Presuda Suda od 6. studenog 2003.#Kazneni postupak protiv Bodil Lindqvist.#Zahtjev za prethodnu odluku: Göta hovrätt - Švedska.#Direktiva 95/46/EZ.#Predmet C-101/01.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. prosinca 1990. # M. E. van der Laan-Velzeboer i P. C. L. van der Laan protiv Minister van Landbouw en Visserij. # Zahtjev za prethodnu odluku: Collège van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Dodatna pristojba za mlijeko. # Predmet C-285/89.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 20. listopada 2016.#Montis Design BV protiv Goossens Meubelen BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Benelux Gerechtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Industrijsko i trgovinsko vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 93/98/EEZ – Članak 10. stavak 2. – Trajanje zaštite – Nepostojanje ponovnog uspostavljanja zaštite kao posljedica Bernske konvencije.#Predmet C-169/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      20. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Industrijsko i trgovinsko vlasništvo — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 93/98/EEZ — Članak 10. stavak 2. — Trajanje zaštite — Nepostojanje ponovnog uspostavljanja zaštite kao posljedica Bernske konvencije“
      U predmetu C‑169/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Benelux Gerechtshof (Sud Beneluxa), odlukom od 27. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 13. travnja 2015., u postupku

         Montis Design BV

      protiv

         Goossens Meubelen BV,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Montis Design BV, F. Berndsen i C. Van Vlockhoven, advocaten,

               —

               za Goossens Meubelen BV, M. Scheltema, S. Kingma i P. Lodestijn, advocaten,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i T. Rendas, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Loewenthal i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. stavka 2. i članka 13. stavka 1. Direktive 93/98/EEZ od 29. listopada 1993. o usklađivanju trajanja zaštite autorskog prava i određenih srodnih prava (SL 1993., L 290, str. 9.) [neslužbeni prijevod].

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Montis Design BV (u daljnjem tekstu: Montis) i Goossens Meubelen BV (u daljnjem tekstu: Goossens) u vezi s mogućom povredom, od strane društva Goossens, autorskog prava koje Montis ima na dizajnu sjedalica „Charly” i „Chaplin”.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      Bernska konvencija

               3

               Članak 5. točka 2. Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela (revizija iz Pariza od 24. srpnja 1971.), u modificiranoj verziji od 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija) propisuje:
               „Uživanje i izvršavanje tih prava ne podliježe nikakvoj formalnosti; to uživanje i izvršavanje prava ne ovisi o postojanju zaštite u zemlji podrijetla djela. Prema tome, izvan odredaba ove konvencije, opseg zaštite i pravna sredstva zajamčena autoru radi zaštite njegovih prava isključivo se određuju zakonodavstvom zemlje u kojoj se zaštita traži.” [neslužbeni prijevod]

         WTO i TRIPS sporazumi

               4

               Sporazum o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva (u daljnjem tekstu: Sporazum TRIPS) potpisan je 15. travnja 1994. u Marakešu. Taj sporazum koji se nalazi u Prilogu 1.C Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (u daljnjem tekstu: WTO) odobren je Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.), (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.).

               5

               Sporazum TRIPS i Sporazum WTO stupili su na snagu 1. siječnja 1995. Međutim, prema članku 65. stavku 1. TRIPS‑a, članovi Svjetske trgovinske organizacije (WTO) nisu imali obvezu primjenjivati odredbe tog sporazuma prije isteka općeg prijelaznog razdoblja od godine dana od stupanja na snagu Sporazuma o WTO‑u, to jest prije 1. siječnja 1996.

               6

               Članak 9. stavak 1. Sporazuma o TRIPS‑u propisuje:
               „Članovi [WTO‑a] uskladit će se s člancima 1. do 21. Bernske Konvencije (1971.) i Prilogom spomenutoj Konvenciji [...]”[neslužbeni prijevod]

         Pravo Unije

      Direktiva 93/98

               7

               U uvodnoj izjavi 27. Direktive 93/98 navodilo se:
               „Budući da je poštovanje stečenih prava i zakonitih očekivanja dio pravnog sustava Zajednice; budući da države članice mogu osobito propisati da u određenim okolnostima autorsko pravo i srodna prava koja su ponovno uspostavljena u skladu s ovom direktivom ne mogu dovesti do plaćanja naknade od strane osoba koje su u dobroj vjeri počele iskorištavati djela u vrijeme kada su spomenuta djela bila javno dobro.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 1. stavak 1. te direktive glasio je:
               „Prava autora književnog ili umjetničkog djela u smislu članka 2. Bernske konvencije traju za života autora i 70 godina nakon njegove smrti, bez obzira na datum na koji je djelo zakonito stavljeno na raspolaganje javnosti.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 10. stavci 2. i 3. navedene direktive određivao je:
               „2.   Trajanje zaštite određeno ovom direktivom primjenjuje se na sva djela i predmete zaštite koji su zaštićeni najmanje u jednoj državi članici na datum naveden u članku 13. stavku 1., prema nacionalnim odredbama o autorskom pravu ili srodnim pravima, ili koji zadovoljavaju kriterije za zaštitu prema Direktivi 92/100/EEZ.
               3.   Ova direktiva ne dovodi u pitanje nijednu radnju iskorištavanja izvršenu prije datuma navedenog u članku 13. stavku 1. Države članice moraju donijeti potrebne odredbe kako bi zaštitile posebno stečena prava trećih osoba.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 13. stavak 1. iste direktive predviđao je:
               „Države članice donijet će zakone i druge propise kako bi se izvršilo ono propisano člancima 1. do 11. ove direktive prije 1. srpnja 1995.” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 92/100/EEZ

               11

               Članak 2. stavak 3. Direktiva Vijeća 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe i određenim pravima srodnim autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva (SL 1992., L 346, str. 61.) određivao je:
               „Ova Direktiva ne obuhvaća pravo iznajmljivanja i pravo posudbe u vezi s građevinama i djelima primijenjene umjetnosti.” [neslužbeni prijevod]

         Pravo Beneluxa

               12

               Jedinstveni Zakon Beneluxa o dizajnima, čije su odredbe utvrđene Konvencijom od 25. listopada 1966. (Tractatenblad 1966., br. 292., str. 3., u daljnjem tekstu: Jedinstveni zakon), stupio je na snagu 1. siječnja 1975. Na temelju članka 12. tog zakona, registracija podnesenog zahtjeva za dizajn traje pet godina od dana podnošenja zahtjeva.

               13

               Članak 21. Jedinstvenog zakona propisivao je:
               „1.   Dizajn od umjetničkog značaja može biti zaštićen u isto vrijeme tim zakonom i zakonima koji se odnose na autorsko pravo ako se ispune pretpostavke kumulativne primjene tih dvaju zakona.
               [...]
               3.   Poništenje registracije dizajna od umjetničkog značaja ili prestanak isključivog prava koje proizlazi iz registracije takvog dizajna podrazumijeva istodobni prestanak autorskog prava na tom dizajnu pod uvjetom da ta dva prava pripadaju istom nositelju; pravo, međutim, neće prestati ako nositelj dizajna da, u skladu s člankom 24., posebnu izjavu radi zadržavanja svojeg autorskog prava.”

               14

               Članak 24. stavci 1. i 2. tog zakona određivali su:
               „1.   Izjava predviđena člankom 21. [stavkom 3.] mora se dati u obliku i uz plaćanje pristojbe koja se utvrđuje izvršnom uredbom, tijekom godine koja je prethodila godini u kojoj je prestalo isključivo pravo na dizajnu [...]
               2.   Izjava se registrira i registracija se objavljuje.”

               15

               Izjave obrazloženja koje se odnose na Konvenciju i na Jedinstveni zakon Beneluxa u području dizajna navode:
               „Članak 21.
               [...] [Stavkom 3.] nastoji se pomiriti zahtjeve sigurnosti javnosti i mogućnost kumuliranja dviju zaštita. Poželjno je, naime, da registar daje što potpuniji pregled zaštićenih dizajna.
               U tu svrhu [taj stavak] predviđa obvezu autora koji je ocijenio korisnim da se također zaštiti podnošenjem zahtjeva za dizajn, da da posebnu izjavu, načelno prije nego što pravo na dizajnu prestane. Kako bi se zajamčila sigurnost javnosti, činilo se nužnim prilično strogo sankcionirati izostanak takve izjave; autorsko pravo za koje nije dana izjava prestaje u istom trenutku kad i pravo na dizajnu s kojim je kumulirano [...]

                  Članak 24.

               Načelno se izjavu mora dati prije nego što prestane pravo na dizajnu.
               [...]”

               16

               Točka U Protokola o izmjeni Jedinstvenog zakona Beneluxa u području dizajna, koji je potpisan u Bruxellesu 20. lipnja 2002. i koji je stupio na snagu 1. prosinca 2003., predviđa:
               „Poglavlje II. naslovljeno ‚Dizajn od umjetničkog značaja’ izmijenjeno je kako slijedi:
               [...]

                        2.

                        Stavljaju se izvan snage članci 21. i 24.

                  [...]”

               17

               Zajednički komentar vlada Beneluxa koji se odnosi na Protokol od 20. lipnja 2002. o izmjeni Jedinstvenog zakona Beneluxa u području dizajna navodi:
               „Članak 21. [stavak 3.] i s njime povezan članak 24. oduvijek su bili predmet brojnih kritika. Na temelju tih članaka, ako osoba koja istodobno ima pravo na dizajnu i autorsko pravo na nekom proizvodu želi zadržati autorsko pravo nakon poništenja ili prestanka prava na dizajnu, ona radi zadržavanja prava mora dati izjavu, koja se registrira u registru Beneluxa. Članak je svojedobno unesen u [Jedinstveni zakon] jer je objava prava na kojima se temelji zaštita bila jedno od temeljnih načela [Jedinstvenog zakona]. U međuvremenu je Hoge Raad [der Nederlanden] potvrdio da ta odredba nije u skladu s člankom 5. stavkom 2. Bernske konvencije, koji propisuje da uživanje i izvršavanje autorskog prava ne podliježu nikakvoj formalnosti, što se tiče djela čiji su autori zaštićeni na temelju Konvencije (HR 26. svibnja 2000., RvdW 2000, 141). Članak 9. Sporazuma TTIP također nameće državama ugovornicama obvezu poštovanja tog članka Bernske konvencije. Gore navedeni razlozi opravdavaju ukidanje članka 21. [stavka 3.] i članka 24.”

         Nizozemsko pravo

               18

               Direktiva 93/98 u nizozemsko pravo prenesena je s Wet tot wijziging van de Auteurswet 1912 en de Wet op de naburige rechten (Zakon o izmjeni Zakona o autorskom pravu iz 1912. i Zakon o srodnim pravima), od 21. prosinca 1995. (Stb. 1995, br 652.). Taj je zakon stupio na snagu 29. prosinca 1995.

