title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. srpnja 2014.#Naime Dogan protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum o pridruživanju EEZ-Turska – Dodatni protokol – Članak 41. stavak 1. – Pravo boravka članova obitelji turskih državljana – Nacionalni propis koji zahtijeva dokaz osnovnog poznavanja jezika za članove obitelji koji žele ući na nacionalno državno područje – Dopuštenost – Direktiva 2003/86/EZ – Spajanje obitelji – Članak 7. stavak 2. – Sukladnost.#Predmet C‑138/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑138/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Verwaltungsgericht Berlin (Njemačka), odlukom od 13. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 19. ožujka 2013., u postupku
            Naime Dogan
            protiv
            Bundesrepublik Deutschland,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. veljače 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za N. Dogan, C. Käss, Rechtsanwalt,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,
            – za dansku vladu, M. Wolff, C. Thorning i V. Pasternak Jørgensen, u svojstvu agenata,
            – za nizozemsku vladu, J. Langer i M. Bulterman, u svojstvu agenata
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande, M. Kellerbauer i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola potpisanog 23. studenoga 1970. u Bruxellesu i zaključenog, odobrenog i potvrđenog u ime Europske ekonomske zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. o sklapanju Dodatnog protokola i Financijskog protokola potpisanih 23. studenoga 1970. i priloženih Sporazumu o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske te o mjerama potrebnima za njihovo stupanje na snagu (SL L 293, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 3., u daljnjem tekstu: Dodatni protokol). Taj je sporazum potpisala, s jedne strane, Republika Turska 12. rujna 1963. u Ankari, a s druge strane države članice EEZ‑a i Zajednice te je u ime potonje zaključen, odobren i potvrđen Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 1964, 217, str. 3685., u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju). Zahtjev za prethodnu odluku se također odnosi i na tumačenje članka 7. stavka 2. podstavka 1. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).
            2. Taj je zahtjev postavljen u okviru postupka između M. Dogan i Savezne Republike Njemačke povodom odbijanja potonje zahtjeva za izdavanje vize na temelju spajanja obitelji.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Sporazum o pridruživanju
            3. Iz članka 2. stavka 1. Sporazuma o pridruživanju proizlazi da je njegov cilj promicati trajno i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa među strankama, uzimajući u cijelosti u obzir potrebu da se osigura ubrzani razvoj gospodarstva Turske i poveća stopa zaposlenosti i životni uvjeti turskog naroda.
            4. Na temelju članka 12. Sporazuma o pridruživanju, „ugovorne stranke sporazumne su da će se voditi člancima [39. UEZ‑a], [40. UEZ‑a] i [41. UEZ‑a] kako bi postupno ostvarile slobodno kretanje radnika među njima“, te, na temelju članka 13. tog sporazuma, stranke „su sporazumne da će se voditi člancima od [43. UEZ‑a] do [46. UEZ‑a] te člankom [48. UEZ‑a] kako bi među sobom uklonile ograničenja u pogledu slobode nastana“.
            Dodatni protokol
            5. Na temelju članka 62. Dodatnog protokola, on sam i njegovi prilozi čine sastavni dio Sporazuma o pridruživanju.
            6. Članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola predviđa:
            „Ugovorne stranke među sobom ne uvode nikakva nova ograničenja u pogledu slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga.“
            Direktiva 2003/86
            7. Članak 1. Direktive 2003/86 propisuje:
            „Cilj ove Direktive je utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica.“
            8. Članak 4. stavak 1. te direktive određuje:
            „1. Na temelju ove Direktive i podložno udovoljavanju uvjetima utvrđenima u poglavlju IV. i članku 16., države članice dopuštaju ulazak i boravište, sljedećim članovima obitelji:
            a) sponzorovom supružniku;
            [...]“
            9. Na temelju članka 6. stavka 1. te direktive:
            „1. Države članice mogu odbiti zahtjev za ulazak i boravište članova obitelji na osnovama javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja.“
            10. Članak 7. Direktive 2003/86 glasi kako slijedi:
            „1. Kada je podnesen zahtjev za spajanje obitelji, država članica u pitanju može tražiti od osobe koja je podnijela zahtjev dostavljanje dokaza da sponzor ima:
            (a) smještaj koji se smatra normalnim za usporedivu obitelj u istoj regiji i koji udovoljava općim zdravstvenim i sigurnosnim standardima na snazi u državi članici u pitanju;
            (b) osiguranje od bolesti u pogledu svih rizika koji se uobičajeno pokrivaju za svoje vlastite državljane u državi članici u pitanju za sebe i članove svoje obitelji;
            (c) stabilna i redovita novčana sredstva koja su dovoljna za vlastito uzdržavanje i izdržavanje članova njegove/njezine obitelji, bez pribjegavanja sustavu socijalne pomoći države članice u pitanju. Države članice procjenjuju ove izvore prihoda upućivanjem na njihovu prirodu i redovitost te mogu uzeti u obzir razinu minimalnih nacionalnih primanja i mirovina, kao i broj članova obitelji.
            2. Države članice mogu tražiti od državljana trećih zemalja da udovolje integracijskim mjerama u skladu s nacionalnim zakonom.
            U pogledu izbjeglica i/ili članova obitelji izbjeglica navedenih u članku 12. integracijske mjere spomenute u prvom podstavku mogu se primijeniti samo jednom kada je osobama u pitanju odobreno spajanje obitelji.“
            11. Članak 17. te direktive određuje:
            „Države članice uzimaju u obzir prirodu i čvrstoću obiteljskih odnosa osobe, trajanje njezinog boravišta u državi članici i postojanje obiteljskih, kulturnih i socijalnih veza s njegovom/njezinom državom porijekla prilikom odbijanja zahtjeva, povlačenja ili odbijanja obnavljanja boravišne dozvole ili odlučivanja o nalogu za premještaj sponzora ili članova njegove obitelji.“
            Njemačko pravo
            12. Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izdavanje tražene vize uređeno je sljedećim odredbama Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na saveznom području (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), u verziji iz priopćenja od 25. veljače 2008. (BGBl. 2008 I, str. 162.), kako je izmijenjena člankom 2. Zakona od 21. siječnja 2013. (BGBl. 2013 I, str. 86., u daljnjem tekstu: Zakon o boravku stranaca).
            13. Na temelju članka 2. stavka 8. tog zakona:
            „Osnovno poznavanje njemačkog jezika odgovara razini A1 zajedničkog europskog referentnog okvira za jezike (preporuka Odbora ministara Vijeća Europe br. R (98) 6 od 17. ožujka 1998. o zajedničkom referentnom okviru za jezike).“
            14. Članak 27. stavak 1. Zakona o boravku stranaca određuje:
            „U svrhu zaštite braka i obitelji koja je utvrđena u članku 6. njemačkog Ustava (Grundgesetz), može se izdati boravišna dozvola ograničenog trajanja kako bi se u korist članova obitelji stranca zasnovala ili očuvala zajednica obiteljskog života na saveznom području (spajanje obitelji).“
            15. Pod naslovom „Spajanje supružnika“, članak 30. Zakona o boravku stranaca glasi kako slijedi:
            „1. Supružniku stranca izdaje se boravišna dozvola određenog trajanja kad
            1) su oba supružnika napunila 18 godina,
            2) se supružnik barem jednostavnim riječima može izražavati na njemačkom jeziku i
            3) stranac
            a) ima boravišnu dozvolu neograničenog trajanja [...]
            Boravišna dozvola ograničenog trajanja može se izdati neovisno o točki 2. prve rečenice kad
            1. stranac ima boravišnu dozvolu na temelju članaka 19. do 21. ovog zakona [boravišna dozvola za određene lukrativne aktivnosti] i kad je brak već bio sklopljen kad je stranac premjestio središte interesa na savezno područje [...]
            Boravišna dozvola ograničenog trajanja može se izdati neovisno o točki 2. prve rečenice kad
            1) [...]
            2) supružnik nije u mogućnosti, zbog bolesti ili fizičke, mentalne ili psihološke nesposobnosti, dokazati osnovno poznavanje njemačkoga;
            [...]“
            16. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je članak 30. stavak 1. prva rečenica točka 2. Zakona o boravku stranaca dodan Zakonom u cilju prenošenja direktiva Europske unije u području prava boravka i azila (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union) od 19. kolovoza 2007. (BGBl. 2007 I, str. 1970.).
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            17. Tužiteljica u glavnom postupku turska je državljanka koja je rođena u Turskoj 1970. i koja živi u toj zemlji. Ona zahtijeva izdavanje vize na temelju spajanja obitelji sa svojim suprugom, također turskim državljaninom, rođenim 1964., koji u Njemačkoj živi od 1998.
            18. Gospodin Dogan od 2002. godine ima boravišnu dozvolu određenog trajanja koja je nastavno postala boravišna dozvola neograničenog trajanja. On je direktor i većinski imatelj udjela u društvu s ograničenom odgovornošću. U ovom trenutku on nastavlja obavljati tu aktivnost.
            19. Dana 18. siječnja 2011. N. Dogan u njemačkom veleposlanstvu u Ankari zatražila je izdavanje vize na temelju spajanja obitelji, odnosno supružnika i djece, za sebe i prvi put za svoje dvoje djece. Ona je tom prilikom priložila potvrdu Goethe instituta o jezičnom ispitu razine A1 koji je položila 28. rujna 2010. s ocjenom „dovoljan“ (62 boda od 100). Na pisanom dijelu ispita ostvarila je 14,11 bodova od 25.
            20. Međutim, prema njemačkom veleposlanstvu, tužiteljica u glavnom postupku je nepismena. Ispit je položila nasumce birajući odgovore na upitniku s ponuđenim odgovorima te je napamet naučila i izgovorila tri tipične rečenice.
            21. Budući da nije dokazala poznavanje njemačkog jezika, njemačko je veleposlanstvo odlukom od 23. ožujka 2011. odbilo zahtjev N. Dogan. Tužiteljica u glavnom postupku nije pobijala tu odluku, već je pred istim veleposlanstvom 26. srpnja 2011. podnijela novi zahtjev za izdavanje vize, na temelju spajanja obitelji, samo za sebe, koji je veleposlanstvo opet odbilo odlukom od 31. listopada 2011.
            22. Slijedom zahtjeva za ponovno ispitivanje (Remonstration), koji je N. Dogan podnijela posredstvom odvjetnika 15. studenoga 2011., njemačko veleposlanstvo u Ankari poništilo je prvotnu odluku i zamijenilo je odlukom od 24. siječnja 2012. o Remonstrationu kojom je isto tako odbilo zahtjev jer tužiteljica u glavnom postupku nema potrebno poznavanje jezika, s obzirom na to da je nepismena.
            23. N. Dogan, smatrajući da ima potrebno poznavanje jezika te da dokaz poznavanja njemačkog jezika krši zabranu reformatio in peius iz Sporazuma o pridruživanju, pred Verwaltungsgerichtom Berlin podnijela je tužbu protiv odluke od 24. siječnja 2012.
            24. U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Je li članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola [...], koji se odnosi na mjere koje treba poduzeti tijekom prijelazne faze pridruživanja koje predviđa Sporazum [o pridruživanju], protivna odredba nacionalnog prava donesena prije stupanja na snagu spomenutih odredaba, a koja predviđa da prilikom prvog ulaska na državno područje [Savezne Republike Njemačke] član obitelji turskog državljanina koji se koristi statusom što ga dodjeljuje članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola mora prethodno dokazati da se može jednostavnim riječima izražavati na njemačkom?
            2. Je li nacionalna odredba spomenuta u prvom pitanju protivna članku 7. stavku 2. prvom podstavku Direktive 2003/86 [...]?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            25. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola tumačiti u smislu da je klauzuli mirovanja ( standstill ) iz tog članka protivna mjera nacionalnog prava, donesena prije stupanja na snagu navedenog Dodatnog protokola u dotičnoj državi članici, kojom se supružnicima turskih državljana s boravištem u navedenoj državi koji žele ući na državno područje te države na temelju spajanja obitelji nameće uvjet prethodnog dokazivanja osnovnog poznavanja službenog jezika te države članice.
            26. Uvodno valja podsjetiti kako je ustaljena sudska praksa da klauzula mirovanja iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola općenito zabranjuje uvođenje svake nove mjere koja bi imala za cilj ili za posljedicu nametanje turskom državljaninu uvjetâ za ostvarivanje slobode poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga na državnom području države članice koji bi bili restriktivniji od onih koji su vrijedili na dan stupanja na snagu Dodatnog protokola u odnosu na tu državu članicu (presuda Dereci i dr., C‑256/11, EU:C:2011:734, t. 88. i navedena sudska praksa).
            27. Također je prepoznato da se ta odredba, računajući od dana stupanja na snagu u državi članici domaćinu, protivi donošenju pravnog akta čije su odredbe dio novih ograničenja ostvarivanja slobode poslovnog nastana ili slobodnog pružanja usluga, što uključuje i ograničenja koja se odnose na temeljne uvjete i postupke u području prvog ulaska turskih državljana na državno područje dotične države članice koji se žele koristiti navedenim ekonomskim slobodama (presuda Oguz, C‑186/10, EU:C:2011:509, t. 22. i navedena sudska praksa).
            28. Napokon, prema sudskoj praksi Suda, bilo da se poziva na slobodu poslovnog nastana ili na slobodu pružanja usluga, klauzula mirovanja može se odnositi na uvjete za ulazak i boravak turskih državljana na državnom području države članice samo kad je dotična aktivnost prirodna posljedica izvršavanja ekonomske aktivnosti (presuda Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 55.).
            29. U ovom slučaju utvrđeno je da je nacionalna odredba u glavnom postupku donesena nakon 1. siječnja 1973., dana stupanja na snagu Dodatnog protokola u dotičnoj državi članici, te da se njome u području spajanja obitelji postrožuju dotadašnji uvjeti za ulazak supružnika stranaca koji borave u toj državi članici te se time otežava navedeno spajanje.
            30. Osim toga, iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da N. Dogan ne želi ući na državno područje dotične države članice da bi se koristila slobodom pružanja usluga ili slobodom poslovnog nastana, već da bi se pridružila svojem suprugu koji ondje boravi kako bi s njime ostvarila obiteljski život.
            31. Naposljetku, iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku isto tako proizlazi da je gospodin Dogan turski državljanin koji boravi u dotičnoj državi članici od 1998. i koji u svojstvu direktora društva s ograničenom odgovornošću čiji je i većinski imatelj udjela raspolaže prihodima od samostalne djelatnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, t. 26.). U tim okolnostima Doganova se situacija odnosi na načelo slobode poslovnog nastana.
            32. Dakle, u glavnom postupku sukladnost odnosno nesukladnost dotične nacionalne odredbe s klauzulom mirovanja iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola treba analizirati u pogledu Doganova ostvarivanja slobode poslovnog nastana.
            33. Prema tome, valja ispitati može li donošenje novog propisa u okviru spajanja obitelji, kojim se postrožuju uvjeti prvog ulaska supružnika turskih državljana s boravištem u državi članici u odnosu na one primjenjive na dan stupanja na snagu tog Dodatnog protokola u dotičnoj državi članici, biti „novo ograničenje“ slobodi poslovnog nastana navedenih turskih državljana u smislu članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola.
            34. U tom je pogledu važno istaknuti kako je Sud presudio da je spajanje obitelji neizostavno za omogućivanje obiteljskog života turskih radnika koji pripadaju tržištu rada država članica te da doprinosi poboljšanju kvalitete njihova boravka kao i integraciji u tim državama (vidjeti presudu Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, t. 42.).
            35. Naime, na odluku turskog državljanina da se poslovno nastani u državi članici kako bi stabilno obavljao ekonomsku aktivnost moglo bi negativno utjecati to da zakonodavstvo države članice otežava ili onemogućuje spajanje obitelji na način da bi se navedeni državljanin mogao smatrati obveznim odabrati između aktivnosti u dotičnoj državi članici i obiteljskog života u Turskoj.
            36. Prema tome, valja ustvrditi da je propis poput onoga iz glavnog postupka, koji otežava spajanje obitelji postrožujući uvjete za prvi ulazak supružnika turskih državljana na državno područje dotične države članice u odnosu na uvjete koji su bili primjenjivi do stupanja na snagu Dodatnog protokola, „novo ograničenje“ slobode poslovnog nastana turskih državljana u smislu članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola.
            37. Napokon, valja istaknuti da je zabranjeno ograničenje koje bi imalo za cilj ili za posljedicu nametanje turskom državljaninu uvjetâ za ostvarivanje slobode poslovnog nastana na državnom području države članice koji bi bili restriktivniji od onih koji su vrijedili na dan stupanja na snagu Dodatnog protokola, osim ako je to opravdano važnim razlogom u općem interesu te se njime jamči ostvarenje legitimnog cilja i ne prelazi ono što je potrebno za njegovo ostvarenje (vidjeti, po analogiji, presudu Demir, C‑225/12, EU:C:2013:725, t. 40.).
            38. U tom pogledu, pod pretpostavkom da se razlozi koje navodi njemačka vlada, to jest sprečavanje prisilnih brakova i promicanje integracije, mogu smatrati važnim razlozima u općem interesu, ostaje činjenica da nacionalna odredba poput one iz glavnog postupka koja prelazi ono što je potrebno za postizanje cilja, u mjeri u kojoj izostanak dokaza o dovoljnom poznavanju jezika automatski dovodi do odbijanja zahtjeva za spajanje obitelji, bez uzimanja u obzir posebnih okolnosti svakog slučaja.
            39. Imaju u vidu sva prethodna utvrđenja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola treba tumačiti u smislu da je mjera nacionalnog prava koja je donesena nakon stupanja na snagu navedenog Dodatnog protokola u dotičnoj državi članici, a koja supružnicima turskih državljana s boravištem u navedenoj državi članici koji žele ući na državno područje te države na temelju spajanja obitelji nameće uvjet prethodnog dokazivanja osnovnog poznavanja službenog jezika te države članice, protivna klauzuli mirovanja iz navedene odredbe.
            Drugo pitanje
            40. Imajući u vidu odgovor na prvo pitanje, drugo pitanje nije potrebno razmatrati.
            Troškovi
            41. Budući da ovaj postupak imaj značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola potpisanog 23. studenoga 1970. u Bruxellesu i zaključenog, odobrenog i potvrđenog u ime Europske ekonomske zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. o sklapanju Dodatnog protokola i Financijskog protokola potpisanih 23. studenoga 1970. i priloženih Sporazumu o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske te o mjerama potrebnima za njihovo stupanje na snagu treba tumačiti u smislu da je mjera nacionalnog prava koja je donesena nakon stupanja na snagu navedenog Dodatnog protokola u dotičnoj državi članici, a koja supružnicima turskih državljana s boravištem u navedenoj državi članici koji žele ući na državno područje te države na temelju spajanja obitelji nameće uvjet prethodnog dokazivanja osnovnog poznavanja službenog jezika te države članice, protivna klauzuli mirovanja iz navedene odredbe.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. ožujka 2014.#C. D. protiv S. T.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 92/85/EEZ − Mjere za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje – Članak 8. – Majka naručiteljica koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu – Neodobravanje rodiljnog dopusta – Direktiva 2006/54/EZ – Ravnopravni položaj radnika i radnica – Članak 14. – Nepovoljnije postupanje prema majci naručiteljici glede odobravanja rodiljnog dopusta.#Predmet C‑167/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑167/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 29. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 3. travnja 2012., u postupku
            C. D.
            protiv
            S. T.,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen i M. Safjan (izvjestitelj), predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za C. D., K. Ewing, solicitor , K. Monaghan, QC  i J. Russell, barrister ,
            – za S. T., C. Jeans, QC  i A. Edge, barrister ,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, A. Robinson, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Dixon, barrister ,
            – za Irsku, E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Durcana, SC  i C. Smitha, BL ,
            – za grčku vladu, E.‑M. Mamouna i D. Tsagkaraki, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i E. Pedrosa, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, J. Enegren i C. Gheorghiu, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 26. rujna 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavaka 1. i 2. točke (c), članka 8. stavka 1. i članka 11. stavka 2. točke (b) Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL L 348, str.1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.) kao i članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b), članka 2. stavka 2. točke (c) i članka 14. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između C. D., majke naručiteljice koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, i njezinog poslodavca S. T., zaklade u sustavu National Health Service (Nacionalne zdravstvene službe) zbog neodobravanja plaćenog dopusta nakon rođenja djeteta.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 92/85
            3. Tekst prve, osme, devete, četrnaeste i sedamnaeste uvodne izjave Direktive 92/85 glasi kako slijedi:
            „budući da je člankom [118.a UEZ‑a] predviđeno da Vijeće putem direktiva donosi minimalne zahtjeve za poboljšanja, posebno u radnoj sredini, kako bi se zaštitila sigurnost i zdravlje radnika;
            [...]
            budući da trudne radnice, radnice koje su nedavno rodile ili radnice koje doje u mnogome treba smatrati specifičnim rizičnim skupinama te treba poduzeti mjere u vezi s njihovom sigurnošću i zdravljem;
            budući da zaštita sigurnosti i zdravlja trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje ne smije stavljati žene na tržištu rada u nepovoljan položaj niti djelovati nauštrb direktiva o ravnopravnom položaju muškaraca i žena;
            [...]
            budući da osjetljivost trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje nalaže da im treba osigurati pravo na rodiljni dopust u trajanju od najmanje 14 uzastopnih tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda i odobriti kao obvezan rodiljni dopust od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda;
            [...]
            budući da ni odredbe vezane za rodiljni dopust ne bi ispunjavale svoju svrhu kada ne bi bila zajamčena prava vezana za ugovor o radu i/ili prava na odgovarajući doplatak;“
            4. Članak 1. stavak 1. iste direktive navodi:
            „Svrha ove Direktive, koja je deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ, jest provođenje mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zaštite zdravlja na radu trudnih radnica i radnica koje su nedavno rodile ili doje.“
            5. Članak 2. te direktive sadrži sljedeće definicije:
            „Za potrebe ove Direktive:
