title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 17. ožujka 2016.#Sonos Europe BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EEZ) br. 2658/87 – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Tarifni brojevi 8517, 8518, 8519, 8527 i 8543 – Autonomni aparat osmišljen za prikupljanje, primanje i internetski prijenos audiodigitalnih datoteka u obliku pojačanog zvuka.#Predmet C-84/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      17. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EEZ) br. 2658/87 — Carinska unija i zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Tarifni brojevi 8517, 8518, 8519, 8527 i 8543 — Autonomni aparat osmišljen za prikupljanje, primanje i intenetski prijenos audiodigitalnih datoteka u obliku pojačanog zvuka“
      U predmetu C‑84/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske, Nizozemska), odlukom od 13. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 19. veljače 2015., u postupku

         Sonos Europe BV

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Sonos Europe BV, N. Ooyevaar kao i W. Schipper i H. Ooyevaar, savjetnici, uz asistenciju T. Lyonsa, QC i J. Wolfsa, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Gijzen i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i G. Wils, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje tarifnih brojeva 8517, 8518, 8519, 8527 i 8543 kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verziji koja proizlazi iz uredbi Komisije (EZ) br. 1031/2008 od 19. rujna 2008. (SL L 291, str. 1.) i (EZ) br. 948/2009 od 30. rujna 2009. (SL L 287, str. 1.; u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Sonos Europe BV (u daljnjem tekstu: društvo Sonos Europe) i Staatssecretarisa van Financiën (državni tajnik za financije, u daljnjem tekstu: carinska uprava) povodom tarifnog razvrstavanja autonomnih uređaja pod nazivom „SONOS Zone Player zps5“ osmišljenih za prikupljanje, primanje i internetski prijenos audiodigitalnih datoteka u obliku pojačanog zvuka (u daljnjem tekstu: Zoneplayer).

         Pravni okvir

         HS

               3

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), osnovano je međunarodnom konvencijom o osnivanju tog vijeća, zaključenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950. Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS) izradio je WCO i uspostavljen je Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u) sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i odobrenom, s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986., u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. Konvencije o HS‑u svaka ugovorna strana obvezuje se uskladiti svoje tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti se svim tarifnim brojevima i podbrojevima kao i pripadajućim brojčanim oznakama bez dodavanja ili preinaka te slijediti brojčano označavanje istog sustava. Svaka ugovorna strana također se obvezuje primjenjivati opća pravila za tumačenje HS‑a kao i sve napomene za odsjeke, poglavlja i podbrojeve HS‑a te da im neće preinačiti doseg.

               5

               WCO dopušta, pod uvjetima određenima u članku 8. Konvencije o HS‑u, napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koje donosi Odbor za HS.

               6

               Napomene s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na broj 8517 glase kako slijedi:
               „Ovaj tarifni broj obuhvaća aparate za slanje ili primanje riječi ili drugih zvukova, slike ili drugih podataka, između dvaju točaka, modulacijom električne struje ili optičkih valova koji se prenose kabelima ili elektromagnetskim valovima u bežičnoj mreži. Signal može biti analogni ili digitalni. Među tim mrežama, koje mogu biti međusobno povezane, mogu biti telefonske, telegrafske, radiotelefonske i radiotelegrafske mreže, kao i lokalne i širokopojasne mreže.
               […]
               Mikrofoni, slušalice, telefonski setovi i zvučnici pripadaju broju 85.18; zvučni dojavnici su razvrstani u broj 85.31.
               Aparati mogu obuhvaćati ili sadržavati: memoriju koja omogućuje spremanje i zvanje telefonskih brojeva; displej koji prikazuje birani broj, broj pozivatelja, datum i vrijeme poziva, kao i njegovo trajanje; dodatni zvučnik i mikrofon koji omogućuju komunikaciju bez seta; uređaj za automatski odgovor na poziv, prijenos snimljene poruke, snimanje dolaznih poruka i preslušavanje snimljenih poruka na zahtjev; uređaj za stavljanje osobe na čekanje tijekom komunikacije s drugom osobom, na drugom telefonu. Aparati koji imaju te mogućnosti mogu također biti opremljeni tipkama koje im omogućuju funkcioniranje, kao primjerice tipkom za promjenu funkcije zahvaljujući kojoj telefon može funkcionirati čak i ako set ostane postavljen na nosaču. Više tih uređaja zahtijeva mikroprocesor ili integrirane digitalne krugove.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Sukladno Napomenama s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na broj 8518 tog sustava:
               „Ovaj tarifni broj obuhvaća mikrofone, zvučnike, slušalice i audiofrekventna električna pojačala svih vrsta, i to samostalno, bez obzira na posebnu upotrebu za koju su ti uređaji namijenjeni (primjerice, mikrofoni i slušalice za telefonske aparate i zvučnici za radio uređaje).
               Ovdje se također razvrstavaju električni aparati za pojačavanje zvuka.
               […]
               B. Zvučnici, neovisno jesu li ugrađeni u zvučničkim kutijama ili ne
               Funkcija zvučnika je obrnuta od funkcije mikrofona. To su uređaji koji reproduciraju zvuk transformacijom električnih impulsa ili oscilacija pojačala u mehaničke vibracije te ih šire odašiljajući ih zrakom.
               Općenito se razlikuju:
               […]
               Adapteri i pojačala su ponekad ugrađeni u zvučnike. Općenito, ulazni električni signali koje primaju zvučnici prenose se u analognom obliku iako ponekad ulazni signal može biti digitalan. U tom slučaju u zvučnicima su integrirani digitalno‑analogni konverteri i pojačala čije se mehaničke vibracije prenose zrakom.
               Ovisno o svrsi korištenja za koju su namijenjeni, zvučnici mogu biti ugrađeni u okvire ili kućišta različitih oblika, uglavnom akustičnih svojstava, ili i u proizvode za unutarnje opremanje. Tako sastavljena roba ostaje razvrstana ovdje, pod uvjetom da je njezina glavna funkcija koja je obilježava ona zvučnika. Okvire i kućišta isporučena posebno također se razvrstava u ovaj tarifni broj kada ih se može identificirati kao konstruirana ponajprije za montažu zvučnika, osim u slučajevima u kojima se radi o pokućstvu u smislu Poglavlja 94., koje je pored svoje uobičajene uporabe opremljeno za primanje zvučnika.
               Ovaj tarifni broj uključuje zvučnike konstruirane za povezivanje sa strojem za automatsku obradu podataka ako se isporučuju odvojeno.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Napomene s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na broj 8519 predviđaju:
               „Ovaj tarifni broj obuhvaća aparate za snimanje ili reproduciranje zvuka i njihove kombinacije. Zvuk se općenito snima ili reproducira pomoću unutarnje memorije ili medija (magnetska vrpca, optički medij, poluvodič ili neki drugi medij iz tarifnog broja 85.23).
               Aparati za snimanje zvuka mijenjaju medij na koji se snima da bi aparati za reproduciranje zvuka mogli nakon toga reproducirati originalne zvučne valove (riječi, glazbu itd.). Snimanje podrazumijeva snimanje koje se temelji na primanju zvučnog vala ili nekim drugim metodama kao što su preuzimanje zvučnih datoteka posredstvom stroja za automatsku obradu informacija, internetske stranice ili kompaktnih diskova u unutarnju memoriju (primjerice, flash memoriju) digitalnog audio aparata (primjerice MP3 čitača ). Uređaji koji snimaju zvuk u obliku digitalnog koda općenito ne mogu reproducirati zvuk osim ako ne sadrže sredstvo za pretvaranje analognog signala u digitalni kod.
               […]
               IV. – Drugi aparati za uporabu magnetnih, optičkih ili poluvodičkih medija
               Aparati iz ove skupine mogu biti prijenosni. Mogu također imati akustične uređaje (zvučnike, slušalice, naglavne slušalice) i električno pojačalo ili mogu biti predviđeni za spajanje s njima.
               […]
               C) Aparati koji koriste poluvodičke medije
               Ova skupina obuhvaća aparate koji koriste poluvodiče (primjerice, mobilne uređaje za trajno pohranjivanje). Zvuk se snima u obliku digitalnog koda koji se transformira iz pojačanih struja s promjenjivim intenzitetom (analogni signal) na medij za snimanje. Zvuk se reproducira čitanjem takvog medija. Poluvodički medij se u uređaj može instalirati trajno ili u obliku mobilnog uređaja za trajno pohranjivanje prenosivih podataka. Kao primjer takvih uređaja mogu se navesti audio čitači s flash memorijom (primjerice određeni MP3 čitači) u obliku prijenosnih aparata s baterijom koji se sastoje od okvira koji sadrži flash memoriju (unutarnju ili prenosivu), mikroprocesor, elektronički sustav koji sadrži audiofrekventno električno pojačalo, displej od tekućih kristala i upravljačke tipke. Mikroprocesor je programiran za korištenje datoteka u MP3 ili sličnom formatu. Aparat se može spojiti sa strojem za automatsku obradu podataka da bi se preuzele datoteke u MP3 ili sličnom formatu.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Napomene s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na broj 8543 glase kako slijedi:
               „Ovaj tarifni broj obuhvaća, ako nisu isključeni napomenama ovog odjeljka ili poglavlja, sve električne strojeve i aparate koji nisu imenovani ni sadržani u drugim tarifnim brojevima ovog poglavlja niti posebice obuhvaćeni nekim tarifnim brojem drugog poglavlja (osobito poglavlja 84. ili 90.).“
               Strojevima i aparatima u smislu ovog tarifnog broja smatraju se električni uređaji koji imaju vlastitu funkciju. Odredbe napomene s objašnjenjem br. 84.79 o strojevima i aparatima koji imaju vlastitu funkciju primjenjive su mutatis mutandis na strojeve i aparate iz ovog tarifnog broja.
               To su većinom sastavni dijelovi osnovnih električnih uređaja (lampe, transformatori, kondenzatori, induktori, otpornici itd.) koji funkcioniraju isključivo pomoću električne struje. Tu su međutim uključeni i električni elementi koji sadrže mehaničke uređaje pod uvjetom da ti uređaji imaju sekundarno značenje u usporedbi s električnim dijelovima stroja ili aparata.“ [neslužbeni prijevod]