               19

               Nakon izmjena unesenih spomenutim zakonom, članak 51. stavak 1. Zakona o autorskom pravu (Auteurswet) od 23. rujna 1912. glasi kako slijedi:
               „Rokovi zaštite predviđeni ovim zakonom primjenjuju se, od stupanja na snagu ovog članka, na djela koja su od 1. srpnja 1995. zaštićena nacionalnim zakonom o autorskom pravu u barem jednoj državi članici Europske unije ili državi ugovornici Sporazuma od 2. svibnja 1992. o Europskom gospodarskom prostoru.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Društvo Montis dizajnira i proizvodi namještaj.

               21

               Gerard van den Berg, bivši direktor i većinski dioničar u društvu Montis, dizajnirao je 1983. naslonjač „Charly” i stolicu „Chaplin”. Taj naslonjač i ta stolica razlikuju se u veličini, ali su sličnog oblika. Dana 19. travnja 1988., podnesen je zahtjev za međunarodnu registraciju naslonjača „Charly” i stolice „Chaplin”, u kojem je kao nositelj prava na dizajnu navedeno društvo Montis, a G. van den Berg kao dizajner. Registracija je izvršena 12. srpnja 1988.

               22

               Tijekom 1990. G. van den Berg ustupio je svoja autorska prava na tim sjedalicama društvu Montis.

               23

               Društvo Montis na kraju razdoblja registracije spomenutih dizajna nije dalo izjavu o zadržavanju iz članka 21. stavka 3. Jedinstvenog zakona. Stoga su 18. travnja 1993. prestala prava na dizajnu i autorska prava koja je to društvo imalo na dotičnim sjedalicama.

               24

               Društvo Montis tijekom 2008. podnijelo je rechtbank ’sHertogenbosch (Sud u ’sHertogenboschu, Nizozemska) tužbu u glavnoj stvari protiv društva Goossens, zato što je to društvo, u trgovinama namještaja koje koristi, prodavalo model stolice „Beat” čime je povrijedilo njegova autorska prava na sjedalicama „Charly” i „Chaplin”. U svoju obranu društvo Goossens istaknulo je da su ta autorska prava zbog nepostojanja izjave o zadržavanju prestala. Kao odgovor na tu argumentaciju društvo Montis je, kao prvo, tvrdilo da se njegova autorska prava trebaju smatrati ponovno uspostavljenima zbog ukidanja članka 21. stavka 3. Jedinstvenog zakona 1. prosinca 2003., s obzirom na to da je to ukidanje imalo retroaktivni učinak. Podredno, društvo Montis istaknulo je da se njegova prava također trebaju smatrati ponovno uspostavljenima nakon donošenja Direktive 93/98.

               25

               Nakon što je djelomično izgubilo spor u prvom stupnju i u žalbenom postupku, društvo Montis podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku Hoge Raada der Nederlanden (Vrhovni sud u Nizozemskoj).

               26

               Tijekom postupka Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud u Nizozemskoj) odbio je argument društva Montis prema kojem se na jedan njegov dotični model stolice još uvijek, od 1. srpnja 1995., primjenjuje zaštita u državi članici koja nije Kraljevina Nizozemska jer je takav argument nepravodobno podnesen.

               27

               Budući da je imao dvojbe o tome koje posljedice proizlaze iz ukidanja članka 21. stavka 3. i članka 24. Jedinstvenog zakona o autorskim pravima koja su prethodno prestala s obzirom na to da nije postojala izjava o zadržavanju, taj je sud odlukom od 13. prosinca 2013. uputio dva prethodna pitanja Benelux Gerechtshofu (Sud Beneluxa).

               28

               Benelux Gerechtshof (Sud Beneluxa) smatra da dvojbe koje navodi Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud u Nizozemskoj) mogu postojati samo ako se Direktivi 93/98 ni u kojem slučaju ne protivi nacionalni propis koji predviđa da, u slučaju da autorsko pravo prestane prije ukidanja članka 21. stavka 3. Jedinstvenog zakona, taj prestanak treba smatrati konačnim.

               29

               U tim je okolnostima Benelux Gerechtshof (Sud Beneluxa) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se trajanje zaštite navedeno u članku 10. u vezi s člankom 13. stavkom 1. Direktive 93/98 na autorska prava koja su prvotno bila zaštićena prema nacionalnim pravnim propisima u području autorskog prava, ali su istekla prije 1. srpnja 1995. zbog neispunjenja odnosno nepravodobnog ispunjenja formalne pretpostavke, konkretno nepodnošenja odnosno nepravodobnog podnošenja izjave o zadržavanju u smislu članka 21. [stavka 3.] Jedinstvenog zakona [...] ?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Treba li Direktivu 93/98 tumačiti na način da joj se protivi nacionalna odredba koja dovodi do toga da se autorsko pravo na djelu primijenjene umjetnosti koje je zbog neispunjenja formalne pretpostavke prestalo prije 1. srpnja 1995. smatra konačno prestalim?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje:
                        Ako se prema nacionalnim pravnim propisima autorsko pravo o kojem je riječ treba smatrati ponovno uspostavljenim ili novonastalim: u kojem trenutku će se to dogoditi?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               30

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, kao prvo, treba li članak 10. stavak 2. Direktive 93/98, u vezi s člankom 13. stavkom 1. iste, tumačiti na način da se trajanje zaštite predviđeno tom direktivom primjenjuje na autorska prava prvotno zaštićena prema nacionalnom zakonodavstvu, ali koja su prestala prije 1. srpnja 1995. Kao drugo, on u biti pita protivi li se Direktivi 93/98 nacionalno zakonodavstvo u kojem je prvotno odobrena zaštita na temelju autorskih prava na nekom djelu, kao u glavnom predmetu, ali kojim su konačno prestala ta prava zbog toga što nije ispunjena formalna pretpostavka.

               31

               Najprije valja podsjetiti da članak 10. stavak 2. Direktive 93/98 predviđa da se trajanje zaštite predviđeno tom direktivom primjenjuje na sva djela i sve predmete koji su, na datum iz članka 13. stavka 1. te direktive, to jest 1. srpnja 1995., bili zaštićeni, alternativno, u barem jednoj državi članici prema nacionalnim odredbama o autorskom pravu ili srodnim pravima ili ispunjavaju kriterije zaštite navedene u Direktivi 92/100.

               32

               Što se tiče prve od tih pretpostavki, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 63. svojeg mišljenja, s jedne strane, da su djela o kojima je riječ u glavnom postupku prvotno bila zaštićena u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev za zaštitu, ali da je zatim ta zaštita prestala, prije 1. srpnja 1995., i, s druge strane, da valja smatrati da ta djela na taj datum nisu bila zaštićena ni u jednoj drugoj državi članici.

               33

               Međutim, prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev sugerira da, u određenim slučajevima, primjena te prve pretpostavke može dovesti do povrata prava koja su na temelju dotičnog nacionalnog zakonodavstva prestala prije datuma iz članka 13. stavka 1. Direktive 93/98 i koja nisu zaštićena na području druge države članice, čime ta pretpostavka podrazumijeva da bi se trajanje zaštite predviđeno tom direktivom primjenjivalo na djela čija je zaštita na temelju autorskog prava stoga ponovno uspostavljena u istom obliku koji je postojao prije tog prestanka.

               34

               U tom pogledu valja međutim utvrditi da činjenica da je u članku 10. stavku 2. upotrijebljen indikativ prezenta prilikom navođenja dviju alternativnih pretpostavki primjene trajanja zaštite predviđene u toj direktivi, otkriva da zakonodavac želi pravne posljedice temeljiti na situaciji koja je postojala točno 1. srpnja 1995., a ne na onoj koja je postojala prije ili poslije tog datuma.

               35

               Stoga, iako ta prava nisu više bila zaštićena jer su autorska prava prestala na temelju primjene nacionalnog zakonodavstva u pitanju, prije datuma predviđenog člankom 13. stavkom 1. Direktive 93/98, ta prava na taj datum nisu više bila zaštićena na temelju članka 10. stavk1 2. Direktive 93/98, trajanje zaštite predviđeno potonjom ne primjenjuje se na dotično djelo.

               36

               To zakonodavno rješenje podrazumijeva poštovanje načela stečenih prava na koje se odnosi uvodna izjava 27. Direktive 93/98. Naime, to načelo se može primijeniti upravo na radnje iskorištavanja djela poduzete u dobroj vjeri od trenutka kada nisu uživala nikakvu zaštitu.

               37

               Dakle, valja smatrati da prvu pretpostavku predviđenu člankom 10. stavkom 2. Direktive 93/98, u vezi s člankom 13. stavkom 1. te direktive, treba tumačiti na način da se trajanje zaštite predviđeno spomenutom direktivom ne primjenjuje na autorska prava prvotno zaštićena prema nacionalnom zakonodavstvu, ali koja su prestala prije 1. srpnja 1995. i koja nisu zaštićena na području druge države članice.

               38

               Okolnost da, navodno, prestanak tih autorskih prava prije 1. srpnja 1995. nije u skladu s člankom 5. stavkom 2. Bernske konvencije, na temelju kojeg uživanje i izvršavanje autorskih prava ne podliježe nikakvoj formalnosti, ne može dovesti u pitanje taj zaključak.

               39

               U tom pogledu valja naglasiti da je, kao prvo, zakonodavac Unije prvom pretpostavkom iz članka 10. stavka 2. Direktive 93/98, odabrao obuhvatiti djela i predmete koji su zaštićeni „prema nacionalnim odredbama o autorskom pravu ili srodnim pravima”. Iz toga slijedi da niti predmet niti učinak te odredbe nije odrediti pretpostavke prestanka te zaštite prije 1. srpnja 1995., zato što je to pitanje uređeno primjenjivim nacionalnim zakonodavstvima.

               40

               Kao drugo, iz članka 9. stavka 1. Sporazuma TRIPS, koji je odobren u ime Unije, doista proizlazi da on mora biti u skladu s, osobito, člankom 5. stavkom 2. Bernske konvencije. Međutim, iz članka 65. stavka 1. tog sporazuma proizlazi da je taj sporazum stupio na snagu 1. siječnja 1995., nakon datuma na koji je donesena Direktiva 93/98, to jest 29. listopada 1993. i nakon datuma na koji je ta direktiva stupila na snagu, to jest 19. studenoga 1993. Usto, valja podsjetiti da, na temelju članka 65. stavka 1. Sporazuma TRIPS, Unija nema obvezu primjenjivati odredbe tog sporazuma prije 1. siječnja 1996.

               41

               Stoga obveza tumačenja Direktive 93/98 u skladu sa Sporazumom TRIPS ne može ni u kojem slučaju podrazumijevati da, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, članak 10. stavak 2. te direktive treba tumačiti na način da autorska prava koja su prestala 1. srpnja 1995., primjenom nacionalnog pravila koje navodno nije u skladu s Bernskom konvencijom, zbog tog prestanka imaju pravo na trajanje zaštite predviđeno tom direktivom.

               42

               Što se tiče druge od pretpostavki predviđenih tom odredbom, valja zaključiti da su, kao što je utvrdio sud koji je uputio zahtjev, sjedalice na kojima je društvo Montis imalo autorska prava do 18. travnja 1993., djela primijenjene umjetnosti, koja nisu predviđena Direktivom 92/100, koja na temelju svojeg članka 2. stavka 3. u pogledu njih ne obuhvaća pravo iznajmljivanja i posudbe. Iz toga u svakom slučaju proizlazi da spomenuta direktiva nije mogla odrediti kriterije zaštite u pogledu takvih djela.

               43

               Dakle, čini se da nije ispunjena nijedna od dviju alternativnih pretpostavki iz članka 10. stavka 2. Direktive 93/98.

               44

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da treba smatrati da se Direktivi 93/98 ne protivi nacionalno zakonodavstvo, kao što je ono o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje od nje odstupa, ali ne proizvodi učinke povrata i stoga ima za cilj konačan prestanak prava, unatoč činjenici da prestanak tih prava prije 1. srpnja 1995. nije u skladu s člankom 5. stavkom 2. Bernske konvencije.

               45

               S obzirom na to, valja utvrditi da se taj zaključak ne protivi tomu da dotična država članica, u postupku kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, ispuni svoje obveze koje ima na temelju članka 5. stavka 2. Bernske konvencije i da se suoči s posljedicama svoje odgovornosti koja proizlazi iz eventualne povrede te konvencije.

               46

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        Članak 10. stavak 2. Direktive 93/98, u vezi s člankom 13. stavkom 1. iste, treba tumačiti na način da se trajanje zaštite predviđeno tom direktivom ne primjenjuje na autorska prava prvotno zaštićena prema nacionalnom zakonodavstvu, ali koja su prestala prije 1. srpnja 1995.

                        —

                        Direktivu 93/98 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalno zakonodavstvo u kojem je prvotno odobrena zaštita na temelju autorskih prava na nekom djelu, kao u glavnom predmetu, ali u kojem su zatim konačno prestala ta prava, prije 1. srpnja 1995., zbog toga što nije ispunjena neka formalna pretpostavka.

         Treće pitanje

               47

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 10. stavak 2. Direktive 93/98/EEZ od 29. listopada 1993. o usklađivanju trajanja zaštite autorskog prava i određenih srodnih prava, u vezi s člankom 13. stavkom 1. iste, treba tumačiti na način da se trajanje zaštite predviđeno tom direktivom ne primjenjuje na autorska prava prvotno zaštićena prema nacionalnom zakonodavstvu, ali koja su prestala prije 1. srpnja 1995.

                     Direktivu 93/98 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalno zakonodavstvo u kojem je prvotno odobrena zaštita na temelju autorskih prava na nekom djelu, kao u glavnom predmetu, ali u kojem su zatim konačno prestala ta prava, prije 1. srpnja 1995., zbog toga što nije ispunjena neka formalna pretpostavka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 17. siječnja 2017.#QuaMa Quality Management GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije medialbo – Raniji verbalni žig Europske unije MediaLB – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 41. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – Registracija prijenosa žiga – Članak 17. stavak 7. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-225/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice - Direktiva 77/388/EEZ - PDV.#Predmet C-144/02.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. srpnja 2011.#L’Oréal SA i drugi protiv eBay International AG i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-324/09.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 17. ožujka 2016.#Kødbranchens Fællesråd protiv Ministeriet for Fødevarer, Landbrug og Fiskeri i Fødevarestyrelsen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Uredba (EZ) br. 882/2004 – Uredba (EZ) br. 854/2004 – Službene kontrole hrane i hrane za životinje – Pristojbe koje države članice mogu naplaćivati za pokriće troškova službenih kontrola – Troškovi povezani s izobrazbom službenih pomoćnika.#Predmet C-112/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      17. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Uredba (EZ) br. 882/2004 — Uredba (EZ) br. 854/2004 — Službene kontrole hrane i hrane za životinje — Pristojbe koje države članice mogu naplaćivati za pokriće troškova službenih kontrola — Troškovi povezani s izobrazbom službenih pomoćnika“
      U predmetu C‑112/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Østre Landsret (Žalbeni sud istočne regije, Danska), odlukom od 2. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 4. ožujka 2015., u postupku

         Kødbranchens Fællesråd, u ime Århus Slagtehusa A/S, Danish Crown A.m.b.A. Oksekødsdivisionen, Hadsund Kreaturslagteri A/S, Hjalmar Nielsens Eksportslagteri A/S, Kjellerup Eksportslagteri A/S, Mogens Nielsen Kreaturslagteri A/S, Vejle Eksportslagteri A/S,
      protiv

         Ministeriet for Fødevarer, Landbrug og Fiskeri,

         Fødevarestyrelsen,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Kødbranchens Fællesråd, u ime Århus Slagtehusa A/S, Hadsund Kreaturslagterija A/S, Hjalmar Nielsens Eksportslagterija A/S, Kjellerup Eksportslagterija A/S, Vejle Eksportslagterija A/S, H. Sønderby Christensen, advokat,

               —

               za Kødbranchens Fællesråd, u ime Danish Crown A.m.b.A. Oksekødsdivisionena i Mogens Nielsen Kreaturslagterija A/S, M. Honoré i H. Djurhuus, advokater,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Holdgaarda, advokat,

               —

               za Europsku komisiju, H. Støvlbæk i D. Bianchi, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 27. stavka 4. točke (a) i Priloga VI. točaka 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 882/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o službenim kontrolama koje se provode radi provjeravanja poštivanja propisa o hrani i hrani za životinje te propisa o zdravlju i dobrobiti životinja (SL L 165, str. 1. i ispravak SL 2004., L 191, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 51., str. 5.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Kødbranchens Fællesråda (Međusektorska organizacija sektora goveđeg mesa) kao zastupnika sedam klaonica, odnosno Århus Slagtehusa A/S, Danish Crown A.m.b.A. Oksekødsdivisionena, Hadsund Kreaturslagterija A/S, Hjalmar Nielsens Eksportslagterija A/S, Kjellerup Eksportslagterija A/S, Mogens Nielsen Kreaturslagterija A/S i Vejle Eksportslagterija A/S (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: klaonice), te Ministerieta for Fødevarer, Landbrug og Fiskeri (Ministarstvo prehrane, poljoprivrede i ribarstva) i Fødevarestyrelsena (danska Uprava za veterinarstvo i prehranu), povodom naplate pristojbi namijenjenih pokrivanju troškova službenih kontrola hrane i hrane za životinje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 854/2004

               3

               Uredba (EZ) br. 854/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju posebnih pravila organizacije službenih kontrola proizvoda životinjskog podrijetla namijenjenih prehrani ljudi (SL L 139., str. 206. i ispravak SL 2004., L 226, str. 83.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 10., str. 33.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) Vijeća br. 517/2013 od 13. svibnja 2013. (SL L 158, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 10., str. 31.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 854/2004), u članku 2. stavku 1. točki (h) određuje:
               „1.   U smislu ove Uredbe:
               […]

                        (h)

                        ,službeni pomoćnik' znači osoba koja je u skladu s ovom Uredbom kvalificirana djelovati u tom svojstvu, koju je imenovalo nadležno tijelo i koja radi pod nadzorom i odgovornošću službenog veterinara;“

               4

               U točkama 1., 4., točki 5. podtočki (a) i točki 7. članka 5. Uredbe br. 854/2004 određeno je:
               „1.   ) Službeni veterinar obavlja inspekcijske preglede u klaonicama, objektima za obradu divljači i rasjekavaonicama, koji stavljaju u promet svježe meso, u skladu s općim zahtjevima iz odjeljka I. poglavlja II. Priloga I. i u skladu s posebnim zahtjevima iz odjeljka VI., a naročito što se tiče:
               […]
               […]
               4.   Pri obavljanju službenih kontrola koje se provode u skladu s odjeljkom I. i II. Priloga I. službenom veterinaru mogu pomagati službeni pomoćnici na način predviđen odjeljkom III. poglavljem I. U tom slučaju, oni rade kao dio nezavisnog tima.

                        (a)

                        Države članice se moraju pobrinuti da raspolažu dostatnim brojem službenog osoblja za obavljanje službenih kontrola koje se zahtijevaju na temelju Priloga I. s učestalošću koja je utvrđena u odjeljku III. poglavlju II.

                  […]
               7.   Države članice osiguravaju da službeni veterinari i službeni pomoćnici budu kvalificirani i osposobljeni u skladu s Prilogom I. odjeljkom III. poglavljem IV.“

               5

               Prilog I. Uredbi br. 854/2004 odnosi se na svježe meso i među ostalim uključuje odjeljak I., u kojem se opisuju poslovi u okviru nadzornog i inspekcijskog pregleda službenog veterinara, i odjeljak III., pod naslovom „Odgovornosti i učestalost kontrola“.

               6

               Odjeljak III. Priloga I. Uredbi br. 854/2004 sadržava poglavlje I. pod naslovom „Službeni pomoćnici“, koje određuje da „[s]lužbeni pomoćnici mogu pomagati službenomu veterinaru u svim poslovima uzimajući u obzir sljedeća ograničenja i sve posebne propise utvrđene u odjeljku IV.“. Taj isti odjeljak uključuje poglavlje III. naslovljeno „Uključenost osoblja klaonice“, koje predviđa da države članice mogu dopustiti osoblju klaonice da preuzme poslove službenog pomoćnika pri kontroli proizvodnje mesa peradi i kunića.

               7

               Taj odjeljak III. također uključuje poglavlje IV. naslovljeno „Stručna sprema“. Točka B tog poglavlja, koja se odnosi na „Službene pomoćnike“, određuje:

                        „1.

                        Jedino one osobe koje su završile izobrazbu i položile ispit […] nadležno tijelo može imenovati službenim pomoćnicima.

                  […]

                        6.

