. […]”

16      Člankom 5. Zakonodavne uredbe br. 28/2010 propisano je:
„[…]
1.a      Osoba koja želi podnijeti tužbu koja se odnosi na spor o […] ugovorima o osiguranju, bankovnim i financijskim ugovorima, dužna je, zastupana po odvjetniku, prethodno pokrenuti postupak mirenja predviđen ovom uredbom, postupak mirenja predviđen Zakonodavnom uredbom br. 179 od 8. listopada 2007. ili postupak utvrđen člankom 128.a Zakonika o bankarstvu i kreditiranju, iz Zakonodavne uredbe br. 385 od 1. rujna 1993., kako je naknadno izmijenjena u područjima koja su njome uređena. Pokretanje postupka mirenja pretpostavka je dopuštenosti tužbe. […]
[…]
2.a      Kad je pokretanje postupka mirenja pretpostavka dopuštenosti sudskog postupka, ta se pretpostavka smatra ispunjenom [ako] se prvi sastanak pred miriteljem zaključi bez dogovora.
[…]
4.      Stavci 1.a i 2. ne primjenjuju se:
(a)      u postupcima za izdavanje platnog naloga, uključujući postupak povodom prigovora, sve do faze donošenja odluke o zahtjevima za odobrenje i odgodu privremene ovrhe;
[…]”

17      Članak 8. te zakonodavne uredbe glasi:
„1.      Prilikom podnošenja zahtjeva za mirenje, odgovorna osoba u tijelu o kojem je riječ određuje miritelja te zakazuje prvi sastanak, za datum koji ne može biti kasnije od trideset dana nakon podnošenja zahtjeva. Zahtjev i datum prvog sastanka priopćavaju se drugoj stranci bilo kojim sredstvom kojim se osigurava njihov primitak, također i od strane podnositelja zahtjeva. Na prvom sastanku i kasnijim sastancima, sve do završetka postupka, stranke mora zastupati odvjetnik. […]
[…]
4. a      Sud neopravdano nesudjelovanje u postupku mirenja može, u okviru kasnije presude, ocjenjivati kao dokaz, u skladu s člankom 116. stavkom 2. Zakona o građanskom postupku. Sud nalaže stranci koja, u slučajevima predviđenima člankom 5., bez opravdanog razloga nije sudjelovala u postupku mirenja, da u korist državnog proračuna uplati iznos koji odgovara jedinstvenoj pristojbi za sudski postupak.
[…]”

18      Decreto legislativo br. 130 Attuazione della direttiva 2013/11/UE sulla risoluzione alternativa delle controversie dei consumatori che modifica il regolamento (CE) n. 2006/2004 e la direttiva 2009/22/CE (Zakonodavna uredba br. 130 kojom se prenosi Direktiva 2013/11/EU o alternativnom rješavanju potrošačkih sporova i izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2009/22/EZ) od 6. kolovoza 2015. (GURI br. 191 od 19. kolovoza 2015., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 130/2015) unio je u decreto legislativo br. 206, recante Codice del consumo (Zakonodavna uredba br. 206 o Zakoniku o zaštiti potrošača), od 6. rujna 2005. (GURI br. 235 od 8. listopada 2005., u daljnjem tekstu: Zakonik o zaštiti potrošača), glavu II.a naslova „Alternativno rješavanje sporova”. Člankom 141. tog zakonika koji se nalazi u toj novoj glavi, kako je izmijenjen Zakonodavnom uredbom br. 130/2015, propisano je:
„[…]
4.      Odredbe sadržane u ovoj glavi primjenjuju se na dobrovoljne postupke alternativnog rješavanja, uključujući telematskim putem, nacionalnih i prekograničnih sporova između potrošača i trgovaca koji borave i imaju sjedište u Europskoj uniji, u okviru kojih subjekt za ARS predlaže rješenje ili povezuje stranke kako bi olakšao sporazumno rješavanje i, osobito, na tijela za mirenje kad je riječ o postupanju s predmetima u pogledu potrošnje popisanima u posebnom odjeljku predviđenom u članku 16. stavcima 2. i 4. [Zakonodavne uredbe br. 28/2010] i na druge subjekte za ARS, uspostavljene ili uvrštene na popise koji su obvezni i koje nadziru tijela iz stavka 1. točke (i), nakon provjere postojanja uvjeta i usklađenosti njihova ustroja i njihovih postupaka s odredbama iz ove glave. […]
[…]
6.      Ovaj tekst ne utječe na sljedeće odredbe kojima se predviđa obvezna narav postupaka alternativnog rješavanja sporova:
(a)      članak 5. stavak 1.a [Zakonodavne uredbe br. 28/2010] kojim se uređuju slučajevi u kojima je mirenje s ciljem rješavanja sporova u građanskim i trgovačkim stvarima pretpostavka dopuštenosti;
[…]”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

19      Društvo Banco Popolare odobrilo je Liviju Meniniju i Mariji Antoniji Rampanelli korištenje kredita po tekućem računu na temelju triju uzastopnih ugovora, radi stjecanja dionica, uključujući one koje je izdalo samo društvo Banco Popolare ili druga društva koja mu pripadaju.

20      Društvo Banco Popolare 15. lipnja 2015. ishodilo je platni nalog protiv Livija Meninija i Marije Antonije Rampanelli za iznos od 991 848,21 eura, koji odgovara saldu koji mu, prema njegovoj tvrdnji, navedene osobe duguju na temelju ugovora potpisanog 16. srpnja 2009. za otvaranje tekućeg računa osiguranog hipotekom. Livio Menini i Maria Antonia Rampanelli podnijeli su prigovor protiv tog platnog naloga i zatražili odgodu s time povezanih mjera privremene ovrhe.

21      Sud koji je uputio zahtjev, Tribunale Ordinario di Verona (Sud u Veroni, Italija), navodi da je, u skladu s nacionalnim pravom, takav postupak povodom prigovora dopušten samo pod uvjetom da su stranke prethodno pokrenule postupak mirenja, na temelju članka 5. stavaka 1.a i 4. Zakonodavne uredbe br. 28/2010. Taj sud također utvrđuje da spor koji se pred njime vodi ulazi u područje primjene Zakonika o zaštiti potrošača, kako je izmijenjen Zakonodavnom uredbom br. 130/2015 kojom je Direktiva 2013/11 prenesena u talijansko pravo. Naime, Livija Meninija i Mariju Antoniju Rampanelli treba smatrati „potrošačima” u smislu članka 4. točke (a) te direktive, s obzirom na to da su sklopili ugovore koji se mogu okvalificirati kao „ugovori o uslugama” u smislu članka 4. točke (d) te direktive.

22      Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nije nedvojbeno da činjenica da se u Direktivi 2013/11 izričito poziva na Direktivu 2008/52 podrazumijeva da se prvom od tih direktiva željelo državama članicama pridržati mogućnost predviđanja obveznog postupka mirenja umjesto postupka ARS predviđenog Direktivom 2013/11, u području sporova koji uključuju potrošače. Naime, iako se člankom 5. stavkom 2. Direktive 2008/52 državama članicama omogućuje da kao pretpostavku dopuštenosti sudskih postupaka predvide mirenje, taj članak nije kogentne naravi te prepušta taj izbor diskrecijskoj odluci država članica.

23      Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da su odredbe talijanskog prava u području obveznog postupka mirenja protivne Direktivi 2013/11. Naime, tom se direktivom uspostavlja jedinstveni, isključivi i usklađeni sustav za sporove koji uključuju potrošače, koji obvezuje države članice kad je riječ o ostvarenju cilja koji se nastoji postići tom direktivom. Ta se direktiva stoga treba primjenjivati i na postupke o kojima je riječ u Direktivi 2008/52.

24      Sud koji je uputio zahtjev ističe i da člankom 9. Direktive 2013/11 strankama nije ostavljena samo mogućnost da odluče hoće li sudjelovati u postupku ARS nego i da se iz tog postupka povuku u svakom trenutku, slijedom čega obvezan postupak mirenja predviđen nacionalnim pravom potrošača stavlja u nepovoljniji položaj od onog u kojem bi bio da je takav postupak samo fakultativne naravi.

25      Naposljetku, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, obvezan postupak mirenja predviđen nacionalnim pravom nije u skladu s člankom 9. stavkom 2. Direktive 2013/11, s obzirom na to da se stranke u nacionalnom postupku ne mogu povući iz postupka mirenja u svakom trenutku i neovisno o tome jesu li ili ne zadovoljne sadržajem i odvijanjem tog postupka. One bi to mogle učiniti samo uz navođenje opravdanog razloga, pod prijetnjom novčane kazne koju je sudac obvezan izreći, čak i ako stranka koja je tako odustala od postupka mirenja uspije u sudskom postupku.