            (a) , trudna radnica ’ znači trudna radnica koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili nacionalnom praksom;
            (b) , radnica koja je nedavno rodila ’ znači radnica koja je nedavno rodila u smislu nacionalnog zakonodavstva i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom;
            (c) , radnica koja doji ’ znači radnica koja doji u smislu nacionalnog prava i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom.“
            6. Članak 8. iste direktive, pod naslovom „Rodiljni dopust“, predviđa:
            „1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi radnicama u smislu članka 2. osigurale pravo na neprekidan rodiljni dopust od najmanje 14 tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.
            2. Rodiljni dopust zajamčen stavkom 1. mora uključivati obvezni rodiljni dopust od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.“
            7. Članak 10. navedene direktive, pod naslovom „Zabrana otpuštanja“, propisuje:
            „Kako bi se radnicama u smislu članka 2. zajamčilo korištenje prava na sigurnost i zaštitu zdravlja koja im se priznaju ovim člankom, propisuje se da:
            1. države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi zabranile otpuštanje radnica u smislu članka 2. tijekom razdoblja od početka njihove trudnoće do kraja rodiljnog dopusta iz članka 8. stavka 1. osim u izvanrednim slučajevima nevezanim za njihovo stanje koje dopušta nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa, pri čemu, prema potrebi, svoj pristanak mora dati nadležno tijelo;
            [...]“
            8. U skladu s člankom 11. te direktive, pod naslovom „Prava iz ugovora o radu“:
            „Kako bi se radnicama u smislu članka 2. zajamčilo korištenje prava na sigurnost i zaštitu zdravlja koja im se priznaju ovim člankom, propisuje se da:
            [...]
            2. u slučaju iz članka 8. mora se osigurati sljedeće:
            [...]
            (b) redovna isplata plaća i/ili pravo na odgovarajući doplatak radnicama u smislu članka 2.;
            [...]“
            Direktiva 2006/54
            9. Članak 1. Direktive 2006/54 navodi:
            „Cilj je ove Direktive osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.
            Ona u tu svrhu sadrži odredbe za provedbu načela jednakog postupanja s obzirom na:
            [...]
            (b) radne uvjete, uključujući plaću;
            [...]“
            10. Članak 2. te direktive određuje:
            „1. Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
            (a) ,izravna diskriminacija’ postoji ako osoba zbog svoga spola ima nepovoljniji tretman nego što ga ima ili bi ga imala druga osoba u usporedivoj situaciji;
            (b) ,neizravna diskriminacija’ postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna;
            [...]
            2. Za potrebe ove Direktive, diskriminacija uključuje:
            [...]
            (c) svaki nepovoljniji tretman žene u vezi s trudnoćom ili rodiljnim dopustom u smislu Direktive 92/85/EEZ.“
            11. Članak 14. stavak 1. točka (c) navedene direktive utvrđuje kako slijedi:
            „Zabranjuje se izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola u javnom i privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:
            [...]
            (c) uvjete zaposlenja i radne uvjete, uključujući uvjete otkaza, te plaću, kako je predviđeno u članku [157. UFEU‑a].“
            Propisi Ujedinjene Kraljevine
            12. Zakon iz 2008. o humanoj oplodnji i embriologiji ( Human Fertilisation and Embryology Act 2008 ) predviđa u članku 54. da u slučaju kada dvije osobe podnesu zahtjev, sud može donijeti rješenje kojim im se dodjeljuje roditeljska skrb nad djetetom ( parental order ) kako bi se ono u pravnom smislu smatralo djetetom podnositelja zahtjeva:
            – ako je to dijete nosila žena koja nije jedan od podnositelja zahtjeva, a kojoj je ugrađen zametak ili sperma i jajne stanice, odnosno koja je podvrgnuta postupku umjetne inseminacije;
            – ako su za stvaranje zametka korištene gamete barem jednog od podnositelja zahtjeva i
            – ako je udovoljeno određenim drugim uvjetima, među kojima je i uvjet da su podnositelji zahtjeva muž i žena ili su u drugom sličnom odnosu.
            13. Članak 47. C Zakona o pravima zaposlenika iz 1996. ( Employment Rights Act 1996 ) utvrđuje kako zaposlenik ima pravo na zaštitu od bilo kakvog štetnog postupanja na temelju djelovanja ili namjernog propuštanja svojeg poslodavca do kojeg bi došlo zbog propisanog razloga. Propisani razlog definiran je odredbama koje donosi Secretary of State i koje se osobito odnose na trudnoću, rađanje ili majčinstvo, obični, obvezni ili produljeni rodiljni dopust i obični ili produljeni usvojiteljski dopust.
            14. Sukladno Pravilniku o rodiljnom i roditeljskom dopustu iz 1999. ( The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999 ), zaposlenica može koristiti obični i produljeni rodiljni dopust kad su ispunjene određene pretpostavke, pri čemu uvjeti ugovora o radu ostaju zaštićeni za vrijeme roditeljskog dopusta. Taj pravilnik zaposlenicima također dodjeljuje pravo povratka na posao nakon rodiljnog dopusta kao i zaštitu od neopravdanog otkaza.
            15. Temeljem članka 19. tog pravilnika, zaposlenica ima pravo, u skladu s člankom 47.C Zakona o pravima zaposlenika iz 1996., na zaštitu od bilo kakvog štetnog postupanja na temelju djelovanja ili namjernog propuštanja svojeg poslodavca do kojeg bi došlo, među ostalim, zato što je zaposlenica koristila rodiljni dopust ili je zatražila korištenje tog dopusta ili se pozivala na pogodnosti u vezi s običnim ili produljenim rodiljnim dopustom.
            16. Zakon o jednakosti iz 2010. ( Equality Act 2010 ) osobito utvrđuje kako je žena predmet diskriminacije ako se prema njoj postupa na manje povoljan način nego prema drugim osobama temeljem njezinog spola, trudnoće ili rodiljnog dopusta.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            17. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je C. D. zaposlena kod S. T.-a od 7. srpnja 2001., u bolnici kojom on upravlja.
            18. C. D. je sklopila ugovor sa zamjenskom majkom sukladno Zakonu o humanoj oplodnji i embriologiji iz 2008. radi dobivanja djeteta. Spermu je donirao njezin partner, ali jajna stanica nije bila njezina. Ni u jednom trenutku C. D. nije bila trudna.
            19. S. T. je donio pravilnike o rodiljnom i posvojiteljskom dopustu kao i o odgovarajućim naknadama koji su istovjetni zakonskim odredbama o plaćenim dopustima. Ti pravilnici ne predviđaju ni dopust ni naknadu u korist majki naručiteljica u slučaju zamjenskog majčinstva. S. T. je također donio pravilnik o posebnim dopustima koji se ne tiču zamjenskog majčinstva. Dana 15. listopada 2009. direktor ljudskih resursa S. T.-a u odgovoru na pitanje sindikata o odredbama mjerodavnima za majke naručiteljice precizirao je da „će se u pojedinačnim slučajevima, po potrebi, uvjeti definirati upućivanjem na odredbe mjerodavne za rodiljni odnosno posvojiteljski dopust.“
            20. C. D. je poslodavcu podnijela zahtjev za korištenje plaćenog dopusta na temelju njegovog pravilnika o postupanju u slučaju posvojenja. Pismom od 14. ožujka 2011., S. T. je izvijestio C. D. da njezin dogovor o zamjenskom majčinstvu ne ispunjava pretpostavke tog pravilnika jer C. D. nije u mogućnosti dostaviti potvrdu o podudarnosti ( matching certificate ), kojom se potvrđuje da je budući posvojitelj pronašao dijete koje će posvojiti, a koju izdaje agencija za posvojenje.
            21. Istog dana, nakon što je primila pismo, C. D. je podnijela formalni zahtjev za korištenje zamjenskog rodiljnog dopusta koji je prema njoj ekvivalentan posvojiteljskom dopustu izuzevši činjenicu da nije u mogućnosti dostaviti potvrdu o podudarnosti jer nije bila uključena u postupak posvojenja. Dana 11. travnja 2011. S. T. je odgovorio da bi C. D. imala pravo na plaćeni dopust da je bila uključena u postupak posvojenja, ali kako to nije slučaj, ne postoji „nikakvo zakonsko pravo na plaćeni dopust u slučaju zamjenskog majčinstva“.
            22. Dana 7. lipnja 2011. C. D. je podnijela tužbu Employment Tribunalu, Newcastle upon Tyne (radnom sudu), pozivajući se na tužbene razloge koji se temelje na diskriminaciji na osnovi spola i/ili trudnoće i majčinstva u okviru Zakona o jednakosti iz 2010. Također istaknula je da su povrijeđeni Zakon o pravima radnika iz 1996. i Pravilnik o rodiljnom i roditeljskom dopustu iz 1999. Pozvala se i na to da je stavljena u nepovoljniji položaj zbog trudnoće i majčinstva te zbog toga što je zatražila korištenje običnog ili produljenog rodiljnog dopusta. Nadalje, C. D. se pozvala na povredu članaka 8. i 14. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, koja je potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.
            23. Dana 10. lipnja 2011., nakon novog zahtjeva C. D., S. T. je naveo da ima „konačnu diskrecijsku ovlast“ ispitati zahtjev za korištenje plaćenih dopusta i da je temeljem te ovlasti odlučio odobriti C. D. korištenje režima primjenjivog na posvojiteljski dopust, a koji zahtijeva podnošenje određenih dokumenata. C. D. je prema tome odobreno pravo na korištenje plaćenog dopusta primjenom tog režima, pod uvjetima definiranima u pismu od 29. lipnja 2011.
            24. Dana 8. srpnja 2011. S. T. je pred Employment Tribunalom, Newcastle upon Tyne ustvrdio kako C. D. nema pravo primati rodiljnu naknadu jer to pravo pripada biološkoj majci djeteta.
            25. Dijete je rođeno 26. kolovoza 2011. C. D. je željela prisustvovati porodu, ali dijete se rodilo iznenada. Tijekom prvog sata nakon poroda C. D. je preuzela majčinsku skrb nad djetetom i počela ga dojiti. Nastavila je s dojenjem tijekom iduća tri mjeseca.
            26. C. D. i njezin partner pokrenuli su postupak pred nadležnim sudom u cilju pribavljanja rješenja kojim im se dodjeljuje roditeljsko pravo temeljem članka 54. Zakona o humanoj oplodnji i embriologiji iz 2008. Rješenjem od 19. prosinca 2011. taj im je sud dodijelio stalno i neograničeno roditeljsko pravo nad djetetom. C. D. i njezin partner se prema tome pravno smatraju roditeljima tog djeteta.
            27. U tim je okolnostima Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „U svakom od sljedećih pitanja:
            – Izraz ,majka naručiteljica koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu’ odnosi se na situaciju u kojoj je dotična majka naručiteljica zaposlena i nije ni u jednom trenutku bila trudna ili rodila dotično dijete.
            – Izraz ,zamjenska majka’ odnosi se na situaciju u kojoj je žena bila trudna i rodila dijete za majku naručiteljicu.
            1. Predviđaju li članak 1. stavak 1. i/ili članak 2. točka (c) i/ili članak 8. stavak 1. i/ili članak 11. stavak 2. točka (b) Direktive 92/85 [...] pravo na rodiljni dopust majke naručiteljice koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu?
            2. Predviđa li direktiva 92/85 [...] pravo majke naručiteljice koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu da koristi rodiljni dopust ako je dotična majka naručiteljica:
            a) bila u mogućnosti dojiti nakon rođenja djeteta i/ili
            b) nakon rođenja djeteta stvarno i doji?
            3. Je li neodobravanje rodiljnog dopusta od strane poslodavca majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu povreda članka 14. u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (a) i/ili (b) i/ili člankom 2. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2006/54 [...]?
            4. Je li neodobravanje rodiljnog dopusta majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu zbog veze te zaposlenice sa zamjenskom majkom djeteta moguća povreda članka 14. u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkama (a) i (b), i/ili člankom 2. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2006/54 [...]?
            5. Je li stavljanje majke naručiteljice koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu u nepovoljniji položaj zbog njezine veze sa zamjenskom majkom djeteta moguća povreda članka 14. u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (a) i/ili (b) i/ili člankom 2. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2006/54 [...]?
            6. U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, je li status majke naručiteljice dovoljan za odobravanje potonjoj rodiljnog dopusta na temelju veze sa zamjenskom majkom djeteta?
            7. U slučaju potvrdnog odgovora na bilo koje od prva četiri pitanja:
            a) ima li direktiva 92/85 [...] izravan učinak u relevantnim pitanjima i
            b) ima li direktiva 2006/54 [...] izravan učinak u relevantnim pitanjima?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo i drugo pitanje
            28. Prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se Direktiva 92/85 tumačiti tako da majka naručiteljica koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu ima pravo koristiti rodiljni dopust predviđen člankom 8. te direktive i to osobito u slučaju majke naručiteljice koja je u mogućnosti dojiti nakon rođenja odnosno koja je stvarno dojila to dijete.
            29. Najprije je potrebno podsjetiti na to da je cilj Direktive 92/85, donesene na temelju članka 118.a UEZ‑a, kojem odgovara članak 153. UFEU‑a, promicanje poboljšanja sigurnostii zdravlja trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile i radnica koje doje (presude od 11. listopada 2007., Paquay, C‑460/06, Zb., str. I‑8511., t. 27. i od 11. studenoga 2010., Danosa, C‑232/09, Zb., str. I‑11405., t. 58.).
            30. U tom pogledu, osma uvodna izjava te direktive utvrđuje da trudne radnice, radnice koje su nedavno rodile ili radnice koje doje treba smatrati specifičnim rizičnim skupinama te treba poduzeti mjere u vezi s njihovom sigurnošću i zdravljem.
            31. S tim u svezi, treba istaknuti da Direktiva 92/85 u članku 8. stavku 1. propisuje da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi radnicama osigurale pravo na neprekidan rodiljni dopust od najmanje četrnaest tjedana raspoređenih prije i/ili nakon „poroda“, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.
            32. Prema sudskoj praksi Suda, pravo na rodiljni dopust koje se priznaje trudnim radnicama treba smatrati osobito važnim sredstvom zaštite socijalnih prava. Zakonodavac Unije procijenio je da bitne promjene uvjeta života kod nositelja prava tijekom ograničenog razdoblja od četrnaest tjedana prije i nakon poroda predstavljaju opravdan razlog za prekid obavljanja profesionalne djelatnosti pa tijela javne vlasti i poslodavci ni na koji način ne mogu dovesti u pitanje opravdanost tog razloga (presude od 20. rujna 2007., Kiiski, C‑116/06, Zb., str. I‑7643., t. 49. i od 19. rujna 2013., Betriu Montull, C‑5/12, t. 48.).
            33. Naime, zakonodavac Unije je u četrnaestoj uvodnoj izjavi Direktive 92/85 prepoznao da se trudne radnice, radnice koje su nedavno rodile ili radnice koje doje nalaze u posebnoj osjetljivoj situaciji zbog koje im je nužno odobriti rodiljni dopust, ali i koja se, pogotovo tijekom tog dopusta, ne može izjednačiti sa situacijom muškarca ili žene koji koriste bolovanje (vidjeti presude od 27. listopada 1998., Boyle i dr., C‑411/96, Zb., str. I‑6401., t. 40. kao i gore navedenu Betriu Montull, t. 49.).
            34. Taj rodiljni dopust na koji radnica ima pravo za cilj ima, s jedne strane, zaštititi biološko stanje žene tijekom i nakon trudnoće odnosno, s druge strane, zaštititi poseban odnos između žene i njenog djeteta u razdoblju nakon trudnoće i poroda, izbjegavajući smetnje u tom odnosu do kojih bi moglo doći nagomilavanjem obveza zbog istodobnog obavljanja profesionalne djelatnosti (vidjeti osobito presudu od 12. srpnja 1984., Hofmann, 184/83, Zb., str. 3047., t. 25. i gore navedene presude Kiiski, t. 46. i Betriu Montull, t. 50.).
            35. Stoga, iz cilja Direktive 92/85, iz teksta njezinog članka 8., koji se izričito odnosi na porod i iz sudske prakse Suda navedene u točkama 32. do 34. ove presude proizlazi da je cilj rodiljnog dopusta predviđenog u članku 8. te direktive zaštita zdravlja majke djeteta u posebnoj osjetljivoj situaciji koja proizlazi iz trudnoće.
            36. U tom pogledu valja dodati da, iako je Sud zauzeo stav da je svrha rodiljnog dopusta također osigurati zaštitu posebne veze između žene i njezinog djeteta, taj se cilj, kao što proizlazi iz teksta presuda navedenih u točki 34. ove presude, odnosi samo na razdoblje nakon „trudnoće i poroda“.
            37. Iz prethodno navedenoga proizlazi da odobravanje rodiljnog dopusta temeljem članka 8. Direktive 92/85 podrazumijeva da je radnica koja ga koristi bila trudna i da je rodila dijete.
            38. Takva je tvrdnja potkrijepljena odgovorom Suda u presudi od 26. veljače 2008., Mayr (C‑506/06, Zb., str. I‑1017.), u pogledu zabrane otpuštanja trudnih radnica predviđene člankom 10. stavkom 1. podstavkom 1. Direktive 92/85. Naime, u točki 37. te presude Sud navodi da iz teksta članka 10. Direktive 92/85 kao i njezinog glavnog cilja, na koji se podsjeća u točki 29. ove presude, proizlazi da je za korištenje zaštite od otpuštanja koja se tim člankom dodjeljuje potrebno da je dotična trudnoća već započela.
            39. U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da C. D. nije ni u jednom trenutku bila trudna.
            40. U tim okolnostima radnica u svojstvu majke naručiteljice koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu ne ulazi u područje primjene članka 8. Direktive 92/85, pa i ako je u mogućnosti dojiti ili je stvarno i dojila. Prema tome, države članice takvoj radnici nisu obvezne odobriti rodiljni dopust temeljem tog članka.
            41. Također valja dodati da je predmet Direktive 92/85, što također proizlazi iz njezine prve uvodne izjave, utvrditi određene minimalne uvjete u području zaštite na radu trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile i radnica koje doje.
            42. Stoga, ta direktiva ničim ne sprječava države članice da primijene ili donesu povoljnije zakone i druge propise za zaštitu sigurnosti i zdravlja majki naručiteljica koje su dobile dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, omogućujući im korištenje rodiljnog dopusta nakon rođenja tog djeteta.
            43. Imajući u vidu prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 92/85 treba tumačiti na način da države članice nisu obvezne temeljem članka 8. te direktive odobriti rodiljni dopust radnici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu pa čak i ako je u mogućnosti dojiti dijete nakon poroda ili ga stvarno i doji.
            Treće, četvrto i peto pitanje
            44. Trećim, četvrtim i petim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkama (a) i (b) i člankom 2. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2006/54 tumačiti na način da neodobravanje rodiljnog dopusta od strane poslodavca majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu predstavlja diskriminaciju na temelju spola.
            45. Članak 14. stavak 1. Direktive 2006/54 propisuje da se zabranjuje svaka izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola u javnom i privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom, posebice, na uvjete zaposlenja i radne uvjete, uključujući uvjete otkaza, te plaću.
            46. Kada je riječ o diskriminaciji iz članka 2. stavka 1. točke (a) i (b) Direktive 2006/54, neodobravanje rodiljnog dopusta u slučaju koji navodi sudac koji je uputio zahtjev, predstavlja diskriminaciju izravno utemeljenu na spolu u smislu točke (a) te odredbe, ako se ključni razlog neodobravanja primjenjuje isključivo na radnike jednog od dvaju spolova (vidjeti, u tom smislu, presude od 8. studenoga 1990., Dekker, C‑177/88, Zb., str. I‑3941., t. 10.; od 5. svibnja 1994., Habermann‑Beltermann, C‑421/92, Zb., str. I‑1657., t. 14. i prethodno navedenu Mayr, t. 50.).
            47. Temeljem nacionalnih propisa primjenjivih u situaciji poput one u glavnom postupku, s ocem naručiteljem koji je dobio dijete zahvaljujući dogovoru o zamjenskom majčinstvu postupa se na jednak način kao i s majkom naručiteljicom u usporedivoj situaciji, odnosno niti on ne bi mogao koristiti plaćeni dopust istovjetan rodiljnom dopustu. Iz toga proizlazi da se neodobravanje na koje se poziva C. D. ne temelji na razlogu koji se odnosi isključivo na radnike jednog spola.
            48. Osim toga, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da postoji neizravna diskriminacija na temelju spola kada primjena nacionalne mjere, iako je formulirana na neutralan način, činjenično stavlja u nepovoljniji položaj mnogo veći broj radnika jednog spola u odnosu na drugi (vidjeti, u tom smislu, presude od 2. listopada 1997., Gerster, C‑1/95, Zb., str. I‑5253., t. 30.; od 20. listopada 2011., Brachner, C‑123/10, Zb., str. I‑10003., t. 56. kao i od 20. lipnja 2013., Riežniece, C‑7/12, t. 39.).
            49. No, kada se radi o neizravnoj diskriminaciji iz članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/54 valja ustvrditi da nijedan element iz spisa ne dopušta utvrditi da bi neodobravanje predmetnog dopusta u nepovoljniji položaj posebno stavilo radnice u odnosu na radnike.
            50. Stoga, neodobravanje rodiljnog dopusta majci naručiteljici kao što je C. D. ne predstavlja izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju spola u smislu članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive br. 2006/54.
            51. Nadalje, sukladno članku 2. stavku 2. točki (c) te direktive svako nepovoljnije postupanje prema ženi vezano za trudnoću ili rodiljni dopust u smislu Direktive 92/85 predstavlja diskriminaciju u smislu Direktive 2006/54.
            52. Međutim, s jedne strane, majka naručiteljica koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu ne može, po definiciji, biti predmet nepovoljnijeg postupanja zbog trudnoće, s obzirom na to da nije bila trudna s tim djetetom.
            53. S druge strane, iz odgovora na prva dva pitanja proizlazi da Direktiva br. 92/85 državama članicama ne nameće obvezu odobravanja rodiljnog dopusta zaposlene majke naručiteljice koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu. Prema tome, ta majka naručiteljica ne može biti stavljena u nepovoljniji položaj vezano za korištenje rodiljnog dopusta u smislu Direktive br. 92/85.
            54. Stoga se za takvu majku naručiteljicu ne može smatrati da je diskriminirana na osnovi spola u smislu članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive br. 2006/54.
            55. Imajući u vidu prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkama (a) i (b) i člankom 2. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da neodobravanje rodiljnog dopusta od strane poslodavca majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu ne predstavlja diskriminaciju na temelju spola.
            Šesto i sedmo pitanje
            56. Uzevši u obzir odgovore na prvih pet pitanja, nije potrebno odgovoriti na šesto i sedmo pitanje.
            Troškovi
            57. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            1. Direktivu Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) treba tumačiti na način da se njezinim člankom 8. državama članicama ne nameće obveza odobravanja rodiljnog dopusta zaposlenoj majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu čak i ako je u mogućnosti dojiti dijete nakon poroda ili ga stvarno i doji.
            2. Članak 14. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkama (a) i (b) i člankom 2. stavkom 2. točkom (c) te direktive treba tumačiti na način da neodobravanje rodiljnog dopusta od strane poslodavca majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu ne predstavlja diskriminaciju na temelju spola.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 5. ožujka 2014. # HP Health Clubs Iberia, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-416/12.


title: Predmet C-643/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. listopada 2021. uputio Tribunalul Bihor (Rumunjska) – F.O.L./Tribunalul Cluj

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/10

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. listopada 2021. uputio Tribunalul Bihor (Rumunjska) – F.O.L./Tribunalul Cluj
      (Predmet C-643/21)
      (2022/C 95/15)
      Jezik postupka: rumunjski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunalul Bihor

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: F. O. L.

         Tuženik: Tribunalul Cluj

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li odredbe članka 9. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/[E]Z od 20. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (1) u pogledu aspekta osiguravanja sudskog postupka „svim osobama koje smatraju da im je učinjena nepravda jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja”, kao i odredbe članka 47. prvog stavka Povelje Europske unije o temeljnim pravima u pogledu aspekta jamčenja prava „na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje” tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je odredba članka 211. točke (c) rumunjske Legee dialogului social nr. 62/2011 (Zakon br. 62/2011 o dijalogu između socijalnih partnera) kojom se predviđa da trogodišnji rok za podnošenje tužbe za naknadu štete počinje teći od „datuma kad je nastala šteta” neovisno o tome jesu li tužitelji znali za nastanak štete (i njezin opseg)?

                  2.

                  Treba li odredbe članka 2. stavaka 1. i 2. te odredbe članka 3. stavka 1. točke (c) in fine Direktive Vijeća 2000/78/[E]Z od 20. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je odredba članka 1. stavka 2. Legee-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (Okvirni zakon br. 330 od 5. studenoga 2009. o jednakim plaćama osoblja koje se isplaćuju iz državnog proračuna), kako se tumači u Decizii nr. 7/2019 (presuda br. 7/2019) (objavljena u Monitorulu Oficial al României (Službeni list Rumunjske) – br. 343/06.05.2019) koju je donijela Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) nakon što je završen postupak povodom žalbe za zaštitu zakonitosti, u okolnostima u kojima tužitelj nije imao pravnu mogućnost da traži povećanje naknade u trenutku prijma u pravosudna tijela nakon datuma stupanja na snagu Zakona br. 330/2009, koji je normativni akt kojim se izričito predviđa da plaće jesu i ostaju isključivo one koje se propisuju [navedenim] zakonom, što je dovelo do stvaranja diskriminacije u pogledu plaće u odnosu na njegove kolege i na temelju kriterija dobi, a što zapravo znači da su samo stariji pravosudni dužnosnici, koji su na dužnost stupili prije siječnja 2010. (i koji su ostvarili prava na temelju presuda donesenih od 2006. do 2009., čije su izreke bile predmet tumačenja u 2019. na temelju presude (Înalte Curtee de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud)) br. 7/2019), ostvarili pravo na retroaktivnu isplatu plaća (koje su istovjetne plaćama čija se isplata zahtijeva u postupku povodom tužbe koja je predmet ovog postupka) tijekom prosinca 2019. odnosno siječnja 2020. za razdoblje od 2010. do 2015. iako je tijekom tog razdoblja i tužitelj obavljao dužnost državnog odvjetnika, izvršavao iste radne obveze, u istim uvjetima i u istoj instituciji?

                  3.

                  Treba li odredbe Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi diskriminacija samo ako se ona temelji na jednom od kriterija iz članka 1. te direktive ili, suprotno tomu, protivi li se općenito tim odredbama, koje se eventualno dopunjuju drugim odredbama prava Unije, to da se u pogledu plaće prema jednom dužnosniku postupa drukčije nego prema drugom dužnosniku u slučaju kad obavlja isti posao, za istog poslodavca, [tijekom] istog razdoblja i u istim uvjetima?

         (1)  SL 2000., L 303, str. 16.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020., L 63, str. 9.


title: Predmet C-644/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. listopada 2021. uputio Tribunalul Bihor (Rumunjska) – M.I.A., P.R.-M., V.-C.I-C, F.C.R., P (prije T). Ş-B., D.R., P.E.E., F.I./Tribunalul Cluj, Tribunalul Mureş, Tribunalul Hunedoara, Tribunalul Suceava, Tribunalul Galaţi

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/11

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 18. listopada 2021. uputio Tribunalul Bihor (Rumunjska) – M.I.A., P.R.-M., V.-C.I-C, F.C.R., P (prije T). Ş-B., D.R., P.E.E., F.I./Tribunalul Cluj, Tribunalul Mureş, Tribunalul Hunedoara, Tribunalul Suceava, Tribunalul Galaţi
      (Predmet C-644/21)
      (2022/C 95/16)
      Jezik postupka: rumunjski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunalul Bihor

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: M.I.A., P.R.-M., V.-C.I-C, F.C.R., P (prije T). Ş-B., D.R., P.E.E., F.I.

         Tuženici: Tribunalul Cluj, Tribunalul Mureş, Tribunalul Hunedoara, Tribunalul Suceava, Tribunalul Galaţi

         Uz sudjelovanje: Consiliul Național pentru Combaterea Discriminării

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li odredbe članka 9. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/[E]Z od 20. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (1) u pogledu aspekta osiguravanja sudskog postupka „svim osobama koje smatraju da im je učinjena nepravda jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja”, kao i odredbe članka 47. prvog stavka Povelje Europske unije o temeljnim pravima u pogledu aspekta jamčenja prava „na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje” tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je odredba članka 211. točke (c) rumunjske Legee dialogului social nr. 62/2011 (Zakon br. 62/2011 o dijalogu između socijalnih partnera) kojom se predviđa da trogodišnji rok za podnošenje tužbe za naknadu štete počinje teći od „datuma kad je nastala šteta” neovisno o tome jesu li tužitelji znali za nastanak štete (i njezin opseg)?

                  2.

                  Treba li odredbe članka 2. stavaka 1. i 2. te odredbe članka 3. stavka 1. točke (c) in fine Direktive Vijeća 2000/78/[E]Z od 20. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je odredba članka 1. stavka 2. Legee-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (Okvirni zakon br. 330 od 5. studenoga 2009. o jednakim plaćama osoblja koje se isplaćuju iz državnog proračuna), kako se tumači u Decizii nr. 7/2019 (presuda br. 7/2019) (objavljena u Monitorulu Oficial al României (Službeni list Rumunjske) – br. 343/06.05.2019) koju je donijela Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) nakon što je završen postupak povodom žalbe za zaštitu zakonitosti, u okolnostima u kojima tužitelj nije imao pravnu mogućnost da traži povećanje naknade u trenutku prijma u pravosudna tijela nakon datuma stupanja na snagu Zakona br. 330/2009, koji je normativni akt kojim se izričito predviđa da plaće jesu i ostaju isključivo one koje se propisuju [navedenim] zakonom, što je dovelo do stvaranja diskriminacije u pogledu plaće u odnosu na njegove kolege i na temelju kriterija dobi, a što zapravo znači da su samo stariji pravosudni dužnosnici, koji su na dužnost stupili prije siječnja 2010. (i koji su ostvarili prava na temelju presuda donesenih od 2006. do 2009., čije su izreke bile predmet tumačenja u 2019. na temelju presude (Înalte Curtee de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud)) br. 7/2019), ostvarili pravo na retroaktivnu isplatu plaća (koje su istovjetne plaćama čija se isplata zahtijeva u postupku povodom tužbe koja je predmet ovog postupka) tijekom prosinca 2019. odnosno siječnja 2020. za razdoblje od 2010. do 2015. iako je tijekom tog razdoblja i tužitelj obavljao dužnost državnog odvjetnika, izvršavao iste radne obveze, u istim uvjetima i u istoj instituciji?

                  3.

                  Treba li odredbe Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi diskriminacija samo ako se ona temelji na jednom od kriterija iz članka 1. te direktive ili, suprotno tomu, protivi li se općenito tim odredbama, koje se eventualno dopunjuju drugim odredbama prava Unije, to da se u pogledu plaće prema jednom dužnosniku postupa drukčije nego prema drugom dužnosniku u slučaju kad obavlja isti posao, za istog poslodavca, [tijekom] istog razdoblja i u istim uvjetima?

         (1)  SL 2000., L 303, str. 16.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i
      ispravak SL 2020., L 63, str. 9.


title: Predmet C-645/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. listopada 2021. uputio Tribunalul Bihor (Rumunjska) – C.C.C., C.R.R., U.D.M./Tribunalul Cluj, Tribunalul Satu Mare, Tribunalul Bucureşti, Tribunalul Bistriţa Năsăud, Tribunalul Maramureş, Tribunalul Sibiu

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/12

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. listopada 2021. uputio Tribunalul Bihor (Rumunjska) – C.C.C., C.R.R., U.D.M./Tribunalul Cluj, Tribunalul Satu Mare, Tribunalul Bucureşti, Tribunalul Bistriţa Năsăud, Tribunalul Maramureş, Tribunalul Sibiu
      (Predmet C-645/21)
      (2022/C 95/17)
      Jezik postupka: rumunjski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunalul Bihor

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: C.C.C., C.R.R., U.D.M.

         Tuženici: Tribunalul Cluj, Tribunalul Satu Mare, Tribunalul Bucureşti, Tribunalul Bistriţa Năsăud, Tribunalul Maramureş, Tribunalul Sibiu

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li odredbe članka 9. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/[E]Z od 20. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (1) u pogledu aspekta osiguravanja sudskog postupka „svim osobama koje smatraju da im je učinjena nepravda jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja”, kao i odredbe članka 47. prvog stavka Povelje Europske unije o temeljnim pravima u pogledu aspekta jamčenja prava „na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje” tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je odredba članka 211. točke (c) rumunjske Legee dialogului social nr. 62/2011 (Zakon br. 62/2011 o dijalogu između socijalnih partnera) kojom se predviđa da trogodišnji rok za podnošenje tužbe za naknadu štete počinje teći od „datuma kad je nastala šteta” neovisno o tome jesu li tužitelji znali za nastanak štete (i njezin opseg)?

                  2.

                  Treba li odredbe članka 2. stavaka 1. i 2. te odredbe članka 3. stavka 1. točke (c) in fine Direktive Vijeća 2000/78/[E]Z od 20. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je odredba članka 1. stavka 2. Legee-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (Okvirni zakon br. 330 od 5. studenoga 2009. o jednakim plaćama osoblja koje se isplaćuju iz državnog proračuna), kako se tumači u Decizii nr. 7/2019 (presuda br. 7/2019) (objavljena u Monitorulu Oficial al României (Službeni list Rumunjske) – br. 343/06.05.2019) koju je donijela Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) nakon što je završen postupak povodom žalbe za zaštitu zakonitosti, u okolnostima u kojima tužitelj nije imao pravnu mogućnost da traži povećanje naknade u trenutku prijma u pravosudna tijela nakon datuma stupanja na snagu Zakona br. 330/2009, koji je normativni akt kojim se izričito predviđa da plaće jesu i ostaju isključivo one koje se propisuju [navedenim] zakonom, što je dovelo do stvaranja diskriminacije u pogledu plaće u odnosu na njegove kolege i na temelju kriterija dobi, a što zapravo znači da su samo stariji pravosudni dužnosnici, koji su na dužnost stupili prije siječnja 2010. (i koji su ostvarili prava na temelju presuda donesenih od 2006. do 2009., čije su izreke bile predmet tumačenja u 2019. na temelju presude (Înalte Curtee de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud)) br. 7/2019), ostvarili pravo na retroaktivnu isplatu plaća (koje su istovjetne plaćama čija se isplata zahtijeva u postupku povodom tužbe koja je predmet ovog postupka) tijekom prosinca 2019. odnosno siječnja 2020. za razdoblje od 2010. do 2015. iako je tijekom tog razdoblja i tužitelj obavljao dužnost državnog odvjetnika, izvršavao iste radne obveze, u istim uvjetima i u istoj instituciji?

                  3.

                  Treba li odredbe Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi diskriminacija samo ako se ona temelji na jednom od kriterija iz članka 1. te direktive ili, suprotno tomu, protivi li se općenito tim odredbama, koje se eventualno dopunjuju drugim odredbama prava Unije, to da se u pogledu plaće prema jednom dužnosniku postupa drukčije nego prema drugom dužnosniku u slučaju kad obavlja isti posao, za istog poslodavca, [tijekom] istog razdoblja i u istim uvjetima?

         (1)  SL 2000., L 303, str. 16.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020., L 63, str. 9.


title: Predmet C-667/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 8. studenoga 2021. uputio Bundesarbeitsgerichts (Njemačka) – ZQ protiv Medizinischer Dienst der Krankenversicherung Nordrhein, Körperschaft des öffentlichen Rechts

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/13

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 8. studenoga 2021. uputio Bundesarbeitsgerichts (Njemačka) – ZQ protiv Medizinischer Dienst der Krankenversicherung Nordrhein, Körperschaft des öffentlichen Rechts
      (Predmet C-667/21)
      (2022/C 95/18)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Bundesarbeitsgericht

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: ZQ

         Tuženik: Medizinischer Dienst der Krankenversicherung Nordrhein, Körperschaft des öffentlichen Rechts

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 9. stavak 2. točku (h) Uredbe (EU) 2016/679 (1) (Opća uredba o aštiti podataka) tumačiti na način da je medicinskoj službi fonda zdravstvenog osiguranja zabranjeno da obrađuje radnikove podatke koji se odnose na zdravlje i koji su preduvjet za procjenu radne sposobnosti tog radnika?

                  2.

                  Ako Sud niječno odgovori na prvo pitanje, što dovodi do toga da u skladu s člankom 9. stavkom 2. točkom (h) Opće uredbe o zaštiti podataka dolazi u obzir iznimka od zabrane obrade podataka koji se odnose na zdravlje koja je utvrđena u članku 9. stavku 1. Opće uredbe o zaštiti podataka: treba li u slučaju kao što je ovaj osim uvjeta utvrđenih u članku 9. stavku 3. Opće uredbe o zaštiti podataka uzeti u obzir i druge zahtjeve u pogledu zaštite osobnih podataka i, ako je to potrebno, koji su to zahtjevi?

                  3.

                  Ako Sud niječno odgovori na prvo pitanje, što dovodi do toga da u skladu s člankom 9. stavkom 2. točkom (h) Opće uredbe o zaštiti podataka dolazi u obzir iznimka od zabrane obrade podataka koji se odnose na zdravlje koja je utvrđena u članku 9. stavku 1. Opće uredbe o zaštiti podataka: ovisi li dopuštenost odnosno zakonitost obrade podataka koji se odnose na zdravlje u slučaju kao što je ovaj i o tome da treba biti ispunjen barem jedan od uvjeta koji se navode u članku 6. stavku 1. Opće uredbe o zaštiti podataka?

                  4.

                  Je li članak 82. stavak 1. Opće uredbe o zaštiti podataka namijenjen posebnoj odnosno općoj prevenciji i treba li to uzeti u obzir prilikom određivanja iznosa nematerijalne štete koju je potrebno nadoknaditi na temelju članka 82. stavka 1. Opće uredbe o zaštiti podataka na teret voditelja obrade ili izvršitelja obrade?

                  5.

                  Je li prilikom određivanja iznosa nematerijalne štete koju je potrebno nadoknaditi na temelju članka 82. stavka 1. Opće uredbe o zaštiti podataka relevantan stupanj krivnje voditelja obrade ili izvršitelja obrade? Konkretno, smije li se nepostojanje krivnje ili manji stupanj krivnje voditelja obrade ili izvršitelja obrade uzeti u obzir u njegovu korist?

         (1)  Uredba (Eu) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016, L 119, str. 1)


title: Predmet C-723/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. studenoga 2021. uputio Verwaltungsgericht Cottbus (Njemačka) – Stadt Frankfurt (Oder) und FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH protiv Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/14

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. studenoga 2021. uputio Verwaltungsgericht Cottbus (Njemačka) – Stadt Frankfurt (Oder) und FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH protiv Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe
      (Predmet C-723/21)
      (2022/C 95/19)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Verwaltungsgericht Cottbus

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Stadt Frankfurt (Oder), FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH

         Tuženik: Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe

         Prethodna pitanja

                  1.

                              a.

                              Treba li članak 7. stavak 3. Direktive 2000/60/EZ (1) tumačiti na način da su svi članovi javnosti na koje se projekt neposredno odnosi ovlašteni sudskim putem isticati povrede obveze

                                          i)

                                          izbjegavanja pogoršanja kvalitete vodnih tijela potrebnih za dobivanje pitke vode

                                          ii)

                                          smanjenja razine pročišćavanja potrebnog za dobivanje pitke vode,

                                    pozivajući se na zaštitu trećih strana u svrhu zabrane pogoršanja podzemnih voda (vidjeti presude Suda od 28. svibnja 2020., Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18 (2), t. 132. i sljedeću točku, i od 3. listopada 2019., Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland i dr., C-197/18 (3), t. 40. i 42.)?

                              b.

                              U slučaju niječnog odgovora na pitanje pod a):
                              U svakom slučaju, jesu li takvi tužitelji, kojima je povjereno zahvaćanje i pročišćavanje pitke vode, ovlašteni isticati povrede koje se odnose na zabrane i zahtjeve iz članka 7. stavka 3. Direktive 2000/60?

                  2.

                  Sadržava li članak 7. stavak 3. Direktive 2000/60, osim zadaće dugoročnijeg planiranja u planovima upravljanja i programima mjera slično kao u članku 4. te direktive, obvezu zabrane odobrenja konkretnih projekata zbog povrede zabrane pogoršanja i za vodna tijela koja se nalaze izvan zaštitnih zona u smislu članka 7. stavka 3. druge rečenice te direktive (vidjeti presudu Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18, t. 75.)?

                  3.

                  Polazeći od toga da člankom 7. stavkom 3. Direktive 2000/60, za razliku od Priloga V. članku 4. te direktive, nisu predviđene posebne referentne vrijednosti za ispitivanje zabrane pogoršanja:

                              a.

                              pod kojim uvjetima treba smatrati da dolazi do pogoršanja vodnog tijela i s time povezanog povećanja razine pročišćavanja potrebnog za dobivanje pitke vode?

                              b.

                              Mogu li se relevantnom referentnom točkom za povećanje razine pročišćavanja i time za zabranu pogoršanja iz članka 7. stavka 3. Direktive 2000/60 smatrati granične vrijednosti utvrđene u Prilogu I. Direktivi Vijeća 98/83/EZ (4), što se sugerira člankom 7. stavkom 2. zadnjim dijelom rečenice Direktive 2000/60?

                              c.

                              U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje pod b):
                              Može li postojati povreda zabrane pogoršanja iz članka 7. stavka 3. Direktive 2000/60 ako u slučaju jedine znatne vrijednosti nije riječ o graničnoj vrijednosti utvrđenoj dijelom A ili B Priloga I., nego o takozvanom indikatorskom parametru u skladu s dijelom C Priloga I.?

                  4.

                  Kada treba pretpostaviti da je u smislu propisa o pitkoj vodi riječ o povredi zabrane pogoršanja iz članka 7. stavka 3. Direktive 2000/60 (u pogledu kriterija za zabranu pogoršanja iz članka 4. te direktive vidjeti presudu Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18, t. 119. i prethodnu presudu od 1. srpnja 2015., Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, C-461/13 (5), t. 52.)?

                              a.

                              Je li za pretpostavku da je riječ o povredi dovoljno svako pogoršanje
                              ili

                              b.

                              mora postojati vjerojatnost da je prekoračen indikatorski parametar za sulfat od 250 mg/l
                              ili

                              c.

                              mora postojati opasnost od potrebe poduzimanja korektivnih aktivnosti u smislu članka 8. stavka 6. Direktive 98/83 koje povećavaju napor pročišćavanja za dobivanje vode za piće?

                  5.

                  Sadržava li članak 7. stavak 3. Direktive 2000/60 isto tako, osim materijalnih kriterija za ispitivanje, i zahtjeve u pogledu upravnog postupka za izdavanje odobrenja, odnosno, može li se sudska praksa Suda koja se odnosi na članak 4. te direktive primijeniti na opseg ispitivanja iz njezina članka 7. stavka 3. (vidjeti presudu Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18., drugo prethodno pitanje)?

                  6.

                  Treba li nositelj projekta isto tako provesti procjenu s ciljem ispitivanja moguće povrede članka 7. stavka 3. Direktive 2000/60 čim se pokaže da projekt može povrijediti zahtjeve članka 7. stavka 3. te direktive?

                  7.

                  Treba li ovdje isto tako smatrati i da procjena mora postojati u trenutku donošenja odluke koja se temelji na propisima o vodama te da stoga naknadno pribavljena procjena tijekom sudskog postupka ne može otkloniti nezakonitost odobrenja koje se temelji na propisima o vodama (vidjeti presudu Land Nordrhein-Westfalen C-535/18, t. 76. i t. 80. i sljedeće točke)?

                  8.

                  Mogu li se zahtjevi i zabrane iz članka 7. stavka 3. Direktive 2000/60 pri odvagivanju u okviru odobravanja projekta prevladati u korist cilja koji se projektom želi ostvariti ako je primjerice napor koji je potrebno uložiti u pročišćavanje neznatan ili je cilj projekta osobito važan?

                  9.

                  Primjenjuje li se članak 4. stavak 7. na članak 7. stavak 3. Direktive 2000/60?

                  10.

                  Koje obveze koje nadilaze članak 4. Direktive 2000/60 proizlaze iz članka 7. stavka 2. te direktive, a da se moraju uzeti u obzir u okviru postupka za odobrenje projekta?

         (1)  Direktiva 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL. 2000., L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.)

         (2)  ECLI:EU:C:2020:391

         (3)  ECLI:EU:C:2019:824

         (4)  Direktiva Vijeća 98/83/EZ od 3. studenoga 1998. o kvaliteti vode namijenjene za ljudsku potrošnju (SL. 1998., L 330, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 51.)

         (5)  ECLI:EU:C:2015:433


title: Predmet C-750/21 P: Žalba koju je 6. prosinca 2021. podnio Pilatus Bank plc protiv rješenja Općeg suda (deveto vijeće) od 24. rujna 2021. u predmetu T-139/19, Pilatus Bank/ESB

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/16

      Žalba koju je 6. prosinca 2021. podnio Pilatus Bank plc protiv rješenja Općeg suda (deveto vijeće) od 24. rujna 2021. u predmetu T-139/19, Pilatus Bank/ESB
      (Predmet C-750/21 P)
      (2022/C 95/20)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Žalitelj: Pilatus Bank plc (zastupnik: O. Behrends, Rechtsanwalt)

         Druga stranka u postupku: Europska središnja banka (ESB)

         Žalbeni zahtjev

      Žalitelj od Suda zahtijeva da:

                  —

                  poništi pobijano rješenje;

                  —

                  na temelju članka 264. UFEU-a, proglasi ništavom odluku ESB-a od 21. prosinca 2018. kojom se žalitelj obavještava da više nije nadležan za osiguranje vlastitog bonitetnog nadzora i poduzimanje mjera u vezi s tim;

                  —

                  ako Sud nije u mogućnosti donijeti odluku o meritumu, vrati predmet Općem sudu kako bi odlučio o tužbi za poništenje; i

                  —

                  naloži ESB-u snošenje žaliteljevih troškova i troškova ovog žalbenog postupka.

         Žalbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog svojoj žalbi, žalitelj ističe dva žalbena razloga.
      Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud pogrešno protumačio odredbe Uredbe Vijeća (EU) br. 1024/2013 (1) time što je pogrešno pretpostavio da ESB više nije nadležan u odnosu na žalitelja zbog žaliteljeva gubitka licencije.
      Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da Opći sud nije na odgovarajući način ispitao žaliteljeve tužbene razloge koji se ne odnose na navodnu nenadležnost ESB-a.

         (1)  Uredba Vijeća (EU) br. 1024/2013 od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća Europskoj središnjoj banci u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (SL 2013., L 287, str. 63.).


title: Predmet C-751/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 7. prosinca 2021. uputio Landesgericht Salzburg (Austrija) – PJ/Eurowings GmbH

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/17

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 7. prosinca 2021. uputio Landesgericht Salzburg (Austrija) – PJ/Eurowings GmbH
      (Predmet C-751/21)
      (2022/C 95/21)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Landesgericht Salzburg

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: PJ

         Tuženik: Eurowings GmbH

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Je li riječ o „uskraćivanju ukrcaja na let/ uskraćenom ukrcaju” u smislu članka 4. i članka 2. točke (j) Uredbe (EZ) br. 261/2004 (1) i ako se putnicima ukrcaj na dotični let ne uskrati tek na ukrcajnim vratima (izlaz za ukrcaj), nego već na šalteru za prijavu za let i oni zbog toga uopće ni ne mogu stići do ukrcajnih vrata (izlaza za ukrcaj)?

                  2.

                  Je li za ispunjavanje uvjeta u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 dovoljno da se putnik – u slučaju kada je vrijeme polaska u 6:20 sati, vrijeme ukrcaja u 5:50 i „zatvaranje izlaza za ukrcaj” u 6:05 sati (vremena navedena na ukrcajnoj propusnici) – nakon što je taksijem stigao u zračnu luku u 5:14 neposredno nakon toga (otprilike oko 5:16) nalazi na tuženikovu šalteru za prijavu za let? Je li to dovoljno osobito uzimajući u obzir i okolnost da je tuženik u 3:14 na dan leta putnika upozorio na to da je let vrlo popunjen te se ručna prtljaga mora predati na šalteru za prijavu leta? Nadalje, je li to dovoljno uzimajući u obzir tuženikovu obavijest da je šalter za prijavu za let u Hamburgu otvoren između 2 sata prije polaska i 40 minuta prije polaska?

                  3.

                  Je li riječ o „uskraćenom ukrcaju/uskraćivanju ukrcaja na let” u smislu članka 4. i članka 2. točke (j) Uredbe (EZ) br. 261/2004 ako se tužitelja i njegovu obitelj s tuženikova šaltera za prijavu za let u 5:16 izravno uputi da predaju prtljagu na vrlo prometnim automatima za predaju prtljage zračne luke u Hamburgu, a koji unatoč pomoći tuženikovih zaposlenika ili zaposlenika zračne luke ne funkcioniraju ispravno, potom ga se pošalje na druge automate za predaju prtljage na kojima se ponovi neuspjeh prijave, tako da prvi automat koji prepoznaje prtljagu funkcionira tek u 5:40, ali u 5:41 odbije prijavu za let i tužitelja ponovno uputi na tuženikov šalter za prijavu za let na kojem mu pak priopće da je sada propustio let?

                  4.

                  Uzmu li se u obzir poteškoće prilikom automatizirane predaje prtljage, postoji li tužiteljeva podijeljena odgovornost, a time i njegovih suputnika, ako on jednostavno slijedi upute zaposlenika i automata te pritom previdi da je prošlo vrijeme za prijavu za let i dolazak na izlaz za ukrcaj? Treba li se tužitelju i njegovim suputnicima prigovoriti da nisu pravodobno pomislili na to da im se, s obzirom na poteškoće prilikom predaje prtljage, prtljaga pošalje naknadno? Bi li se od grupe putnika moglo očekivati da se podijeli na način da jedna osoba, primjerice tužitelj, ostane kod prtljage kako bi preostale osobe stigle na izlaz za ukrcaj? Bi li se to moglo očekivati osobito s obzirom na okolnost da je tužiteljevoj kćeri nakon operacije koljena bila smanjena pokretljivost zbog korištenja štaka, a tužiteljevoj punici zbog dobi i artroze?

                  5.

                  U slučaju niječnog odgovora na prva tri pitanja: treba li članak 2. točku (j) Uredbe (EZ) br. 261/2004 tumačiti na način da je u slučaju u kojem putnici otprilike jedan sat prije polaska stanu u red ispred šaltera za prijavu za let za automate za predaju prtljage, ali zbog organizacijskih nedostataka zračnog prijevoznika (primjerice, nedovoljan broj otvorenih šaltera za prijavu za let, nedostatak osoblja, neobavještavanje putnika putem razglasa) i/ili zbog smetnji na strani zračne luke (kvar automata za predaju prtljagu) na red na šalteru za prijavu za let dođu tek u trenutku (zatvaranja šaltera za prijavu za let) u kojem se putnici zbog toga više ne mogu ukrcati, riječ o „uskraćenom ukrcaju” u smislu članka 2. točke (j) Uredbe (EZ) br. 261/2004?

         (1)  Uredba (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.)


title: Predmet C-753/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 8. prosinca 2021. uputio Cour de cassation (Francuska) – Instrubel NV/Montana Management Inc., BNP Paribas Securities Services.

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/18

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 8. prosinca 2021. uputio Cour de cassation (Francuska) – Instrubel NV/Montana Management Inc., BNP Paribas Securities Services.
      (Predmet C-753/21)
      (2022/C 95/22)
      Jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Cour de cassation

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Instrubel NV

         Tuženik: Montana Management Inc., BNP Paribas Securities Services

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 4. stavke 2., 3. i 4. te članak 6. Uredbe (EZ) br. 1210/2003 (1), kako je izmijenjena, tumačiti na način da:

                              —

                              zamrznuta sredstva i ekonomski izvori do donošenja odluke o prijenosu mehanizmima nasljeđivanja iz Fonda za razvoj Iraka ostaju u vlasništvu fizičkih ili pravnih osoba, tijela ili subjekata povezanih s režimom bivšeg predsjednika Saddama Husseina na koje se odnosi zamrzavanje sredstava i ekonomskih izvora?

                              —

                              ili su ta zamrznuta sredstva u vlasništvu mehanizama nasljeđivanja iz Fonda za razvoj Iraka od stupanja na snagu uredbe kojom se u prilozima III. i IV. određuju fizičke i pravne osobe, javna tijela i subjekti povezani s režimom bivšeg predsjednika Saddama Husseina na koje se odnosi zamrzavanje sredstava i ekonomskih izvora?

                  2.

                  U slučaju da se na prvo pitanje odgovori da su sredstva i ekonomski izvori u vlasništvu mehanizama nasljeđivanja iz Fonda za razvoj Iraka, treba li članke 4. stavke 2., 3. i 4. i članak 6. Uredbe br. 1210/2003, kako je izmijenjena, tumačiti na način da im se protivi zapljena zamrznute imovine bez prethodnog odobrenja nadležnog nacionalnog tijela, koja je mjera bez atributivnog učinka kao što je to sudsko osiguranje ili zapljena koji su predviđeni francuskim Zakonikom o građanskim ovršnim postupcima? Ili pak te odredbe treba tumačiti na način da se njima zahtijeva odobrenje tog nacionalnog tijela tek u trenutku oslobađanja zamrznutih sredstava?

         (1)  Uredba Vijeća (EZ) br. 1210/2003 od 7. srpnja 2003. o određenim posebnim ograničenjima gospodarskih i financijskih odnosa s Irakom i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 2465/96 (SL 2003, L 169, str. 6) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 1., str. 134.)


title: Predmet C-754/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 8. prosinca 2021. uputio Cour de cassation (Francuska) – Montana Management Inc./Heerema Zwijndrecht BV, BNP Paribas Securities Services

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/19

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 8. prosinca 2021. uputio Cour de cassation (Francuska) – Montana Management Inc./Heerema Zwijndrecht BV, BNP Paribas Securities Services
      (Predmet C-754/21)
      (2022/C 95/23)
      Jezik postupka: francuski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Cour de cassation

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Montana Management Inc.

         Tuženici: Heerema Zwijndrecht BV, BNP Paribas Securities Services

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 4. stavke 2., 3. i 4. te članak 6. Uredbe (EZ) br. 1210/2003 (1), kako je izmijenjena, tumačiti na način da:

                              —

                              zamrznuta sredstva i ekonomski izvori do donošenja odluke o prijenosu mehanizmima nasljeđivanja iz Fonda za razvoj Iraka ostaju u vlasništvu fizičkih ili pravnih osoba, javnih tijela ili subjekata povezanih s režimom bivšeg predsjednika Saddama Husseina na koje se odnosi zamrzavanje sredstava i ekonomskih izvora?

                              —

                              ili su li ta zamrznuta sredstva u vlasništvu mehanizama nasljeđivanja iz Fonda za razvoj Iraka od stupanja na snagu uredbe kojom se u prilozima III. i IV. određuju fizičke i pravne osobe, javna tijela i subjekti povezani s režimom bivšeg predsjednika Saddama Husseina na koje se odnosi zamrzavanje sredstava i ekonomskih izvora?

                  2.

                  U slučaju da se na prvo pitanje odgovori da su sredstva i ekonomski izvori u vlasništvu mehanizama nasljeđivanja iz Fonda za razvoj Iraka, treba li članke 4. i 6. Uredbe br. 1210/2003, kako je izmijenjena, tumačiti na način da se provedba zapljene zamrznute imovine uvjetuje prethodnim odobrenjem nadležnog nacionalnog tijela? Ili pak te odredbe treba tumačiti na način da se njima zahtijeva odobrenje tog nacionalnog tijela tek u trenutku oslobađanja zamrznutih sredstava?

         (1)  Uredba Vijeća (EZ) br. 1210/2003 od 7. srpnja 2003. o određenim posebnim ograničenjima gospodarskih i financijskih odnosa s Irakom i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 2465/96 (SL 2003., L 169, str. 6.)


title: Predmet C-772/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 14. prosinca 2021. uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) – „Brink’s Lithuania” UAB/Lietuvos bankas

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/19

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 14. prosinca 2021. uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) – „Brink’s Lithuania” UAB/Lietuvos bankas
      (Predmet C-772/21)
      (2022/C 95/24)
      Jezik postupka: litavski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj:„Brink’s Lithuania” UAB

         Druga stranka u žalbenom postupku: Lietuvos bankas

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 6. stavak 2. Odluke ESB/2010/14 (1) tumačiti na način da osoba koja rukuje gotovinom i koja obavlja strojnu provjeru prikladnosti euronovčanica mora poštovati minimalne standarde iz tog pravila?

                  2.

                  Ako se u skladu s člankom 6. stavkom 2. Odluke ESB/2010/14 minimalni standardi na koje se u tom članku upućuje primjenjuju samo na proizvođače uređaja za obradu novčanica (ali ne na osobe koje rukuju gotovinom), treba li članak 6. stavak 2. Odluke ESB/2010/14, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 5., tumačiti na način da mu se protivi odredba nacionalnog prava prema kojoj se obveza poštovanja tih minimalnih standarda primjenjuje na osobu koja rukuje gotovinom?

                  3.

                  S obzirom na to da su objavljeni na internetskoj stranici ESB-a, jesu li minimalni standardi koji se odnose na strojnu provjeru prikladnosti euronovčanica strojevima za obradu novčanica, u skladu s načelom pravne sigurnosti i člankom 297. stavkom 2. UFEU-a te jesu li obvezujući za osobe koje rukuju gotovinom i može li se na njih pozvati kad je riječ o osobama koje rukuju gotovinom?

                  4.

                  Protivi li se načelu pravne sigurnosti i članku 297. stavku 2. UFEU-a članak 6. stavak 2. Odluke ESB/2010/14 u dijelu u kojem se njime predviđa da se minimalni standardi za strojnu provjeru prikladnosti euronovčanica i njihove povremene izmjene objavljuju na internetskoj stranici ESB-a, te je li taj članak stoga nevaljan?

         (1)  Odluka Europske središnje banke od 16. rujna 2010. o provjeri autentičnosti i prikladnosti euronovčanica te njihovu vraćanju u optjecaj (ESB/2010/14) (2010/597/EU) (SL 2010., L 267, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 7., str. 71.)


title: Predmet C-804/21: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 20. prosinca 2021. uputio Korkein oikeus (Finska) – C i CD

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/20

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 20. prosinca 2021. uputio Korkein oikeus (Finska) – C i CD
      (Predmet C-804/21)
      (2022/C 95/25)
      Jezik postupka: finski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Korkein oikeus

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: C, CD

         Tuženik: Syyttäjä

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Zahtijeva li se člankom 23. stavkom 3. Okvirne odluke 2002/584/PUP (1) u vezi s člankom 23. stavkom 5. te okvirne odluke da, ako zadržana osoba nije pravodobno predana, pravosudno tijelo izvršenja iz članka 6. stavka 2. Okvirne odluke odredi novi datum predaje i provjeri postoje li okolnosti na koje se ne može utjecati te jesu li ispunjeni potrebni uvjeti za zadržavanje ili je postupak u okviru kojeg sud ispituje te elemente samo na zahtjev stranaka također u skladu s Okvirnom odlukom? Ako se smatra da produljenje roka zahtijeva intervenciju pravosudnog tijela, podrazumijeva li nužno izostanak takve intervencije da su istekli rokovi predviđeni u Okvirnoj odluci te u tom slučaju zadržanu osobu treba pustiti na slobodu u skladu s člankom 23. stavkom 5. te okvirne odluke?

                  2.

                  Treba li članak 23. stavak 3. Okvirne odluke 2002/584/PUP tumačiti na način da pojam okolnosti na koje se ne može utjecati uključuje i pravne prepreke predaji koje se temelje na nacionalnom zakonodavstvu države članice izvršenja, kao što su zabrana izvršenja izrečena za vrijeme trajanja sudskog postupka ili pravo tražitelja azila da ostane u državi izvršenja dok se ne donese odluka o njegovu zahtjevu za azil?

         (1)  Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.)


title: Predmet T-209/15: Presuda Općeg suda od 21. prosinca 2021. – Gmina Kosakowo/Komisija („Državne potpore – Infrastruktura zračne luke – Javno financiranje koje su općine Gdynia i Kosakowo dodijelile u korist zračne luke Gdynia-Kosakowo – Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i nalaže njezin povrat – Prednost – Načelo privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu – Utjecaj na trgovinu među državama članicama – Narušavanje tržišnog natjecanja – Povrat – Obveza obrazlaganja”)

text:
               28.2.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 95/21

      Presuda Općeg suda od 21. prosinca 2021. – Gmina Kosakowo/Komisija
      (Predmet T-209/15) (1)

      („Državne potpore - Infrastruktura zračne luke - Javno financiranje koje su općine Gdynia i Kosakowo dodijelile u korist zračne luke Gdynia-Kosakowo - Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i nalaže njezin povrat - Prednost - Načelo privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu - Utjecaj na trgovinu među državama članicama - Narušavanje tržišnog natjecanja - Povrat - Obveza obrazlaganja”)
      (2022/C 95/26)
      Jezik postupka: poljski

         Stranke

         Tužitelj: Gmina Kosakowo (Poljska) (zastupnik: M. Leśny, odvjetnik)

         Tuženik: Europska komisija (zastupnici: S. Noë, K. Herrmann i A. Stobiecka-Kuik, agenti)

         Predmet

      Zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a za poništenje Odluke Komisije (EU) 2015/1586 od 26. veljače 2015. o mjeri SA.35388 (13/C) (ex 13/NN i ex 12/N) – Poljska – Osnivanje trgovačkog društva Gdynia-Kosakowo Airport (SL 2015., L 250, str. 165.).

         Izreka

                  1.

                  Tužba se odbija.

                  2.

                  Gmina Kosakowo snosit će, osim vlastitih troškova, i troškove Europske komisije.

         (1)  SL C 205, 22. 6. 2015.


title: Postupak koji su 10. siječnja 2022. pokrenula društva G. Modiano Limited i Standard Wool (UK) Limited protiv Nadzornog tijela EFTA-e (Predmet E-1/22) 2022/C 103/11

text:
               3.3.2022

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 103/14

      Postupak koji su 10. siječnja 2022. pokrenula društva G. Modiano Limited i Standard Wool (UK) Limited protiv Nadzornog tijela EFTA-e
      (Predmet E-1/22)
      (2022/C 103/11)
      Društva G. Modiano Limited i Standard Wool (UK) Limited, koje zastupaju odvjetnik Karl O. Wallevik, Advokatfirmaet Wallevik, Klostergaten 36, 5005 Bergen, Norveška odnosno solicitors Charles Whiddington i Zanda Romata, Steptoe & Johnson L.L.P., 489 Avenue Louise, 1050 Bruxelles, Belgija, pokrenula su 10. siječnja 2022. pred Sudom EFTA-e postupak protiv Nadzornog tijela EFTA-e.
      Društva G. Modiano Limited i Standard Wool (UK) Limited od Suda EFTA-e traže sljedeće:

                  1.

                  da utvrdi da je ova žalba dopuštena i osnovana,

                  2.

                  da poništi Odluku Nadzornog tijela EFTA-e od 9. studenoga 2021. u predmetu 84045,

                  3.

                  da utvrdi da je program subvencija nova potpora i da otkupne stanice barem od 2002. primaju nezakonitu potporu te da od Nadzornog tijela EFTA-e zatraži da utvrdi iznos nezakonite potpore,

                  4.

                  da naloži Nadzornom tijelu EFTA-e da snosi troškove društava G. Modiano Limited i Standard Wool (UK) Limited,

                  5.

                  da poduzme sve druge potrebne mjere u interesu pravde.

            Pravna i činjenična osnova te navedeni žalbeni razlozi:

                  —

                  G. Modiano Limited je društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u Engleskoj i Walesu. Prvenstveno se bavi uvozom, izvozom, preradom i trgovinom ovčjom vunom.

                  —

                  Standard Wool (UK) Limited je društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u Engleskoj i Walesu. Međunarodni je prerađivač i trgovac vunom, a posebno se bavi preradom i trgovinom vunom u ranoj fazi.

                  —

                  Društva G. Modiano Limited i Standard Wool (UK) Limited („podnositelji žalbe”) podnijela su 6. rujna 2019. pritužbu Nadzornom tijelu EFTA-e u vezi s programom subvencija za norvešku vunu („program subvencija”).

                  —

                  Žalbom se traži poništenje Odluke Nadzornog tijela EFTA-e od 9. studenoga 2021., kojom je okončan postupak u vezi s pritužbom („pobijana odluka”).

                  —

                  Podnositelji žalbe traže da se pobijana odluka poništi zbog sljedećih žalbenih razloga:

                              —

                              Nadzorno tijelo EFTA-e počinilo je pravnu pogrešku i pogrešku u ocjeni dokaza zaključivši da je program subvencija postojeća, a ne nova potpora,

                              —

                              Nadzorno tijelo EFTA-e nije u obzir uzelo sve relevantne informacije koje su mu podnositelji žalbe dostavili u prepisci te je prekršilo obvezu obrazlaganja utvrđenu člankom 16. Sporazuma država EFTA-e o osnivanju Nadzornog tijela i Suda,

                              —

                              Nadzorno tijelo EFTA-e nije istražilo i procijenilo u kojoj su mjeri otkupne stanice primale nezakonitu potporu,

                              —

                              Nadzorno tijelo EFTA-e nije istražilo i procijenilo štetne učinke programa subvencija na tržišno natjecanje.