                        Službeni pomoćnici moraju redovitim sudjelovanjem u aktivnostima stalnog obrazovanja i praćenjem stručne literature osuvremenjivati svoje znanje i biti u tijeku najnovijih dostignuća. Službeni pomoćnik mora, kad god je to moguće, svake godine sudjelovati u aktivnostima stalnog obrazovanja.

                  […]“

         Uredba br. 882/2004

               8

               Uvodne izjave 6., 11., 12. i 32. Uredbe br. 882/2004 propisuju sljedeće:

                        „(6)

                        Države članice bi trebale provoditi propise o hrani i hrani za životinje, propise o zdravlju i dobrobiti životinja, te pratiti i provjeravati udovoljavaju li subjekti u poslovanju s hranom i poslovanju s hranom za životinje u svim fazama proizvodnje, prerade i distribucije svim postavljenim zahtjevima. U tu se svrhu trebaju organizirati službene kontrole.

                  […]

                        (11)

                        Nadležna tijela ovlaštena za obavljanje službenih kontrola moraju zadovoljavati niz operativnih kriterija, kako bi se osigurala njihova nepristranost i djelotvornost. Ona moraju raspolagati s dovoljnim brojem odgovarajućeg kvalificiranog i iskusnog osoblja i posjedovati prikladna sredstva i opremu za pravilno obavljanje svojih zadaća.

                        (12)

                        Službene kontrole se trebaju provoditi korištenjem odgovarajućih metoda koje su s tim ciljem razvijene, uključujući i rutinsko nadziranje i intenzivnije kontrole poput inspekcija, provjera, revizije, uzimanja uzoraka i analize uzoraka. Pravilna provedba tih metoda zahtijeva odgovarajuću izobrazbu osoblja koje obavlja službene kontrole. Izobrazba je također nužna kako bi se osiguralo da nadležna tijela odlučuju na ujednačen način, posebno u vezi s provedbom načela HACCP‑a (načela Analize opasnosti i nadzora kritičnih kontrolnih točaka).

                  […]

                        (32)

                        Za organizaciju službenih kontrola trebaju biti na raspolaganju odgovarajuća financijska sredstva. Zbog toga nadležna tijela država članica moraju imati mogućnost naplate pristojbi ili naknada za pokriće troškova nastalih službenim kontrolama. Pritom nadležna tijela država članica mogu slobodno utvrditi pristojbe i naknade u paušalnim iznosima na temelju nastalih troškova i uzimajući u obzir specifične okolnosti subjekata. Kad se za troškove terete subjekti u poslovanju s hranom i poslovanju s hranom za životinje, primjenjuju se opća načela. Zato je uputno predvidjeti kriterije za utvrđivanje visine inspekcijskih pristojbi. […]“.

               9

               Članak 1. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 882/2004 propisuje:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju opća pravila provedbe službenih kontrola kojima se provjerava poštivanje propisa koji su posebno usmjereni na:

                        (a)

                        sprečavanje, uklanjanje ili smanjivanje na prihvatljivu razinu rizika za zdravlje ljudi i životinja, izravno ili putem okoliša.“

               10

               Članak 3. stavak 1. te uredbe određuje opće obveze država članica u vezi s organizacijom službenih kontrola te među ostalim predviđa „redovito provođenje službenih kontrola ovisno o riziku i s odgovarajućom učestalosti, kako bi se postigli ciljevi“ te uredbe, uzimajući u obzir elemente određene u navedenoj odredbi.

               11

               Članak 6. navedene uredbe, naslovljen „Osoblje koje obavlja službene kontrole“, glasi:
               „Nadležno tijelo osigurava da njezino cjelokupno osoblje koje obavlja službenu kontrolu:

                        (a)

                        dobije odgovarajuću izobrazbu za svoje područje nadležnosti kako bi moglo stručno obavljati svoje zadatke i provoditi službene kontrole na dosljedan način. Izobrazba obuhvaća, prema potrebi, područja navedena u Prilogu II. poglavlju I.;

                        (b)

                        [se] dalje obrazuje na svom području nadležnosti i da prema potrebi dobiva redovitu dodatnu stručnu izobrazbu;

                  […]“.

               12

               U članku 26. navedene uredbe predviđeno je:
               „Države članice osiguravaju dostatna financijska sredstva za osoblje i ostala sredstva potrebna za službene kontrole, na bilo koji način koji one smatraju primjerenim, uključujući i putem općeg oporezivanja ili uvođenjem pristojbi ili naknada.“

               13

               Sukladno odredbama članka 27. stavaka 1. i 4. točke (a) Uredbe br. 882/2004:
               „1.   Države članice mogu naplaćivati pristojbe ili naknade za pokriće troškova službenih kontrola.
               […]
               4.   Pristojbe koje se ubiru za potrebe službenih kontrola u skladu sa stavkom 1. ili 2.:

                        (a)

                        ne smiju biti više od iznosa troškova koje snose odgovorna nadležna tijela u odnosu na proizvode iz Priloga VI.“

               14

               Prilog VI. Uredbi br. 882/2004 utvrđuje kirterije koje treba uzeti u obzir za izračun pristojbi:

                        „1.

                        plaće osoblja koje sudjeluje u službenim kontrolama;

                        2.

                        troškovi osoblja koje sudjeluje u službenim kontrolama, uključujući prostor, alat, opremu, izobrazbu, putne i slične troškove;

                        3.

                        troškovi laboratorijske analize i uzimanja uzoraka.“

         Dansko pravo

               15

               Članak 1. Ministarske uredbe br. 1455 o izobrazbi pomoćnog osoblja u okviru kontrola proizvoda životinjskog podrijetla (bekendtgørelse nr. 1455 om uddannelsen til tilsynstekniker inden for kontrol med animalske produkter) od 13. prosinca 2006. (u daljnjem tekstu: Ministarska uredba br. 1455/2006) određuje:
               „Cilj izobrazbe jest pružiti kvalifikaciju na temelju koje osoba može, pod odgovornošću i nadzorom službenog veterinara, pružiti svoju pomoć u izvršavanju određenih zadataka kontrole u klaonicama, objektima za obradu divljači i rasjekavaonicama, koji stavljaju u promet svježe meso (vidjeti [Uredbu br. 854/2004]). Osoba koja je prošla izobrazbu također mora steći kvalifikaciju za izvršavanje, pod odgovornošću službenog veterinara, kontrole jata peradi za klanje.“

               16

               Članak 2. Ministarske uredbe br. 1455/2006 predviđa:
               „1.   Izobrazba se sastoji od strukovnog osposobljavanja u nepunom radnom vremenu koje u okviru kontinuirane izobrazbe pružaju tijela koja je u tu svrhu odobrilo Ministarstvo obrazovanja.
               2.   Izobrazba će se sastojati od 36 sati osposobljavanja u punom radnom vremenu, od kojih će 16 sati čini praktična obuka.
               […]“

               17

               Članak 3. Ministarske uredbe br. 1455/2006 glasi:
               „1.   Tijelo može primiti na izobrazbu podnositelje zahtjeva koji dokažu da su prošli relevantno strukovno osposobljavanje ili da imaju tri godine relevantnog iskustva.
               2.   Preduvjet za upis na izobrazbu je sklapanje ugovora o probnom radu između sudionika i regionalnog tijela danske Uprave za veterinarstvo i prehranu (Fødevarestyrelsen).“

               18

               Članak 1. Ministarske uredbe br. 1649 o plaćanju kontrole hrane, hrane za životinje i žive životnje (bekendtgørelse om betaling for kontrol af fødevarer, foder og levende dyr m.v.) od 27. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: Ministarska uredba br. 1649/2013) predviđa:
               „Ova uredba odnosi se na plaćanje naknada namijenjenih financiranju kontrola i drugih zadaća – uključujući inspekcije, ovlaštenja, prijave, odobrenja, obavijesti, certifikate i analize – koje se odnose na hranu, hranu za životinje i žive životinje, i poduzetnike, opremu i proizvode, osobito neprehrambene proizvode i proizvode koji nisu životinjskog porijekla. Uredba se također odnosi na plaćanje naknada namijenjenih financiranju pomoći za izvoz.“

               19

               Članak 3. Ministarske uredbe br. 1649/2013 određuje:
               „Poduzetnici ovlašteni izvršavati djelatnost klanja na temelju zakonodavstva koje se odnosi na prehranu i koje nije obuhvaćeno člankom 23. obvezni su platiti kontrole koje izvršava danska Uprava za veterinarstvo i prehranu (Fødevarestyrelsen), u skladu s odredbama ovog poglavlja.“

               20

               Sukladno odredbama članka 4. Ministarske uredbe br. 1649/2013:
               „1.   Iznos plaćanja iz članka 3. izračunava se na temelju izravnih troškova kontrole i utvrđenih zajedničkih troškova kontrole.
               2.   Izravni troškovi kontrole koji se mogu pripisati svakom poduzetniku obuhvaćaju plaće koje se isplaćuju, među ostalim, osoblju nadležnom za kontrole kao i troškove za laboratorijske analize uzoraka i administrativne troškove u vezi s izvršavanjem kontrola u svakom subjektu.
               […]
               4.   Sljedeće zajedničke troškove poduzetnici dijele razmjerno svojim izravnim troškovima kontrole:
               […]

                        3)

                        Troškove nastale zbog i u vezi sa sudjelovanjem osoblja nadležnog za kontrole u kontinuiranoj izobrazbi, uključujući izobrazbu za pomoćnika za kontrolu za članove navedenog osoblja zaposlenog kako bi primilo tu izobrazbu.

                  […]“.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               21

               Od 2000. godine sve danske klaonice moraju plaćati pristojbe za kontrolu mesa čiji iznos uključuje troškove izobrazbe pomoćnika za kontrolu koje snosi danska Uprava za veterinarstvo i prehranu. Prije su ti troškovi bili pokriveni u okviru različitih režima, od kojih se jedan sastojao od toga da se navedeni troškovi uvrste u državni proračun kao javni troškovi.

               22

               Osobe koje žele proći izobrazbu za pomoćnika za kontrolu u prehrambenom sektoru zapošljava danska Uprava za veterinarstvo i prehranu u radni odnos na određeno vrijeme kao „asistene za kontrolu“. Prije zapošljavanja one prolaze izobrazbu u trajanju od 36 tjedana. Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, asistenti za kontrolu nisu prethodno obavljali zadaće inspekcijskog pregleda mesa, ali ipak moraju dokazati relevantno iskustvo u trajanju od tri godine ili relevantnu izobrazbu za mesara ili kobasičara kako bi bili primljeni na tu izobrazbu. Tijekom navedene izobrazbe za pomoćnika moraju izvršiti probni rad u klaonici, a potom položiti ispit kako bi mogli biti zaposleni kao pomoćnici za kontrolu. Tada mogu biti raspoređeni u različite klaonice u okviru djelatnosti kontrole mesa.