26      U tim je okolnostima Tribunale Ordinario di Verona (Sud u Veroni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 3. stavak 2. Direktive [2013/11], u dijelu u kojem određuje da ta direktiva ‚ne dovodi u pitanje Direktivu [2008/52]’, tumačiti na način da države članice mogu predvidjeti obvezan postupak mirenja samo u slučajevima koji nisu obuhvaćeni područjem primjene Direktive [2013/11], dakle slučajevima iz članka 2. stavka 2. Direktive [2013/11], sporovima u vezi s ugovornim obvezama koje ne proizlaze iz ugovora o prodaji ili ugovora o uslugama te onima koji se ne tiču potrošača?
2.      Treba li članak 1. Direktive [2013/11], u dijelu u kojem potrošačima daje mogućnost podnošenja pritužbe protiv trgovaca subjektima koji provode postupke alternativnog rješavanja sporova, tumačiti na način da se toj odredbi protivi nacionalni propis kojim se, u jednom od sporova iz članka 2. stavka 1. Direktive [2013/11], kao pretpostavka dopuštenosti pokretanja sudskog postupka od strane osobe koja ima status potrošača predviđa postupak mirenja i, u svakom slučaju, nacionalni propis kojim se predviđa obvezno zastupanje po odvjetniku s pripadajućim troškovima za potrošače koji sudjeluju u mirenju u nekom od spomenutih sporova, i kojim se predviđa mogućnost nesudjelovanja u mirenju samo u slučaju postojanja opravdanog razloga?”
 O prethodnim pitanjima

 Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

27      Talijanska i njemačka vlada osporavaju dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku navodeći da Direktiva 2013/11 nije primjenjiva na glavni postupak. Talijanska vlada tvrdi da je taj spor nastavak postupka za izdavanje platnog naloga koji je pokrenuo trgovac protiv potrošača te je slijedom toga isključen iz područja primjene Direktive 2013/11. Njemačka vlada smatra da sud koji je uputio zahtjev nije pojasnio predstavlja li postupak mirenja uspostavljen Zakonodavnom uredbom br. 28/2010 „postupak ARS” pred „subjektom za ARS”, kako su definirani Direktivom 2013/11, što bi bio jedini slučaj u kojem bi ta direktiva bila primjenjiva.

28      U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, taj sud može odbaciti zahtjev nacionalnog suda za prethodnu odluku samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, u slučaju kad je problem hipotetski ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 26. i navedena sudska praksa).

29      Međutim, u ovom slučaju, pitanje je li Direktiva 2013/11 primjenjiva na glavni postupak neodvojivo je povezano s odgovorom koji valja dati na ovaj zahtjev za prethodnu odluku. Slijedom navedenog, Sud je nadležan za davanje odgovora na to pitanje (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2017., X i X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, t. 37 i navedena sudska praksa)
 Prvo pitanje

30      Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 2. Direktive 2013/11, u dijelu u kojem predviđa da ta direktiva „ne bi trebala dovoditi u pitanje” Direktivu 2008/52, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa obvezan postupak mirenja u sporovima iz članka 2. stavka 1. Direktive 2013/11.

31      Valja podsjetiti da je člankom 1. stavkom 1. Direktive 2008/52 predviđeno da je njezin cilj olakšati pristup alternativnom rješavanju sporova i promicati mirno rješavanje sporova potičući upotrebu mirenja. Stavkom 2. tog članka ističe se da se ta direktiva primjenjuje na prekogranične sporove u građanskim i trgovačkim stvarima, odnosno, u skladu s njezinim člankom 2., na sve sporove u kojima najmanje jedna od stranaka ima prebivalište ili uobičajeno boravište u državi članici različitoj od one u kojoj prebivalište ili uobičajeno boravište ima svaka druga stranka.

32      Međutim, u ovom je slučaju nesporno da glavni postupak nije takav prekogranični postupak.

33      Kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2008/52, točno je da ništa ne sprečava države članice da tu direktivu primijene na unutarnje postupke mirenja, za što se, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, odlučio talijanski zakonodavac. Jednako tako, uvodnom izjavom 19. Direktive 2013/11 podsjeća se da je Direktivom 2008/52 uspostavljen okvir za sustave mirenja na razini Unije za prekogranične sporove, ne sprečavajući primjenu te Direktive na unutarnje sustave za mirenje.

34      Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, odabir talijanskog zakonodavca da primjenu Zakonodavne uredbe br. 28/2010 proširi na nacionalne sporove ne može imati za posljedicu proširenje područja primjene Direktive 2008/52, kako je ono definirano u njezinu članku 1. stavku 2.

35      Iz toga proizlazi da, s obzirom na to da Direktiva 2008/52 nije primjenjiva u sporu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u ovom predmetu nije potrebno odlučiti o pitanju odnosa te direktive i Direktive 2013/11. Kad je riječ o tome protivi li se toj direktivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, upravo je to predmet drugog pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev te stoga treba biti ispitano u okviru tog pitanja.

36      S obzirom na prethodna razmatranja, nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.
 Drugo pitanje

37      Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita treba li Direktivu 2013/11 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je predviđeno, kao prvo, da je u sporovima iz članka 2. stavka 1. te direktive postupak mirenja obvezan, kao pretpostavka dopuštenosti sudskog postupka o tim sporovima, kao drugo, da potrošače u takvim sporovima mora zastupati odvjetnik i, kao treće, da potrošači mogu izbjeći prethodni postupak mirenja samo ako dokažu postojanje opravdanog razloga za takvu odluku.

38      Za odgovor na ovo pitanje potrebno je najprije ispitati može li se Direktiva 2013/11 primijeniti na propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

39      U tom pogledu, valja istaknuti da je, u skladu s člankom 1. Direktive 2013/11, njezin cilj da potrošači mogu na dobrovoljnoj osnovi podnositi pritužbe protiv trgovaca u postupcima za ARS.

40      Direktiva 2013/11 ne primjenjuje se na sve sporove koji uključuju potrošače, nego samo na postupke koji ispunjavaju sljedeće kumulativne pretpostavke, kao prvo, postupak treba pokrenuti potrošač protiv trgovca glede ugovornih obveza koje proizlaze iz ugovora o prodaji ili uslugama, kao drugo, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2013/11, taj postupak mora udovoljavati zahtjevima iz te direktive, to jest, osobito, biti neovisan, nepristran, transparentan, učinkovit, brz i pravedan i, kao treće, taj postupak valja povjeriti subjektu za ARS, odnosno, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (h) iste direktive, subjektu, kako god nazvan ili naveden, koji je uspostavljen na trajnoj osnovi i nudi rješenje spora putem postupka ARS i nalazi se na popisu uspostavljenom u skladu s člankom 20. stavkom 2. Direktive 2013/11 o kojem se obavještava Europska komisija.

41      Kako bi se utvrdilo je li Direktiva 2013/11 primjenjiva na postupak ARS, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, valja ispitati jesu li ispunjene te pretpostavke.

42      Glede prve pretpostavke, odnosno pitanja treba li smatrati da je postupak ARS, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, pokrenuo potrošač, a ne trgovac, to pitanje ocjenjuje nacionalni sud na temelju unutarnjeg prava svake države članice. Slijedom toga, kad je riječ o glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti predstavljaju li prigovor protiv platnog naloga kao i zahtjev za odgodu ovrhe povezan s tom mjerom pritužbu koju je podnio potrošač, koja je neovisna u odnosu na postupak za izdavanje platnog naloga koji je pokrenuo trgovac‑kreditna institucija, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

43      Glede druge i treće pretpostavke, u zahtjevu za prethodnu odluku nije precizirano odvija li se postupak mirenja predviđen talijanskim propisima pred subjektom za ARS, u skladu s Direktivom 2013/11. Također, sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti je li subjekt iz članka 141. stavka 4. Zakonika o zaštiti potrošača, kako je izmijenjen Zakonodavnom uredbom br. 130/2015, subjekt za ARS, koji ispunjava pretpostavke predviđene Direktivom 2013/11, s obzirom na to da je to pretpostavka za njezinu primjenu.

44      Iz toga proizlazi da se Direktiva 2013/11, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev izvrši potrebne provjere, može primijeniti na propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

45      Kad je riječ o trima elementima pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev i, kao prvo, glede zahtjeva u skladu s kojim je postupak mirenja pretpostavka dopuštenosti sudskog postupka o sporu koji je predmet tog postupka, kako je predviđeno člankom 5. stavkom 1.a Zakonodavne uredbe br. 28/2010, točno je da je prvom rečenicom članka 1. Direktive 2013/11 predviđena mogućnost za potrošače da „na dobrovoljnoj osnovi” podnesu pritužbe protiv trgovaca pri subjektima za ARS.

46      U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita jesu li države članice, na temelju doslovnog tumačenja te prve rečenice članka 1., ovlaštene takav prethodni i obvezni postupak mirenja zadržati samo za vrste sporova koji ne ulaze u područje primjene te direktive.

47      Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kad je riječ o tumačenju odredaba prava Unije, važno je uzeti u obzir ne samo njihov tekst, već i ciljeve koji se nastoje postići propisima kojih su one dio kao i njihov kontekst (presuda od 15. listopada 2014., Hoštická i dr., C‑561/13, EU:C:2014:2287, t. 29.).

48      U tom pogledu, iako se u prvoj rečenici članka 1. Direktive 2013/11 koristi izraz „na dobrovoljnoj osnovi”, valja istaknuti da je drugom rečenicom tog članka izričito predviđena mogućnost da države članice odrede da je sudjelovanje u postupcima za ARS obvezno, pod uvjetom da se takvim propisom ne onemogućava strankama da se koriste svojim pravom pristupa pravosudnom sustavu.

49      Takvo je tumačenje potvrđeno člankom 3. točkom (a) Direktive 2008/52 koji mirenje definira kao strukturirani postupak, ma kako se nazivao ili označavao, kojim dvije ili više stranaka u sporu nastoje same, na dobrovoljnoj bazi, postići dogovor o rješavanju spora. Naime, taj postupak mogu pokrenuti stranke, može ga predložiti ili odrediti sud, ali može biti i propisan pravom države članice. Usto, u skladu s člankom 5. stavkom 2. Direktive 2008/52, ona se primjenjuje ne dovodeći u pitanje bilo koji nacionalni propis u skladu s kojim je postupak mirenja obvezan, pod uvjetom da takvo zakonodavstvo ne sprečava stranke u ostvarivanju njihova prava pristupa pravosudnom sustavu.

50      Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 13. Direktive 2008/52, dobrovoljnost mirenja stoga se ne sastoji u slobodi stranaka da pokrenu ili ne taj postupak, nego u činjenici da su stranke same odgovorne za postupak i mogu ga organizirati po svojoj volji i okončati u bilo kojem trenutku.

51      Slijedom toga, ono što je važno nije obvezna ili fakultativna narav sustava mirenja, nego činjenica da je očuvano pravo stranaka na pristup pravosudnom sustavu. U tu svrhu, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja, države članice zadržavaju svoju punu zakonodavnu autonomiju, pod uvjetom poštovanja korisnog učinka Direktive 2013/11.

52      Stoga, činjenica da je nacionalnim propisom poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne samo uspostavljen alternativni postupak mirenja nego i određeno da je on obvezan prije pokretanja postupka pred pravosudnim tijelom ne može dovesti u pitanje ostvarenje cilja Direktive 2013/11 (vidjeti, po analogiji, presudu od 18. ožujka 2010., Alassini i dr., C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, t. 45.).

53      Nesporno je, doista, da je određivanjem obveznog pokušaja mirenja kao pretpostavke dopuštenosti sudskih postupaka u područjima iz članka 5. stavka 1.a Zakonodavne uredbe br. 28/2010 nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku uveo dodatni korak koji treba poduzeti prije obraćanja sudu. Tom bi se pretpostavkom moglo ugroziti načelo djelotvorne sudske zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 2010., Alassini i dr., C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, t. 62.).

54      Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da temeljna prava ne daju apsolutne povlastice, već mogu biti ograničena pod uvjetom da ograničenja odgovaraju ciljevima od općeg interesa koji se žele postići predmetnom mjerom, i ne uključuju u odnosu na cilj koji se želi postići neproporcionalno i neprihvatljivo miješanje kojim se krši sama bit zajamčenih prava (vidjeti presudu od 18. ožujka 2010., Alassini i dr., C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, t. 63. i navedenu sudsku praksu).

55      Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 81. svojeg mišljenja, iako se presuda od 18. ožujka 2010., Alassini i dr. (C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146) odnosi na postupak mirenja, rezoniranje Suda iz te presude može se primijeniti i na nacionalne propise kojima se određuje da su drugi alternativni postupci rješavanja sporova, poput postupka mirenja iz glavnog postupka, obvezni.

56      Međutim, kao što to u biti proizlazi iz uvodne izjave 45. Direktive 2013/11, države članice slobodne su birati sredstva koja smatraju prikladnima za osiguravanje da pristup pravosudnom sustavu nije onemogućen, pri čemu, s jedne strane, činjenica da ishod postupka ARS nije obvezujući za stranke i, s druge strane, činjenica da rokovi zastare ne teku tijekom postupka ARS., predstavljaju dva sredstva koja su, među ostalim, prikladna za postizanje tog cilja.

57      Glede obvezujuće naravi ishoda postupka ARS, članak 9. stavak 2. točka (a) Direktive 2013/11 zahtijeva da države članice osiguravaju da stranke u okviru tog postupka imaju mogućnost povlačenja iz postupka u bilo kojoj fazi ako su nezadovoljne njegovim tijekom ili funkcioniranjem. Usto, u skladu s člankom 9. stavkom 2. točkom (b) te direktive, nakon završetka postupka ARS, rješenje se strankama samo predlaže te su one slobodne prihvatiti ga, odbiti ga ili ga slijediti.

58      Iako je člankom 9. stavkom 3. Direktive 2013/11 uspostavljena mogućnost da se nacionalnim propisom predvidi da je ishod postupaka ARL obvezujući za trgovce, takva mogućnost zahtijeva da je potrošač prije toga prihvatio predloženo rješenje.

59      Kad je riječ o rokovima zastare, člankom 12. Direktive 2013/11 predviđeno je da države članice osiguravaju da stranke koje su pokrenule postupak ARS kako bi pokušale riješiti spor ne gube mogućnost pokretanja sudskih postupaka zbog isteka rokova zastare tijekom tog postupka.

60      Usto, u skladu s člankom 8. točkom (a) Direktive 2013/11, postupak ARS treba biti dostupan online i offline objema strankama, neovisno o mjestu na kojem se nalaze.

61      Slijedom toga, propisivanje postupka mirenja kao pretpostavke dopuštenosti sudskog postupka može biti spojivo s načelom djelotvorne sudske zaštite ako taj postupak ne završava odlukom koja je obvezujuća za stranke, ako ne dovodi do znatnog kašnjenja u pokretanju sudskog postupka, ako prekida zastaru prava o kojima je riječ te ne uzrokuje troškove ili uzrokuje zanemarive troškove za stranke, ako pritom elektronički put nije jedino sredstvo pristupa tom postupku mirenja i ako su, kad to nalažu iznimne okolnosti ili hitnost situacije, moguće privremene mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 2010., Alassini i dr., C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, t. 67.).

62      Sud koji je uputio zahtjev stoga treba provjeriti onemogućava li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, osobito članak 5. Zakonodavne uredbe br. 28/2010 kao i članak 141. Zakonika o zaštiti potrošača, kako je izmijenjen Zakonodavnom uredbom br. 130/2015, stranke u korištenju njihovim pravom na pristup pravosudnom sustavu, u skladu sa zahtjevom iz članka 1. Direktive 2013/11, ako udovoljava zahtjevima iznesenim u prethodnoj točki.

63      Ako je udovoljeno navedenom, zahtjev u skladu s kojim je postupak mirenja pretpostavka dopuštenosti sudskog postupka bio bi u skladu s člankom 1. Direktive 2013/11.

64      Kao drugo, kad je riječ o obvezi potrošača da ga zastupa odvjetnik kako bi pokrenuo postupak mirenja, odgovor na to pitanje proizlazi iz teksta članka 8. točke (b) Direktive 2013/11. Naime, tim je člankom, koji se odnosi na djelotvornost postupka, propisano da države članice osiguravaju da stranke imaju pristup postupku ARS a da nisu obvezne koristiti usluge odvjetnika ili pravnog savjetnika. Usto, člankom 9. stavkom 1. točkom (b) te direktive predviđeno je da sve stranke moraju biti obaviještene da nisu obvezne koristiti se uslugama odvjetnika ni pravnog savjetnika.

