title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. travnja 2017.#Onix Asigurări SA protiv Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (IVASS).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 73/239/EEZ – Direktiva 92/49/EEZ – Načelo jedinstvenog odobrenja – Načelo nadzora koji provodi matična država članica – Članak 40. stavak 6. – Pojam ‚nepravilnosti’ – Ugled dioničara – Zabrana osiguravajućem društvu sa sjedištem u državi članici da sklapa nove ugovore na području druge države članice.#Predmet C-559/15.

text:
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
27. travnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 73/239/EEZ – Direktiva 92/49/EEZ – Načelo jedinstvenog odobrenja – Načelo nadzora koji provodi matična država članica – Članak 40. stavak 6. – Pojam ‚nepravilnost’ – Ugled dioničara – Zabrana osiguravajućem društvu sa sjedištem u državi članici da sklapa nove ugovore na području druge države članice”
U predmetu C‑559/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 22. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 3. studenoga 2015., u postupku

Onix Asigurări SA

protiv

Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (IVASS),

SUD (treće vijeće),
u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
tajnik: R. Schiano, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. rujna 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Onix Asigurări SA, G. Buscemi i G. Pellegrino, avvocati,
–        za Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (IVASS), P. Rosatone i E. Galanti, avvocati,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,
–        za Europsku komisiju, V. Di Bucci i K.-Ph. Wojcik, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. studenoga 2016.,
donosi sljedeću
Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 40. stavka 6. Direktive Vijeća 92/49/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na izravno osiguranje osim životnog osiguranja te kojom se izmjenjuje Direktiva 73/239/EEZ i Direktiva 88/357/EEZ (Treća direktiva o neživotnom osiguranju) (SL 1992., L 228, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 30.).

2        Zahtjev je podnesen u okviru spora između Onixa Asigurări SA (u daljnjem tekstu: Onix), društva rumunjskog prava, i Istituta per la vigilanza sulle assicurazioni private e di interesse collettivo (ISVAP) (Tijelo za nadzor sektora privatnih osiguranja i kolektivnih interesa, Italija), koji je kasnije postao Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (IVASS) (Tijelo za nadzor sektora osiguranja, Italija), tijela za nadzor talijanskih osiguranja, povodom odluke potonjeg o zabrani društvu Onix da sklapa nove ugovore o osiguranju na talijanskom državnom području.
 Pravni okvir
 Pravo Unije

3        Direktiva 92/49 ukinuta je Direktivom 2009/138/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) (SL 2009., L 335, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 153.). Uvodne izjave 1., 3., 5., 6. i 29. Direktive 92/49 glase:
„1.      Budući da je potrebno zaokružiti unutarnje tržište izravnog osiguranja osim životnog osiguranja i sa stajališta prava poslovnog nastana i sa stajališta slobode pružanja usluga kako bi se društvima za osiguranje koja imaju sjedište u Zajednici omogućilo da lakše pokrivaju rizike koji se nalaze na području Zajednice;
[…]
3.      Budući da [Druga direktiva Vijeća 88/357/EEZ od 22. lipnja 1988. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na izravno osiguranje osim životnog osiguranja, koja propisuje odredbe kako bi se olakšalo učinkovito ostvarivanje slobode pružanja usluga i izmjeni Direktive 73/239/EEZ (SL 1998., L 172, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 16.)] stoga predstavlja važnu fazu u spajanju nacionalnih tržišta u jedinstveno integrirano tržište, a ta se faza mora nadopuniti drugim instrumentima Zajednice kako bi se omogućilo svim ugovarateljima osiguranja, bez obzira na njihov status, veličinu ili vrstu osiguranog rizika, da mogu birati osiguravatelja sa sjedištem u Zajednici koji ondje obavlja svoje poslove na temelju prava poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga, dok im je istodobno zajamčena odgovarajuća zaštita;
[…]
(5)      Budući da se doneseni pristup sastoji u uspostavljanju bitnog, neophodnog i dostatnog stupnja usklađenosti kako bi se postiglo međusobno priznavanje odobrenja za rad i sustava bonitetne kontrole, čime bi se omogućilo izdavanje jedinstvenog odobrenja za rad koje bi vrijedilo na području cijele Zajednice, kao i primjena načela nadzora matične države članice;
(6)      Budući da će zbog toga, ubuduće, za osnivanje i obavljanje poslova osiguranja biti potrebno jedinstveno službeno odobrenje za rad koje izdaje nadležno tijelo države članice u kojoj društvo za osiguranje ima svoje sjedište; budući da takvo odobrenje za rad omogućuje društvu da obavlja poslove na temelju prava poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga na području cijele Zajednice; budući da država članica podružnice ili država članica pružanja usluga ne mora više zahtijevati da društva za osiguranje, koja žele ondje obavljati poslove osiguranja i koja su već dobila odobrenje za rad u svojoj matičnoj državi članici, traže novo odobrenje za rad; budući da bi stoga direktive [Vijeća] 73/239/EEZ [od 24. srpnja 1973. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na osnivanje i obavljanje poslova izravnog osiguranja osim životnog osiguranja (SL 1973., L 228, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 3.] i 88/357/EEZ trebalo izmijeniti u tom smislu;
[…]
(29) Budući da bi trebalo predvidjeti sustav sankcija koje će se izreći ako društvo za osiguranje u državi članici u kojoj se nalazi rizik ne poštuje odredbe o zaštiti općeg dobra koje su mjerodavne za njega.”

4        Članak 4. Direktive 92/49 propisivao je:
„Članak 6. Direktive 73/239/EEZ zamjenjuje se sljedećim:
‚Članak 6.
Početak obavljanja poslova izravnog osiguranja podliježe prethodnom službenom odobrenju za rad.
Odobrenje za rad od nadležnih tijela matične države članice traži:
(a)      svako društvo koje uspostavlja svoje sjedište na državnom području te države članice;
(b)      sva društva koja nakon što im je izdano odobrenje za rad iz prvog podstavka proširuju svoje poslovanje na čitavu vrstu osiguranja ili na druge vrste osiguranja.’”

5        Članak 5. Direktive 92/49 određivao je:
„Članak 7. Direktive 73/239/EEZ zamjenjuje se sljedećim:
‚Članak 7.
1.      Odobrenje za rad je valjano u čitavoj Zajednici. Ono dozvoljava društvu da tamo obavlja poslove bilo na temelju prava poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga.
[…]’”

6        Članak 6. Direktive 92/49 određivao je:
„Članak 8. Direktive 73/239/EEZ zamjenjuje se sljedećim:
‚Članak 8.
1.      Matična država članica zahtijeva da svako društvo za osiguranje koje je zatražilo odobrenje za rad:
[…]
(e) učinkovito vode osobe besprijekornog ugleda koje imaju odgovarajuće stručne kvalifikacije odnosno iskustvo.
[…]’”

7        Na temelju članka 8. Direktive 92/49:
„Nadležna tijela matične države članice ne izdaju društvu za osiguranje odobrenje za rad dok nisu obaviještena o identitetu izravnih i neizravnih dioničara odnosno članova koji drže kvalificirane udjele u tom društvu te iznosima tih udjela, bez obzira na to jesu li ovi dioničari odnosno članovi fizičke ili pravne osobe.
Nadležna tijela odbijaju zahtjev za izdavanje odobrenja za rad ako, uzimajući u obzir potrebu osiguranja upravljanja društvom za osiguranje pažnjom dobrog stručnjaka, nisu zadovoljne stručnom osposobljenošću dioničara odnosno članova.”

8        Članak 14. te direktive propisuje:
„Članak 22. Direktive 73/239/EEZ zamjenjuje se sljedećim:
‚Članak 22.
1.      Nadležno tijelo matične države članice koje je društvu za osiguranje izdalo odobrenje za rad može to odobrenje oduzeti ako društvo:
(a)      ne iskoristi odobrenje unutar 12 mjeseci od izdavanja odobrenja, izričito se odrekne odobrenja ili prestane poslovati na razdoblje dulje od šest mjeseci, pod uvjetom da dotična država članica nije propisala prestanak važenja odobrenja u tim slučajevima;
(b)      više ne ispunjava uvjete za dobivanje odobrenja za rad;
(c)      nije u okviru danoga roka uspjelo provesti mjere navedene u financijskom planu obnove odnosno financijskom programu iz članka 20.;
(d)      predmetno društvo u velikoj mjeri ne ispunjava svoje obveze prema propisima koji se na njega odnose.
[…]’”.

9        Članak 40. stavci 3. do 7. Direktive 92/49 propisuje:
„3.      Ako nadležna tijela jedne države članice utvrde da društvo, koje na njezinu državnom području ima podružnicu ili obavlja poslove na temelju slobode pružanja usluga, nije usklađeno s mjerodavnim zakonskim odredbama te države, ona zahtijevaju od tog društva da ispravi takvu nepropisnu situaciju.
4.      Ako dotično društvo za osiguranje ne poduzme potrebne radnje, nadležna tijela dotične države članice o tome obavješćuju nadležna tijela njegove matične države članice. Nadležna tijela matične države članice prvom prilikom poduzimaju sve potrebne mjere kako bi dotično društvo za osiguranje otklonilo ovu nepravilnost. O ovim mjerama obavješćuju nadležna tijela dotične države članice.
5.      Ako, unatoč mjerama koje je poduzela matična država članica odnosno zbog neprimjerenosti ili izostanka tih mjera, društvo za osiguranje i dalje nastavi kršiti zakonske propise koji su na snazi u dotičnoj državi članici, ova država članica može, nakon što o tome obavijesti nadležna tijela matične države članice, poduzeti odgovarajuće mjere kako bi se spriječile odnosno sankcionirale sve daljnje nepravilnosti koje, ako je to prijeko potrebno, uključuju onemogućavanje društva da zaključuje nove ugovore o osiguranju na njezinu državnom području. Države članice osiguravaju da na njihovu državnom području mogu biti uručeni pravni dokumenti potrebni za provođenje ovih mjera nad društvima za osiguranje.
6.      Stavci 3., 4. i 5. ne utječu na ovlasti država članica da u hitnim slučajevima poduzmu odgovarajuće mjere radi sprječavanja nepravilnosti na svom državnom području. Ovo uključuje onemogućavanje društva za osiguranje da zaključuje nove ugovore o osiguranju na njihovu državnom području.
7.      Stavci 3., 4. i 5. ne utječu na pravo država članica da sankcioniraju kršenje propisa na njihovu državnom području.”
 Talijansko pravo

10      Članak 14. stavak 1. točka (e) Zakonika o privatnim osiguranjima, donesenog Zakonodavnim dekretom br. 209 od 7. rujna 2005., u verziji koja se primjenjuje na vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: CAP), određivao je sljedeće:
„[IVASS] daje odobrenje kad […]:
(e)      su [u odnosu na] nositelje kvalificiranih udjela […] ispunjeni uvjeti za davanje odobrenja iz članka 68.”

11      Člankom 68. stavkom 5. CAP‑a propisano je:
„[IVASS] daje odobrenje kad se ispune uvjeti za upravljanje društvom za osiguranje ili reosiguranje pažnjom dobrog stručnjaka, ocjenjujući kvalitetu potencijalnog stjecatelja i financijsku stabilnost predmetnog projekta, također s obzirom na moguće učinke transakcije na zaštitu osiguranika predmetnog društva, na temelju sljedećih kriterija: ugled potencijalnog stjecatelja […]”

12      Članak 76. CAP‑a određivao je:
„1.      Osobe koje izvršavaju upravne, upravljačke ili nadzorne funkcije u društvima za osiguranje i reosiguranje moraju ispunjavati uvjete u pogledu stručnosti, poslovnog ugleda i samostalnosti na temelju Uredbe 130 koju je donijelo ministarstvo za proizvodne djelatnosti nakon savjetovanja s [IVASS‑om].
2.      Početno ili naknadno neispunjavanje uvjeta dovodi do uklanjanja s funkcije. Upravno vijeće, nadzorni odbor ili upravljački odbor proglasit će uklanjanje s funkcije u roku od 30 dana nakon što je utvrđeno neispunjavanje uvjeta ili su o njemu obaviješteni. U slučaju njihova djelovanja, uklanjanje s funkcije proglašava [IVASS].
3.      U slučaju neispunjavanja uvjeta samostalnosti iz Građanskog zakonika ili statuta društva za osiguranje ili reosiguranje, primjenjuje se stavak 2.
4.      Uredba iz stavka 1. utvrđuje razloge na temelju kojih dolazi do privremene obustave funkcija kao i njezino trajanje. Obustava se proglašava u skladu s uvjetima navedenima u stavku 2.”