               23

               Iz činjenica kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se ukupni trošak te izobrazbe, osobito trošak plaća isplaćenih osobama koje su je prošle, dijeli između klaonica, uključujući one u koje nije raspoređen nijedan pomoćnik za kontrolu ili one u koje je raspoređen njihov ograničen broj. Klaonice su tako obvezne snositi, kao zajedničke troškove, sve troškove u vezi s izobrazbom novih pomoćnika za kontrolu, i to čak i ako asistenti za kontrolu ne polože ispit koji je potreban kako bi bili primljeni kao pomoćnici za kontrolu. Navedeni pouduzetnici su također obvezni platiti za asistente koje je danska Uprava za veterinarstvo i prehranu zaposlila kao pomoćnike za kontrolu koji su prošli izobrazbu na druga radna mjesta od onih u vezi s kontrolom mesa ili izvan te uprave. Osim toga, svaka klaonica je obvezna platiti izobrazbu novih pomoćnika za kontrolu, neovisno o tome jesu li potonji u nju raspoređeni.

               24

               Dana 5. siječnja 2009. Međusektorska organizacija sektora goveđeg mesa je u svojstvu zastupnika sedam danskih klaonica podnijela tužbu zahtijevajući da se njome naloži Ministarstvu prehrane, poljoprivrede i ribarstva da prizna da se ni troškovi izobrazbe osoba zaposlenih u okviru izobrazbe pomoćnika za kontrolu ni plaće isplaćene tijekom te izobrazbe ne mogu uzeti u obzir prilikom utvrđivanja pristojbe naplaćene kako bi se pokrili troškovi nastali službenim kontrolama. Ona je osim toga zatražila naknadu eventualno nezakonito naplaćenih pristojbi.

               25

               Kako bi odlučio u sporu koji je pred njime pokrenut, sud koji je uputio zahtjev smatra da je nužno protumačiti Uredbu br. 882/2004 u cilju utvrđenja mogu li plaće i troškovi povezani s izobrazbom novih pomoćnika za kontrolu biti uzeti u obzir prilikom izračunavanja iznosa pristojbi naplaćenih za kontrolu mesa.

               26

               Prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev, iz uvodne izjave 32. kao i iz članka 26. i članka 27. stavka 1. Uredbe br. 882/2004 proizlazi da države članice mogu pristojbama financirati troškove nastale službenim kontrolama. Ipak, iz članka 27. stavka 4. točke (a) te uredbe također proizlazi da troškovi koji se financiraju pristojbom ne smiju biti viši od iznosa troškova koji snose odgovorna nadležna tijela u odnosu na proizvode iz Priloga VI. navedenoj uredbi.

               27

               U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud istočne regije) odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećem pitanju:
               „Treba li članak 27. stavak 4. točku (a) kao i točke 1. i 2. Priloga VI. Uredbi br. 882/2004 tumačiti tako da im je protivno to da države članice prilikom određivanja pristojbi čiji su obveznici objekti koji posluju s hranom u njih uključe troškove plaća i izobrazbe zaposlenih u javnom sektoru koji su primljeni radi izobrazbe koja ispunjava uvjete za obavljanje funkcije ,službenog pomoćnika' iz Uredbe br. 854/2004, ali koji prije primanja na izobrazbu ili tijekom nje ne obavljaju inspekcijske preglede mesa?“

         O prethodnom pitanju

               28

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 27. stavak 4. točku (a) i točke 1. i 2. Priloga VI. Uredbi br. 882/2004 tumačiti na način da se protive tomu da države članice, prilikom utvrđivanja iznosa pristojbi za službene kontrola koje se naplaćuju od objekata koji posluju s hranom u njih uključe troškove plaća i izobrazbe osoba koje se nalaze na obveznoj izobrazbi za službenog pomoćnika i koje ni prije ni tijekom nje ne obavljaju inspekcijske preglede mesa.

               29

               Najprije valja spomenuti da u skladu s člankom 5. točkama 1. i 4. kao i odjeljcima I. i III. Priloga I. Uredbi br. 854/2004 službeni veterinari izvršavaju zadaće pregleda i inspekcije u klaonicama te im mogu pomagati službeni pomoćnici. Osim toga, iz poglavlja III. odjeljka III. navedenog priloga proizlazi da, u određenim slučajevima, osoblje klaonice može biti ovlašteno izvršavati aktivnosti specijaliziranih službenih pomoćnika.

               30

               Članak 27. stavak 1. Uredbe br. 882/2004 određuje da „[d]ržave članice mogu naplaćivati pristojbe ili naknade za pokriće troškova službenih kontrola.“ U tom pogledu, stavak 4. točka (a) tog članka određuje da te pristojbe „ne prelaze troškove koje snose odgovorna nadležna tijela u odnosu na proizvode iz Priloga VI.“, koji se odnosi među ostalim na plaće osoblja zaduženog za službene kontrole i troškove tog osoblja, uključujući „aktivnosti izobrazbe“.

               31

               Valja u tom pogledu utvrditi da, protivno onomu što tvrdi danska vlada, članak 27. Uredbe br. 882/2004 državama članicama ne dopušta marginu prosudbe u vezi s kriterijima koje treba uzeti u obzir za izračun iznosa pristojbi.

               32

               Zakonodavac Unije je u cilju borbe protiv narušavanja tržišnog natjecanja propisao usklađena pravila koja se odnose na službene kontrole, povezane osobito s različitim kriterijima koji se mogu uzeti u obzir kako bi se utvrdile pristojbe namijenjene pokrivanju troškova službenih kontrola (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Njemačka, C‑279/07, EU:C:2009:168, t. 42.).

               33

               U tim okolnostima, iz formulacije članka 27. stavka 4. točke (a) Uredbe br. 882/2004 jasno proizlazi, kako je navedeno u točki 30. ove presude, da Prilog VI. toj uredbi na iscrpan način određuje kriterije koji se mogu uzeti u obzir prilikom izračuna iznosa pristojbi za službene kontrole izvršene u klaonicama.

               34

               Valja napomenuti da su jezične verzije Uredbe br. 882/2004 različite kad je riječ o pojmovima korištenima u tom Prilogu VI. koji definiraju kategoriju osoba čiji troškovi mogu biti pokriveni pristojbama. Tako se ta uredba, u verzijama na njemačkom („die amtlichen Kontrollen eingesetzten Personals“) i francuskom jeziku („personnel chargé des contrôles officiels“) odnosi na osoblje koje obavlja kontrole, dok se u verzijama na engleskom („staff involved in the official controls“) i talijanskom jeziku („personale partecipante ai controlli ufficiali“) koriste pojmovi koji se mogu odnositi na širi krug osoba. Kad je riječ o verziji navedene uredbe na danskom jeziku, točka 1. tog priloga naznačuje da se pristojbama mogu financirati plaće osoblja koje obavlja službene kontrole („lønninger til personale, der udfører offentlig kontrol“), dok je širim pojmovima u točki 2. tog istog priloga naznačeno da se mogu financirati troškovi osoblja u vezi sa službenim kontrolama („personaleudgifter i forbindelse med offentlig kontrol“).

               35

               U svojim očitovanjima danska vlada smatra da stupanj sudjelovanja u kontrolama nije opisan ni u jednoj od jezičnih verzija Priloga VI. Uredbi br. 882/2004 i tvrdi da taj prilog ne isključuje da država članica pristojbom financira troškove izobrazbe pomoćnika za kontrolu, iako oni ne nastaju u korist osoba koje stvarno i izravno obavljaju kontrole.

               36

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, formulacija koja se koristi u jednoj od jezičnih verzija odredbe prava Unije ne može biti jedini temelj za tumačenje te odredbe niti je se može smatrati prioritetnom u odnosu na druge jezične verzije. Odredbe prava Unije treba ustvari tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, uzimajući u obzir verzije na svim jezicima Unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, dotičnu odredbu treba tumačiti u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojih je ona dio (presuda Axa Belgium, C‑494/14, EU:C:2015:692, t. 31. i navedena sudska praksa).

               37

               U predmetnom slučaju, cilj Uredbe br. 882/2004 kao što proizlazi iz njezina članka 1., jest, među ostalim, sprečavanje ili uklanjanje ili smanjivanje na prihvatljivu razinu rizika za zdravlje ljudi i životinja provedbom službenih kontrola. Članak 3. te uredbe određuje da države članice osiguravaju redovito provođenje službenih kontrola.

               38

               Osim toga, iz uvodnih izjava 11. i 32. Uredbe br. 882/2004 proizlazi da nadležna tijela država članica za pravilno obavljanje svojih zadaća moraju raspolagati dovoljnim brojem odgovarajuće kvalificiranog i iskusnog osoblja i moraju imati mogućnost naplate pristojbi ili naknada za pokriće troškova službenih kontrola.

               39

               U tom pogledu, valja napomenuti da iako članak 26. Uredbe br. 882/2004 predviđa i korištenje općeg oporezivanja i uvođenje pristojbi ili naknada za financiranje osiguravanja „osoblja i ostalih sredstava potrebnih za službene kontrole“, članak 27. te uredbe predviđa samo pristojbe i naknade te u stavku 1. ovlašćuje države članice da ih naplaćuju samo za „pokriće troškova službenih kontrola.“ Iz navedenog proizlazi da pristojbe mogu biti namijenjene samo pokrivanju troškova koji državama članicama doista nastanu pri obavljanju kontrola u objektima koji posluju s hranom i da njihova svrha nije nametnuti trošak prvotne izobrazbe tog osoblja poduzetnicima iz predmetnog sektora.

               40

               Stoga Prilog VI. Uredbi br. 882/2004, na koji upućuje njezin članak 27., valja tumačiti tako da se isključivo odnosi na plaće i troškove osoba koje stvarno sudjeluju u izvršavanju službenih kontrola.

               41

               Osim toga, valja u tom pogledu napomenuti da te kontrole, kao što je navedeno u točki 29. ove presude, obično obavljaju službeni veterinari kojima mogu pomagati samo službeni pomoćnici ili, u određenim posebnim slučajevima, osoblje klaonice. Ni iz jedne odredbe Uredbe br. 854/2004 ne proizlazi da osobe koje se nalaze na obveznoj izobrazbi za pomoćno osoblje mogu, tijekom nje, sudjelovati u obavljanju službenih kontrola.

               42

               Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 27. stavak 4. točku (a) kao i točke 1. i 2. Priloga VI. Uredbi br. 882/2004 treba tumačiti na način da se protive tomu da države članice, prilikom utvrđivanja iznosa pristojbi koje naplaćuju od objekata koji posluju s hranom, u njih uključe troškove povezane s obveznom izobrazbom službenih pomoćnika.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 27. stavak 4. točku (a) kao i točke 1. i 2. Priloga VI. Uredbi (EZ) br. 882/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o službenim kontrolama koje se provode radi provjeravanja poštivanja propisa o hrani i hrani za životinje te propisa o zdravlju i dobrobiti životinja treba tumačiti na način da se protive tomu da države članice, prilikom utvrđivanja iznosa pristojbi koje naplaćuju od objekata koji posluju s hranom, u njih uključe troškove povezane s obveznom izobrazbom službenih pomoćnika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. studenoga 2013.#Institut professionnel des agents immobiliers (IPI) protiv Geoffreya Engleberta i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour constitutionnelle (Belgija).#Obrada osobnih podataka – Direktiva 95/46/EZ – Članci 10. i 11. – Obveza obavješćivanja – Članak 13. stavak 1. točke (d) i (g) – Iznimke – Područje primjene iznimki – Privatni detektivi koji djeluju za tijelo za nadzor djelatnosti uređene zakonom – Direktiva 2002/58/EZ – Članak 15. stavak 1.#Predmet C-473/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Obrada osobnih podataka — Direktiva 95/46/EZ — Članci 10. i 11. — Obveza obavješćivanja — Članak 13. stavak 1. točke (d) i (g) — Iznimke — Područje primjene iznimki — Privatni detektivi koji djeluju za tijelo za nadzor djelatnosti uređene zakonom — Direktiva 2002/58/EZ — Članak 15. stavak 1.“
      U predmetu C‑473/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour constitutionnelle (Ustavni sud, Belgija), odlukom od 10. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 22. listopada 2012., u postupku

         Institut professionnel des agents immobiliers (IPI)

      protiv

         Geoffreyja Engleberta,

         Immo 9 SPRL,

         Grégoryja Francottea,

      uz sudjelovanje:

         Union professionnelle nationale des détectives privés de Belgique (UPNDP),

         Association professionnelle des inspecteurs et experts d’assurances ASBL (APIEA),

         Conseil des ministres,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Institut professionnel des agents immobiliers (IPI), Y. Paquay i H. Nyssen, avocats,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i C. Pochet, u svojstvu agenata, uz asistanciju B. Rensona, avocat,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za Europski parlament, A. Caiola i A. Pospíšilová Padowska, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Clotuche‑Duvieusart i B. Martenczuk, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 1. točaka (d) i (g) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između Institut professionnel des agents immobiliers (IPI), s jedne strane, i G. Engleberta, Immo 9 SPRL i G. Francottea, s druge strane, u vezi s navodnim povredama nacionalnih propisa o obavljanju djelatnosti posrednika u prometu nekretnina.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 95/46

               3

               Uvodne izjave 3., 8., 10., 37. i 43. Direktive 95/46 glase:

                        „(3)

                        budući da uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta u kojem je, u skladu s člankom 7.a Ugovora, osigurano slobodno kretanje roba, osoba, usluga i kapitala, zahtijeva ne samo slobodno kretanje osobnih podataka iz jedne države članice u drugu, nego i očuvanje temeljnih prava pojedinaca;

                  [...]

                        (8)

                        budući da, kako bi se uklonile zapreke prijenosu osobnih podataka, razina zaštite prava i sloboda pojedinaca u vezi s obradom takvih podataka mora biti jednaka u svim državama članicama; [...]

                  [...]

                        (10)

                        budući da je cilj nacionalnog zakonodavstva u vezi obrade osobnih podataka zaštiti temeljna prava i slobode, posebno pravo na privatnost koje je priznato u članku 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda te u općim načelima prava Zajednice; budući da iz tog razloga usklađivanje tih zakona ne smije dovesti do bilo kakvog smanjenja zaštite koju pružaju, nego naprotiv moraju težiti tome da osiguraju visoku razinu zaštite u Zajednici;

                  [...]

                        (37)

                        budući da je obradu osobnih podataka u svrhe novinarstva ili književnog ili umjetničkog izražavanja, posebno na audiovizualnom području, potrebno izuzeti od zahtjeva nekih odredbi ove Direktive u onoj mjeri u kojoj je to potrebno da bi se uskladila temeljna prava pojedinaca sa slobodom [informiranja] [...]

                  [...]

                        (43)

                        budući da na sličan način države članice mogu nametnuti ograničenja prava na pristup i podatke i na neke obveze nadzornika u onoj mjeri u kojoj su potrebna za očuvanje, na primjer, nacionalne sigurnosti, obrane, javne sigurnosti ili važnih gospodarskih ili financijskih interesa neke države članice ili Unije te kaznenih istraga, progona i radnji u vezi kršenja etike u zakonskim uređenim djelatnostima; [...]”

               4

               Članak 1. stavak 1. Direktive 95/46 određuje:
               „U skladu s ovom Direktivom, države članice štite temeljna prava i slobode fizičkih osoba, a posebno njihova prava na privatnost u vezi s obradom osobnih podataka.”

               5

               Člankom 2. točkama (a) i (d) Direktive 95/46 predviđeno je:
               „U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ‚osobni podaci’ znači bilo koji podaci koji se odnose na utvrđenu fizičku osobu ili fizičku osobu koju se može utvrditi (‚osoba čiji se podaci obrađuju’) [...]

                  [...]

                        (d)

                        ‚nadzornik’ znači fizička ili pravna osoba, javno tijelo, agencija ili bilo koje drugo tijelo koje samo ili zajedno s drugima utvrđuje svrhu i načine obrade osobnih podataka; [...]”

               6

               Članak 9. Direktive 95/46 određuje:
               „Države članice utvrđuju iznimke ili odstupanja od odredbi ovog poglavlja, poglavlja IV. i poglavlja VI. za obradu osobnih podataka izvršenih isključivo u novinarske svrhe ili radi umjetničkog ili književnog izražavanja jedino ako su potrebni radi usklađivanja prava na privatnost s propisima o slobodi izražavanja.”

               7

               Pod naslovom „Podaci koji se daju osobi čiji se podaci obrađuju” odjeljak IV. Direktive 95/46 obuhvaća članke 10. i 11. kojima su uređeni slučajevi prikupljanja podataka od te osobe i slučajevi u kojima podaci nisu dobiveni od te osobe.

               8

               Članak 10. Direktive 95/46 određuje:
               „Države članice propisuju da nadzornik ili njegov zastupnik moraju dati osobi čiji se podaci obrađuju, a od koje se prikupljaju podaci, barem sljedeće podatke, osim u slučaju da ih već ima:

                        (a)

                        identitet nadzornika i njegovog zastupnika, ako ga ima;

                        (b)

                        svrhu obrade podataka;

                        (c)

                        bilo koje daljnje podatke kao što su

                                 —

                                 primatelji ili vrste primatelja podataka,

                                 —

                                 jesu li odgovori na pitanja obvezni ili dobrovoljni te moguće posljedice u slučaju da se ne odgovori na pitanja,

                                 —

                                 postojanje prava na pristup podacima i prava na ispravljanje podataka koji se na nju odnose,

                           ako su takvi daljnji podaci potrebni, uzimajući u obzir posebne okolnosti u kojima se podaci prikupljaju, osigurati poštenu obradu u odnosu na osobu čiji se podaci obrađuju.”

               9

               Članak 11. te direktive određuje da kada podaci nisu dobiveni od osobe čiji se podaci obrađuju države članice propisuju da nadzornik ili njegov zastupnik u trenutku bilježenja osobnih podataka ili ako je predviđeno otkrivanje trećoj stranci, najkasnije u trenutku kada su podaci po prvi puta otkriveni, moraju dati osobi čiji se podaci obrađuju barem podatke navedene u tom članku, osim u slučaju kada ih ona već ima.

               10

               Članak 13. Direktive 95/46, pod naslovom „Iznimke i ograničenja”, u svojem stavku 1. predviđa:
               „Države članice mogu donijeti propise za ograničavanje područja primjene obveza i prava iz članka 6. stavka 1., članka 10., članka 11. stavka 1. te članka 12. i 21. ove Direktive kada takvo ograničavanje predstavlja potrebne mjere za zaštitu:

                        (a)

                        nacionalne sigurnosti;

                        (b)

                        obrane;

                        (c)

                        javne sigurnosti;

                        (d)

                        sprečavanja, istrage, otkrivanja i progona kaznenih djela ili kršenja etike zakonom uređenih djelatnosti;

                        (e)

                        važnoga gospodarskog ili financijskog interesa države članice ili Europske unije, uključujući novčana, proračunska i porezna pitanja;

                        (f)

                        nadzora, inspekcije ili regulatorne funkcije povezane, čak i povremeno, s izvršavanjem javnih ovlasti u slučajevima iz točke (c), (d) i (e);

                        (g)

                        zaštite osobe čiji se podaci obrađuju ili prava i slobode drugih.”

         Direktiva 2002/58/EZ

               11

               U svojem članku 15. stavku 1. Direktiva 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) (SL L 201, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 111.) predviđa:
               „Države članice mogu donijeti zakonske mjere kojima će ograničiti opseg prava i obveza koji pružaju članak 5., članak 6., članak 8. stavci 1., 2., 3. i 4., te članak 9. ove Direktive kada takvo ograničenje predstavlja nužnu, prikladnu i razmjernu mjeru unutar demokratskog društva s ciljem zaštite nacionalne sigurnosti (odnosno državne sigurnosti), obrane, javne sigurnosti te s ciljem sprečavanja, istrage, otkrivanja i progona kaznenih djela odnosno neovlaštene uporabe elektroničkog komunikacijskog sustava iz članka 13. stavka 1. Direktive [95/46]. [...]”

         Belgijsko pravo

               12

               Zakon o zaštiti prava na privatnost u vezi s obradom osobnih podataka od 8. prosinca 1992. (Moniteur belge od 18. ožujka 1993., str. 5801.) izmijenjen je Zakonom od 11. prosinca 1998. kojim se prenosi Direktiva 95/46/EZ (Moniteur belge od 3. veljače 1999., str. 3049., u daljnjem tekstu: Zakon iz 1992.). Članak 9. Zakona iz 1992., čiji stavci 1. i 2. odgovaraju člancima 10. i 11. te direktive, određuju obvezu obavješćivanja osobe čiji se podaci obrađuju.

               13

               Člankom 3. stavcima 3. do 7. Zakona iz 1992. predviđene su iznimke i ograničenja ove obveze obavješćivanja, među ostalim, kada se obrada osobnih podataka izvršava isključivo u novinarske svrhe ili radi književnog ili umjetničkog izražavanja ili kada njome upravlja Ured za nacionalnu sigurnost, Opća obavještajna i sigurnosna služba oružanih snaga, javna tijela radi izvršavanja svojih zadaća pravosudne policije, policijske službe radi izvršavanja svojih upravno policijskih zadaća ili Europski centar za nestalu i seksualno iskorištavanu djecu.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               14

               IPI, osnovan Kraljevskim dekretom od 17. veljače 1995., ima među ostalim zadaću nadzora poštovanja uvjeta za pristup djelatnosti posrednika u prometu nekretnina i pravilnog obavljanja te djelatnosti. U tu svrhu on može biti stranka u sudskim postupcima kada pravosudnim tijelima prijavljuje bilo kakvu povredu mjerodavnih propisa. U svrhu ispunjavanja svoje zadaće IPI je ovlašten koristiti se uslugama privatnih detektiva.

               15

               U okviru svoje djelatnosti IPI je od tribunal de commerce de Charleroi (Trgovački sud, Charleroi) tražio da utvrdi da su Englebert, Immo 9 SPRL i Francotte postupali suprotno tim propisima i da im naloži da prestanu s obavljanjem raznih djelatnosti u prometu nekretnina. IPI je svoju tužbu zasnivao na činjenicama koje su prikupili privatni detektivi koje je angažirao.

               16

               Tribunal de commerce de Charleroi postavlja si pitanje o vrijednosti koju treba pripisati dokazima koje su dostavili ti detektivi, vodeći računa o mogućnosti da su oni bili pribavljeni bez poštovanja zahtjeva iz područja zaštite fizičkih osoba s obzirom na obradu osobnih podataka i slijedom toga kršenjem Zakona iz 1992. Taj je sud naveo da prema stajalištu IPI‑ja primjena tog zakona, koji zahtijeva da se osobu čiji se podaci obrađuju prethodno obavijesti o istrazi koju vode detektivi ili, ako se podaci prikupljaju od trećih osoba, da je se obavijesti kod pohrane predmetnih podataka, onemogućava obavljanje djelatnosti privatnog detektiva. Navedeni sud se pita nije li time što na privatne detektive nisu proširene iznimke od te obveze obavješćivanja, kojom se koriste druge kategorije skupine djelatnosti ili tijela od javnog interesa, članak 3. stavci 3. do 7. Zakona iz 1992. doveo do nejednakog postupanja suprotnog Ustavu. Zbog toga je on s tim u vezi odlučio uputiti pitanje Cour constitutionnelle (Ustavni sud).

               17

               Potonji sud smatra da treba provjeriti je li Zakon iz 1992., time što nije predvidio iznimke za privatne detektive, koje su usporedive s onima iz članka 13. stavka 1. točaka (d) i (g) Direktive 95/46, pravilno prenio tu odredbu. On iznosi da članak 3. stavci 3. do 7. Zakona iz 1992. dovodi do nejednakog postupanja između, s jedne strane, osoba koje obavljaju novinarsku, umjetničku ili književnu djelatnost, nadležnih službi iz područja sigurnosti i policijskih poslova te Europskog centra za nestalu i seksualno iskorištavanu djecu i, s druge strane, osoba koje obavljaju djelatnost privatnog detektiva time što su samo oni prvi oslobođeni obveze obavješćivanja predviđene u članku 9. Zakona iz 1992.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se ovo oslobođenje može objasniti obavljanim aktivnostima koje se odnose na informiranje javnosti ili kulturni život, na održavanje sigurnosti i javnog poretka te na obranu temeljnih prava najranjivijih.

               19

               Privatni detektivi nalaze se u drukčijem položaju. Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da njihova djelatnost, iako je uređena Zakonom iz 1991. koji određuje njezine granice, a obavljanje te djelatnosti uvjetuje odobrenjem ministra unutarnjih poslova, nije povezana sa zaštitom tih temeljnih prava i općih interesa te se općenito odnosi na zaštitu privatnih interesa.

               20

               Cour constitutionnelle ističe da, iako članak 13. stavak 1. Direktive 95/46 daje dojam određene slobode državama članicama u pogledu toga hoće li donijeti predmetne iznimke, ipak postoji dvojba uzimajući u obzir usklađivanje, u načelu potpuno, koje je ostvareno tom direktivom.

               21

               U tim je okolnostima Cour constitutionnelle odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 13. stavak 1. [točku] (g) in fine Direktive [95/46] tumačiti na način da se njime daje državama članicama sloboda u pogledu toga hoće li predvidjeti iznimku od obveze neposrednog obavješćivanja iz članka 11. stavka 1. ako je ona potrebna za zaštitu prava i sloboda drugih ili su u tom području države članice podvrgnute ograničenjima?

                        2.

                        Jesu li profesionalne djelatnosti privatnih detektiva, koje su uređene nacionalnom pravom i koje se obavljaju u službi tijela ovlaštenih za prijavu pravosudnim tijelima svake povrede odredaba kojima se štiti strukovni naziv i organizira djelatnost, obuhvaćene, ovisno o okolnostima, člankom 13. stavkom 1. [točkama] (d) i (g) in fine Direktive [95/46]?

                        3.

                        U slučaju niječnog odgovora na drugo pitanje, je li članak 13. stavak 1. [točke] (d) i (g) Direktive [95/46] u skladu s člankom 6. stavkom 3. [UEU‑a], to jest konkretno s načelom jednakosti i nediskriminacije?”

         Prethodna pitanja

         Uvodno očitovanje

               22

               U okviru svojeg prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev upućuje na neposrednu obvezu iz članka 11. Direktive 95/46 koja se odnosi na obavješćivanje osobe čiji se podaci obrađuju.

               23

               Valja, međutim, istaknuti da ta odredba, koja se odnosi na podatke koji nisu dobiveni od osobe čiji se podaci obrađuju, ne predviđa obavješćivanja te osobe u trenutku u kojem su podaci prikupljeni, nego u kasnijem stadiju. Nasuprot tomu, članak 10. Direktive 95/46, koji se odnosi na prikupljanje podataka od osobe čiji se podaci obrađuju, predviđa obavješćivanja te osobe u trenutku prikupljanja podataka (vidjeti u tom smislu presudu od 7. svibnja 2009., Rijkeboer, C‑553/07, Zb., str. I‑3889., t. 68.). Neposrednost obavješćivanja osobe čiji se podaci obrađuju stoga ne proizlazi iz članka 11. Direktive 95/46, koji je naveo sud koji je uputio zahtjev, nego iz tog članka 10. Direktive.

               24

               Što se tiče istraga koje vodi privatni detektiv, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da on može prikupljati podatke bilo izravno od osobe čiji se podaci obrađuju ili neizravno, među ostalim, od trećih osoba. Slijedom toga valja utvrditi da se i članak 10. i članak 11. stavak 1. Direktive 95/46 mogu, ovisno o okolnostima, pokazati relevantnima za takve istrage.

         Prva dva pitanja

               25

               Svojim prvim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita u bitnome, s jedne strane, treba li članak 13. stavak 1. Direktive 95/46 tumačiti na način da države članice imaju mogućnost ili pak obvezu prenijeti u svoje pravo njime predviđene iznimke od obveze obavješćivanja osobe čiji se podaci obrađuju o obradi njezinih osobnih podataka i, s druge strane, je li člankom 13. stavkom 1. točkama (d) ili (g) obuhvaćena djelatnost privatnog detektiva koji djeluje za strukovno tijelo radi istraživanja kršenja etike u djelatnostima uređenima zakonom, to jest u ovom slučaju djelatnost posrednika u prometu nekretnina.

               26

               Na početku valja istaknuti da se podaci, kao što su to oni koje prema navodima suda koji je uputio zahtjev prikupljaju privatni detektivi u predmetu o kojemu je riječ u glavnom postupku, odnose na osobe koje djeluju kao posrednici u prometu nekretnina i tiču se utvrđenih fizičkih osoba ili fizičkih osoba koje se mogu utvrditi. Slijedom toga, oni predstavljaju osobne podatke u smislu članka 2. točke (a) Direktive 95/46. Stoga njihovo prikupljanje, pohranjivanje i prijenos od strane tijela uređenog zakonom kao što je to IPI ili privatnih detektiva koji djeluju za njihov račun predstavlja „obradu osobnih podataka” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 95/46 (vidjeti presudu od 16. prosinca 2008., Huber, C‑524/06, Zb., str. I‑9705., t. 43.).

               27

               Za odgovor na postavljeno pitanje valja, kao prvo, ispitati raspolažu li države članice, na temelju članka 13. stavka 1. Direktive 95/46, mogućnošću ili obvezom da predvide jednu ili više u njemu navedenih iznimaka od obveze obavješćivanja osobe čiji se podaci obrađuju o obradi njezinih osobnih podataka.

               28

               Iz uvodnih izjava 3., 8. i 10. Direktive 95/46 proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao olakšati slobodni protok osobnih podataka usklađivanjem zakonodavstava država članica štiteći pri tome temeljna prava pojedinaca, osobito pravo na privatnost, te osiguravajući visoku razinu njihovu zaštite u Uniji. Članak 1. te direktive predviđa tako da države članice moraju štititi temeljna prava i slobode fizičkih osoba, a osobito njihova prava na privatnost u vezi s obradom osobnih podataka (gore navedena presuda Huber, t. 47., i presuda od 24. studenoga 2011., ASNEF i FECEMD, C‑468/10 i C‑469/10, Zb., str. I‑12181., t. 25.).

               29

               U tu svrhu Direktiva 95/46 sadržava u svojim člancima 10. i 11. obveze obavješćivanja osobe čiji se podaci obrađuju o obradi njezinih podataka, pri čemu u svojem članku 13. stavku 1. predviđa da države članice mogu donijeti propise za ograničavanje područja primjene tih obveza kada je takav propis potreban u svrhe navedene u tom članku 13. stavku 1. točkama (a) do (g).

               30

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji u tom pogledu o manevarskom prostoru kojim države članice raspolažu, uzimajući u obzir cilj usklađivanja koji zakonodavac nastoji postići, kako je izražen u uvodnoj izjavi 8. te direktive, a u okviru kojeg se u svim državama članicama nastoji izjednačiti razina zaštite prava sa slobodom pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka.

               31

               Valja podsjetiti da je Sud, naime, prethodno presudio da Direktiva 95/46 provodi u načelu potpuno usklađivanje (vidjeti presudu od 6. studenoga 2003., Lindqvist, C‑101/01, Zb., str. I‑12971., t. 95. i 96., kao i gore navedenu presudu Huber, t. 50. i 51.). Međutim, Sud je također ustvrdio da su odredbe Direktive 95/46 nužno relativno općenite s obzirom na to da se ona mora primjenjivati na velik broj vrlo različitih situacija te je zaključio da ta direktiva obuhvaća pravila kojima je svojstvena određena prilagodljivost, čime se u brojnim slučajevima državama članicama prepušta odluka o utvrđivanju pojedinosti ili odabir među mogućnostima (gore navedena presuda Lindqvist, t. 83.).

               32

               Što se tiče članka 13. stavka 1. Direktive 95/46, iz njegova teksta, a osobito iz korištenja izraza „države članice mogu” jasno proizlazi da ta odredba ne obvezuje države članice da u svojem nacionalnom pravu predvide iznimke od svrha navedenih u tom članku 13. stavku 1. točkama (a) do (g), već, nasuprot, da im je zakonodavac namjeravao prepustiti odabir žele li i u koju svrhu donijeti propise za ograničavanje, među ostalim, područja primjene obveza obavješćivanja osobe čiji se podaci obrađuju. Nadalje, iz teksta tog istog članka 13. stavka 1. također proizlazi da države članice mogu predvidjeti takve mjere samo ako su potrebne. „Potrebitost” mjera uvjetuje tako mogućnost koja je državama članicama dana navedenim člankom 13. stavkom 1., što uopće ne znači da su one obvezne donijeti predmetne iznimke u svim slučajevima u kojima je taj uvjet ispunjen.

               33

               To tumačenje prije svega potkrepljuje tekst uvodne izjave 43. Direktive 95/46, prema kojem ograničenja prava na obavješćivanje „države članice mogu nametnuti [...] u onoj mjeri u kojoj su potrebna za očuvanje” navedenih svrha. Nadalje, potvrđuje ga i usporedba između, s jedne strane, teksta članka 13. stavka 1. Direktive 95/46 i, s druge strane, članka 9. i uvodne izjave 37. te direktive koji državama članicama jasno nalažu obvezu da za obradu podataka isključivo u novinarske svrhe ili radi umjetničkog ili književnog izražavanja predvide iznimke i odstupanja jedino ako su potrebni radi usklađivanja prava na privatnost s propisima o slobodi izražavanja.

               34

               To tumačenje također potvrđuje analiza Suda u njegovoj presudi od 29. siječnja 2008., Promusicae (C‑275/06, Zb., str. I‑271.), u odnosu na članak 15. stavak 1. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama, koji je sastavljen na način sličan članku 13. stavku 1. Direktive 95/46 i koji, osim toga, izričito upućuje na ovaj potonji.

               35

               Sud je prije svega ustvrdio da navedeni članak 15. stavak 1. nudi državama članicama mogućnost da predvide iznimke od načelne obveze jamčenja povjerljivosti osobnih podataka (gore navedena presuda Promusicae, t. 50.).

               36

               Što se tiče jedne od tih iznimaka, Sud je potom presudio da se navedeni članak 15. stavak 1. ne može tumačiti kao da u situacijama koje se u njemu navode obvezuje države članice da predvide obvezu otkrivanja (gore navedena presuda Promusicae, t. 51. i 53.).

               37

               Shodno tome valja zaključiti da članak 13. stavak 1. Direktive 95/46 nudi državama članicama mogućnost da predvide jednu ili više iznimaka koje su navedene u njemu, ali da te države uopće nisu obvezne na to.

               38

               Kao drugo, valja ispitati je li djelatnost privatnog detektiva, koji djeluje za tijelo uređeno zakonom kakvo je IPI, obuhvaćena iznimkama predviđenima u članku 13. stavku 1. točkama (d) i (g) Direktive 95/46.

               39

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, zaštita temeljnog prava na privatnost zahtijeva da odstupanja i ograničenja u zaštiti osobnih podataka budu u granicama onoga što je strogo nužno (presuda od 16. prosinca 2008., Satakunnan Markkinapörssi i Satamedia, C‑73/07, Zb., str. I‑9831., t. 56., i presuda od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i C‑93/09, Zb., str. I‑11063., t. 77. i 86.).

               40

               Što se tiče iznimaka navedenih u članku 13. stavku 1. točkama (d) i (g) Direktive 95/46, prva posebno upućuje na konkretne situacije, to jest na sprečavanje, istrage, otkrivanje i progon kaznenih djela ili kršenje etike djelatnosti uređenih zakonom, a druga na zaštitu osobe čiji se podaci obrađuju ili prava i slobode drugih, što, s druge strane, nije detaljno određeno.

               41

               Na prvom mjestu valja ispitati iznimku predviđenu u članku 13. stavku 1. točki (d) navedene direktive i provjeriti primjenjuje li se ona na djelatnost privatnog detektiva koji djeluje za račun tijela kakvo je IPI.

               42

               Iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da je djelatnost posrednika u prometu nekretnina djelatnost koja je u Belgiji uređena zakonom i da je IPI strukovno tijelo zaduženo za nadzor poštovanja predmetnih propisa, pri čemu istražuje i prijavljuje povrede tih propisa.

               43

               Valja ustvrditi da djelatnost tijela kakvo je IPI odgovara situaciji na koju se odnosi iznimka utvrđena u članku 13. stavku 1. točki (d) Direktive 95/46 i da stoga ta djelatnost može biti obuhvaćena tom iznimkom.

               44

               Budući da Direktiva 95/46 ne određuje konkretno načine istraživanja i otkrivanja kršenja propisa, valja zaključiti da ona ne sprečava takvo strukovno tijelo da se radi ispunjenja svoje zadaće koristi specijaliziranim istražiteljima, kao što su to privatni detektivi zaduženi za tu istragu i otkrivanje.

               45

               Iz toga proizlazi da, ako je država članica odlučila prenijeti iznimku predviđenu u navedenom članku 13. stavku 1. točki (d), tada se dotično strukovno tijelo i privatni detektivi koji djeluju za nj mogu pozivati na nju i ne podliježu obvezi obavješćivanja osobe čiji se podaci obrađuju, a koja je predviđena u člancima 10. i 11. Direktive 95/46.

               46

               Nasuprot tomu, ako država članica nije predvidjela takvu iznimku, osobe čiji se podaci obrađuju moraju biti obaviještene o obradi svojih osobnih podataka na način predviđen u člancima 10. i 11., osobito u pogledu roka.

               47

               IPI smatra da je primjena iznimke od obveze obavješćivanja na njega samog i privatne detektive koji djeluju za njegov račun neophodna za ispunjavanje njegove zadaće. Privatnim detektivima bilo bi nemoguće učinkovito obavljati svoju djelatnost u službi IPI‑ja ako bi morali otkriti svoj identitet i razloge svoje istrage još prije ispitivanja osoba koje istražuju. Nizozemska vlada također je navela da bi predmetne istrage bile osuđene na neuspjeh.

               48

               Kao što to proizlazi iz točke 37. ove presude, ipak je na državama članicama da odluče smatraju li potrebnim predvidjeti u svojem zakonodavstvu iznimku predviđenu u članku 13. stavku 1. točki (d) Direktive 95/46 u korist strukovnih tijela kakvo je IPI, koje djeluje izravno ili uz pomoć privatnih detektiva. One su slobodne zaključiti da ta strukovna tijela i privatni detektivi koji djeluju za njihov račun raspolažu dostatnim sredstvima, unatoč primjeni članaka 10. i 11. te direktive, kako bi otkrili kršenja predmetne etike, tako da nije potrebno prenijeti tu iznimku kako bi se tim tijelima omogućilo da ispunjavaju svoju zadaću koja se sastoji od nadzora poštovanja propisa.

               49

               Što se područja primjene navedene iznimke, valja također pojasniti pojam „kršenje etike”. Naime, u pisanim i usmenim očitovanjima podnesenima Sudu vidljiva su razilaženja u stajalištima u tom pogledu. Nasuprot mišljenju IPI‑ja, belgijska vlada smatra da se predmetna kršenja tiču samo djelovanja posrednika u prometu nekretnina koji su pravilno licencirani za obavljanje svoje djelatnosti i ne protežu se na djelovanja osoba koje se bez licence predstavljaju kao posrednici u prometu nekretnina.

               50

               U tom pogledu valja ustvrditi da su pravila o pristupu djelatnosti uređenoj zakonom dio pravila etike. Iz toga proizlazi da su istrage koje se odnose na radnje osoba koje krše ta pravila predstavljajući se kao posrednici u prometu nekretnina obuhvaćene iznimkom predviđenom u članku 13. stavku 1. točki (d) Direktive 95/46.

               51

               Iz toga proizlazi da prema toj direktivi države članice mogu predvidjeti da zakonom uređeno strukovno tijelo kakvo je IPI može sâmo ili uz pomoć privatnih detektiva istraživati moguća kršenja pravila etike, uključujući kršenja koja proizlaze iz radnji osoba koje nisu poštovale pravila o pristupu zanimanju pri čemu je to obuhvaćeno navedenom iznimkom.

               52

               S obzirom na područje primjene te iznimke, nije potrebno ispitati je li djelatnost privatnog detektiva, koji djeluje za zakonski uređeno strukovno tijelo kakvo je IPI, također obuhvaćena iznimkom predviđenom u članku 13. stavku 1. točki (g) Direktive 95/46.

               53

               Stoga na prva dva pitanja valja odgovoriti da:

                        —

                        članak 13. stavak 1. Direktive 95/46 treba tumačiti na način da države članice nemaju obvezu, nego mogućnost prenijeti u svoje nacionalno pravo jednu ili više njime predviđenih iznimaka od obveze obavješćivanja osoba čiji se podaci obrađuju o obradi njihovih osobnih podataka;

                        —

                        djelatnost privatnog detektiva koji djeluje za strukovno tijelo radi istraživanja kršenja etike djelatnosti uređene zakonom, u ovom slučaju djelatnosti posrednika u prometu nekretnina, jest obuhvaćena iznimkom predviđenom u članku 13. stavku 1. točki (d) Direktive 95/46.

         Treće pitanje

               54

               S obzirom na odgovor dan na prva dva pitanja, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 1. Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka treba tumačiti na način da države članice nemaju obvezu, nego mogućnost prenijeti u svoje nacionalno pravo jednu ili više njime predviđenih iznimaka od obveze obavješćivanja osoba čiji se podaci obrađuju o obradi njihovih osobnih podataka.

                     Djelatnost privatnog detektiva koji djeluje za račun strukovnog tijela radi istraživanja kršenja etike djelatnosti uređene zakonom, u ovom slučaju djelatnosti posrednika u prometu nekretnina, jest obuhvaćena iznimkom predviđenom u članku 13. stavku 1. točki (d) Direktive 95/46.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski