Presuda Suda (deseto vijeće) od 5. listopada 2016.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Uredba (EZ) br. 1071/2009 – Zajednička pravila koja se tiču uvjeta za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika – Članak 16. stavci 1. i 5. – Nacionalni elektronički registar poduzetnika cestovnog prijevoza – Nepostojanje međupovezanosti s nacionalnim elektroničkim registrima drugih država.#Predmet C-23/16.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 6. listopada 2015.#Seattle Genetics Inc. protiv Österreichisches Patentamt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Patentirani lijekovi – Uredba (EZ) br. 469/2009 – Članak 13. stavak 1. – Svjedodžba o dodatnoj zaštiti – Trajanje – Pojam ,datum izdavanja prvog odobrenja za stavljanje proizvoda u promet unutar Europske unije’ – Uzimanje u obzir datuma odluke o odobrenju ili datuma priopćenja te odluke.#Predmet C-471/14.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno i industrijsko vlasništvo — Patentirani lijekovi — Uredba (EZ) br. 469/2009 — Članak 13. stavak 1. — Svjedodžba o dodatnoj zaštiti — Trajanje — Pojam ‚datum izdavanja prvog odobrenja za stavljanje proizvoda u promet unutar Europske unije’ — Uzimanje u obzir datuma odluke o odobrenju ili datuma priopćenja te odluke“
      U predmetu C‑471/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija), odlukom od 2. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 15. listopada 2014., u postupku

         Seattle Genetics Inc.

      protiv

         Österreichisches Patentamt,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Seattle Genetics Inc., K. Bacon, barrister, kao i M. Utges Manley, M. Georgiou i E. Amos, solicitors,

               —

               za helensku vladu, G. Alexaki i L. Kotroni, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Russo, avvocato dello Stato,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš, u svojstvu agenta,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i G. Taluntytė, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove (SL L 152, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 166.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Seattle Genetics Inc. (u daljnjem tekstu: Seattle Genetics) i Austrijskog ureda za patente (Österreichisches Patentamt) u vezi s ispravkom datuma isteka svjedodžbe o dodatnoj zaštiti (u daljnjem tekstu: SDZ).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EZ) br. 726/2004

               3

               Članak 3. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 726/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o utvrđivanju postupaka odobravanja primjene i postupaka nadzora nad primjenom lijekova koji se rabe u humanoj i veterinarskoj medicini, te uspostavi Europske agencije za lijekove (SL L 136, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 31., str. 18.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 1235/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 2010. (SL L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 219.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 726/2004), propisuje:
               „Lijekovi iz Priloga se ne smiju stavljati u promet u Zajednici osim ako je Zajednica izdala odobrenje za stavljanje u promet [u daljnjem tekstu: OSP] u skladu s odredbama ove Uredbe“.

               4

               Na temelju članka 10. te uredbe, Europska komisija izdaje OSP na temelju te iste uredbe.

               5

               U skladu s člankom 14. stavkom 1. navedene uredbe, „[n]e dovodeći u pitanje stavke 4., 5. i 7. ovog članka, [OSP] važi pet godina“.

         Uredba (EZ) br. 469/2009

               6

               Uvodne izjave 3. do 5. i 7. do 9. Uredbe br. 469/2009 glase:

                        „(3)

                        Lijekovi, posebno oni koji su rezultat dugotrajnih, skupih istraživanja neće se nastaviti razvijati u Zajednici i u Europi osim ako se takva istraživanja potiču povoljnim propisima koji osiguravaju dostatnu zaštitu.

                        (4)

                        Trenutačno, razdoblje između podnošenja prijave patenta za novi lijek i [OSP‑a] dovodi do toga da razdoblje učinkovite zaštite na temelju patenta nije dovoljno kako bi se osiguralo pokriće ulaganja u istraživanje.

                        (5)

                        Ova situacija dovodi do nedostatka zaštite čime se farmaceutska istraživanja stavljaju u nepovoljan položaj.

                  [...]

                        (7)

                        Trebalo bi osigurati jedinstveno rješenje na razini Zajednice čime bi se spriječio heterogeni razvoj nacionalnog prava što dovodi do daljnjih razlika koje bi mogle stvoriti prepreke slobodnom prometu lijekova unutar Zajednice i time izravno utjecati na funkcioniranje unutarnjeg tržišta.

                        (8)

                        Stoga je potrebno sastaviti svjedodžbu o dodatnoj zaštiti koju svaka od država članica dodjeljuje, pod istim uvjetima, na zahtjev nositelja nacionalnog ili europskog patenta koji se odnosi na lijek za koji je dobiven […] [OSP]. Uredba je stoga najprikladniji pravni dokument.