13      Članak 193. CAP‑a predviđao je:
„1.      Društva za osiguranje čije je sjedište u drugim državama članicama podliježu bonitetnom nadzoru koji provode tijela matične države članice, uključujući u odnosu na djelatnost koju obavljaju na temelju prava poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga na državnom području Republike.
2.      Neovisno o stavku 1., kad [IVASS] utvrdi da društvo za osiguranje ne poštuje odredbe talijanskog zakona koji je na snazi, on ga obavještava o toj povredi i nalaže mu da se uskladi sa zakonima koji su na snazi.
3.      Ako se društvo ne uskladi sa zakonima koji su na snazi, [IVASS] o tome obavještava nadzorno tijelo matične države članice te od njega zahtijeva donošenje mjera potrebnih za okončanje utvrđenih nepravilnosti.
4.      Kad tijelo matične države članice ne donese mjere ili kad se one pokažu nedostatnima, kad počinjene nepravilnosti mogu naštetiti javnom interesu ili kad postoji potreba za hitnom zaštitom osiguranika i drugih osoba ovlaštenih na usluge osiguranja, [IVASS] može u odnosu na društvo za osiguranje, nakon što je o tome obavijestio nadzorno tijelo matične države članice, donijeti potrebne mjere, uključujući zabranu sklapanja novih ugovora o osiguranju na temelju prava poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga, i to s učincima iz članka 167.
5.      Ako društvo za osiguranje koje je počinilo povredu posluje preko podružnice ili posjeduje imovinu na državnom području Republike, na navedenu podružnicu primjenjuju se upravne sankcije prema odredbama talijanskog prava ili u obliku zapljene imovine koja se nalazi na talijanskom državnom području.
6.      Predmetno društvo obavještava se o mjerama kojima se nalažu sankcije ili ograničenja poslovanja na temelju prava poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga. U korespondenciji s [IVASS‑om] društvo za osiguranje služi se talijanskim jezikom.”
 Glavni postupak i prethodno pitanje

14      Onix je društvo za osiguranje sa sjedištem u Bukureštu (Rumunjska). Ono posluje u Italiji od 24. listopada 2012. na temelju slobode pružanja usluga, obavljajući djelatnost osobito prema javnim naručiteljima, izdajući police o jamstvu privatnim poduzetnicima odabranima na temelju postupaka javne nabave kako bi se osiguralo njihovo sudjelovanje u predmetnim ugovorima o javnoj nabavi i njihovo izvršavanje.

15      Prema informacijama koje je IVASS‑u pružila Autoritatea de Supraveghere Financiara (Tijelo za financijski nadzor, Rumunjska, u daljnjem tekstu: ASF), tijekom dva mjeseca u kojima je Onix obavljao svoju djelatnost u 2012. primio je premije u ukupnom iznosu od 795 363 eura, pri čemu je oko 75 % tog iznosa bilo podrijetlom iz Italije, a 25 % iz Rumunjske.

16      Odgovarajući na zahtjev za pružanje informacija koji je uputio IVASS, od kojeg su informacije prethodno zatražila javna upravna tijela – korisnici Onixova jamstva – ASF je naveo da je referentni dioničar Onixa talijanski državljanin koji je u svojstvu dioničara fizičke osobe nadzirao 0,01 % kapitala Onixa, a u svojstvu jedinog dioničara rumunjskog društva Egady Company SRL 99,99 % preostalog kapitala. ASF je također naveo da je taj državljanin predsjednik uprave i glavni direktor Onixa.

17      Štoviše, IVASS je utvrdio da je ugled tog referentnog dioničara narušen zbog njegove višestruke osuđivanosti. Kao prvo, 29. srpnja 2013. Tribunale de Marsala (Sud u Marsali, Italija) osudio ga je za pokušaj teške prijevare na štetu talijanske države. Potom, navedeni dioničar bio je jedini član uprave talijanskog društva G. C. C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA, koje je 28. kolovoza 2008. na temelju odluke Bance d’Italia (Banka Italije) uklonjeno s popisa financijskih posrednika zbog teških nepravilnosti u upravljanju i neispunjavanja minimalnih zahtjeva u pogledu vlasničkog kapitala. U tim okolnostima Banka Italije odredila mu je upravnu sankciju u iznosu od 80 000 eura. Naposljetku, imovina talijanskog društva Garanzie Crediti e Cauzioni Srl, koje je nastalo preoblikovanjem društva G. C. C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA, bila je predmet dviju odluka o zapljeni od 27. travnja i 28. svibnja 2010. koje je donijela Agenzia delle entrate (Porezna uprava, Italija) kako bi se osiguralo izvršenje neispunjenih obveza iz jamstva.

18      Dopisom od 4. listopada 2013. IVASS je ASF‑u proslijedio informacije i dokumente u svojem posjedu, zahtijevajući od njega donošenje svake odgovarajuće mjere čiji je cilj zaštita osiguranika i obavještavajući ga da će u slučaju izostanka ASF‑ove reakcije sâm poduzeti svaku svrsishodnu mjeru potrebnu za zaštitu interesa talijanskih osiguranika.

19      Dopisom od 8. studenoga 2013. ASF je ponudio svoju suradnju, najavivši uspostavljanje interne radne skupine čiji je zadatak bila ocjena mjera koje treba donijeti te je zatražio od IVASS‑a da s njom surađuje.

20      Dopisom od 19. studenoga 2013. IVASS je potvrdio svoju raspoloživost za suradnju, naglasivši pritom hitnost postupanja po predmetu i izjavivši da će se, ako ASF u roku od 30 dana ne opozove odobrenje Onixu, smatrati dužnim zabraniti tom društvu sklapanje novih ugovora o osiguranju u Italiji.

21      Dana 9. prosinca 2013. održan je sastanak dvaju nadzornih tijela tijekom kojeg je ASF naveo da ne može opozvati odobrenje dano Onixu, osobito stoga što kriteriji predviđeni smjernicama za bonitetnu procjenu stjecanja i povećanja udjela u financijskom sektoru koju zahtijeva Direktiva 2007/44/EZ nisu bili preneseni u rumunjsko pravo.

22      Odlukom od 20. prosinca 2013., donesenom na temelju članka 40. stavka 6. Direktive 92/49 i članka 193. stavka 4. CAP‑a, IVASS je Onixu zabranio sklapanje novih ugovora o osiguranju na talijanskom državnom području.

23      Nakon zaprimanja te odluke, Onix je prvo 5. veljače 2014. podnio prigovor Europskom nadzornom tijelu za osiguranje i strukovno mirovinsko osiguranje (EIOPA).

24      Odlukom od 2. lipnja 2014. EIOPA‑in predsjednik proglasio je taj prigovor dopuštenim, a potom ga odlukom od 6. lipnja 2014. ipak odbio, utvrđujući da nadležna tijela države članice pružanja usluga mogu izvršavati ovlast za donošenje u hitnom slučaju odgovarajućih mjera poput onih iz članka 40. stavka 6. Direktive 92/49, kad se na njihove dvojbe ne može odgovoriti ni na koji drugi način, osobito suradnjom između nadzornih tijela. Tom istom odlukom od 6. lipnja 2014. on je također utvrdio da je na državi članici da definira doseg i ograničenja te ovlasti, da poštovanje nacionalnih pravila podliježe nadzoru talijanskih sudova i da ne postoji nijedan razlog zbog kojeg bi trebalo utvrditi da je IVASS povrijedio tu direktivu.

25      EIOPA‑ine službe potvrdile su to stajalište odgovarajući na Onixov dopis od 8. listopada 2014. dopisom od 24. studenoga 2014.

26      Protiv tog dopisa Onix je podnio žalbu žalbenoj komisiji. Odlukom od 3. kolovoza 2015. potonja je odbila žalbu zbog nedopuštenosti jer je bila podnesena protiv akta kojim je u potpunosti potvrđen raniji akt koji nije bio pravodobno osporen. Ta odluka bila je predmet tužbe Općem sudu Europske unije (predmet T‑590/15).

27      Rješenjem od 24. lipnja 2016. Opći sud odbio je tu tužbu kao djelomično očito nedopuštenu i djelomično očito pravno neosnovanu.

28      S druge strane, Onix je podnio tužbu protiv IVASS‑ove odluke pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Upravni regionalni sud za Lazio, Italija), koji ju je odbio presudom br. 478/2015 utvrdivši da zaključak prema kojem referentni dioničar društva koji djeluje na temelju slobode pružanja usluga ne ispunjava zahtjeve u pogledu ugleda potrebne za izvršavanje djelatnosti osiguranja na talijanskom državnom području predstavlja hitnu okolnost koja može opravdati IVASS‑ove mjere poduzete na temelju odstupanja od načela nadzora koji provodi matična država članica.

29      Onix je podnio žalbu na tu presudu pred Consigliom di Stato (Državno vijeće, Italija), smatrajući, osobito, da nadzorno tijelo države članice pružanja usluga ne može, odstupanjem od načela nadzora matične države članice, zabraniti osiguravajućem subjektu koji ima odobrenje matične države članice da sklapa nove ugovore na njezinu području zbog neispunjavanja zahtjeva o ugledu.

30      Sud koji je uputio zahtjev namjerava odbiti tužbu jer smatra da članak 40. stavak 6. Direktive 92/49 ovlašćuje nadzorna tijela države članice pružanja usluga da zbog kaznene evidencije referentnog dioničara, a radi zaštite interesa osiguranika, preventivno zabrane društvu za osiguranje da nastavi sa svojim poslovanjem na području te države članice.

31      Ipak, dvojeći o sukladnosti takvog rješenja s pravom Unije i osobito s načelom jedinstvenog odobrenja i nadzora matične države članice nad zahtjevom o ugledu, Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se pravo Zajednice – posebno članak 40. stavak 6. Direktive 92/49/EEZ, točka 5. Interpretativne komunikacije 2000/C 43/03 [Komisije o slobodi pružanja usluga i općem interesu u sektoru osiguranja (SL 2000., C 43, str. 5.)] i načelo Zajednice o nadzoru matične države – tumačenju (kao što je tumačenje članka 193. stavka 4. [CAP‑a] i s kojim se ovaj sud slaže) prema kojem nadzorno tijelo države domaćina na čijem području djeluje osiguravatelj na temelju slobode pružanja usluga može, hitno i radi zaštite interesa osiguranika i osoba koje su ovlaštene na usluge osiguranja, poduzeti mjere zabrane, koje se posebno odnose na zabranu sklapanja novih ugovora na području države domaćina, a koje se temelje na diskrecijskoj ocjeni o navodnom neispunjenju subjektivnog preduvjeta, koji je postojao od početka ili koji je naknadno nastao i koji je predviđen radi izdavanja odobrenja za obavljanje djelatnosti osiguranja, odnosno zahtjeva o ugledu?”
 Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

32      Dopisom koji je tajništvo Suda zaprimilo 1. prosinca 2016. Onix je zatražio ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. On ističe, u biti, da zainteresirane stranke nisu raspravile određene argumente koji su u okviru ovog prethodnog pitanja predstavljeni kao bitni.

33      U tom pogledu treba podsjetiti da, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta.

34      U ovom slučaju Sud je, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatrao da ima sva saznanja potrebna da bi se odgovorilo na postavljeno pitanje te da se o njima raspravilo među strankama iz glavnog postupka i zainteresiranim osobama.

35      Stoga Onixov zahtjev treba odbiti.
 O prethodnom pitanju

36      Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li Direktivu 92/49 i osobito njezin članak 40. stavak 6. tumačiti na način da im se protivi to da nadzorna tijela države članice u hitnom slučaju donesu mjere u pogledu društva za izravno osiguranje osim životnog osiguranja koje djeluje na području te države članice na temelju slobode pružanja usluga, kako bi zaštitila interese osiguranika i drugih osoba koje mogu imati koristi od preuzetih polica osiguranja, poput zabrane sklapanja novih ugovora na tom području, a koje se temelje na diskrecijskoj ocjeni o navodnom neispunjenju subjektivnog preduvjeta koji je postojao od početka ili koji je naknadno nastao i koji je predviđen radi izdavanja odobrenja za obavljanje djelatnosti osiguranja, poput zahtjeva o ugledu.

37      Najprije valja navesti da članak 40. stavak 6. navedene direktive u biti predviđa da, osim mjera koje mogu biti donesene na temelju stavaka 3. do 5. tog članka, država članica može u hitnom slučaju donijeti odgovarajuće mjere kako bi spriječila nastanak nepravilnosti na svojem području, a osobito spriječila društvo za osiguranje da na njezinu području sklapa nove ugovore o osiguranju.

38      U potonjem smislu valja navesti da se određene jezične verzije te odredbe, osobito one na španjolskom i francuskom jeziku, pozivaju na nepravilnosti „počinjene” na području predmetne države članice, što bi eventualno moglo uputiti na to da se navedena odredba primjenjuje samo kad su nepravilnosti već počinjene.

39      Valja, međutim, podsjetiti da nužnost ujednačene primjene i tumačenja odredaba prava Unije isključuje to da se u slučaju sumnje tekst odredbe razmatra izdvojeno u jednoj od svojih jezičnih verzija, nego, naprotiv, zahtijeva tumačenje i primjenu s obzirom na jezične verzije utvrđene na drugim službenim jezicima (presuda od 19. rujna 2013., Van Buggenhout i Van de Mierop, C‑251/12, EU:C:2013:566, t. 27.).

40      Ipak, s jedne strane, druge jezične verzije, poput one na njemačkom i engleskom jeziku, ne sadržavaju sličnu kvalifikaciju. S druge strane, sve jezične verzije, kako bi opisale cilj mjera koje mogu biti donesene, upotrebljavaju glagol „spriječiti” ili sličnu riječ. Posljedično tomu, navedenu odredbu valja tumačiti tako da omogućuje donošenje mjera čiji je cilj spriječiti počinjenje nepravilnosti u budućnosti.

41      Budući da je to razjašnjeno, valja navesti da formulacija članka 40. stavka 6. Direktive 92/49, tumačena zasebno, ne omogućava odgovor na postavljeno pitanje. U tim okolnostima valja ispitati kontekst u kojem se nalazi ta odredba kao i ciljeve te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2015., CO Sociedad de Gestión y Participación i dr., C‑18/14, EU:C:2015:419, t. 27.).

42      U tom pogledu iz uvodnih izjava 1., 5. i 6. iste direktive proizlazi, kao prvo, da se njome nastoji zaokružiti unutarnje tržište izravnog osiguranja osim životnog osiguranja te da se ona temelji na dvama načelima. Potonja se sastoje, s jedne strane, u uvođenju jedinstvenog odobrenja koje, jednom kad je dodijeljeno, omogućuje društvima za osiguranje da posluju na cijelom području Unije i, s druge strane, u načelu nadzora društava za osiguranje koji provodi matična država članica.

43      Nastojeći postići taj cilj, Direktiva 92/49 prije svega u članku 4. predviđa da se jedinstveno odobrenje može zatražiti samo od tijela matične države članice, pri čemu članak 6. te direktive određuje uvjete dodjele navedenog odobrenja, među kojima se nalazi zahtjev o ugledu osobe koja upravlja predmetnim društvom. Osim toga, iz članka 14. te iste direktive proizlazi da je također na matičnoj državi članici da opozove odobrenje dodijeljeno društvu za osiguranje koje više ne ispunjava uvjete pristupa ili teško povrijedi uvjete koje ima dužnost ispuniti na temelju propisa koji se na njega primjenjuje.

44      Iz toga proizlazi da samo nadležna tijela matične države članice, isključujući tijela drugih država članica, mogu provjeriti zadovoljava li društvo za osiguranje zahtjev poslovnog ugleda osoba koje njime upravljaju.

45      Kao drugo, valja navesti da članak 40. Direktive 92/49 uspostavlja dva različita postupka u kojima nadležna tijela država članica pružanja usluga mogu donijeti mjere u odnosu na predmetno društvo u slučaju nepravilnosti ili rizika od njihova nastanka.

46      U tom pogledu članak 40. stavci 4. i 5. Direktive 92/49 precizira pravila koja nadležna tijela država članica pružatelja usluga moraju poštovati kad predviđaju donošenje takvih mjera, odnosno prethodno obavijestiti nadležna tijela matične države članice da društvo korisnik jedinstvenog odobrenja koje su izdala navedena tijela ne poštuje određena pravna pravila te mu ostaviti mogućnost da u što kraćim rokovima poduzme odgovarajuće mjere radi ispravljanja takve nepropisne situacije.

47      Članak 40. stavak 6. navedene direktive, čija je primjena ograničena na hitan slučaj, iako podliježe postojanju rizika od nepravilnosti, odstupanjem od redovnog postupka iz tog članka 40. stavaka 4. i 5., ne određuje da predmetna država pružanja usluga mora o tim nepravilnostima obavijestiti nadležna tijela matične države članice kao ni da ih mora obavijestiti o svojoj namjeri donošenja odgovarajućih mjera.

48      U biti, neizbježnost nepravilnosti može učiniti nužnim hitno donošenje mjera. Također, od države članice pružanja usluga ne može se zahtijevati da, suočena s hitnom situacijom, pokrene postupak obavješćivanja matične države članice koji može odgoditi donošenje takvih mjera, na štetu interesa osiguranika i korisnika ugovorenih polica osiguranja.

49      Nasuprot tomu, ako nije drukčije navedeno, članak 40. stavak 6. Direktive 92/49 ne može se tumačiti na način da državi članici pružanja usluga omogućuje odstupanje od isključive nadležnosti matične države članice, kako je navedena u točki 44. ove presude, kako bi se odlučilo o tome ispunjava li društvo za osiguranje uvjete potrebne za odobrenje, osobito onaj koji se odnosi na poslovni ugled osoba koje njime upravljaju, a čiji je nadzor, u skladu s člankom 4. Direktive 92/49, isključiva nadležnost matične države članice.

50      Ipak, na državi članici pružanja usluga jest da, u izvršavanju ovlasti koje ima u hitnim slučajevima, utvrdi nastaje li, zbog određenih manjkavosti ili nejasnoća u vezi s poslovnim ugledom osoba koje upravljaju predmetnim društvom za osiguranje, stvarna i neposredna opasnost tako da dolazi do nepravilnosti na štetu interesa osiguranika ili drugih osoba koje mogu biti ovlaštene na ugovorene police osiguranja i da, ako je to tako, hitno donese odgovarajuće mjere poput, u slučaju potrebe, zabrane sklapanja novih ugovora na svojem području.

51      U biti, iz uvodne izjave 3. Direktive 92/49 proizlazi da ona jamči primjerenu zaštitu ugovarateljima osiguranja. Međutim, takva zaštita ne može se osigurati ako članak 40. stavak 6. navedene direktive valja tumačiti tako da isključuje da u hitnom slučaju predmetna država članica pružanja usluga može ocjenjivati postojanje neposredne opasnosti za interese tih ugovaratelja i odmah donijeti mjere kako bi je otklonila a da pritom nije dužna prenijeti obvezu poduzimanja primjerenih radnji u tu svrhu na tijela matične države članice.

52      Ipak, u mjeri u kojoj, kao što je to navedeno u točki 42. ove presude, ista direktiva daje prednost načelu nadzora društava za osiguranje koji provodi matična država članica, država članica pružanja usluga može u hitnom slučaju donijeti samo mjere opreza. One se stoga primjenjuju samo u očekivanju odluke nadležnih tijela matične države članice, čiji se zaključci u odnosu na uvjete dodjele odobrenja, osobito onaj koji se odnosi na ugled, temelje na činjeničnim elementima koje je utvrdila država članica pružanja usluga, kako to zahtijeva načelo pravne sigurnosti koje je dio pravnog poretka Unije.

53      Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 92/49 i osobito njezin članak 40. stavak 6. treba tumačiti na način da im se protivi to da nadzorna tijela države članice, kako bi zaštitila interese osiguranika i drugih osoba koje mogu biti ovlaštene na ugovorene police osiguranja, u hitnom slučaju donose mjere u odnosu na društvo za izravno osiguranje osim životnog osiguranja, koje posluje na području te države članice na temelju prava slobodnog pružanja usluga, poput zabrane sklapanja novih ugovora na tom području, a koje se temelje na diskrecijskoj ocjeni o navodnom neispunjenju subjektivnog preduvjeta koji je postojao od početka ili je naknadno nastao i koji je predviđen radi izdavanja odobrenja za obavljanje djelatnosti osiguranja, odnosno zahtjeva o ugledu. S druge strane, ta direktiva ne protivi se tomu da ta država članica, u izvršavanju ovlasti koje ima u hitnom slučaju, utvrdi mogu li određene manjkavosti ili nejasnoće u vezi s ugledom osoba koje upravljaju predmetnim društvom za osiguranje predstavljati stvarnu i neposrednu opasnost tako da dolazi do nepravilnosti na štetu interesa osiguranika ili drugih osoba koje mogu biti ovlaštene na ugovorene police osiguranja i da, ako je to tako, hitno donese odgovarajuće mjere poput, u slučaju potrebe, zabrane sklapanja novih ugovora na svojem području.
 Troškovi

54      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
Direktivu 92/49/EEZ Vijeća od 18. lipnja 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na izravno osiguranje osim životnog osiguranja te kojom se izmjenjuje Direktiva 73/239/EEZ i Direktiva 88/357/EEZ (Treća direktiva o neživotnom osiguranju) i osobito njezin članak 40. stavak 6. treba tumačiti na način da im se protivi to da nadzorna tijela države članice, kako bi zaštitila interese osiguranika i drugih osoba koje mogu biti ovlaštene na ugovorene police osiguranja, u hitnom slučaju donose mjere u odnosu na društvo za izravno osiguranje osim životnog osiguranja, koje posluje na području te države članice na temelju prava slobodnog pružanja usluga, poput zabrane sklapanja novih ugovora na tom području, a koje se temelje na diskrecijskoj ocjeni o navodnom neispunjenju subjektivnog preduvjeta koji je postojao od početka ili je naknadno nastao i koji je predviđen radi izdavanja odobrenja za obavljanje djelatnosti osiguranja, odnosno zahtjeva o ugledu. S druge strane, ta direktiva ne protivi se tomu da ta država članica, u izvršavanju ovlasti koje ima u hitnom slučaju, utvrdi mogu li određene manjkavosti ili nejasnoće u vezi s ugledom osoba koje upravljaju predmetnim društvom za osiguranje predstavljati stvarnu i neposrednu opasnost tako da dolazi do nepravilnosti na štetu interesa osiguranika ili drugih osoba koje mogu biti ovlaštene na ugovorene police osiguranja i, ako je to tako, da hitno donese odgovarajuće mjere poput, u slučaju potrebe, zabrane sklapanja novih ugovora na svojem području.
Potpisi

* Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 27. listopada 2016.#CW protiv Europskog parlamenta.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Uznemiravanje – Dužnost administracije da pruži pomoć – Članak 24. Pravilnika – Zahtjev za pomoć – Privremene mjere prekida rada – Dužnost brižnog postupanja – Odgovornost – Zahtjev za naknadu štete – Odluka o odbijanju žalbe u upravnom postupku – Iskrivljavanje dokaza – Pogreška koja se tiče prava.#Predmet T-309/15 P.


Presuda Suda (peto vijeće) od 4. prosinca 1997. # Verband deutscher Daihatsu-Händler eV protiv Daihatsu Deutschland GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf - Njemačka. # Pravo društava. # Predmet C-97/96.


PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA EUROPSKE UNIJE (treće vijeće) od 23. listopada 2013.#Luigi D’Agostino protiv Europske komisije.#Javna služba – Član ugovornog osoblja – Članak 3.a Uvjeta zaposlenja za ostale službenike – Neproduljenje ugovora – Dužnost brižnog postupanja – Interes službe – Potpuno i detaljno ispitivanje mogućnosti zapošljavanja u okviru svih službi koje odgovaraju zadacima predviđenima ugovorom.#Predmet F‑93/12.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 11. kolovoza 1995. # Groupement national des négociants en pommes de terre de Belgique protiv ITM Belgium SA i Vocarex SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de commerce de Mons - Belgija. # Slobodno kretanje robe. # Predmet C-63/94.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 11. prosinca 2014. # The Coca-Cola Company protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-480/12.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      11. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Zajednice Master — Raniji figurativni žig Zajednice Coca‑Cola i raniji nacionalni figurativni žig C — Relativni razlog za odbijanje — Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Sličnost znakova — Dokazi koji se odnose na komercijalnu uporabu žiga za koji je podnesena prijava za registraciju“
      U predmetu T‑480/12,

         The Coca‑Cola Company, sa sjedištem u Atlanti, Georgia (Sjedinjene Američke Države), koji zastupa S. Malynicz, barrister, D. Stone, L. Ritchie, solicitors i S. Baran, barrister,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa J. Crespo Carrillo, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent u postupku pred Općim sudom je

         Modern Industrial & Trading Investment Co. Ltd (Mitico), sa sjedištem u Damasku (Sirija), koji zastupa A.-I. Malami, avocat,
      povodom tužbe protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 29. kolovoza 2012. (predmet R 2156/2011‑2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između The Coca‑Cola Company i Modern Industrial & Trading Investment Co. Ltd (Mitico),
      OPĆI SUD (osmo vijeće)
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva (izvjestiteljica) i C. Wetter, suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 5. studenoga 2012.,
      uzimajući u obzir odgovor OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 22. veljače 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 7. ožujka 2013.,
      nakon rasprave održane 9. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Modern Industrial & Trading Investment Co. Ltd (Mitico) podnio je Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) prijavu za registraciju žiga Zajednice na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za registraciju za koji je podnesena prijava sljedeći je figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija – nakon provedenog sužavanja u postupku pred OHIM‑om – pripadaju u razrede 29., 30. i 36. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 29.: „Jogurti; meso; ribe; perad i divljač; mesni ekstrakti; konzervirano, zamrznuto, sušeno i kuhano voće i povrće; želeji; marmelade; konzervirano voće; jaja konzervirana i konzervirana u octu; salate u octu; pečeni krumpirići“;

                        —

                        razred 30.: „Kava; čaj; kakao; šećer; riža; tapioka; sago; nadomjesci kave; brašno i proizvodi od žitarica; kolači; slastice, bomboni; sladoled; med, sirup od melase; kvasac; prašak za dizanje; sol; slačica; (senf); ocat; umaci (začini); mirodije; led za hlađenje; čokolada; žvakaće gume; sve vrste predjela od kukuruza i pšenice, posebno isključujući peciva i pekarske proizvode“;

                        —

                        razred 32.: „mineralne i gazirane vode; pića od ječma; bezalkoholno pivo; bezalkoholna gazirana pića svih vrsta i okusa, osobito s okusom (kole, ananasa, manga, narandže, limuna, bez okusa, jabuke, voćnog koktela, tropskih voća, energetskog pića, jagode, voća, limunade, šipka...), i sve vrste bezalkoholnih pića od prirodnog voćnog soka (jabuka, limun, narandža, voćni koktel, šipak, ananas, mango...), i bezalkoholni voćni koncentrati i koncentrati za izradu bezalkoholnih sokova svih vrsta; praškovi i drobljene biljke za izradu bezalkoholnog sirupa“.

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 128/2010 od 14. srpnja 2010.

               5

               Tužitelj The Coca‑Cola Company je 14. listopada 2010. na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 podnio prigovor protiv zatražene registracije žiga za sve proizvode iz točke 3. ove presude.

               6

               Prigovor se temeljio, na prvom mjestu, na četiri ranija figurativna žiga Zajednice Coca‑Cola, kako su prikazani u nastavku:

               7

               Ta četiri ranija figurativna žiga Zajednice obuhvaćaju osobito proizvode i usluge koji za prvi žig pripadaju u razrede 30., 32. i 33., za drugi žig u razred 32., za treći žig u razrede 32. i 43. te za četvrti žig u razrede 32. i 33., te za svaki od tih žigova i tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        Žig Zajednice br. 8792475:

                                 —

                                 razred 30.: „Kava, čaj; kakao; šećer; riža; tapioka; sago; nadomjesci kave; brašno i proizvodi od žitarica; kruh; kolači; peciva i slastice; med; sirup od melase; kvasac; prašak za dizanje; sol; slačica; (senf); ocat; umaci (začini); mirodije; led za hlađenje“;

                                 —

                                 razred 32.: „Piva; mineralne i gazirane vode i druga bezalkoholna pića; pića od voća i sokovi od voća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“;

                                 —

                                 razred 33.: „Alkoholna pića (uz iznimku piva)“;

                        —

                        Žig Zajednice br. 3021086:
                        razred 32.: „Pića, i to voda za piće, aromatizirana voda, mineralne i gazirane vode; druga bezalkoholna pića, i to bezalkoholna pića, energetski napitci i napitci za športaše; pića od voća i voćni sokovi; sirupi, koncentrati i praškovi za pripremu pića, to jest aromatizirane vode, mineralne i gazirane vode, osvježavajuća pića, energetski napitci, napitci za športaše, pića od voća i voćni sokovi“;

                        —

                        Žig Zajednice br. 2117828:

                                 —

                                 razred 32.: „Pivo; mineralne i gazirane vode i druga bezalkoholna pića; pića od voća i sokovi od voća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“;

                                 —

                                 razred 43.: „Usluge okrepe (hranjenje i pića); privremeno primanje na stan“;

                        —

                        Žig Zajednice br. 2107118:

                                 —

                                 razred 32.: „Piva; mineralne i gazirane vode i druga bezalkoholna pića; pića od voća i sokovi od voća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“;

                                 —

                                 razred 33.: „Alkoholna pića (uz iznimku piva)“;

               8

               Prigovor se temeljio, na drugom mjestu, na ranijem figurativnom žigu Ujedinjene Kraljevine C, kako je prikazan u nastavku:

               9

               Taj raniji figurativni žig Ujedinjene Kraljevine obuhvaćao je proizvode iz razreda 32. i odgovarao sljedećem opisu: „Piva; mineralne i gazirane vode i druga bezalkoholna pića; pića od voća i sokovi od voća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“;

               10

               Razlozi izneseni u prilog prigovoru bili su oni iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i članka 8. stavka 5. iste uredbe.

               11

               Odjel za prigovore odbio je 26. rujna 2011. prigovor u cijelosti.

               12

               Tužitelj je 17. listopada 2011. podnio žalbu OHIM‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke Odjela za prigovore.

               13

               Odlukom od 29. kolovoza 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) drugo žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu.

               14

               S jedne strane, u pogledu razloga prigovora zasnovanog na članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće je prvo definiralo relevantnog potrošača kao običnog člana šire javnosti Europske unije. Drugo, ono je primijetilo da intervenijent ne osporava privremeni zaključak Odjela za prigovore prema kojem su proizvodi obuhvaćeni suprotstavljenim žigovima istovjetni. Treće, ono smatra da je od početka bilo očito da suprotstavljeni znakovi nisu uopće slični jer verbalni elementi suprotstavljenih znakova „coca‑cola“i „master“, koji su razlikovni u većoj mjeri od svojih figurativnih elemenata, zapravo nemaju ništa zajedničko osim „repa“što produžuje slova „c“ i „m“u navedenim znakovima. Ono je također odbilo tužiteljev argument prema kojem sličnost znakova u ovom slučaju ne ovisi o uočenim preklapanjima verbalnih elemenata, nego o posebnom i razlikovnom načinu na koji su verbalni elementi prikazani u istom zapisu nazvanom „pismo Spencerian“ jer takav razlikovni karakter mora biti uzet u obzir u okviru ocjene vjerojatnosti zablude, a ne u okviru ocjene sličnosti suprotstavljenih znakova.

               15

               Četvrto, žalbeno vijeće zaključilo je da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu glede suprotstavljenih znakova zbog sljedećih razloga. Na početku je istaknulo da tužitelj, iako nositelj niza visokouglednih i poznatih žigova Coca‑Cola, čiji je ugled povezan s njihovim prikazom u pismu Spencerian, nije nositelj tog nesporno elegantnog pisma koje svi mogu slobodno upotrebljavati. Potom je zaključilo da iako su proizvodi u ovom slučaju istovjetni i raniji žigovi uživaju nesporan ugled, teško je vidjeti zašto potrošač ne razlikuje riječ „master“, zajedno s arapskom riječju, od ranijih žigova koji sadrže riječi „coca‑cola“ kada nije bilo tekstualnog preklapanja. Ono smatra da nije bilo ničeg očitog u ranijim znakovima što bi se ponovilo u znaku za registraciju za koji je podnesena prijava osim elementa „reda“koji izlazi iz podnožja slova „c“ i „m“. Međutim, ono je dodalo da taj element sam za sebe, odvojen od glavnoga konteksta Coca‑Cole nije dovoljan da stvori stupanj određene sličnosti između znakova jer iz dokaza ne proizlazi da se potrošači usredotočuju na taj detalj kada je odvojen od navedenoga konteksta. Nadalje, ono smatra da pismo Spencerian nije visokomaštovito unatoč svojim repovima, lukovima i drugim ukrasima, i nema takav razlikovni karakter da bi njegova pojava u žigovima različitima od tužiteljevih stvorila sumnju da ti žigovi imaju isto trgovačko podrijetlo. Naposljetku je odbilo tužiteljev navod prema kojem u praksi intervenijent isporučuje proizvode s oznakama koje imitiraju oznake na tužiteljevim proizvodima jer je relevantno pitanje u ovom postupku može li sličnost žiga, kao što onaj za koji je podnesena prijava, dovesti do zablude glede ranijih žigova kao što su oni registrirani, tako da način na koji se žigovi mogu koristiti u praksi nije relevantan za takvu ocjenu.

               16

               S druge strane, u pogledu razloga za prigovor zasnovanog na članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće je prvo zaključilo da prvi uvjet za primjenu navedenog razloga, to jest postojanje veze između žiga za koji je podnesena prijava i ranijeg žiga, nije ispunjen jer žigovi nisu ocijenjeni sličnima u okviru analize razloga za prigovor koji se temelji na vjerojatnosti zablude (vidjeti točke 14. i 15. supra). U tom pogledu ono je podsjetilo da neovisno o stupnju ugleda ranijih žigova, povreda na koju se odnosi taj razlog posljedica je određenog stupnja sličnosti između žiga za koji je podnesena prijava i ranijeg žiga jer ih je relevantna javnost povezala, to jest uspostavila vezu između njih. Ono smatra da to ovdje nije slučaj jer ne postoji sličnost između suprotstavljenih žigova.

               17

               Drugo, žalbeno vijeće odbilo je tužiteljev navod poduprt dokazima prema kojem intervenijent prodaje bezalkoholna pića koja nose žig Master s drugim elementima, tako da opći dojam koji proizlazi iz zapakiranog proizvoda sliči onome koji proizlazi iz tipičnog Coca‑Colina proizvoda te je namjerno usvojio istu prezentaciju, izgled, stilizaciju, pismo i pakiranje kao oni koje je usvojila Coca‑Cola. U tom pogledu zaključilo je da ako bi se te činjenice dokazale, tužitelj bi mogao razumno isticati da je intervenijent imao namjeru neopravdano iskorištavati ugled ranijih žigova, ali to nije mogao učiniti u kontekstu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 na temelju kojeg se u obzir mora uzeti samo žig za koji je intervenijent podnio prijavu.

         Zahtjevi stranaka

               18

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u i intervenijentu snošenje troškova.

               19

               OHIM i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               20

               U potporu svojoj tužbi tužitelj u bitnome ističe jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 i sastavljen je od dva dijela. U prvom dijelu prigovara OHIM‑u da je pomiješao ocjenu sličnosti suprotstavljenih žigova na temelju članka 8. stavka 1. točke (b) navedene uredbe s ocjenom postojanja veze između navedenih žigova na temelju članka 8. stavka 5. te uredbe. U drugom dijelu, on ističe da je OHIM zanemario dokaze koji se odnose na komercijalnu uporabu žiga za koji je podnesena prijava i koji su relevantni za dokazivanje namjere intervenijenta da iskorištava njegov ugled.

               21

               Međutim, tužitelj izričito navodi da ne osporava zaključak žalbenog vijeća OHIM‑a o nepostojanju vjerojatnosti zablude oko suprotstavljenih žigova na temelju članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               22

               Valja također primijetiti da stranke ne osporavaju ocjene žalbenog vijeća u odnosu na relevantnu javnost i istovjetnost proizvoda na koje se odnose suprotstavljeni žigovi. Tako je nesporno da žig za koji je podnesena prijava, kao i raniji žigovi, obuhvaća osobito bezalkoholna pića iz razreda 32. uključujući „kole“ (vidjeti točku 3. supra).

         Prvo dio

               23

               U prvom dijelu jedinog tužbenog razloga tužitelj pojašnjava da je žalbeno vijeće pogrešno pomiješalo pitanje sličnosti suprotstavljenih žigova na temelju članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 s pitanjem veze između navedenih žigova na temelju članka 8. stavka 5. iste uredbe. Taj je dio u biti podijeljen u dva prigovora, pri čemu se kod prvog radi o sličnosti između suprotstavljenih žigova koja predstavlja čimbenik za ocjenu veze između navedenih žigova u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, a ne uvjet za primjene te odredbe, dok se kod drugog radi o postojanju određenog stupnja sličnosti između tih žigova.

               24

               Uvodno valja podsjetiti da u skladu s člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009 „[n]adalje, na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga u smislu stavka 2., žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga Zajednice, žig ima ugled u Zajednici i kad, u slučaju ranijeg nacionalnog žiga, žig ima ugled u dotičnoj državi članici i kada bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila“.

               25

               Iz teksta članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je njegova primjena podvrgnuta sljedećim uvjetima: prvo, istovjetnosti ili sličnosti suprotstavljenih žigova; drugo, postojanju ugleda ranijeg žiga istaknutog u prigovoru; treće, postojanju vjerojatnosti da se uporabom žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im se šteti. Ti uvjeti su kumulativni i izostanak jednog od njih dovodi do neprimjenjivosti navedene odredbe (vidjeti u tom smislu presude od 25. svibnja 2005., Spa Monopole/OHIM – Spa‑Finders Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, Zb., EU:T:2005:179, t. 30.; od 22. ožujka 2007., Sigla/OHIM – Elleni Holding (VIPS), T‑215/03, Zb., EU:T:2007:93, t. 34. i od 29. ožujka 2012., You‑Q/OHIM – Apple Corps (BEATLE), T‑369/10, EU:T:2012:177, t. 25.).

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, različite povrede žiga iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2008 posljedica su određenog stupnja sličnosti između ranijeg žiga i žiga za koji je podnesena prijava, zbog koje relevantna javnost povezuje ta dva žiga, odnosno stvara vezu između njih iako ih nužno ne miješa. Postojanje veze između žiga za koji je podnesena prijava i ranijeg uglednog žiga koji se mora ocijeniti na općoj razini vodeći računa o svim čimbenicima koji su relevantni za pojedini slučaj stoga je bitan uvjet za primjenu te odredbe (presude SPA‑FINDERS, t. 25. supra, EU:T:2005:179, t. 41.; od10. svibnja 2007., Antartica/OHIM – Nasdaq Stock Market (nasdaq), T‑47/06, EU:T:2007:131, t. 53. i BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 46.; vidjeti također po analogiji presude od 23. listopada 2003., Adidas‑Salomon i Adidas Benelux, C‑408/01, Zb., EU:C:2003:582, t. 29., 30. i 38. i od 27. studenoga 2008., Intel Corporation, C‑252/07, Zb., EU:C:2008:655, t. 30., 41., 57., 58. i 66.).

               27

               Među tim čimbenicima mogu se navesti, prvo, stupanj sličnosti između suprotstavljenih žigova, drugo narav proizvoda ili usluga za koje su suprotstavljeni žigovi registrirani, uključujući stupanj bliskosti ili različitosti tih proizvoda ili usluga te relevantnu javnost, treće, intenzivnost ugleda ranijeg žiga, četvrto stupanj bitnog ili uporabom stečenog razlikovnoga karaktera ranijeg žiga i, peto, postojanje vjerojatnosti dovođenja javnosti u zabludu (presude Intel Corporation, t. 26. supra, EU:C:2008:655, t. 42. i BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 47.).

               28

               S obzirom na ta uvodna razmatranja valja ocijeniti dva prigovora koja je tužitelj iznio u potporu prvom dijelu svojeg jedinog tužbenog razloga.

               29

               Prvim prigovorom tužitelj u biti ističe da je samo zbog zaključka žalbenog vijeća o nepostojanju sličnosti između navedenih žigova, do kojeg je ono došlo u okviru svoje ocjene o vjerojatnosti dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b), to vijeće počinilo pogrešku zaključivši da ne postoji veza između suprotstavljenih žigova u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 te je tako zanemarilo sudsku praksu Suda u skladu s kojom se takva veza mora ocijeniti na općoj razini vodeći računa o svim čimbenicima koji su relevantni za pojedini slučaj. On smatra da u okviru svoje ocjene članka 8. stavka 5. navedene uredbe žalbeno vijeće nije smjelo ići „prečicom“ oslanjajući se samo na svoje zaključke o sličnosti između znakova, nego je moralo primjenjujući kriterije iz sudske prakse utvrditi da primjena većine tih kriterija dovodi do zaključka o tome da bi javnost povezala suprotstavljene žigove.

               30

               OHIM i intervenijent uzvraćaju da je postojanje sličnosti između suprotstavljenih žigova uvjet za primjenu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 5. iste uredbe, koji se mora ocijeniti na isti način za te dvije odredbe. Budući da je žalbeno vijeće u ovom slučaju utvrdilo da navedeni žigovi nisu slični već različiti, ono je prema njihovu stajalištu pravilno zaključilo da nije moguće primijeniti članak 8. stavak 5. te uredbe a da se ne ispitaju drugi čimbenici iz sudske prakse.

               31

               Prema sudskoj praksi Suda, postojanje sličnosti između ranijeg žiga i osporenog žiga uvjet je za primjenu stavka 1. točke (b) u vezi sa stavkom 5. članka 8. Uredbe br. 207/2009. Taj uvjet sličnosti između žigova pretpostavlja, kako u okviru stavka 1. točke (b) tako i u okviru stavka 5. navedenog članka, postojanje, među ostalim, elemenata vizualne, auditivne ili konceptualne sličnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 24. ožujka 2011., Ferrero/OHIM, C‑552/09 P, Zb., EU:C:2011:177, t. 51. i 52.).

               32

               Doduše, potrebni stupanj sličnosti u okviru jedne i druge od tih odredbi je različit. Naime, dok je provedba zaštite uvedene člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 podređena utvrđenju stupnja sličnosti između suprotstavljenih žigova koji je tako visok da kod relevantne javnosti postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu glede njih, postojanje takve vjerojatnosti nije potrebno za zaštitu dodijeljenu stavkom 5. Povrede iz stavka 5. mogu biti posljedica nižeg stupnja sličnosti između ranijeg žiga i žiga za koji je podnesena prijava pod uvjetom da je taj stupanj dovoljan da relevantna javnost poveže navedene žigove, to jest uspostavi vezu između njih (vidjeti u tom smislu presude Adidas‑Salomon i Adidas Benelux, t. 26. supra, EU:C:2003:582, t. 27., 29. i 31. i Intel Corporation, t. 26. supra, EU:C:2008:655, t. 57., 58. i 66.). Nasuprot tomu, ni iz teksta navedenih odredbi ni iz sudske prakse ne proizlazi da bi se sličnost između suprotstavljenih žigova morala ocijeniti različito, ovisno o tome provodi li se s obzirom na jednu ili drugu od odredbi (presuda Ferrero/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:177, t. 53. i 54.).

               33

               Iako opća ocjena postojanja veze između ranijeg žiga i osporenog žiga u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 podrazumijeva određenu međuovisnost čimbenika uzetih u obzir, tako da se nizak stupanj sličnosti između žigova može nadoknaditi izražajnim razlikovnim karakterom ranijeg žiga, ostaje činjenica da u izostanku svake sličnosti između ranijeg i osporenog žiga prepoznatljivost ili ugled ranijeg žiga, baš kao i istovjetnost ili sličnost dotičnih proizvoda ili usluga nisu dostatni da se utvrdi postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih žigova ili da ih relevantna javnost poveže. Naime, kao što je bilo navedeno u točki 31. ove presude, istovjetnost ili sličnost suprotstavljenih žigova nužan je uvjet za primjenu kako stavka 1. točke (b) tako i stavka 5. članka 8. Uredbe br. 207/2009. Slijedom toga, te su odredbe očito neprimjenjive kada Opći sud odbaci bilo kakvu sličnost između suprotstavljenih žigova (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2010., Calvin Klein Trademark Trust/OHIM, C‑254/09 P, Zb., EU:C:2010:488, t. 68.). Samo u slučaju u kojem suprotstavljeni žigovi pokazuju određenu sličnost, iako slabu, navedeni sud mora napraviti ocjenu na općoj razini kako bi utvrdio postoji li vjerojatnost dovođenja u zabludu relevantne javnosti u pogledu tih žigova ili vjerojatnost da ih ona poveže, unatoč niskom stupnju sličnosti među njima zbog prisutnosti drugih relevantnih čimbenika kao što je prepoznatljivost ili ugled ranijeg žiga (presuda Ferrero/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:177, t. 65. i 66.).

               34

               Iz sudske prakse Suda jasno proizlazi da je postojanje istovjetnosti ili sličnosti, makar i slabe, između suprotstavljenih žigova uvjet kojemu je podvrgnuta primjena članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, a ne tek čimbenik za ocjenu postojanja veze između navedenih žigova u smislu te odredbe. Nadalje, taj zaključak izravno proizlazi iz sljedeće formulacije koja je upotrijebljena u navedenom članku: „kad je [žig za koji je podnesena prijava] istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu“.

               35

               Stoga Opći sud primjećuje da iako je točno da stupanj sličnosti između suprotstavljenih znakova spada među relevantne čimbenike za opću ocjenu postojanja veze između suprotstavljenih znakova na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti točku 27. supra), ostaje činjenica da je samo postojanje sličnosti između navedenih znakova, neovisno o stupnju, uvjet za primjenu navedenog članka. Tako se taj članak ne može primijeniti u prisutnosti takve sličnosti, iako slabe, sve dok je ona u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 33. ove presude.

               36

               Stoga je žalbeno vijeće pravilno utvrdilo da je bez ispitivanja relevantnih čimbenika iz sudske prakse za utvrđivanje postojanja veze između navedenih žigova u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 ono moglo odmah zaključiti da ta odredba nije primjenjiva ako suprotstavljeni žigovi nisu slični, nego različiti.

               37

               Stoga se prvi prigovor mora odbiti.

               38

               Drugim prigovorom tužitelj ističe u biti da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku zaključivši da ne postoji sličnost između suprotstavljenih znakova iako je ono samo priznalo postojanje barem određenog stupnja sličnosti između njih u obliku sličnog „repa“slova „c“ i „m“ te da, osim toga, oba navedena znaka upotrebljavaju slično pismo Spencerian. Konkretno, žalbeno vijeće je tvrdeći u točki 29. pobijane odluke „da taj element sam za sebe [to jest pismo Spencerian], odvojen od konteksta ,Coca‑Cole', nije dovoljan da stvori određeni stupanj sličnosti između znakova“ pogrešno odvojilo pismo Spencerian od riječi „coca‑cola“ ili „master“ umjesto da ocijeni općeniti prikaz žigova.

               39

               OHIM i intervenijent ističu da uopće ne postoji sličnost između suprotstavljenih znakova te da izostaje veza između žiga za koji je podnesena prijava i ranijih žigova, tako da članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 nije primjenjiv. Naime, razlike između verbalnih elemenata „coca‑cola“i „master“ ili arapskog pisma u žigu za koji je podnesena prijava mnogo bi više utjecale na percepciju relevantnog potrošača nego elementi sličnosti između navedenih znakova, osobito njihova „repa“. Osobito, nakon što je u točki 29. pobijane odluke istaknuo da „taj element sam za sebe“ označava „rep“, a ne „pismo Spencerian“, OHIM ističe da žalbeno vijeće nije namjeravalo odvojiti „rep“od konteksta „coca‑cole“ u ranijim žigovima, nego je istaknulo da je jedini očit element ranijih žigova koji je bio reproduciran u žigu za koji je podnesena prijava bio upravo taj „rep“.

               40

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, dva žiga su slična kada sa stajališta relevantne javnosti između njih postoji barem djelomična istovjetnost u odnosu na jedan ili više relevantnih aspekata, to jest vizualne, fonetske i konceptualne aspekte (vidjeti u tom smislu presude od 23. listopada 2002., Matratzen Concord/OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Zb., EU:T:2002:261, t. 30.; od 31. siječnja 2012., Spar/OHIM – Spa Group Europe (SPA GROUP), T‑378/09, EU:T:2012:34, t. 27. i od 31. siječnja 2013., K2 Sports Europe/OHIM – Karhu Sport Iberica (SPORT), T‑54/12, EU:T:2013:50, t. 22. i navedena sudska praksa).

               41

               Opća ocjena kojom se želi utvrditi postojanje veze između predmetnih žigova mora se u pogledu vizualne, fonetske ili konceptualne sličnosti suprotstavljenih znakova zasnivati na općem dojmu koji oni ostavljaju, vodeći računa osobito o njihovim razlikovnim i prevladavajućim elementima. Percepcija žigova koju ima prosječni potrošač predmetnih proizvoda ili usluga igra odlučujuću ulogu u općoj ocjeni navedene veze. U tom pogledu prosječan potrošač obično percipira žig kao cjelinu i ne upušta se u ispitivanje njegovih različitih pojedinosti (vidjeti u tom smislu presude od 16. svibnja 2007., La Perla/OHIM – Worldgem Brands (NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC), T‑137/05, EU:T:2007:142, t. 35. i od 9. ožujka 2012., Ella Valley Vineyards/OHIM – HFP (ELLA VALLEY VINEYARDS), T‑32/10, Zb., EU:T:2012:118, t. 38.; vidjeti također po analogiji presudu od 12. lipnja 2007., OHIM/Shaker, C‑334/05 P, Zb., EU:C:2007:333, t. 35.).

               42

               U ovom slučaju valja uvodno i nasuprot onomu što navodi tužitelj zaključiti da žalbeno vijeće u svojoj ocjeni nije prepustilo uzeti u obzir žigove br. 3021086 i br. 2107118, nego ih je prešutno uzelo u obzir u okviru homogene skupine četiriju ranijih figurativnih žigova Zajednice od kojih svaki sadrži element „coca‑cola“ u pismu Spencerian (vidjeti točku 6. supra), usredotočivši se među ta četiri žiga na onaj koji je izgledao najbliži žigu za koji je podnesena prijava, to jest žig br. 2117828. U svakom slučaju, upućivanje na žig 2107118 za koji tužitelj smatra da je vizualno bliži nije bilo takvo da u bitnome izmijeni ocjenu žalbenog vijeća.

               43

               Valja potom istaknuti da tuženik ne osporava ocjene tijela OHIM‑a prema kojima su suprotstavljeni znakovi fonetski i konceptualno različiti te je na raspravi potvrdio da se spor odnosi samo na vizualnu sličnost navedenih znakova.

               44

               Stoga kontrolu zakonitosti pobijane odluke valja usredotočiti na ispitivanje, prvo, vizualne usporedbe suprotstavljenih znakova, drugo, opće ocjene sličnosti između njih, vodeći računa o njihovim fonetskim i konceptualnim razlikama i, treće i posljednje, posljedica navedene ocjene za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 u ovom slučaju.

               45

               Na prvom mjestu, što se tiče vizualne usporedbe između suprotstavljenih znakova, prikladno je potvrditi utvrđenje iz članka 20. pobijane odluke, prema kojem se raniji znakovi sastoje od stiliziranih riječi „coca‑cola“ili stiliziranog slova „c“, a znak za koji je podnesena prijava sastoji se od riječi „master“, prikazane s arapskim izrazom iznad nje. U tom pogledu mora se ipak pojasniti da taj element na arapskom jeziku u žigu za koji je podnesena prijava ima sporedno značenje u odnosu na prevladavajući element „master“ (vidjeti u tom smislu presudu od 18. travnja 2007., House of Donuts/OHIM – Panrico (House of donuts), T‑333/04 i T‑334/04, EU:T:2007:105, t. 32.) s obzirom na njegovu nečitljivost za relevantnog potrošača kao običnog člana šire javnosti Europske unije (vidjeti točku 14. supra).

               46

               Doduše, valja primijetiti, kao i OHIM i intervenijent, da suprotstavljeni znakovi pokazuju očite vizualne razlike koje se odnose na broj i početak verbalnih elemenata, izostanak zajedničkog slova na istom položaju u tim verbalnim elementima te u manjoj mjeri na oblik figurativnih elemenata.

               47

               Međutim, mora se utvrditi da suprotstavljeni znakovi također imaju elemente vizualne sličnosti.

               48

               Prvo, kao što je to istaknulo žalbeno vijeće u točki 20. pobijane odluke i nakon što je pravilno utvrdilo nepostojanje tekstualnog preklapanja između verbalnih elemenata „coca‑cola“ili „c“ i „master“nesporno je da svaki od suprotstavljenih znakova prikazuje „rep“ koji izlazi iz odnosnih početnih slova „c“i „m“ te jedan luk u obliku potpisa.

               49

               U tom pogledu žalbeno je vijeće doduše ispravno u točki 20. pobijane odluke podsjetilo na sudsku praksu prema kojoj kada se žig sastoji od verbalnih i figurativnih elemenata, prvi su načelno razlikovni u većoj mjeri od drugih jer će prosječni potrošač lakše upućivati na predmetne proizvode navodeći ime nego opisujući figurativni element žiga (presuda od 14. srpnja 2005., Wassen International/OHIM – Stroschein Gesundkost (SELENIUM‑ACE), T‑312/03, Zb., EU:T:2005:289, t. 37.).

               50

               Međutim, valja podsjetiti da to načelo podliježe iznimkama ovisno o okolnostima. Tako je presuđeno da se prehrambeni proizvodi iz razreda 29. i 30. obično kupuju u supermarketima ili sličnim mjestima te ih potrošač stoga izabire izravno s police, a ne traži ih usmeno. Isto tako, u takvim objektima potrošač gubi malo vremena između svojih uzastopnih kupnji i često ne čita sve podatke koji se nalaze na različitim proizvodima, nego se prije prepušta tome da ga vodi opći vizualni dojam koji odaju oznake ili pakiranje. U tim okolnostima za ocjenu postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu ili veze između predmetnih znakova ishod analize vizualne sličnosti postaje važniji od ishoda analize fonetske i konceptualne sličnosti. Nadalje, u okviru te ocjene figurativni elementi žiga igraju važniju ulogu od njegovih verbalnih elemenata u percepciji relevantnog potrošača (vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2007., Koipe/OHIM – Aceites del Sur (La Española), T‑363/04, Zb., EU:T:2007:264, t. 109. i od 2. prosinca 2008., Ebro Puleva/OHIM – Berenguel (BRILLO’S), T‑275/07, EU:T:2008:545, t. 24.).

               51

               U ovom slučaju u vezi s prehrambenim proizvodima iz razreda 29., 30. i 32., a osobito s bezalkoholnim pićima, mora se vodeći računa o iznimkama, uspostavljenim sudskom praksom, od načela koje je istaknulo žalbeno vijeće, zaključiti da figurativni elementi suprotstavljenih žigova igraju ulogu koja je barem toliko važna kao i njihovi verbalni elementi u općoj vizualnoj percepciji relevantnog potrošača.

               52

               Iz toga slijedi da se za ocjenu postojanja sličnosti i stupnja sličnosti između suprotstavljenih znakova, prisutnost zajedničkog figurativnog elementa koji se sastoji od „repa“koji izlazi iz njihovih odnosnih početnih slova „c“ i „m“ te jednog luka u obliku potpisa pokazuje barem toliko važnom kao i utvrđenje o izostanku tekstualnog preklapanja između njihovih verbalnih elemenata.

               53

               Drugo, kao što je to istaknulo žalbeno vijeće u točki 21. pobijane odluke, tužitelj ističe da sličnost između suprotstavljenih znakova, barem u pogledu četiri ranija figurativna žiga Coca‑Cola i žiga Master za koji je podnesena prijava, proizlazi osobito iz njihovog posebnog i razlikovnog prikaza u pismu „Spencerian“.

               54

               U tom je pogledu žalbeno vijeće doduše pravilno podsjetilo u točki 22. pobijane odluke da se ugled ranijeg žiga ili njegov posebni razlikovni karakter mora uzeti u obzir u okviru ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu, a ne u okviru ocjene sličnosti suprotstavljenih žigova koja prethodi ocjeni vjerojatnosti dovođenja u zabludu (vidjeti u tom smislu presudu od 19. svibnja 2010., Ravensburger/OHIM – Educa Borras (EDUCA Memory game), T‑243/08, EU:T:2010:210, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Međutim, valja zaključiti da ta sudska praksa ne može dostajati u ovom slučaju kako bi se odbio tužiteljev argument. Naime, ako se zanemari poseban razlikovni karakter pisma Spencerian s njegovim lukovima i drugim elegantnim ukrasima, ostaje činjenica da korištenje istog pisma putem suprotstavljenih znakova, koje osim toga nije uobičajeno u suvremenom poslovnom životu, čini relevantan čimbenik u svrhu ocjene postojanja vizualne sličnosti između njih.

               56

               Tako je u drugom predmetu Opći sud presudio da različiti verbalni elementi ipak pokazuju određenu sličnost na vizualnoj razini s obzirom na to da se radi o dvije kratke riječi napisane pismom koje sliči rukopisu djeteta te je zaključio da se unatoč važnim vizualnim razlikama između suprotstavljenih žigova postojanje niske razine sličnosti na vizualnoj razini između tih žigova ne može zanijekati (vidjeti u tom smislu presudu Comercial Losan/OHIM – McDonald’s International Property (Mc. Baby), T‑466/09, EU:T:2012:346, t. 33. do 35.).

               57

               U ovom slučaju treba utvrditi da suprotstavljeni znakovi, kada se u skladu s točkom 41. ove presude percipiraju u cjelini, a ne prema analitičkoj raščlambi njihovih verbalnih ili figurativnih elemenata, pokazuju unatoč svojim razlikama određenu vizualnu sličnost zbog svojeg zajedničkoga korištenja pisma koje nije uobičajeno u suvremenom poslovnom životu, to jest Spenceriana.

               58

               Međutim, žalbeno vijeće je u okviru svoje ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu, a ne ocjene sličnosti znakova, u točki 29. pobijane odluke zaključilo da „[n]ema ništa očitog u [tužiteljevom] znaku što je reproducirano u [intervenijentovom] znaku osim elementa ,repa' koji izlazi iz podnožja slova [,c'] u [tužiteljevom] znaku i slova [,m'] u [intervenijentovom] znaku“. Međutim, „taj element sam za sebe, odvojen od konteksta ‚COCA‑COLA’, nije dovoljan da stvori određeni stupanj sličnosti između znakova“, a „[i]z dokaza ne proizlazi da se potrošači usredotočuju na taj detalj kada je odvojen od glavnoga konteksta ‚COCA‑COLA’.“

               59

               U tom se pogledu valja složiti s tužiteljem kada ističe da je žalbeno vijeće također pogrešno odvojilo pismo Spencerian od riječi „coca‑cola“ili „master“, umjesto da ocijeni opći prikaz žigova. Naime, iako doduše valja istaknuti, kao i OHIM, da iz strukture gore navedene točke 29. pobijane odluke proizlazi da „taj element sam za sebe“označava „rep“, a ne „pismo Spencerian“, ostaje činjenica da je žalbeno vijeće usredotočivši svoju analizu sličnosti znakova na element „repa“ i odvojivši ga od konteksta povezanog s izrazom „coca‑cola“ u ranijim žigovima propustilo provesti opću ocjenu suprotstavljenih znakova jer su oba ta znaka napisana pismom Spencerian i time zapravo utvrditi taj element vizualne sličnosti između suprotstavljenih znakova.

               60

               Žalbeno vijeće je u okviru svoje ocjene vjerojatnosti zablude, a ne u okviru analize sličnosti znakova, u točkama 27. i 29. pobijane odluke također zaključilo da tužitelj „nije nositelj pisma [Spencerian]“i da „[p]ismo Spencerian kao i svaki drugi zapis može slobodno koristiti bilo tko“.

               61

               Pod pretpostavkom da je žalbeno vijeće ta razmatranja smatralo relevantnima za zaključak da ne postoji sličnost između znakova, trebalo bi prihvatiti tužiteljev navod prema kojem je žalbeno vijeće time počinilo pogrešku. Naime, takva razmatranja mogu biti relevantna samo u svrhu opće analize vjerojatnosti dovođenja u zabludu ili veze kod relevantnog potrošača u smislu stavka 1. točke (b) ili stavka 5. članka 8. Uredbe br. 207/20009., ali ne u svrhu objektivne analize sličnosti između znakova. Tako valja zaključiti da se javni interes da pismo Spencerian, kao i svako drugo pismo, svatko može slobodno koristiti, sam za sebe ne može koristiti za pobijanje tvrdnje da je pismo Spencerian element sličnosti između suprotstavljenih znakova u percepciji relevantnog potrošača.

               62

               Nadalje, valja istaknuti da je svaki pokušaj subjekta na tržištu da monopolizira određeno pismo suprotan strogim uvjetima za primjenu razloga za odbijanje iz stavka 1. točke (b) i stavka 5. članka 8. Uredbe br. 207/2009, kao što je postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih znakova ili postojanje vjerojatnosti da se uporabom žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im se šteti (vidjeti točku 25. supra).

               63

               U tom pogledu, valja prihvatiti tužiteljev argument prema kojem on ne nastoji monopolizirati pismo Spencerian za sve proizvode ili usluge, nego da će zbog sličnosti između pisma i drugih elemenata prikaza suprotstavljenih žigova, uključujući dugi „rep“pod slovima „c“ i „m“, potrošači uspostaviti vezu ili povezanost između predmetnih žigova kada će se koristiti za stavljanje na tržište proizvoda na koje se odnosi žig za koji je podnesena prijava, a osobito bezalkoholnih pića kao što su „kole“. Stoga intervenijent pogrešno navodi da učinak odluke kojom se priznaje postojanje sličnosti ili veze između uspoređenih žigova nije samo tužiteljevo preuzimanje monopola nad iskorištavanjem tog pisma, čime se sprečava svaki drugi subjekt da ga koristi za označavanje svojih bezalkoholnih pića i drugih proizvoda, nego može utrti put drugim nositeljima dobro poznatih žigova da monopoliziraju druge vrste pisma.

               64

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da osim svojih očitih vizualnih razlika suprotstavljeni znakovi pokazuju i elemente vizualne sličnosti koji se ne odnose samo na „rep“koji izlazi iz njihovih odnosnih početnih slova „c“ i „m“ te na jedan luk u obliku potpisa, nego i na njihovo zajedničko korištenje pisma koje nije uobičajeno u suvremenom poslovnom životu, Spenceriana, koje relevantni potrošač percipira kao cjelinu.

               65

               Iz opće ocjene tih elemenata vizualnih sličnosti i razlike proizlazi da suprotstavljeni znakovi, odnosno barem četiri ranija figurativna žiga Coca‑Cola i žig Master za koji je podnesena prijava, imaju nizak stupanj vizualne sličnosti jer se njihove razlike u pojedinostima djelomično nadoknađuju njihovom općom sličnošću. Nasuprot tomu, raniji britanski žig C, osobito s obzirom na svoju kratkoću, vizualno je različit od žiga Master za koji je podnesena prijava.

               66

               Na drugom mjestu, u vezi s općom ocjenom sličnosti suprotstavljenih znakova, valja ispitati isključuje li se fonetskim i konceptualnim razlikama između navedenih žigova, a koje tužitelj nije osporio, svaka sličnost između tih znakova ili ih se neutralizira niskim stupnjem njihove vizualne sličnosti.

               67

               Prema sudskoj praksi, kako bi se ocijenio stupanj sličnosti koja postoji između predmetnih žigova, potrebno je utvrditi njihov stupanj vizualne, auditivne kao i konceptualne sličnosti te u određenim okolnostima procijeniti važnost koju treba pripisati tim različitim elementima uzimajući u obzir kategoriju predmetnih proizvoda ili usluga i uvjete u kojima se oni stavljaju na tržište, u okviru opće ocjene (presuda Ferrero/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:177, t. 85. i 86.; vidjeti također po analogiji presudu OHIM/Shaker, t. 41. supra, EU:C:2007:333, t. 36.).

               68

               U tom pogledu, valja podsjetiti da vizualni, fonetski ili konceptualni aspekti suprotstavljenih znakova nemaju uvijek istu važnost. Važnost elemenata sličnosti ili razlike između znakova može ovisiti osobito o njihovim bitnim značajkama ili uvjetima stavljanja na tržište proizvoda ili pružanja usluga obuhvaćenih suprotstavljenim žigovima. Ako se proizvodi obuhvaćeni predmetnim žigovima uobičajeno prodaju u samoposlugama ili gdje ih potrošač sam izabire te se stoga mora uglavnom pouzdati u sliku žiga primijenjenog na taj proizvod, vizualna sličnost znakova bit će općenito važnija. Ako se, s druge strane, odnosni proizvod prodaje usmeno, bit će uobičajeno da se veća važnost pripiše fonetskoj sličnosti znakova. Tako je stupanj fonetske sličnosti između dvaju žigova od manje važnosti u slučaju proizvoda koji se stavljaju na tržište na takav način da relevantna javnost kod kupnje redovito percipira žig koji ih označava u vizualnom obliku (presuda od 21. veljače 2013., Esge/OHIM – De’Longhi Benelux (KMIX), T‑444/10, EU:T:2013:89, t. 36. do 37. i navedena sudska praksa; vidjeti također u tom smislu presude La Española, t. 50. supra, EU:T:2007:264, t. 109. i BRILLO’S, t. 50. supra, EU:T:2008:545, t. 24.).

               69

               Što se u ovom slučaju tiče proizvoda iz razreda 29., 30. i 32. koji se obično prodaju u samoposlugama, elementi vizualne sličnosti i razlike između suprotstavljenih znakova stoga imaju veću važnost od elemenata fonetske i konceptualne sličnosti i razlike između navedenih znakova.

               70

               Iz opće ocjene tih elemenata sličnosti i razlike proizlazi da suprotstavljeni znakovi, odnosno barem četiri ranija figurativna žiga Coca‑Cola i žig Master za koji je podnesena prijava, imaju nizak stupanj sličnosti jer se njihove fonetske i konceptualne razlike, unatoč elementima vizualne razlike, neutraliziraju elementima opće vizualne sličnosti veće važnosti. Nasuprot tomu, raniji britanski žig C, osobito s obzirom na svoju kratkoću, vizualno je različit od žiga Master za koji je podnesena prijava.

               71

               Nadalje, ta opća ocjena u skladu je sa sudskom praksom prema kojoj žigovi s vizualnim fonetskim ili konceptualnim razlikama pokazuju, međutim, kod cjelokupne ocjene nizak ili vrlo nizak stupanj sličnosti (vidjeti u tom smislu presude od 23. rujna 2009., Arcandor/OHIM – dm drogerie markt (S‑HE), T‑391/06, EU:T:2009:348, t. 54. i SPA GROUP, t. 40. supra, EU:T:2012:34, t. 54.).

               72

               Na trećem i posljednjem mjestu, valja pojasniti posljedice koje navedena opća ocjena sličnosti ima za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 u ovom slučaju.

               73

               Iz sudske prakse navedene u točkama 26., 27. i 31. do 33. ove presude proizlazi da postojanje sličnosti, iako slabe, između suprotstavljenih znakova predstavlja uvjet za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 i da je stupanj te sličnosti relevantan čimbenik za ocjenu veze između navedenih znakova.

               74

               U ovom slučaju opća ocjena na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, radi utvrđivanja povezuje li relevantna javnost suprotstavljene žigove, dovodi do zaključka da s obzirom na sličnost, iako slabu, između tih žigova, postoji vjerojatnost da bi ta javnost mogla uspostaviti takvu vezu. Naime, iako između suprotstavljenih znakova postoji slaba sličnost, nije nezamislivo da ih relevantna javnost poveže te da, iako ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu, prenese sliku i vrijednosti ranijih žigova na proizvode koji nose žig za koji je podnesena prijava (vidjeti u tom smislu presudu BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 71.). Tako suprotno onomu što je zaključilo žalbeno vijeće u točki 33. pobijane odluke, suprotstavljeni znakovi imaju dovoljan stupanj sličnosti u smislu sudske prakse navedene u točki 32. ove presude da relevantna javnost poveže žig za koji je podnesena prijava i ranije žigove Zajednice, to jest uspostavi vezu između njih u smislu navedenog članka.

               75

               Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće moralo ispitati druge uvjete za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti točku 25. supra). Međutim, iako je ono zaključilo da raniji žigovi istaknuti u prigovoru imaju velik ugled, nije odlučilo o postojanju vjerojatnosti da se uporabom žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled ranijih žigova ili im se šteti. Stoga, s obzirom na to da to pitanje žalbeno vijeće nije ispitalo, nije na Općem sudu da odluči u tom pogledu, prvi put u okviru svojeg nadzora zakonitosti pobijane odluke (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, Zb., EU:C:2011:452, t. 72. i 73.; od 14. prosinca 2011., Völkl/OHIM – Marker Völkl (VÖLKL), T‑504/09, Zb., EU:T:2011:739, t. 63. i BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 75. i navedenu sudsku praksu).

               76

               Stoga će na žalbenom vijeću biti da ispita navedene uvjete za primjenu vodeći računa o stupnju sličnosti između suprotstavljenih znakova, koji je, iako slab, dovoljan da relevantna javnost poveže žig za koji je podnesena prijava i ranije žigove Zajednice, to jest uspostavi vezu između njih u smislu navedenog članka.

               77

               Stoga se drugi prigovor mora prihvatiti.

               78

               Slijedom toga valja prihvatiti prvi dio jedinog tužbenog razloga kao osnovan.

               79

               Usto Opći sud smatra svrsishodnim ispitati drugi dio jedinog tužbenog razloga kako bi se ovaj spor riješio u odnosu na dokaze koji se moraju uzeti u obzir radi ispitivanja uvjeta za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

         Drugi dio

               80

               U drugom dijelu svojeg jedinog tužbenog razloga tužitelj navodi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku odbivši u okviru svoje ocjene članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 uzeti u razmatranje dokaze o načinu na koji intervenijent stavlja svoje proizvode na tržište i na koji se može pretpostaviti da je namjeravao upotrebljavati žig za koji je podnesena prijava, to jest na proizvodu koji imitira sliku ranijih žigova i vizualne značajke tužiteljevih pića. U tom pogledu on ističe da se ocjena nepoštenog iskorištavanja prema sudskoj praksi u vezi s navedenim člankom ne ograničava na žig za koji je podnesena prijava, nego se treba temeljiti na svim okolnostima pojedinog slučaja, a osobito na naznakama o intervenijentovoj namjeri.

               81

               OHIM i intervenijenti osporavaju tužiteljeve argumente. Konkretno, intervenijent drži da dokazi koje je tužitelj podnio u vezi s komercijalnom uporabom žiga za koji je podnesena prijava nisu relevantni u ovom slučaju te ih je žalbeno vijeće pravilno odbacilo, s obzirom na to da se kod ocjene na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 u razmatranje može uzeti samo žig za koji se traži registracija.

               82

               Uvodno valja podsjetiti da nepošteno iskorištavanje razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijeg žiga postoji kod pokušaja očitog iskorištavanja ili parazitizma slavnog žiga (presude SPA‑FINDERS, t. 25. supra, EU:T:2005:179, t. 51.; nasdaq, t. 26. supra, EU:T:2007:131, t. 55. i BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 63.) te se tu stoga upućuje na pojam „opasnost od parazitizma“. Drugim riječima, radi se o vjerojatnosti da se imidž uglednog žiga ili karakteristike koje projicira prenesu na proizvode obuhvaćene žigom za koji je podnesena prijava, tako da njihovo stavljanje na tržište bude olakšano povezivanjem s ranijim uglednim žigom (presude VIPS, t. 25. supra, EU:T:2007:93, t. 40. i od 22. svibnja 2012., Environmental Manufacturing/OHIM – Wolf (Prikaz vučje glave), T‑570/10, Zb., EU:T:2012:250, t. 27.).

               83

               Opasnost od parazitizma se s jedne strane razlikuje od „opasnosti slabljenja“kao pojma prema kojem se šteta nanesena razlikovnom karakteru ranijeg žiga obično utvrđuje kada uporaba žiga za koji se traži registracija može za posljedicu imati to da raniji žig više ne može pobuditi neposrednu vezu s proizvodima za koje je registriran i za koje se koristi, a s druge strane se strane razlikuje od „opasnosti od kaljanja“ kao pojma prema kojem se šteta nanesena ugledu ranijeg žiga obično utvrđuje kada proizvode za koje se traži registracija žiga javnost percipira na način da se time smanjuje snaga privlačnosti ranijeg žiga (vidjeti u tom smislu presude SPA‑FINDERS, t. 25. supra, EU:T:2005:179, t. 43. i 46.; nasdaq, t. 26. supra, EU:T:2007:131, t. 55. i BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 63.).

               84

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, do zaključka o opasnosti od parazitizma moguće je doći na temelju deduktivnog zaključivanja koje se izvodi iz analize vjerojatnosti, ne ograničavajući se na jednostavne pretpostavke te uzimajući u obzir uobičajenu praksu u relevantnom sektoru trgovine kao i sve druge okolnosti slučaja (vidjeti u tom smislu presude nasdaq, t. 26. supra, EU:T:2007:131, t. 54.; BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 62. i Prikaz vučje glave, t. 82. supra, EU:T:2012:250, t. 52., potvrđena u toj točki presudom od 14. studenoga 2013., Environmental Manufacturing/OHIM, C‑383/12 P, Zb., EU:C:2013:741, t. 43.).

               85

               Konkretno, Sud je presudio da se kod opće ocjene namijenjene utvrđivanju postojanja nepoštenoga korištenja razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijeg žiga mora osobito voditi računa o činjenici da uporaba pakiranja i boca sličnih onima imitiranih parfema ima radi oglašavanja za cilj iskorištavanje razlikovnoga karaktera i ugleda žigova pod kojima se ti parfemi stavljaju na tržište. Sud je već pojasnio da, ako se treći uporabom znaka koji je sličan uglednom žigu pokuša ubaciti u područje djelovanja uglednog žiga kako bi se okoristio snagom njegove privlačnosti, njegovim ugledom i prestižem i kako bi, bez ikakve financijske naknade i bez ulaganja vlastitog napora, iskoristio poslovni napor nositelja žiga koji je on uložio u stvaranje i održavanje imidža tog žiga, mora se smatrati da je korist koja iz te uporabe proizađe rezultat nepoštenog iskorištavanja razlikovnoga karaktera ili ugleda navedenog žiga (presuda od 18. lipnja 2009., L’Oréal i dr., C‑487/07, Zb., EU:C:2009:378, t. 48. i 49.).

               86

               U ovom slučaju je nesporno da je tužitelj tijekom postupka povodom prigovora dostavio dokaze o intervenijentovoj komercijalnoj uporabi žiga za koji je zatražena registracija. Ti su dokazi obuhvaćali svjedočanstvo L. Ritchie, tužiteljeve odvjetnice, od 23. veljače 2011. kojem je ona priložila ispis ekrana s intervenijentove internetske stranice (www.mastercola.com). Tim ispisima ekrana željelo se pokazati da intervenijent u trgovini rabi žig za koji je podnesena prijava, a osobito u sljedećem obliku:

               87

               Žalbeno vijeće je u točki 34. pobijane odluke zaključilo da ako se na temelju tih dokaza dokaže da je intervenijent „namjerno usvojio istu prezentaciju, izgled, stilizaciju, pismo i pakiranje“kao što su oni koje je usvojio tužitelj, on „bi mogao razumno isticati da je [intervenijent] imao namjeru neopravdano iskorištavati ugled ranijih žigova“. Međutim, „on to ne bi mogao učiniti u kontekstu posebnih odredbi članka 8. stavka 5. [Uredbe br. 207/2009] u skladu s kojima se u razmatranje mora uzeti samo [tužiteljev] žig za koji se traži registracija“.

               88

               Treba utvrditi da ta ocjena žalbenog vijeća odstupa od sudske prakse navedene u točkama 82. do 85. ove presude prema kojoj je u biti do zaključka o opasnosti od parazitizma na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 moguće doći na temelju deduktivnog zaključivanja koje se izvodi iz analize vjerojatnosti te uzimajući u obzir uobičajenu praksu u relevantnom sektoru trgovine kao i sve druge okolnosti slučaja, uključujući i korištenje – nositelja žiga za koji je podnesena prijava – pakiranja sličnog pakiranju proizvoda nositelja ranijih žigova. Tako ta sudska praksa na sam žig za koji je podnesena prijava uopće ne ograničava relevantne elemente koji se moraju uzeti u razmatranje radi utvrđivanja opasnosti od parazitizma, to jest vjerojatnosti nepoštenog iskorištavanja razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijih žigova, nego također omogućava da se vodi računa o svim dokazima koji su namijenjeni provođenju navedene analize vjerojatnosti u odnosu na namjere nositelja žiga za koji je podnesena prijava te a fortiori dokazima o stvarnoj komercijalnoj uporabi žiga za koji je podnesena prijava.

               89

               Tako dokazi o komercijalnoj uporabi žiga za koji je podnesena prijava, kao što su oni koje je predočio tužitelj tijekom postupka povodom prigovora, očito predstavljaju relevantne elemente radi utvrđivanja takve opasnosti od parazitizma u ovom slučaju.

               90

               Stoga valja zaključiti da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku odbacivši te dokaze kod primjene članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 u ovom slučaju.

               91

               To utvrđenje ne može obesnažiti navod OHIM‑a prema kojem bi tužitelj mogao istaknuti te dokaze u okviru postupka zbog povrede na temelju članka 9. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. Naime, takvim se navodom zanemaruje struktura navedene uredbe i svrha postupka povodom prigovora uspostavljenog člankom 8. te uredbe koji se zbog razloga pravne sigurnosti i dobre uprave sastoji od osiguranja da žigovi čija bi uporaba kasnije mogla biti uspješno osporena pred sudovima ne budu prije registrirani (vidjeti u tom smislu presude od 29. rujna 1998., Canon, C‑39/97, Zb., EU:C:1998:442, t. 21.; od 6. svibnja 2003., Libertel, C‑104/01, Zb., EU:C:2003:244, t. 59. i od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, Zb., EU:C:2007:162, t. 48.).

               92

               Međutim, kako je istaknuto u točki 75. ove presude, s obzirom na to da žalbeno vijeće nije ispitalo pitanje mogućeg nepoštenog iskorištavanja razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijih žigova, nije na Općem sudu da odluči u tom pogledu, prvi put u okviru svojeg nadzora zakonitosti pobijane odluke (vidjeti u tom pogledu presudu Edwin/OHIM, t. 75. supra, EU:C:2011:452, t. 72. i 73.; VÖLKL, t. 75. supra, EU:T:2011:739, t. 63. i BEATLE, t. 25. supra, EU:T:2012:177, t. 75. i navedenu sudsku praksu).

               93

               Stoga će na žalbenom vijeću biti da kod ispitivanja uvjeta za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti točku 76. supra) u obzir uzme dokaze o komercijalnoj uporabi žiga za koji je podnesena prijava, kao što su oni koje je tužitelj predočio tijekom postupka povodom prigovora.

               94

               Slijedom navedenoga valja prihvatiti drugi dio jedinog tužbenog razloga kao osnovan.

               95

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja poništiti pobijanu odluku na temelju prvog i drugog dijela jedinog tužbenog razloga.

         Troškovi

               96

               Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove ako je takav zahtjev postavljen.

               97

               Budući da OHIM i intervenijent nisu uspjeli u postupku, valja, s jedne strane, naložiti OHIM‑u da osim vlastitih snosi i tužiteljeve troškove sukladno tužiteljevom zahtjevu te, s druge strane, odlučiti da će intervenijent snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka drugog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 29. kolovoza 2012. (predmet R 2156/2011‑2).

                           2.

                           OHIM će, osim vlastitih troškova, snositi i troškove The Coca‑Cola Companyja.

                           3.

                           Modern Industrial & Trading Investment Co. Ltd (Mitico) snosit će vlastite troškove.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 11. prosinca 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda od 18. travnja 1991. # Assurances du crédit SA i Compagnie belge d'assurance crédit SA protiv Vijeća Europskih zajednica i Komisije Europskih zajednica. # Tužba za naknadu štete - Direktiva. # Predmet C-63/89.