         KN

               10

               Carinsko razvrstavanje robe uvezene u Europsku uniju uređeno je KN‑om koji se temelji na HS‑u.

               11

               Na temelju članka 12. stavka 1. Uredbe br. 2658/87, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 254/2000 od 31. siječnja 2000. (SL L 28, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 216.), Europska komisija svake godine donosi uredbu kojom se reproducira cjelokupna verzija KN‑a zajedno s carinskim stopama, kako proizlazi iz mjera koje su usvojili Vijeće Europske unije ili Komisija. Ta se uredba primjenjuje od 1. siječnja sljedeće godine.

               12

               Verzije KN‑a koje su primjenjive na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku i koje su se dogodile tijekom 2009. i 2010. proizlaze iz uredaba br. 1031/2008 i 948/2009.

               13

               Prvi dio KN‑a sadrži skup uvodnih odredaba. U tom dijelu, u odjeljku I. koji sadrži opće odredbe, u odsjeku A pod nazivom „Opća pravila za tumačenje [KN‑a]“ propisano je:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela:

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  […]

                        6.

                        Za zakonske potrebe, razvrstavanje robe u podbrojeve tarifnog broja vrši se sukladno nazivu tih podbrojeva i svih odgovarajućih napomena za podbrojeve te, mutatis mutandis, u skladu s gore navedenim pravilima, podrazumijevajući da se može uspoređivati samo podbrojeve na istoj razini. Za potrebe tog pravila, također se primjenjuju napomene uz odsjeke i poglavlja osim u slučaju suprotnih odredaba.“ [neslužbeni prijevod]

               14

               Drugi dio KN‑a naslovljen „Popis carinskih stopa“ sadržava odsjek XVI., čija napomena 3. predviđa:
               „Ako iz konteksta ne proizlazi drukčije, složene (kombinirane) strojeve koji se sastoje od dvaju ili više strojeva spojenih zajedno u cjelinu i druge strojeve konstruirane za obavljanje dviju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju razvrstava se kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju.“ [neslužbeni prijevod]

               15

               Poglavlje 85. KN‑a, koje se nalazi u tom odsjeku XVI., nazvano je „Električni strojevi, aparati i materijal i njihovi dijelovi; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka; aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka, njihovi dijelovi i pribor“. Ono sadrži sljedeće tarifne brojeve:

                           „8517

                           Telefonski aparati, uključujući telefone za mobilne radiotelefonske mreže ili druge bežične mreže; ostali aparati za slanje ili primanje glasa, slike ili drugih podataka, uključujući aparate za komunikaciju u žičnoj ili bežičnoj mreži (kao što je lokalna mreža ili mreža širokog dosega), osim predajnika ili prijamnika iz tarifnog broja 8443, 8525, 8527 ili 8528;

                           – telefonski aparati, uključujući telefone za mobilne radiotelefonske mreže ili druge bežične mreže

                           […]

                           […]

                           8517 18 00

                           […]

                           – ostali aparati za slanje ili primanje glasa, slike ili drugih podataka, uključujući aparate za komunikaciju u žičnoj ili bežičnoj mreži (kao što je lokalna mreža ili mreža širokog dosega)

                           8517 61 00

                           – – bazne stanice

                           8517 62 00

                           – – Strojevi za prijam, konverziju i slanje ili regeneraciju glasa, slike ili drugih podataka, uključujući aparate za prespajanje i aparate za usmjeravanje

                           8517 69

                           – – ostalo:

                           […]

                           […]

                           8518

                           Mikrofoni i stalci za njih; zvučnici, neovisno jesu li ugrađeni u zvučničkim kutijama ili ne; naglavne slušalice i slušalice, neovisno jesu li kombinirane s mikrofonom ili ne, te setovi koji se sastoje od mikrofona i jednog ili više zvučnika; audiofrekventna električna pojačala; setovi za električno pojačanje zvuka:

                           […]

                           […]

                           8519

                           Aparati za snimanje zvuka; aparati za reprodukciju zvuka; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka:

                           8519 20

                           – Aparati koji rade na kovanice, novčanice, bankovne kartice, tokene ili druge načine plaćanja

                           […]

                           […]

                           8519 30 00

                           – gramofoni bez ugrađenog pojačala

                           8519 50 00

                           – Telefonski aparati za odgovaranje na pozive

                           – ostali aparati

                           8519 81

                           – za uporabu magnetnih, optičkih ili poluvodičkih medija

                           […]

                           […]

                           8519 89

                           – – ostalo:

                           – – – aparati za reprodukciju zvuka, bez ugrađenog uređaja za snimanje zvuka:

                           […]

                           […]

                           8519 89 19

                           – – – – ostalo

                           […]

                           […]

                           8527

                           Prijamnici radiodifuzije, neovisno o tome jesu li kombinirani, u istom kućištu, s aparatom za snimanje ili reprodukciju zvuka ili sa satom ili ne

                           […]

                           […]

                           8543

                           Električni strojevi i aparati, s posebnim funkcijama, nespomenuti niti uključeni na drugom mjestu u ovom poglavlju“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               Tijekom razdoblja od 7. prosinca 2009. do 4. siječnja 2010. društvo Sonos Europe podnijelo je devet deklaracija za stavljanje u slobodan promet Zoneplayera.

               17

               Ti su se aparati sastojali od zvučničke kutije u koju je ugrađeno pet zvučnika, svaki s digitalnim pojačalom. Tijelo ima tipke za podešavanje zvuka („bezglasno“ i „jačina“), izlaz za spajanje naglavnih slušalica, audio ulaz, dva mrežna ulaza i izvod za električno napajanje aparata. Osim toga, Zoneplayer ima matičnu ploču koja sadrži procesor. Na matičnoj ploči instaliran je operativni sustav Linux koji se može ažurirati putem internetske veze.

               18

               Za uspostavu takve veze Zoneplayer se treba ethernetskim kabelom povezati s modemom ili ruterom. Kad se spoji na internet, Zoneplayer svojem korisniku omogućuje slušanje glazbe pomoću internetskog prijenosa, pri čemu aparat čita audiodigitalne datoteke tijekom njihova preuzimanja a da ih ne sprema u svoju memoriju. Zoneplayer također pruža mogućnost slušanja emisija koje putem internetskog prijenosa emitiraju internetskeradijske postaje. Da bi omogućio takvo čitanje putem internetskog prijenosa, Zoneplayer izmjenjuje podatke s informatičkim poslužiteljima na kojima su pohranjene audiodigitalne datoteke čiji sadržaj korisnik želi slušati.

               19

               Za Zoneplayer je pretprogramirano više od 25 000 radijskih stanica, programa i podcastova i on ne nudi mogućnost pohranjivanja podataka.

               20

               Na mrežnim ulazima koji se nalaze na stražnjem dijelu tijela pomoću kabela se mogu spojiti aparati poput digitalnog video snimača, osobnog računala, igraće konzole ili mrežnog spremnika („Network Attached Storage (NAS)“) da bi se ti aparati spojili na internet i/ili spojili Zoneplayer s računalima koja su spojena na lokalnu mrežu. Sadržaj audiodigitalnih datoteka na tim drugim mjestima može se također emitirati posredstvom Zoneplayerovih zvučnika. U tom slučaju te datoteke nisu prethodno spremljene na Zoneplayer, nego ih čita posredstvom internetskog prijenosa tijekom prijenosa podataka koji se odvija među aparatima koji su spojeni na mrežu.

               21

               Dva ili više Zoneplayera mogu međusobno bežično slati i primati digitalne podatke i zajednički uspostaviti bežičnu podatkovnu mrežu (u daljnjem tekstu: mreža Sonos). Program koji je instaliran u Zoneplayeru omogućuje, unutar mreže Sonos, slanje i emitiranje glazbe putem internetskog prijenosa svakom pojedinom Zoneplayeru. Mreža Sonos u tom pogledu funkcionira neovisno o eventualnoj prisutnosti mreže Wifi; sustav naime sam stvara kodiranje koje koristi za prijenos digitalnih podataka s jednog Zoneplayera na drugi.

               22

               Društvo Sonos Europe je Zoneplayere deklariralo kao pripadajuće podbroju 8519 89 90 KN‑a, podvrgnute plaćanju carine po stopi od 2%. Carinska je uprava sukladno toj deklaraciji društvu Sonos Europe uputila nalog za plaćanje odgovarajuće carine.

               23

               Društvo Sonos Europe je protiv tog naloga za plaćanje podnijelo žalbu. Prema njemu Zoneplayeri se trebaju razvrstati u podbroj 8517 62 00 NK‑a koji je podvrgnut plaćanju carine po stopi od 0%. Carinska je uprava odbila tu žalbu, navodeći u svojoj odluci da Zoneplayeri načelno pripadaju podbroju 8519 89 19 NK‑a na koji se plaća carina od 4,5%, pa prema tome carina utvrđena u nalogu za plaćanje nije određena u previsokom iznosu.

               24

               Društvo Sonos Europe je protiv tih odluka carinske uprave podnijelo tužbu pred Rechtbankom te Haarlem (Sud u Haarlemu), koji je utvrdio da je neutemeljena. Društvo Sonos Europe podnijelo je žalbu protiv te presude pred Gerechtshofom Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu).

               25

               Žalbeni sud smatra da se Zoneplayer, imajući u vidu njegove objektivne osobine i svojstva, mogao razvrstati u tarifni broj 8517 kao i u tarifni broj 8519 KN‑a. Na temelju tog utvrđenja, taj je sud presudio da valja utvrditi tarifno razvrstavanje Zoneplayera s obzirom na sadržaj napomene 3. odsjeka XVI. KN‑a. Prema Gerechtshofu Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) Zoneplayer je iz kuta gledanja korisnika ponajprije namijenjen reproduciranju zvuka i ta je funkcija svojstvena tom aparatu. Iz toga je proizašlo da je to glavna funkcija Zoneplayera, dok je mrežna funkcija sporedna. Prema žalbenom sudu Zoneplayer zato treba na temelju pravila 1. i 6. Općih pravila za tumačenje KN‑a i primjenom napomene 3. odsjeka XVI. te nomenklature razvrstati u njezin podbroj 8519 89 19.

               26

               Društvo Sonos Europe je protiv te presude Gerechtshofa Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) podnijelo kasacijsku žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev. Potonji je izrazio sumnje u pogledu tarifnog razvrstavanja Zoneplayera.

               27

               Naime, on smatra da, uzimajući u obzir tekst tarifnih brojeva 8517, 8518 i 8519 KN‑a i s obzirom na napomene s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na odgovarajuće tarifne brojeve tog sustava, Zoneplayer ima svojstva i osobine koje su zajedničke strojevima i aparatima koji se trebaju razvrstati u te tarifne brojeve. Ipak, Zoneplayer se razlikuje od aparata koji pripadaju tim tarifnim brojevima s obzirom na njegov tehnološki razvoj jer on funkcionira pomoću nove i napredne tehnologije. Funkcioniranje Zoneplayera se prema tome ne može opisati kao ono u KN‑u, na temelju njegovih tarifnih brojeva.

               28

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li tarifne brojeve 8517, 8518, 8519 i 8527 KN‑a tumačiti tako da proizvod kako je opisan u predmetnoj presudi (,Zoneplayer') i koji prima digitalne podatke te ih bez njihova pohranjivanja (internetski prijenos) pomoću pet (integriranih) zvučnika emitira u obliku pojačanog zvuka i/ili prenosi na druge aparate unutar lokalne mreže treba razvrstati u jedan ili nekoliko tih tarifnih brojeva i ako da, u koji? Ili pak tarifni broj 8543 KN‑a treba tumačiti tako da aparat poput Zoneplayera treba razvrstati u taj tarifni broj kao električni aparat s posebnim funkcijama?“

         O prethodnom pitanju

               29

               Na početku je potrebno napomenuti da, kada je Sudu upućen zahtjev za prethodnu odluku u području tarifnog razvrstavanja, njegova zadaća sastoji se više u tome da pojasni kriterije primjena kojih će omogućiti nacionalnom sudu pravilno razvrstavanje predmetnih proizvoda u KN, a ne u tome da sam provodi to razvrstavanje, tim više što sam Sud ne raspolaže nužno svim elementima koji su za to prijeko potrebni. Dakle, nacionalni je sud u svakom slučaju u boljem položaju da to učini (presuda Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, t. 27.).

               30

               Dakle, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku treba provesti razvrstavanje predmetnih proizvoda iz glavnog postupka u skladu s odgovorom koji Sud da na pitanje koje mu je postavljeno.

               31

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, valja prije svega naglasiti da, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 13. ove presude, Opća pravila za tumačenje KN‑a predviđaju da se razvrstavanje robe izvršava na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, pri čemu naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje.

               32

               S druge strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora, odlučujući kriterij za razvrstavanje proizvoda u carinsku tarifu u načelu treba tražiti u njihovim objektivnim karakteristikama i svojstvima kako su određeni u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama njegova odsjeka ili poglavlja (presuda Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, t. 34. i navedena sudska praksa).

               33

               Kad je riječ o napomenama s objašnjenjem HS‑a, valja dodati da su, iako nemaju obvezujuću snagu, važan instrument za osiguravanje ujednačene primjene zajedničke carinske tarife te kao takve predstavljaju valjane elemente za njezino tumačenje (vidjeti u tom smislu presude Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, t. 25. i Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, t. 28.). Isto vrijedi i za napomene s objašnjenjem KN‑a (vidjeti u tom smislu presude Develop Dr. Eisbein, C‑35/93, EU:C:1994:252, t. 21. kao i British Sky Broadcasting Group i Pace, C‑288/09 i C‑289/09, EU:C:2011:248, t. 92.).

               34

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li KN tumačiti na način da autonomni aparat osmišljen za prikupljanje, primanje i internetski prijenos audiodigitalnih datoteka u obliku pojačanog zvuka, poput onog iz glavnog postupka, treba razvrstati u tarifni broj 8517, 8518, 8519, 8527 ili 8543 te nomenklature.

               35

               U tom pogledu, iz samog naziva tarifnih brojeva 8517, 8518, 8519, 8527 ili 8543 KN‑a kao i iz pripadajućih napomena s objašnjenjem proizlazi da je funkcija dotične robe odlučujuća za njezino razvrstavanje u jedan od tih tarifnih brojeva.

               36

               Naime, navedeni tarifni brojevi na specifičan način opisuju funkciju robe koju obuhvaćaju. Tako se tarifni broj 8517 KN‑a odnosi, među ostalim, na „aparate za slanje ili primanje glasa, slike ili drugih podataka, uključujući aparate za komunikaciju u žičnoj ili bežičnoj mreži“. Tarifni broj 8518 KN‑a odnosi se posebice na „zvučnike, neovisno jesu li ugrađeni u zvučničkim kutijama ili ne“. Tarifni broj 8519 KN‑a obuhvaća aparate za snimanje zvuka, aparate za reprodukciju zvuka kao i aparate za snimanje i reprodukciju zvuka. Tarifni broj 8527 KN‑a podrazumijeva „prijamnike radiodifuzije“. Tarifni broj 8543 KN‑a odnosi se na „električne strojeve i aparate s posebnim funkcijama, nespomenute niti uključene na drugom mjestu u Poglavlju [85. KN‑a]“.

               37

               U ovom je slučaju nesporno, kako ističe Komisija, da Zoneplayer ima samo jednu funkciju.

               38

               Iz opisa suda koji je uputio zahtjev, u bitnome iznesenog u točkama 17. do 21. ove presude, proizlazi da je Zoneplayer osmišljen za prikupljanje, primanje i reproduciranje audiodigitalnih datoteka dostupnih na internetu, u obliku zvuka pojačanog pomoću pet zvučnika kojima je aparat opremljen. On također može, kad je spojen na lokalnu mrežu, internetskim prijenosom čitati audiodigitalne datoteke pohranjene u memoriju aparata koji je dio te mreže. Iz toga proizlazi da Zoneplayer nije sam po sebi izvor zvuka koji emitira jer je taj izvor audiodigitalna datoteka pohranjena, ovisno o slučaju, na vanjskom poslužitelju s kojim je Zoneplayer povezan preko interneta ili na drugom aparatu s kojim Zoneplayer dijeli lokalnu mrežu.

               39

               Posljedično, Zoneplayer ima samo jednu funkciju reproduciranja zvuka. U tom pogledu, središnja jedinica koja omogućuje obradu audiodigitalnih datoteka, različiti izlazi koji omogućuju spajanje na lokalnu mrežu i spajanje na internet nisu različite funkcije aparata, nego tehničke karakteristike potrebne za njegovo funkcioniranje. Naime, prijam zvuka putem mrežne komunikacije tehnološka je inovacija u pogledu načina na koji se podaci s izvora zvuka primaju, konvertiraju i reproduciraju.

               40

               U tim okolnostima, suprotno argumentima nizozemske vlade, napomena 3. odsjeka XVI. KN‑a koja se primjenjuje na strojeve i kombinacije strojeva osmišljenih za ispunjavanje dviju ili više različitih, alternativnih ili komplementarnih funkcija nije relevantna za tarifno razvrstavanje robe poput Zoneplayera. Naime, sukladno sudskoj praksi Suda navedenoj u točki 32. ove presude, odlučujući se kriterij u tom pogledu treba pronaći u objektivnim karakteristikama i svojstvima dotičnog proizvoda.

               41

               U ovom slučaju, Zoneplayerova funkcija reprodukcije zvuka odgovara nazivu tarifnog broja 8519 KN‑a.

               42

               Nadalje, napomene s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na tarifni broj 8519 tog sustava navode da se „općenito“ zvuk snima ili reproducira pomoću unutarnje memorije ili medija, što ne isključuje druge izvore. Sama činjenica da izvor zvuka nije unutarnja memorija ne isključuje razvrstavanje navedenog proizvoda u taj tarifni broj. Posljedično, funkcija reproduciranja zvuka aparata kao što je Zoneplayer ne može se dovesti u pitanje zbog činjenice da je izvor zvuka koji reproducira ili na internetu ili na drugom aparatu s kojim dijeli lokalnu mrežu ili na aparatu s kojim je spojen kabelom.

               43

               Osim toga, prema sudskoj praksi Suda, namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu te se ta svojstvenost može ocijeniti s obzirom na njegove objektivne osobine i svojstva (vidjeti presudu Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U ovom slučaju Zoneplayer je namijenjen reproduciranju zvuka, točnije glazbe. Naime, prema nizozemskoj vladi, društvo Sonos Europe Zoneplayer potrošačima predstavlja kao bežični sustav namijenjen reproduciranju stereo zvuka kvalitete „High Fidelity“ (HiFi). Iz toga proizlazi da spajanje aparata na mrežu služi jedino da bi mu se omogućilo ispunjavanje funkcije kojoj je namijenjen. U tim okolnostima, namjena aparata poput Zoneplayera opravdava njegovo razvrstavanje u tarifni broj 8519 KN‑a.

               45

               Iz tih elemenata kao i iz opisa Zoneplayera koji je pružio sud koji je uputio zahtjev, a koji se u bitnome iznosi u točkama 17. do 21. ove presude, pod uvjetom ocjene svih činjeničnih elemenata kojima taj sud raspolaže i o kojima se u tom pogledu treba izjasniti, proizlazi da je funkcija tog aparata, uzimajući u obzir njegove objektivne osobine i svojstva kao i namjenu, reproduciranje zvuka kao što se opisuje u tarifnom broju 8519 KN‑a.

               46

               To se utvrđenje ne može dovesti u pitanje tezom koju brani društvo Sonos Europe, prema kojoj se Zoneplayer treba razvrstati u tarifni broj 8517 KN‑a.

               47

               Naime, funkcija Zoneplayera jest reproduciranje zvuka i prema tome ne može biti obuhvaćen tarifnim brojem 8517 KN‑a. Kao što proizlazi iz točke 39. ove presude, prijam zvuka putem mrežne komunikacije tehnološka je inovacija koja jedino omogućuje funkcioniranje Zoneplayera. Prema tome, okolnost da je spajanje na mrežu neophodno za reproduciranje glazbe nipošto ne dovodi u pitanje razvrstavanje tog aparata u tarifni broj 8519 KN‑a.

               48

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da KN treba tumačiti na način da autonomni aparat osmišljen za prikupljanje, primanje i internetski prijenos audiodigitalnih datoteka u obliku pojačanog zvuka, poput onog iz glavnog postupka, treba, pod uvjetom ocjene svih činjeničnih elemenata kojima raspolaže sud koji je uputio zahtjev, razvrstati u tarifni broj 8519 te nomenklature.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, u verziji koja proizlazi iz uredbi Komisije (EZ) br. 1031/2008 od 19. rujna 2008. i (EZ) br. 948/2009 od 30. rujna 2009., treba tumačiti na način da autonomni aparat osmišljen za prikupljanje, primanje i internetski prijenos audiodigitalnih datoteka u obliku pojačanog zvuka, poput onog iz glavnog postupka, treba, pod uvjetom ocjene svih činjeničnih elemenata kojima raspolaže sud koji je uputio zahtjev, razvrstati u tarifni broj 8519 te nomenklature.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. lipnja 2007.#Medipac-Kazantzidis AE protiv Venizeleio-Pananeio (PE.S.Y. KRITIS).#Zahtjev za prethodnu odluku: Symvoulio tis Epikrateias - Grčka.#Slobodno kretanje robe - Direktiva 93/42/EEZ - Zaštitne mjere.#Predmet C-6/05.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 11. rujna 2014.#Sotiris Papasavvas protiv O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Eparchiako Dikastirio Lefkosias.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2000/31/EZ – Područje primjene – Spor zbog klevete.#Predmet C‑291/13.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2000/31/EZ — Područje primjene — Spor zbog klevete“
      U predmetu C‑291/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio l’Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Cipar), odlukom od 27. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 27. svibnja 2013., u postupku

         Sotiris Papasavvas

      protiv

         O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd,

         Takisa Kounnafija,

         Giorgosa Sertisa,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), i A. Arabadjiev, suci
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. Papasavvasa, Ch. Christaki, dikigoros,

               —

               za O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, L. Paschalidis, dikigoros,

               —

               za ciparsku vladu, K. Lykourgos, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (SL L 178, str. 1.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između S. Papasavvasa i O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, T. Kounnafija i G. Sertisa, u svezi s tužbom za naknadu štete koju je S. Papasavvas podnio zbog štete koju je navodno pretrpio zbog radnji koje se smatraju klevetom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 17. Direktive 2000/31/EZ glasi kako slijedi:
               „Definicija usluga informacijskog društva već postoji u pravu Zajednice […]. Ta definicija pokriva svaku uslugu koja se u pravilu pruža uz naknadu, na daljinu, elektroničkom opremom za obradu (uključujući digitalnu kompresiju) i pohranu podataka […].“

               4

               Uvodna izjava 18. te direktive navodi:
               „[…] Usluge informacijskog društva […] se odnose, pod uvjetom da predstavljaju gospodarsku djelatnost, i na usluge za koje oni koji ih primaju ne plaćaju naknadu kao što su usluge kojima se putem interneta nude informacije ili komercijalna priopćenja, te usluge koje osiguravaju alate za omogućavanje pretraživanja podataka, pristupa podacima i pronalaženje podataka. Usluge informacijskog društva uključuju i usluge koje se sastoje od prijenosa informacija putem komunikacijske mreže, omogućavanja pristupa na komunikacijsku mrežu ili smještaj na poslužitelju („hosting”) informacija dobivenih od korisnika usluga […]“

               5

               Sukladno uvodnoj izjavi 22. navedene direktive:
               „Usluge informacijskog društva treba nadzirati na izvoru aktivnosti kako bi se osigurala stvarna zaštita ciljeva od javnog interesa. […] Štoviše, radi stvarnog jamčenja slobode pružanja usluga i pravne sigurnosti isporučitelja i korisnika usluga, te usluge informacijskog društva trebale bi u načelu podlijegati zakonima države članice u kojoj davatelj usluga ima poslovni nastan.“

               6

               Uvodna izjava 42. ove direktive navodi:
               „Iznimke od odgovornosti utvrđene u ovoj Direktivi odnose se jedino na slučajeve u kojima je aktivnost davatelja usluga informacijskog društva ograničena na tehnički proces poslovanja i omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži preko koje se informacije stavljene na raspolaganje od trećih strana prenose ili privremeno pohranjuju, isključivo u svrhu učinkovitijeg prijenosa; ta aktivnost je samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da davatelj usluga informacijskog društva nije upoznat s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti ima kontrolu nad njima.“

               7

               Uvodna izjava 43. Direktive 2000/31 glasi kako slijedi:
               „Davatelj usluga može imati koristi od izuzeća primjenjivih za aktivnosti u kojima je samo prijenosnik ('mere conduit') ili privremeno smješta informacije ('caching') kad on ni na koji način nije povezan s informacijama koje prenosi; to između ostalog zahtijeva da on ne mijenja informacije koje prenosi; taj zahtjev se ne odnosi na manipulacije tehničke naravi koje se odvijaju tijekom prijenosa, jer one ne mijenjaju integritet informacija sadržanih u prijenosu.“

               8

               Članak 2. te direktive predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive, sljedeći pojmovi imaju sljedeća značenja:

                        (a)

                        'usluge informacijskog društva': usluge u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 98/34/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih normi i propisa koji se odnose na usluge informacijskog društva (SL L 204, str. 37.)], kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL L 217, str. 18., u daljnjem tekstu: Direktiva 98/34)] ;

                        (b)

                        'davatelj usluga': svaka fizička ili pravna osoba koja pruža uslugu informacijskog društva;

                        (c)

                        'davatelj usluga s poslovnim nastanom': davatelj usluga koji se djelatno bavi gospodarskom djelatnošću koristeći se trajnim poslovnim nastanom na neograničeno vrijeme. Postojanje i uporaba tehničkih sredstava i tehnologija potrebnih za uslugu ne čine sami po sebi poslovni nastan davatelja;

                  […]

                        (h)

                        'područje koordinacije': zahtjevi utvrđeni u pravnim sustavima država članica koji se primjenjuju na davatelje usluga informacijskog društva ili usluge informacijskog društva, bez obzira na to jesu li opće naravi ili izričito njima namijenjeni.

                                 i)

                                 Područje koordinacije se odnosi na zahtjeve koje davatelj usluga treba poštovati u vezi s:
                                 […]

                                          —

                                          obavljanjem djelatnosti pružanja usluga informacijskog društva, kao što su zahtjevi vezani za ponašanje davatelja usluga, zahtjevi u pogledu kvalitete i sadržaja usluge uključujući zahtjeve koji se odnose na oglašavanje i ugovore, ili zahtjeve vezane za odgovornost davatelja usluge.

                  […]“

               9

               U skladu s člankom 3. navedene Direktive 2000/31, naslovljenom „Unutarnje tržište“:
               „1.   Svaka država članica mora osigurati da usluge informacijskog društva koje pruža davatelj usluga s poslovnim nastanom na njezinom državnom području udovoljavaju onim nacionalnim odredbama te države članice koje spadaju u okvir područja koordinacije.
               2.   Države članice ne mogu, zbog razloga koji spadaju u okvir područja koordinacije, ograničiti slobodu pružanja usluga informacijskog društva iz neke druge države članice.
               3.   Stavci 1. i 2. ne primjenjuju se na područja navedena u Prilogu.
               4.   Države članice mogu poduzeti mjere za odstupanja od stavka 2. u pogledu određene usluge informacijskog društva ako su zadovoljeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        mjere moraju biti:

                                 i)

                                 potrebne iz nekog od sljedećih razloga:

                                          —

                                          javni poredak, […],

                                    […]

                                          —

                                          zaštita potrošača, […]

                                 ii)

                                 poduzete protiv određene usluge informacijskog društva koja dovodi u pitanje ciljeve navedene u točki i. ili koja predstavlja ozbiljan i veliki rizik za ostvarenje tih ciljeva;

                                 iii)

                                 razmjerne tim ciljevima.

                  […]“

               10

               Članci 12. do 14. iste direktive spadaju u njezin odjeljak 4., naslovljen „Odgovornost posrednih davatelja usluga“.

               11

               Članak 12. iste direktive, naslovljen „Samo prijenosnik informacija“, propisuje:
               „1.   Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od prijenosa komunikacijskom mrežom informacija dobivenih od primatelja usluge ili kad se ta usluga sastoji od omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije koje se prenose, pod uvjetom da davatelj usluge:

                        a)

                        ne inicira prijenos;

                        b)

                        ne izabire primatelja prijenosa
                        i

                        c)

                        ne izabire i ne mijenja informacije sadržane u prijenosu.

                  2.   Aktivnosti prijenosa i osiguranja pristupa iz članka 1. uključuju automatsku, privremenu i prolaznu pohranu prenošenih informacija ako ta pohrana služi isključivo za ostvarenje prijenosa u komunikacijskoj mreži i uz uvjet da se informacije ne pohranjuju duže no što je razumno potrebno za prijenos.
               3.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost suda ili upravne vlasti da u skladu s pravnim sustavom države članice od davatelja usluga zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja.“

               12

               Članak 13. Direktive 2000/31, naslovljen „Privremeni smještaj informacija“, predviđa:
               „1.   Ako se pružena usluga informacijskog društva sastoji od prijenosa informacija komunikacijskom mrežom koje je dao primatelj usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluga nije odgovoran za automatsku, privremenu i prolaznu pohranu tih informacija, koja je izvršena isključivo u svrhu učinkovitijeg daljnjeg prijenosa informacija prema drugim primateljima usluge na njihov zahtjev, pod uvjetom:

                        (a)

                        da davatelj ne mijenja informacije;

                        (b)

                        davatelj poštuje uvjete pristupa informacijama;

                        (c)

                        da davatelj poštuje pravila u vezi s osvježavanjem informacija koja su propisana na općenito priznat i korišten način u djelatnosti;

                        (d)

                        da se davatelj ne upliće u zakonito korištenje tehnologije, koja je općenito priznata i korištena u djelatnosti, s ciljem dobivanja podataka o korištenju informacija;
                        i

                        (e)

                        da davatelj žurno djeluje kod uklanjanja informacija ili onemogućavanja pristupa informacijama koje je pohranio odmah po saznanju činjenice da su informacije u početnom izvoru prijenosa uklonjene iz mreže ili da im je onemogućen pristup, ili da je izdan nalog suda ili upravnog tijela za takvo uklanjanje ili onemogućavanje.

                  2.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost da sud ili upravno tijelo, u skladu s pravnim sustavom države članice, od davatelja usluga zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja.“

               13

               U skladu s člankom 14. te direktive, naslovljenim „Smještaj informacija na poslužitelju ('hosting')“:
               „1.   Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge, pod uvjetom:

                        (a)

                        da davatelj nema stvarnog znanja o protuzakonitoj aktivnosti ili informaciji i, u pogledu zahtjeva za naknadu štete, ne zna za činjenice ili okolnosti iz kojih bi bila vidljiva protuzakonita aktivnost ili informacija; ili

                        (b)

                        da davatelj, odmah po dobivanju takvog saznanja ili spoznaje žurno djeluje kako bi uklonio te informacije ili onemogućio pristup informacijama.

                  2.   Stavak 1. se ne primjenjuje kada primatelj usluge djeluje pod nadležnošću ili kontrolom davatelja usluga.
               3.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost da sud ili upravno tijelo, u skladu s pravnim sustavom države članice, od davatelja usluge zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja i ne utječe na mogućnost da država članica utvrdi postupke kojima se uređuje uklanjanje ili onemogućavanje pristupa informacijama.“

               14

               Članak 18. navedene direktive, naslovljen „Mogućnosti tužbe“, utvrđuje u svom stavku 1.:
               „Države članice osiguravaju da mogućnosti tužbe koje su raspoložive na temelju nacionalnog prava u pogledu djelatnosti pružanja usluga informacijskog društva omogućava brzo usvajanje mjera, uključujući privremene mjere, za okončanje bilo kojeg navodnog prekršaja i sprečavanje svakog daljnjeg narušavanja interesa stranaka.“

               15

               Članak 1. Direktive 98/34 predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive, sljedeći pojmovi imaju sljedeća značenja:
               […]

                        2)

                        'usluga': svaka usluga informacijskog društva, odnosno svaka usluga koja se u pravilu pruža uz naknadu, na daljinu, elektroničkim putem i na pojedinačni zahtjev korisnika usluge.
                        Za potrebe ove definicije, sljedeći pojmovi imaju sljedeća značenja:

                                 —

                                 'na daljinu': usluga pružena bez istodobne prisutnosti stranaka,

                                 —

                                 'elektroničkim putem': usluga izvorno poslana i primljena na odredištu putem elektroničke opreme za obradu (uključujući digitalnu kompresiju) i pohranu podataka koji se u cijelosti šalje, prenosi i zaprima žičanom vezom, radiovezom, optičkim sredstvima ili drugim elektromagnetskim sredstvima,

                                 —

                                 'na pojedinačni zahtjev korisnika usluge': usluga pružena prijenosom podataka na pojedinačni zahtjev.

                           Indikativan popis usluga koje nisu obuhvaćene tom definicijom nalazi se u Prilogu V.

                  […]“

         Ciparsko pravo

               16

               Građanski delikt klevete uređen je člancima 17. do 25. iz poglavlja 148. Zakona o građanskim deliktima.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               S. Papasavvas podnio je 11. studenoga 2010. pred Eparchiako Dikastirio Lefkosias protiv O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, novinskog izdavačkog društva, T. Kounnafija, glavnog urednika i novinara dnevnog lista O Fileleftheros, i G. Sertisa, novinara navedenog lista, tužbu za naknadu štete zbog radnji koje, prema njegovom mišljenju, čine klevetu.

               18

               S. Papasavvas zatražio je naknadu štete navodno uzrokovane člancima objavljenima u nacionalnom dnevniku O Fileleftheros 7. studenoga 2010., a koji su objavljeni na dvjema internetskim stranicama [http://www.philenews.com i http://www.phileftheros.com]. Zatražio je također da nacionalni sud odredi privremene mjere zabrane objavljivanja spornih članaka.

               19

               Eparkhiako Dikastirio Lefkosias smatra da rješavanje spora koji se pred njim vodi dijelom ovisi o tumačenju Direktive 2000/31.

               20

               U tim je okolnostima Eparkhiako Dikastirio Lefkosias odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Budući da zakonodavstvo država članica o kleveti utječe na sposobnost pružanja informacija elektroničkim putem na nacionalnoj razini i unutar Europske unije, može li se to zakonodavstvo smatrati ograničavanjem pružanja informacija za potrebe provedbe Direktive [2000/31]?

                        2)

                        Ako je odgovor potvrdan, u kojoj se mjeri odredbe članaka 12. do 14. Direktive [2000/31], koje se odnose na odgovornost, primjenjuju na građanske sporove između pojedinaca, poput onih o građanskoj odgovornosti za klevetu, ili su ograničeni na građansku odgovornost u području poslovnih/ugovornih transakcija s potrošačima?

                        3)

                        S obzirom na namjenu članaka 12. do 14. Direktive [2000/31], koji se odnose na obvezu davatelja usluga informacijskog društva, i s obzirom na činjenicu da je u mnogim državama članicama postojanje sudske tužbe preduvjet za određivanje privremene mjere zabrane do okončanja postupka dok se ne donese odluka, stvaraju li ti članci pojedinačna prava na koja se može pozivati kao na sredstvo obrane u okviru građanske tužbe zbog klevete, ili oni čine pravne prepreke za podnošenje takvih tužbi?

                        4)

                        U kojoj mjeri definicije „usluge informacijskog društva“ i „davatelj usluga“ iz članka 2. Direktive [2000/31] i članka 1. stavka 2. Direktive [98/34] obuhvaćaju usluge pružanja informacija putem interneta, koje ne plaćaju izravno primatelji tih usluga, nego se naplaćuju posredno putem komercijalnog oglašavanja na internetskoj stranici?

                        5)

                        S obzirom na definiciju „davatelja usluga informacija” iz članka 2. [Direktive 2000/31] i članka 1. stavka 2. Direktive [98/34], u kojoj mjeri dolje navedeni mogu činiti „samo prijenosnik“, „privremeno smještanje informacije ('caching')“ ili „smještaj informacija na poslužitelju ('hosting')“ za potrebe članaka 12. do 14. Direktive [2000/31]:

                                 a)

                                 novine koje imaju besplatno dostupnu internetsku stranicu, na kojoj se objavljuje elektroničko izdanje tiskane verzije novina, sa svim člancima i oglasima, u PDF formatu ili sličnom elektroničkom formatu;

                                 b)

                                 slobodno dostupne elektroničke novine, davatelj kojih se naplaćuje putem komercijalnih oglasa koji se pojavljuju na internetskoj stranici. Podatke objavljene u elektroničkim novinama osiguravaju djelatnici novina i/ili nezavisni novinari;

                                 c)

                                 naplatna internetska stranica koja nudi usluge navedene iznad pod a) ili b)?

         Dopuštenost

               21

               S. Papasavvas smatra da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.

               22

               Tvrdi, posebice, da je zahtjev podnesen „prerano“ jer tuženici u glavnom postupku još nisu podnijeli odgovor na tužbu i jer činjenično stanje još nije utvrđeno. Sud koji je uputio zahtjev stoga nije bio u potpunosti upoznat s pravnim pitanjima o kojima je riječ u postupku koji se pred njim vodi, pa su pravna pitanja prema tome hipotetska.

               23

               Također smatra da Direktiva 2000/31 nije povezana s glavnim postupkom, zato što se odnosi samo na davatelje usluga a ne i na njihove primatelje, i da odgovori na pitanja suda koji je uputio zahtjev nisu nužni za rješavanje tog spora.

               24

               Međutim, čini se da je opis pravnog i činjeničnog okvira spora iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku dostatan da bi Sud mogao odlučiti, a četvrto pitanje posebno se odnosi na to potpada li glavni postupak u djelokrug Direktive 2000/31 ili ne.

               25

               Sukladno navedenome, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

         O prethodnim pitanjima

         Četvrto pitanje

               26

               Svojim četvrtim pitanjem, koje treba najprije ispitati, sud koji je uputio zahtjev pita u biti treba li članak 2. Direktive 2000/31 tumačiti tako da pojam „usluge informacijskog društva“ u smislu te odredbe obuhvaća usluge pružanja informacija putem interneta za koje njihov davatelj ne prima naknadu od primatelja usluga, nego se naplaćuje od prihoda ostvarenih od oglašavanja na internetskoj stranici.

               27

               U tom smislu valja napomenuti da članak 2. točka (a) Direktive 2000/31 definira „usluge informacijskog društva“ u svezi s člankom 1. stavkom 2. Direktive 98/34, koja se odnosi na svaku uslugu koja se „u pravilu pruža uz naknadu“, na daljinu, elektroničkim putem i na pojedinačni zahtjev korisnika usluge.

               28

               Glede pitanja mora li takvu naknadu nužno platiti sam primatelj usluge, treba napomenuti da je takav uvjet izričito isključen uvodnom izjavom 18. Direktive 2000/31, u svezi s kojom treba tumačiti članak 2. točku (a) Direktive 2000/31, u kojem se navodi da se usluge informacijskog društva odnose, pod uvjetom da predstavljaju gospodarsku djelatnost, i na usluge „za koje oni koji ih primaju ne plaćaju naknadu, kao što su usluge kojima se putem interneta nude informacije ili komercijalna priopćenja.“

               29

               To tumačenje odgovara pojmu „usluge“, u smislu članka 57. UFEU‑a, koji ne nalaže da uslugu moraju platiti oni koji je primaju (vidjeti, osobito, presudu Bond van Adverteerders i dr., 352/85, EU:C:1988:196, t. 16.).

               30

               S obzirom na navedeno, odgovor na četvrto pitanje jest da članak 2. točku (a) Direktive 2000/31 treba tumačiti tako da pojam „usluge informacijskog društva“ u smislu te odredbe obuhvaća usluge pružanja informacija putem interneta za koje njihov davatelj ne prima naknadu od primatelja usluga, nego se naplaćuje od prihoda ostvarenih od oglašavanja na internetskoj stranici.

         Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita u biti protivi li se Direktiva 2000/31 primjeni sustava građanske odgovornosti za klevetu na davatelje usluga informacijskog društva.

               32

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive, svaka država članica mora osigurati da su usluge informacijskog društva koje pruža davatelj usluga s poslovnim nastanom na njezinom državnom području u skladu s nacionalnim odredbama koje se primjenjuju u toj državi članici na području koordinacije, koje obuhvaća, među ostalim, kao što je navedeno u članku 2. točki (h) te direktive, pravila građanske odgovornosti davatelja usluge.

               33

               Iz toga proizlazi da se Direktiva 2000/31 ne protivi tome da država članica usvoji pravila građanske odgovornosti za klevetu, koja se primjenjuju na davatelje usluga informacijskog društva s poslovnim nastanom na njenom području.

               34

               Međutim, članak 3. stavak 2. Direktive 2000/31 propisuje da države članice ne smiju, zbog razlogâ koji spadaju u područje koordinacije, ograničiti slobodu pružanja usluga informacijskog društva iz druge države članice.

               35

               U ovom slučaju, čini se da iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da usluge o kojima je riječ u glavnom postupku ne potječu ni iz jedne druge države članice osim Cipra, nego ih pruža davatelj usluga s poslovnim nastanom u toj državi. U takvim okolnostima, budući da članak 3. stavak 2. te direktive nije primjenjiv, nema potrebe razmotriti njegov mogući učinak.

               36

               Iz toga slijedi da je, u nedostatku dodatnih pojašnjenja od strane suda, odgovor na prvo pitanje taj da se Direktiva 2000/31 ne protivi, u predmetu poput onoga u glavnom postupku, primjeni pravila građanske odgovornosti za klevetu.

         Peto pitanje

               37

               Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita primjenjuju li se ograničenja građanske odgovornosti navedena u člancima 12. do 14. Direktive 2000/31 na slučaj novinskog izdavačkog društva koje ima internetsku stranicu na kojoj se objavljuje elektronička verzija novina koje sastavljaju novinari zaposlenici ili nezavisni novinari, a to se društvo pored toga naplaćuje iz prihoda od komercijalnog oglašavanja na toj stranici. Sud koji je uputio zahtjev također pita je li odgovor na ovo pitanje isti, neovisno o tome je li pristup navedenoj stranici naplatan ili besplatan.

               38

               Članci 12. do 14. Direktive 2000/31 odnose se na situacije u kojima davatelj usluga informacijskog društva obavlja aktivnost samo prijenosnika („mere conduit”) „privremenog smještanja informacija ('caching')“ ili „smještaja informacija na poslužitelju ('hosting')“.

               39

               Kao što je vidljivo iz naslova odjeljka 4. te direktive, ponašanje davatelja usluga na kojega se ti članci odnose mora biti ograničeno na ponašanje „posrednog davatelja usluga“.

               40

               Također, iz uvodne izjave 42. Direktive 2000/31 proizlazi da se iznimke od odgovornosti utvrđene u ovoj direktivi odnose jedino na slučajeve u kojima je aktivnost davatelja usluga informacijskog društva samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da on nije upoznat s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti ima kontrolu nad njima (vidjeti presudu Google France i Google, C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010159, t. 113.).

               41

               Sud je zaključio da je, kako bi se utvrdilo može li odgovornost davatelja usluga biti ograničena na temelju članka 14. Direktive 2000/31, bilo potrebno ispitati je li uloga koju on obavlja neutralna, samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da on nije upoznat s podacima koje pohranjuje niti ima kontrolu nad njima (vidjeti, u tom smislu, presude Google France i Google, EU:C:2010:159, t. 114., i L’Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474, t. 113.).

               42

               Sud je stoga utvrdio da sama činjenica da je usluga referenciranja naplatna, da davatelj usluga određuje modalitete naplate ili da daje osnovne upute svojim klijentima, ne može prouzročiti da se tom davatelju usluga ne priznaju iznimke od odgovornosti predviđene Direktivom 2000/31 (vidjeti presude Google France i Google, EU:C:2010:159, t. 116., i L’Oréal i dr., EU:C:2011:474, t. 115.).

               43

               Suprotno tome, relevantna je uloga davatelja usluga u izradi komercijalne poruke koja se nalazi pored poveznice oglasa, odnosno u stvaranju ili odabiru ključnih riječi (vidjeti presudu Google France i Google, EU:C:2010:159, t. 118.).

               44

               Isto tako, kada davatelj usluga pruži pomoć koja uključuje posebice optimizaciju predstavljanja predmetnih ponuda za prodaju ili njihovu promidžbu, on ne zauzima neutralan položaj između odnosnog klijenta prodavatelja i potencijalnih kupaca, nego igra aktivnu ulogu na temelju koje može steći znanje ili nadzor nad podacima u svezi s tim ponudama za prodaju (presuda L’Oreal i dr., EU:C:2011:474, t. 116.).

               45

               Stoga se novinsko izdavačko društvo koje na svojoj internetskoj stranici objavljuje elektroničku verziju novina, budući da načelno poznaje informacije koje objavljuje i ima nadzor nad njima, ne može smatrati „posrednim davateljem usluga“ u smislu članaka 12. do 14. Direktive 2000/31, bez obzira na to je li pristup internetskoj stranici naplatan ili besplatan.

               46

               S obzirom na gore navedeno, odgovor na peto pitanje jest da se ograničenja građanske odgovornosti navedena u člancima 12. do 14. Direktive 2000/31 ne odnose na slučaj novinskog izdavačkog društva koje ima internetsku stranicu na kojoj objavljuje elektroničku verziju novina, a to se društvo pored toga naplaćuje iz prihoda od komercijalnog oglašavanja na toj stranici, jer ono poznaje objavljene informacije i ima nadzor nad njima, bez obzira na to je li pristup navedenoj stranici naplatan ili besplatan.

         Drugo pitanje

               47

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mogu li se ograničenja odgovornosti navedena u člancima 12. do 14. Direktive 2000/31 primjenjivati na sporove između pojedinaca o građanskoj odgovornosti za klevetu, kako bi mogao tumačiti svoje nacionalno zakonodavstvo na način sukladan toj direktivi.

               48

               S obzirom na odgovor na peto pitanje, da se davatelji usluga o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu smatrati posrednim davateljima usluga u smislu članaka 12. do 14. Direktive 2000/31, možda neće biti potrebno odgovoriti na ovo pitanje. Međutim, budući da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi jasno da uvjeti navedeni u petom pitanju odgovaraju onima u glavnom postupku, Sud smatra da je ipak potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

               49

               U tom smislu valja napomenuti da članak 2. točka (b) Direktive 2000/31 definira pojam „davatelja usluge“ kao svaku fizičku ili pravnu osobu koja pruža uslugu informacijskog društva.

               50

               Slijedom toga, odgovor na drugo pitanje jest da se ograničenja građanske odgovornosti navedena u člancima 12. do 14. Direktive 2000/31 mogu primjenjivati u okviru spora između pojedinaca o građanskoj odgovornosti za klevetu ako su ispunjeni uvjeti navedeni u tim člancima.

         Treće pitanje

               51

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 12. do 14. Direktive 2000/31 tumačiti u smislu da oni omogućuju davatelju usluga informacijskog društva da se usprotivi podnošenju sudske tužbe protiv njega i, posljedično, određivanju privremenih mjera od strane nacionalnog suda. Ako je odgovor na to pitanje negativan, taj sud pita stvaraju li ti članci subjektivna prava na koja se davatelj usluga o kojemu je riječ može pozvati kao na sredstvo obrane u okviru sudskog postupka, kao što je glavni postupak u ovom predmetu.

               52

               Kao i prethodno, moglo bi se smatrati da nije potrebno odgovoriti na to pitanje jer se davatelji usluga o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu smatrati posrednim davateljima usluga iz članaka 12. do 14. Direktive 2000/31.

               53

               Međutim, Sud želi obavijestiti sud koji je uputio zahtjev da se ti članci, s obzirom na njihovu namjenu, ne odnose na uvjete pod kojima je moguće protiv tih davatelja usluga uložiti pravna sredstva zbog građanske odgovornosti, koja u nedostatku preciznosti u pravu Unije, spadaju u isključivu nadležnost država članica, u skladu s načelima jednakovrijednosti i učinkovitosti.

               54

               Glede pitanja stvaraju li ti članci subjektivna prava na koja se može pozivati davatelj usluga kao na sredstvo obrane u okviru građanske tužbe zbog klevete, valja imati na umu da je, u slučaju spora između pojedinaca poput onoga u glavnom postupku, Sud dosljedno presuđivao da direktiva ne može sama po sebi nametati obveze za pojedinca i da se stoga nije moguće protiv njega na nju pozivati (vidjeti, osobito, presude Marshall, 152/84, EU:C:1986:84, t. 48., i Faccini Dori, C 91/92, EU:C:1994:292, t. 20.), ne dovodeći u pitanje, međutim, moguću tužbu protiv države radi naknade štete uzrokovane povredom prava Unije od strane te države (vidjeti, osobito s tim u svezi, presudu Francovich i dr., EU:C:1991:428, t. 35.).

               55

               Međutim, od isteka roka za prenošenje Direktive 2000/31, države članice moraju u nacionalnom pravu imati predviđena ograničenja odgovornosti navedena u tim člancima.

               56

               U slučaju da se takva ograničenja ipak ne prenesu u nacionalno pravo, nacionalni sud koji ga je pozvan tumačiti dužan je to učiniti u najvećoj mogućoj mjeri, s obzirom na tekst i svrhu te direktive, kako bi se postigao njome određen rezultat i na taj način postupilo u skladu s člankom 288. trećim stavkom UFEU‑a (vidjeti, osobito, presude von Colson i Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, t. 26. i Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, t. 8.).

               57

               U skladu s time, odgovor na treće pitanje jest da članci 12. do 14. Direktive 2000/31 ne omogućuju davatelju usluga informacijskog društva da se usprotivi podnošenju sudske tužbe zbog građanske odgovornosti protiv njega i, posljedično, određivanju privremenih mjera od strane nacionalnog suda. Davatelj usluga može se pozvati na ograničenja odgovornosti predviđena tim člancima u skladu s odredbama nacionalnog prava u koje su prenesena ili, ako nisu prenesena, u skladu s usklađenim tumačenjem nacionalnog prava. Međutim, u okviru spora poput onoga u glavnom postupku Direktiva 2000/31 ne može sama po sebi nametati obveze za pojedinca i stoga se nije moguće protiv njega na nju pozivati.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. točku (2) Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) treba tumačiti tako da pojam „usluge informacijskog društva“ u smislu te odredbe obuhvaća usluge pružanja informacija putem interneta za koje njihov davatelj ne prima naknadu od primatelja usluga, nego se naplaćuje od prihoda ostvarenih od oglašavanja na internetskoj stranici.

                           2.

                           Direktiva 2000/31 ne protivi se, u predmetima poput onoga u glavnom postupku, primjeni pravila građanske odgovornosti za klevetu.

                           3.

                           Ograničenja građanske odgovornosti navedena u člancima 12. do 14. Direktive 2000/31 ne odnose se na slučaj novinskog izdavačkog društva koje ima interentsku stranicu na kojoj objavljuje elektroničku verziju novina, a to se društvo pored toga naplaćuje iz prihoda od komercijalnog oglašavanja na toj stranici, jer ono poznaje objavljene informacije i ima nadzor nad njima, bez obzira na to je li pristup navedenoj stranici naplatan ili besplatan.

                           4.

                           Ograničenja građanske odgovornosti navedena u člancima 12. do 14. Direktive 2000/31 mogu se primjenjivati u okviru spora između pojedinaca o građanskoj odgovornosti za klevetu ako su ispunjeni uvjeti navedeni u tim člancima.

                           5.

                           Članci 12. do 14. Direktive 2000/31 ne omogućuju davatelju usluga informacijskog društva da se usprotivi podnošenju sudske tužbe zbog građanske odgovornosti protiv njega i, posljedično, određivanju privremenih mjera od strane nacionalnog suda. Davatelj usluga može se pozvati na ograničenja odgovornosti predviđena tim člancima u skladu s odredbama nacionalnog prava u koje su prenesena ili, ako nisu prenesena, u skladu s usklađenim tumačenjem nacionalnog prava. Međutim, u okviru spora poput onoga u glavnom postupku Direktiva 2000/31 ne može sama po sebi nametati obveze za pojedinca i stoga se nije moguće protiv njega na nju pozivati.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki.