title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. rujna 2016.#European Federation for Cosmetic Ingredients protiv Secretary of State for Business, Innovation and Skills i Attorney General.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court).#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Kozmetički proizvodi – Uredba (EZ) br. 1223/2009 – Članak 18. stavak 1. točka (b) – Kozmetički proizvodi koji sadrže sastojke ili kombinacije sastojaka koji su ‚radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe’ ispitani na životinjama – Zabrana stavljanja na tržište Europske unije – Doseg.#Predmet C-592/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Kozmetički proizvodi — Uredba (EZ) br. 1223/2009 — Članak 18. stavak 1. točka (b) — Kozmetički proizvodi koji sadrže sastojke ili kombinacije sastojaka koji su ‚radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe’ ispitani na životinjama — Zabrana stavljanja na tržište Europske unije — Doseg“
      U predmetu C‑592/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (upravno vijeće), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 15. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 19. prosinca 2014., u postupku

         European Federation for Cosmetic Ingredients

      protiv

         Secretary of State for Business, Innovation and Skills,

         Attorney General

      uz sudjelovanje:

         Cruelty Free International, prijašnji British Union for the Abolition of Vivisection,

         European Coalition to End Animal Experiments,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za European Federation for Cosmetic Ingredients, D. Abrahams, barrister, R. Cana i I. de Seze, odvjetnici

               —

               za Cruelty Free International i European Coalition to End Animal Experiments, D. Thomas, solicitor, i A. Bates, barrister,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Barfoot, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Facenne, QC, i J. Holmesa, barrister,

               —

               za vladu Helenske Republike, S. Charitaki i A. Magrippi, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J. Traband, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Flynn i P. Mihaylova, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe (EZ) br. 1223/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. studenoga 2009. o kozmetičkim proizvodima (SL 2009., L 342, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 27., str. 152.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, European Federation for Cosmetic Ingredients (u daljnjem tekstu: EFfCI) i, s druge strane, Secretary of State for Business, Innovation and Skills (državni tajnik za poduzetništvo, inovaciju i osposobljavanje, u daljnjem tekstu: državni tajnik za poduzetništvo) te Attorney General, uz sudjelovanje Cruelty Free International, prijašnji British Union for the Abolition of Vivisection i European Coalition to End Animal Experiments, u vezi s dosegom zabrane stavljanja na tržište predviđene tom odredbom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 38. do 42. te 45. i 50. Uredbe br. 1223/2009 navode:

                        „(4)

                        Ovom se Uredbom cjelovito usklađuju pravila u Zajednici radi uspostave zajedničkog tržišta kozmetičkih proizvoda i postizanja visoke razine zaštite zdravlja ljudi.

                  [...]

                        (38)

                        Protokolom o zaštiti i dobrobiti životinja, koji je priložen Ugovoru, utvrđuje se da Zajednica i države članice moraju u cijelosti poštovati zahtjeve o dobrobiti životinja pri provedbi politika Zajednice, a posebno u vezi sa zajedničkim tržištem.

                        (39)

                        Direktivom Vijeća 86/609/EEZ od 24. studenoga 1986. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica u odnosu na zaštitu životinja koje se koriste u pokusne i druge znanstvene svrhe [(SL 1986., L 358, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 14.)] utvrđuju se opća pravila za uporabu životinja u eksperimentalne svrhe u Zajednici i uvjeti u kojima se ti pokusi moraju vršiti na području država članica. Posebno se člankom 7. te Direktive zahtijeva da se pokusi na životinjama zamijene alternativnim metodama ako takve metode postoje i ako su znanstveno zadovoljavajuće.

                        (40)

                        Sigurnost kozmetičkih proizvoda i njihovih sastojaka može se osigurati uporabom alternativnih metoda, koje nisu nužno primjenjive na sve uporabe kemijskih sastojaka. Stoga bi trebalo poticati uporabu tih metoda od strane čitave kozmetičke industrije, te osigurati njihovo usvajanje na razini Zajednice, ako se tim metodama pruža jednaka razina zaštite potrošača.

                        (41)

                        Sigurnost gotovih kozmetičkih proizvoda također se može osigurati na temelju spoznaja o sigurnosti sastojaka koje oni sadrže. Stoga je potrebno donijeti odredbe kojima se zabranjuje ispitivanje gotovih kozmetičkih proizvoda na životinjama. [...]

                        (42)

                        Postupno će biti moguće osigurati sigurnost sastojaka koji se koriste u kozmetičkim proizvodima primjenom alternativnih metoda bez uporabe životinja potvrđenih na razini Zajednice ili odobrenih kao provjerene metode od strane Europskoga centra za potvrđivanje alternativnih metoda (ECVAM), a uzimajući u obzir razvoj potvrđivanja u okviru Organizacije za gospodarsku suradnju i razvoj (OECD). Nakon savjetovanja sa [Znanstvenim odborom za zaštitu potrošača (SCCS)] o primjenjivosti potvrđenih alternativnih metoda u području kozmetičkih proizvoda, Komisija bi trebala odmah objaviti potvrđene ili odobrene metode, za koje je priznato da su primjenjive na odnosne sastojke. Za postizanje najvećeg mogućeg stupnja zaštite životinja potrebno je utvrditi rok za uvođenje konačne zabrane.

                  [...]

                        (45)

                        Potrebno je poticati treće zemlje na priznavanje alternativnih metoda razvijenih u Zajednici. Za postizanje tog cilja, Komisija i države članice trebali bi poduzeti odgovarajuće mjere kako bi olakšale prihvaćanje tih metoda u OECD‑u. Komisija bi također trebala u okviru sporazuma o suradnji Europske zajednice pokušati dobiti priznanje rezultata sigurnosnih ispitivanja izvršenih u Zajednici uporabom alternativnih metoda kako bi se osigurao nesmetani izvoz kozmetičkih proizvoda za koje su upotrijebljene takve metode i kako bi se spriječilo ili izbjeglo da treće zemlje zahtijevaju ponavljanje takvih ispitivanja na životinjama.

                  [...]

                        (50)

                        Pri ocjeni sigurnosti kozmetičkog proizvoda trebala bi postojati mogućnost da se uzmu u obzir rezultati ocjena rizika izvršenih u drugim povezanim područjima. Uporabu takvih podataka trebalo bi primjereno obrazložiti i opravdati.“

               4

               U skladu s člankom 1. Uredbe br. 1223/2009, naslovljenim „Područje primjene i cilj“, tom se „[u]redbom utvrđuju pravila koja mora ispuniti svaki kozmetički proizvod koji se stavlja na tržište kako bi se osigurali funkcioniranje zajedničkog tržišta i visoka razina zaštite zdravlja ljudi“.

               5

               Članak 3. spomenute uredbe, naslovljen „Sigurnost“, određuje:
               „Kozmetički proizvod dostupan na tržištu mora biti siguran za zdravlje ljudi kada se koristi u uobičajenim ili razumno predvidljivim uvjetima uporabe, [...]“

               6

               Članak 10. te uredbe, naslovljen „Ocjena sigurnosti“, propisuje:
               „1.   Kako bi dokazala da kozmetički proizvod ispunjava odredbe članka 3., odgovorna osoba prije stavljanja kozmetičkog proizvoda na tržište osigurava da je kozmetički proizvod podvrgnut procjeni sigurnosti na temelju odgovarajućih podataka i da je izvješće o sigurnosti kozmetičkog proizvoda sastavljeno u skladu s Prilogom I.
               Odgovorna osoba osigurava sljedeće:

                        (a)

                        da su u procjeni sigurnosti uzeti u obzir namjena kozmetičkog proizvoda i očekivana sustavna izloženost pojedinim sastojcima u konačnoj formulaciji;

                        (b)

                        da se u procjeni sigurnosti koristio odgovarajući pristup ocjenjivanju dokaza na temelju njihove važnosti radi provjere podataka iz svih postojećih izvora;

                        (c)

                        da se izvješće o sigurnosti kozmetičkog proizvoda ažurira s obzirom na dodatne relevantne podatke prikupljene nakon stavljanja proizvoda na tržište.

                  [...]“

               7

               Članak 11. Uredbe br. 1223/2009, naslovljen „Dokumentacija s podacima o proizvodu“, predviđa da, „[k]ada se kozmetički proizvod stavlja na tržište, odgovorna osoba dužna je čuvati dokumentaciju s podacima o tom proizvodu“ i da ta dokumentacija, među ostalim, sadržava „izvješće o sigurnosti kozmetičkog proizvoda iz članka 10. stavka 1.“ i „podatke o bilo kakvim ispitivanjima na životinjama koje su izvršili proizvođač, njegovi zastupnici ili dobavljači u vezi s razvojem ili procjenom sigurnosti kozmetičkog proizvoda ili njegovih sastojaka, uključujući bilo koje ispitivanje na životinjama izvršeno kako bi se ispunili zakonski ili regulatorni zahtjevi trećih zemalja“.

               8

               Člankom 18. te uredbe, naslovljenim „Opće odredbe“, predviđeno je:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje opće obveze iz članka 3., zabranjuje se sljedeće:

                        (a)

                        stavljanje na tržište kozmetičkih proizvoda čija je konačna formulacija radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe ispitana na životinjama uz uporabu metode različite od alternativne metode nakon što je ta alternativna metoda potvrđena i usvojena na razini Zajednice te uzimajući u obzir razvoj potvrđivanja u okviru OECD‑a;

                        (b)

                        stavljanje na tržište kozmetičkih proizvoda koji sadrže sastojke ili kombinacije sastojaka koji su radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe ispitani na životinjama uz uporabu metode različite od alternativne metode nakon što je ta alternativna metoda potvrđena i usvojena na razini Zajednice te uzimajući u obzir razvoj potvrđivanja u okviru OECD‑a;

                        (c)

                        obavljanje ispitivanja gotovih kozmetičkih proizvoda na životinjama u Zajednici radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe;

                        (d)

                        obavljanje ispitivanja sastojaka ili kombinacija sastojaka na životinjama u Zajednici radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe nakon datuma od kojeg se zahtijeva da se takva ispitivanja zamijene jednom ili više potvrđenih alternativnih metoda iz Uredbe Komisije (EZ) br. 440/2008 od 30. svibnja 2008. o utvrđivanju ispitnih metoda u skladu s Uredbom (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) [(SL 2008., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 33., str. 3.)] ili iz Priloga VIII. ovoj Uredbi.

                  2.   Nakon savjetovanja sa [Znanstvenim odborom za zaštitu potrošača (SCCS)] i Europskim centrom za potvrđivanje alternativnih metoda (ECVAM), te uzimajući u obzir razvoj potvrđivanja u okviru OECD‑a, Komisija je utvrdila vremenske rasporede za provedbu odredaba iz točaka (a), (b) i (d) stavka 1., uključujući rokove za postupno ukidanje različitih ispitivanja. Vremenski rasporedi javno su dostupni od 1. listopada 2004., te poslani Europskom parlamentu i Vijeću. Rok za provedbu točaka (a), (b) i (d) stavka 1. bio je ograničen do 11. ožujka 2009.
               U pogledu ispitivanja toksičnosti ponovljenih doza, reproduktivne toksičnosti i toksikokinetike, za koja se još uvijek ne uzimaju u obzir alternativne mogućnosti, rok za provedbu točaka (a) i (b) stavka 1. ograničen je na 11. ožujka 2013.
               [...]
               U iznimnim okolnostima, u slučaju pojave ozbiljnih sumnji u pogledu sigurnosti postojećeg sastojka kozmetičkih proizvoda, država članica može zatražiti od Komisije da odobri odstupanje od stavka 1. Zahtjev sadrži procjenu situacije i navodi potrebne mjere. Na temelju zahtjeva i nakon savjetovanja sa [Znanstvenim odborom za zaštitu potrošača (SCCS)], te putem obrazložene odluke, Komisija može odobriti odstupanje. U tom se odobrenju utvrđuju uvjeti povezani s tim odstupanjem u pogledu posebnih ciljeva, trajanja i priopćavanja rezultata.
               Odstupanje se odobrava samo u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        ako je sastojak u širokoj uporabi i nije ga moguće nadomjestiti drugim sastojkom koji može vršiti sličnu funkciju;

                        (b)

                        ako se dokaže postojanje posebnog problema za zdravlje ljudi, a potreba za provođenjem ispitivanja na životinjama je opravdana i podupire je podrobni protokol istraživanja koji je temelj za ocjenu.

                  [...]“

               9

               Prilog I. spomenutoj uredbi nabraja podatke koji moraju biti uključeni u izvješće o sigurnosti kozmetičkog proizvoda, a njegova točka 8., koja se nalazi u dijelu A tog priloga, naslovljenom „Podaci o sigurnosti kozmetičkog proizvoda“, određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 18., toksikološki profil tvari koju sadrži kozmetički proizvod za sve odgovarajuće toksikološke parametre. [...]“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               10

               Članak 12. Cosmetic Products Enforcement Regulationsa 2013 (SI 2013/1478) (Provedbena uredba iz 2013. o kozmetičkim proizvodima) određuje, među ostalim, da osoba koja povrijedi zabrane utvrđene u članku 18. Uredbe br. 1223/2009 čini kazneno djelo.

               11

               Članak 6. te uredbe određuje da je nadzorno tijelo, koje je u ovom slučaju državni tajnik za poduzetništvo, dužno primjenjivati Uredbu br. 1223/2009 i tom tijelu dodjeljuje ovlasti istrage i progona navodnih povreda obveza utvrđenih tom uredbom.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               EFfCI je profesionalno udruženje koje predstavlja proizvođače sastojaka koji se koriste u kozmetičkim proizvodima u Europskoj uniji.

               13

               Članovi tog udruženja provodili su ispitivanja na životinjama izvan Unije kako bi testirali sigurnost određenih kozmetičkih sastojaka za zdravlje ljudi. Podaci koji proizlaze iz tih ispitivanja bili su potrebni za uporabu tih sastojaka u kozmetičkim proizvodima koji su se trebali prodavati u Japanu i Kini.

               14

               Spomenuti sastojci još nisu bili dodani kozmetičkim proizvodima stavljenima na tržište Unije jer nije bio jasan doseg zabrane ispitivanja na životinjama iz članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1223/2009.

               15

               EFfCI je zato sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu za sudsku ocjenu (judicial review) dosega te zabrane, kako bi se utvrdilo riskiraju li tri predmetna društva kaznene sankcije u slučaju da na tržište Ujedinjene Kraljevine stave kozmetičke proizvode koji sadržavaju sastojke koji su se ispitivali na životinjama izvan Unije.

               16

               EFfCI je pred tim sudom tvrdio da se zabrana iz članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1223/2009 primjenjuje samo ako su se predmetna ispitivanja na životinjama provodila radi ispunjenja jednog ili više zahtjeva iz te uredbe. Stoga, kada su ta ispitivanja provedena izvan Unije kako bi se ispunili zakonski ili regulatorni zahtjevi trećih zemalja, ne može se smatrati da su sastojci bili predmet ispitivanja „radi ispunjenja zahtjeva [Uredbe br. 1223/2009]“.

               17

               S druge strane, državni tajnik za poduzetništvo i Attorney General istaknuli su da članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 1223/2009 treba tumačiti na način da također zabranjuje stavljanje na tržište kozmetičkih proizvoda koji sadržavaju sastojke testirane na životinjama izvan Europske unije kako bi se ispunili zahtjevi zakonodavstva treće zemlje kada je ono slično toj uredbi.

               18

               Cruelty Free International i European Coalition to End Animal Experiments tvrdili su, pozivajući se osobito na točke 84. do 86 mišljenja nezavisnog odvjetnika L. A. Geelhoeda u predmetu Francuska/Parlament i Vijeće (C‑244/03, EU:C:2005:178), da je cilj te odredbe zabraniti stavljanje na tržište kozmetičkih proizvoda koji sadržavaju bilo koji sastojak koji se ispitivao na životinjama, bez obzira na to je li se podacima dobivenima na temelju tog ispitivanja u trećim zemljama potrebno koristiti radi dokazivanja da je proizvod siguran za zdravlje ljudi sukladno Uredbi br. 1223/2009.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da doseg članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1223/2009, a osobito izraz „radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe“, predstavlja pravno pitanje.

               20

               U tim okolnostima, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (upravno vijeće), Ujedinjena Kraljevina) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 1223/2009 tumačiti na način da zabranjuje stavljanje na tržište Zajednice kozmetičkih proizvoda koji sadrže sastojke ili kombinaciju sastojaka koji su bili ispitani na životinjama, kada je takvo ispitivanje izvršeno izvan Unije kako bi se udovoljilo zakonskim ili regulatornim zahtjevima trećih zemalja u cilju prodaje kozmetičkih proizvoda s tim sastojcima u tim zemljama?

                        2.

                        Ovisi li odgovor na prvo pitanje o tome:

                                 (a)

                                 uključuje li procjena sigurnosti, izvršena u skladu s člankom 10. te uredbe kako bi se dokazalo da je kozmetički proizvod siguran za zdravlje ljudi prije nego što je postao dostupan na tržištu Zajednice, upotrebu podataka koji su rezultat ispitivanja na životinjama izvršenog izvan Unije;

                                 (b)

                                 odnose li se zakonski ili regulatorni zahtjevi trećih zemalja na sigurnost kozmetičkih proizvoda;

                                 (c)

                                 je li se moglo razumno predvidjeti, u trenutku kad je sastojak ispitan na životinjama izvan Unije, da bi bilo koja osoba u nekom trenutku mogla pokušati staviti kozmetički proizvod koji uključuje taj sastojak na tržište Zajednice;

                                 (d)

                                 o bilo kojem drugom čimbeniku i, ako da, kojem čimbeniku?“

         Zahtjevi za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               21

               EFfCI i francuska vlada dopisima koje je tajništvo Suda zaprimilo 28. travnja i 6. lipnja 2016. zatražili su ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, jer je mišljenje nezavisnog odvjetnika bilo utemeljeno na razmatranjima o kojima stranke nisu raspravile. Osim toga, to mišljenje prelazi doseg prethodnih pitanja jer je sud koji je uputio zahtjev izričito isključio da je upućivanje prethodnog pitanja potrebno u pogledu ispitivanja na životinjama izvršenih u svrhu Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.).

               22

               Valja podsjetiti na to da Statut Suda Europske unije i njegov Poslovnik ne predviđaju mogućnost da zainteresirane osobe iz članka 23. tog Statuta podnesu očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika (vidjeti osobito presudu od 9. lipnja 2016., Pesce i dr., C‑78/16 i C‑79/16, EU:C:2016:428, t. 24.).

               23

               Na temelju članka 252. drugog stavka UFEU‑a, dužnost je nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (presuda od 9. lipnja 2016., Pesce i dr., C‑78/16 i C‑79/16, EU:C:2016:428, t. 25.).

               24

               Stoga neslaganje jedne od zainteresiranih osoba s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može samo po sebi opravdati ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (presuda od 9. lipnja 2016., Pesce i dr., C‑78/16 i C‑79/16, EU:C:2016:428, t. 26.).

               25

               Ipak, treba podsjetiti da Sud, u skladu s člankom 83. Poslovnika, može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               26

               Sud u predmetnom slučaju, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim elementima potrebnima za odgovor na postavljena pitanja i da su ti elementi bili raspravljeni među strankama, osobito na raspravi 9. prosinca 2015.

               27

               Slijedom toga, valja odbiti zahtjeve za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

               28

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji uputio zahtjev u biti pita treba li i, ako je to slučaj, u kojim okolnostima, članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 1223/2009 tumačiti na način da zabranjuje stavljanje na tržište Unije kozmetičkih proizvoda čiji su određeni sastojci ispitani na životinjama izvan Unije kako bi se omogućilo stavljanje kozmetičkih proizvoda na tržište u trećim zemljama.

               29

               Za odgovor na ta pitanja osobito treba ispitati može li se izraz „radi ispunjenja zahtjeva [Uredbe br. 1223/2009]“ iz članka 18. stavka 1. točke (b) te uredbe odnositi na ispitivanja na životinjama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               30

               U tom pogledu valja istaknuti da taj izraz, sukladno svojem uobičajenom značenju, upućuje na namjeru postupanja u skladu sa zahtjevima Uredbe br. 1223/2009, koja je bila razlog za predmetna ispitivanja. Sa strogo jezičnog stajališta, spomenuti izraz također se može tumačiti na način da se njime zahtijeva pružanje dokaza da je osoba odgovorna za ta ispitivanja tijekom razdoblja njihova provođenja djelovala s namjerom ispunjenja zahtjeva te uredbe. Prema takvom tumačenju, ispitivanja na životinjama koja su provedena zbog navodne želje da se postupi u skladu s regulatornim zahtjevima treće zemlje u pogledu sigurnosti kozmetičkih proizvoda, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, nisu obuhvaćena zabranom iz spomenute odredbe.

               31

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presudu od 10. srpnja 2014., D. i G., C‑358/13 i C‑181/14, EU:C:2014:2060, t. 32. kao i navedenu sudsku praksu).

               32

               U tom pogledu valja istaknuti da se, prema uvodnoj izjavi 4. Uredbe br. 1223/2009, njome nastoji cjelovito uskladiti pravila u Zajednici radi uspostave unutarnjeg tržišta kozmetičkih proizvoda i postizanja visoke razine zaštite zdravlja ljudi. Tako je iz članka 1. te uredbe jasno da se njome utvrđuju pravila koja mora ispuniti svaki kozmetički proizvod koji se stavlja na tržište Unije.

               33

               Što se tiče pravila koja osiguravaju visoku razinu zaštite zdravlja ljudi, iz članaka 3., 10. i 11. spomenute uredbe proizlazi da takav proizvod mora biti siguran za zdravlje ljudi, da se njegova sigurnost mora procijeniti na temelju odgovarajućih podataka i da se mora sastaviti izvješće o toj sigurnosti i uključiti u dokumentaciju s podacima o kozmetičkom proizvodu.

               34

               Uredba br. 1223/2009 također sadržava pravila čiji je cilj u kozmetičkom sektoru uspostaviti razinu zaštite životinja koja prelazi onu u drugim sektorima. Naime, iz zajedničkog tumačenja uvodnih izjava 38. do 42. te 45. i 50. proizlazi da je zakonodavac Unije u okviru te uredbe želio poštovati zahtjeve u pogledu dobrobiti životinja, osobito aktivnim poticanjem primjene alternativnih metoda bez uporabe životinja kako bi osigurao sigurnost proizvoda u kozmetičkom sektoru, koja je veća nego u drugim sektorima. Konkretnije, iz uvodne izjave 42. spomenute uredbe proizlazi da će postupno primjenom takvih metoda biti moguće osigurati sigurnost sastojaka koji se koriste u kozmetičkim proizvodima i da je „[z]a postizanje najvećeg mogućeg stupnja zaštite životinja potrebno [...] utvrditi rok za uvođenje konačne zabrane“ drugih metoda.

               35

               Stoga, s obzirom na to da Uredba br. 1223/2009 ima za cilj utvrditi uvjete pristupa tržištu Unije za kozmetičke proizvode i osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi, uz istodobno osiguravanje dobrobiti životinja zabranom ispitivanja na životinjama u sektoru tih proizvoda, članak 18. stavak 1. točku (b) treba tumačiti tako da uvjetuje taj pristup poštovanjem zabrane primjene ispitivanja na životinjama.

               36

               U tom pogledu treba utvrditi, kao prvo, da se ispitivanja na životinjama mogu koristiti u okviru procjene sigurnosti kozmetičkog proizvoda koja se zahtijeva u članku 10. Uredbe br. 1223/2009. Prema stavku 1. točki (b) tog članka, procjena sigurnosti kozmetičkog proizvoda mora se izvršiti uz korištenje odgovarajućeg pristupa ocjenjivanju dokaza na temelju njihove važnosti radi provjere podataka iz svih postojećih izvora. Međutim, u Prilogu I. točki 8. te uredbe predviđeno je da se toksikološki profil, koji je sastavni dio izvješća o sigurnosti kozmetičkog proizvoda, mora izraditi ne dovodeći u pitanje članak 18. spomenute uredbe.

               37

               Za ispitivanja na životinjama čiji se rezultati ne nalaze u tom izvješću stoga se ne može smatrati da su izvršena „radi ispunjenja zahtjeva [Uredbe br. 1223/2009]“ u smislu članka 18. stavka 1. točke (b) te uredbe. Naime, kada se procjena sigurnosti kozmetičkog proizvoda može obaviti bez tih rezultata, pristup tržištu Unije ne ovisi o takvim ispitivanjima.

               38

               Također treba naglasiti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 94., 95. i 98. svojeg mišljenja, da samo spominjanje podataka prikupljenih ispitivanjima na životinjama u dokumentaciji s podacima o kozmetičkom proizvodu nije dovoljno za primjenu zabrane iz članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1223/2009. Naime, iz članka 11. te uredbe proizlazi da se u toj dokumentaciji moraju nalaziti podaci o ispitivanjima na životinjama koja je, među ostalim, izvršio proizvođač radi ispunjenja zakonskih ili regulatornih zahtjeva trećih zemalja.

               39

               Međutim, činjenicu da se u izvješću o sigurnosti kozmetičkog proizvoda poziva na rezultate ispitivanja na životinjama glede sastojka za kozmetičku uporabu radi dokazivanja sigurnosti tog sastojka za zdravlje ljudi treba smatrati dovoljnom za utvrđenje da su ta ispitivanja izvršena radi ispunjenja zahtjeva Uredbe br. 1223/2009, u svrhu dobivanja pristupa tržištu Unije.

               40

               U tom pogledu nije relevantno to što su ispitivanja na životinjama bila potrebna kako bi se omogućilo stavljanje kozmetičkih proizvoda na tržište u trećim zemljama.

               41

               Kao drugo, valja utvrditi da članak 18. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1223/2009 ne uspostavlja razlikovanje s obzirom na mjesto gdje je ispitivanje na životinjama izvršeno. Uvođenje takvog razlikovanja putem tumačenja bilo bi protivno cilju zaštite životinja koji se općenito nastoji postići Uredbom br. 1223/2009, a osobito njezinim člankom 18.

               42

               Naime, kao što je to istaknuto u točki 34. ove presude, tom se uredbom aktivno potiče primjena alternativnih metoda bez uporabe životinja kako bi se osigurala sigurnost proizvoda u kozmetičkom sektoru, koja je veća nego u drugim sektorima, osobito tako da se postupno ukinu pokusi na životinjama u tom sektoru. U tom pogledu treba utvrditi da bi ostvarivanje tog cilja bilo ozbiljno ugroženo ako bi bilo moguće zaobići zabrane iz članka 18. stavka 1. Uredbe br. 1223/2009 na način da se zabranjena ispitivanja na životinjama provode izvan Unije.

               43

               Slijedom toga, spomenutu odredbu, s obzirom na njezin kontekst i njezine ciljeve, treba tumačiti na način da se ispitivanja na životinjama koja su izvršena izvan Unije kako bi se omogućilo stavljanje kozmetičkih proizvoda na tržište u trećim zemljama, a čiji su rezultati upotrijebljeni kako bi se dokazala sigurnost tih proizvoda u svrhu njihova stavljanja na tržište Unije, trebaju smatrati izvršenima „radi ispunjenja zahtjeva [te uredbe]“.

               44

               Zabrana stavljanja na tržište iz članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1223/2009 stoga se može primijeniti pod uvjetom da su ispitivanja na životinjama o kojima je riječ u glavnom postupku izvršena nakon isteka rokova za postupno ukidanje različitih ispitivanja iz članka 18. stavka 2. te uredbe, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               45

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 1223/2009 treba tumačiti na način da može zabranjivati stavljanje na tržište Unije kozmetičkih proizvoda čiji su određeni sastojci ispitani na životinjama izvan Unije kako bi se omogućilo stavljanje kozmetičkih proizvoda na tržište u trećim zemljama, ako se podaci koji iz tih ispitivanja proizlaze koriste kako bi se dokazala sigurnost spomenutih proizvoda u svrhu njihova stavljanja na tržište Unije.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe (EZ) br. 1223/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. studenoga 2009. o kozmetičkim proizvodima treba tumačiti na način da može zabranjivati stavljanje na tržište Europske unije kozmetičkih proizvoda čiji su određeni sastojci ispitani na životinjama izvan Unije kako bi se omogućilo stavljanje kozmetičkih proizvoda na tržište u trećim zemljama, ako se podaci koji iz tih ispitivanja proizlaze koriste kako bi se dokazala sigurnost spomenutih proizvoda u svrhu njihova stavljanja na tržište Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 15. siječnja 2014. # SICOM Srl - Società industriale per il confezionamento degli olii meridionale protiv Europske komisije. # Predmet T-279/12.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. siječnja 2014.#Ralph Schmid protiv Lilly Hertel.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Stečajni postupak – Tužba za pobijanje zbog insolventnosti – Domicil tuženika u trećoj zemlji – Nadležnost suda države članice u kojoj je središte dužnikovih glavnih interesa.#Predmet C‑328/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba Vijeća (EZ) br. 1346/2000 — Stečajni postupak — Tužba za pobijanje zbog insolventnosti — Domicil tuženika u trećoj zemlji — Nadležnost suda države članice u kojoj je središte dužnikovih glavnih interesa“
      U predmetu C‑328/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 21. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 11. srpnja 2012., u postupku

         Ralph Schmid, djelujući u svojstvu stečajnog upravitelja u stečajnom postupku nad imovinom Alette Zimmermann,
      protiv

         Lilly Hertel,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca prvog vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za R. Schmida, koji djeluje u svojstvu stečajnog upravitelja u stečajnom postupku nad imovinom A. Zimmermann, G. S. Mohnfeld, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 3., poglavlje 19., str. 3.).

               2

               Ovaj zahtjev iznesen je u okviru spora između R. Schmida, koji djeluje u svojstvu stečajnog upravitelja u stečajnom postupku nad imovinom A. Zimmermann (u daljnjem tekstu: dužnik) i L. Hertel, s boravištem u Švicarskoj, u pogledu tužbe za pobijanje.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 2. do 4., 8., 12. i 14. Uredbe određuju:

                        „(2)

                        Pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta zahtijeva da se prekogranični stečajni postupci trebaju odvijati učinkovito i djelotvorno [...]

                        (3)

                        Aktivnosti poduzetnika sve više imaju prekogranične učinke, pa su stoga sve više uređene pravom Zajednice. Dok insolventnost takvih poduzetnika također utječe na pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta, postoji i potreba za aktom Zajednice koji bi zahtijevao koordinaciju mjera koje se poduzimaju u vezi s imovinom insolventnog dužnika.

                        (4)

                        Za pravilno je funkcioniranje unutarnjeg tržišta potrebno izbjegavati poticanje stranaka da prenose svoju imovinu ili sudski postupak iz jedne države članice u drugu, u potrazi za povoljnijim pravnim položajem („forum shopping”).

                  [...]

                        (8)

                        S ciljem poboljšavanja učinkovitosti i djelotvornosti stečajnih postupaka koji imaju prekogranične učinke potrebno je i primjereno da odredbe o sudskoj nadležnosti, priznavanju i pravu koje se primjenjuje u ovom području budu sadržane u jednom pravnom aktu Zajednice, koji je obvezujući i izravno primjenjiv u državama članicama.

                  [...]

                        (12)

                        Ova Uredba omogućuje da se glavni stečajni postupak pokrene u državi članici gdje dužnik ima središte svojih glavnih interesa. Ti postupci imaju općenito područje primjene i usmjereni su k tomu da obuhvate svu dužnikovu imovinu. [...]

                  [...]

                        (14)

                        Ova se Uredba primjenjuje samo na postupke u kojima se središte dužnikovih glavnih interesa nalazi unutar Zajednice.“

               4

               Članak 1. stavak 1. Uredbe određuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupni stečajni postupak koji ima za posljedicu djelomičnu ili potpunu prodaju imovine dužnika i imenovanje stečajnog upravitelja.“

               5

               Članak 3. Uredbe naslovljen „Međunarodna nadležnost“ predviđa u 1. stavku:
               „Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. [...]“

               6

               Članak 5. stavak 1. Uredbe predviđa:
               „Pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s materijalnom ili nematerijalnom, pokretnom ili nepokretnom imovinom ‐ i određenom imovinom i naplatom neodređene imovine kao cjeline koja se mijenja s vremena na vrijeme ‐ koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice u vrijeme pokretanja postupka.“

               7

               Prema članku 6. stavku 1. Uredbe:
               „Pokretanje stečajnog postupka ne utječe na pravo vjerovnika da zahtijeva kompenzaciju svojih tražbina s tražbinama dužnika ako je dopuštena mjerodavnim pravom za tražbinu insolventnog dužnika.“

               8

               Članak 14. Uredbe glasi:
               „Kada, postupkom zaključenim nakon pokretanja stečajnog postupka, dužnik za naknadu proda:

                        —

                        nepokretnu imovinu, ili

                        —

                        brod ili zrakoplov koji podliježe upisu u javni registar, ili

                        —

                        vrijednosnice čije postojanje pretpostavlja upis u registar utvrđen zakonom,

                  valjanost takvog postupka uređuje se pravom države na čijem se državnom području nalazi nepokretna imovina ili pod čijom se ovlašću vodi takav registar.“

               9

               Članak 25. stavak 1. Uredbe glasi:
               „Odluke donesene od strane suda čija je sudska odluka u vezi s pokretanjem stečajnog postupka priznata u skladu s člankom 16., a koja se bavi tijekom i okončanjem stečajnog postupka, kao i stečajne nagodbe odobrene od strane tog suda, priznat će se bez daljnjih formalnosti. Takve se odluke izvršavaju u skladu s člancima 31. do 51. s izuzetkom članka 34. stavka 2. Bruxelleske konvencije o nadležnosti i provedbi odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kako je izmijenjena Konvencijama o pristupanju ovoj Konvenciji.
               Prvi se podstavak također primjenjuje na odluke koje izravno proizlaze iz stečajnih postupaka i koje su s njima tijesno povezane, čak i ako ih donosi drugi sud.
               [...]“

               10

               U skladu s člankom 44. stavkom 3. točkom (a) Uredbe, ona se ne primjenjuje „u bilo kojoj državi članici, dok je to suprotno obvezama koje u vezi sa stečajem proizlaze iz konvencije koju je ta država zaključila s jednom ili više trećih zemalja prije stupanja na snagu ove Uredbe.“

               11

               Prilog A Uredbe sadrži popis stečajnih postupaka iz članka 1. stavka 1.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               Ralph Schmid je stečajni upravitelj u stečajnom postupku pokrenutom protiv dužnika 4. svibnja 2007. u Njemačkoj. Tuženica, L. Hertel, ima boravište u Švicarskoj. R. Schmid je protiv nje podnio tužbu za pobijanje pred njemačkim sudovima tražeći povrat iznosa od 8015,08 eura bez kamata u imovinu dužnika. Tužba je odbačena kao nedopuštena u prvom i drugom stupnju zbog nepostojanja međunarodne nadležnosti njemačkih sudova. R. Schmid je protiv navedene odluke podnio „reviziju“ Bundesgerichtshofu.