65      Stoga, nacionalni propis ne može zahtijevati da potrošača koji sudjeluje u postupku ARS obvezno zastupa odvjetnik.

66      Naposljetku, kao treće, glede pitanja treba li Direktivu 2013/11 tumačiti na način da joj se protivi odredba nacionalnog prava u skladu s kojom se potrošači mogu povući iz postupka mirenja samo ako dokažu postojanje opravdanog razloga za takvu odluku, pod prijetnjom sankcija u okviru kasnijeg sudskog postupka, valja zaključiti da se takvim uvjetom, protivno cilju Direktive 2013/11 navedenom u njezinu članku 1., ograničava pravo stranaka na pristup sudu. Naime, eventualno povlačenje potrošača iz postupka ARS ne smije imati nepovoljne posljedice za njega u okviru sudskog postupka o sporu koji je bio ili trebao biti predmet tog postupka.

67      Posljednje navedeno razmatranje potvrđeno je formulacijom članka 9. stavka 2. točke (a) Direktive 2013/11 koji, kad je riječ o postupcima ARS čiji je cilj riješiti spor predlaganjem rješenja, nalaže državama članicama da osiguravaju da stranke imaju mogućnost povlačenja iz postupka u bilo kojoj fazi ako su nezadovoljne tijekom ili funkcioniranjem postupka.

68      Istom odredbom pojašnjeno je i da kad nacionalni propis predviđa obvezno sudjelovanje trgovaca u postupcima ARS, potrošač, i samo potrošač, uvijek mora imati to pravo povlačenja.

69      Slijedom toga, Direktivu 2013/11 treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis kojim je pravo potrošačâ na povlačenje iz postupka mirenja ograničeno time što moraju dokazati postojanje opravdanog razloga za takvu odluku.

70      Međutim, valja istaknuti da je talijanska vlada tijekom rasprave izjavila da je nametanje kazne od strane suda u kasnijem sudskom postupku predviđeno samo u slučaju neopravdanog nesudjelovanja u postupku mirenja, a ne u slučaju povlačenja iz tog postupka. Ako je to slučaj, a što je na nacionalnom sudu da provjeri, Direktivi 2013/11 ne protivi se nacionalni propis u skladu s kojim potrošač može odbiti sudjelovati u prethodnom postupku mirenja samo ako za to ima opravdani razlog, pod uvjetom da on taj postupak može okončati bez ograničenja, odmah nakon prvog sastanka s miriteljem.

71      S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:
–        Direktivu 2013/11/EU treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji kao pretpostavku dopuštenosti sudskog postupka o sporovima iz članka 2. stavka 1. te direktive predviđa postupak mirenja, ako takav zahtjev ne onemogućava strankama da se koriste svojim pravom na pristup pravosudnom sustavu.
–        S druge strane, tu direktivu treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je predviđeno da u okviru takvog postupka mirenja potrošače treba zastupati odvjetnik te da se mogu povući iz postupka mirenja samo ako dokažu postojanje opravdanog razloga za takvu odluku.
 Troškovi

72      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Direktivu 2013/11/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2013. o alternativnom rješavanju potrošačkih sporova i izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2009/22/EZ (Direktiva o ARPS‑u) treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji kao pretpostavku dopuštenosti sudskog postupka o sporovima iz članka 2. stavka 1. te direktive predviđa postupak mirenja, ako takav zahtjev ne onemogućava strankama da se koriste svojim pravom na pristup pravosudnom sustavu.

S druge strane, tu direktivu treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je predviđeno da u okviru takvog mirenja potrošače treba zastupati odvjetnik te da se mogu povući iz postupka mirenja samo ako dokažu postojanje opravdanog razloga za takvu odluku.

Potpisi

*      Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. listopada 2015.#Hewlett Packard Development Company LP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice ELITEDISPLAY – Apsolutni razlog za odbijanje – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-563/14.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 7. ožujka 2013. # FairWild Foundation protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-247/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 28. listopada 2009. # X-Technology R & D Swiss GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-273/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. rujna 2007.#Yolanda Del Cerro Alonso protiv Osakidetza-Servicio Vasco de Salud.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián - Španjolska.#Direktiva 1999/70/EZ.#Predmet C-307/05.