title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. svibnja 2019.#Christian Fülla protiv Toolport GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Norderstedt.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 1999/44/EZ – Neusklađenost isporučene robe – Članak 3. – Pravo potrošača na besplatno usklađivanje robe, u razumnom roku i bez značajnih neugodnosti – Određivanje mjesta u kojem je potrošač dužan staviti robu kupljenu na daljinu trgovcu na raspolaganje za njezino usklađivanje – Pojam ‚besplatnog’ usklađivanja robe – Pravo potrošača na raskid ugovora.#Predmet C-52/18.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      23. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 1999/44/EZ – Neusklađenost isporučene robe – Članak 3. – Pravo potrošača na besplatno usklađivanje robe, u razumnom roku i bez značajnih neugodnosti – Određivanje mjesta u kojem je potrošač dužan staviti robu kupljenu na daljinu trgovcu na raspolaganje za njezino usklađivanje – Pojam ‚besplatnog’ usklađivanja robe – Pravo potrošača na raskid ugovora”
      U predmetu C‑52/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Norderstedt (Općinski sud u Norderstedtu, Njemačka), odlukom od 27. prosinca 2017., koju je Sud zaprimio 29. siječnja 2018., u postupku

         Christian Fülla

      protiv

         Toolport GmbH,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, L. Bay Larsen i M. Safjan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, M. Hellmann, J. Möller i A. Berg, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, J. Traband i A.-L. Desjonquères, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, N. Ruiz García i M. Noll‑Ehlers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. siječnja 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (SL 1999., L 171, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17. i ispravak SL 2017., L 153, str. 41.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Christiana Fülle i Toolporta GmbH, društva osnovanog u skladu s njemačkim pravom, o zahtjevu za povrat kupoprodajne cijene šatora koji je C. Fülla podnio na temelju svojega prava na raskid kupoprodajnog ugovora.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 1. i 10. do 12. Direktive 1999/44:

                        „(1)

                        budući da se u članku 153. stavcima 1. i 3. [UEZ‑a] utvrđuje da bi Zajednica trebala doprinijeti postizanju visoke razine zaštite potrošača putem mjera koje usvaja u skladu s […] člankom 95. [UEZ‑a];

                  […]

                        (10)

                        budući da bi, u slučaju neusklađenosti robe s ugovorom, potrošač trebao imati pravo na besplatno dovođenje robe u stanje usklađenosti s ugovorom, birajući bilo popravak bilo zamjenu, ili, ako to izostane, na sniženje cijene ili na raskid ugovora;

                        (11)

                        budući da potrošač od trgovca kao prvo može tražiti popravak ili zamjenu robe, osim ako su takva otklanjanja neusklađenosti nemoguća ili nerazmjerna; budući da bi pitanje nerazmjernosti otklanjanja neusklađenosti trebalo objektivno utvrditi; budući da bi otklanjanje neusklađenosti bilo nerazmjerno ako bi nametalo, u usporedbi s drugim načinom otklanjanja neusklađenosti, nerazumne troškove; budući da, kako bi se utvrdilo jesu li troškovi nerazumni, troškovi jednog načina otklanjanja neusklađenosti trebali bi biti znatno viši od troškova nekog drugog načina otklanjanja neusklađenosti;

                        (12)

                        budući da u slučajevima neusklađenosti trgovac uvijek može ponuditi potrošaču, kao nagodbu, bilo koje otklanjanje neusklađenosti koje mu je na raspolaganju; budući da je na potrošaču da odluči hoće li prihvatiti ili odbaciti taj prijedlog;”

               4

               Člankom 1. te direktive naslovljenim „Područje primjene i definicije” u stavku 1. propisuje se:
               „Svrha je ove Direktive približavanje zakona i drugih propisa država članica o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu radi osiguranja jednoobrazne minimalne razine zaštite potrošača u kontekstu unutarnjeg tržišta.”

               5

               U članku 2. navedene direktive, naslovljenom „Usklađenost s ugovorom”, u stavku 1. navodi se:
               „Trgovac mora potrošaču isporučiti robu koja je u skladu s ugovorom o kupoprodaji.”

               6

               Članak 3. iste direktive, naslovljen „Prava potrošača”, glasi kako slijedi:
               „1.   Trgovac je odgovoran potrošaču za bilo kakvu neusklađenost koja postoji u trenutku isporuke robe.
               2.   U slučaju neusklađenosti, potrošač ima pravo na besplatno usklađivanje robe s ugovorom putem popravka ili zamjene, u skladu sa stavkom 3., ili na odgovarajuće sniženje cijene ili pravo na raskid ugovora u odnosu na tu robu, u skladu sa stavcima 5. i 6.
               3.   Potrošač od trgovca najprije može tražiti popravak robe ili zamjenu robe, u oba slučaja besplatno, osim ako je to nemoguće ili nerazmjerno.
               Smatra se da je otklanjanje neusklađenosti nerazmjerno ako trgovcu nameće troškove koji su, u usporedbi s alternativnim otklanjanjem neusklađenosti, nerazumni, uzimajući u obzir:

                        –

                        vrijednost koju bi roba imala ako ne bi bilo neusklađenosti,

                        –

                        značaj neusklađenosti, i

                        –

                        bi li alternativno otklanjanje neusklađenosti moglo biti provedeno bez značajnih neugodnosti za potrošača.

                  Svaki popravak ili zamjena mora se provesti u razumnom roku i bez bilo kakvih značajnih neugodnosti za potrošača, uzimajući u obzir prirodu robe i svrhu u koju je ta roba potrošaču potrebna.
               4.   Izraz ‚besplatno’ u stavcima 2. i 3. odnosi se na nužne troškove nastale kako bi se roba dovela u sklad s ugovorom, posebno na poštanske troškove, troškove rada i materijala.
               5.   Potrošač može tražiti odgovarajuće sniženje cijene ili raskid ugovora:

                        –

                        ako potrošač nema pravo ni na popravak ni na zamjenu, ili

                        –

                        ako trgovac nije otklonio neusklađenost u razumnom roku, ili

                        –

                        ako trgovac nije otklonio neusklađenost bez značajnih neugodnosti za potrošača.

                  6.   Potrošač nema pravo na raskid ugovora ako se radi o neznatnoj neusklađenosti.”

               7

               Člankom 8. Direktive 1999/44, naslovljenim „Nacionalno pravo i minimalna zaštita”, u stavku 2. određuje se:
               „Države članice mogu donijeti ili zadržati na snazi strože odredbe, usklađene s Ugovorom u području na koje se odnosi ova Direktiva, kako bi osigurale višu razinu zaštite potrošača.”

            Njemačko pravo

               8

               Direktiva 1999/44 prenesena je u njemačko pravo izmjenama Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB). U članku 269. BGB‑a naslovljenom „Mjesto izvršenja” navodi se:
               „1.   Ako mjesto ispunjenja nije ni određeno niti se može razaznati iz okolnosti, a osobito iz prirode obveznog odnosa, činidbu treba ispuniti u mjestu u kojem je dužnik imao boravište u vrijeme nastanka obveznog odnosa.
               2.   Ako je obveza nastala u poslovnom pogonu dužnika, u slučaju da je dužnik imao poslovni nastan na nekom drugom mjestu, to drugo mjesto stupa na mjesto boravišta.
               3.   Iz same okolnosti da je dužnik preuzeo troškove otpreme ne može se izvesti zaključak da mjesto u koje treba izvršiti otpremu treba smatrati mjestom ispunjenja.”

               9

               Člankom 439. BGB‑a naslovljenom „Naknadno izvršenje”, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, propisivalo se:
               „1.   Na ime otklanjanja nedostataka kupac može, prema svojem izboru, zahtijevati otklanjanje nedostatka ili isporuku stvari bez nedostatka.
               2.   Trgovac snosi troškove nužne za otklanjanje nedostatka, a osobito troškove prijevoza, cestarine, rada i materijala.
               3.   [T]rgovac može odbiti način otklanjanja nedostataka koji je odabrao kupac ako je on povezan s neproporcionalnim troškovima. Pri tome osobito treba voditi računa o vrijednosti stvari bez nedostatka, važnosti nedostatka i tome može li se nedostatak otkloniti na neki drugi način bez značajnih neugodnosti za kupca. U tom se slučaju pravo kupca ograničava na drugi način otklanjanja nedostataka; pravo trgovca da pod pretpostavkama iz prve rečenice odbije i taj način ostaje na snazi.
               4.   Ako trgovac na ime otklanjanja nedostataka isporuči stvar bez nedostataka, on može od kupca zahtijevati povrat stvari s nedostatkom, u skladu s člancima 346. do 348.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               C. Fülla kupio je 8. srpnja 2015. telefonom od Toolporta šator veličine 5 x 6 metara.

               11

               Nakon što mu je šator isporučen u boravište, C. Fülla je utvrdio njegovu neusklađenost te potom od Toolporta zatražio da u njegovu boravištu provede usklađivanje šatora. Taj šator on nije ni poslao nazad Toolportu niti je predložio da to učini. Toolport je pak odbio prigovore C. Fülle o neusklađenosti navedenog šatora smatrajući ih neosnovanim. Istodobno C. Fülli nije napomenuo da treba prevesti šator do njegova sjedišta niti mu je ponudio predujmiti troškove prijevoza.

               12

               U toj fazi stranke nisu raspravljale o mjestu usklađivanja šatora. Osim toga, ni ugovorom sklopljenim između stranaka ništa nije bilo predviđeno u tom pogledu.

               13

               U tim je okolnostima C. Fülla zatražio raskid ugovora i povrat kupoprodajne cijene tog šatora u zamjenu za njegov povrat.

               14

               Budući da Toolport nije ispunio taj zahtjev, C. Fülla podnio je tužbu pred Amtsgerichtom Norderstedt (Općinski sud u Norderstedtu, Njemačka).

               15

               U okviru postupka pred tim sudom Toolport je prvi put istaknuo da je njegovo sjedište mjesto usklađivanja predmetne robe.

               16

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, određivanje mjesta usklađivanja predmetne robe bitno je kako bi se razjasnilo je li C. Fülla Toolportu ponudio mogućnost da izvrši popravak ili zamjenu te robe ili „razuman rok”, u smislu članka 3. stavka 5. Direktive 1999/44, kako bi mogao raskinuti ugovor sukladno toj odredbi.

               17

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da se u njemačkom pravu mjesto usklađivanja robe određuje na temelju članka 269. BGB‑a, prema kojem je prije svega odlučujuće ono što je dogovoreno između stranaka. U slučaju nepostojanja ugovornog sporazuma o tom mjestu treba uzeti u obzir okolnosti konkretnog slučaja, osobito prirodu predmetne obveze. Ako se ni iz toga ne može izvući konačan zaključak, za mjesto ispunjenja trebalo bi smatrati mjesto u kojem se nalazi boravište ili poslovni nastan dužnika u trenutku nastanka obveznog odnosa.

               18

               Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da, s obzirom na sudsku praksu (Savezni vrhovni sud, Njemačka), članak 269. BGB‑a treba tumačiti na način da je u ovom slučaju potrošač dužan staviti predmetnu robu na raspolaganje trgovcu u njegovu sjedištu radi njezina usklađivanja.

               19

               Ipak, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu usklađenosti takvog tumačenja s Direktivom 1999/44 navodeći da, s obzirom na obilježja predmetne robe, organizacija prijevoza potrošaču može izazvati „značajne neugodnosti” u smislu članka 3. stavka 3. te direktive.

               20

               Prema mišljenju navedenog suda, kao mjesto usklađivanja robe koje bi najbolje moglo osigurati najveću moguću zaštitu potrošača bilo bi mjesto gdje se takva roba nalazi. Takav pristup omogućio bi trgovcu da sam organizira pregled te robe na najučinkovitiji način. Tako bi on mogao pregledati navedenu robu u mjestu u kojem se ona nalazi ili bi mogao organizirati da mu se ona pošalje, na njegov trošak i sukladno njegovim uputama.

               21

               Nasuprot tomu, prema mišljenju tog suda, trebalo bi isključiti određivanje mjesta usklađivanja robe ovisno o okolnostima svakog konkretnog slučaja jer ono – barem za potrošača – može proizvesti pravnu nesigurnost.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev pita se također obuhvaća li načelo besplatnosti usklađivanja robe, uspostavljeno u članku 3. stavku 3. prvom podstavku Direktive 1999/44, pravo potrošača da od trgovca zahtijeva da mu predujmi troškove prijevoza te robe do sjedišta trgovca kako bi mu omogućio da popravi ili zamijeni navedenu robu.

               23

               U tim je okolnostima Amtsgericht Norderstedt (Općinski sud u Norderstedtu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 3. podstavak 3. Direktive 1999/44/EZ tumačiti na način da potrošač mora poduzetniku ponuditi robu kupljenu na daljinu radi omogućavanja popravka ili zamjene uvijek samo u mjestu u kojem se roba nalazi?

                        2.

                        Ako je odgovor niječan:
                        Treba li članak 3. stavak 3. podstavak 3. Direktive 1999/44/EZ tumačiti na način da potrošač mora poduzetniku ponuditi robu kupljenu na daljinu radi omogućavanja popravka ili zamjene uvijek samo u sjedištu poduzetnika?

                        3.

                        Ako je odgovor niječan:
                        Koje kriterije sadržava članak 3. stavak 3. podstavak 3. Direktive 1999/44/EZ u pogledu određivanja mjesta u kojem potrošač mora poduzetniku ponuditi robu kupljenu na daljinu radi omogućavanja popravka ili zamjene?

                        4.

                        Ako se mjesto u kojem potrošač mora poduzetniku ponuditi robu kupljenu na daljinu radi pregleda i omogućavanja otklanjanja nedostataka nalazi, uvijek ili u konkretnom slučaju, u sjedištu poduzetnika:
                        Je li članku 3. stavku 3. prvom podstavku u vezi s člankom 3. stavkom 4. Direktive 1999/44 sukladno da potrošač mora predujmiti troškove povrata i/ili ponovne dostave robe ili iz obveze ‚besplatnog popravka’ proizlazi da je prodavatelj obvezan predujmiti sredstva?

                        5.

                        Ako se mjesto u kojem potrošač mora poduzetniku ponuditi robu kupljenu na daljinu radi pregleda i omogućavanja otklanjanja nedostataka nalazi, uvijek ili u konkretnom slučaju, u sjedištu poduzetnika te je obveza predujmljivanja sredstava od strane potrošača sukladna članku 3. stavku 3. prvom podstavku u vezi s člankom 3. stavkom 4. Direktive 1999/44:
                        Treba li članak 3. stavak 3. podstavak 3. u vezi s člankom 3. stavkom 5. drugom alinejom Direktive 1999/44/EZ tumačiti na način da nije ovlašten raskinuti ugovor potrošač koji je poduzetniku samo prijavio nedostatak a da nije ponudio robu prevesti do mjesta poduzetnika?

                        6.

                        Ako se mjesto u kojem potrošač mora poduzetniku ponuditi robu kupljenu na daljinu radi pregleda i omogućavanja otklanjanja nedostataka nalazi, uvijek ili u konkretnom slučaju, u sjedištu poduzetnika, ali obveza predujmljivanja sredstava od strane potrošača nije sukladna članku 3. stavku 3. podstavku 1. u vezi s člankom 3. stavkom 4. Direktive 1999/44/EZ:
                        Treba li članak 3. stavak 3. podstavak 3. u vezi s člankom 3. stavkom 5. drugom alinejom Direktive 1999/44/EZ tumačiti na način da nije ovlašten raskinuti ugovor potrošač koji je poduzetniku samo prijavio nedostatak a da nije ponudio robu prevesti do mjesta poduzetnika?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               24

               Prema mišljenju njemačke vlade, osnovanost zahtjeva za prethodnu odluku dvojbena je jer su prikaz činjenica i navod relevantnih odredbi nacionalnog prava oskudni te se relevantnost postavljenih pitanja za rješavanje spora ne može izvesti iz samih činjenica.

               25

               U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Sud načelno nadležan za odlučivanje kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije. Iz navedenoga proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je postavio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 7. ožujka 2018., flightright i dr., C‑274/16, C‑447/16 i C‑448/16, EU:C:2018:160, t. 46. i navedena sudska praksa).

               26

               U ovom slučaju, s jedne strane, prikaz činjenica spora u glavnom postupku u odluci kojom se upućuje zahtjev, preuzet u točkama 10. do 15. ove presude, i navod relevantnog nacionalnog pravnog okvira na koji se podsjeća u točkama 8. do 9. ove presude, dostatno su jasni i potpuni da bi omogućili Sudu da korisno odgovori na pitanja koja su mu postavljena.

               27

               S druge strane, kao što proizlazi iz točaka 16. do 22. ove presude, sud koji je uputio zahtjev izložio je razloge koji su ga doveli do toga da pita Sud o tumačenju dosega prava potrošača na temelju članka 3. Direktive 1999/44 u okviru spora u glavnom postupku i, osobito, nužnost za rješenje tog spora određivanja mjesta u kojem je potrošač dužan staviti trgovcu na raspolaganje robu kupljenu na daljinu radi usklađivanja.

               28

               Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         O prethodnim pitanjima

            Prva tri prethodna pitanja

               29

               Svojim prvim trima pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Direktive 1999/44 tumačiti na način da je mjesto u kojem je potrošač dužan staviti na raspolaganje trgovcu robu kupljenu na daljinu radi njezina usklađivanja na temelju te odredbe uvijek mjesto u kojem se ta roba nalazi ili, u slučaju niječnog odgovora, uvijek mjesto u kojem se nalazi sjedište trgovca ili, u slučaju niječnog odgovora, koji kriteriji proizlaze iz te odredbe za određivanje tog mjesta.

               30

               Uvodno, treba podsjetiti da, na temelju članka 3. stavka 2. Direktive 1999/44, u slučaju neusklađenosti robe prilikom njezine isporuke potrošač ima pravo na usklađivanje robe s ugovorom putem popravka ili zamjene, u skladu s člankom 3. stavkom 3. te direktive, ili, ako se ona ne može dovesti u to stanje, na odgovarajuće sniženje cijene ili pravo na raskid ugovora u odnosu na tu robu, u skladu sa stavcima 5. i 6. navedenog članka (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2008., Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, t. 27.).

               31

               Člankom 3. stavkom 3. prvim i trećim podstavkom te direktive pojašnjava se da potrošač od trgovca najprije može tražiti popravak robe ili zamjenu robe, u oba slučaja besplatno, osim ako je to nemoguće ili nerazmjerno. U tu svrhu svaki popravak ili zamjena mora se provesti u razumnom roku i bez bilo kakvih značajnih neugodnosti za potrošača, uzimajući u obzir prirodu robe i svrhu u koju je ta roba potrošaču potrebna.

               32

               U tom pogledu treba istaknuti da se, iako se člankom 3. stavkom 3. Direktive 1999/44 ne određuje mjesto u kojem se neusklađena roba treba staviti na raspolaganje trgovcu radi popravka ili zamjene, tom odredbom ipak postavljaju određeni uvjeti kojima se nastoji urediti takvo usklađivanje robe. Tako se svaki popravak ili zamjena mora izvršiti besplatno, u razumnom roku i bez značajnih neugodnosti za potrošača. Ta trostruka obveza izraz je jasnog nastojanja zakonodavca Unije da potrošačima osigura djelotvornu zaštitu (presuda od 16. lipnja 2011., Gebr. Weber i Putz, C‑65/09 i C‑87/09, EU:C:2011:396, t. 52.).

               33

               Iz toga slijedi da mjesto u kojem se neusklađena roba mora staviti na raspolaganje trgovcu radi popravka ili zamjene mora biti prikladno za osiguravanje usklađivanja kojim se ispunjava ta trostruka obveza.

               34

               Dakle, kao prvo, što se tiče obveze „besplatnog” usklađivanja, što znači isključenje svakog financijskog zahtjeva trgovca u okviru ispunjenja te obveze, neovisno o obliku popravka ili zamjene neusklađene robe, a kojim se potrošač nastoji zaštititi od rizika financijskog tereta koji bi ga mogao odvratiti od ostvarenja njegovih prava u slučaju nepostojanja takve zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2008., Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, t. 34.), treba istaknuti da se ona ne može uvjetovati mjestom u kojem je potrošač dužan trgovcu staviti na raspolaganje robu kupljenu na daljinu radi njezina usklađivanja.

               35

               Točno je da se člankom 3. stavkom 3. prvim i drugim podstavkom Direktive 1999/44 pojašnjava da trgovac može odbiti besplatan popravak robe ili njezinu zamjenu ako se to pokaže nemogućim ili nerazmjernim jer trgovcu nameće troškove koji su u usporedbi s alternativnim otklanjanjem neusklađenosti nerazumni. Međutim, kriteriji koji omogućavaju ocjenu nerazumnosti takvih troškova, navedeni u članku 3. stavku 3. drugom podstavku te direktive, odnose se na vrijednost koju bi roba imala ako ne bi bilo neusklađenosti, značaj neusklađenosti i pitanja bi li alternativno otklanjanje neusklađenosti moglo biti provedeno bez značajnih neugodnosti za potrošača te se primjenjuju neovisno o mjestu u kojem je potrošač dužan trgovcu staviti na raspolaganje robu kupljenu na daljinu radi njezina usklađivanja.

               36

               Kao drugo, što se tiče obveze usklađivanja „u razumnom roku”, treba primijetiti da hitnost takvog usklađenja može varirati ovisno o mjestu u kojem je potrošač dužan trgovcu staviti robu na raspolaganje u tu svrhu.

               37

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojega mišljenja, u određenim okolnostima trgovac bi mogao trebati mnogo vremena da organizira pregled te robe radi njezina popravka ili zamjene u tom mjestu, osobito ako se ono nalazi u drugoj državi koja nije država njegova sjedišta. U takvom slučaju, nije isključeno da bi stavljanje robe trgovcu na raspolaganje u njegovu sjedištu moglo osigurati njezino brže usklađivanje.

               38

               Nasuprot tomu, ako trgovac već raspolaže mrežom podrške nakon prodaje ili mrežom prijevoza koja je dostupna u mjestu u kojem se roba nalazi, njezino usklađivanje može biti brže ako trgovac pregleda tu robu u tom mjestu ili sam organizira prijevoz te robe u svoje sjedište.

               39

               Kao treće, člankom 3. stavkom 3. podstavkom 3. Direktive 1999/44/EZ zahtijeva se da se usklađivanje osigura „bez bilo kakvih značajnih neugodnosti za potrošača, uzimajući u obzir prirodu robe i svrhu u koju je ta roba potrošaču potrebna”.

               40

               Iz toga slijedi, s jedne strane, da se mjesto u kojem se roba treba staviti na raspolaganje trgovcu ne može odabrati tako da ne izaziva nikakve neugodnosti potrošaču jer takvo usklađivanje od potrošača uobičajeno zahtijeva određeno vrijeme i napor povezan s pakiranjem i predajom robe, nego značajne neugodnosti, razumijevajući ih, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojega mišljenja, kao teret koji može odvratiti prosječnog potrošača od ostvarenja njegovih prava.

               41

               U tom pogledu treba naime voditi računa o činjenici da se člankom 3. Direktive 1999/44 nastoji ostvariti pravilna ravnoteža između interesa potrošača i interesa trgovca na način da se potrošaču, kao slabijoj stranci ugovora, jamči puna i djelotvorna zaštita od trgovčeva manjkavog izvršenja ugovornih obveza, što istodobno omogućava da se u obzir uzmu i gospodarske potrebe trgovca (presuda od 16. lipnja 2011., Gebr. Weber i Putz, C‑65/09 i C‑87/09, EU:C:2011:396, t. 75.).

               42

               S druge strane, kako bi se ocijenilo može li u okviru usklađivanja robe neka situacija izazvati značajne neugodnosti za prosječnog potrošača, treba voditi računa o prirodi robe i svrsi u koju je ta roba potrošaču potrebna.

               43

               Tako u određenim slučajevima, zbog prirode robe – osobito velike težine, velikog obujma, iznimne lomljivosti ili pak vrlo složenih zahtjeva povezanih s njezinim slanjem, svrhe za koju je prosječnom potrošaču potrebna, osobito uključujući njezinu prethodnu ugradnju – slanje u sjedište trgovca može tom potrošaču izazvati značajne neugodnosti koje su protivne obvezama navedenim u članku 3. stavku 3. trećem podstavku Direktive 1999/44.

               44

               Nasuprot tomu, u drugim slučajevima može se pretpostaviti da slanje čvrste robe u sjedište trgovca, koja ne zahtijeva ni posebno rukovanje ni poseban način prijevoza, navedenom potrošaču ne može izazvati značajne neugodnosti.

               45

               Slijedom toga, mjesto u kojem je potrošač dužan staviti trgovcu na raspolaganje robu kupljenu na daljinu radi njezina usklađivanja i koje je najprikladnije za osiguravanje takvog usklađivanja besplatno, u razumnom roku i bez značajnih neugodnosti za potrošača, ovisi o okolnostima svakog konkretnog slučaja.

               46

               U tom pogledu, u vezi s pravnom sigurnosti, treba podsjetiti na to da se sukladno članku 1. stavku 1. i članku 8. stavku 2. Direktive 1999/44 tom direktivom nastoji osigurati jednoobrazna minimalna razina zaštite potrošača u području koje se njome uređuje. Tako iz tih odredbi proizlazi, s jedne strane, da države članice u svojem nacionalnom zakonodavstvu mogu propisati mjesto ili mjesta u kojima je potrošač dužan staviti trgovcu na raspolaganje robu kupljenu na daljinu radi njezina usklađivanja, pod uvjetom da poštuju obveze iz članka 3. stavka 3. navedene direktive. S druge strane, države članice mogu donijeti ili zadržati na snazi strože odredbe kako bi osigurale višu razinu zaštite potrošača, poput posebnih pravila za određene kategorije robe.

               47

               Kada primjenjuju tako doneseno unutarnje pravo, nacionalni sudovi, koji to pravo moraju tumačiti, obvezni su uzeti u obzir pravila tog prava i primijeniti metode tumačenja koje ono priznaje da bi ga protumačili u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe Direktive 1999/44 kako bi se ostvario njome propisani cilj i time ispunili zahtjevi iz članka 288. trećeg stavka UFEU‑a. Taj zahtjev tumačenja u skladu s pravom Unije uključuje obvezu za nacionalne sudove da izmijene, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s ciljevima direktive (presuda od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 31. i 33. i navedena sudska praksa).

               48

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prva tri pitanja treba odgovoriti da članak 3. stavak 3. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da države članice ostaju nadležne za određivanje mjesta u kojem je potrošač dužan staviti trgovcu na raspolaganje robu kupljenu na daljinu radi njezina usklađivanja na temelju te odredbe. To mjesto mora biti prikladno za osiguravanje besplatnog usklađivanja, u razumnom roku i bez bilo kakvih značajnih neugodnosti za potrošača, uzimajući u obzir prirodu robe i svrhu u koju je ta roba potrošaču potrebna. U tom pogledu nacionalni sud dužan je izvršiti tumačenje u skladu s Direktivom 1999/44, što uključuje obvezu da izmijeni, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s ciljevima direktive.

            Četvrto pitanje

               49

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavke 2. do 4. Direktive 1999/44 tumačiti na način da pravo potrošača na besplatno usklađivanje robe kupljene na daljinu obuhvaća obvezu trgovca da predujmi troškove prijevoza te robe u sjedište tog trgovca u svrhe tog usklađivanja.

               50

               Sukladno članku 3. stavku 4. te direktive, pojam „besplatno” odnosi se na nužne troškove nastale kako bi se roba dovela u sklad s ugovorom, posebno na poštanske troškove, troškove rada i materijala.

               51

               Kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 34. ove presude, tom obvezom besplatnosti usklađivanja, koju je zakonodavac Unije namjeravao učiniti bitnim elementom zaštite koja se potrošaču osigurava Direktivom 1999/44, nastoji se zaštititi potrošač od rizika financijskog tereta koji bi ga mogao odvratiti od ostvarivanja njegovih prava u slučaju nepostojanja takve zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2008., Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, t. 33. i 34.).

               52

               Istodobno, kao što je već istaknuto u točki 41. ove presude, tom direktivom ne nastoji se samo zaštititi interese potrošača, na način da se potrošaču jamči puna i djelotvorna zaštita od trgovčeva manjkavog izvršenja ugovornih obveza, nego se nastoji uravnotežiti te interese s gospodarskim potrebama trgovca (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2011., Gebr. Weber i Putz, C‑65/09 i C‑87/09, EU:C:2011:396, t. 75.).

               53

               S obzirom na ta razmatranja, treba primijetiti da obveza trgovca – da u slučaju prijevoza neusklađene robe kupljene na daljinu u njegovo sjedište sustavno predujmljuje te troškove – može, s jedne strane, produljiti vrijeme koje je potrebno za usklađivanje takve robe, što otežava njegovu provedbu u razumnom roku. To bi bio osobito slučaj ako se trgovac ne bi služio unaprijed frankiranim naljepnicama za povrat te bi bio dužan izvršiti uplate takvog predujma. S druge strane, takva obveza može previše opteretiti trgovca, osobito u slučajevima u kojima bi se nakon provjere uspostavilo da takva roba nema nedostatke.

               54

               U tim okolnostima uravnoteženje interesa potrošača i trgovca koje se nastoji postići Direktivom 1999/44 ne zahtijeva da obveza besplatnosti usklađivanja robe obuhvaća, osim trgovčeve obveze da potrošaču naknadi troškove prijevoza te robe u sjedište trgovca, i obvezu sustavnog predujma tih troškova potrošaču.

               55

               Prema tome, to uravnoteženje u svrhu zaštite potrošača zahtijeva, kao što proizlazi iz točaka 34. i 40. ove presude, da troškovi prijevoza koje potrošači predujmljuju nisu teret koji može odvratiti prosječnog potrošača da ostvari svoja prava. U tom pogledu, ispitujući može li takav teret odvratiti potrošača da ostvari svoja prava, nacionalni sud mora voditi računa, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 86. svojega mišljenja, o okolnostima svakog konkretnog slučaja, osobito elementima poput visine troškova prijevoza, vrijednosti neusklađene robe ili mogućnosti za potrošača, pravne ili činjenične, da ostvari svoja prava u slučaju trgovčeve neisplate naknade troškova prijevoza koje je potrošač predujmio.

               56

               S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavke 2. do 4. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da pravo potrošača na „besplatno” usklađivanje robe kupljene na daljinu ne obuhvaća obvezu trgovca da predujmi troškove prijevoza te robe u sjedište tog trgovca u svrhe tog usklađivanja, osim ako činjenica predujma tih troškova od strane potrošača nije teret koji ga može odvratiti od toga da ostvari svoja prava, a što je na nacionalnom sudu da ispita.

            Peto i šesto pitanje

               57

               Svojim petim i šestim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članka 3. stavka 3. u vezi s člankom 3. stavkom 5. drugim podstavkom Direktive 1999/44 tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku potrošač koji je obavijestio trgovca o neusklađenosti robe kupljene na daljinu, a da pritom nije stavio trgovcu na raspolaganje tu robu u njegovu sjedištu radi njezina usklađivanja, ima pravo na raskid ugovora zbog neotklanjanja neusklađenosti u razumnom roku.

               58

               U tom pogledu treba primijetiti da se člankom 3. stavcima 3. i 5. te direktive uspostavlja jasan slijed provedbe načina otklanjanja neusklađenosti na koje potrošač ima pravo u slučaju neusklađenosti robe.

               59

               Dakle, sukladno članku 3. stavku 3. prvom podstavku navedene direktive, potrošač od trgovca najprije može tražiti popravak robe ili zamjenu robe, u oba slučaja besplatno, osim ako je to nemoguće ili nerazmjerno.

               60

               Samo ako potrošač nema pravo ni na popravak ni na zamjenu neusklađene robe ili ako trgovac nije proveo jedan od načina otklanjanja neusklađenosti u razumnom roku ili bez značajnih neugodnosti za potrošača, on može, na temelju članka 3. stavka 5. te direktive, zahtijevati raskid ugovora, osim ako je, sukladno članku 3. stavku 6. Direktive 1999/44, neusklađenost robe neznatna.

               61

               U tom pogledu, budući da iz članka 3. stavaka 3. i 5. Direktive 1999/44 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 10. proizlazi da ta direktiva daje prednost, u interesu obiju strana ugovora, izvršenju tog članka, dvama načinima za otklanjanje neusklađenosti predviđenima kao prvima u odnosu na raskid ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2011., Gebr. Weber i Putz, C‑65/09 i C‑87/09, EU:C:2011:396, t. 72.), navedenom se direktivom u tu svrhu u slučaju neusklađenosti neke robe propisuju određene pozitivne obveze za potrošača i trgovca.

               62

               Tako, sukladno članku 3. stavku 3. prvom podstavku Direktive 1999/44, potrošač koji želi usklađivanje robe mora trgovcu dati dostatnu mogućnost da tako uskladi takvu robu. U tu svrhu dužan je obavijestiti trgovca o toj neusklađenosti i o načinu otklanjanja neusklađenosti koji je odabrao, odnosno popravku robe ili njezinoj zamjeni. Osim toga, potrošač neusklađenu robu mora staviti na raspolaganje trgovcu.

               63

               Što se pak tiče trgovca, on mora izvršiti mogući popravak ili zamjenu besplatno, u razumnom roku i bez značajnih neugodnosti za potrošača, i ne smije odbiti to učiniti osim ako je to nemoguće ili nerazmjerno. Kao što proizlazi iz točke 60. ove presude, potrošač može zahtijevati raskid ugovora samo ako trgovac nije ispunio svoje obveze u tom pogledu, koje su naložene člankom 3. stavkom 3. Direktive 1999/44.

               64

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da stranke glavnog postupka nisu ugovorile ni raspravile mjesto u kojem bi sporna roba trebala biti stavljena na raspolaganje trgovcu radi njezina usklađivanja. Nasuprot tomu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je potrošač, C. Fülla, obavijestio trgovca, Toolport, o nedostacima te robe te da je od tog društva zatražio da provede usklađivanje te robe u njegovu boravištu, što međutim nije potaknulo nikakvo djelovanje Toolporta. Trgovac je tek u postupku pred sudom koji je uputio zahtjev prvi put samo naveo da mu se roba trebala staviti na raspolaganje u mjestu njegova sjedišta. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na obilježja sporne robe, organizacija prijevoza u sjedište trgovca mogla je potrošaču izazvati „značajne neugodnosti” u smislu članka 3. stavka 3. te direktive.

               65

               U tom pogledu treba utvrditi da potrošač, koji je jasno obavijestio trgovca o postojanju neusklađenosti robe kupljene na daljinu čiji prijevoz u sjedište trgovca njemu može izazvati značajne neugodnosti i koji je tu robu stavio na raspolaganje trgovcu u svojem boravištu radi njezina usklađivanja, a da pritom nije dobio povratnu informaciju od tog trgovca o mjestu u kojem mu roba treba biti stavljena na raspolaganje radi usklađivanja ili o drugoj odgovarajućoj aktivnoj radnji u tu svrhu, i koji je zbog toga nije stavio navedenom trgovcu na raspolaganje na dotičnom mjestu, ispunio je obvezu pažnje koja mu se nalaže člankom 3. stavkom 3. prvim podstavkom Direktive 1999/44 (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2015., Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 61. do 63.).

               66

               Nasuprot tomu, obveza trgovca da izvrši jedan od načina otklanjanja neusklađenosti u razumnom roku, čije neizvršenje potrošača na temelju članka 3. stavka 5. drugog podstavka Direktive 1999/44 ovlašćuje da zahtijeva raskid ugovora, nije ispunjena ako trgovac ne poduzme nikakvu odgovarajuću mjeru kako bi barem pregledao neusklađenu robu, što uključuje obavještavanje potrošača u razumnom roku o mjestu u kojem mu se neusklađena roba treba staviti na raspolaganje radi usklađivanja.

               67

               S obzirom na prethodna razmatranja, na peto i šesto pitanje treba odgovoriti da odredbe članka 3. stavka 3. u vezi s člankom 3. stavkom 5. drugim podstavkom Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku potrošač koji je obavijestio trgovca o neusklađenosti robe kupljene na daljinu, čiji prijevoz u sjedište trgovca njemu može izazvati značajne neugodnosti i koji je tu robu stavio na raspolaganje trgovcu u svojem boravištu radi njezina usklađivanja, ima pravo na raskid ugovora zbog neotklanjanja neusklađenosti u razumnom roku ako trgovac nije poduzeo nijednu odgovarajuću mjeru kako bi tu robu uskladio, što uključuje onu obavještavanja potrošača o mjestu u kojem mu se ta roba treba staviti na raspolaganje za to usklađivanje. U tom pogledu je na nacionalnom sudu da tumačenjem u skladu s Direktivom 1999/44 osigura pravo tog potrošača na raskid ugovora.

         Troškovi

               68

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 3. Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu treba tumačiti na način da države članice ostaju nadležne za određivanje mjesta u kojem je potrošač dužan staviti trgovcu na raspolaganje robu kupljenu na daljinu radi njezina usklađivanja na temelju te odredbe. To mjesto mora biti prikladno za osiguravanje besplatnog usklađivanja, u razumnom roku i bez bilo kakvih značajnih neugodnosti za potrošača, uzimajući u obzir prirodu robe i svrhu u koju je ta roba potrošaču potrebna. U tom pogledu nacionalni sud dužan je izvršiti tumačenje u skladu s Direktivom 1999/44, što uključuje obvezu da izmijeni, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s ciljevima direktive.

                           2.

                           Članak 3. stavke 2. do 4. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da pravo potrošača na „besplatno” usklađivanje robe kupljene na daljinu ne obuhvaća obvezu trgovca da predujmi troškove prijevoza te robe u sjedište tog trgovca u svrhe tog usklađivanja, osim ako činjenica predujma tih troškova od strane potrošača nije teret koji ga može odvratiti od toga da ostvari svoja prava, a što je na nacionalnom sudu da ispita.

                           3.

                           Odredbe članka 3. stavka 3. u vezi s člankom 3. stavkom 5. drugim podstavkom Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku potrošač koji je obavijestio trgovca o neusklađenosti robe kupljene na daljinu, čiji prijevoz u sjedište trgovca njemu može izazvati značajne neugodnosti i koji je tu robu stavio na raspolaganje trgovcu u svojem boravištu radi njezina usklađivanja, ima pravo na raskid ugovora zbog neotklanjanja neusklađenosti u razumnom roku ako trgovac nije poduzeo nijednu odgovarajuću mjeru kako bi tu robu uskladio, što uključuje onu obavještavanja potrošača o mjestu u kojem mu se ta roba treba staviti na raspolaganje za to usklađivanje. U tom pogledu je na nacionalnom sudu da tumačenjem u skladu s Direktivom 1999/44 osigura pravo tog potrošača na raskid ugovora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. studenoga 2017.#Toufik Lounes protiv Secretary of State for the Home Department.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court).#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. UFEU-a – Direktiva 2004/38/EZ – Nositelji prava – Dvojno državljanstvo – Građanin Unije koji je stekao državljanstvo države članice domaćina pri čemu je zadržao svoje izvorno državljanstvo – Pravo na boravak u toj državi članici državljanina treće zemlje, člana obitelji građanina Unije.#Predmet C-165/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      14. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. UFEU‑a – Direktiva 2004/38/EZ – Nositelji prava – Dvojno državljanstvo – Građanin Unije koji je stekao državljanstvo države članice domaćina pri čemu je zadržao svoje izvorno državljanstvo – Pravo na boravak u toj državi članici državljanina treće zemlje, člana obitelji građanina Unije”
      U predmetu C‑165/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Queen’s Bench (Upravni sud), Ujedinjena kraljevina) odlukom od 8. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 21. ožujka 2016., u postupku

         Toufik Lounes

      protiv

         Secretary of State for the Home Department,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça, J. Malenovský, E. Levits, C. G. Fernlund i C. Vajda, predsjednici vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, S. Rodin, F. Biltgen, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za T. Lounesa, P. Saini, barrister, te R. Matharu, solicitor,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, C. Crane i C. Brodie, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Blundella, barristera,

               –

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavlja[n]ju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Toufika Lounesa i Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, Ujedinjena Kraljevina) u vezi s odbijanjem da se zainteresiranoj osobi izda boravišna iskaznica.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 5. i 18. Direktive 2004/38 navodi se:

                        „(5)

                        Pravo svih građana Unije slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica trebalo bi, kako bi se moglo ostvarivati pod objektivnim uvjetima slobode i dostojanstva dodijeliti i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo. […]

                  […]

                        (18)

                        Kako bi ono predstavljalo pravi instrument za integraciju u društvo države članice domaćina u kojoj građanin Unije boravi, jednom stečeno pravo na stalni boravak ne bi smjelo podlijegati nikakvim uvjetima.”

               4

               U članku 1. te direktive određuje se:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju:

                        (a)

                        uvjeti pod kojima građani Unije i članovi njihovih obitelji ostvaruju pravo na slobodno kretanje i boravak unutar državnog područja država članica;

                        (b)

                        pravo na stalni boravak na državnom području država članica za građane Unije i članove njihovih obitelji;

                  […]”

               5

               U skladu s člankom 2. navedene direktive:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        ‚građanin Unije’ znači svaka osoba s državljanstvom države članice;

                        2.

                        ‚član obitelji’ znači:

                                 (a)

                                 bračni drug;

                           […]

                        3.

                        ‚Država članica domaćin’ znači država članica u koju se useljava građanin Unije kako bi ostvario svoje pravo na slobodno kretanje i boravak.”

               6

               U stavku 1. članka 3. Direktive 2004/38, naslovljenog „Nositelji prava”, predviđa se:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one čiji su državljani i na članove njihovih obitelji, u smislu članka 2. točke 2. ove Direktive, koji ih prate ili im se pridružuju.”

               7

               U članku 6. te direktive, naslovljenom „Pravo na boravak do tri mjeseca”, navodi se:
               „1.   Građani Unije imaju pravo na boravak na državnom području druge države članice u razdoblju do tri mjeseca bez bilo kakvih uvjeta ili formalnosti, osim zahtjeva da imaju važeću osobnu iskaznicu ili putovnicu.
               2.   Odredbe stavka 1. primjenjuju se i na članove obitelji koji imaju važeću putovnicu, a nisu državljani države članice te su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju.”

               8

               U stavcima 1. i 2. članka 7. navedene direktive, naslovljenog „Pravo na boravak dulji od tri mjeseca”, određuje se:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo na boravak na državnom području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        (a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili

                        (b)

                        imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako ne bi postali teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog razdoblja boravka te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu; ili,

                        (c)

                                 –

                                 su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju njezinog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje, te

                                 –

                                 su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu, te putem izjave ili drugim jednakovrijednim sredstvom, relevantnom nacionalnom tijelu zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg razdoblja boravka ne bi postali teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina; ili

                  […]
               2.   Pravo na boravak predviđeno u stavku 1. obuhvaća članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (a), (b) ili (c).”

               9

               Članak 16. te direktive, koji se nalazi u njezinu poglavlju IV., naslovljenom „Pravo na stalni boravak”, glasi:
               „1.   Građanin Unije koji je u neprekidnom razdoblju od pet godina zakonito boravio u državi članici domaćinu, ondje ima pravo na stalni boravak. Ovo pravo ne podliježe uvjetima predviđenima u poglavlju III.
               2.   Stavak 1. primjenjuje se i na članove obitelji koji nisu državljani države članice i koji su zakonito boravili s građaninom Unije u državi članici domaćinu u neprekidnom razdoblju od 5 godina.
               […]
               4.   Kada je pravo na stalni boravak jednom stečeno, može se izgubiti samo ako odsutnost iz države članice domaćina traje dulje od dvije uzastopne godine.”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               10

               Direktiva 2004/38 prenesena je u pravo Ujedinjene Kraljevine Immigration (European Economic Area) Regulationsom 2006 (Uredba o useljavanju iz 2006. (Europski gospodarski prostor); u daljnjem tekstu: Uredba iz 2006.). U toj se uredbi umjesto pojma „građanin Unije” upotrebljava pojam „državljanin [Europskog gospodarskog prostora (EGP)]”.

               11

               U članku 2. izvornog teksta navedene uredbe pojam „državljanin EGP‑a” definiran je kao „svaki državljanin države EGP‑a”, pri čemu je pojašnjeno da Ujedinjena Kraljevina nije obuhvaćena pojmom „država EGP‑a”.

               12

               Nakon dviju naknadnih izmjena te uredbe Immigration (European Economic Area) (Amendment) Regulationsom 2012 (2012/1547) (Uredba o izmjeni Uredbe o useljavanju (Europski gospodarski prostor) iz 2012. (2012/1547); u daljnjem tekstu: Uredba 2012/1547) te potom Immigration (European Economic Area) (Amendment) (No 2) Regulationsom 2012 (2012/2560) (druga Uredba o izmjeni Uredbe o useljavanju (Europski gospodarski prostor) iz 2012. (2012/2560); u daljnjem tekstu: Uredba 2012/2560), tim se člankom određuje:
               „Za potrebe ove Uredbe: ‚državljanin EGP‑a’ znači svaki državljanin države EGP‑a koji istodobno nije britanski građanin.”

               13

               Člancima 6., 7., 14. i 15. Uredbe iz 2006. u pravo Ujedinjene Kraljevine prenose se članci 2., 7. i 16. Direktive 2004/38.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               P. N. Ormazabal, španjolska državljanka, u rujnu 1996. uselila se u Ujedinjenu Kraljevinu radi pohađanja studija. Otada ondje boravi i od rujna 2004. radi u punom radnom vremenu.

               15

               Naturalizacijom je 12. kolovoza 2009. stekla britansko državljanstvo te joj je izdana britanska putovnica, pri čemu je zadržala i svoje španjolsko državljanstvo.

               16

               Tijekom 2013. započela je vezu s T. Lounesom, alžirskim državljaninom, koji je u Ujedinjenu Kraljevinu ušao 20. siječnja 2010. s vizom za posjetitelje u trajanju od šest mjeseci te je nakon isteka tog razdoblja ondje nezakonito ostao. P. N. Ormazabal i T. Lounes vjenčali su se u vjerskom obliku 1. siječnja 2014., a potom u građanskom obliku u Londonu (Ujedinjena Kraljevina) 16. svibnja 2014. Otada borave u Ujedinjenoj Kraljevini.

               17

               T. Lounes je 15. travnja 2014. od ministra unutarnjih poslova zatražio izdavanje boravišne iskaznice kao član obitelji državljanina EGP‑a na temelju Uredbe iz 2006.

               18

               Dana 14. svibnja 2014. dostavljena mu je obavijest kao osobi protiv koje je određeno protjerivanje, zajedno s odlukom o protjerivanju iz Ujedinjene Kraljevine, zbog toga što je prekoračio dopuštenu duljinu boravka u toj državi članici, čime je povrijedio nadzore u području useljavanja.

               19

               Dopisom od 22. svibnja 2014. ministar unutarnjih poslova obavijestio je T. Lounesa o svojoj odluci kojom se odbija njegov zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice i o razlozima za to odbijanje. U tom je dopisu u bitnome bilo navedeno da se nakon izmjene članka 2. Uredbe iz 2006. uredbama 2012/1547 i 2012/2560 P. N. Ormazabal više ne smatra „državljan[kom] EGP‑a” u smislu te prve uredbe jer je 12. kolovoza 2009. stekla britansko državljanstvo, iako je zadržala i svoje španjolsko državljanstvo. Ona otada u Ujedinjenoj Kraljevini više nije imala prava dodijeljena tom uredbom i Direktivom 2004/38. Posljedično, T. Lounes nije se mogao pozvati na pravo na izdavanje boravišne iskaznice kao član obitelji državljanina EGP‑a na temelju te uredbe.

               20

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, naime, proizlazi da su se prije te izmjene britanski građani koji imaju i državljanstvo druge države članice EGP‑a, poput P. N. Ormazabal, za razliku od onih koji nemaju takvo dvojno državljanstvo, smatrali državljanima EGP‑a u smislu članka 2. Uredbe iz 2006. te su se stoga mogli pozivati na prava dodijeljena tom uredbom. Međutim, nakon te izmjene ti građani više se nisu smatrali takvima i stoga više nisu imali ta prava, tako da se ni članovi njihovih obitelji, državljani trećih zemalja, nisu mogli pozivati na pravo na boravak u Ujedinjenoj Kraljevini u tom svojstvu.

               21

               T. Lounes je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio tužbu protiv odluke od 22. svibnja 2014. navedene u točki 19. ove presude.

               22

               Taj sud sumnja u usklađenost te odluke i članka 2. Uredbe iz 2006., kako je izmijenjena uredbama 2012/1547 i 2012/2560, s člankom 21. UFEU‑a i Direktivom 2004/38.

               23

               S tim u vezi, on navodi da je prema napomeni s objašnjenjem koja se odnosi na Uredbu 2012/1547 i prema obrazloženju te uredbe i onom Uredbe 2012/2560, izmjena navedenog članka 2. uslijedila nakon presude od 5. svibnja 2011., McCarthy (C‑434/09, EU:C:2011:277), u kojoj je Sud presudio da ta direktiva nije primjenjiva na građanina Unije koji nikada nije iskoristio svoje pravo na slobodno kretanje, koji je cijelo vrijeme boravio u državi članici čiji je državljanin i koji, usto, ima državljanstvo druge države članice.

               24

               Međutim, tvrdi da je u ovom slučaju nesporno da je P. N. Ormazabal, prije nego što je stekla britansko državljanstvo, iskoristila svoju slobodu kretanja i kao španjolska državljanka stekla pravo na boravak u Ujedinjenoj Kraljevini na temelju navedene direktive.

               25

               U tim se okolnostima sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li, kao što to tvrdi ministar unutarnjih poslova, P. N. Ormazabal u Ujedinjenoj Kraljevini izgubila pravo iz Direktive 2004/38 od datuma kada je u toj državi članici naturalizirana ili je i dalje, kao što to tvrdi T. Lounes, unatoč tomu što je stekla britansko državljanstvo, treba smatrati „nositeljem prava” iz te direktive u smislu njezina članka 3. stavka 1. te se ona u toj državi članici i dalje može pozivati na prava koja su zajamčena tom direktivom s obzirom na to da je zadržala svoje španjolsko državljanstvo. Naime, u prvom slučaju T. Lounes ne bi mogao ostvariti izvedeno pravo na boravak u Ujedinjenoj Kraljevini u svojstvu člana obitelji građanina Unije na temelju te direktive, dok bi mu se u drugom slučaju moglo priznati takvo pravo.

               26

               U tom okviru, taj se sud pita i bi li odgovor na to pitanje bio različit ovisno o tome je li P. N. Ormazabal, prije nego što je dobila britansko državljanstvo, stekla pravo na stalni boravak u Ujedinjenoj Kraljevini na temelju članka 16. Direktive 2004/38 ili je u tom trenutku imala samo pravo na boravak dulji od tri mjeseca na temelju članka 7. te direktive. Naime, vrsta prava na boravak koje je P. N. Ormazabal imala prije svoje naturalizacije bila je predmet rasprave među strankama glavnog postupka i još je treba utvrditi.

               27

               U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Queen's Bench (Upravni sud), Ujedinjena Kraljevina) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „U slučaju španjolske državljanke i građanke Unije koja:

                        –

                        se useli u Ujedinjenu Kraljevinu, pri čemu ostvaruje svoje pravo na slobodno kretanje na temelju Direktive [2004/38]; i

                        –

                        boravi u Ujedinjenoj Kraljevini, pri čemu ostvaruje pravo koje joj je dodijeljeno člankom 7. ili člankom 16. Direktive [2004/38]; i

                        –

                        zatim stekne britansko državljanstvo, uz koje zadrži i svoje španjolsko državljanstvo, kao osoba s dvojnim državljanstvom; i

                        –

                        nekoliko godina nakon stjecanja britanskog državljanstva sklopi brak s državljaninom treće zemlje s kojim boravi u Ujedinjenoj Kraljevini;

                  jesu li i ta osoba i njezin bračni drug oboje nositelji prava iz Direktive [2004/38] u smislu članka 3. stavka 1., dok ona boravi u Ujedinjenoj Kraljevini te ima španjolsko i britansko državljanstvo?”

         O prethodnom pitanju

               28

               Uvodno, valja navesti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoje pitanje na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive 2004/38, ta okolnost nije prepreka tomu da mu Sud dâ sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za donošenje odluke u predmetu koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud na njih pozvao u svojem pitanju (vidjeti analogijom presudu od 5. svibnja 2011., McCarthy, C‑434/09, EU:C:2011:277, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               29

               U ovom slučaju, iz navoda sadržanih u zahtjevu za prethodnu odluku proizlazi da se pitanja s kojima se sud koji je uputio zahtjev susreo u glavnom predmetu ne odnose samo na Direktivu 2004/38, nego i na članak 21. stavak 1. UFEU‑a.

               30

               Stoga valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/38 i članak 21. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da u situaciji u kojoj se građanin Unije koristio svojom slobodom kretanja tako što se uselio i boravi u državi članici različitoj od one čiji je državljanin, na temelju članka 7. stavka 1. ili članka 16. stavka 1. te direktive, a zatim je stekao državljanstvo te države članice, pri čemu je zadržao i svoje izvorno državljanstvo, te se nekoliko godina nakon toga vjenčao s državljaninom treće zemlje s kojim nastavlja boraviti u navedenoj državi članici, taj državljanin ima pravo na boravak u toj državi članici na temelju odredaba navedene direktive ili članka 21. stavka 1. UFEU‑a.

         Tumačenje Direktive 2004/38

               31

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, Direktiva 2004/38 ima za cilj olakšati ostvarivanje temeljnog i individualnog prava slobodnog kretanja i boravka na državnom području država članica koje je izravno dodijeljeno građanima Unije člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a i poduprijeti to pravo. U uvodnoj izjavi 5. te direktive navedeno je da to pravo, kako bi se moglo ostvarivati pod objektivnim uvjetom dostojanstva, treba odobriti i članovima obitelji tih građana, bez obzira na njihovo državljanstvo (presuda od 18. prosinca 2014., McCarthy i dr., C‑202/13, EU:C:2014:2450, t. 31. i 33. i navedena sudska praksa).

               32

               Navedena direktiva ne daje međutim nikakvo samostalno pravo članovima obitelji građanina Unije koji su državljani treće zemlje. Stoga, eventualna prava koja su tim državljanima dodijeljena tom istom direktivom izvedena su od prava koja uživa dotični građanin Unije na temelju ostvarivanja svoje slobode kretanja (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., McCarthy i dr., C‑202/13, EU:C:2014:2450, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Međutim, kao što je to Sud u više navrata presudio, iz tekstualnog, sustavnog i teleološkog tumačenja odredaba Direktive 2004/38 proizlazi da ona propisuje samo uvjete za ulazak i boravak građanina Unije u državama članicama različitima od države članice čiji je državljanin i da ona ne dopušta zasnivanje izvedenog prava na boravak u korist državljana treće zemlje, članova obitelji građanina Unije, u državi članici čiji je on državljanin (vidjeti u tom smislu presude od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 37. i od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr., C‑133/15, EU:C:2017:354, t. 53.).

               34

               Naime, kao prvo, iz teksta članka 3. stavka 1. te direktive proizlazi da su njezinim područjem primjene obuhvaćeni i nositelji su prava koja ona dodjeljuje građani Unije koji se useljavaju ili borave u „državi članici različitoj od one čiji su državljani” i članovi njihovih obitelji koji ih prate ili im se pridružuju, kako je određeno člankom 2. točkom 2. navedene direktive (presuda od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 38.).

               35

               Kao drugo, ostale odredbe Direktive 2004/38, ponajprije njezini članak 6., članak 7. stavci 1. i 2. te članak 16. stavci 1. i 2., odnose se na pravo na boravak građanina Unije i na izvedeno pravo na boravak članova njegove obitelji, bilo u „drugoj državi članici” ili u „državi članici domaćinu” (presuda od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 40. i navedena sudska praksa).

               36

               Kao treće, iako je, kako je navedeno u točki 31. ove presude, cilj te direktive olakšati i poduprijeti ostvarivanje prava građana Unije na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica, ostaje činjenica da su njezin predmet, kako to proizlazi iz njezina članka 1. točke (a), uvjeti pod kojima se to pravo ostvaruje (presude od 5. svibnja 2011., McCarthy, C‑434/09, EU:C:2011:277, t. 33. i od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 41.).

               37

               Tako je Sud presudio da, s obzirom na to da sukladno načelu međunarodnog prava država članica ne smije odbiti svojim državljanima pravo ulaska i zadržavanja na svojem području i da oni ondje stoga uživaju bezuvjetno pravo na boravak, navedena direktiva nema za cilj urediti boravak građanina Unije u državi članici čiji je državljanin. Stoga, imajući u vidu sudsku praksu navedenu u točki 32. ove presude, ona nema ni cilj dodijeliti izvedeno pravo na boravak na državnom području te iste države članice članovima obitelji tog građanina, državljanima treće zemlje (vidjeti u tom smislu presude od 5. svibnja 2011., McCarthy, C‑434/09, EU:C:2011:277, t. 29., 34. i 42. i od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 42. i 43.).

               38

               U ovom slučaju, nesporno je da je P. N. Ormazabal, koja je španjolska državljanka, ostvarila svoju slobodu kretanja tako što se uselila i boravi u državi članici različitoj od one čija je državljanka kada je 1996. otišla iz Španjolske u Ujedinjenu Kraljevinu. Ne osporava se ni to da je imala svojstvo „nositelja prava” iz Direktive 2004/38, u smislu njezina članka 3. stavka 1. i da je u Ujedinjenoj Kraljevini boravila na temelju članka 7. stavka 1. ili – kao što se uostalom čini da potvrđuje vlada Ujedinjene Kraljevine – na temelju članka 16. stavka 1. te direktive, barem sve dok nije naturalizacijom stekla britansko državljanstvo.

               39

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 48. i 63. svojeg mišljenja, stjecanje tog državljanstva je u slučaju P. N. Ormazabal izazvalo promjenu u pravnom uređenju i s obzirom na nacionalno pravo i s obzirom na navedenu direktivu.

               40

               Naime, P. N. Ormazabal otada boravi u jednoj od država članica čija je državljanka i stoga u njoj ima bezuvjetno pravo na boravak u skladu s načelom međunarodnog prava navedenim u točki 37. ove presude.

               41

               Iz toga slijedi da, otkad je stekla britansko državljanstvo, P. N. Ormazabal, s jedne strane, više ne odgovara definiciji pojma „nositelj prava” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2004/38, kako je navedeno u točki 34. ove presude. S druge strane, s obzirom na razmatranja navedena u točkama 36. i 37. te presude, njezin boravak u Ujedinjenoj Kraljevini više ne može biti uređen navedenom direktivom jer je on po svojoj prirodi bezuvjetan.

               42

               U tim okolnostima valja smatrati da se Direktiva 2004/38 više ne primjenjuje na situaciju P. N. Ormazabal otkad je ona naturalizirana u Ujedinjenoj Kraljevini.

               43

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje okolnošću da je P. N. Ormazabal iskoristila svoju slobodu kretanja tako što se uselila i boravi u Ujedinjenoj Kraljevini te je uz britansko državljanstvo zadržala i svoje španjolsko državljanstvo. Naime, unatoč toj dvostrukoj okolnosti, ostaje činjenica da, nakon stjecanja tog državljanstva, P. N. Ormazabal više ne boravi u „državi članici različitoj od one [čija je državljanka]” u smislu članka 3. stavka 1. te direktive i stoga više nije obuhvaćena pojmom „nositelj prava” iz te direktive u smislu te odredbe.

               44

               Imajući u vidu sudsku praksu navedenu u točkama 32. i 37. ove presude, ni njezin bračni drug, državljanin treće zemlje, T. Lounes, nije obuhvaćen tim pojmom i stoga ne može imati izvedeno pravo na boravak u Ujedinjenoj Kraljevini na temelju te iste direktive.

         Tumačenje članka 21. stavka 1. UFEU‑a

               45

               Budući da se na Direktivi 2004/38 ne može zasnovati izvedeno pravo na boravak u korist državljanina treće zemlje u situaciji kao što je ona T. Lounesa, valja utvrditi može li se takvo pravo na boravak ipak izvesti iz odredaba UFEU‑a u pogledu građanstva Unije, osobito iz članka 21. stavka 1. UFEU‑a, koji svakom građaninu Unije daje pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, podložno, osobito, ograničenjima i uvjetima utvrđenima u Ugovorima.

               46

               Naime, valja podsjetiti da je Sud već potvrdio da se u određenim slučajevima državljanima trećih zemalja, članovima obitelji građanina Unije, koji na temelju odredaba Direktive 2004/38 nemaju izvedeno pravo na boravak u državi članici čiji je taj građanin državljanin, takvo pravo ipak može priznati na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 44. do 50. i od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr., C‑133/15, EU:C:2017:354, t. 54.).

               47

               Međutim, isto kao i Direktiva 2004/38, potonja odredba tom državljaninu ne daje nikakvo samostalno pravo, nego samo pravo izvedeno iz onih koja uživa dotični građanin Unije (presude od 8. studenoga 2012., Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 66. i 67. i od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 36.).

               48

               Prema tome, izvedeno pravo na boravak u korist državljanina treće zemlje, člana obitelji građanina Unije, postoji u načelu samo kada je nužno da se tom građaninu osigura da u njoj može stvarno ostvariti svoja prava slobodnog kretanja. Cilj i opravdanost takvog izvedenog prava temelji se, stoga, na tvrdnji da je odbijanje njegova priznanja takve prirode da osobito povređuje tu slobodu i ostvarivanje i koristan učinak prava koja dotični građanin Unije ima na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 8. studenoga 2012., Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 68.; od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 45. i od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 36. i 73.).

               49

               U ovom slučaju valja navesti da se, suprotno onomu što u biti tvrdi vlada Ujedinjene Kraljevine, situacija državljanina države članice, kao što je P. N. Ormazabal, koja je ostvarila svoju slobodu kretanja tako što se uselila i zakonito boravi na državnom području druge države članice, ne može poistovjetiti s potpuno unutarnjom situacijom samo zbog toga što je taj državljanin tijekom svojeg boravka uz svoje izvorno državljanstvo stekao i državljanstvo države članice domaćina.

               50

               Naime, Sud je već potvrdio da povezanost s pravom Unije postoji u pogledu osoba koje su državljani jedne države članice, a zakonito borave na državnom području druge države članice čiji su također državljani (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2017., Freitag, C‑541/15, EU:C:2017:432, t. 34.).

               51

               Stoga se P. N. Ormazabal, koja je državljanka dviju država članica i koja je, u svojem svojstvu građanke Unije, ostvarila svoju slobodu kretanja i boravka u državi članici različitoj od svoje države članice podrijetla, može pozivati na prava povezana s tim svojstvom, osobito na ona predviđena u članku 21. stavku 1. UFEU‑a, uključujući u odnosu na jednu od tih dviju država članica.

               52

               Prava koja ta odredba priznaje državljanima država članica uključuju pravo na vođenje normalnog obiteljskog života u državi članici domaćinu, na način da ondje uživaju prisutnost svojih članova obitelji (vidjeti analogijom presudu od 25. srpnja 2008., Metock i dr., C‑127/08, EU:C:2008:449, t. 62.).

               53

               Zbog okolnosti da je državljanin države članice, koji se uselio i boravi u drugoj državi članici, uz svoje izvorno državljanstvo naknadno stekao državljanstvo te potonje države članice, ne može mu se oduzeti to pravo jer bi se članku 21. stavku 1. UFEU‑a time oduzeo koristan učinak.

               54

               Naime, kao prvo, to bi dovelo do toga da se s tim državljaninom postupa na isti način kao s državljaninom države članice domaćina koji iz nje nikada nije otišao, zanemarujući okolnost da je taj državljanin ostvario svoju slobodu kretanja nastanjujući se na državnom području te države članice i da je zadržao svoje izvorno državljanstvo.

               55

               Međutim, država članica ne može ograničiti učinke koji proizlaze iz posjedovanja državljanstva druge države članice, osobito prava koja su s njim povezana na temelju prava Unije i koja proizlaze iz ostvarivanja slobode kretanja građanina.

               56

               Kao drugo, valja naglasiti da se pravima koja članak 21. stavak 1. UFEU‑a dodjeljuje građaninu Unije, uključujući izvedena prava koja uživaju članovi njegove obitelji, nastoji poticati postupna integracija dotičnog građanina Unije u društvo države članice domaćina.

               57

               Naime, građanin Unije, kao što je P. N. Ormazabal, koja je, nakon što se, ostvarujući svoju slobodu kretanja, uselila i više godina boravila na državnom području države članice domaćina na temelju i uz poštovanje članka 7. stavka 1. ili članka 16. stavka 1. Direktive 2004/38, stekla državljanstvo te države članice, nastoji se trajno integrirati u društvo te države.

               58

               Kao što je to nezavisni odvjetnik u biti naveo u točki 86. svojeg mišljenja, smatrati da se takav građanin, kojem su dodijeljena prava na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a, zbog ostvarivanja svoje slobode kretanja, mora odreći korištenja tim pravima, osobito onim na vođenje normalnog obiteljskog života u državi članici domaćinu, jer se naturalizacijom u toj državi članici nastojao dublje integrirati u njezino društvo, bilo bi u suprotnosti s logikom postupne integracije koju zagovara ta odredba.

               59

               Iz toga, nadalje, slijedi da bi građanin Unije koji je ostvario svoju slobodu kretanja i, uz svoje izvorno državljanstvo, stekao državljanstvo države članice domaćina, u pogledu svojeg obiteljskog života bio stavljen u nepovoljniji položaj od građanina Unije koji je isto ostvario tu slobodu, ali ima samo svoje izvorno državljanstvo. Tako bi prava koja se u državi članici domaćinu dodjeljuju građaninu Unije, među ostalim, pravo na vođenje normalnog obiteljskog života s državljaninom treće zemlje, bila ograničena s obzirom na njegovu integraciju u društvo te države članice i broj državljanstava koje ima.

               60

               Iz prethodno navedenog proizlazi da koristan učinak prava koja građanima Unije dodjeljuje članak 21. stavak 1. UFEU‑a zahtijeva da građanin u situaciji kakva je ona P. N. Ormazabal u državi članici domaćinu može nastaviti uživati prava izvedena iz te odredbe nakon što je uz svoje izvorno državljanstvo stekao i državljanstvo te države članice i, posebno, da može graditi obiteljski život sa svojim bračnim drugom, državljaninom treće zemlje, tako da se njemu odobri izvedeno pravo na boravak.

               61

               Kad je riječ o uvjetima odobravanja tog izvedenog prava na boravak, oni ne smiju biti stroži od onih koji su predviđeni Direktivom 2004/38 za odobravanje takvog prava na boravak državljaninu treće zemlje, članu obitelji građanina Unije koji je ostvario svoje pravo na slobodno kretanje nastanjujući se u državi članici različitoj od države članice čiji je državljanin. Naime, čak i ako ta direktiva ne pokriva slučaj kao što je onaj iz prethodne točke ove presude, ipak je treba po analogiji primijeniti na takvu situaciju (vidjeti analogijom presude od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 50. i 61. i od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr.., C‑133/15, EU:C:2017:354, t. 54. i 55.).

               62

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2004/38 treba tumačiti na način da, u situaciji u kojoj se građanin Unije koristio svojom slobodom kretanja tako što se uselio i boravi u državi članici različitoj od one čiji je državljanin, na temelju članka 7. stavka 1. ili članka 16. stavka 1. te direktive, a zatim je stekao državljanstvo te države članice, pri čemu je zadržao i svoje izvorno državljanstvo, te se nekoliko godina nakon toga vjenčao s državljaninom treće zemlje s kojim nastavlja boraviti na državnom području navedene države članice, taj državljanin nema izvedeno pravo na boravak u predmetnoj državi članici na temelju odredaba navedene direktive. Međutim, on može imati takvo pravo na boravak na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a, pod uvjetima koji ne smiju biti stroži od onih predviđenih Direktivom 2004/38 za odobravanje tog prava državljaninu treće zemlje, članu obitelji građanina Unije koji je ostvario svoje pravo na slobodno kretanje i nastanio se u državi članici različitoj od one čiji je državljanin.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavlja[n]ju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ treba tumačiti na način da, u situaciji u kojoj se građanin Europske unije koristio svojom slobodom kretanja tako što se uselio i boravi u državi članici različitoj od one čiji je državljanin, na temelju članka 7. stavka 1. ili članka 16. stavka 1. te direktive, a zatim je stekao državljanstvo te države članice, pri čemu je zadržao i svoje izvorno državljanstvo, te se nekoliko godina nakon toga vjenčao s državljaninom treće zemlje s kojim nastavlja boraviti na državnom području navedene države članice, taj državljanin nema izvedeno pravo na boravak u predmetnoj državi članici na temelju odredaba navedene direktive. Međutim, on može imati takvo pravo na boravak na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a, pod uvjetima koji ne smiju biti stroži od onih predviđenih Direktivom 2004/38 za odobravanje tog prava državljaninu treće zemlje, članu obitelji građanina Unije koji je ostvario svoje pravo na slobodno kretanje i nastanio se u državi članici različitoj od one čiji je državljanin.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. siječnja 2018.#Centro Clinico e Diagnostico G.B. Morgagni Srl protiv Europske komisije.#Državne potpore – Smanjenje poreza i doprinosa za poduzetnike sa sjedištem u područjima zahvaćenim prirodnim katastrofama do kojih je došlo u Italiji – Odluka kojom se potpore proglašavaju nespojivima s unutarnjim tržištem i kojom se nalaže njihov povrat – Tužba za poništenje – Potencijalni korisnik koji je nositelj stečenog prava – Izravni i osobni utjecaj – Dopuštenost – Jednako postupanje – Legitimna očekivanja.#Predmet T-172/16.