                        (9)

                        Trajanje zaštite koju osigurava svjedodžba trebalo bi biti takvo da pruži odgovarajuću učinkovitu zaštitu. U tu bi svrhu nositelju patenta i svjedodžbe trebalo biti omogućeno ukupno najviše 15 godina ekskluzivnog prava od trenutka kada je za dotični lijek prvi put dobiven […] [OSP] u Zajednici.“

               7

               Članak 3. te uredbe, pod naslovom „Uvjeti za dobivanje svjedodžbe“, određuje:
               „Svjedodžba se dodjeljuje u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev iz članka 7. i na dan podnošenja zahtjeva ako:

                        (a)

                        je proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi;

                        (b)

                        je izdan […] valjan[i] [OSP] kao lijeka u skladu s Direktivom 2001/83/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.)] [...];

                        (c)

                        proizvod još nije bio predmet svjedodžbe;

                        (d)

                        je odobrenje iz točke (b) prv[i] [OSP] proizvoda kao lijeka.“

               8

               Članak 7. te uredbe, pod naslovom „Zahtjev za izdavanje svjedodžbe“, u stavku 1. propisuje:
               „Zahtjev za izdavanje svjedodžbe podnosi se u roku od šest mjeseci od datuma dobivanja [OSP‑a] iz članka 3. stavka (b) […] kao lijeka.“

               9

               Članak 13. Uredbe br. 469/2009, pod naslovom „Trajanje svjedodžbe“, u stavku 1. određuje da „[s]vjedodžba stupa na snagu po isteku zakonskog roka trajanja temeljnog patenta za razdoblje koje je jednako razdoblju proteklom od datuma podnošenja prijave temeljnog patenta do datuma izdavanja prvog [OSP‑a] unutar Zajednice, umanjeno za razdoblje od pet godina“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Seattle Genetics nositelj je europskog patenta br. EP 1545613 (u daljnjem tekstu: temeljni patent) pod naslovom „Auristatin Konjugate [spojevi auristatina] i njihove uporabe za liječenje raka, autoimunih ili zaraznih bolesti“. Temeljni patent, za koji je prijava podnesena 31. srpnja 2003., priznat je 20. srpnja 2011.

               11

               Dana 31. svibnja 2011. društvo Takeda Global Research and Development Centre (Europe) Ltd (u daljnjem tekstu: Takeda) zahtijevalo je, u skladu s centraliziranim postupkom propisanim Uredbom br. 726/2004, uvjetni OSP za novu djelatnu tvar (Brentuksimab Vedotin) pod nazivom Adcetris, koja je razvijena od temeljnog patenta.

               12

               Provedbenom odlukom C(2012) 7764 final od 25. listopada 2012. o uvjetnom odobrenju za stavljanje u promet na temelju Uredbe br. 726/2004 za „Adcetris – Brentuksimab vedotin“, lijek za rijetke bolesti za humanu uporabu, Komisija je sukladno člancima 3., 10. i 14. te uredbe za taj lijek društvu Takeda izdala OSP pod brojem EU/1/12/794/001. U članku 4. te odluke stoji:
               „Rok važenja odobrenja je godina dana od dana obavijesti o ovoj odluci.“

               13

               Dana 30. listopada 2012. navedena odluka priopćena je društvu Takeda.

               14

               I datum odluke o OSP‑u za Adcetris i datum njezine dostave društvu Takeda navedeni su u sažetku te odluke koji je objavljen u Službenom listu Europske unije od 30. studenoga 2012. (SL C 371, str. 8.), na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 726/2004.

               15

               Dana 2. studenoga 2012. društvo Seattle Genetics zatražilo je od Austrijskog ureda za patente izdavanje SDZ‑a na osnovi temeljnog patenta. Taj je ured prihvatio njegov zahtjev. Smatrajući da je datum izdavanja prvog OSP‑a unutar Unije, u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 469/2009, bio datum Komisijine odluke o OSP‑u, to jest u ovom slučaju 25. listopada 2012., kao dan isteka SDZ‑a odredio je 25. listopada 2027.

               16

               U listopadu 2013. društvo Takeda ustupilo je OSP za Adcetris društvu Takeda Pharma A/S, stjecatelju licencije društva Seattle Genetics.

               17

               Dana 22. travnja 2014. društvo Seattle Genetics je pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenulo postupak protiv odluke Austrijskog ureda za patente u kojem je zahtijevalo ispravak SDZ‑a koji je potonji izdao na način da se za njegov istek odredi 30. listopada 2027.

               18

               Društvo Seattle Genetics u tom je pogledu tvrdilo da je datum izdavanja prvog OSP‑a, u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 469/2009, trebao biti datum kada je odluka o OSP‑u društva Adcetris priopćena tužitelju, to jest 30. listopada 2012. Slijedom toga, datum isteka SDZ‑a trebao je biti određen za 30. listopada 2027.

               19

               Kao što proizlazi iz dokumenata u spisu kojima Sud raspolaže, Komisija je, u članku 3. svoje Provedbene odluke C(2014) 6095 (final) od 22. kolovoza 2014. o godišnjoj reviziji uvjetnog odobrenja za stavljanje u promet lijeka za rijetke bolesti za humanu uporabu „ADCETRIS – brentuksimab vedotin”, izdanog Odlukom C(2012) 7764 (final), i o izmjeni te odluke, navela sljedeće:
               „Rok valjanosti obnovljenog odobrenja je godinu dana od 30. [l]istopad[a] 2014.“

               20

               Što se tiče postupka društva Seattle Genetics, Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču) utvrdio je da se čini da se prakse uredâ za patente država članica razlikuju kad je riječ o određivanju razdoblja na koja se odnosi SDZ iz članka 13. stavka 1. Uredbe br. 469/2009.

               21

               U tim okolnostima Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li datum izdavanja prvog [OSP‑a] unutar [Unije] u skladu s člankom 13. stavkom 1. Uredbe [br. 469/2009] određen [pravom Unije] ili ta odredba upućuje na datum kada odobrenje stekne učinak prema pravu države članice o kojoj je riječ?

                        2

                        U slučaju da Sud Europske unije potvrdi da se datum iz pitanja 1. određuje prema pravu [Unije]: koji datum treba uzeti u obzir – datum odobrenja ili datum obavijesti?“.

         Prvo prethodno pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 1. Uredbe br. 469/2009 tumačiti na način da je pojam „datum izdavanja prvog [OSP‑a] unutar [Unije]“ definiran pravom Unije ili da je definiran pravom države članice u kojoj je OSP o kojem je riječ stekao učinak.

               23

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iz potrebe jedinstvene primjene prava Unije proizlazi da se, ako neka njegova odredba ne upućuje na pravo država članica u vezi s konkretnim pojmom, potonji pojam mora autonomno i ujednačeno tumačiti u čitavoj Uniji (vidjeti u tom smislu presudu Brüstle, C‑34/10, EU:C:2011:669, t. 25.).

               24

               Međutim, ako člankom 13. Uredbe br. 469/2009 nije definiran pojam „datum izdavanja prvog [OSP‑a] unutar [Unije]“ na koji taj članak upućuje radi određivanja datuma isteka SDZ‑a, taj članak ne upućuje ni na nacionalna prava kad je riječ o značenju tih izraza. Iz toga stoga proizlazi da za potrebe primjene te uredbe za navedeni članak 13. treba smatrati da je u njemu sadržan autonoman pojam prava Unije koji treba ujednačeno tumačiti na njezinu području.

               25

               Takav zaključak potvrđuje cilj navedene uredbe.

               26

               U tom pogledu treba podsjetiti da se, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 7. i 8. te uredbe, njome uvodi ujednačeno rješenje na razini Unije stvaranjem SDZ‑a koji nositelj nacionalnog ili europskog patenta može ishoditi pod istim uvjetima u svakoj državi članici. Njezin je cilj stoga sprečavanje heterogenog razvoja nacionalnih zakonodavstava koji dovodi do novih razlika koje bi mogle spriječiti slobodno kretanje lijekova unutar Unije i time izravno utjecati na uspostavu i funkcioniranje unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu presudu Medeva, C‑322/10, EU:C:2011:773, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Međutim, iako bi se pojam „datum izdavanja prvog [OSP‑a] unutar [Unije]“ mogao utvrditi na temelju nacionalnog prava, cilj uspostave ujednačenog rješenja na razini Unije bio bi ugrožen.

               28

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 13. stavak 1. Uredbe br. 469/2009 treba tumačiti na način da je pojam „datum izdavanja prvog [OSP‑a] unutar [Unije]“ definiran pravom Unije.

         Drugo prethodno pitanje

               29

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 1. Uredbe br. 469/2009 tumačiti na način da je „datum izdavanja prvog [OSP‑a] unutar [Unije]“, u smislu te odredbe, datum odluke o OSP‑u ili da je taj datum datum priopćenja te odluke njezinu adresatu.

               30

               Prije svega, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 30. do 33. svojega mišljenja, ni tekst navedene odredbe u svojim različitim jezičnim verzijama ni druge odredbe te uredbe ne pružaju nedvosmislen odgovor na to pitanje.

               31

               Stoga navedeni pojam treba tumačiti s obzirom na cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ.

               32

               U tom pogledu treba istaknuti da je glavni cilj Uredbe br. 469/2009, među ostalim, spomenut u njezinim uvodnim izjavama 3. do 5., 8. i 9., uspostavljanj[e] razdoblja odgovarajuće stvarne zaštite temeljnog patenta omogućujući svojem nositelju da uživa dodatno razdoblje ekskluzivnog prava nakon isteka svojeg patenta koje služi tome da mu se barem djelomično nadoknadi kašnjenje u komercijalnom iskorištavanju izuma nastalo zbog vremenskog razmaka između datuma podnošenja prijave patenta i dobivanja prvog OSP‑a u Europskoj uniji (vidjeti u tom smislu presudu Actavis Group PTC i Actavis UK, C‑577/13, EU:C:2015:165, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Takvo utvrđenje, nadalje, potvrđuje točka 14. obrazloženja Prijedloga uredbe Vijeća (EEZ) od 11. travnja 1990. o stvaranju svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za lijekove (COM (90) 101 final), prema kojoj trajanje zaštite koju pruža SDZ treba biti takvo da je zaštita „stvarna“. Prema točki 50. tog obrazloženja, to trajanje mora biti dovoljno dugo za postizanje ciljeva tog prijedloga uredbe.

               34

               Međutim, budući da je volja Unijina zakonodavca bila pružiti stvarnu i odgovarajuću zaštitu nositelju SDZ‑a, izračun trajanja dodatne zaštite ne može se izvršiti a da se ne uzme u obzir utvrđivanje datuma od kojeg korisnik SDZ‑a stvarno može iskorištavati OSP stavljanjem na tržište svojeg proizvoda.

               35

               U tom pogledu, mora se utvrditi da je nositelju SDZ‑a dopušteno stavljati na tržište svoj proizvod tek od datuma priopćenja odluke kojom se dodjeljuje OSP o kojem je riječ, a ne od datuma donošenja takve odluke.

               36

               Kao što je istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 39. svojega mišljenja i Komisija, izuzevši usvajanje tumačenja koje ne bi bilo u skladu s ciljem Uredbe br. 469/2009 koji se sastoji od osiguravanja stvarne i odgovarajuće zaštite nositelju SDZ‑a, ne može se dopustiti da postupovne radnje koje se odvijaju između odluke o OSP‑u i njezina priopćenja, na čije trajanje korisnik SDZ‑a nema nikakav utjecaj, smanje razdoblje valjanosti SDZ‑a.

               37

               Takvo tumačenje tim se više nameće što odluke o OSP‑u koje Komisija donosi, kao što je Provedbena odluka C(2012) 7764 final, podliježu zahtjevima iz članka 297. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a, prema kojem se odluke u kojima je određeno kome su upućene priopćuju onima kojima su upućene, a stupaju na snagu od tog priopćenja.

               38

               Stoga je Komisija, u skladu s potonjom odredbom, u članku 4. svoje Provedbene odluke C(2012) 7764 final kao dan stupanja na snagu OSP‑a društva Adcetris odredila 30. listopada 2012. Nadalje, 30. listopada 2014. je u članku 3. Provedbene odluke C(2014) 6095 (final) određen kao datum stupanja na snagu revizije tog OSP‑a.

               39

               Međutim, obveza priopćenja Komisijine odluke onome kojemu je upućena, propisana člankom 297. stavkom 2. trećim stavkom UFEU‑a, kako bi stupila na snagu ne može se zanemariti prilikom izračuna trajanja dodatne zaštite na temelju članka 13. stavka 1. Uredbe br. 469/2009.

               40

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje treba odgovoriti tako da članak 13. stavak 1. Uredbe br. 469/2009 treba tumačiti na način da je „datum izdavanja prvog [OSP‑a] unutar [Unije]“, u smislu te odredbe, datum priopćenja odluke o OSP‑u njezinu adresatu.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 13. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove treba tumačiti na način da je pojam „datum izdavanja prvog odobrenja za stavljanje proizvoda u promet unutar [Europske unije]“ definiran pravom Unije.

                           2.

                           Članak 13. stavak 1. Uredbe br. 469/2009 treba tumačiti na način da je „datum izdavanja prvog odobrenja za stavljanje proizvoda u promet unutar [Unije]“, u smislu te odredbe, datum priopćenja odluke o odobrenju za stavljanje proizvoda u promet njezinu adresatu.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. ožujka 2010.#Die BergSpechte Outdoor Reisen und Alpinschule Edi Koblmüller GmbH protiv Günther Guni i trekking.at Reisen GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Internet - Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-278/08.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. siječnja 2014.#Nnamdi Onuekwere protiv Secretary of State for the Home Department.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 16. stavci 2. i 3. – Pravo na stalno boravište državljana trećih država koji su članovi obitelji građanina Unije – Uzimanje u obzir razdoblja izdržavanja kazne zatvora tih državljana.#Predmet C‑378/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Direktiva 2004/38/EZ — Članak 16. stavci 2. i 3. — Pravo na stalno boravište državljana trećih država koji su članovi obitelji građanina Unije — Uzimanje u obzir razdoblja izdržavanja kazne zatvora tih državljana“
      U predmetu C‑378/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku temeljem članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 11. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 3. kolovoza 2012., u postupku

         Nnamdi Onuekwere

      protiv

         Secretary of State for the Home Department,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za N. Onuekwerea, M. Henderson i C. Meredith, barristers, koje je ovlastio D. Furner, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse i H. Walker, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Palmera, barristera,

               —

               za češku vladu M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, E. Creedon, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Palatiella, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M.Wilderspin i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. listopada 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 16. stavaka 2. i 3. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77. i ispravci SL L 229, str. 35. i SL 2005, L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između N. Onuekwerea i Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, u daljnjem tekstu: Secretary of State), povodom odluke kojom se N. Onuekwereu uskraćuje dozvola stalnog boravišta kao članu obitelji građanina Unije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno uvodnim izjavama 17. i 18. Direktive 2004/38:

                        „(17)

                        Uživanje prava na stalno boravište građana Unije koji su se odlučili dugotrajno nastaniti u državi članici domaćinu pojačalo bi osjećaj građanstva Unije i ključna je komponenta u promicanju socijalne kohezije kao jednog od temeljnih ciljeva Unije. Pravo na stalno boravište potrebno je zato utvrditi za sve građane Unije i članove njihovih obitelji koji su boravili u državi članici domaćinu sukladno uvjetima utvrđenima u ovoj Direktivi tijekom pet godina bez prekida i protiv kojih nije izrečena mjera protjerivanja.

                        (18)

                        Kako bi se stvorio istinski instrument za integraciju u društvo države članice domaćina u kojoj građanin Unije boravi, jednom stečeno pravo na stalno boravište ne bi smjelo biti podložno nikakvim uvjetima.“

               4

               Pod naslovom „Značenje pojmova“, članak 2. Direktive 2004/38 određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        „građanin Unije” znači svaka osoba s državljanstvom države članice;

                        2.

                        „član obitelji” znači:

                                 (a)

                                 bračni drug;

                           [...]

                        3.

                        „Država članica domaćin” znači država članica u koju se useljava građanin Unije ostvarujući svoje pravo slobodnog kretanja i boravišta.“

               5

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Nositelji prava“, u svojem stavku 1. određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one koje su državljani i na članove njihovih obitelji koji ih prate ili im se pridružuju, kako je određeno člankom 2. točkom 2. ove Direktive.“

               6

               Članak 7. navedene direktive, naslovljen „Pravo boravišta dulje od tri mjeseca“, glasi:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo boravišta na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        (a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili

                        (b)

                        imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog boravišta te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu; ili,

                        (c)

                                 —

                                 su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju svog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući i strukovno osposobljavanje; te

                                 —

                                 su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu i putem službene izjave ili na drugi jednakovrijedan način, relevantnim nacionalnim tijelima zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg boravišta ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina; ili

                        (d)

                        su članovi obitelji u pratnji ili su se pridružili građaninu Unije koji ispunjava uvjete iz točke (a), (b) ili (c).

                  2.   Pravo boravišta utvrđeno stavkom 1. primjenjuje se na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (a), (b) ili (c).
               [...]
               4.   Odstupajući od stavka 1. točke (d) i stavka 2. ovog članka, samo bračni drug, registrirani partner iz članka 2. stavka 2. točke (b) te uzdržavana djeca imaju pravo boravišta kao članovi obitelji građanina Unije koji ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (c). Članak 3. stavak 2. primjenjuje se na njihove uzdržavane izravne srodnike u uzlaznoj liniji te one njihovih bračnih drugova ili registriranih partnera.“

               7

               U poglavlju IV. Direktive 2004/38, naslovljenom „Pravo stalnog boravišta“, člankom 16., naslovljenim „Opće pravilo za građane Unije i članove njihovih obitelji“, određeno je:
               „1.   Građanin Unije koji je pet godina neprekidno zakonito boravio u državi članici domaćinu, ondje ima pravo stalnog boravišta. Ovo pravo nije podložno uvjetima iz Poglavlja III.
               2.   Stavak 1. primjenjuje se i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su zakonito boravili s građaninom Unije u državi članici domaćinu u neprekidnom razdoblju od 5 godina.
               3.   Na neprekinutost boravišta ne utječe privremena odsutnost koja ne prelazi ukupno šest mjeseci u godinu dana ili dulja odsutnost zbog obvezne vojne službe ili jedna odsutnost od najviše 12 uzastopnih mjeseci zbog važnih razloga poput trudnoće ili rođenja djeteta, ozbiljnih bolesti, školovanja ili strukovnog osposobljavanja ili premještaja u drugu državu članicu ili treću državu.
               4.   Kad je pravo stalnog boravišta jednom stečeno, može se izgubiti samo ako odsutnost iz države članice domaćina traje dulje od dvije uzastopne godine.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               8

               Uredba iz 2006. o imigraciji (Europski gospodarski prostor) (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006) u pravu Ujedinjene Kraljevine provodi odredbe Direktive 2004/38.

               9

               Člankom 15. navedene uredbe, pod naslovom „Pravo stalnog boravišta“, prenesen je članak 16. Direktive 2004/38.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               N. Onuekwere nigerijski je državljanin. Dana 2. prosinca 1999. oženio se irskom državljankom koja je izvršavala svoje pravo slobode kretanja i boravišta u Ujedinjenoj Kraljevini, s kojom ima i dvoje djece. Dana 5. rujna 2000. u svojstvu člana obitelji građanina Unije stekao je dozvolu boravka u Ujedinjenoj Kraljevini na rok od pet godina.

               11

               Dana 26. lipnja 2000. N. Onuekwere bio je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od devet mjeseci, uz rok kušnje od dvije godine, a ta osuda nije dovela do njegovog stvarnog zatvaranja.

               12

               Dana 16. rujna 2004. N. Onuekwere ponovno je osuđen, za kazneno djelo počinjeno tijekom 2003. godine. Iako je izrečena kazna u trajanju od dvije godine i šest mjeseci, oslobođen je 16. studenoga 2005. No, Secretary of State svojom odlukom od 18. studenoga 2005. naložio je izgon N. Onuekwerea iz Ujedinjene Kraljevine. Ta je odluka poništena zbog toga što je N. Onuekwere bio bračni drug građanke Unije koja je izvršavala prava koja joj je dodijelio Ugovor o EZ‑u.

               13

               Tijekom siječnja 2008. N. Onuekwere ponovno je zatvoren, zbog drugog kaznenog djela. Dana 8. svibnja 2008. osuđen je na dvije godine i tri mjeseca zatvora. Dana 6. veljače 2009. N. Onuekwere bio je pušten na slobodu, ali Secretary of State ponovno je naložio njegov izgon iz Ujedinjene Kraljevine. Dana 29. lipnja 2010. Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, ipak je poništio odluku Secretary of State o izgonu. Iako je utvrdio da je pravo na stalno boravište u smislu članka 16. Direktive 2004/38 stekla jedino supruga N. Onuekwerea, taj je sud smatrao da su individualne okolnosti slučaja N. Onuekwerea prevladavale nad javnim interesom za njegov izgon iz razloga javnog poretka.

               14

               N. Onuekwere u nastavku je podnio zahtjev za dozvolu stalnog boravišta, koji je Secretary of State odbio svojom odlukom od 24. rujna 2010. Iako je First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) smatrao da N. Onuekwere uživa pravo na boravište, on je ipak potvrdio da isti ne uživa pravo na stalno boravište, protiv čega je isti podnio tužbu sudu koji je uputio zahtjev.

               15

               Taj je sud istaknuo da, ako se razdoblja izdržavanja kazne zatvora N. Onuekwerea u ukupnom trajanju od tri godine i tri mjeseca isključe iz računice trajanja njegovog boravka u Ujedinjenoj Kraljevini, taj boravak – iako isprekidan spomenutim razdobljima – traje više od pet godina. Ako bi se pak i ta razdoblja uračunavala, boravak N. Onuekwerea u Ujedinjenoj Kraljevini trajao bi devet godina i tri mjeseca na dan donošenja odluke koja je predmet spora u glavnom postupku, odnosno više od deset godina na dan upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku.

               16

               U tim je okolnostima Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Postoje li okolnosti – te koje bi one bile – pod kojima bi se razdoblje izdržavanja kazne zatvora smatralo zakonitim boravkom u svrhu stjecanja prava na stalno boravište na temelju članka 16. Direktive 2004/38?

                        2.

                        Ako se razdoblje provedeno na izdržavanju kazne zatvora ne može smatrati zakonitim boravkom, može li osoba koja je izdržala kaznu zatvora pribrojiti razdoblja boravka koja prethode i koja slijede izdržavanju kazne u svrhu izračunavanja razdoblja od pet godina koje je potrebno za stjecanje prava na stalno boravište sukladno Direktivi 2004/38?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               17

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita treba li članak 16. stavak 2. Direktive 2004/38 tumačiti na način da se razdoblja izdržavanja kazne zatvora u državi članici domaćinu od strane državljanina treće države člana obitelji građanina Unije koji je za to vrijeme stekao pravo na stalno boravište u toj državi članici mogu uzeti u obzir u svrhu stjecanja prava na stalno boravište tog državljanina u smislu citirane odredbe.

               18

               Uvodno treba podsjetiti da, sukladno članku 16. stavku 2. Direktive 2004/38, stjecanje prava na stalno boravište članova obitelji građanina Unije koji sâmi nemaju državljanstvo neke države članice u svakom slučaju ovisi o tome da – s jedne strane – taj građanin sâm ispunjava uvjete navedene u članku 16. stavku 1. spomenute direktive te da su – s druge strane – spomenuti članovi obitelji neprekinuto boravili zajedno s njim tijekom predmetnog razdoblja (vidjeti presudu od 8. svibnja 2013., Alarape i Tijani, C‑529/11, t. 34.).

               19

               U tom pogledu, obveza članova obitelji građanina Unije koji sâmi nemaju državljanstvo neke države članice da borave s tim građaninom u državi članici domaćinu tijekom predmetnog razdoblja nužno podrazumijeva i istodobno postojanje njihovog prava na boravište temeljem članka 7. stavka 2. Direktive 2004/38 u svojstvu članova obitelji koji su u pratnji ili se pridružuju tom građaninu, tako da jedino razdoblja boravka tih članova koja ispunjavaju uvjet određen u članku 7. stavku 2. Direktive mogu biti uzeta u obzir (vidjeti gore navedenu presudu Alarape i Tijani, t. 36. i 37.).

               20

               Prema mišljenju N. Onuekwerea, otkad je njegova supruga – u trenutku stjecanja prava na stalno boravište – ispunila uvjete navedene u članku 7. stavku 1. točkama (a), (b) ili (c) Direktive 2004/38 tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, i on je ispunio uvjet predviđen u članku 7. stavku 2. navedene direktive tijekom istog razdoblja svojeg boravka u državi članici domaćinu, tako da je spomenuto razdoblje trebalo uzeti u obzir u svrhu njegovog stjecanja prava na stalno boravište u smislu članka 16. stavka 2. navedene direktive, i to unatoč činjenici da je jedan dio tog razdoblja proveo u zatvoru.

               21

               Kako navode sve države članice koje su predale očitovanja, a i Europska komisija, takva se argumentacija ne može prihvatiti.

               22

               Doista, iz samog izričaja kao i iz cilja članka 16. stavka 2. Direktive 2004/38 proizlazi da se, sukladno toj odredbi, razdoblja provedena na izdržavanju kazne zatvora ne mogu uzeti u obzir u svrhu stjecanja prava na stalno boravište.

               23

               S jedne strane, kako je napomenuto u točki 18. ove presude, stjecanje prava na stalno boravište članova obitelji građanina Unije koji sâmi nisu državljani neke države članice, sukladno članku 16. stavku 2., u svakom slučaju ne ovisi samo o činjenici da taj građanin sâm ispunjava uvjete navedene u članku16. stavku 1. Direktive 2004/38, već i o činjenici da su članovi obitelji tijekom predmetnog razdoblja neprekinuto zakonito boravili „s“ tim građaninom, pri čemu riječ „s“ naglašava uvjet da članovi obitelji moraju biti u pratnji toga građanina ili mu se moraju pridružiti.

               24

               S druge pak strane treba podsjetiti da je, kako je istaknuto u uvodnoj izjavi 17. Direktive 2004/38, pravo na stalno boravište ključna komponenta u promicanju socijalne kohezije, a tom je direktivom predviđeno radi jačanja osjećaja građanstva Unije na način da je zakonodavac Unije podredio stjecanje prava na stalno boravište iz članka 16. stavka 1. Direktive 2004/38 integraciji građanina Unije u državi članici domaćinu (vidjeti presudu od 7. listopada 2010., Lassal, C-162/09, Zb., str. I-9217., t. 32. i 37.).

               25

               Takva integracija, koja je preduvjet za stjecanje prava na stalno boravište predviđenog člankom 16. stavkom 1. Direktive 2004/38, ne temelji se samo na prostornim i vremenskim čimbenicima već i na kvalitativnim čimbenicima povezanima sa stupnjem integracije u državi članici domaćinu (vidjeti presudu od 21. srpnja 2011., Dias, C-325/09, Zb., str. I-6387., t. 64.), i to u tolikoj mjeri da dovođenje u pitanje integracijske veze između dotične osobe i države članice domaćina opravdava gubitak prava na stalno boravište, čak i izvan slučaja navedenog u članku 16. stavku 4. Direktive 2004/38 (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Dias, t. 59., 63. i 65.).

               26

               No, izricanje bezuvjetne zatvorske kazne nacionalnog suca pokazuje da dotična osoba ne poštuje vrijednosti društva u državi članici domaćinu koje su izražene u njezinom kaznenom zakonodavstvu, tako da bi se uzimanje u obzir razdoblja provedenih na izdržavanju kazne zatvora članova obitelji građanina Unije koji sâmi nemaju državljanstvo neke države članice u svrhu stjecanja prava na stalno boravište u smislu članka 16. stavka 2. Direktive 2004/38 očito protivilo cilju koji ta direktiva želi postići ustanovljavanjem takvog prava na boravište.

               27

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 16. stavak 2. Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da se razdoblja izdržavanja kazne zatvora u državi članici domaćinu državljanina treće države člana obitelji građanina Unije koji je za to vrijeme stekao pravo na stalno boravište u toj državi članici ne mogu uzeti u obzir u svrhu stjecanja prava na stalno boravište tog državljanina u smislu te odredbe.

         Drugo pitanje

               28

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita treba li članak 16. stavke 2. i 3. Direktive 2004/38 tumačiti na način da se neprekinutost boravišta prekida razdobljima izdržavanja kazne zatvora u državi članici domaćinu državljanina treće države člana obitelji građanina Unije koji je tijekom tih razdoblja stekao pravo na stalno boravište u državi članici domaćinu.

               29

               U tom pogledu treba ustvrditi da, kao što je napomenuto u točki 18. ove presude, sukladno članku 6. stavku 2. Direktive 2004/38, stjecanje prava na stalno boravište članova obitelji građanina Unije koji sâmi nemaju državljanstvo neke države članice ovisi, među ostalim, i o činjenici da su navedeni članovi obitelji zakonito boravili s tim građaninom tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina.

               30

               Ovaj uvjet neprekinutosti zakonitog boravišta odgovara obvezi integracije koja je preduvjet za stjecanje prava na stalno boravište, navedenoj u točkama 24. i 25. ove presude, kao i općem kontekstu Direktive 2004/38, kojom je u pogledu prava na boravište u državi članici domaćinu predviđen stupnjevit sustav koji, u biti preuzimajući stupnjeve i uvjete predviđene u raznim instrumentima prava Unije i sudskoj praksi koja prethodi toj direktivi, dovodi do stjecanja prava na stalno boravište (vidjeti presudu od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C-424/10 i C-425/10, Zb., str. I-14051., t. 38. te gore navedenu presudu Alarape i Tijani, t. 46.).

               31

               Kako je istaknuto u točki 26. ove presude, izricanje bezuvjetne zatvorske kazne nacionalnog suca pokazuje da dotična osoba ne poštuje vrijednosti društva u državi članici domaćinu koje su izražene u njezinom kaznenom zakonodavstvu, tako da bi se uzimanje u obzir razdoblja provedenih na izdržavanju kazne zatvora članova obitelji građanina Unije koji sâmi nemaju državljanstvo neke države članice u svrhu stjecanja prava na stalno boravište u smislu članka 16. stavka 2. Direktive 2004/38 očito protivilo cilju koji ta direktiva želi ostvariti ustanovljavanjem takvog prava na boravište.

               32

               Iz toga slijedi da na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 16. stavke 2. i 3. Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da se neprekinutost boravišta prekida razdobljima izdržavanja kazne zatvora u državi članici domaćinu državljanina treće države člana obitelji građanina Unije koji je tijekom tih razdoblja stekao pravo na stalno boravište u državi članici domaćinu.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 16. stavak 2. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ, treba tumačiti na način da se razdoblja izdržavanja kazne zatvora u državi članici domaćinu državljanina treće države člana obitelji građanina Unije koji je za to vrijeme stekao pravo na stalno boravište u toj državi članici ne mogu uzeti u obzir u svrhu stjecanja prava na stalno boravište tog državljanina u smislu citirane odredbe.

                           2.

                           Članak 16. stavke 2. i 3. Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da se neprekinutost boravišta prekida razdobljima izdržavanja kazne zatvora u državi članici domaćinu državljanina treće države člana obitelji građanina Unije koji je tijekom tih razdoblja stekao pravo na stalno boravište u državi članici domaćinu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. srpnja 2013.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2000/78/UEZ – Članak 5. – Uspostava općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Osobe s invaliditetom – Nedostatne mjere prenošenja.#Predmet C-312/11.


Presuda Suda od 12. svibnja 1998.#Komisija Europskih zajednica protiv Vijeća Europske unije.#Pravna osnova.#Predmet C-170/96.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. studenog 2006.#Montex Holdings Ltd protiv Diesel SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-281/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Kraljevine Danske.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-461/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. travnja 2009.#Marco Gambazzi protiv DaimlerChrysler Canada Inc. i CIBC Mellon Trust Company.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte d'appello di Milano - Italija.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-394/07.


Presuda Suda (peto vijeće) od 6. prosinca 2012. # Société d'Exportation de Produits Agricoles SA (SEPA) protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Poljoprivreda - Naknade za izvoz. # Predmet C-562/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 9. travnja 2008.#Helenska Republika protiv Komisije Europskih zajednica.#EFSJP.#Predmet T-364/04.


Presuda Općeg suda (sudac pojedinac) 18. ožujka 2010.#KEK Diavlos protiv Europska komisija.#Predmet T-190/07.