title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. listopada 2016.#EL-EM-2001 Ltd protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Zahtjev za prethodnu odluku – Cestovni promet – Uredba (EZ) br. 561/2006 – Članak 10. stavak 3. – Članci 18. i 19. – Novčana kazna određena vozaču – Mjere potrebne za izvršenje sankcije, poduzete protiv prijevoznika – Isključenje vozila iz prometa.#Predmet C-501/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Cestovni promet — Uredba (EZ) br. 561/2006 — Članak 10. stavak 3. — Članci 18. i 19. — Novčana kazna određena vozaču — Mjere potrebne za izvršenje sankcije, poduzete protiv prijevoznika — Isključenje vozila iz prometa“
      U predmetu C‑501/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Szegedi közigazgatási és munkaügyi bíróság (sud za upravne i radne predmete u Segedinu, Mađarska), odlukom od 28. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 10. studenoga 2014., u postupku

         EL‑EM-2001 Ltd

      protiv

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za EL‑EM-2001 Ltd, D. M. Irinkov, ügyvéd,

               —

               za Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága, M. Daniné Égető i B. Gyenge, jogtanácsosok,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér i G. Szima, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za Irsku, A. Joyce i L. Williams, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i E. Karlsson, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i L. Havas, u svojstvu agenata,

               —

               za norvešku vladu, T. Skjeie i B. Stankovic, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (SL 2006., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.)

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između društva EL‑EM-2001 Ltd i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (glavna uprava za carine i financije regije Dél‑Alföld, Mađarska) o isključenju iz prometa teretnog vozila, čiji je vlasnik i korisnik EL‑EM-2001, radi jamstva plaćanja novčane kazne određene vozaču tog vozila koji je tada bio zaposlenik tog društva.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 3821/85

               3

               Članak 15. stavak 7. točka (a) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3821/85 od 20. prosinca 1985. o tahografu u cestovnom prometu (SL 1985., L 370, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 7., str. 4.), kako je izmijenjena Uredbom br. 561/2006 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 3821/85), određuje:
               „Kada vozač upravlja vozilom opremljenim uređajem za bilježenje u skladu s Prilogom I., vozač [ga] mora predočiti uvijek kada to zatraži nadzorni službenik:

                        i.

                        zapisne listove za tekući tjedan i one koje je koristio prethodnih 15 dana;

                        ii.

                        karticu vozača ako je posjeduje; i

                        iii.

                        svu ručnu evidenciju i ispis učinjen tijekom tekućeg tjedna i prethodnih 15 dana kako se to zahtijeva na temelju ove Uredbe i Uredbe [...] br. 561/2006.

                  Međutim, nakon 1. siječnja 2008. vremenska razdoblja navedena u alinejama i. i iii. obuhvaćaju tekući dan i prethodnih 28 dana.
               [...]”

         Uredba br. 561/2006

               4

               U skladu s uvodnim izjavama 17., 26. i 27. Uredbe br. 561/2006:

                        „(17)

                        Cilj je ove Uredbe poboljšati socijalne uvjete za zaposlenike koji su njome obuhvaćeni, a isto tako i opću cestovnu sigurnost. Taj je cilj uglavnom postignut odredbama kojima se utvrđuju maksimalna vremena vožnje tijekom dana, tjedna te razdoblja od dva uzastopna tjedna, odredbom koja obvezuje vozače na redovito razdoblje tjednog odmora najmanje jednom u dva uzastopna tjedna te odredbama koje propisuju da ni u kojem slučaju razdoblje dnevnog odmora ne može biti manje od neprekinutog razdoblja od devet sati. Budući da te odredbe jamče primjereni odmor, a ujedno uzimajući u obzir iskustvo iz provedbene prakse tijekom posljednjih godina, sustav nadoknade za smanjena razdoblja dnevnog odmora više nije potreban.

                  [...]

                        (26)

                        Države članice trebale bi utvrditi pravila sankcioniranja u slučaju povreda ove Uredbe te osigurati njihovu provedbu. Te kazne moraju biti učinkovite, razmjerne, odvraćajuće i ne‑diskriminirajuće. U sklop[...] uobičajenih mjera koje su na raspolaganju državama članicama trebala bi se uključiti i mogućnost isključivanja vozila iz prometa ako se otkriju ozbiljna kršenja. Odredbe ove Uredbe koje se odnose na sankcije ili sudski postupak ne bi trebale utjecati na nacionalne propise koji se odnose na teret dokazivanja.

                        (27)

                        U interesu jasne i učinkovite provedbe poželjno je osigurati jedinstvene odredbe o odgovornosti prijevoznika i vozača u slučaju kršenja ove Uredbe. Ova odgovornost može dovesti do kaznenih, građanskih ili upravnih sankcija ovisno o pojedinoj državi članici.”

               5

               Članak 1. Uredbe br. 561/2006 propisuje:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju pravila o vremenu vožnje, stankama i razdobljima odmora vozača koji obavljaju cestovni prijevoz robe i putnika s ciljem usklađivanja uvjeta tržišnog natjecanja između različitih oblika kopnenog prometa, posebno u odnosu na cestovni sektor te s ciljem poboljšanja [...] uvjeta rada i sigurnosti cestovnog prometa. Cilj ove Uredbe je i promicanje poboljšanih praksi nadzora i provedbe od strane država članica te poboljšanih radnih praksi u djelatnosti cestovnog prometa.”

               6

               Članak 10. stavci 1. do 3. te uredbe određuju:
               „1.   Prijevoznik ne obavlja nikakvu isplatu vozačima koje zapošljava ili koji su mu stavljeni na raspolaganje, čak i ako se radi o povišici ili dodatku na plaću, za prijeđeni put i/ili količinu prevezenog tereta ako je to plaćanje takve vrste da ugrožava sigurnost cestovnog prometa i/ili potiče na kršenje ove Uredbe.
               2.   Prijevoznik organizira rad vozača iz stavka 1. na takav način da vozači mogu poštovati odredbe Uredbe [...] br. 3821/85 i poglavlja II. ove Uredbe. Prijevoznik daje vozaču primjerene upute te provodi [...] redovite provjere s ciljem osiguravanja sukladnosti s Uredbom [...] br. 3821/85 i poglavljem II. ove Uredbe.
               3.   Prijevoznik je odgovoran za prekršaje koje su počinili njegovi vozači, čak i ako su prekršaji počinjeni na državnom području druge države članice ili treće zemlje.
               Ne dovodeći u pitanje pravo država članica da prijevoznike smatraju u potpunosti odgovornima, državne članice mogu ovu odgovornost uvjetovati kršenjem stavaka 1. i 2. od strane prijevoznika. Države članice mogu razmotriti sve dokaze prema kojima prijevoznik ne može opravdano biti odgovoran za počinjeni prekršaj.”

               7

               Članak 18. Uredbe br. 561/2006 glasi kako slijedi:
               „Države članice donose mjere potrebne za provedbu ove Uredbe.”

               8

               Članak 19. te uredbe predviđa:
               „1.   Države članice utvrđuju pravila sankcioniranja koja se primjenjuju na kršenja ove Uredbe i Uredbe [...] br. 3821/85 te poduzimaju mjere potrebne za osiguranje njihove provedbe. Te su sankcije učinkovite, proporcionalne, odvraćajuće i nediskriminirajuće. Svako kršenje ove Uredbe i Uredbe [...] br. 3821/85 podliježe samo jednoj sankciji ili postupku. Države članice obavješćuju Komisiju o tim mjerama i pravilima sankcioniranja do datuma koji je određen u članku 29. drugom podstavku. Komisija o tome obavješćuje države članice.
               2.   Države članice omogućuju nadležnim tijelima određivanje sankcije poduzeću i/ili vozaču za kršenje ove Uredbe koje je otkriveno na njezinu državnom području i za koje sankcija još nije određena, čak i ako je kršenje počinjeno na području druge države članice ili treće zemlje.
               Iznimno, kada se otkrije kršenje:

                        —

                        koje nije počinjeno na državnom području predmetne države članice, i

                        —

                        koje je počinilo poduzeće koje ima poslovni nastan ili vozač čije je mjesto zaposlenja u drugoj državi članici ili u trećoj zemlji,

                  država članica može, do 1. siječnja 2009., umjesto određivanja sankcije, o činjenicama kršenja obavijestiti nadležno tijelo u državi članici ili u trećoj zemlji u kojoj poduzeće ima poslovni nastan ili gdje je mjesto zaposlenja vozača.
               3.   Kada država članica započne sudski postupak ili odredi sankciju za određeno kršenje, ona vozaču dostavlja dokaze o tome u pisanom obliku.
               4.   Države članice osiguravaju da je sustav proporcionalnih sankcija, koje mogu obuhvaćati novčane sankcije, na snazi za kršenja ove Uredbe ili Uredbe [...] br. 3821/85 od strane poduzeća, ili otpremnika, špeditera, organizatora putovanja, nositelja glavnih ugovora, kooperanata i agencija za zapošljavanje vozača.”

               9

               Članak 21. Uredbe br. 561/2006 određuje:
               „Za rješavanje slučajeva gdje država članica smatra da je počinjeno kršenje ove Uredbe koje je takve naravi da jasno može ugroziti cestovnu sigurnost, ona ovlašćuje relevantno nadležno tijelo za pokretanje isključivanja tog određenog vozila iz prometa dok se uzrok kršenja ne otkloni. Države članice mogu prisiliti vozača da započne razdoblje dnevnog odmora. Države članice, prema potrebi, također povlače, suspendiraju ili ograničuju dozvolu poduzeća ako ono ima poslovni nastan u toj državi članici, ili povlače, suspendiraju ili ograničuju vozačevu vozačku dozvolu. Djelujući u skladu s postupkom iz članka 24. stavka 2., Komisija razvija smjernice s ciljem promicanja usklađene primjene ovog članka.”

         Mađarsko pravo

               10

               Članak 20. közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (Zakon br. I iz 1988. o cestovnom prometu, u daljnjem tekstu: Zakon o cestovnom prometu) određuje:
               „(1)   Može se izreći novčana kazna svakoj osobi koja krši odredbe ovog zakona i pravila posebnih prava i akata prava Zajednice koja se odnose na
               [...]

                        (d)

                        upotrebu uređaja za bilježenje i tahografskog listića u cestovnom prometu, kao i kartica za digitalne tahografe,

                  [...]
               (7)   U slučaju provjere u okviru cestovnog prometa moguće je, u skladu s uvjetima o zaštitnim mjerama određenima u zakonu o općim odredbama o upravnom postupku i upravnim uslugama i poštujući pritom odredbe o presretanju pošiljaka opasne robe, brzo kvarljive hrane i živih životinja, isključiti vozilo iz prometa tijekom trajanja upravnog postupka ili do plaćanja novčane kazne ili polaganja osiguranja za ispunjenje novčane tražbine, a da pritom nije potrebno donijeti posebnu odluku u tom smislu. Vozilo se osobito ne može isključiti iz prometa ako:

                        a)

                        se poslovni nastan, prebivalište ili uobičajeno boravište dužnika (ili dužnikâ) novčane kazne nalazi na području Mađarske i dužnik ima porezni broj ili porezni identifikacijski broj koji mu je dodijelila državna porezna uprava, ili

                        b)

                        se financijska ustanova obveže kao jamac poštovanja obveze plaćanja novčane kazne ili tu obvezu preuzme poduzeće koje ima porezni broj i registrirano je na državnom području, pod uvjetom da dužnik novčane kazne tijekom postupka u dovoljnoj mjeri dokaže tu činjenicu.

                  (7a)   Ako se pri provjeri utvrdi da je povrijeđeno neko od pravila iz stavka 1. točaka (c), (e) i (h), ili da ta povreda predstavlja rizik za sigurnost cestovnog prometa, nadležno tijelo može isključiti vozilo iz prometa do prestanka rizika za sigurnost cestovnog prometa, u skladu s uvjetima o zaštitnim mjerama određenima u zakonu o općim odredbama o upravnom postupku i upravnim uslugama, a da pritom nije potrebno donijeti posebnu odluku u tom smislu.”

               11

               Članak 5. közúti árufuvarozáshoz, személyszállításhoz és a közúti közlekedéshez kapcsolódó egyes rendelkezések megsértése esetén kiszabható bírságok összegéről, valamint a bírságolással összefüggő hatósági feladatokról szóló 156/2009. kormányrendelet (Uredba Vlade br. 156/2009 o iznosu novčanih kazni koje se mogu izreći u slučaju povrede određenih odredbi o cestovnom prijevozu robe i osoba, o cestovnom prometu kao i o javnim zadaćama vezanim za određivanje novčane kazne) od 29. srpnja 2009. predviđa:
               „Kad je riječ o članku 20. stavku 1. točki (d) Zakona [o cestovnom prometu], iznos novčane kazne koji je određen u skladu s Prilogom 4. ovoj uredbi mora – osim ako o tome postoji suprotna zakonodavna ili regulatorna odredba – platiti osoba koja povrijedi odredbu o uređaju za bilježenje i tahografskom listiću kao i o njihovoj upotrebi, sadržanu:
               [...]

                        e)

                        u Uredbi [br. 3821/85].

                  [...]”

               12

               Članak 143. közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Zakon br. CXL iz 2004. o općim odredbama o upravnom postupku i upravnim uslugama), naslovljen „Zaštitne mjere”, određuje:
               „(1)   Ako je ugroženo kasnije izvršenje obveze o kojoj je riječ u postupku, moguće je, prije isteka roka za izvršenje i unutar pet dana od nastanka okolnosti koja je temelj toj bojazni, kao zaštitnu mjeru odrediti polaganje osiguranja za ispunjenje novčane tražbine ili zapljenu određene stvari.
               (2)   Zaštitnu mjeru određuje prvostupanjsko tijelo, a provodi je izvršno tijelo.
               (3)   Zaštitnu mjeru treba ukinuti ako je:

                        a)

                        ona bila donesena radi jamčenja obveze plaćanja, a iznos koji odgovara toj obvezi položen je kod izvršnog tijela,

                        b)

                        ona bila donesena radi jamčenja izvršenja radnje te je bez sumnje dokazano da su sve potrebne pripremne radnje bile poduzete radi dobrovoljnog izvršenja gorenavedene radnje koju sad sprječava jedino zaštitna mjera, ili je

                        c)

                        razlog zbog kojeg je donesena zaštitna mjera prestao zbog drugih okolnosti.

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               EL‑EM-2001 je prijevoznik registriran u Bugarskoj. Tijekom prijevoza na području Mađarske jedan zaposlenik tog poduzeća koji je vozio teretno vozilo čiji je taj prijevoznik bio vlasnik i korisnik bio je predmet kontrole u okviru kontrole prometa. Tad su nadležna tijela utvrdila povredu odredbi članka 15. stavka 7. točke (a) Uredbe br. 3821/85.

               14

               Nemzeti Adó- és Vámhivatal Csongrád Megyei Vám- és Pénzügyőri Igazgatósága (okružna uprava za carine i financije u Čongradu, u okviru državne uprave za poreze i carine, Mađarska) (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko upravno tijelo) stoga je 25. veljače 2014. vozaču navedenog vozila odredilo upravnu novčanu kaznu u iznosu od 400000 mađarskih forinti (HUF) (oko 1270 eura). Osim toga, to je tijelo odlučilo donijeti zaštitnu mjeru radi jamčenja obveze plaćanja te novčane kazne te je zato odredilo isključenje tog vozila iz prometa do plaćanja navedene kazne.

               15

               U postupku koji je pokrenulo društvo EL‑EM-2001 drugostupanjsko upravno tijelo potvrdilo je odluku kojom je određena ta zaštitna mjera.

               16

               EL‑EM-2001 je Szegedi közigazgatási és munkaügyi bíróság (sud za upravne i radne predmete u Segedinu, Mađarska) podnio tužbu za poništenje te odluke.

               17

               EL‑EM-2001 je s tim u vezi tvrdio da se upravni postupak nakon kojeg je donesena pobijana odluka nije odnosio na njega te da on nije bio stranka postupka. On se oslanjao na činjenicu da se, s obzirom na to da je prekršaj počinio vozač predmetnog vozila i da je prvostupanjsko upravno tijelo jedino potonjem odredilo plaćanje novčane kazne, na njega samoga, kao poslodavca tog vozača, nije mogla primijeniti zaštitna mjera kao što je isključenje vozila koje on koristi. On je istaknuo da nijedno pravno pravilo ne dopušta takvo isključenje dobra koje pripada trećoj osobi koja nije bila stranka upravnog postupka i nije počinila prekršaj.

               18

               Uprava je zahtijevala odbijanje tužbe društva EL‑EM-2001 ističući osobito da je potonje bilo stranka u upravnom postupku i da je, osim toga, iskoristilo svoje pravo na žalbu protiv odluke o određivanju isključenja predmetnog vozila iz prometa. Ako je određena novčana kazna, neovisno o tome tko ju je dužan platiti, mađarsko zakonodavstvo dopušta upravnom tijelu da slučaju u kojem je vozaču ili korisniku vozila određena upravna novčana kazna odredi isključenje iz prometa vozila koje je korišteno prilikom izvršenja prekršaja.

               19

               U tim je okolnostima Szegedi közigazgatási és munkaügyi bíróság (sud za upravne i radne predmete u Segedinu, Mađarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 19. stavak 1. Uredbe br. 561/2006 tumačiti u smislu da se mjere potrebne za izvršenje sankcije koju je za slučaj prekršaja utvrdila i nametnula država članica mogu primijeniti samo na osobu koja je počinila taj prekršaj?
                        Drugim riječima: je li, s obzirom na članak 18. Uredbe br. 561/2006, protivna obvezi država članica iz članka 19. stavka 1. prve rečenice te uredbe nacionalna odredba kojom se predviđa da se mjere potrebne za izvršenje sankcije koju je utvrdila i nametnula država članica primjenjuju na osobu (pravnu ili fizičku) za koju u upravnom postupku nije utvrđeno da je počinila ikakav prekršaj?

                        2)

                        Treba li u slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje članak 19. stavak 1. Uredbe br. 561/2006 tumačiti u smislu da mjera primijenjena na treću (fizičku ili pravnu osobu) radi prekršaja koji je počinila druga osoba, a da se nije utvrdilo je li navedena treća osoba počinila prekršaj, predstavlja njoj nametnutu sankciju, neovisno o njezinom nazivu?

                        3)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, je li protivna zabrani dvostruke sankcije na koju se odnosi članak 19. stavak 1. Uredbe br. 561/2006 nacionalna odredba koja, u svrhu izvršenja sankcije nametnute za prekršaj koji je počinio vozač, dopušta nametanje sankcije — koju se naziva mjerom, ali koja je po naravi sankcija — drugoj osobi (fizičkoj ili pravnoj)?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se Uredbi br. 561/2006 nacionalni propis koji kao zaštitnu mjeru dopušta isključenje iz prometa vozila koje je u vlasništvu prijevoznika u situaciji u kojoj je, s jedne strane, vozač koji je zaposlenik tog poduzeća vozio isto kršeći odredbe Uredbe br. 3821/85 i, s druge strane, nacionalno tijelo nije smatralo tog prijevoznika odgovornim.

               21

               S tim u vezi valja podsjetiti da je, u skladu s uvodnom izjavom 17. i člankom 1. Uredbe br. 561/2006, cilj te uredbe poboljšati socijalne uvjete za zaposlenike koji su njome obuhvaćeni, a isto tako i opću cestovnu sigurnost.

               22

               Na temelju uvodne izjave 27. Uredbe br. 561/2006, u interesu jasne i učinkovite provedbe pravila o razdobljima vožnje i razdobljima odmora poželjno je osigurati jedinstvene odredbe o odgovornosti prijevoznika i vozača u slučaju kršenja te uredbe, pri čemu ta odgovornost može dovesti do kaznenih, građanskih ili upravnih sankcija ovisno o pojedinoj državi članici.

               23

               S tim u vezi članak 18 Uredbe br. 561/2006 određuje da države članice donose mjere potrebne za provedbu te uredbe.

               24

               Slijedom toga, članak 19. stavak 1. Uredbe br. 561/2006 nameće državama članicama da utvrde „pravila sankcioniranja koja se primjenjuju na kršenja [te] [u]redbe i Uredbe [...] br. 3821/85” i da poduzmu „mjere potrebne za osiguranje njihove provedbe”.

               25

               Iz tih odredbi proizlazi da cilj koji se želi postići Uredbom br. 561/2006 nije usklađivanje sankcija, s obzirom na to da ta uredba, naprotiv, državama članicama ostavlja slobodu kad je riječ o mjerama koje trebaju donijeti i sankcijama potrebnima za njihovu provedbu (vidjeti u tom smislu presudu od 9. veljače 2012., Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 22.).

               26

               S tim u vezi valja istaknuti da članak 10. stavak 3. Uredbe br. 561/2006 države članice izričito ovlašćuje da prijevoznike smatraju „u potpunosti odgovornima” za prekršaje koje su počinili vozači koji su njihovi zaposlenici.

               27

               Isto tako članak 19. stavak 2. Uredbe br. 561/2006 određuje da države članice omogućuju nadležnim tijelima određivanje sankcije poduzeću i/ili vozaču za kršenje te uredbe koje je otkriveno na njezinu državnom području i za koje sankcija još nije određena.

               28

               Iz teksta te odredbe jasno proizlazi da Uredba br. 561/2006 i prijevoznim poduzećima i vozačima nameće određene obveze te i jedne i druge smatra odgovornima za kršenja svojih obveza (presuda od 9. lipnja 2016., Eurospeed, C‑287/14, EU:C:2016:420, t. 32.).

               29

               Iz teksta uvodne izjave 27. Uredbe br. 561/2006 također nesumnjivo proizlazi da su države članice ovlaštene predvidjeti sustav odgovornosti vozača za kršenja navedene uredbe i da one raspolažu marginom prosudbe kad je riječ o prirodi primjenjivih sankcija (presuda od 9. lipnja 2016., Eurospeed, C‑287/14, EU:C:2016:420, t. 34.).

               30

               Budući da su, s jedne strane, na temelju članka 19. stavka 1. Uredbe br. 561/2006, države članice dužne utvrditi pravila o sankcijama koja se primjenjuju na kršenja te uredbe tako da te sankcije budu učinkovite, proporcionalne, odvraćajuće i nediskriminirajuće, i da, s druge strane, navedena uredba ne isključuje odgovornost vozača, iz toga proizlazi da te države mogu predvidjeti odredbe koje omogućuju izricanje sankcija vozačima, bilo isključivo ili ne (presuda od 9 lipnja 2016., Eurospeed, C‑287/14, EU:C:2016:420, t. 35.).

               31

               Osim toga, Sud je presudio da sustav objektivne odgovornosti može potaknuti poslodavca da organizira posao svojih zaposlenika na način da osigura poštovanje Uredbe br. 561/2006 i da je sigurnost cestovnog prometa u općem interesu koji može opravdati nametanje novčane kazne poslodavcu za prekršaje koje je počinio njegov zaposlenik i uvođenje sustava objektivne kaznene odgovornosti (presuda od 10. srpnja 1990., Hansen, C‑326/88, EU:C:1990:291, t. 19.).

               32

               Konačno, valja podsjetiti da bi se, u skladu s uvodnom izjavom 26. Uredbe br. 561/2006, u sklop uobičajenih mjera koje su na raspolaganju državama članicama trebala uključiti i mogućnost isključivanja vozila iz prometa ako se otkriju ozbiljna kršenja.

               33

               Članak 21. Uredbe br. 561/2006 s tim u vezi predviđa da u slučaju kršenja koje je takve naravi da jasno može ugroziti cestovnu sigurnost, države članice mogu ovlastiti relevantno nadležno tijelo za pokretanje isključivanja tog određenog vozila iz prometa dok se uzrok kršenja ne otkloni. Države članice mogu prisiliti vozača da započne razdoblje dnevnog odmora ili, prema potrebi, također povlače, suspendiraju ili ograničuju dozvolu poduzeća ako ono ima poslovni nastan u toj državi članici, ili povlače, suspendiraju ili ograničuju vozačevu vozačku dozvolu.

               34

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je, vodeći računa o cilju koji se želi postići, a koji se sastoji u tome da i vozači i prijevoznici poštuju obveze koje imaju na temelju uredbi br. 3821/85 i 561/2006, poduzimanje zaštitne mjere kao što je isključenje vozila iz prometa u odnosu na prijevoznika zbog prekršaja koji je počinio njegov vozač radi jamstva izvršenja sankcije izrečene zbog tog prekršaja samo po sebi usklađeno s pravom Unije.

               35

               Međutim, valja podsjetiti da članak 19. stavak 1. Uredbe br. 561/2006 državama članicama nameće obvezu utvrđivanja pravila sankcioniranja koja se primjenjuju na kršenja te uredbe i Uredbe br. 3821/85, a te sankcije trebaju biti „učinkovite, proporcionalne, odvraćajuće i nediskriminirajuće”.

               36

               Međutim, navedena uredba ne sadržava podrobnija pravila o određivanju navedenih nacionalnih sankcija i osobito ne propisuje nikakve izričite kriterije za ocjenu njihove proporcionalnosti (presuda od 9 veljače 2012., Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 22.).

               37

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u nedostatku usklađenosti propisa Unije u području sankcija primjenjivih u slučaju neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim propisima, države članice ovlaštene su odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te, slijedom toga, i načelo proporcionalnosti (presuda od 9. veljače 2012., Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 23. i navedena sudska praksa).

               38

               Te zahtjeve također moraju ispuniti i druge mjere koje su usko vezane uz sankcije koje, kao isključenje vozila iz prometa, jamče njihovu učinkovitost.

               39

               Stoga, u predmetnom slučaju zaštitna mjera koju dopušta nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ne smije prelaziti granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži, s time da, ako postoji izbor između više prikladnih mjera, treba izabrati manje ograničavajuću, a uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti neproporcionalne u odnosu na ciljeve koje se želi postići (vidjeti presudu Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 24. i 53. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Sud je s tim u vezi presudio da strogost sankcija mora odgovarati težini povreda koje suzbijaju i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak, istovremeno poštujući opće načelo razmjernosti (presuda od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 45.).

               41

               Osim toga, Sud je presudio da se načelo proporcionalnosti nameće državama članicama ne samo kad je riječ o određivanja sastavnih elemenata prekršaja i pravila o strogosti novčanih kazni, nego i što se tiče ocjene elemenata koji se mogu uzeti u obzir prilikom utvrđivanja novčane kazne (presuda od 9. veljače 2012., Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 54.).

               42

               S tim u vezi nije sporno da je zaštitna mjera isključenja o kojoj je riječ u glavnom postupku određena u okviru upravnog postupka koji se vodio isključivo protiv vozača koji se smatrao odgovornim. Glede toga mađarsko zakonodavstvo u članku 20. stavku 7. Zakona o cestovnom prometu u vezi s člankom 143 Zakona br. CXL iz 2004. o općim odredbama o upravnom postupku i upravnim uslugama previđa da je, u slučaju provjere u okviru cestovnog prometa moguće, poštujući pritom odredbe o presretanju pošiljaka opasne robe, brzo kvarljive hrane i živih životinja, isključiti vozilo iz prometa tijekom trajanja upravnog postupka ili do plaćanja novčane kazne ili polaganja osiguranja za ispunjenje novčane tražbine, a da pritom nije potrebno donijeti posebnu odluku u tom smislu.

               43

               Osim toga valja utvrditi da se na temelju članka 20. stavka 7. Zakona o cestovnom prometu vozilo osobito ne može isključiti iz prometa ako se poslovni nastan, prebivalište ili uobičajeno boravište dužnika (ili dužnikâ) novčane kazne nalazi na području Mađarske i dužnik ima porezni broj ili porezni identifikacijski broj koji mu je dodijelila porezna uprava države ili se financijska ustanova obveže kao jamac poštovanja obveze plaćanja novčane kazne ili tu obvezu preuzme poduzeće koje ima porezni broj i registrirano je na državnom području, pod uvjetom da dužnik novčane kazne tijekom postupka u dovoljnoj mjeri dokaže tu činjenicu.

               44

               Iz toga slijedi da je jedini cilj koji se želi postići isključenjem vozila iz prometa jamstvo brzog plaćanja novčane kazne određene kao sankcije.

               45

               Iako je točno da je takva zaštitna mjera u načelu primjerena i učinkovita za postizanje ciljeva Uredbe br. 561/2006 koji se sastoje u poboljšanju socijalnih uvjeta za zaposlenika i cestovne sigurnosti, isključenje iz prometa vozila koje je u vlasništvu prijevoznika koji se u upravnom postupku nije smatrao odgovornim prekoračuje ono što je nužno za postizanje tih ciljeva.

               46

               Naime, kao što to ističe Komisija u točki 43. svojih očitovanja, postoje mjere koje su jednako tako učinkovite, ali manje stroge ili manje pretjerane s obzirom na pravo vlasništva, među kojima su osobito suspenzija, povlačenje ili ograničavanje vozačke dozvole vozača do plaćanja novčane kazne. Ta mjera omogućuje prijevozniku da odredi drugog vozača koji može voziti predmetno vozilo neovisno o plaćanju novčane kazne.

               47

               Kad je riječ o zahtjevu učinkovitosti i odvraćajućem učinku predmetne mjere koji proizlaze iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 561/2006, u vezi s člankom 18. te uredbe, valja istaknuti da mjera ispunjava te kriterije kad potiče sudionike cestovnog prometa da izbjegavaju sankcije a, ako je određena novčana kazna, da je plate u najkraćem mogućem roku. Odvraćajući učinak tim je važniji kad je osoba koja je obvezna platiti novčanu kaznu ujedno i vlasnik isključenog vozila. To je tako osobito kad je počinitelj prekršaja istodobno vozač i vlasnik vozila ili kad su i vozač i prijevoznik sankcionirani za prekršaj.

               48

               U glavnom predmetu novčana kazna određena je samo vozaču, s obzirom na to da odgovornost prijevoznika koji nije sudjelovao u postupku nije utvrđena pa čak ni dovedena u pitanje. Međutim, zaštitna se mjera odnosi isključivo na to društvo iako ono nije počinilo nikakav prekršaj. U toj situaciji zaštitna mjera koja se sastoji u isključenju vozila iz prometa nije stvarno odvraćajuća i učinkovita u odnosu na vozača. Suprotno tomu, mjera kao što je osobito povlačenje, suspenzija ili ograničavanje vozačke dozvole tog vozača do plaćanja novčane kazne jest odvraćajuća i učinkovita te ispunjava zahtjeve načela proporcionalnosti.

               49

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da Uredbu br. 561/2006 treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis koji kao zaštitnu mjeru dopušta isključenje iz prometa vozila koje je u vlasništvu prijevoznika u situaciji u kojoj je, s jedne strane, vozač tog vozila koji je zaposlenik tog poduzeća vozio isto kršeći odredbe Uredbe br. 3821/85 i, s druge strane, nadležno nacionalno tijelo nije smatralo tog prijevoznika odgovornim, s obzirom na to da takva zaštitna mjera ne ispunjava zahtjeve načela proporcionalnosti.

         Drugo i treće pitanje

               50

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Uredbu (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis koji kao zaštitnu mjeru dopušta isključenje iz prometa vozila čiji je vlasnik prijevoznik u situaciji u kojoj je, s jedne strane, vozač tog vozila koji je zaposlenik tog poduzeća vozio isto kršeći odredbe Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3821/85 od 20. prosinca 1985. o tahografu u cestovnom prometu i, s druge strane, nadležno nacionalno tijelo nije smatralo tog prijevoznika odgovornim, s obzirom na to da takva zaštitna mjera ne ispunjava zahtjeve načela proporcionalnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-409/05.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. prosinca 2016.#TestBioTech eV i dr. protiv Europske komisije.#Okoliš – Genetski modificirani proizvodi – Genetski modificirana soja MON 87701 x MON 89788 – Odbijanje kao neosnovanog zahtjeva za interno preispitivanje odluke o odobrenju za stavljanje proizvoda u promet – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-177/13.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 20. srpnja 2017.#Adrian Barnett i Sven-Ole Mogensen protiv Europske komisije.#Žalba – Protužalba – Javna služba – Dužnosnici – Mirovine – Usklađivanje koeficijenata ispravka – Privremeno ažuriranje – Akt koji negativno utječe – Dopuštenost protužalbe – Članak 65. stavak 4. Pravilnika o osoblju – Ažuriranje za godinu 2014. – Prag osjetljivosti u vezi s promjenama troškova života.#Predmet T-148/16 P.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 20. srpnja 2017.#„Gelvora“ UAB protiv Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštena poslovna praksa – Direktiva 2005/29/EZ – Područje primjene – Društvo za naplatu potraživanja – Potrošački kredit – Prijenos tražbine – Priroda pravnog odnosa između društva i dužnika – Članak 2. točka (c) – Pojam ,proizvod’ – Mjere naplate provedene istodobno s djelovanjem sudskog izvršitelja.#Predmet C-357/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      20. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštena poslovna praksa – Direktiva 2005/29/EZ – Područje primjene – Društvo za naplatu potraživanja – Potrošački kredit – Prijenos tražbine – Priroda pravnog odnosa između društva i dužnika – Članak 2. točka (c) – Pojam ,proizvod’ – Mjere naplate provedene istodobno s djelovanjem sudskog izvršitelja”
      U predmetu C‑357/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud, Litva), odlukom od 20. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 28. lipnja 2016., u postupku

         „Gelvora” UAB

      protiv

         Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednica vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i E. Levits, suci.
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, A. Mikočiūnienė i G. Taluntytė, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Tidore, avvocato dello Stato,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, G. Goddin i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.; ispravak u SL 2016., L 332, str. 25.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između UAB „Gelvora” i Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba (Državnog ureda za zaštitu prava potrošača; u daljnjem tekstu: Ured) povodom odluke potonjega da sankcionira navedeno društvo zbog provođenja nepoštene poslovne prakse.
               Pravni okvir

         Pravo Unije

            Direktiva 2005/29

               3

               Uvodna izjava 13. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi određuje:
               „U svrhu postizanja ciljeva Zajednice putem uklanjanja prepreka unutarnjem tržištu, nužno je zamijeniti postojeće različite opće odredbe i pravna načela država članica. Stoga, jedinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom Direktivom obuhvaća nepoštenu poslovnu praksu koja narušava gospodarsko ponašanje potrošača. S ciljem jačanja povjerenja potrošača, opća bi se zabrana trebala jednako primjenjivati na nepoštenu poslovnu praksu koja se javlja izvan bilo kojeg ugovornog odnosa trgovca i potrošača, kao i na onu koja slijedi sklapanje ugovora i javlja se tijekom njegovog izvršenja. Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa.”

               4

               Članak 2. te direktive određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        (c)

                        ,proizvod’ znači svu robu ili usluge uključujući nepokretnu imovinu, prava i obveze;

                        (d)

                        ,poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču’ (dalje u tekstu također: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                  [...]”.

               5

               Članak 3. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „1. Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon trgovačkog posla u vezi s proizvodom.”

            Litavsko pravo

               6

               Lietuvos Respublikos nesąžiningos komercinės veiklos vartotojams draudimo įstatymas (Zakon o zabrani nepoštene poslovne prakse u odnosu prema potrošačima) od 21. prosinca 2007. u nacionalno pravo prenosi Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi.

               7

               Člankom 2. točkom 8. tog zakona definira se pojam „proizvod” dok se njegovim člankom 3. stavkom 1. i člankom 3. stavkom 2. točkom 1. predviđa, s jedne strane, opća zabrana nepoštene poslovne prakse i, s druge strane, uvjeti pod kojima se neka poslovna praksa smatra nepoštenom.

               8

               Na temelju članka 5. stavka 1. točke 4. tog zakona, zavaravajuće djelovanje se sastoji od pružanja lažnih informacija odnosno onih koje mogu prosječnog potrošača dovesti u zabludu u pogledu cijene, načina njezina izračuna ili postojanja posebne prednosti u pogledu cijene.

               9

               Članak 6. stavak 1. točka 1. Zakona o zabrani nepoštene poslovne prakse u odnosu prema potrošačima određuje da je djelovanje koje navodi ili može navesti potrošača da donese odluku o kupnji koju inače ne bi donio zavaravajuće izostavljanje jer se njime izostavlja bitna informacija koja je potrošaču potrebna za donošenje informirane odluke. Članak 6. stavak 3. točka 3. tog zakona predviđa da su informacije o cijeni ključne prilikom poziva na kupnju.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Gelvora, privatno društvo za naplatu potraživanja je s bankama sklopilo ugovore o prijenosu potraživanja, na temelju kojih je steklo vjerovnička prava proizašla iz ugovora o potrošačkim kreditima koje su banke ustupiteljice sklopile s potrošačima. Temeljeći se na ugovorima o prijenosu, Gelvora je izvršavala radnje za naplatu duga u odnosu na dužnike, u određenim slučajevima istodobno s postupcima prisilnog izvršenja koje su provodili sudski izvršitelji, na temelju konačnih sudskih odluka.

               11

               U tom kontekstu, četiri potrošača podnijela su žalbu protiv Gelvore pred Uredom. On je odlučio protiv Gelvore jer je prekršila nacionalne odredbe o zabrani poslovne prakse koja se smatra nepoštenom.

               12

               Ured je zaključio da je Gelvorina poslovna praksa protivna članku 3. stavku 1. Zakona o zabrani nepoštene poslovne prakse u odnosu prema potrošačima i izrekla mu novčanu kaznu od 3475,44 eura.

               13

               Gelvora je Vilniaus apygardos administracinis teismasu (okružni upravni sud iz Vilniusa, Litva) podnijela tužbu za poništenje odluke Ureda.

               14

               Presudom od 18. svibnja 2015. taj je sud odbio Gelvorinu tužbu kao neosnovanu.

               15

               On je među ostalim utvrdio da su odnosi između dužnika i Gelvore bili odnosi trgovca i potrošača i presudio da je to društvo bilo trgovac koji je potrošačima pružao proizvod ili uslugu, odnosno postupanje s dugovanjima.

               16

               Gelvora je protiv te odluke podnijela žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud, Litva), koji je utvrdio da rješenje tog spora ovisi o tumačenju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

               17

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ulazi li pravni odnos između društva koje je steklo potraživanje na temelju ugovora o prijenosu tražbine i fizičke osobe čije dugovanje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu, ako navedeno društvo izvršava radnje za naplatu duga, u područje primjene Direktive [o nepoštenoj poslovnoj praksi]?

                        2.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, obuhvaća li izraz ‚proizvod’upotrijebljen u članku 2. točki (c) Direktive [o nepoštenoj poslovnoj praksi], radnje izvršene radi naplate potraživanja stečenog na temelju ugovora o prijenosu tražbine u kontekstu naplate duga od fizičke osobe čije dugovanje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu sklopljenog s prvotnim vjerovnikom?

                        3.

                        Ulazi li pravni odnos između društva koje je steklo potraživanje na temelju ugovora o prijenosu tražbine i fizičke osobe čije dugovanje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu i već je utvrđena pravomoćnom sudskom odlukom koja je proslijeđena sudskom ovršitelju radi izvršenja, ako društvo usporedno izvršava radnje za naplatu duga, u područje primjene Direktive [o nepoštenoj poslovnoj praksi]?

                        4.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na treće pitanje, obuhvaća li izraz ‚proizvod’ upotrijebljen u članku 2. točki (c) Direktive [o nepoštenoj poslovnoj praksi], radnje izvršene radi naplate potraživanja stečenog na temelju ugovora o prijenosu tražbine u kontekstu naplate duga od fizičke osobe čije dugovanje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu sklopljenog s prvotnim vjerovnikom i koja je utvrđena pravomoćnom sudskom odlukom koja je proslijeđena sudskom izvršitelju radi izvršenja?”

         O prethodnim pitanjima

               18

               Sa svoja četiri pitanja koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita pripada li pravni odnos između privatnog društva za naplatu potraživanja i dužnika koji ne izvršava obveze iz ugovora o potrošačkom kreditu, a čiji je dug prenesen tom društvu, području primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i, ako je odgovor potvrdan, je li poslovna praksa takvog društva kojom se služi radi naplate potraživanja obuhvaćena pojmom „proizvod” u smislu članka 2. točke (c) te direktive. Sud koji je uputio zahtjev nadalje pita ostaje li taj odgovor isti čak i ako je postojanje duga potvrđeno sudskom odlukom i ako je ta odluka proslijeđena sudskom izvršitelju na izvršenje.

               19

               Što se tiče, uvodno, pitanja može li djelatnost naplate potraživanja biti obuhvaćena područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, valja podsjetiti, s jedne strane, da članak 2. točka (d) te direktive pojam „poslovne prakse” definira, koristeći formulaciju koja je posebno široka, kao „svaku radnju, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima” (presuda od 19. rujna 2013., CHS Tour Services, C‑435/11, EU:C:2013:574, t. 27.).

               20

               S druge strane, na temelju članka 3. stavka 1., u vezi s uvodnom izjavom 13. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi potonja direktiva primjenjuje se na nepoštenu poslovnu praksu poslovnih subjekata, čak i izvan bilo kojeg ugovornog odnosa, koja se javlja prije ili poslije sklapanja ugovora, kao i na onu koja slijedi sklapanje ugovora ili se javlja tijekom njegova izvršenja.

               21

               Prema tome, izraz „u izravnoj je vezi s prodajom proizvoda” obuhvaća sve mjere poduzete u vezi sa sklapanjem ugovora, ali također i s njegovim izvršenjem, te osobito mjere poduzete u svrhu da se ishodi plaćanje proizvoda.

               22

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da su potraživanja prenesena Gelvori nastala zbog pružanja usluga, odnosno odobravanja kredita, čija se protučinidba sastoji od vraćanja kredita u obrocima uvećanim za prethodno utvrđenu kamatnu stopu.

               23

               Prema tome, usluge naplate potraživanja, poput ovih o kojima je riječ u glavnom postupku, mogu se smatrati „proizvodom” u smislu članka 2. točke (c) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

               24

               Takvo se utvrđenje, nadalje, ne dovodi u pitanje okolnošću iz prvog i trećeg prethodnog pitanja da je mjere naplate potraživanja poduzela pravna osoba koja je stekla tražbinu u odnosu na potrošača prijenosom tog prava od strane prvotnog zajmodavca i da ona djeluje u odnosu na tog potrošača kao trgovac.

               25

               Naime, iako društvo za naplatu potraživanja poput Gelvore potrošaču ne pruža uslugu potrošačkog kreditiranja kao takvu, njezina je djelatnost, konkretno naplata prenesenih joj dugovanja, ipak obuhvaćena pojmom eventualno nepoštene „poslovne prakse” u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, ako mjere koje poduzima mogu utjecati na odluku potrošača o plaćanju proizvoda.

               26

               Komisija, u tom kontekstu, u dokumentu naslovljenom „Smjernice o provedbi/primjeni Direktive 2005/29/EZ o nepoštenoj poslovnoj praksi” od 25. svibnja 2016. (SWD(2016) 163 final), navodi da se djelatnosti naplate potraživanja trebaju smatrati poslovnom praksom nakon prodaje. Usto, iz primjera koje u tom dokumentu navodi Komisija proizlazi da određeni nacionalni sudovi smatraju da su djelatnosti društava za naplatu potraživanja obuhvaćena područjem primjene te direktive.

               27

               Međutim, s jedne strane, uvjeti naplate dugovanja potrošača mogu biti važni jer mogu odlučno utjecati na odluku potrošača da uzme kredit, posebice ako mjere poduzete u svrhu naplate imaju oblike poput ovih o kojima je riječ u predmetu u glavnom postupku.

               28

               S druge strane, neprimjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na vraćanje kredita u slučaju prijenosa potraživanja mogla bi dovesti u pitanje korisni učinak zaštite koja se tom direktivom dodjeljuje potrošačima jer bi trgovci mogli pokušati odvojiti stadij naplate da ne bi bili obuhvaćeni zaštitnim odredbama navedene direktive.

               29

               Iz istog razloga, konačno, okolnost da je naplativost duga potvrđena sudskom odlukom i da društvo za naplatu potraživanja istodobno s tim postupkom izvršenja poduzima druge samostalne mjere naplate nema utjecaja na dani odgovor.

               30

               Naime, osim činjenice da poduzimanje takvih mjera istodobno sa službenim postupkom izvršenja putem sudskog izvršitelja može dužnika dovesti u zabludu u pogledu naravi postupka koji se protiv njega vodi, korisni učinak zaštite koji potrošaču jamči Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi zahtijeva da se trgovac koji je odlučio djelovati samostalno da bi naplatio svoje tražbine podvrgne odredbama te direktive u pogledu mjera koje on sam poduzima istodobno s postupkom prisilnog izvršenja.

               31

               S obzirom na ta razmatranja, Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti na način da njezinu materijalnom području primjene pripada pravni odnos između društva za naplatu potraživanja i dužnika koji nije izvršio obveze iz ugovora o potrošačkom kreditu čiji je dug prenesen tom društvu. Pojam „proizvod” u smislu članka 2. točke (c) te direktive obuhvaća praksu takvog društva prilikom naplate potraživanja. U tom pogledu, bez utjecaja je okolnost da je postojanje duga potvrđeno sudskom odlukom i da je ta odluka proslijeđena sudskom izvršitelju na izvršenje.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) treba tumačiti na način da njezinu materijalnom području primjene pripada pravni odnos između društva za naplatu potraživanja i dužnika koji nije izvršio obveze iz ugovora o potrošačkom kreditu čiji je dug prenesen tom društvu. Pojam „proizvod” u smislu članka 2. točke (c) te direktive obuhvaća praksu takvog društva prilikom naplate potraživanja. U tom pogledu, bez utjecaja je okolnost da je postojanje duga potvrđeno sudskom odlukom i da je ta odluka proslijeđena sudskom izvršitelju na izvršenje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 2. listopada 2015.#The Tea Board protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Figurativni žig Darjeeling – Raniji zajednički, verbalni i figurativni, žigovi Zajednice DARJEELING – Relativni razlozi za odbijanje – Članak 8. stavak 1. (b) i stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-627/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. srpnja 2011.#Ministerul Justiţiei și Libertăţilor Cetăţenești protiv Ştefan Agafiţei i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Curtea de Apel Bacău - Rumunjska.#Direktive 2000/43/EZ i 2000/78/EZ.#Predmet C-310/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. ožujka 1986. # Milac GmbH, Groß- und Außenhandel protiv Hauptzollamt Lörrach. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Monetarni kompenzacijski iznosi. # Predmet 10/85.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. lipnja 2017.#Eugenia Florescu i dr. protiv Casa Judeţeană de Pensii Sibiu i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Alba Iulia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 143. UFEU‑a – Poteškoće u odnosu na platnu bilancu države članice – Financijska pomoć Europske unije – Protokol sporazuma između Europske unije i države članice korisnice – Socijalna politika – Načelo jednakog postupanja – Nacionalno zakonodavstvo kojim se zabranjuje kumuliranje starosne mirovine ostvarene u javnoj službi i prihoda od nesamostalnog rada od obavljanja djelatnosti u javnoj instituciji – Razlika u postupanju prema osobama čije je trajanje mandata propisano Ustavom i profesionalnim sucima.#Predmet C-258/14.

text:
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
13. lipnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 143. UFEU‑a – Poteškoće u odnosu na platnu bilancu države članice – Financijska pomoć Europske unije – Protokol sporazuma između Europske unije i države članice korisnice – Socijalna politika – Načelo jednakog postupanja – Nacionalno zakonodavstvo kojim se zabranjuje kumuliranje starosne mirovine ostvarene u javnoj službi i prihoda od nesamostalnog rada od obavljanja djelatnosti u javnoj instituciji – Razlika u postupanju prema osobama čije je trajanje mandata propisano Ustavom i profesionalnim sucima”
U predmetu C‑258/14,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Alba Iulia (Žalbeni sud u Albi Iuliji, Rumunjska), odlukom od 3. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 26. svibnja 2014., u postupku

Eugenia Florescu,

Ioan Poiană,

Cosmina Diaconu, u svojstvu nasljednice Mircee Bădile,

Anca Vidrighin, u svojstvu nasljednice Mircee Bădile,

Eugenia Elena Bădilă, u svojstvu nasljednice Mircee Bădile,
protiv

Casa Judeţeană de Pensii Sibiu,

Casa Națională de Pensii și alte Drepturi de Asigurări Sociale,

Ministerul Muncii, Familiei și Protecției Sociale,

Statul român,

Ministerul Finanțelor Publice,

SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, J. L. da Cruz Vilaça, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal i E. Regan, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby i E. Jarašiūnas, suci,
nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. listopada 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za E. Florescu i I. Poianu kao i C. Diaconu, A. Vidrighin i E. E. Bădilu, u svojstvu nasljednicâ M. Bădile, D. Târşia, odvjetnik,
–        za Casa Judeţeană de Pensii Sibiu, D. Aldea i I. Stan, u svojstvu agenata,
–        za rumunjsku vladu, R. H. Radu, A. Wellman i M. Bejenar, u svojstvu agenata,
–        za grčku vladu, K. Georgiadis i S. Papaioannou, u svojstvu agenata,
–        za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, u svojstvu agenta,
–        za Europsku komisiju, J.-P. Keppenne, H. Krämer, I. Rogalski i L. Nicolae, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. prosinca 2016.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. UEU‑a, članaka 110. i 267. UFEU‑a, članaka 17., 20., 21. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), Protokola Sporazuma između Europske zajednice i Rumunjske, sklopljenog 23. lipnja 2009. u Bukureštu i Bruxellesu (u daljnjem tekstu: Protokol Sporazuma), načela pravne sigurnosti, načela djelotvornosti i ekvivalentnosti kao i članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Eugenije Florescu i Ioana Poiane kao i Cosmine Diaconu, Ance Vidrighin i Eugenije Elene Bădile, u svojstvu nasljednicâ Mircee Bădile, s jedne strane, i Casa Judeţeană de Pensii Sibiu (Okružni zavod za mirovinsko osiguranje u Sibiuu, Rumunjska), Casa Naţională de Pensii şi alte Drepturi de Asigurări Sociale (Nacionalni zavod za mirovinsko osiguranje i druga prava iz socijalnog osiguranja, Rumunjska), Ministerul Muncii, Familiei și Protecției Sociale (Ministarstvo rada, obitelji i socijalne zaštite, Rumunjska), Statul român (Rumunjska Država) i Ministerul Finanţelor Publice (Ministarstvo javnih financija, Rumunjska), s druge strane, povodom prava na starosnu mirovinu.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

 Uredba (EZ) br. 332/2002

3        Uredba Vijeća (EZ) br. 332/2002 od 18. veljače 2002. o uspostavi instrumenta srednjoročne financijske pomoći platnim bilancama država članica (SL 2002., L 53, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 57.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 431/2009 od 18. svibnja 2009. (SL 2009., L 128, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 187.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 332/2002), utvrđuje pravila koja se primjenjuju na instrument međusobne pomoći iz članka 143. UFEU‑a.

4        Članak 1. te uredbe predviđa:
„1.      Potrebno je uspostaviti instrument srednjoročne financijske pomoći Zajednice koji omogućava da se odobre zajmovi jednoj ili više država članica koje se suočavaju ili su ozbiljno ugrožene teškoćama u svojim tekućim platnim bilancama ili kretanjem kapitala. Samo države članice koje nisu usvojile euro mogu koristiti takav instrument Zajednice.
Nepodmireni iznos kredita koji se odobravaju državama članicama ovim instrumentom ograničen je na 50 milijardi EUR glavnice.
2.      S tim ciljem, u skladu s odlukom koju je donijelo Vijeće u skladu s člankom 3. i nakon savjetovanja s Gospodarskim i financijskim odborom, Komisija je ovlaštena da u ime Europske zajednice ugovara pozajmljivanja na tržištima kapitala ili s financijskim institucijama.”

5        U skladu s člankom 3. navedene uredbe:
„1.      Instrument srednjoročne financijske pomoći može provesti Vijeće na inicijativu:
(a)      Komisije koja postupa u skladu s člankom 119. Ugovora u dogovoru s državom članicom koja traži financiranje od Zajednice;
(b)      države članice koja se suočava ili joj ozbiljno prijete teškoće u pogledu tekuće platne bilance ili kretanja kapitala.
2.       Država članica koja zatraži srednjoročnu financijsku pomoć zajedno s Komisijom ocjenjuje svoje financijske potrebe te podnosi nacrt programa prilagodbe platne bilance Komisiji i Gospodarskom i financijskom odboru. Vijeće, nakon razmatranja stanja u dotičnoj državi članici i programa prilagodbe platne bilance koji je priložen zahtjevu, odlučuje u pravilu tijekom istog sastanka:
(a)      hoće li odobriti kredit ili odgovarajući instrument financiranja te određuje njegov iznos i trajanje;
(b)      uvjete gospodarske politike koji su povezani sa srednjoročnom financijskom pomoći te su potrebni za ponovnu uspostavu ili osiguravanje održivog stanja platne bilance;
(c)      metode plaćanja kredita ili instrumenta financiranja, davanje ili povlačenje koje mora, u pravilu, biti u uzastopnim obrocima, pri čemu oslobađanje svake rate podliježe provjeri rezultata ostvarenih pri provedbi programa u smislu postavljenih ciljeva.”

6        Članak 3.a Uredbe br. 332/2002 propisuje:
„Komisija i dotična država članica zaključuju Memorandum o razumijevanju koji određuje detaljne uvjete koje je propisalo Vijeće u skladu s člankom 3. Komisija o Memorandumu o razumijevanju obavještava Europski parlament i Vijeće.”
 Odluke 2009/458/EZ i 2009/459/EZ

7        Na temelju članka 1. Odluke Vijeća 2009/458/EZ od 6. svibnja 2009. o dodjeli međusobne pomoći Rumunjskoj (SL 2009., L 150, str. 6.) [neslužbeni prijevod], Unija odobrava Rumunjskoj međusobnu pomoć na temelju članka 143. UFEU‑a. Usto, Odlukom Vijeća 2009/459/EZ od 6. svibnja 2009. o pružanju srednjoročne financijske pomoći Rumunjskoj (SL 2009., L 150., str. 8.) [neslužbeni prijevod], Europska unija stavlja toj državi članici na raspolaganje srednjoročni zajam u maksimalnom iznosu od 5 milijardi eura.

8        Prema članku 2. stavcima 1. i 2. Odluke 2009/459:
„1.      Financijskom pomoći upravlja Komisija u skladu s obvezama Rumunjske i preporukama Vijeća, osobito posebnim preporukama upućenima Rumunjskoj u okviru provedbe nacionalnog programa reforme kao i programa konvergencije.
2.       Komisija, nakon savjetovanja s Gospodarskim i financijskim odborom […], s rumunjskim tijelima dogovara uvjete u području gospodarske politike u vezi s financijskom pomoći, u skladu s člankom 3. stavkom 5. Ti uvjeti određuju se u Protokolu Sporazuma sukladno obvezama i preporukama iz stavka 1. […].” [neslužbeni prijevod]

9        Prema članku 3. stavku 5. Odluke 2009/459:
„Isplata svake nove rate ovisi o uspješnoj provedbi novoga gospodarskog programa rumunjske vlade koji će biti uključen u program konvergencije Rumunjske i u nacionalni program reforme i, osobito, o uvjetima iz područja gospodarske politike utvrđenima u Protokolu Sporazuma. Ti uvjeti, među ostalim, obuhvaćaju:
(a)      donošenje jasno definiranog srednjoročnog proračunskog programa radi smanjenja fiskalnog deficita najkasnije do 2011. do referentnog praga od 3 % [bruto domaćeg proizvoda (BDP)], predviđenog Ugovorom;
(b)      donošenje i izvršenje izmijenjenog proračuna za 2009. (do drugog tromjesečja 2009.), s ciljem da deficit javne uprave ne prelazi 5,1 % BDP‑a u smislu [Europskog sustava nacionalnih i regionalnih računa (SEC 95)];
(c)      nominalno smanjenje rashoda za plaće u javnom sektoru u odnosu na razinu iz 2008. ukidanjem nominalnog povećanja plaća od 5 % predviđenog za 2009. (ili novim smanjenjima broja zaposlenih s jednakim učinkom) i smanjenjem zaposlenih u javnoj upravi koje podrazumijeva, među ostalim, popunjavanje samo jednog od sedam upražnjenih radnih mjesta;
(d)      dodatna smanjenja troškova robe i usluga te potporâ javnim poduzetnicima;
(e)      poboljšanje upravljanja proračunom donošenjem i provedbom višegodišnjeg srednjoročnog fiskalnog okvira, određivanje ograničenja rebalansa proračuna do kojih može doći tijekom poreznog razdoblja, osobito donošenjem proračunskih pravila i uspostavom fiskalnog vijeća nadležnog za izvršavanje nezavisnog i stručnog nadzora;
(f)      reformu sustava plaća u javnom sektoru ujedinjenjem i pojednostavnjenjem platnih razreda i reformu sustava bonusa;
(g)      dubinsku izmjenu ključnih parametara mirovinskog sustava, prelaskom na indeksaciju mirovina prema potrošačkim cijenama, a ne prema plaćama, postupnim povišenjem starosne dobi za umirovljenje iznad onoga što predviđaju aktualni planovi (osobito za žene) i postupnim uvođenjem doprinosa za mirovinsko osiguranje za kategorije zaposlenika javne uprave koji još ne sudjeluju u plaćanju tih doprinosa;
[...]” [neslužbeni prijevod]
 Protokol Sporazuma

10      U skladu s točkom 5. Protokola Sporazuma, isplata svake rate financijske pomoći koju Unija dodjeljuje Rumunjskoj bit će izvršena pod uvjetom uspješne provedbe gospodarskog programa rumunjske vlade. Točka 5. podtočka (a) Protokola Sporazuma među uvjetima te pomoći predviđa „smanjenje rashoda za plaće u javnom sektoru” [neslužbeni prijevod], dok se u toj istoj točki u podtočki (b) četvrtoj alineji određuje da, „[k]ako bi se povećala dugoročna održivost javnih financija, mijenjaju se ključni parametri mirovinskog sustava” [neslužbeni prijevod].

11      Točka 5. podtočka (d) tog Protokola Sporazuma, naslovljena „Strukturna reforma”, sadržava preporuke u vezi s mjerama namijenjenima poboljšanju ekonomičnosti i djelotvornosti javne uprave, podizanju kvalitete javne uprave u nekoliko područja, osobito u pogledu struktura odlučivanja, podjeli odgovornosti među institucijama, unutarnjoj organizaciji glavnih ministarstava, nadzoru i odgovornosti za provedbu i prikladnost broja osoblja te upravljanju ljudskim resursima.
 Direktiva 2000/78

12      Sukladno članku 1. Direktive 2000/78, njezina je svrha utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.

13      Članak 2. te direktive u stavcima 1. i 2. propisuje:
„1.      Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.       Za potrebe stavka 1.:
(a)      smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
(b)      smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:
i.      ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna, [...]
[...]”
 Rumunjsko pravo

14      Članak 83. legee n° 303/2004 privind statutul judecătorilor și al procurorilor (Zakon br. 303/2004 o statusu sudaca i državnih odvjetnika) od 28. lipnja 2004. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 826 od 13. rujna 2005.) dopuštao je kumuliranje funkcije suca jedino s funkcijama predavača u okviru visokog obrazovanja. Usto, taj je zakon propisivao da suci i državni odvjetnici koji su napustili svoju službu zbog odlaska u mirovinu mogu kumulirati svoju starosnu mirovinu s prihodima koji proizlaze iz profesionalne djelatnosti, neovisno o iznosu navedenih prihoda.

15      Dana 5. studenoga 2009. donesena je legea n° 329/2009 privind reorganizarea unor autorități și instituții publice, raționalizarea cheltuielilor publice, susținerea mediului de afaceri și respectarea acordurilor‑cadru cu Comisia Europeană și Fondul Monetar Internațional (Zakon br. 329/2009 o reorganizaciji određenih javnih tijela i institucija, ograničavanju javnih rashoda, promicanju poduzetničkog okruženja i poštovanju okvirnih sporazuma sklopljenih s Europskom komisijom i Međunarodnim monetarnim fondom, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 761 od 9. studenoga 2009.).

16      Članak 2. tog zakona propisuje da su mjere koje su njime uspostavljene izvanredne naravi i da je njihov cilj ublažavanje učinaka gospodarske krize i ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Protokola Sporazuma i stand‑by aranžmana između Rumunjske i Komisije kao i Međunarodnog monetarnog fonda (MMF).

17      Navedeni je zakon, među ostalim, propisivao smanjenje iznosa plaća, mjeru koja je primijenjena u okviru sveučilišnog obrazovanja. Na temelju članka 3. istog zakona, mjerama koje su donesene sukladno Protokolu Sporazuma nastoji se prevladati financijska kriza. One se sastoje od smanjenja troškova osoblja na razini javne uprave smanjenjem plaća kao i reorganizacijom ili ukidanjem javnih tijela ili institucija, nakon njihova restrukturiranja pripajanjem, spajanjem, podjelom ili smanjenjem broja zaposlenih.

18      Članci 17. do 26. Zakona br. 329/2009 zabranjuju kumuliranje neto mirovine s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama ako njezin iznos prelazi iznos prosječne nacionalne bruto plaće na temelju kojeg je utvrđen proračun državnog sustava socijalnog osiguranja.

19      Članak 18. navedenog zakona propisuje da su umirovljenici navedeni u njegovu članku 17. dužni u pisanom obliku izraziti svoj odabir između obustave isplate mirovine tijekom obavljanja svoje djelatnosti i prekida radnog odnosa, službeničkog odnosa ili učinaka akta imenovanja ako je neto iznos mirovine koji im se isplaćuje viši od prosječne nacionalne bruto plaće. Naposljetku, članak 20. Zakona br. 329/2009 određuje da je neispunjenje te obveze izražavanja odabira u propisanom roku razlog za prekid po samom zakonu radnog odnosa uspostavljenog na temelju pojedinačnog ugovora o radu ili akta imenovanja kao i službeničkog odnosa.

20      Prema članku 21. legee n° 554/2004 contenciosului administrativ (Zakon br. 554/2004 o upravnim sporovima) od 2. prosinca 2004. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 1154 od 7. prosinca 2004.), razlog za reviziju, uz one propisane Zakonikom o parničnom postupku, jest i donošenje konačne i neopozive presude kojom je povrijeđeno načelo nadređenosti prava Unije.
 Glavni postupak i prethodna pitanja

21      E. Florescu, I. Poiană i M. Bădilă obavljali su sudačku dužnost. Nakon stupanja u službu, pojedinačno su sklopili ugovore o radu na neodređeno vrijeme za radna mjesta predavača koja su dobili na natječaju na Pravnom fakultetu u Sibiuu. Oni su tako istodobno obavljali posao suca i sveučilišnog predavača.

22      Tijekom 2009., nakon više od 30 godina službe, ti tužitelji pozvali su se na svoja prava na umirovljenje na dužnost suca. Tijekom tog umirovljenja mogli su, u skladu sa Zakonom br. 303/2004, kumulirati svoju starosnu mirovinu s prihodima koji potječu iz djelatnosti sveučilišnog predavača.

23      Nakon donošenja Zakona br. 329/2009 kojim se od tada zabranjuje takvo kumuliranje, E. Florescu, I. Poiană i M. Bădilă odabrali su obustavu isplate svoje mirovine počevši od 1. siječnja 2010. Okružni zavod za mirovinsko osiguranje u Sibiuu stoga je 28. prosinca 2009. odlučio obustaviti isplatu tih mirovina.

24      Iz presude od 4. studenoga 2009. koju je donijela Curtea Constituțională (Ustavni sud, Rumunjska), kojom je taj sud proglasio Zakon br. 329/2009 sukladnim Ustavu jer se članci 17. do 26. tog zakona ne odnose na osobe čije je trajanje mandata izričito propisano Ustavom, proizlazi da su iz područja primjene zabrane kumuliranja starosne mirovine s plaćom iz javnog sektora isključeni, među ostalim, nositelji zakonodavne ili izvršne funkcije i članovi Curtee de Conturi (Revizorski sud, Rumunjska), Curtee Constituțională (Ustavni sud), Consiliula Superior al Magistraturii (Visoko sudsko vijeće, Rumunjska) i Înalte Curte de Casație și Justiție (Visoki kasacijski sud, Rumunjska).

25      Dana 1. ožujka 2010. tužitelji u glavnom postupku pred Tribunalulom Sibiu (Viši sud u Sibiuu, Rumunjska) podnijeli su tužbu za poništenje odluka o obustavi mirovina koje su se na njih odnosile donesenih na temelju Zakona br. 329/2009 i zatražili da se tuženicima u glavnom postupku naloži da im isplate njihovu mjesečnu starosnu mirovinu počevši od siječnja 2010. U prilog svojoj tužbi naveli su da se članci 17. do 26. Zakona br. 329/2009 o sustavu kumuliranja starosnih mirovina s prihodima od rada protive pravu Unije, osobito odredbama UEU‑a i Povelje, bez obzira na okolnost da je taj zakon donesen radi usklađivanja s Protokolom Sporazuma.

26      Tužba je odbijena presudom od 3. svibnja 2012. Žalbu uloženu protiv te presude odbila je Curtea de Apel Alba Iulia Secţia pentru conflicte de muncăşi asigurări sociale (Žalbeni sud u Alba Iuliji, vijeće za radne i socijalne sporove, Rumunjska) presudom od 9. studenoga 2012.

27      E. Florescu, I. Poiană i M. Bădilă pred sudom koji je uputio zahtjev podnijeli su prijedlog za ponavljanje postupka tražeći da ta presuda bude u cijelosti ukinuta i da se o njihovoj tužbi ponovno odluči. Nakon smrti M. Bădile, njegove nasljednice C. Diaconu, A. Vidrighin i E. E. Bădilă intervenirale su u glavni postupak. U prilog tom prijedlogu za ponavljanje postupka, tužitelji u glavnom postupku zatražili su od suda koji je uputio zahtjev da uputi Sudu nekoliko prethodnih pitanja.

28      U tim okolnostima, Curtea de Apel Alba Iulia (Žalbeni sud u Alba Iuliji) odlučila je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Može li se [Protokol Sporazuma] smatrati aktom, odlukom, obavijesti itd. s pravnom snagom u smislu kako je to definirao Sud (presude od 3. veljače 1976., Manghera i dr., 59/75, EU:C:1976:14 i od 20. ožujka 1997., Francuska/Komisija, C‑57/95, EU:C:1997:164) i može li biti predmet tumačenja Suda?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora, treba li [Protokol Sporazuma] tumačiti u smislu da, u cilju ublažavanja učinaka gospodarske krize smanjivanjem troškova osoblja, Komisija može opravdano nametnuti usvajanje nacionalnog zakona na temelju kojeg osoba gubi pravo na primanje starosne mirovine na temelju doprinosa uplaćivanih više od 30 godina, određenu po zakonskoj osnovi i isplaćivanu prije navedenog zakona, zbog toga što ta osoba prima plaću za djelatnost koju obavlja na temelju ugovora o radu, a koja je različita od one za koju je umirovljena?
3.      Treba li [Protokol Sporazuma] tumačiti u smislu da Komisija, u cilju ublažavanja [učinaka] gospodarske krize, može opravdano nametnuti usvajanje nacionalnog zakona na temelju kojeg osoba u potpunosti i sine die gubi pravo primati starosnu mirovinu na temelju doprinosa uplaćivanih više od 30 godina, određenu po zakonskoj osnovi i isplaćivanu prije navedenog zakona, zbog toga što ta osoba prima plaću za djelatnost koju obavlja na temelju ugovora o radu, a koja je različita od one za koju je umirovljena?
4.      Treba li [Protokol Sporazuma] u cijelosti, a posebno njegovu točku 5. podtočku (d) koja se tiče reorganizacije javne uprave i jačanja njezine učinkovitosti, tumačiti u smislu da je Komisija, u cilju ublažavanja [učinaka] gospodarske krize, opravdano nametnula usvajanje nacionalnog zakona kojim je uvedena zabrana kumuliranja [starosne] mirovine s plaćom za umirovljene službenike javnih institucija?
5.      Mogu li se članci 17., 20., 21. i 47. Povelje, članak 6. UEU‑a, članak 110. UFEU‑a, načelo pravne sigurnosti utvrđeno pravom Unije i sudska praksa Suda tumačiti na način da im se protivi propis poput članka 21. stavka 2. Zakona br. 554/2004, koji u slučaju povrede načela nadređenosti prava Unije predviđa mogućnost revizije nacionalnih sudskih odluka donesenih isključivo u području upravnih sporova, a ne daje mogućnost revizije za odluke nacionalnih sudova donesene u drugim područjima (građanskom, kaznenom, trgovačkom itd.) u slučaju kada je [potonjim] odlukama povrijeđeno spomenuto načelo nadređenosti prava Europske unije?
6.      Je li [članku 6. UEU‑a] protivan propis države članice koji uvjetuje isplatu mirovine profesionalnih sudaca, određenu na temelju njihovih doprinosa [uplaćivanih] tijekom više od 30 godina staža na pravosudnoj dužnosti, prestankom njihova ugovora o radu u visokoškolskoj pravnoj nastavi?
7.      Protivi li se [članku 6. UEU‑a,] članku 17. stavku 1. Povelje i praksi Suda propis koji izvlašćuje nositelja iz njegova prava na mirovinu iako je ona utvrđena na osnovi više od 30 godina doprinosa i iako su za djelatnost na sveučilištu suci odvojeno uplaćivali i nastavljaju uplaćivati doprinose u mirovinski fond?
8.      Protivi li se [članku 6. UEU‑a] i odredbi članka 2. stavka 2. točke (b) [Direktive 2000/78] te praksi Suda odluka ustavnog suda države članice koji je, nadzirući ustavnost zakona, smatrao da pravo na kumuliranje mirovine i plaće imaju samo osobe koje su imenovane na određeni mandat, a pritom to pravo nije dao profesionalnim sucima kojima je zabranjeno primati mirovinu utvrđenu na osnovi osobnih doprinosa uplaćivanih više od 30 godina, zbog toga što su zadržali položaj predavača u visokoškolskoj pravnoj nastavi?
9.      Je li [članku 6. UEU‑a] i praksi Suda protivan propis koji uvjetuje sine die isplatu mirovine sucima, utvrđenu na osnovi njihovih doprinosa tijekom više od 30 godina, prestankom posla na sveučilištu?
10.      Protivi li se [članku 6. UEU‑a] i praksi Suda propis koji narušava pravnu ravnotežu koju valja očuvati između zaštite osobne imovine i zahtjeva javnog interesa, namećući samo jednoj određenoj kategoriji osoba obvezu da trpi gubitak mirovine suca zbog toga što te osobe obavljaju djelatnost na sveučilištu?”
 O prethodnim pitanjima

 Prvo pitanje

29      Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Protokol Sporazuma čije se tumačenje traži smatrati aktom institucije Unije, u smislu članka 267. UFEU‑a, koji može biti podvrgnut tumačenju Suda.

30      U skladu s ustaljenom sudskom praksom, članak 267. UFEU‑a Sudu daje nadležnost za odlučivanje u prethodnom postupku o valjanosti i tumačenju akata institucija Unije, bez ikakve iznimke (presude od 13. prosinca 1989., Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, t. 8. i od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, EU:C:2006:312, t. 36.).

31      U ovom predmetu valja navesti da je Protokol Sporazuma sklopljen između Europske zajednice, koju je zastupala Komisija, i Rumunjske. Pravni je temelj tog protokola članak 143. UFEU‑a, koji Uniji dodjeljuje nadležnost za odobravanje zajedničke pomoći državi članici čija valuta nije euro i koja je suočena s poteškoćama ili ako joj ozbiljno prijete poteškoće u odnosu na njezinu platnu bilancu. Na temelju tog članka, Komisija pod određenim uvjetima preporučuje Vijeću odobravanje takve međusobne pomoći i prikladne mjere za njezino provođenje. Na Vijeću je da donošenjem direktiva ili odluka odobri takvu međusobnu pomoć i utvrdi njezine uvjete i pravila.

32      Uredba br. 332/2002 uspostavlja pravila koja se primjenjuju na instrument međusobne pomoći propisan u navedenom članku 143. UFEU‑a. Članak 1. stavak 2. te uredbe navodi da je, u skladu s odlukom koju je donijelo Vijeće na temelju članka 3. navedene uredbe i nakon savjetovanja s Gospodarskim i financijskim odborom, Komisija ovlaštena u ime Unije ugovarati pozajmljivanja na tržištima kapitala ili s financijskim institucijama.

33      Prva rečenica članka 3.a Uredbe br. 332/2002 propisuje da Komisija i predmetna država članica zaključuju Protokol Sporazuma koji određuje detaljne uvjete što ih je propisalo Vijeće, u skladu s člankom 3. te uredbe. Protokol Sporazuma sklopljen između Unije i Rumunjske, čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, donesen je prema tom postupku, s obzirom na to da je Vijeće donijelo dvije odluke, naime Odluku 2009/458, kojom se Rumunjskoj odobrava međusobna pomoć na temelju članka 143. UFEU‑a, i Odluku 2009/459, kojom se toj državi članici stavlja na raspolaganje srednjoročni zajam u maksimalnom iznosu od 5 milijardi eura i čiji članak 2. stavak 2. propisuje da uvjeti u području gospodarske politike u vezi s financijskom pomoći koju dodjeljuje Unija moraju biti utvrđeni u Protokolu Sporazuma.

34      Stoga, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 52. svojeg mišljenja, Protokol Sporazuma konkretizacija je obveze između Unije i države članice o gospodarskom programu koji su te strane ispregovarale, a kojim se ta država članica obvezuje poštovati prethodno definirane gospodarske ciljeve kako bi se, pod uvjetom poštovanja te obveze, mogla koristiti financijskom pomoći Unije.

35      Kao akt čiji su pravni temelj odredbe prava Unije spomenute u točkama 31. do 33. ove presude i koji je, među ostalim, sklopila Unija, a koju je zastupala Komisija, Protokol Sporazuma akt je institucije Unije u smislu članka 267. točke (b) UFEU‑a.

36      S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da Protokol Sporazuma treba smatrati aktom institucije Unije, u smislu članka 267. UFEU‑a, koji može biti podvrgnut tumačenju Suda.
 Drugo, treće i četvrto pitanje

37      Svojim drugim, trećim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati može li se Protokol Sporazuma tumačiti tako da nalaže donošenje nacionalnog zakonodavstva poput onoga u glavnom postupku, koje propisuje zabranu kumuliranja neto starosne mirovine s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama ako njezin iznos prelazi iznos prosječne nacionalne bruto plaće na temelju kojeg je utvrđen proračun državnog sustava socijalnog osiguranja.

38      U tom pogledu, kao što je to istaknuto u okviru odgovora na prvo pitanje, Protokol Sporazuma konkretizacija je obveze između Unije i države članice o gospodarskom programu kojim se potonjoj omogućuje korištenje instrumentom srednjoročne financijske pomoći platnim bilancama državama članicama, određenim člankom 143. UFEU‑a i detaljno uređenim Uredbom br. 332/2002. On sadržava određen broj zahtjeva u području gospodarske politike čijem poštovanju podliježe odobravanje financijske pomoći i koji su utvrđeni zajedničkim sporazumom između Komisije i rumunjskih tijela, u skladu s odredbama Odluke 2009/459.

39      Točka 5. prvi stavak tog protokola u tom pogledu navodi da će isplata svake rate biti izvršena pod uvjetom zadovoljavajuće provedbe gospodarskog programa rumunjske vlade. Za svaku ratu utvrđeni su posebni kriteriji gospodarske politike, proračunske ili kvalitativne naravi, koji su detaljno definirani u Prilogu I. navedenom protokolu i koje Rumunjska mora ispuniti u okviru ciljeva tog programa, odnosno proračunska konsolidacija, upravljanje proračunom, monetarna politika i regulacija financijskog sektora te naposljetku strukturna reforma. U granicama navedenih kriterija, na rumunjskim je tijelima da provedu konkretna gospodarska rješenja koja im omogućuju postizanje tih ciljeva i poštovanje rasporeda utvrđenog s institucijama Unije.

40      Štoviše, u točki 5. podtočki (b) četvrtoj alineji Protokola Sporazuma navedeno je da mirovinski sustav treba reformirati, osobito s pomoću određenih mjera poput povećanja dobi za odlazak u mirovinu ili indeksiranja iznosa tih mirovina u javnom sektoru prema potrošačkim cijenama.

41      Ipak, Protokol Sporazuma, iako je obvezujuće naravi, ne sadržava nijednu konkretnu odredbu kojom se nalaže donošenje nacionalnog zakonodavstva u glavnom postupku.

42      S obzirom na prethodno navedeno, na drugo, treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da Protokol Sporazuma treba tumačiti na način da se njime ne nalaže donošenje nacionalnog zakonodavstva poput onoga u glavnom postupku, koje propisuje zabranu kumuliranja neto starosne mirovine u javnom sektoru s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama ako njezin iznos prelazi iznos prosječne nacionalne bruto plaće na temelju kojeg je utvrđen proračun državnog sustava socijalnog osiguranja.
 Šesto, sedmo, deveto i deseto pitanje

43      Svojim šestim, sedmim, devetim i desetim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. UEU‑a i članak 17. Povelje tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje propisuje zabranu kumuliranja neto starosne mirovine u javnom sektoru s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama ako njezin iznos prelazi određeni prag.

44      Valja podsjetiti da je područje primjene Povelje u pogledu djelovanja država članica definirano u njezinu članku 51. stavku 1., prema kojem se njezine odredbe odnose na države članice samo kada provode pravo Unije (presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 17.).

45      U predmetnom slučaju, kao što je to izložio sud koji je uputio zahtjev, Zakon br. 329/2009 – koji se odnosi na „reorganizaciju određenih javnih tijela i institucija, ograničavanje javnih rashoda, promicanje poduzetničkog okruženja i poštovanje okvirnih sporazuma sklopljenih s [Komisijom] i [MMF‑om]” – donesen je kako bi se Rumunjska mogla uskladiti s obvezama koje je preuzela prema Uniji i koje su sadržane u Protokolu Sporazuma. Na temelju članka 2. tog zakona, cilj mjera koje su njime uvedene osobito je „ispunjavanje obveza koje proizlaze iz memoranduma o razumijevanju između Europske zajednice i Rumunjske”.

46      Među uvjetima utvrđenima Protokolom Sporazuma, o kojima ovisi dodjela financijske pomoći, nalaze se, u točki 5. podtočki (a) tog protokola, smanjenje rashoda za plaće u javnom sektoru i u toj istoj točki podtočki (b) četvrtom stavku, s ciljem dugoročnog poboljšanja javnih financija, reforma ključnih parametara mirovinskog sustava.

47      Stoga valja utvrditi da je namjena mjere zabrane kumuliranja iz glavnog postupka, kojom se istodobno nastoje postići dva cilja spomenuta u prethodnoj točki, provedba obveza koje je Rumunjska preuzela u Protokolu Sporazuma, a koji je dio prava Unije.

48      Točno je da Protokol Sporazuma ostavlja Rumunjskoj manevarski prostor kako bi odlučila koje su mjere najbolje za ispunjenje navedenih obveza. Ipak, s jedne strane, kad država članica donosi mjere u okviru diskrecijske ovlasti koja joj je dodijeljena pravnim aktom Unije, valja smatrati da provodi to pravo, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., N. S. i dr., C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 65. do 68.). S druge strane, ciljevi iz članka 3. stavka 5. Odluke 2009/459 kao i oni utvrđeni Protokolom Sporazuma dovoljno su detaljni i precizni da se na temelju njih može utvrditi da je cilj zabrane kumuliranja koji proizlazi iz Zakona br. 329/2009, provesti taj protokol i tu odluku te stoga pravo Unije, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Posljedično tomu, potonja je primjenjiva na glavni postupak.

49      U tim uvjetima, valja razmotriti protivi li se članak 17. Povelje, osobito njegov stavak 1., nacionalnom zakonodavstvu poput onoga u glavnom postupku. Kako bi se utvrdio doseg temeljnog prava na poštovanje vlasništva, valja, s obzirom na članak 52. stavak 3. Povelje, voditi računa o članku 1. Dodatnog protokola br. 1 Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950., kojim se utvrđuje to pravo (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, C‑402/05 P i C‑415/05 P, EU:C:2008:461, t. 356.).

50      U tom pogledu, kad zakonodavstvo propisuje automatsku isplatu socijalnog davanja, ono stvara imovinski interes koji u odnosu na osobe koje ispunjavaju njegove uvjete ulazi u područje primjene članka 1. Dodatnog protokola br. 1 navedenoj konvenciji (ESLJP, 7. srpnja 2011., Stummer protiv Austrije, CE:ECHR:2011:0707JUD003745202, t. 82.). Prava koja proizlaze iz plaćanja doprinosa u sustav socijalne sigurnosti čine, dakle, vlasnička prava u svrhu tog članka (ESLJP, 12. listopada 2004., Kjartan Ásmundsson protiv Islanda, CE:ECHR:2004:1012JUD006066900, t. 39.). Ipak, pravo na vlasništvo utvrđeno navedenim člankom ne može se tumačiti tako da daje pravo na mirovinu u određenom iznosu (ESLJP, 12. listopada 2004., Kjartan Ásmundsson protiv Islanda, CE:ECHR:2004:1012JUD006066900, t. 39).

51      Kad je riječ o članku 17. Povelje, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da pravo na vlasništvo zajamčeno tim člankom nije apsolutno pravo i da njegovo ostvarenje može biti predmet ograničenja koja se mogu opravdati ciljevima od općeg interesa koje Unija slijedi (vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2016., Ledra Advertising i dr./Komisija i ESB, C‑8/15 P do C‑10/15 P, EU:C:2016:701, t. 69. i navedenu sudsku praksu).

52      U predmetu u glavnom postupku predmetna nacionalna mjera ne predstavlja puko oduzimanje prava na mirovinu osoba koje se nalaze u položaju tužitelja u glavnom postupku jer one mogu nastaviti primati svoju starosnu mirovinu ako se odreknu istodobnog obavljanja plaćene profesionalne djelatnosti u javnoj instituciji. Ipak, takva mjera ograničava korištenje i uživanje prava na mirovinu predmetnih osoba time što podrazumijeva obustavu isplate njihove mirovine kad su odabrale nastavak obavljanja takve djelatnosti.

53      U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno članku 52. stavku 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom i poštovati bît navedenih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja pri ostvarivanju tih prava i sloboda moguća su samo ako su nužna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

54      Stoga valja utvrditi poštuje li se ograničenjem prava na vlasništvo koje proizlazi iz zabrane kumuliranja neto starosne mirovine u javnom sektoru s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u nekoj javnoj instituciji, određene Zakonom br. 329/2009, bitan sadržaj prava na vlasništvo, ako ono odgovara cilju od općeg interesa i ako je u tu svrhu nužno.

55      U tom pogledu najprije valja primijetiti da je, kao što to proizlazi iz formulacije članka 2. Zakona br. 329/2009, taj zakon izvanredne naravi i da ima privremenu namjenu. Osim toga, on ne dovodi u pitanje sâmo načelo prava na mirovinu, nego ograničava njegovo ostvarivanje u jasno određenim i izdvojenim okolnostima, odnosno kada se mirovina kumulira s djelatnošću koja se obavlja u javnim institucijama i kada njezin iznos prelazi određeni prag. Zakon br. 329/2009 poštuje bitan sadržaj prava na vlasništvo koje uživaju tužitelji u glavnom postupku nad predmetnim mirovinama, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 83. svojeg mišljenja.

56      Zatim valja navesti da je cilj Zakona br. 329/2009 smanjiti javne troškove u izvanrednim okolnostima globalne krize u području financija i gospodarstva (vidjeti u tom smislu ESLJP, 20. ožujka 2012., Ionel Panlife protiv Rumunjske, CE:ECHR:2012:0320DEC001390211, t. 21.). Kad je riječ, konkretno, o nacionalnom zakonodavstvu u glavnom postupku, njime se nastoji ispuniti i cilj smanjenja troškova plaća u javnom sektoru i onaj u vezi s reformom mirovinskog sustava, koji su utvrđeni Odlukom 2009/459 i Protokolom Sporazuma radi smanjenja poteškoća u odnosu na platnu bilancu koje su navele Rumunjsku da traži i dobije financijsku pomoć Unije. Takvi ciljevi predstavljaju ciljeve od općeg interesa.

57      U pogledu prikladnosti i nužnosti nacionalnog zakonodavstva iz glavnog postupka, valja podsjetiti da, vodeći računa o konkretnim gospodarskim okolnostima, države članice raspolažu širokom marginom prosudbe kad donose odluke u gospodarskom području i da su u najboljem položaju za utvrđivanje mjera kojima se može postići traženi cilj.

58      Nadalje, Zakon br. 329/2009 ne opterećuje neproporcionalno i prekomjerno osobe na koje se odnosi zabrana kumuliranja starosne mirovine s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnoj instituciji, s obzirom na to da, s jedne strane, one moraju odabrati između isplate svoje starosne mirovine ili isplate tih prihoda samo kad iznos njihove mirovine prelazi iznos prosječne nacionalne bruto plaće na temelju kojeg je utvrđen proračun državnog sustava socijalne sigurnosti i da, s druge strane, one u svakom trenutku mogu odlučiti okončati svoj radni odnos i ponovno primati svoju starosnu mirovinu, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 86. svojeg mišljenja.

59      Stoga se nacionalnim zakonodavstvom iz glavnog postupka može ostvariti cilj od općeg interesa koji se nastoji postići i koji je nužan za postizanje navedenog cilja.

60      S obzirom na prethodno navedeno, na šesto, sedmo, deveto i deseto pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. UEU‑a i članak 17. stavak 1. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje propisuje zabranu kumuliranja neto starosne mirovine u javnom sektoru s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama ako njezin iznos prelazi određeni prag.
 Osmo pitanje

61      Svojim osmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da se toj odredbi protivi tumačenje nacionalnog zakonodavstva poput onoga u glavnom postupku prema kojem se zabrana kumuliranja neto starosne mirovine s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama, propisana tim zakonodavstvom ako razina te mirovine prelazi razinu prosječne nacionalne bruto plaće na temelju koje je utvrđen proračun državnog sustava socijalne sigurnosti, primjenjuje na profesionalne suce, ali ne na osobe koje obavljaju funkciju čije je trajanje propisano nacionalnim Ustavom.

62      Valja navesti da je Sud već imao prilike odlučivati o sličnom pitanju u predmetu u kojem je donesena presuda od 21. svibnja 2015., SCMD (C‑262/14, neobjavljena, EU:C:2015:336), koja se odnosi na tumačenje članka 2. stavka 2. i članka 3. stavka 1. Direktive 2000/78 u kontekstu istih odredbi Zakona br. 329/2009.

63      U točki 29. te presude Sud je presudio da se, s obzirom na to da se u skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2000/78 njome zajamčeno načelo jednakog postupanja primjenjuje ovisno o razlozima koji su iscrpno navedeni u njezinu članku 1., navedena direktiva ne odnosi na diskriminaciju koja se temelji na profesionalnoj kategoriji ili na mjestu rada.

64      U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev ne poziva se ni na jedan od razloga navedenih u članku 1. te u svojim pitanjima samo upućuje na razliku u postupanju između profesionalnih sudaca i osoba koje obavljaju funkciju čije je trajanje propisano rumunjskim Ustavom.

65      Posljedično tomu, situacija poput one u glavnom postupku ne ulazi u opći okvir utvrđen člankom 2. stavkom 2. Direktive 2000/78 u svrhu borbe protiv određenih oblika diskriminacije (vidjeti presudu od 21. svibnja 2015., SCMD, C‑262/14, neobjavljenu, EU:C:2015:336, t. 31.).

66      S obzirom na prethodno navedeno, na osmo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se ta odredba ne primjenjuje na tumačenje nacionalnog zakonodavstva poput onoga u glavnom postupku, prema kojem se zabrana kumuliranja neto starosne mirovine s prihodima proizišlima iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama, koju ta odredba predviđa ako razina te mirovine prelazi razinu prosječne nacionalne bruto plaće na temelju koje je utvrđen proračun državnog sustava socijalne sigurnosti, primjenjuje na profesionalne suce, ali ne na osobe koje izvršavaju funkciju čije je trajanje propisano nacionalnim Ustavom.
 Peto pitanje

67      Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, osobito načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba poput one u glavnom postupku, kojom se određuje da samo pravomoćne sudske odluke donesene u upravnim sporovima mogu biti predmet revizije u slučaju povrede načela nadređenosti prava Unije.

68      S obzirom na odgovore pružene na druga pitanja, na to pitanje nije potrebno odgovoriti.
 Troškovi

69      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
1.      Protokol Sporazuma između Europske zajednice i Rumunjske, sklopljen u Bukureštu i Bruxellesu 23. lipnja 2009., treba smatrati aktom institucije Unije, u smislu članka 267. UFEU‑a, koji može biti podvrgnut tumačenju Suda Europske unije.

2.      Protokol Sporazuma između Europske zajednice i Rumunjske, sklopljen u Bukureštu i Bruxellesu 23. lipnja 2009., treba tumačiti na način da ne nalaže donošenje nacionalnog zakonodavstva poput onoga u glavnom postupku, koje propisuje zabranu kumuliranja neto mirovine u javnom sektoru s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama ako njezin iznos prelazi iznos prosječne nacionalne bruto plaće na temelju kojeg je utvrđen proračun državnog sustava socijalnog osiguranja.

3.      Članak 6. UEU‑a i članak 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje propisuje zabranu kumuliranja neto mirovine u javnom sektoru s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama ako njezin iznos prelazi određeni prag.

4.      Članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja trebatumačiti na način da se ne primjenjuje na tumačenje nacionalnog zakonodavstva poput onoga u glavnom postupku, prema kojem se zabrana kumuliranja neto starosne mirovine s prihodima proizišlima iz obavljanja djelatnosti u javnim institucijama, koju ta odredba predviđa ako razina te mirovine prelazi razinu prosječne nacionalne bruto plaće na temelju koje je utvrđen proračun državnog sustava socijalne sigurnosti, primjenjuje na profesionalne suce, ali ne na osobe koje izvršavaju funkciju predviđenu nacionalnim Ustavom.

Potpisi

*      Jezik postupka: rumunjski