Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 4. prosinca 2015.#K-Swiss, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Figurativni žig koji prikazuje paralelne trake na cipeli – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-3/15.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. listopada 2014.#Ove Ahlström i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hovrätten för Västra Sverige.#Zahtjev za prethodnu odluku – Vanjski odnosi – Sporazum o partnerstvu u ribarstvu između Europske zajednice i Kraljevine Maroka – Isključenje svake mogućnosti za plovila Zajednice da obavljaju ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama na temelju povlastice koju su izdala marokanska tijela bez posredovanja nadležnih tijela Europske unije.#Predmet C-565/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C-565/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Hovrätten för Västra Sverige (Švedska), odlukom od 31. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 4. studenoga 2013., u kaznenom postupku protiv
            Ovea Ahlströma,
            Lennarta Kjellberga,
            Fiskeri Ganthi AB,
            Fiskeri Nordic AB,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za O. Ahlströma i L Kjellberga, E. Bergenhem, advokat ,
            – za Europsku komisiju, A. Bouquet i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Sporazuma o partnerstvu u ribarstvu između Europske zajednice i Kraljevine Maroka, odobrenog u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EZ) br. 764/2006 od 22. svibnja 2006. (SL L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 8., str. 156.; u daljnjem tekstu: Sporazum o ribarstvu).
            2. Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv O. Ahlströma i L. Kjellberga te protiv društava Fiskeri Ganthi AB (u daljnjem tekstu: Fiskeri Ganthi) i Fiskeri Nordic AB (u daljnjem tekstu: Fiskeri Nordic), na čiji se teret stavlja da su nezakonito obavljali ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama u razdoblju od travnja 2007. do svibnja 2008.
            Pravni okvir
            Sporazum o ribarstvu
            3. U četvrtoj alineji preambule Sporazuma o ribarstvu ugovorne strane istaknule su odlučnost da u zajedničkom interesu surađuju na poticanju uvođenja odgovornog ribarstva kako bi se osiguralo dugoročno očuvanje i održivo iskorištavanje živih morskih resursa, a posebno provođenjem sustava nadzora nad cjelokupnim ribolovnim aktivnostima, s ciljem osiguranja učinkovitosti mjera za razvoj i očuvanje ribljih resursa. Također, u sedmoj alineji iste preambule ugovorne strane izrazile su želju da se uvedu odredbe i uvjeti koji će uređivati ribolovne aktivnosti plovila Zajednice u marokanskim ribolovnim zonama kao i potporu Zajednice za uvođenje odgovornog ribolova tim ribolovnim zonama.
            4. Svrha Sporazuma o ribarstvu definirana je u njegovom članku 1. kako slijedi:
            „Ovim se Sporazumom utvrđuju načela, pravila i postupci koji uređuju:
            – gospodarsku, financijsku, tehničku i znanstvenu suradnju u sektoru ribarstva za uvođenje odgovornog ribolova u marokanskim ribolovnim zonama kako bi se osiguralo očuvanje i održivo iskorištavanje ribolovnih resursa, te razvoj marokanskog sektora ribarstva,
            – uvjete koji uređuju pristup ribarskih plovila Zajednice marokanskim ribolovnim zonama,
            – mjere za nadzor ribolova u marokanskim vodama kako bi se osiguralo poštovanje gore navedenih pravila i uvjeta, učinkovitost mjera za očuvanje i gospodarenje ribljim stokovima, te sprečavanje nezakonitog, neprijavljenog i nereguliranog ribolova,
            – partnerstvo između poduzeća čiji je cilj da, u obostranom interesu, razvijaju gospodarske djelatnosti u sektoru ribarstva i s njima povezane djelatnosti.“
            5. Sukladno članku 2. točki (d) Sporazuma o ribarstvu, „plovilo Zajednice znači ribarsko plovilo koje plovi pod zastavom države članice Zajednice i koje je registrirano u Zajednici“.
            6. Članak 6. Sporazuma o ribarstvu, naslovljen „Uvjeti za obavljanje ribolovnih aktivnosti“, u stavcima 1. i 2. određuje:
            „1. Plovila Zajednice mogu obavljati ribolov u marokanskim ribolovnim zonama samo ako imaju povlasticu za ribolov, izdanu u skladu s ovim Sporazumom. Plovila Zajednice mogu obavljati ribolovne aktivnosti ako imaju povlasticu koju izdaju nadležna marokanska tijela na zahtjev nadležnih tijela Zajednice.
            2. Za ribolovne kategorije koje nisu navedene u […] protokolu [kojim se utvrđuju mogućnosti ribolova i financijski doprinos predviđen Sporazumom o ribarstvu; u daljnjem tekstu: Protokol], povlastice plovilima Zajednice mogu izdati tijela Maroka. Međutim, što je i u duhu partnerstva iz ovog Sporazuma, odobravanje tih povlastica ostaje ovisno o pozitivnom mišljenju Europske komisije. Postupak za dobivanje povlastice za ribolov za plovilo, odgovarajuće takse i način plaćanja za vlasnika broda utvrđuju se međusobnim sporazumom.“
            7. Članak 7. Sporazuma o ribarstvu, naslovljen „Financijski doprinos“, u stavku 1. predviđa:
            „Zajednica dodjeljuje Maroku financijski doprinos u skladu s odredbama i uvjetima utvrđenim u Protokolu i prilozima [Sporazumu o ribarstvu]. Taj se doprinos sastoji od dva povezana sastavna dijela, i to:
            (a) financijskog doprinosa za pristup plovila Zajednice marokanskim ribolovnim zonama, ne dovodeći u pitanje naknade koje plovila Zajednice moraju plaćati za povlastice;
            (b) financijske potpore Zajednice za uvođenje nacionalne politike ribarstva na temelju odgovornog ribolova i održivog iskorištavanja ribolovnih resursa u marokanskim vodama.“
            Pravo Unije
            8. Uredba Vijeća (EZ) br. 3317/94 od 22. prosinca 1994. o utvrđivanju općih odredaba o odobravanju ribolova u vodama trećih zemalja u okviru sporazuma o ribarstvu (SL L 350, str. 13.), koja je bila na snazi u vrijeme na koje se odnose činjenice iz glavnog postupka, u uvodnoj izjavi 2. određivala je „da je, u cilju osiguravanja učinkovitog i transparentnog gospodarenja ribolovnim aktivnostima koje obavljaju plovila Zajednice u okviru sporazuma o ribarstvu sklopljenih između Zajednice i trećih zemalja, potrebno da svaka država članica posreduje kako bi se njezinim plovilima, koja su dobila povlasticu ribolova u trećoj zemlji, dopustilo obavljanje tih aktivnosti te da se zabrani obavljanje ribolova u vodama treće zemlje bez takvog dopuštenja, kako bi se ispunile obveze Zajednice prema trećim zemljama“. [neslužbeni prijevod]
            9. Članak 1. navedene uredbe predviđao je:
            „1. Ovom uredbom utvrđuju se opće odredbe kojima se uređuju ribolovne aktivnosti ribarskih plovila Zajednice u vodama trećih zemalja, u okviru sporazuma o ribarstvu sklopljenog između Zajednice i treće zemlje, ukoliko se na te aktivnosti primjenjuje obveza pribavljanja povlastice za ribolov od dotične treće zemlje.
            2. Samo ona ribarska plovila Zajednice kojima je izdano važeće ‘odobrenje za ribolov – sporazum o ribarstvu’ imaju pravo obavljati ribolovne aktivnosti u vodama trećih zemalja, na temelju sporazuma o ribarstvu sklopljenog između Zajednice i te treće zemlje.“ [neslužbeni prijevod]
            10. Prema članku 2. iste uredbe, ‘odobrenje za ribolov – sporazum o ribarstvu’ znači ribolovna dozvola koju država članica koja je država zastave izdaje plovilu Zajednice, u okviru sporazuma o ribarstvu sklopljenog između Zajednice i treće zemlje, koja uz povlasticu za ribolov tom plovilu dopušta da u ribolovnoj zoni te treće zemlje obavlja ribolovne aktivnosti.
            11. Članak 3. Uredbe br. 3317/94 određivao je:
            „Država članica koja je država zastave izdaje i upravlja odobrenjima za ribolov – sporazum o ribarstvu, za ribarska plovila koja plove pod njezinom zastavom, sukladno uvjetima predviđenima ovom uredbom.“ [neslužbeni prijevod]
            12. Sukladno članku 5. navedene uredbe:
            „1. Država članica koja je država zastave dostavlja Komisiji, za ribarska plovila koja plove pod njezinom zastavom, zahtjeve za ishođenje povlastica za ribolov od treće zemlje radi obavljanja ribolovnih aktivnosti u okviru ribolovnih mogućnosti koje su Zajednici odobrene u skladu sa sporazumom o ribarstvu sklopljenim s trećom zemljom. Ona treba osigurati da zahtjevi budu usklađeni s postignutim dogovorima u okviru predmetnog sporazuma o ribarstvu i s propisima Zajednice.
            2. Komisija razmatra zahtjeve svake države članice vodeći računa o ribolovnim mogućnostima koje su toj državi dodijeljene u skladu s propisima Zajednice te o eventualnim uvjetima predviđenim sporazumom o ribarstvu za ribarska plovila Zajednice. Komisija dostavlja odnosnoj trećoj zemlji, u roku od deset radnih dana računajući od primitka zahtjeva države članice ili u roku predviđenom sporazumom o ribarstvu, zahtjev za ishođenje povlastice za ribolov od treće zemlje za plovila Zajednice koja žele obavljati svoje ribolovne aktivnosti u vodama dotične treće zemlje. Ako iz razmatranja Komisije slijedi da zahtjev ne ispunjava uvjete iz ovog stavka, Komisija će odmah obavijestiti zainteresiranu državu članicu da ne može dostaviti cijeli zahtjev ili dio tog zahtjeva odnosnoj trećoj državi, navodeći pritom razloge.
            3. Komisija će bez odgađanja obavijestiti državu članicu koja je država zastave o izdavanju povlastice za ribolov koju je odobrila odnosna treća zemlja radi obavljanja ribolovnih aktivnosti ili o odluci treće zemlje da ne odobri povlasticu. U potonjem slučaju Komisija će provesti nužne provjere konzultirajući državu članicu koja je država zastave i zainteresiranu treću zemlju.“ [neslužbeni prijevod]
            Švedsko pravo
            13. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku navodi da su, prema člancima 19. do 23. Zakona o ribarstvu (fiskelagen, SFS 1993, br. 787), švedska vlada ili tijelo koje ona odredi, a to je u vrijeme na koje se odnose činjenice iz glavnog postupka bio Fiskeriverket (Državna uprava za ribarstvo), donosili regulatorne propise u pogledu ribarenja. Članak 24. tog zakona predviđa da se regulatorni propisi koji se donose na temelju spomenutih članaka 19. do 23. primjenjuju na morski ribolov koji švedska plovila obavljaju izvan švedskog gospodarskog pojasa, u međunarodnim vodama i u drugim vodama gdje se ribolov obavlja u skladu s međunarodnim ugovorima.
            14. Sukladno članku 40. Zakona o ribarstvu, tko namjerno ili iz nepažnje prekrši regulatorne propise donesene na temelju članka 19., članka 20. stavka 1. ili članaka 21. do 23. navedenog zakona kaznit će se novčanom kaznom ili kaznom zatvora do jedne godine. Istom kaznom kaznit će se onaj tko namjerno ili iz grube nepažnje prekrši propise Europske unije u pogledu zajedničke ribarstvene politike, osobito ako nezakonito ribari. Ako se kažnjivo djelo iz navedenog članka 40. može smatrati teškim, njegov počinitelj kaznit će se kaznom zatvora do dvije godine.
            15. Regulatorne odredbe Fiskeriverketa koje uređuju pristup i nadzor ribolovnih zona (Fiskeriverkets föreskrifter om resurstillträde och kontroll på fiskets område, FIFS 2004, br. 25; u daljnjem tekstu: regulatorne odredbe Fiskeriverketa), u tekstu koji je bio na snazi u vrijeme na koje se odnose činjenice iz glavnog postupka te čija primjena prema njezinom Poglavlju 1. članku 1. obuhvaća Uredbu br. 3317/94, u Poglavlju 3. članku 1. predviđa:
            „Plovila čija je duljina jednaka ili veća od pet metara mogu se koristiti za profesionalni morski ribolov pod uvjetom da u tu svrhu posjeduju odobrenje koja izdaje Fiskeriverket“.
            16. Poglavlje 4. regulatornih odredbi Fiskeriverketa, naslovljeno „Odobrenje dodatnog ribolova […]“, glasi kako slijedi:
            „ Ribolov u okviru sporazuma o ribarstvu između [Europske zajednice] i treće zemlje
            Članak 1.
            Zahtjev za takvu povlasticu za ribolov koja se traži od treće države i zahtjev za ‘odobrenje za ribolov – sporazum o ribarstvu’ iz Uredbe […] br. 3317/94 podnose se Fiskeriverketu.
            Odobrenje za ribolov izdaje se upisom plovila na osnovnu listu.
            Članak 2.
            Uvjeti za izdavanje odobrenja u smislu članka 1. su sljedeći:
            1. Prilikom ulaska u zonu treće zemlje, aktivna izjava daje se nadležnim tijelima treće zemlje posredstvom stanice Stockholm Radio. Izjava treba sadržavati vanjski identifikacijski broj, ime i pozivni radio signal plovila. Kad plovilo napušta zonu, treba izvršiti pasivnu izjavu putem iste radio stanice.
            2. Fiskeriverket određuje broj plovila s posebnim odobrenjem koji se u isto vrijeme mogu nalaziti u zoni treće zemlje.
            3. Treba se pridržavati regulatornih odredbi koje mogu donijeti tijela trećih država.
            4. Fiskeriverket može odrediti dodatne uvjete.
            Ribolov koji se obavlja na temelju posebnih sporazuma o ribarstvu u vodama trećih zemalja, po kvotama druge države i u međunarodnim vodama izvan ribolovnog ili gospodarskog pojasa
            Članak 3.
            Ribolov u vodama treće zemlje uz pomoć švedskog ribarskog plovila koje ima odobrenje za profesionalni ribolov kada se ne radi o slučaju iz članka 1., po kvotama druge države i u međunarodnim vodama izvan ribolovnog ili gospodarskog pojasa, dopušten je samo na temelju posebnog odobrenja koje izdaje Fiskeriverket.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            17. Iz odluke kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku razvidno je da je protiv O. Ahlströma, zakonskog zastupnika društva Fiskeri Ganthi, vlasnika plovila Aldo , i L. Kjellberga, zakonskog zastupnika društva Fiskeri Nordic, vlasnika plovila Nordic IV , pokrenut postupak na temelju članaka 24. i 40. Zakona o ribarstvu te Poglavlja 3. članka 1. i Poglavlja 4. članka 3. Regulatornih odredbi Fiskeriverketa, jer su u razdoblju od travnja 2007. do svibnja 2008. namjerno ili iz grube nepažnje obavljali profesionalni ribolov uz obalu Zapadne Sahare sa svojim plovilima upisanima u švedski registar plovila, dok nisu posjedovali niti su na brodu imali potrebna odobrenja koja izdaje Fiskeriverket, to jest opća odobrenja za profesionalni ribolov i posebna odobrenja za ribolov u navedenim vodama sukladno sporazumu o ribarstvu.