               13

               Bundesgerichtshof je istaknuo da spor o glavnoj stvari pripada u područje stvarne nadležnosti iz članka 3. stavka 1. Uredbe. U tom pogledu pozvao se na presudu od 12. veljače 2009., Seagon (C-339/07, Zb., str. I-767.), i podsjetio da je Sud u toj presudi odlučio da su sudovi države članice na području koje je pokrenut stečajni postupak nadležni odlučivati o tužbi za pobijanje protiv tuženika koji ima sjedište u drugoj državi članici.

               14

               Međutim, još nije odlučeno o tome primjenjuje li se članak 3. stavak 1. Uredbe također i kad je stečajni postupak pokrenut u državi članici, a tuženik protiv kojeg je podnesena tužba za pobijanje ima domicil ili sjedište ne u državi članici nego u trećoj zemlji.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Uredbe, dovoljno u svrhu primjene te odredbe da je središte dužnikovih glavnih interesa u državi članici. Međutim, primjena te Uredbe pretpostavlja postojanje prekograničnog elementa pa je nejasno mora li se taj element odnositi na drugu državu članicu ili na treću zemlju.

               16

               Pod takvim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li sudovi države članice na čijem državnom području je pokrenut stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu stečajnu masu nadležni za odlučivanje o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti protiv tuženika koji nema svoj domicil ili sjedište na državnom području države članice?“

         O prethodnom pitanju

               17

               Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe tumačiti u smislu da su sudovi države članice na čijem je državnom području pokrenut stečajni postupak nadležni za odlučivanje o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti protiv tuženika koji nema svoj domicil ili sjedište na državnom području države članice.

               18

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije treba podsjetiti da članak 3. stavak 1. Uredbe propisuje samo to da sudovi države članice na čijem se državnom području nalazi središte dužnikovih glavnih interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju glavnog postupka središte dužnikovih glavnih interesa nalazi se u Njemačkoj.

               19

               Međutim, najprije je potrebno utvrditi imaju li, kad se jedini prekogranični element u predmetnom slučaju odnosi na odnos između države članice i treće zemlje, sudovi te države članice nadležnost u stečajnom postupku na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe ili, naprotiv, ovo pitanje iz područja međunarodnog prava treba riješiti primjenom nacionalnog prava te države članice.

               20

               U pogledu pitanja koje se javlja u okviru ovog utvrđivanja, naime je li potrebno, kako bi se Uredba primjenjivala, da u svakom slučaju postoje prekogranični elementi u smislu da u područje primjene Uredbe pripadaju samo slučajevi gdje postoje poveznice između dviju ili više država članica, valja napomenuti da iz teksta odredbi Uredbe ne proizlazi takav opći i apsolutni uvjet.

               21

               Kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 25. svoga mišljenja, ni članak 1. Uredbe pod nazivom „Područje primjene“ ni prilog A Uredbe koji sadrži popis stečajnih postupaka iz te prve odredbe ne ograničavaju primjenu Uredbe na postupke koji imaju prekogranični element u smislu izloženom u prethodnoj točki. Isto proizlazi iz uvodne izjave 14. Uredbe, prema kojoj se primjena Uredbe isključuje samo kada se središte dužnikovih glavnih interesa nalazi izvan Europske unije.

               22

               Točno je da primjena više odredbi Uredbe pretpostavlja postojanje elemenata koji se vežu uz državno područje ili pravni sustav najmanje dviju država članica, kao što je to slučaj u članku 5. stavku 1. Uredbe, a koji predviđa pravilo o stvarnim pravima trećih u vezi s imovinom dužnika koja se u vrijeme pokretanja postupka nalazi na državnom području „druge države članice“, ili odredbi III. poglavlja Uredbe koje se odnose na „sekundarne stečajne postupke“, pri čemu se misli samo na sekundarne postupke pokrenute u drugoj državi članici.

               23

               Međutim, druge odredbe Uredbe, kao na primjer njezini članci 6. i 14., ne sadrže takva izričita ograničenja. Osim toga, članak 44. stavak 3. točka (a) Uredbe određuje da se Uredba ne primjenjuje, u svakoj državi članici, kad je to suprotno obvezama koje u vezi sa stečajem proizlaze iz konvencije koju je ta država zaključila s jednom ili više trećih zemalja prije stupanja na snagu ove Uredbe. Ta odredba bi u načelu bila suvišna kad se predmetna Uredba ne bi primjenjivala na odnose između države članice i treće države.

               24

               U ovom kontekstu, u pogledu odredbi Uredbe koje izričito ne propisuju prekogranični element koji uključuje barem dvije države članice, potrebno je utvrditi da ciljevi Uredbe, kao što to osobito proizlazi iz njezinih uvodnih izjava, također ne podupiru usko tumačenje njezinog područja primjene koje pretpostavlja nužno postojanje tog elementa.

               25

               Iako iz uvodnih izjava 2. do 4. Uredbe proizlazi da je njezin cilj ponajprije osigurati „pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta“, iz uvodne izjave 4. jasno je da je za taj cilj potrebno „izbjegavati poticanje stranaka da prenose svoju imovinu ili sudski postupak iz jedne države članice u drugu, u potrazi za povoljnijim pravnim položajem (forum shopping)“. U uvodnoj izjavi 8. Uredbe naveden je cilj „poboljšavanja učinkovitosti i djelotvornosti stečajnih postupaka koji imaju prekogranične učinke“, a uvodna izjava 12. Uredbe određuje da stečajni postupci iz područja primjene Uredbe „imaju općenito područje primjene i usmjereni su k tomu da obuhvate svu dužnikovu imovinu“. Ovi posljednji ciljevi ne uključuju samo odnose među državama članicama nego i, po svojoj prirodi i u skladu sa svojim tekstom, sve prekogranične situacije.

               26

               Naposljetku, ograničavanje područja primjene Uredbe na situacije koje nužno podrazumijevaju najmanje dvije države članice ne proizlazi također ni iz posebnih ciljeva iz članka 3. stavka 1. Uredbe.

               27

               Potrebno je podsjetiti u tom pogledu da navedena odredba sadrži samo pravilo o međunarodnoj nadležnosti, prema kojem „sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka.“ Prema tome, svrha je članka 3. stavka 1. Uredbe tumačenog u smislu uvodne izjave 8. Uredbe poticati predvidljivost, a time i pravnu sigurnost u pogledu sudske nadležnosti u području stečaja.

               28

               Sud je već odlučio da, za utvrđivanje sudske nadležnosti za pokretanje stečajnog postupka, središte dužnikovih glavnih interesa treba utvrditi na dan kada je podnesen zahtjev za pokretanje stečajnog postupka (vidjeti presudu od 17. siječnja 2006., Staubitz‑Schreiber, C-1/04, Zb., str. I-701., t. 29.). Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 29. svog mišljenja, u tom ranom stadiju postupka postojanje eventualnog prekograničnog elementa možda još nije poznato. Međutim, određivanje sudske nadležnosti ne može se odgoditi do vremena kada, pored središta dužnikovih glavnih interesa, budu poznate i lokacije različitih aspekata postupka kao što su domicil mogućeg tuženika u dodatnom postupku. Čekanje da se saznaju ti elementi ugrozilo bi ostvarivanje ciljeva poboljšavanja učinkovitosti i djelotvornosti stečajnih postupaka s prekograničnim učincima.

               29

               Stoga primjena članka 3. stavka 1. Uredbe ne može, kao opće pravilo, ovisiti o postojanju prekogranične veze s drugom državom članicom.

               30

               U navedenim okolnostima, u pogledu specifičnog pitanja imaju li sudovi države članice na području koje je pokrenut stečajni postupak nadležnost odlučivati o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti protiv tuženika koji nema domicil na području države članice, potrebno je podsjetiti da je Sud u točki 21. ranije navedene presude Seagon odlučio da članak 3. stavak 1. Uredbe treba tumačiti u smislu da sudovima države članice koji imaju nadležnost za pokretanje stečajnih postupaka također povjerava i međunarodnu nadležnost za odlučivanje o tužbama koje izravno proizlaze iz tog postupka i koje su s njim usko povezane.

               31

               Točno je da je Sud u točki 25. navedene presude također odlučio da su stoga ti sudovi nadležni za odlučivanje o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti i koja je usmjerena protiv tuženika koji ima sjedište u drugoj državi članici.

               32

               Međutim, sama činjenica da se Sud u istoj presudi ograničio na utvrđivanje nadležnosti suda koji je pokrenuo stečajni postupak za odlučivanje o tužbama protiv tuženikâ sa sjedištem u drugoj državi članici ne dopušta zaključiti da se takva nadležnost a priori isključuje kada predmetni tuženik ima sjedište u trećoj zemlji s obzirom na činjenicu da Sud nije odlučivao o tom pitanju. Tuženik u predmetu u kojem je donesena ranije navedena presuda Seagon imao je sjedište u državi članici.

               33

               Osim toga, potrebno je utvrditi da ciljevi iz članka 3. stavka 1. Uredbe, kako je navedeno u točki 27. ove presude, usmjereni na povećanje predvidljivosti sudske nadležnosti u području stečaja i time pravne sigurnosti, podržavaju tumačenje prema kojem navedena odredba također uspostavlja nadležnost za odlučivanje o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti i usmjerena je protiv tuženika koji ima domicil u trećoj zemlji. Usklađivanje u Uniji pravila o sudskoj nadležnosti za odlučivanje o tužbama za pobijanje zbog insolventnosti pridonosi ostvarivanju tih ciljeva, neovisno o tome ima li tuženik sjedište u državi članici ili trećoj zemlji.

               34

               Taj zaključak ne može se dovoditi u pitanje zbog činjenice koju je na raspravi istaknula njemačka vlada, naime da će tuženik u takvoj tužbi za pobijanje biti tužen pred sudom države različite od one u kojoj se nalazi njegov domicil.

               35

               Potrebno je utvrditi da je kriterij uspostavljen Uredbom za utvrđivanje koji je sud nadležan odlučivati o toj tužbi, konkretno kriterij središta dužnikovih glavnih interesa, za tuženika uobičajeno predvidljiv te ga on može uzeti u obzir u vrijeme kada sudjeluje s dužnikom u poslu koji bi mogao biti pobijan u okviru stečajnog postupka. Pod takvim uvjetima, ciljevi predvidljivosti sudske nadležnosti u području stečaja i pravne sigurnosti koji proizlaze iz uvodne izjave 8. Uredbe, kao i, ako je riječ o takvom slučaju, cilj izbjegavanja poticanja stranaka da prenose svoju imovinu iz jedne države u drugu ili odabiru određeni sud kako bi stekle povoljniji pravni položaj naveden u uvodnoj izjavi 4. Uredbe, prevladavaju nad zabrinutosti da se izbjegne situacija u kojoj će tuženik biti tužen pred stranim sudom.

               36

               Jednako tako ne stoji argument da sudovi u trećoj zemlji neće biti ničim vezani da priznaju ili izvrše odluku suda nadležnog u Uniji ili, drugim riječima, da će primjena članka 3. stavka 1. Uredbe biti bez učinka ako je tuženikov domicil u trećoj zemlji.

               37

               Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 36. i 38. svog mišljenja, činjenica da odredbe Uredbe o priznavanju i izvršenju odluka koje je donio sud koji je pokrenuo stečajni postupak ne obvezuju treće zemlje ne sprečava primjenu pravila o nadležnosti iz članka 3. stavka 1. te Uredbe. Štoviše, čak i ako se u određenom slučaju nije moguće osloniti na samu Uredbu u pogledu priznavanja i izvršenja sudskih odluka, katkad je moguće dobiti priznavanje i izvršenje presude koju je donio nadležni sud primjenom bilateralne konvencije.

               38

               Osim toga, potrebno je utvrditi da čak i kada ne bi došlo do priznanja i izvršenja takve presude na temelju bilateralne konvencije u državi u kojoj tuženik ima domicil, tu presudu mogu priznati i izvršiti druge države članice u skladu s člankom 25. Uredbe, osobito ako se dio tuženikove imovine nalazi na državnom području jedne od tih država.

               39

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe treba tumačiti u smislu da su sudovi država članica na čijem je državnom području pokrenut stečajni postupak nadležni za odlučivanje o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti protiv tuženika koji nema domicil na području države članice.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti u smislu da su sudovi država članica na čijem je državnom području pokrenut stečajni postupak nadležni za odlučivanje o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti protiv tuženika koji nema domicil na području države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. srpnja 1994. # Gao Yao (Hong-Kong) Hua Fa Industrial Co. Ltd protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje. # Predmet C-75/92.


title: Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 27. lipnja 2017. (Ulomci).#José Luis Ruiz Molina protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Ugovor na određeno vrijeme s odredbom o raskidu ugovora u slučaju da ime člana osoblja ne bude uvršteno na popis uspješnih kandidata sljedećeg otvorenog natječaja – Raskid ugovora primjenom odredbe o raskidu – Prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme – Pravomoćnost – Članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-233/16 P.

text:
T‑233/16 P62016TJ0233EU:T:2017:43500011177T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (žalbeno vijeće)
      27. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Javna služba — Privremeno osoblje — Ugovor na određeno vrijeme s odredbom o raskidu ugovora u slučaju da ime člana osoblja ne bude uvršteno na popis uspješnih kandidata sljedećeg otvorenog natječaja — Raskid ugovora primjenom odredbe o raskidu — Prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme — Pravomoćnost — Članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu T‑233/16 P,
      povodom žalbe izjavljene protiv presude Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 2. ožujka 2016., Ruiz Molina/OHIM (F‑60/15, EU:F:2016:28), radi ukidanja te presude,

         José Luis Ruiz Molina, sa stalnom adresom u San Juanu de Alicante (Španjolska), kojeg zastupaju N. Lhoëst i S. Michiels, odvjetnici,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Lukošiūtė, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Wägenbaura, odvjetnika,
      tuženik u prvom stupnju,
      OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
      u sastavu: M. Jaeger, predsjednik, M. Prek (izvjestitelj) i A. Dittrich, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

               1

               Žalbom podnesenom na temelju članka 9. Priloga I. Statutu Suda Europske unije žalitelj, José Luis Ruiz Molina, zahtijeva ukidanje presude Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 2. ožujka 2016., Ruiz Molina/OHIM (F‑60/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:F:2016:28), kojom je Službenički sud odbio njegov zahtjev za poništenje odluke predsjednika EUIPO‑a od 4. lipnja 2014. o raskidu njegova ugovora za člana privremenog osoblja po isteku otkaznog roka od šest mjeseci.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               2

               Činjenično stanje opisano je u točkama 13. do 29. pobijane presude kako slijedi:

                        „13.

                        Tužitelj je stupio 16. srpnja 2001. na dužnost u [EUIPO‑u], a od 16. srpnja 2002. imao je ugovor kao član privremenog osoblja na temelju članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika koji su tada bili na snazi, na najprije predviđeno razdoblje od četiri godine, to jest do 15. srpnja 2006.
                        [omissis]

                        15.

                        Nakon sudjelovanja u jednom od internih postupaka odabira otvorenom u području „industrijskog vlasništva”, te s obzirom na njegovo mjesto na popisu uspješnih kandidata, tužitelju je ponuđen dodatak njegovu ugovoru kao članu privremenog osoblja, koji je on prihvatio, s učinkom od 1. lipnja 2005. Članci 4. i 5. navedenog ugovora stoga su izmijenjeni te je njegov ugovor tako postao „ugovor […] sklopljen na neodređeno vrijeme s odredbom o raskidu ugovora” u skladu s novim člankom 4.

                        16.

                        Članak 5. ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen, propisivao je:
                        „Ovaj ugovor će se raskinuti pod uvjetima predviđenima u članku 47. [Uvjeta zaposlenja ostalih službenika] u slučaju neuvrštenja [imena] člana privremenog osoblja na popis uspješnih kandidata sljedećeg otvorenog natječaja njegove funkcijske skupine sa specijalizacijom u industrijskom vlasništvu koji organizira [Europski ured za odabir osoblja]. Ovaj će se ugovor raskinuti i u slučaju kada član privremenog osoblja ne prihvati ponudu za zapošljavanje kao dužnosnika svoje funkcijske skupine koju predloži [EUIPO] ubrzo nakon objavljivanja popisa uspješnih kandidata na navedenom natječaju.
                        [EUIPO] osim toga zadržava pravo raskida ovog ugovora iz bilo kojeg drugog razloga predviđenog u člancima 47. do 50. [Uvjeta zaposlenja ostalih službenika], u skladu s uvjetima navedenima u tim člancima.
                        Ako su ispunjeni uvjeti raskida, ovaj će ugovor automatski prestati vrijediti istekom otkaznog roka u smislu članka 47. točke (c) podtočke (i) [Uvjeta zaposlenja ostalih službenika].”
                        [omissis]

                        18.

                        Direktor odjela za ljudske potencijale [EUIPO‑a] obavijestio je 19. prosinca 2007. tužitelja da su otvoreni natječaji OHIM/AD/02/07 i OHIM/AST/02/07 među onima na koje se odnosi odredba o raskidu ugovora iz članka 5. njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005.

                        19.

                        Tužitelj je pristupio otvorenom natječaju OHIM/AST/02/07, ali [njegovo ime] nije uvršteno na popis uspješnih kandidata. Njegov ugovor raskinut je odlukom od 12. ožujka 2009., s učinkom od 15. rujna 2009. navečer (u daljnjem tekstu: odluka od 12. ožujka 2009.).

                        20.

                        Tužitelj je podnio žalbu protiv odluke od 12. ožujka 2009. Budući da mu je žalba bila odbijena, pobijao je navedenu odluku u okviru kolektivne tužbe, podnesene zajedno s trinaestero drugih članova privremenog osoblja i bivših članova privremenog osoblja [EUIPO‑a], registrirane u tajništvu Općeg suda pod brojem F‑102/09.

                        21.

                        Povodom kolektivne tužbe registrirane u tajništvu Općeg suda pod brojem F‑102/09 donesena je presuda od 15. rujna 2011., Bennett i dr./OHIM (F‑102/09, EU:F:2011:138, u daljnjem tekstu: presuda Bennett II.). U toj je presudi Opći sud ocijenio, s jedne strane, da se, bez obzira na uvjete iz njegova članka 4., tužiteljev ugovor, kako je izmijenjen s učinkom od 1. lipnja 2005., ne može kvalificirati kao ugovor na neodređeno vrijeme koji karakterizira stabilnost zaposlenja (presuda Bennett II, t. 86.), a, s druge strane, da je izmjenu unesenu 1. lipnja 2005. u njegov ugovor za člana privremenog osoblja dodavanjem odredbe o raskidu trebalo analizirati kao prvo produženje njegova ugovora na određeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika (presuda Bennett II., t. 120.). Tom istom presudom Opći je sud odbio tužbu u dijelu koji se odnosi na tužitelja te tako nije poništio odluku od 12. ožujka 2009.

                        22.

                        Prije toga, u okviru druge kolektivne tužbe registrirane u tajništvu Općeg suda pod brojem F‑19/08, u kojoj je tužitelj također sudjelovao i povodom koje je donesena presuda od 2. srpnja 2009., Bennett i dr./OHIM (F‑19/08, EU:F:2009:75, u daljnjem tekstu: presuda Bennett I.), Opći je sud, nakon što je utvrdio da su natječaji OHIM/AD/02/07 i OHIM/AST/02/07 bili organizirani s ciljem zapošljavanja samo četvero asistenata odnosno samo jednog administratora, u točki 116. navedene presude ocijenio:
                        „[P]onudivši 31 članu privremenog osoblja, koji je u tom smislu s uspjehom sudjelovao u internim postupcima odabira, ugovor za člana privremenog osoblja na neodređeno vrijeme koji sadržava odredbu o raskidu ugovora koji se primjenjuje samo u slučaju da zainteresirane osobe ne budu uvrštene na popis uspješnih kandidata sastavljen nakon otvorenog natječaja sa specijalizacijom u industrijskom vlasništvu, čije je organiziranje najavio sam njegov predsjednik za 2007. ili 2008. godinu, [EUIPO] se jasno angažirao s ciljem trajnog zadržavanja zainteresiranih osoba, pod uvjetom da se nalaze na takvom popisu uspješnih kandidata. U tim okolnostima, ograničavajući broj slobodnih radnih mjesta ukupno na pet, dok je zainteresiranih osoba bilo [trideset i jedna], te dodatno ograničavajući broj uspješnih kandidata uvrštenih na popis prikladnih kandidata nakon otvorenih [natječaja OHIM/AD/02/07 i OHIM/AST/02/07] na točan broj slobodnih radnih mjesta, [EUIPO] je radikalno i objektivno smanjio mogućnost tužitelja u cjelini da izbjegnu primjenu odredbe o raskidu ugovora i na taj način lišio opseg svojih ugovornih obveza prema svojem privremenom osoblju njegove biti.”
                        [omissis]

                        25.

                        Nakon presuda Bennett I i Bennett II [EUIPO] i tužitelj potpisali su 1. prosinca 2011.„protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto” kojim se predviđa „ponovni raspored na radno mjesto” tužitelja u okviru njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., pri čemu je članak 5. ugovora ostao neizmijenjen, a članak 4. je brisan (u daljnjem tekstu: protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto); tim je protokolom [EUIPO] stvarno ponovno uključio tužitelja na njegove dužnosti počevši od 1. prosinca 2011.
                        [omissis]

                        27.

                        Predsjednik [EUIPO‑a] obavijestio je tužitelja 28. studenoga 2013. da će se nakon objave obavijesti o predmetnom natječaju „smatrati da odredba iz članka 5. njegova ugovora za člana privremenog osoblja [stupa na snagu] ako se [njegovo] ime ne [nalazi] na popis[ima] uspješnih kandidata […] [otvorenih] natječaja [OHIM/AD/01/13 i OHIM/AST/02/13]”.

                        28.

                        Tužitelj je sudjelovao na otvorenom natječaju OHIM/AST/02/13 (u daljnjem tekstu: predmetni natječaj), ali [njegovo ime] nije bilo uvršteno na popis uspješnih kandidata. Njegov ugovor za člana privremenog osoblja raskinut je odlukom od 4. lipnja 2014., s učinkom od isteka otkaznog roka od šest mjeseci koji se računa od istog dana, odnosno 3. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

                        29.

                        Tužitelj je 4. rujna 2014. podnio žalbu protiv pobijane odluke, koja odbijena 12. siječnja 2015.”

         Prvostupanjski postupak i pobijana presuda

               3

               Tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 22. travnja 2015., registriranom pod brojem F‑60/15, žalitelj je pokrenuo postupak u kojem zahtijeva poništenje odluke predsjednika EUIPO‑a od 4. lipnja 2014. o raskidu njegova ugovora za člana privremenog osoblja po isteku otkaznog roka od šest mjeseci.

               4

               Službenički je sud pobijanom presudom odbio tužbu i naložio žalitelju snošenje vlastitih troškova i polovice EUIPO‑ovih troškova.

               5

               Kao prvo, Službenički sud je podsjetio da je „protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto [koji su EUIPO i žalitelj potpisali 1. prosinca 2011.] predviđao ponovni raspored na radno mjesto [žalitelja] u okviru njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., u razred i na stupanj koji je imao na dan raskida navedenog ugovora, odnosno 15. rujna 2009. navečer”, i da se EUIPO tim protokolom „obvezao ponovno uspostaviti [žaliteljevu] karijeru počevši od tog datuma i isplatiti mu razliku između onog što bi on primio između 16. rujna 2009. i 30. studenoga 2011. da njegov ugovor nije bio raskinut i što je stvarno primio u tom razdoblju”. Ocijenio je da „u tim okolnostima, kao što to proizlazi izričito iz članka 1. [navedenog protokola], valja smatrati da je odluka od 12. ožujka 2009. povučena navedenim protokolom i da je žalitelj retroaktivno vraćen na radno mjesto u okviru izvršenja njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., počevši od dana stupanja na snagu odluke o raskidu, odnosno od 15. rujna 2009. navečer”. Smatrao je tako da „s obzirom na to da [žaliteljev] ugovor za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., treba analizirati […] kao prvo produženje njegova ugovora za člana privremenog osoblja na neodređeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, [žalitelj nije mogao] tvrditi da su se pobijanom odlukom [povrijedile] odredbe članka 8. prvog stavka Uvjeta zaposlenja ostalih službenika na temelju toga što je [taj protokol] predstavljao drugo produženje njegova ugovora koji ga veže s [EUIPO‑om]” (pobijana presuda, točka 39.).

               6

               Nadalje, Službenički sud naglasio je da se „Okvirni sporazum [o radu na određeno vrijeme koji su 18. ožujka 1999. sklopili ETUC, UNICE i CEEP, proveden Direktivom Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999.] ne odnosi na uvjete raskida ugovora na određeno ili neodređeno vrijeme, nego na uvjete primjene navedenih ugovora, u skladu s njegovim člankom 1. točkom (b) i da se na članak 5. stavak 1. točku (a) [navedenog] okvirnog sporazuma [nije moglo] izravno pozvati protiv pobijane odluke, čiji ni cilj ni učinak nije [bio] produženje [žaliteljeva] zaposlenja u [EUIPO‑u] i stoga ona nije [mogla] sama po sebi biti protivna odredbama [tog] okvirnog sporazuma” (pobijana presuda, t. 45.).

               7

               Nadalje, glede navodne nezakonitosti protokola o ponovnom rasporedu na radno mjesto koji su EUIPO i žalitelj potpisali 1. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011.) zato što je protivan odredbama Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su 18. ožujka 1999. sklopili ETUC, UNICE i CEEP, provedenog Direktivom Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228., u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), Službenički sud podsjetio je da je odnosnim protokolom žalitelj vraćen na radno mjesto na temelju svojeg ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., i da „potonji ugovor […] treba analizirati kao prvo produženje njegova privremenog ugovora na određeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, doneseno na temelju odredaba članka 8. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, kojima se želi točno ograničiti primjenu uzastopnih ugovora za člana privremenog osoblja i koje spadaju u mjere iz članka 5. stavka 1. Okvirnog ugovora, kojima se može spriječiti zloporaba koja proizlazi iz primjene uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme” (pobijana presuda, točka 46.).

               8

               Naposljetku, Službenički sud istaknuo je da je „s obzirom na to da odluku o raskidu prethodnog [žaliteljevog] ugovora s [EUIPO‑om] nije poništio Opći sud, ponovni raspored na radno mjesto [žalitelja] na temelju protokola o ponovnom rasporedu na radno mjesto [od 1. prosinca 2011.] provedeno isključivo na inicijativu uprave” i da se „takvo ponovno uključivanje [žalitelja] u službu [EUIPO‑a], iako je radni odnos bio prekinut više od dvije godine, [nije moglo] smatrati zlouporabom u smislu članka 1. točke (b) Okvirnog sporazuma” (pobijana presuda, točka 46.).

         Postupak pred Općim sudom i zahtjevi stranaka

               9

               Žalbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. svibnja 2016. žalitelj je pokrenuo ovaj postupak.
               [omissis]

               17

               Žalitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        slijedom toga, prihvati njegov tužbeni zahtjev u prvostupanjskom postupku i poništi odluku predsjednika EUIPO‑a od 4. lipnja 2014. o raskidu njegova ugovora za člana privremenog osoblja po isteku otkaznog roka od šest mjeseci;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje svih troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

               18

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu;

                        —

                        podredno, prihvati njegov zahtjev u prvostupanjskom postupku;

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova ovog postupka.

         Pravo

      [omissis]

         Prvi i drugi žalbeni razlog, koji se temelje na povredi članka 8. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika i povredi načela res judicata u odnosu na presudu od 15. rujna 2011., Bennett i dr./OHIM (F‑102/09, EU:F:2011:138)

               21

               Prva dva žalbena razloga koja je istaknuo žalitelj temelje se na povredi članka 8. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika i povredi načela res judicata u odnosu na presudu od 15. rujna 2011., Bennett i dr./OHIM (F‑102/09, EU:F:2011:138).
               [omissis]

               24

               Prva dva žalbena razloga podrazumijevaju da se ispita, s jedne strane, je li Službenički sud počinio pogrešku smatrajući da je odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. povučena i, s druge strane, je li taj sud pravilno ocijenio pravne posljedice takvog povlačenja.

               25

               Na prvom mjestu, valja ispitati je li povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009. bilo pravno moguće.

               26

               Kao prvo, iz sudske prakse proizlazi da je retroaktivno povlačenje upravnog akta koji je stvorio subjektivna prava ili slične prednosti protivno općim načelima prava (vidjeti, u tom smislu, presude od 22. rujna 1983., Verli‑Wallace/Komisija, 159/82, EU:C:1983:242, t. 8., i od 5. prosinca 2000., Gooch/Komisija, T‑197/99, EU:T:2000:282, t. 52.).

               27

               Kao drugo, glede nezakonitih upravnih akata, važno je podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz općih načela prava Unije proizlazi da je uprava načelno ovlaštena s retroaktivnim učinkom povući povoljni upravni akt koji je donesen nezakonito (vidjeti, u tom smislu, presude od 20. studenoga 2002., Lagardère i Canal+/Komisija, T‑251/00, EU:T:2002:278, t. 138 do 140., i od 15. travnja 2011., IPK International/Komisija, T‑297/05, EU:T:2011:185, t. 118.), no da retroaktivno povlačenje akta koji je za njegova korisnika stvorio prava općenito podliježe vrlo strogim uvjetima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. ožujka 1978., Herpels/Komisija, 54/77, EU:C:1978:45, t. 38.). Naime, iako svakoj instituciji Unije koja utvrdi da akt koji je upravo usvojila sadržava nezakonitost treba priznati pravo da ga povuče u razumnom roku s retroaktivnim učinkom, to pravo može biti ograničeno potrebom poštovanja legitimnih očekivanja korisnika akta koji se mogao pouzdati u njegovu zakonitost (presude od 26. veljače 1987., Consorzio Cooperative d'Abruzzo/Komisija, 15/85, EU:C:1987:111, t. 12. do 17.; od 20. lipnja 1991., Cargill/Komisija, C‑248/89, EU:C:1991:264, t. 20., i od 17. travnja 1997., de Compte/Parlament, C‑90/95 P, EU:C:1997:198, t. 35.).Takva odluka također podliježe uvjetu da ne krši načelo pravne sigurnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. ožujka 2003., Ineichen/Komisija, T‑293/01, EU:T:2003:55, t. 91.).

               28

               Kao treće, iz presude od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija (C‑362/09 P, EU:C:2010:783, t. 59.), u biti proizlazi da strogi uvjeti predviđeni presudama od 9. ožujka 1978., Herpels/Komisija (54/77, EU:C:1978:45), od 26. veljače 1987., Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisija (15/85, EU:C:1987:111), i od 17. travnja 1997., de Compte/Parlament (C‑90/95 P, EU:C:1997:198), pod kojima se može primjenjivati retroaktivno povlačenje nezakonitog upravnog akta koji stvara subjektivna prava, nisu relevantni u slučaju kada odnosni akt glede njegova korisnika ne predstavlja akt koji stvara prava, nego akt koji na njega negativno utječe.

               29

               S obzirom na tu sudsku praksu, Opći sud smatra da nema prepreka tome da se primijeni povlačenje nezakonitog ili zakonitog upravnog akta, koji glede svojeg korisnika predstavlja akt koji na njega ponajprije negativno utječe, ali k tome i stvara prava u njegovu korist ako nisu povrijeđena legitimna očekivanja tog korisnika i načelo pravne sigurnosti.

               30

               U ovom slučaju valja utvrditi da je odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. ponajprije upravni akt koji na žalitelja negativno utječe i da k tome i stvara prava u njegovu korist.

               31

               Valja također navesti da je, potpisavši protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011., žalitelj dao suglasnost na povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009. i da je, prema tome, odnosno povlačenje provedeno u skladu s načelom legitimnih očekivanja navedenog žalitelja i načelom pravne sigurnosti, istaknutima u sudskoj praksi navedenoj u točki 27. ove presude. S tim u svezi, članak 1. navedenog protokola nedvosmisleno upućuje na to da je navedena odluka povučena.

               32

               Stoga je Službenički sud u točki 39. pobijane presude pravilno ocijenio da je odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. povučena protokolom o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011.

               33

               Na drugom mjestu, budući da je povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009. bilo pravno moguće, valja ispitati je li Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava pri ocjeni pravnih posljedica navedenog povlačenja.

               34

               Kao prvo, valja navesti da se smatra da odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. nije nikada postojala s obzirom na to da je povučena. Stoga je Službenički sud u točki 39. pobijane presude pravilno ocijenio da je žalitelj retroaktivno vraćen na radno mjesto u okviru izvršenja njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., počevši od 15. rujna 2009. Odredbe protokola o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011. samo konkretiziraju u tom pogledu ponovni raspored žalitelja na radno mjesto koje je imao prije 15. rujna 2009.

               35

               Kao drugo, Službenički je sud u točki 39. pobijane presude ocijenio da je žaliteljev ugovor za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen dodatkom od 1. lipnja 2005., trebalo analizirati kao prvo produženje njegova ugovora za člana privremenog osoblja na određeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, te je odbio tvrdnju da je protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011. predstavljao drugo produženje navedenog ugovora.

               36

               To obrazloženje Službeničkog suda ne sadržava pogrešku koja se tiče prava. Naime, kao što je navedeno u točki 33. ove presude, povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009., konkretizirano protokolom o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011., imalo je za učinak vraćanje žalitelja na radno mjesto koje je imao prije 15. rujna 2009., a ne njegovo postavljanje na radno mjesto koje nije imao prije toga datuma pa to stoga nije značilo drugo produženje njegova ugovora na određeno vrijeme.
               [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Žalba se odbija.

                           2)

                           José Luis Ruiz Molina snosit će vlastite troškove i troškove Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u okviru ovog postupka.

                           Jaeger

                           Prek

                           Dittrich

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 27. lipnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 5. studenog 2013. # Peter Schönberger protiv Europskog revizorskog suda. # Predmet F-14/12.