            18. Podredno, Kammaråklagaren (državno odvjetništvo) je pokretanje navedenog postupka temeljio na članku 40. Zakona o ribarstvu, članku 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 1281/2005 od 3. kolovoza 2005. o upravljanju povlasticama za obavljanje ribolova i minimumu informacija koje moraju sadržavati [neslužbeni prijevod] (SL L 203, str. 3.) i članku 22. stavku 1. točkom (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2371/2002 od 20. prosinca 2002. o očuvanju i održivom iskorištavanju ribolovnih resursa u okviru Zajedničke ribarstvene politike (SL L 358, str. 59.) u vezi s člankom 6. Sporazuma o ribarstvu.
            19. Kammaråklagaren u obrazloženju pokretanja postupka prije svega tvrdi da su navedena plovila, čija je posada bila sastavljena od šv edskih i marokanskih ribara, kontinuirano ribarila kočom, na temelju čega je ostvarena dobit u ukupnom iznosu od najmanje 14 milijuna švedskih kruna (SEK) u 2007. i 6 milijuna SEK u 2008. Kammaråklagaren je smatrao da se radi o teškim kažnjivim djelima zbog činjenice da su ona počinjena sustavno tijekom dužeg razdoblja, da se tiču iznimno važne djelatnosti i da je ulov imao veliku vrijednost.
            20. O. Ahlström i L. Kjellberg niječu činjenice koje im se stavljaju na teret i osporavaju da su kazneno odgovorni. Tvrde da su ribarska plovila Aldo i Nordic IV , po ugovoru o takozvanom najmu „praznog broda“, iznajmljena marokanskom društvu Atlas Pelagic, koje ima svoje vlastito pravo na ribolov u marokanskim teritorijalnim vodama kao i pravo na ribolov drugih marokanskih subjekata. Tvrde da je to društvo u okviru svoje djelatnosti unajmilo dva plovila i da je njima samostalno raspolagalo. Nadalje ističu da se za obavljanje te djelatnosti nije zahtijevalo nikakvo odobrenje švedskih tijela ili nekog drugog europskog tijela, s obzirom na to da se regulatorne odredbe Fiskeriverketa ne primjenjuju na djelatnost iznajmljivanja koju obavljaju društva Fiskeri Ganthi i Fiskeri Nordic. Budući da nije počinjena nikakva povreda prava Europske unije, članak 6. stavak 1. Sporazuma o ribarstvu kao ni sporazum u cijelosti ne primjenjuju se na činjenice iz glavnog postupka.
            21. Hovrätten för Västra Sverige (žalbeni sud Zapadne Švedske), pred kojim je pokrenut postupak povodom žalbe podnesene protiv presude koju je donio Göteborgs tingsrätt (okružni sud u Göteborgu), smatra da nije moguće sa sigurnošću reći isključuju li pravo Europske unije i Sporazum o ribarstvu ribolov koji plovila Zajednice obavljaju u marokanskim vodama bez odobrenja Europske unije ili neke od država članica.
            22. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku smatra da se članak 6. stavak 2. Sporazuma o ribarstvu može tumačiti u smislu takvog isključenja. Međutim, taj sud navodi da prema mišljenju nekih autora ta odredba dopušta tumačenje prema kojem plovilo Zajednice može obavljati ribolov na temelju privatne povlastice koju izdaje treća zemlja. Pritom dodaje da je u predmetu iz glavnog postupka isticano da su marokanska nadležna tijela smatrala da su dva predmetna plovila obavljala ribolovnu djelatnost u skladu sa Sporazumom o ribarstvu i da su ta tijela za to izdala potrebna odobrenja.
            23. U tim okolnostima Hovrätten för Västra Sverige odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Može li se članak 6. stavak 1. [Sporazuma o ribarstvu] smatrati isključivom odredbom u smislu da ona isključuje mogućnost da plovila Zajednice obavljaju ribolov u marokanskim ribolovnim zonama na temelju povlastica koje samo izdaju marokanska nadležna tijela marokanskim vlasnicima ribolovnih kvota?
            2. Može li se članak 6. stavak 1. [Sporazuma o ribarstvu] smatrati isključivom odredbom u smislu da ona isključuje mogućnost iznajmljivanja plovila Zajednice marokanskim društvima na temelju ugovora o najmu ‘praznog broda’ (sukladno formuli tipa ‘Barecon 2001’ BIMCO standard Bareboat Charter) kako bi ona obavljala ribolov u marokanskim ribolovnim zonama na temelju povlastica koje izdaju samo marokanska nadležna tijela marokanskim vlasnicima ribolovnih kvota?
            3. Je li odgovor na drugo pitanje drugačiji u slučaju da iznajmljivač marokanskom društvu pruža znanja i vještine u pogledu upravljanja i osoblja te tehničku pomoć?
            4. Predviđa li [sporazum o ribarstvu] mogućnost da Kraljevina Maroko razvija i prakticira usporedno s [tim] sporazumom svoju vlastitu nacionalnu industriju pelagičnog ribolova južno od dvadeset i devete sjeverne paralele? U slučaju potvrdnog odgovora, daje li taj sporazum Kraljevini Maroko pravo na najam ribarskih plovila koja plove pod zastavom države članice [Europske unije] ili da odobrava povlastice izravno tim plovilima za svoje vlastito nacionalno ribarstvo bez dopuštenja [potonje navedene]?“
            O prethodnim pitanjima
            24. Sud koji uputio zahtjev za prethodnu odluku svojim pitanjima, koje valja razmotriti zajedno, želi znati treba li Sporazum o ribarstvu, a posebno njegov članak 6., tumačiti u smislu da on isključuje svaku mogućnost da plovila Zajednice obavljaju ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama na temelju povlastice koju su izdala marokanska nadležna tijela bez posredovanja nadležnih tijela Europske unije.
            25. Navedeni sud osobito pita isključuje li Sporazum o ribarstvu mogućnost, u cilju obavljanja ribolova u tim ribolovnim zonama, davanja u najam plovila Zajednice na temelju ugovora o najmu „praznog broda“ marokanskom društvu koje posjeduje samo povlasticu koju marokanska nadležna tijela izdaju marokanskim vlasnicima ribolovnih kvota. On također pita je li isti slučaj i ako najmodavac tom društvu pruža znanja i vještine te tehničku pomoć.
            26. Treba reći da su ugovorne stranke Sporazuma o ribarstvu u preambuli tog sporazuma izrazile volju za uspostavljanje odredbi i uvjeta koji će uređivati ribolovne aktivnosti plovila Zajednice u marokanskim ribolovnim zonama. Cilj je tog sporazuma, kako se definira u njegovom članku 1., utvrditi načela, pravila i postupke kojima se među ostalim uređuju uvjeti pristupa tih plovila marokanskim ribolovnim zonama. Budući da navedeni sporazum nije predviđao nikakvu iznimku od tih uvjeta, iz toga slijedi da se oni primjenjuju na sva plovila Zajednice – a to su prema članku 2. točki (d) Sporazuma o ribarstvu sva plovila koja plove pod zastavom države članice Zajednice i koja su u njoj i registrirana – koja žele obavljati ribolovne aktivnosti.
            27. Stoga članak 6. Sporazuma o ribarstvu, kojim se određuju uvjeti pod kojima se obavlja ribolov, u svom prvom stavku predviđa da plovila Zajednice mogu obavljati ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama samo ako posjeduju povlasticu izdanu u okviru tog sporazuma o ribarstvu.
            28. Prema samom tekstu te odredbe, plovila Zajednice mogu obavljati ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama pod uvjetom da imaju povlasticu koju izdaju nadležna tijela Kraljevine Maroko na zahtjev nadležnih tijela Europske unije. Članak 6. stavak 2. Sporazuma o ribarstvu osim toga predviđa da spomenuta tijela mogu izdati povlastice plovilima Zajednice za kategorije ribolova koje nisu predviđene u Protokolu, ali da u duhu partnerstva uspostavljenog Sporazumom o ribarstvu odobravanje tih povlastica „ostaje ovisno o pozitivnom mišljenju Europske komisije“.
            29. Iz toga slijedi da se posredovanje nadležnih tijela Europske unije zahtijeva uvijek kada se plovilu Zajednice treba dopustiti obavljanje ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama te da, slijedom toga, takvo plovilo u njima ne može obavljati takve aktivnosti na temelju povlastice koju su izdala marokanska nadležna tijela bez takvog posredovanja.
            30. U tom pogledu valja napomenuti da je Uredba br. 3317/94 u svom članku 5. uspostavila postupak koji država članica koja je država zastave i Komisija trebaju slijediti prilikom ishođenja povlastica za ribolov koje izdaju treće zemlje radi obavljanja ribolovnih aktivnosti u okviru ribolovnih mogućnosti koje izdaje Zajednica na temelju Sporazuma o ribarstvu, ovlašćujući Komisiju da razmatra zahtjeve za ishođenje takvih povlastica prije nego što ih proslijedi odnosnoj trećoj zemlji. Ta je uredba usto i uvjetovala, kako to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2. te iz članka 1. stavka 2. i članaka 2. i 3., mogućnost da plovila Zajednice obavljaju ribolovne aktivnosti u vodama treće zemlje na temelju sporazuma o ribarstvu sklopljenog između Zajednice i te treće zemlje odobrenjem ribolova koje izdaje država članica zastave.
            31. Pored toga treba istaknuti da bi izdavanje mogućnosti plovilima Zajednice da pristupe marokanskim ribolovnim zonama kako bi ondje obavljala ribolovne aktivnosti, isključujući posredovanje nadležnih tijela Europske unije, bilo u suprotnosti s ciljem Sporazuma o ribarstvu kojim se, kao što proizlazi iz njegovih članaka 1. i 3., želi uspostaviti odgovorno ribarenje u tim ribolovnim zonama kako bi se osiguralo dugoročno očuvanje i održivo iskorištavanje živih morskih resursa, a posebno provođenjem sustava nadzora nad cjelokupnim ribolovnim aktivnostima, s ciljem osiguranja učinkovitosti mjera za razvoj i očuvanje tih resursa. Naime, takva mogućnost mogla bi dovesti do povećanja ulazaka brodova Zajednice u te ribolovne zone i u njima pojačati iskorištavanje resursa od strane tih plovila, a bez nadzora nadležnih tijela Europske unije.
            32. Također, pristup plovila Zajednice marokanskim ribolovnim zonama mimo onoga što je predviđeno Sporazumom o ribarstvu ne bi bio u skladu s osnovom i svrhom financijskog doprinosa koji Europska unija odobrava Kraljevini Maroka na temelju članka 7. tog sporazuma, a koji se prema tom istom članku sastoji od financijskog doprinosa za pristup plovila Zajednice marokanskim ribolovnim zonama i financijske potpore za uvođenje nacionalne politike ribarstva na temelju odgovornog ribolova i održivog iskorištavanja ribolovnih resursa u marokanskim vodama.
            33. Stoga se ne može prihvatiti da plovila Zajednice stječu pristup marokanskim ribolovnim zonama kako bi ondje obavljala ribolovne aktivnosti sklapanjem u tu svrhu ugovora o najmu „praznog broda“ s marokanskim društvom koje ima povlasticu koju marokanska tijela izdaju marokanskim vlasnicima ribolovnih kvota ili koristeći bilo koji drugi pravni instrument u cilju stjecanja pristupa ribolovnim zonama kako bi ondje obavljala takve aktivnosti izvan okvira Sporazuma o ribarstvu te, prema tome, bez posredovanja nadležnih tijela Europske unije.
            34. Uzevši u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da Sporazum o ribarstvu, posebno njegov članak 6., treba tumačiti u smislu da on isključuje svaku mogućnost da plovila Zajednice obavljaju ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama na temelju povlastice koju su izdala marokanska nadležna tijela bez posredovanja nadležnih tijela Europske unije.
            Troškovi
            35. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Sporazum o partnerstvu u ribarstvu između Europske zajednice i Kraljevine Maroka, odobren u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EZ) br. 764/2006 od 22. svibnja 2006., posebno njegov članak 6., treba tumačiti u smislu da on isključuje svaku mogućnost da plovila Zajednice obavljaju ribolovne aktivnosti u marokanskim ribolovnim zonama na temelju povlastice koju su izdala marokanska nadležna tijela bez posredovanja nadležnih tijela Europske unije.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 25. listopada 2013.#Jürgen Beninca protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokument koji je sastavila Komisija u okviru postupka spajanja Deutsche Börsea i NYSE Euronexta – Uskraćivanje pristupa – Iznimka koja se odnosi na zaštitu procesa odlučivanja.#Predmet T-561/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 23. rujna 2015.#Reiner Appelrath-Cüpper Nachf. GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice AC – Raniji nacionalni i međunarodni figurativni žigovi AC ANN CHRISTINE i raniji figurativni žigovi Zajednice AC ANN CHRISTINE OCEAN i AC ANN CHRISTINE INTIMATE – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-60/13.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. veljače 2017.#W. i V. protiv X.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članci 8. do 15. – Nadležnost u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja – Uredba (EZ) br. 4/2009 – Članak 3. točka (d) – Suprotstavljene odluke koje su donijeli sudovi različitih država članica – Dijete koje uobičajeno boravi u državi članici boravišta svoje majke – Nadležnost sudova države članice boravišta oca za izmjenu pravomoćne odluke koju su prethodno donijeli o boravištu djeteta, obvezi uzdržavanja i izvršavanju prava na kontakt s djetetom – Nepostojanje.#Predmet C-499/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. veljače 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Članci 8. do 15. — Nadležnost u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja — Uredba (EZ) br. 4/2009 — Članak 3. točka (d) — Suprotstavljene odluke koje su donijeli sudovi različitih država članica — Dijete koje uobičajeno boravi u državi članici boravišta svoje majke — Nadležnost sudova države članice boravišta oca za izmjenu pravomoćne odluke koju su prethodno donijeli o boravištu djeteta, obvezi uzdržavanja i izvršavanju prava na kontakt s djetetom — Nepostojanje“
      U predmetu C‑499/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu, Litva), odlukom od 16. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 22. rujna 2015., u postupku

         W.,

         V.

      protiv

         X.,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za osobe W. i V.: P. Markevičius,

               —

               za osobu X.: R. de Falco, advokatas,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i J. Nasutavičienė, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba W. i V. (u daljnjem tekstu: dijete V.) i osobe X. u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću i obvezom uzdržavanja.

         Pravni okvir

         Uredba br. 2201/2003

               3

               Uvodna izjava 12. Uredbe br. 2201/2003 glasi kako slijedi:
               „Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.”

               4

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije”, određuje:
               „U svrhe ove Uredbe:
               […]

                        7.

                        izraz ‚roditeljska odgovornost’ označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom;

                  […]”

               5

               Članak 8. navedene Uredbe, naslovljen „Opća nadležnost”, propisuje:
               „1.   Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.
               2.   Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.”

               6

               Članak 12. iste uredbe, naslovljen „Prorogacija nadležnosti” u svojim stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Sudovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako:
               […]

                        (b)

                        […] su bračni drugovi i nositelji roditeljske odgovornosti izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatili nadležnost sudova u trenutku pokretanja postupka pred sudom te ako je to u interesu djeteta.

                  2.   Nadležnost dodijeljena u stavku 1. prestaje kada:

                        (a)

                        sudska odluka kojom se dopušta ili odbija razvod, zakonska rastava ili poništaj braka postane pravomoćna;

                        (b)

                        u onim predmetima u kojima je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost na dan iz točke (a) još u tijeku, sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna;

                        (c)

                        postupak iz točaka (a) i (b) bude završen zbog nekog drugog razloga.”

               7

               Članak 14. Uredbe br. 2201/2003 naslovljen „Supsidijarna nadležnost” glasi kako slijedi:
               „Ako nijedan sud države članice nije nadležan u skladu s člancima 8. do 13., nadležnost se u svakoj državi članici utvrđuje prema zakonima te države članice.”

         Uredba (EZ) br. 4/2009

               8

               Pod naslovom „Opće odredbe” članak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.) propisuje:
               „U stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost ima:

                        (a)

                        sud mjesta u kojem tuženik ima uobičajeno boravište; ili

                        (b)

                        sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište; ili

                        (c)

                        sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o statusu osobe [ako je zahtjev koji se odnosi na uzdržavanje sporedan u odnosu na te postupke], osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana; ili

                        (d)

                        sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o roditeljskoj odgovornosti [ako je zahtjev koji se odnosi na uzdržavanje sporedan u odnosu na te postupke], osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Osoba W., litavski državljanin i osoba X., nizozemska i argentinska državljanka, vjenčali su se 9. prosinca 2003. u Sjedinjenim Američkim Državama. Oni su otac i majka djeteta V., rođenoga 20. travnja 2006. u Nizozemskoj. Ono ima litavsko i talijansko državljanstvo. Nikada nije imalo boravište u Litvi niti je tamo ikada bilo.

               10

               Osoba W., osoba X. i dijete V. živjeli su u Nizozemskoj od 2004. do 2006. Nakon kratkog boravka u Italiji, 2007. su se nastanili u Kanadi. Osoba W. i osoba X. žive odvojeno od prosinca 2010.

               11

               U srpnju 2011. osoba X. nastanila se s djetetom V. u Italiji a potom se u studenome 2011. s njim vratila u Nizozemsku, gdje je njihovo uobičajeno boravište.

               12

               Što se tiče osobe W., njezino uobičajeno boravište je u Litvi.

               13

               Osoba X. je zahtjev za razvod podnijela kanadskom sudu. Taj sud je od svibnja 2011. donio nekoliko odluka, među ostalim odluku od 17. travnja 2012. kojom je proglašen razvod braka između supružnika W. i X. i osobi X. dodijeljeno isključivo skrbništvo nad djetetom V.

               14

               Međutim, odluke kanadskog suda nisu priznali ni litavski ni nizozemski sudovi pred kojima su postupci kasnije pokrenuti.

         Odluke litavskih sudova prije glavnog predmeta

               15

               Dana 18. travnja 2011. osoba W. je od Vilniaus miesto 1 apylinkės teismasa (Sud 1. okruga Grada Vilniusa, Litva) zatražila da proglasi razvod braka zbog krivnje osobe X. i da kod nje odredi boravište djeteta V.

               16

               Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas (Sud 1. okruga Grada Vilniusa) na zahtjev osobe W. donio je 28. travnja 2011. privremenu mjeru kojom se boravište djeteta V. određuje kod osobe W. za vrijeme trajanja postupka.

               17

               Na temelju te odluke osoba W. je 3. srpnja 2012. od Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu) – u okviru tužbe zbog otmice djeteta – zatražila da se naloži povratak djeteta V. Taj zahtjev je odbijen.

               18

               Privremena mjera od 28. travnja 2011. je potom ukinuta odlukom Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu), koja je bila odmah izvršna. Ta odluka je potvrđena u žalbenom postupku. Osoba W. se žalila u kasacijskom postupku, ali je njezina žalba proglašena nedopuštenom.

               19

               Odlukom od 8. listopada 2013. Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu) proglasio je razvod braka osoba W. i X. Usto je odredio boravište djeteta V. kod osobe X., načine izvršavanja prava osobe W. na kontakt s djetetom i iznos obveze uzdržavanja osobe W. prema djetetu V.

               20

               Tu odluku je odlukom od 30. svibnja 2014. potvrdio Vilniaus apygardos teismas (Regionalni sud u Vilniusu, Litva). Rješenjem od 8. rujna 2014. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) proglasio je nedopuštenom žalbu koju je osoba W. podnijela u kasacijskom postupku.

         Odluke nizozemskih sudova nakon glavnog postupka

               21

               Odlukom od 29. siječnja 2014. rechtbank Overijssel (Sud u Overijsselu, Nizozemska) odredio je obvezu uzdržavanja osobe W. prema osobi X. na mjesečni iznos od 4323 eura od 18. svibnja 2012. i prema djetetu V. na mjesečni iznos od 567 eura za razdoblje od 27. lipnja do 1. studenoga 2011., potom 790 eura od 2. studenoga 2011., s tim da su ti iznosi podložni godišnjim revizijama i da će se prva revizija provesti 1. siječnja 2013.

               22

               Odlukom od 22. kolovoza 2014. taj sud je isključivo skrbništvo nad djetetom V. dodijelio osobi X.

               23

               Navedeni sud je istaknuo da u nizozemskom pravu isključivo skrbništvo nad djetetom može biti dodijeljeno jednom od njegovih roditelja kada postoji neprihvatljiv rizik da će neslaganje roditelja naškoditi djetetu jer je malo vjerojatno da će se situacija bitno poboljšati u bliskoj budućnosti ili kada je promjena načina izvršavanja skrbništva potrebna u interesu djeteta zbog drugih razloga.

         Priznanje i izvršenje donesenih sudskih odluka

               24

               Odlukom od 31. listopada 2014. rechtbank Overijssel (Sud u Overijsselu, Nizozemska) odbio je priznati i proglasiti izvršnom u Nizozemskoj odluku Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu) od 8. listopada 2013. u dijelu u kojem je njome proglašen razvod braka zbog podijeljene krivnje dvaju supružnika, određeno uobičajeno boravište djeteta V. kod njegove majke, obveza uzdržavanja osobe W. prema djetetu V. i naložena naknada troškova. Priznao je i proglasio izvršnom u Nizozemskoj odredbe te odluke koje određuju pravo oca na kontakt s djetetom.

               25

               Odlukom od 2. veljače 2015. Lietuvos apeliacinis teismas (Žalbeni sud Litve), pred kojim je osoba W. pokrenula postupak, odbio je proglasiti izvršnom odluku rechtbanka Overijssel (sud u Overijsselu) od 29. siječnja 2014. koja određuje obvezu uzdržavanja osobe W. prema osobi X. i djetetu V., priznati i proglasiti izvršnom odluku toga suda od 22. kolovoza 2014. kojom se isključivo skrbništvo nad djetetom V. povjerava osobi X. te je okončao postupak u dijelu koji se odnosi na nepriznavanje odluke toga suda od 31. listopada 2014. u Litvi.

         Postupak pred sudom koji je uputio zahtjev i prethodno pitanje

               26

               Dana 28. kolovoza 2014. osoba W. podnijela je Vilniaus miesto apylinkės teismasu (Okružni sud u Vilniusu) zahtjeve za izmjenu mjesta boravišta djeteta V., iznosa obveze uzdržavanja i izvršavanja prava na kontakt s djetetom, kako su određeni njegovom odlukom od 8. listopada 2013.

               27

               Odlukom od 25. rujna 2014. taj sud je njegove zahtjeve proglasio nedopuštenim jer osoba W. nije dokazala promjene okolnosti koje su nastupile od donošenja odluke od 8. listopada 2013.

               28

               Vilniaus apygardos teismas (Regionalni sud u Vilniusu) kojemu je osoba W. podnijela žalbu protiv odluke Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu) od 25. rujna 2014., djelomično je potvrdio tu odluku odlukom od 16. prosinca 2014. i vratio predmet tom sudu kako bi o njemu ponovno odlučio.

               29

               Taj sud se odlukom od 23. prosinca 2014. proglasio nenadležnim za odlučivanje o zahtjevima osobe W. zbog toga što je pravilima o nadležnosti koja se nalaze u Uredbi br. 2201/2003 trebalo dati prednost pred odredbama litavskog Zakonika o građanskom postupku. Prema mišljenju tog suda, osim u određenim slučajevima promjene boravišta djeteta ili nakon sporazuma sklopljenog između nositelja roditeljske odgovornosti, o tim zahtjevima trebaju odlučiti sudovi države članice u kojoj dijete ima svoje uobičajeno boravište, odnosno, u ovom slučaju, Kraljevine Nizozemske. Navedeni sud je obavijestio osobu W. da se može obratiti nadležnom sudu u Nizozemskoj.

               30

               Odlučujući o žalbi osobe W. protiv odluke Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu) od 23. prosinca 2014., Vilniaus apygardos teismas (Regionalni sud u Vilniusu) potvrdio je 31. ožujka 2015. tu odluku i vratio predmet tom sudu kako bi on ponovno odlučio o dopuštenosti zahtjeva osobe W. Smatrao je da se taj sud pogrešno proglasio nenadležnim za odlučivanje o tim zahtjevima iako se navedenim zahtjevima nastojala ishoditi izmjena pravomoćne odluke Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu) od 8. listopada 2013. koja se osobito odnosila na boravište djeteta V., načine izvršavanja prava na kontakt s djetetom i obvezu uzdržavanja. Takva izmjena mogla bi proizaći samo iz druge pravomoćne sudske odluke. Međutim, u ovom slučaju, budući da su nizozemski sudovi odbili priznati odluku od 8. listopada 2013., osoba W. nije se mogla obratiti nizozemskim sudovima sa svojim zahtjevom za izmjenu prava i obveza koje se u njoj nalaze.

               31

               U tim okolnostima, Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće pitanje:
               „Koja je država članica (Republika Litva ili Kraljevina Nizozemska) na temelju članaka 8. do 14. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 nadležna za rješavanje predmeta u vezi s promjenama boravišta, obveze uzdržavanja i izvršavanja prava na kontakt s maloljetnim djetetom V. koje ima uobičajeno boravište u Kraljevini Nizozemskoj?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               32

               Aktom podnesenim 20. prosinca 2016. osoba W. je na temelju članka 83. Poslovnika Suda podnijela zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka te zahtjev da Sud Europskom sudu za ljudska prava podnese prethodno pitanje.

               33

               Kao prvo, što se tiče zahtjeva za pokretanje postupka pred Europskim sudom za ljudska prava, treba naglasiti da Sud za to nije ovlašten ni na temelju članka 83. ni na temelju ijedne druge odredbe njegova Poslovnika.

               34

               Kao drugo, što se tiče zahtjeva za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osoba W. ističe činjenicu koju smatra novom činjenicom, koja nije bila raspravljena pred Sudom, da je rechtbank Overijssel (Sud u Overijsselu, Nizozemska) odlukom od 20. svibnja 2016. presudio da nizozemski sudovi ne mogu odlučivati o izmjeni odluke litavskog suda od 8. listopada 2013. i da neće priznati niti učiniti izvršnom dio te odluke koja se odnosi na pravo na kontakt s djetetom. Osoba W. također tvrdi da opis činjenica u mišljenju nezavisnog odvjetnika ne odgovara stvarnosti.

               35

               U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Sud može, po službenoj dužnosti ili na prijedlog nezavisnog odvjetnika ili također na zahtjev stranaka, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika, ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama (presuda od 15. rujna 2011., Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, t. 19. i navedena sudska praksa). Nasuprot tomu, Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne predviđaju mogućnost da stranke iznesu svoja zapažanja kao odgovor na mišljenje nezavisnog odvjetnika (presuda od 16. prosinca 2010., Stichting Natuur en Milieu i dr., C‑266/09, EU:C:2010:779, t. 28. i navedena sudska praksa).

               36

               Što se tiče navoda osobe W. o navodno novoj činjenici, dostatno je naglasiti da odluka rechtbanka Overijssel (sud u Overijsselu, Nizozemska) od 20. svibnja 2016. nije nova činjenica jer poput odluke od 31. listopada 2014. tog istog suda, u bitnome odbija priznavanje odluke od 8. listopada 2013.

               37

               Što se tiče očitovanjâ osobe W. o argumentaciji sadržanoj u mišljenju nezavisnog odvjetnika u ovom predmetu, treba istaknuti da se njima kritizira to mišljenje. Međutim, iz sudske prakse navedene u točki 35. ove presude proizlazi da takva očitovanja nisu predviđena odredbama koje uređuju postupak pred Sudom.

               38

               U tim okolnostima, Sud, nakon što je saslušao mišljenje nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim elementima potrebnim za odgovor na pitanja koja mu je postavio sud koji je uputio zahtjev i da su svi argumenti potrebni za odlučivanje o predmetu o kojem je riječ raspravljeni među strankama.

               39

               Slijedom toga treba odbiti zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O prethodnom pitanju

               40

               Uvodno kao prvo treba odbiti argumente osobe W. i Europske komisije kojima se nastoji dovesti u pitanje nadležnost Suda. Osoba W. i Komisija u svojim pisanim očitovanjima ističu da sud koji je uputio zahtjev od Suda zahtijeva da imenuje državu članicu čiji su sudovi nadležni za odlučivanje o sporu u glavnom postupku. Međutim, ta zadaća je na sudu koji je uputio zahtjev jer je Sud nadležan jedino za tumačenje pravila prava Unije a ne za odlučivanje u meritumu o pitanjima koja su postavljena nacionalnim sudovima.

               41

               U tom pogledu, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, Sud je zasigurno jedini ovlašten odlučiti o tumačenju ili valjanosti nekog propisa Unije (presuda od 10. studenoga 2011., X i X BV, C‑319/10 i C‑320/10, neobjavljena, EU:C:2011:720, t. 29.). Na sudu koji je uputio zahtjev je da odluči o sporu koji se pred njim vodi, uzimajući u obzir odgovor Suda (presuda od 4. veljače 2010., Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, t. 31.).

               42

               Međutim, u ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev jasno proizlazi da sud koji je uputio zahtjev želi znati kako treba tumačiti Uredbu br. 2201/2003 kako bi se odredio nadležni sud.

               43

               Slijedom toga, sâm navod država članica čiji bi sudovi mogli biti nadležni u tekstu prethodnog pitanja – usto isključivo u zagradama – ne mogu učiniti Sud nenadležnim da odgovori na postavljeno pitanje.

               44

               Kao drugo, treba istaknuti da sud koji je uputio zahtjev svoje pitanje postavlja jedino u pogledu Uredbe br. 2201/2003 iako iz tog pitanja kao i odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da se glavni predmet ne odnosi samo na roditeljsku odgovornost nego i na obvezu uzdržavanja, koja nije obuhvaćena navedenom uredbom.

               45

               U tom pogledu, okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio zahtjev za prethodnu odluku pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu pruži sve elemente tumačenja koji mogu biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima (vidjeti, među ostalim, presudu od 29. rujna 2016., Essent Belgium, C‑492/14, EU:C:2016:732, t. 43.).

               46

               Stoga treba preoblikovati postavljeno pitanje s obzirom na mjerodavne odredbe Uredbe br. 4/2009.

               47

               Dakle, treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u bitnome pita treba li članak 8. Uredbe br. 2201/2003 i članak 3. Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da sudovi država članica koji su donijeli pravomoćnu odluku u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću i obvezom uzdržavanja koja se odnosi na maloljetno dijete ostaju nadležni za odlučivanje o zahtjevu za izmjenu odredbi donesenih tom odlukom, iako se uobičajeno boravište toga djeteta nalazi na državnom području druge države članice.

               48

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, prije svega treba precizirati da na temelju članka 3. točke (d) Uredbe br. 4/2009, u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost imaju sudovi koji su u skladu s Uredbom br. 2201/2003 nadležni za postupke o roditeljskoj odgovornosti, ako je zahtjev koji se odnosi na uzdržavanje sporedan u odnosu na te postupke.

               49

               Zatim treba podsjetiti na mehanizam uspostavljen Uredbom br. 2201/2003 i na ciljeve koji se njome nastoje postići.

               50

               Uredba br. 2201/2003 temelji se na suradnji i uzajamnom povjerenju između sudova (presuda od 9. studenoga 2010., Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, t. 81.), koji trebaju dovesti do uzajamnog priznavanja sudskih odluka, kamena temeljca za uspostavu pravog pravosudnog područja (presuda od 15. srpnja 2010., Purrucker, C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 70.).

               51

               Kao što proizlazi iz uvodne izjave 12. Uredbe br. 2201/2003, potonja je donesena s ciljem ostvarivanja zaštite interesa djeteta, i u tu se svrhu posebno temelji na kriteriju blizine. Naime, zakonodavac je smatrao da je sud koji je geografski blizu uobičajenog boravišta djeteta najprimjereniji za ocjenu mjera koje treba donijeti u interesu djeteta (presuda od 15. srpnja 2010., Purrucker, C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 91.). U skladu s tom uvodnom izjavom, to znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.

               52

               Članak 8. Uredbe br. 2201/2003 izražava taj cilj uspostavljajući opću nadležnost u korist sudova države članice u kojoj dijete ima svoje uobičajeno boravište.

               53

               Prema stavku 1. članka 8., nadležnost nekog suda treba biti uspostavljena ‚u trenutku pokretanja postupka’, to jest na datum na koji je tom sudu podnesen akt kojim se pokreće postupak, sukladno članku 16. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2014., E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 38.)

               54

               Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojega mišljenja, pozivajući se na točku 40. presude od 1. listopada 2014., E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246), nadležnost suda treba provjeriti i utvrditi u svakom pojedinom slučaju kad je pred sudom pokrenut postupak, što implicira da se ona ne zadržava nakon okončanja postupka koji je u tijeku.

               55

               Iznimno od primjene članka 8. Uredbe br. 2201/2003, njezin članak 9. propisuje, u slučaju preseljenja djeteta i pod određenim uvjetima, zadržavanje nadležnosti sudova koji se nalaze u državi članici prethodnog uobičajenog boravišta djeteta, dok članak 12. stavak 1. te uredbe propisuje, pod određenim uvjetima i u slučaju sporazuma sklopljenog između nositelja roditeljske odgovornosti, prorogaciju nadležnosti suda nadležnog za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, koji nije onaj države članice uobičajenog boravišta djeteta.

               56

               Osim toga, Uredba br. 2201/2003 propisuje posebna pravila koja se primjenjuju u slučaju otmice ili nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta (članci 10. i 11.), ako se ne može utvrditi uobičajeno boravište djeteta koje se nalazi u jednoj državi članici ni nadležnost na temelju njezina članka 12. (članak 13.), ako nijedan sud države članice nije nadležan u skladu s njezinim člancima 8. do 13. (članak 14.), ili pak, iznimno i pod određenim uvjetima, ako nadležni sud prenese nadležnost sudu druge države članice za koji smatra da je primjereniji za rješavanje predmeta (članak 15.).

               57

               Prethodno pitanje treba ispitati u svjetlu tih razmatranja.

               58

               Prema odluci kojom se upućuje zahtjev, tužbom koju je osoba W. podnijela nastoje se izmijeniti odredbe pravomoćne odluke Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu) od 8. listopada 2013. o roditeljskoj odgovornosti i obvezi uzdržavanja koji se odnose na dijete V. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava u tom pogledu da je ta odluka potvrđena odlukom Vilniaus apygardos teismasa (Regionalni sud u Vilniusu) od 30. svibnja 2014. i da je žalba koju je osoba W. podnijela protiv nje odbijena odlukom Lietuvos Aukščiausiasis Teismasa (Vrhovni sud Litve) od 8. rujna 2014.

               59

               U tim okolnostima, podnošenje 28. kolovoza 2014. zahtjeva za izmjene odredaba donesenih odlukom od 8. listopada 2013. treba smatrati polazišnom točkom novoga postupka. Iz toga slijedi da sud pred kojim je pokrenut postupak, u ovom slučaju Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okružni sud u Vilniusu), treba odrediti nadležni sud, vodeći računa, kao prvo, o uobičajenom boravištu djeteta V. u trenutku toga pokretanja, sukladno članku 8. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003.

               60

               U svojoj presudi od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 46.), potvrđenom ustaljenom sudskom praksom (vidjeti, među ostalim, presudu od 9. listopada 2014., C, C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 50.), smisao i doseg pojma „uobičajeno boravište” trebaju biti određeni s obzirom na svrhu zaštite interesa djeteta, osobito s obzirom na kriterij blizine. Taj pojam odgovara mjestu koje odražava određenu integraciju djeteta u socijalno i obiteljsko okruženje. To mjesto treba odrediti nacionalni sud vodeći računa o posebnim činjeničnim okolnostima svakog pojedinog slučaja. Osobito su relevantni uvjeti i razlozi boravka djeteta na državnom području neke države članice kao i njegovo državljanstvo. Osim fizičke prisutnosti djeteta u nekoj državi članici koja treba biti uzeta u obzir, drugi elementi trebaju ukazivati na to da prisutnost ni u kojem slučaju nije privremena ili povremena (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 47. do 49.).

               61

               Dakle, određivanje uobičajenog boravišta djeteta u dotičnoj državi članici iziskuje barem da je dijete fizički prisutno u toj državi članici.

               62

               Međutim, u glavnom predmetu je nesporno da dijete V. nikada nije boravilo u Litvi.

               63

               U tim okolnostima, sâma okolnost da je jedno od državljanstava djeteta V. državljanstvo te države članice nije dostatna da bi se ona smatrala njegovim uobičajenim boravištem u smislu Uredbe br. 2201/2003.

               64

               Nasuprot tomu, fizička prisutnost djeteta V. u drugoj državi članici, u ovom slučaju Kraljevini Nizozemskoj, kod jednog od njegovih roditelja tijekom nekoliko godina, u skladu s pravomoćnom odlukom, u ovom slučaju odlukom Vilniaus miesto apylinkės teismasa (Okružni sud u Vilniusu) od 8. listopada 2013., može biti dokaz za to da dijete V. tamo uobičajeno boravi i može dodijeliti sudovima te države članice nadležnost za rješavanje tužbi u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću i obvezi uzdržavanja koja se odnosi na to dijete. Drukčije se može postupiti samo ako postoje činjenice koje dovode do odstupanja od toga pravila opće nadležnosti mjesta uobičajenog boravišta.

               65

               Međutim, takvi elementi uopće ne proizlaze iz dokumenata u spisu koji su podneseni Sudu. Osobito se ne čini niti da je dijete V. preselilo iz Litve u Nizozemsku prije pokretanja postupka pred Vilniaus miesto apylinkės teismasom (Okružni sud u Vilniusu) niti da je postojao sporazum između nositelja roditeljske odgovornosti o nadležnosti litavskih sudova. Usto, sud koji je uputio zahtjev nije uopće naveo otmicu ili nezakonito odvođenje ili zadržavanje djeteta V. i ne čini se niti da su nizozemski sudovi odredili litavske sudove kao primjerenije za rješavanje glavnog predmeta.

               66

               Dakle, u predmetu poput onog u glavnom postupku, sudovi države članice uobičajenog boravišta djeteta nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću. U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev tako je odredio nizozemske sudove.

               67

               Stoga je na tim sudovima da odluče o zahtjevima poput onih osobe W. kojima se želi izmijeniti mjesto boravišta djeteta, iznos obveze uzdržavanja i načini izvršavanja prava dotičnog roditelja na kontakt s djetetom.

               68

               Treba naglasiti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 49. svojega mišljenja, da u korist sudova koji su odlučili o razvodu, u ovom slučaju litavskih sudova, nije ugovorena prorogacija nadležnosti u predmetu poput onog u glavnom postupku. Čak i da je osoba X. izričito ili na bilo koji drugi način nedvojbeno prihvatila nadležnost tih sudova, sukladno članku 12. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 2201/2003, ta nadležnost je u svakom slučaju okončana čim je odluka o prihvaćanju zahtjeva za razvod braka i odlučivanju o roditeljskoj odgovornosti postala pravomoćna, sukladno članku 12. stavku 2. točkama (a) i (b) te uredbe.

               69

               Okolnost da pravomoćna odluka na koju se poziva dotični roditelj za upućivanje svojega zahtjeva za izmjenu nije u cijelosti ili djelomično priznao sud države članice uobičajenog boravišta djeteta – bilo to nepriznavanje osnovano ili ne – nije prepreka tomu da ti sudovi budu nadležni za odlučivanje o tom zahtjevu jer oni dovode do novog postupka.

               70

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 8. Uredbe br. 2201/2003 i članka 3. Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti na način da, u predmetu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, sudovi države članice koji su donijeli pravomoćnu odluku u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću i obvezom uzdržavanja koje se odnose na maloljetno dijete više nisu nadležni za izmjenu odredaba donesenih tom odlukom jer se uobičajeno boravište djeteta nalazi na državnom području druge države članice. Za odlučivanje o tom zahtjevu nadležni su sudovi potonje države članice.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 i članak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja treba tumačiti na način da, u predmetu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, sudovi države članice koji su donijeli pravomoćnu odluku u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću i obvezom uzdržavanja koje se odnose na maloljetno dijete više nisu nadležni za izmjenu odredaba donesenih tom odlukom jer se uobičajeno boravište tog djeteta nalazi na državnom području druge države članice. Za odlučivanje o tom zahtjevu nadležni su sudovi potonje države članice.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 4. srpnja 2014. # Advance Magazine Publishers, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-1/13.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. lipnja 2015.#Comité d'entreprise de Nortel Networks SA i dr. protiv Cosme Rogeaua u svojstvu sudskog likvidatora Nortel Networks SA i Cosme Rogeau u svojstvu sudskog likvidatora Nortel Networks SA protiv Alana Roberta Blooma i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio tribunal de commerce de Versailles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Članak 2. točka (g), članak 3. stavak 2. i članak 27. – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Glavni stečajni postupak – Sekundarni stečajni postupak – Sukob nadležnosti – Isključiva ili alternativna nadležnost – Utvrđivanje mjerodavnog prava – Utvrđivanje dužnikove imovine koja ulazi u sekundarni stečajni postupak – Utvrđivanje mjesta gdje se ta imovina nalazi – Imovina smještena u trećoj državi.#Predmet C-649/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 1346/2000 — Članak 2. točka (g), članak 3. stavak 2. i članak 27. — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Glavni stečajni postupak — Sekundarni stečajni postupak — Sukob nadležnosti — Isključiva ili alternativna nadležnost — Utvrđivanje mjerodavnog prava — Utvrđivanje dužnikove imovine koja ulazi u sekundarni stečajni postupak — Utvrđivanje mjesta gdje se ta imovina nalazi — Imovina smještena u trećoj državi“
      U predmetu C‑649/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal de commerce de Versailles (Francuska), odlukom od 21. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 6. prosinca 2013., u postupcima

         Comité d’entreprise de Nortel Networks SA i dr.

      protiv

         Cosme Rogeau, u svojstvu sudskog likvidatora u sekundarnom stečajnom postupku protiv Nortel Networks SA,
      i

         Cosme Rogeau, u svojstvu sudskog likvidatora u sekundarnom stečajnom postupku protiv Nortel Networks SA,
      protiv

         Alana Roberta Blooma,

         Alana Michaela Hudsona,

         Stephena Johna Harrisa,

         Christophera Johna Wilkinsona Hilla,

      u svojstvu zajednički imenovanih stečajnih upravitelja u glavnom stečajnom postupku protiv Nortel Networks SA,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: C. Strömholm, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Comité d’entreprise de Nortel Networks SA i dr., R. Dammann i M. Boché-Robinet, avocats,

               —

               za C. Rogeaua, u svojstvu sudskog likvidatora u sekundarnom stečajnom postupku protiv Nortel Networks SA, A. Tchekhoff i E. Fabre, avocats,

               —

               za A. R. Blooma, A. M. Hudsona, S. J. Harrisa i C. J. Wilkinsona Hilla, u svojstvu zajednički imenovanih stečajnih upravitelja u glavnom stečajnom postupku protiv Nortel Networks SA, C. Dupoirier, avocat,

               —

               za francusku vladu, F.‑X. Bréchot i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Kennellyja, barristera,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. siječnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (g), članka 3. stavka 2. i članka 27. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen, s jedne strane, u okviru spora koji Comité d’entreprise de Nortel Networks SA (u daljnjem tekstu: NNSA) (radničko vijeće društva NNSA) i dr. vodi protiv C. Rogeaua, u svojstvu sudskog likvidatora u sekundarnom stečajnom postupku koji je u Francuskoj otvoren protiv NNSA (u daljnjem tekstu: sekundarni postupak), a u vezi s tužbom radi, među ostalim, isplate otpremnine i, s druge strane, u okviru postupka koji C. Rogeau u svojstvu sudskog likvidatora u sekundarnom postupku vodi protiv A. R. Blooma, A. M. Hudsona, S. J. Harrisa i C. J. Wilkinsona Hilla, u svojstvu zajednički imenovanih stečajnih upravitelja („joint administrators“, u daljnjem tekstu: zajednički upravitelji) u glavnom stečajnom postupku koji je protiv NNSA‑a otvoren u Ujedinjenoj Kraljevini (u daljnjem tekstu: glavni stečajni postupak), a u vezi s tužbom radi prisilne intervencije u postupak (obavijest o parnici).

         Pravni okvir

         Uredba br. 1346/2000

               3

               U uvodnim izjavama 6. i 23. Uredbe br. 1346/2000 navodi se:

                        „(6)

                        U skladu s načelom proporcionalnosti, ovu Uredbu trebalo bi ograničiti na odredbe koje uređuju ovlaštenje za pokretanje stečajnih postupaka i odluke koje se donose neposredno na temelju stečajnih postupaka, te su tijesno [usko] povezane s takvim postupkom. K tomu, ova Uredba treba sadržavati odredbe u vezi s priznavanjem onih odluka i propisa koji se primjenjuju, a koji također zadovoljavaju to načelo.

                  [...]

                        (23)

                        Za pitanja koja pokriva, ova Uredba trebala bi propisivati jedinstvena pravila o sukobu zakona koja zamjenjuju, unutar njihovog područja primjene, nacionalna pravila međunarodnog privatnog prava. Osim ako nije drugačije određeno, mjerodavni propis je onaj države članice u kojoj se pokreće postupak (lex concursus). Ovo pravilo o sukobu zakona treba jednako važiti i za glavni postupak i za lokalne postupke; lex concurcus uređuje sve učinke stečajnog postupka, postupovne kao i materijalne, na osobe i pravne odnose kojih se to tiče. On određuje sve uvjete za pokretanje, vođenje i okončanje stečajnog postupka.“

               4

               Članak 2. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Definicije“, propisuje:
               „U smislu ove Uredbe:
               [...]

                        g)

                        ‚država članica u kojoj se nalazi imovina’ znači u slučaju:

                                 —

                                 materijalne imovine ‐ država članica na čijem se državnom području nalazi imovina,

                                 —

                                 imovine ili prava kod kojih je vlasništvo ili drugo pravo upisano u javne knjige – država članica pod čijim se nadzorom vode takve knjige,

                                 —

                                 tražbine ‐ država članica na čijem je državnom području središte interesa treće strane koja ih mora namiriti, kako je utvrđeno člankom 3. stavkom 1.;

                  [...]“

               5

               U skladu s člankom 3. Uredbe, pod naslovom „Međunarodna nadležnost“:
               „1.   Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju [nadležni su za otvaranje] stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa.
               2.   Kada se središte dužnikova glavnog interesa nalazi unutar državnog područja jedne države članice, sudovi druge države članice imaju nadležnost za pokretanje [nadležni su za otvaranje] stečajnog postupka protiv tog dužnika samo ako on ima poslovni nastan [poslovnu jedinicu] na državnom području te druge države članice. Učinci tih postupaka [tog postupka] su ograničeni na imovinu dužnika koja se nalazi na državnom području potonje države članice.
               [...]“

               6

               Članak 25. navedene Uredbe, pod naslovom „Priznavanje i izvršivost drugih odluka“, propisuje:
               „1.   Odluke donesene od strane suda čija je sudska odluka u vezi s pokretanjem [otvaranjem] stečajnog postupka priznata [...], a koja se bavi tijekom i okončanjem [a koje se odnose na tijek i okončanje] stečajnog postupka, kao i stečajne nagodbe odobrene od strane tog suda, priznat će se bez daljnjih formalnosti. Takve se odluke izvršavaju u skladu s člancima 31. do 51. s izuzetkom članka 34. stavka 2. [...] [K]onvencije [od 27. rujna 1968.] o [sudskoj] nadležnosti i provedbi [izvršenju sudskih] odluka u građanskim i trgovačkim stvarima [(SL 1972, L 299, str. 32.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji].
               Prvi se podstavak također primjenjuje na odluke koje izravno proizlaze iz stečajnih postupaka i koje su s njima tijesno [usko] povezane, čak i ako ih donosi drugi sud.
               [...]
               2.   Priznavanje i izvršavanje odluka koje nisu one navedene u stavku 1. uređuje se Konvencijom navedenom u stavku 1., pod uvjetom da je ta Konvencija primjenjiva.
               [...]“

               7

               Članak 27. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Pokretanje [Otvaranje] postupka“, propisuje:
               „Pokretanje [Otvaranje] postupka navedenog u članku 3. stavku 1. od strane suda države članice i priznatog u drugoj državi članici (glavni postupak) dozvoljava pokretanje sekundarnog postupka u toj drugoj državi članici čiji sud je nadležan na temelju članka 3. stavka 2. i bez ispitivanja dužnikove insolventnosti u toj drugoj državi. [...] Njihovi učinci [Učinci tog postupka] su ograničeni na imovinu dužnika koja se nalazi na državnom području te druge države članice.“

         Uredba (EZ) br. 44/2001

               8

               Člankom 1. Uredbe Vijeća (EZ) od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) na sljedeći je način određeno područje njezine primjene:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.
               2.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
               [...]

                        b)

                        stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke;

                  [...]“

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               9

               Grupa Nortel bila je isporučitelj tehničkih rješenja za telekomunikacijske mreže. Nortel Networks Limited (u daljnjem tekstu: NNL), sa sjedištem u Mississaugi (Kanada), kontrolirao je većinu društava kćeri grupe Nortel diljem svijeta, a među njima i NNSA, sa sjedištem u Yvelinesu (Francuska).

               10

               Gotovo cjelokupno intelektualno vlasništvo koje je nastalo djelatnošću istraživanja i razvoja u specijaliziranim društvima kćerima grupe Nortel registrirano je uglavnom u Sjevernoj Americi na ime NNL‑a koji je svojim društvima kćerima, uključujući NNSA, dodjeljivao besplatne isključive licencije za poslovno iskorištavanje intelektualnog vlasništva te grupe. Navedena društva kćeri također su zadržavala ekonomsko vlasništvo („beneficial ownership“) u pogledu predmeta tog intelektualnog vlasništva u visini njihovih pojedinačnih doprinosa. Sporazum unutar grupe, pod nazivom „Master R & D Agreement“ (u daljnjem tekstu: Ugovor MRDA), uređivao je pravne odnose između NNL‑a i tih društava kćeri.

               11

               Budući da se tijekom 2008. grupa Nortel suočila s velikim financijskim poteškoćama, njezini direktori odlučili su predložiti istodobno otvaranje stečajnih postupaka u Kanadi, Sjedinjenim Američkim Državama i Europskoj uniji. Odlukom od 14. siječnja 2009., High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Ujedinjena Kraljevina), otvorio je na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 glavni stečajni postupak u skladu s engleskim pravom u odnosu na sva društva grupe Nortel sa sjedištem u Uniji, a među njima i u odnosu na društvo NNSA.

               12

               Na zajednički prijedlog koji su podnijeli NNSA i zajednički upravitelji, sud koji je uputio zahtjev otvorio je presudom od 28. svibnja 2009. sekundarni postupak protiv NNSA i imenovao C. Rogeaua kao „sudskog likvidatora“ („liquidateur judiciaire“) u tom postupku.

               13

               Nagodbom od 21. srpnja 2009. riješen je kolektivni radni spor u društvu NNSA (u daljnjem tekstu: Nagodba). Tom nagodbom predviđeno je plaćanje otpremnine, i to jedan dio odmah, a drugi je dio koji se zvao „odgođena otpremnina“ trebao biti isplaćen nakon prestanka poslovanja iz dostupnog iznosa ostvarenog prodajom imovine i nakon namirenja troškova nastalih zbog nastavka poslovanja društva NNSA tijekom glavnog i sekundarnog stečajnog postupka kao i administrativnih troškova („administration expenses“).

               14

               Tijela glavnog i sekundarnog stečajnog postupka potpisala su 1. srpnja 2009. sporazum o koordinaciji tih dvaju postupaka (u daljnjem tekstu: Sporazum o koordinaciji) prema kojem su se, među ostalim, administrativni troškovi u cijelosti trebali prioritetno namirivati bez obzira na mjesto gdje se nalaze prodani dijelovi imovine. Presudom od 24. rujna 2009., sud koji je uputio zahtjev odobrio je, među ostalim, Sporazum o koordinaciji i Nagodbu.

               15

               Kako bi se postiglo što bolje unovčenje imovine grupe Nortel, stečajni upravitelji iz različitih stečajnih postupaka otvorenih diljem svijeta dogovorili su se da će tu imovinu prodavati kao cjelinu po pojedinim granama djelatnosti. Prema sporazumu koji se zvao „Interim Funding and Settlement Agreement“ (u daljnjem tekstu: Sporazum IFSA), koji su 9. lipnja 2009. sklopili NNL i nekoliko društava kćeri grupe Nortel, ta društva kćeri trebala su se pravovremeno odreći svojih prava industrijskog i intelektualnog vlasništva obuhvaćenih Sporazumom MRDA. Nasuprot tomu, ta društva kćeri trebala su zadržati licencijska prava koja su imala, ali samo do završetka postupka likvidacije i otuđenja imovine, dok bi i dalje zadržala prava na dotičnom intelektualnom vlasništvu koja im pripadaju kao ekonomskim vlasnicima.

               16

               U skladu sa Sporazumom IFSA, utržak od otuđene imovine grupe Nortel trebalo je deponirati na povjereničke račune, tzv. „lockbox“ (u daljnjem tekstu: lockbox), kod kreditnih institucija sa sjedištem u SAD‑u pri čemu do isplate svota deponiranih u „lockbox“ nije moglo doći bez zajedničkog sporazuma svih zainteresiranih subjekata unutar te grupe. NNSA je 11. rujna 2009. sklapanjem sporazuma o pristupanju postala strankom Sporazuma IFSA. Utršci od otuđenja imovine deponirani su kako je predviđeno Sporazumom IFSA, s tim da još uvijek nije sklopljen sporazum o raspodjeli deponiranih sredstava.

               17

               U izvješću koje je 23. studenoga 2010. sastavio C. Rogeau u okviru sekundarnog postupka navodio se pozitivan saldo u iznosu od 38.980.313,00 eura na bankovnim računima NNSA‑e na dan 30. rujna 2010. te se sukladno tomu prvu isplatu odgođene otpremnine moglo planirati u razdoblju počevši od svibnja 2011. Međutim, nakon pisma opomene radničkog vijeća društva NNSA, C. Rogeau je u dopisu od 18. svibnja 2011. odgovorio da nije u stanju postupiti u skladu s odredbama Nagodbe jer je prognoza likvidnosti pokazala negativan saldo u iznosu od 6 milijuna eura, i to zbog nekoliko zahtjeva zajedničkih upravitelja za namirenje, među ostalim, troškova nastalih nastavkom poslovanja grupe Nortel tijekom postupka kao i otuđivanjem određenih dijelova imovine.

               18

               Osporavajući te navode, radničko vijeće društva NNSA i dotadašnji radnici NNSA‑e podnijeli su na Tribunal de commerce de Versailles (Francuska) tužbu sa zahtjevom da, s jedne strane, utvrdi da im sekundarni postupak koji se vodi protiv NNSA‑e daje isključivo i izravno pravo na udio u utršku od otuđenja imovinskih cjelina grupe Nortel, a koja pripada društvu NNSA i, s druge strane, da C. Rogeauu kao sudskom likvidatoru naloži da odmah isplati, među ostalim, odgođenu otpremninu u visini iznosa koji NNSA ima na raspolaganju.

               19

               Nakon toga je C. Rogeau tužio zajedničke upravitelje radi prisilne intervencije u postupak pred sudom koji je uputio zahtjev. Oni su, međutim, između ostalog zatražili da se Tribunal de commerce de Versailles oglasi međunarodno nenadležnim u korist High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division. Zajednički upravitelji podredno su od suda koji je uputio zahtjev zatražili, među ostalim, da se oglasi nenadležnim za odlučivanje u odnosu na imovinu i prava koji se u smislu članka 2. točke (g) Uredbe br. 1346/2000 nisu nalazili u Francuskoj na dan donošenja odluke o otvaranju sekundarnog postupka.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da prije nego nastavi s odlučivanjem o tužbama koje su mu podnesene mora odlučiti o svojoj nadležnosti kako bi odredio područje djelovanja učinaka sekundarnog postupka. Isti sud također smatra da će morati odlučiti o tome mogu li se učinci sekundarnog postupka proširiti na dužnikovu imovinu koja se nalazi izvan Unije.

               21

               U tim je okolnostima Tribunal de commerce de Versailles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li sud države članice u kojoj je otvoren sekundarni postupak nadležan, isključivo ili alternativno sa sudom države članice u kojoj je otvoren glavni [stečajni] postupak, odlučiti o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka sekundarnog postupka na temelju članka 2. točke (g), članka 3. stavka 2. i članka 27. Uredbe br. 1346/2000, te primjenjuje li se u slučaju isključive odnosno alternativne nadležnosti pravo glavnog ili sekundarnog [stečajnog] postupka?“

         O prethodnom pitanju

               22

               Postavljeno pitanje dijeli se na dva dijela koje valja odvojeno ispitati. Tako se prvi dio pitanja odnosi na raspodjelu sudske nadležnosti između suda glavnog stečajnog postupka i suda sekundarnog postupka, dok se drugim dijelom želi utvrditi koje je pravo mjerodavno za utvrđivanje dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka sekundarnog postupka.

         Prvi dio pitanja

               23

               Prvim dijelom svog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 2. i članak 27. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da su sudovi države članice u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak nadležni, isključivo ili alternativno sa sudovima države članice u kojoj je otvoren glavni stečajni postupak, odlučivati o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka tog sekundarnog postupka.

               24

               U tom pogledu, premda se prethodno pitanje tiče isključivo Uredbe br. 1346/2000, najprije ipak valja utvrditi je li nadležnost suda koji je uputio zahtjev uređena tom uredbom ili Uredbom br. 44/2001. Nadalje, primjereno je ispitati je li na temelju odredaba mjerodavne uredbe nadležnost tog suda zasnovana u slučaju poput onog u glavnom postupku. Na kraju, razmotrit će se i pitanje treba li takvu nadležnost smatrati isključivom ili alternativnom.

         Pitanje mjerodavnosti uredaba br. 1346/2000 i 44/2001

               25

               Treba napomenuti da su sporovi iz glavnog postupka smješteni u kontekst primjene mnoštva sporazuma koje su sklopile stranke glavnog postupka, uključujući, među ostalim, sporazume IFSA i MRDA te sporazum o koordinaciji i Nagodbu. U okviru spora koji se tiče tumačenja jednog ili više tih sporazuma, nadležnost za odlučivanje o sporu može biti uređena odredbama Uredbe br. 44/2001, premda se spor vodi između stečajnih upravitelja iz dvaju stečajnih postupaka, glavnog i sekundarnog, koji su uređeni Uredbom br. 1346/2000.

               26

               U tom pogledu, Sud je već izrazio stajalište prema kojem uredbe br. 44/2001 i 1346/2000 treba tumačiti na način da se izbjegnu sva preklapanja pravnih pravila koja ti tekstovi propisuju, kao i sve pravne praznine. Slijedom toga, tužbe koje su, na temelju članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 44/2001, isključene iz njezina područja primjene jer spadaju u područje „stečaja, postupaka koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupaka poravnanja i sličnih postupaka“, ulaze u područje primjene Uredbe br. 1346/2000. S druge strane, tužbe koje ne ulaze u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 ulaze u područje primjene Uredbe br. 44/2001 (presuda Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 21. i navedena sudska praksa).

               27

               Sud je također izrazio stajalište da se područje primjene Uredbe br. 1346/2000 ne smije široko tumačiti, i da su samo tužbe koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka i koje su s njime tijesno povezane (u daljnjem tekstu: povezane tužbe) isključene iz područja primjene Uredbe br. 44/2001. Slijedom toga, samo te tužbe ulaze u područje primjene Uredbe br. 1346/2000 (vidjeti presudu Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 22. i 23. kao i navedenu sudsku praksu).

               28

               Na kraju, mjerodavni kriterij Suda za utvrđivanje pravnog područja u koje spada neka tužba nije njezin postupovni kontekst, već pravna osnova. U skladu s tim pristupom, treba ispitati proizlazi li pravo ili obveza koja je osnova tužbe iz općih pravila građanskog i trgovačkog prava ili posebnih pravila o odstupanjima koja vrijede za stečajni postupak (presuda Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 27.).

               29

               U konkretnom slučaju, iako sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti sadržaj različitih sporazuma koje su sklopile stranke glavnog postupka, očito je da prava i obveze na kojima se temelje tužbe u glavnom postupku izravno proizlaze iz stečajnog postupka, s njim su usko povezane i svoju osnovu pronalaze u posebnim pravilima stečajnog postupka.

               30

               Naime, rješenje sporova u glavnom postupku ovisi, među ostalim, o raspodjeli utrška od prodaje imovine društva NNSA na glavni i sekundarni stečajni postupak. Kako jasno proizlazi iz Sporazuma o koordinaciji, a to su potvrdile i stranke glavnog postupka na raspravi, ta se raspodjela u biti ima izvršiti na temelju odredaba Uredbe br. 1346/2000, pri čemu navedeni sporazum ili drugi sporazumi o kojima je riječ u glavnom postupku nisu usmjereni na to da im izmijene sadržaj. Stoga, prava i obveze na kojima se temelje tužbe u glavnom postupku svoju osnovu pronalaze u članku 3. stavku 2. i članku 27. Uredbe br. 1346/2000 pa se prema tome ima primijeniti ta uredba.

         Pravila o nadležnosti propisana Uredbom br. 1346/2000

               31

               Što se tiče nadležnosti suda koji je otvorio sekundarni stečajni postupak u pogledu donošenja odluke o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka tog postupka, prema ustaljenoj sudskoj praksi članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da se njime državi članici na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak dodjeljuje međunarodna nadležnost za odlučivanje o povezanim tužbama (vidjeti posebno presudu F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Iako je Sud dosad međunarodnu nadležnost za odlučivanje o povezanoj tužbi priznao samo državi članici čiji su sudovi nadležni na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, istovjetno se tumačenje mora usvojiti i u pogledu članka 3. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000.

               33

               Naime, s obzirom na strukturu i koristan učinak Uredbe br. 1346/2000, treba smatrati da članak 3. stavak 2. te uredbe sudovima države članice na čijem državnom području je otvoren sekundarni stečajni postupak dodjeljuje međunarodnu nadležnost za odlučivanje o povezanim tužbama, u opsegu u kojem se te tužbe odnose na dužnikovu imovinu koja se nalazi na državnom području te države.

               34

               S jedne strane, kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 32. svoga mišljenja, članak 25. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 1346/2000 propisuje obvezu država članica da priznaju i izvrše odluke u vezi s tijekom i okončanjem stečajnog postupka, a koje su donijeli kako sudovi nadležni na temelju članka 3. stavka 1. te uredbe tako i sudovi kojima se nadležnost temelji na stavku 2. navedenog članka 3., dok članak 25. stavak 1. drugi podstavak navedene uredbe precizira da se prvi podstavak iste odredbe primjenjuje također i na „odluke koje izravno proizlaze iz stečajnih postupaka i koje su s njima tijesno [usko] povezane“, to jest odluke, među ostalim, o povezanoj tužbi.

               35

               Međutim, propisavši obvezu priznavanja „povezanih“ odluka koje donesu sudovi nadležni na temelju članka 3. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000, očito je da ta uredba barem implicitno dodjeljuje nadležnost tim sudovima za donošenje tih odluka.

               36

               S druge strane, valja ponoviti da je jedan od bitnih ciljeva koji se želi ostvariti mogućnošću otvaranja sekundarnog stečajnog postupka, kako je predviđeno člankom 27. Uredbe br. 1346/2000, među ostalim, zaštita lokalnih interesa, unatoč činjenici da se u tom postupku može ići i za ostvarenjem drugih ciljeva (vidjeti u tom smislu presudu Burgo Group, C‑327/13, EU:C:2014:2158, t. 36.).

               37

               Međutim, cilj povezane tužbe poput one u glavnom postupku, kojom se želi utvrditi je li određena imovina obuhvaćena sekundarnim stečajnim postupkom, upravo i jest zaštita tih interesa. Ta zaštita, a time i koristan učinak, među ostalim, članka 27. te uredbe bio bi znatno oslabljen kada tu povezanu tužbu ne bi bilo moguće podnijeti sudovima države članice na čijem je državnom području otvoren sekundarni postupak.

               38

               Stoga valja zaključiti da su sudovi države članice u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak, na temelju članka 3. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000, nadležni za utvrđivanje dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka tog postupka.

         Pitanje je li međunarodna nadležnost za donošenje odluke o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka sekundarnog stečajnog postupka isključiva ili alternativna

               39

               Kada je, na kraju, riječ o pitanju je li nadležnost sudova države članice u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak u pogledu donošenja odluke o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka tog postupka isključiva ili alternativna, valja podsjetiti da se sudska praksa Suda koja na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 priznaje nadležnost sudova za odlučivanje o povezanim tužbama ponajprije temelji na korisnom učinku te uredbe (vidjeti u tom smislu presude Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 21. i F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 27.). Kako proizlazi iz točke 37. ove presude, isto vrijedi u pogledu istovjetne nadležnosti sudova koji su nadležni na temelju stavka 2. navedenog članka 3.

               40

               Slijedom toga, kako bi se utvrdilo je li međunarodna nadležnost za odlučivanje o povezanim tužbama isključiva ili alternativna, a time i opseg stavka 1. i stavka 2. navedenog članka 3., također valja zajamčiti koristan učinak tih odredaba.

               41

               Stoga, kada je riječ o tužbi za utvrđenje da određena dužnikova imovina ulazi u područje djelovanja učinaka sekundarnog stečajnog postupka, poput tužbi u glavnom postupku, nameće se zaključak da se ona očito izravno odnosi na interese o kojima se odlučuje u okviru glavnog stečajnog postupka, jer bi traženo utvrđenje nužno podrazumijevalo da ta dobra nisu obuhvaćena glavnim stečajnim postupkom. Međutim, kako je nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 57. svoga mišljenja, sudovi države članice u kojoj je otvoren glavni stečajni postupak također su nadležni za odlučivanje o povezanim tužbama, a time i za određivanje područja djelovanja učinaka toga postupka.

               42

               U tim okolnostima, isključiva nadležnost sudova države članice u kojima je otvoren sekundarni stečajni postupak za odlučivanje o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja toga postupka oduzela bi koristan učinak članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1346/2000, u dijelu u kojem je tom odredbom predviđena međunarodna nadležnost za odlučivanje o povezanim tužbama, a to se onda ne može prihvatiti.

               43

               Nadalje, iz odredaba Uredbe br. 1346/2000 ne proizlazi da se njome nadležnost za odlučivanje o povezanoj tužbi ponajprije dodjeljuje sudu pred kojim je prvo započet postupak. Nasuprot tomu što tvrdi radničko vijeće društva NNSA, takvo dodjeljivanje nadležnosti ne proizlazi ni iz presude Staubitz‑Schreiber (C‑1/04, EU:C:2006:39) koja se odnosi na drugi slučaj, to jest na dodjeljivanje nadležnosti za otvaranje glavnog stečajnog postupka, a time i dodjeljivanje nadležnosti koja je na temelju odredaba te uredbe isključiva.

               44

               Dakako, kako je nekoliko zainteresiranih stranaka istaknulo, priznanje s tim u vezi „alternativne“ sudske nadležnosti povlači za sobom opasnost donošenja paralelnih i potencijalno nepomirljivih odluka.

               45

               Međutim, kako je i nezavisni odvjetnik primijetio u točki 60. svoga mišljenja, članak 25. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 omogućuje izbjegavanje opasnosti donošenja dviju nepomirljivih odluka obvezujući svaki sud koji odlučuje o nekoj povezanoj tužbi, poput tužbi u glavnom postupku, da prizna odluku koju je ranije donio drugi sud nadležan na temelju članka 3. stavka 1. ili eventualno stavka 2. te uredbe.

               46

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvi dio pitanja valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 2. i članak 27. Uredbe br. 1346/2000, treba tumačiti na način da su sudovi države članice u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak nadležni za odlučivanje o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka tog sekundarnog postupka alternativno sa sudovima države članice u kojoj je otvoren glavni stečajni postupak.

         Drugi dio pitanja

               47

               Drugim dijelom svog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita koje je pravo mjerodavno za utvrđivanje dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka sekundarnog stečajnog postupka.

               48

               U tom pogledu, valja ponoviti, s jedne strane, da su učinci sekundarnog stečajnog postupka ograničeni, kako proizlazi iz članka 3. stavka 2. i članka 27. Uredbe br. 1346/2000, na imovinu dužnika koja se na dan otvaranja stečajnog postupka nalazi na državnom području države članice u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak.

               49

               S druge strane, iz uvodnih izjava 6. i 23. Uredbe br. 1346/2000 proizlazi, kao prvo, da ta uredba propisuje jedinstvena pravila o sukobu zakona koja zamjenjuju nacionalna pravila međunarodnog privatnog prava i, kao drugo, da je to zamjenjivanje u skladu s načelom proporcionalnosti ograničeno na područje primjene pravila propisanih tom uredbom. Stoga, navedena uredba u slučaju povezane tužbe, poput tužbi u glavnom postupku, načelno ne isključuje u cijelosti od primjene zakonodavstvo države članice suda pred kojim je parnica povodom povezane tužbe u tijeku, a koje se odnosi na međunarodno privatno pravo te države, s obzirom na to da Uredba br. 1346/2000 ne sadrži jedinstveno pravilo koje uređuje predmetnu situaciju.

               50

               Međutim, kada je riječ o pitanju treba li smatrati da se za potrebe primjene Uredbe br. 1346/2000 imovina na dan otvaranja stečajnog postupka nalazila na državnom području neke države članice, treba navesti da ta uredba doista propisuje jedinstvena pravila koja u tom opsegu isključuju bilo kakvu primjenu nacionalnog prava.

               51

               Naime, iz članka 2. točke (g) Uredbe br. 1346/2000 proizlazi da je za potrebe te uredbe „država članica u kojoj se nalazi imovina“, u pogledu materijalne imovine ‐ država članica na čijem se državnom području nalazi imovina, u pogledu imovine ili prava kod kojih je vlasništvo ili drugo pravo upisano u javne knjige ‐ država članica pod čijim se nadzorom vode takve knjige i na kraju, u pogledu tražbina ‐ država članica na čijem je državnom području središte interesa treće strane koja ih mora namiriti, kako je utvrđeno člankom 3. stavkom 1. navedene uredbe. Unatoč složenosti pravne situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku, to pravilo bi trebalo omogućiti sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi mjesto gdje se nalaze dotična imovina, prava ili tražbine.

               52

               Valja dodati u tom pogledu da iako članak 2. točka (g) Uredbe br. 1346/2000 izravno upućuje samo na imovinu, prava i tražbine koji se nalaze u državi članici, iz toga se ne može zaključiti da se tu odredbu ne može primijeniti u slučaju da se za tu imovinu, pravo ili tražbinu treba smatrati da se nalazi u trećoj državi.

               53

               Naime, kako bi se utvrdila imovina obuhvaćena sekundarnim stečajnim postupkom, dovoljno je provjeriti jesu li se navedeni predmeti na dan otvaranja stečajnog postupka nalazili u smislu članka 2. točke (g) Uredbe br. 1346/2000 na državnom području države članice u kojoj je otvoren taj postupak, a da pri tom eventualno pitanje u kojoj se drugoj državi kasnije nalazila ta imovina nema važnosti u tom pogledu.

               54

               Slijedom toga, kada je riječ o sporovima u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev morat će najprije provjeriti jesu li konkretni predmeti imovine, koji se očito ne mogu smatrati materijalnom imovinom, imovina ili pravo kod kojih je vlasništvo ili drugo pravo upisano u javne knjige ili se oni trebaju smatrati tražbinama. Zatim isti će sud morati utvrditi je li država članica pod čijim se nadzorom vode takve knjige ujedno država u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak, to jest u ovom slučaju Francuska odnosno je li eventualno Francuska država članica na čijem je državnom području središte interesa treće strane‑dužnika. Samo će u slučaju potvrdnog odgovora na jedno od tih pitanja predmetna imovina biti obuhvaćena sekundarnim stečajnim postupkom koji je otvoren u Francuskoj.

               55

               U tim okolnostima, na drugi dio postavljenog pitanja valja odgovoriti tako da se utvrđivanje dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka sekundarnog stečajnog postupka mora izvršiti u skladu s odredbama članka 2. točke (g) Uredbe br. 1346/2000.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 2. i članak 27. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku, treba tumačiti na način da su sudovi države članice u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak nadležni za odlučivanje o utvrđivanju dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka tog sekundarnog postupka alternativno sa sudovima države članice u kojoj je otvoren glavni stečajni postupak.

                     Utvrđivanje dužnikove imovine koja ulazi u područje djelovanja učinaka sekundarnog stečajnog postupka mora se izvršiti u skladu s odredbama članka 2. točke (g) Uredbe br. 1346/2000.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski