Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 12. srpnja 2018.#ABB Ltd i ABB AB protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište električnih kablova – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a – Jedinstvena i trajna povreda – Dokaz povrede – Dotični proizvodi – Javno distanciranje – Trajanje sudjelovanja – Jednako postupanje.#Predmet T-445/14.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 25. srpnja 2018.#Georgsmarienhütte GmbH i dr. protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Frankfurt am Main.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Program potpore za energiju iz obnovljivih izvora i za velike potrošače energije – Odluka (EU) 2015/1585 – Valjanost s obzirom na članak 107. UFEU-a – Dopuštenost – Nepodnošenje tužbe za poništenje od strane tužiteljâ u glavnom postupku.#Predmet C-135/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      25. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Program potpore za energiju iz obnovljivih izvora i za velike potrošače energije – Odluka (EU) 2015/1585 – Valjanost s obzirom na članak 107. UFEU‑a – Dopuštenost – Nepodnošenje tužbe za poništenje od strane tužiteljâ u glavnom postupku”
      U predmetu C‑135/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Upravni sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka), odlukom od 23. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 7. ožujka 2016., u postupku

         Georgsmarienhütte GmbH,

         Stahlwerk Bous GmbH,

         Schmiedag GmbH,

         Harz Guss Zorge GmbH

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), A. Rosas i J. Malenovský, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, D. Šváby, A. Prechal i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. prosinca 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Georgsmarienhütte GmbH, Stahlwerk Bous GmbH, Schmiedag GmbH i Harz Guss Zorge GmbH, H. Höfler i H. Fischer, Rechtsanwälte,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata, uz asistenciju T. Lübbiga, Rechtsanwalt,

               –

               za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche i K. Herrmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. veljače 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost Odluke Komisije (EU) 2015/1585 od 25. studenoga 2014. o programu potpore SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) (koji je provela Njemačka radi potpore obnovljive električne energije i velikih potrošača) (SL 2015., L 250, str. 122., u daljnjem tekstu: sporna odluka).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između četiriju društava grupe Georgsmarienhütte, odnosno Georgsmarienhütte GmbH, Stahlwerk Bous GmbH, Schmiedag GmbH i Harz Guss Zorge GmbH, s jedne strane, i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka), s druge strane, u vezi s povratom, nakon donošenja sporne odluke, nezakonitih potpora proglašenih nespojivima s unutarnjim tržištem koje su tim društvima dodijeljene.

         Njemačko pravo

               3

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Gesetz zur Neuregelung Rechtsrahmens für die Förderung der Stromerzeugung aus erneuerbaren Energien (Zakon o novom uređenju pravnog okvira za promicanje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije) (BGBl. 2011. I, str. 1634., u daljnjem tekstu: EEG iz 2012.), uspostavlja u bitnome mehanizam nadoknade troškova na saveznoj razini koji su nastali proizvodnjom električne energije iz obnovljivih izvora energije. Taj se mehanizam temelji, među ostalim, na naknadi (u daljnjem tekstu: naknada EEG), koja predstavlja trošak koji opskrbljivači električnom energijom načelno prenose na krajnje kupce i potrošače električne energije.

               4

               Iznimno, u okviru sustava posebne naknade i u skladu s EEG‑om iz 2012. i njegovim člancima 40., 41. i 43., moguće je ograničiti naknadu EEG za elektrointenzivna društva koja su veliki potrošači električne energije (u daljnjem tekstu: EID). Cilj je te gornje granice ograničiti energetske troškove tih društava i tako očuvati njihovu međunarodnu konkurentnost.

               5

               Kada je riječ o EEG‑u iz 2012., u njegovu se članku 40. propisuje da se naknada EEG ograničava na zahtjev podnesen Bundesamtu für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (Savezni ured za gospodarstvo i kontrolu izvoza, Njemačka) (u daljnjem tekstu: BAFA).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               6

               Tužitelji u glavnom postupku četiri su trgovačka društva koja pripadaju grupi Georgsmarienhütte. Njihova je djelatnost proizvodnja čelika, lijevanog željeza i obrada čelika i na njih se 2013. i 2014. primjenjivalo ograničenje naknade EEG odobreno BAFA‑inim odlukama.

               7

               Međutim, u pogledu dijela predmetnih iznosa te su odluke o ograničenju BAFA‑inim odlukama od 25. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: odluke o djelomičnom opozivu) opozvane s retroaktivnim učinkom. Također, BAFA je odbila žalbe koje su tužitelji u glavnom postupku podnijeli protiv tih odluka o djelomičnom opozivu.

               8

               Odluke o djelomičnom opozivu donesene su provedbom sporne odluke, kojom je Europska komisija ustanovila da je sustav posebne naknade u korist EID‑ova nezakonita državna potpora pa je Saveznoj Republici Njemačkoj naložila da od korisnika potpora zatraži povrat potpora nespojivih s unutarnjim tržištem.

               9

               Konkretnije, Komisija je u spornoj odluci utvrdila da je potpora u obliku sniženja naknade EEG u korist EID‑ova spojiva s unutarnjim tržištem ako pripada jednoj od četiriju kategorija navedenih u članku 3. stavku 1. te odluke. Na temelju članka 3. stavka 2. navedene odluke, sve potpore koje nisu obuhvaćene jednom od kategorija iz tog članka 3. stavka 1. nespojive su s unutarnjim tržištem i stoga Savezna Republika Njemačka, prema člancima 6. i 7. te iste odluke, mora od korisnika zatražiti povrat nespojivih potpora, u skladu s pravilima predviđenima u Prilogu III. spornoj odluci.

               10

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su pred Verwaltungsgerichtom Frankfurt am Main (Upravni sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) tužbu protiv odluka o djelomičnom opozivu.

               11

               Navedeni su tužitelji pred tim sudom izrazili sumnje u pogledu Komisijine kvalifikacije ograničenja naknade EEG „državnom potporom” u smislu članka 107. UFEU‑a. U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Upravni sud u Frankfurtu na Majni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Povređuje li se [spornom] odlukom [UFEU] time što Komisija ograničenje naknade EEG kvalificira kao državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               12

               U predmetu u glavnom postupku osporava se u biti valjanost sporne odluke jer se njome ograničenje naknade EEG kvalificiralo „državnom potporom” u smislu članka 107. UFEU‑a.

               13

               Komisija, pozivajući se na presudu od 9. ožujka 1994., TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten zato što tužitelji u glavnom postupku nisu podnijeli tužbu za poništenje sporne odluke pred Općim sudom Europske unije.

               14

               Valja podsjetiti da je u točki 17. te presude, donesene u predmetu sličnome glavnom predmetu, Sud u bitnome odlučio da je, osobito zbog razmatranja koja se odnose na pravnu sigurnost, isključena mogućnost da korisnik državne potpore koja je predmet Komisijine odluke izravno upućene samo državi članici iz koje je taj korisnik, koji je nesumnjivo mogao pobijati tu odluku na temelju članka 263. UFEU‑a, ali je propustio prekluzivni rok predviđen u stavku 6. te odredbe, uspješno dovede u pitanje zakonitost navedene odluke pred nacionalnim sudovima prilikom tužbe podnesene protiv nacionalnih mjera kojima se provodi ta odluka (vidjeti također presude od 15. veljače 2001., Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 30. i od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 28.).

               15

               Sud je osobito smatrao da bi u tom slučaju suprotno rješenje značilo priznavanje korisniku potpore mogućnosti da zaobiđe konačnost, koja se sukladno načelu pravne sigurnosti mora pripisati odluci nakon isteka rokova za podnošenje pravnog sredstva (presude od 15. veljače 2001., Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 30. i od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 28. i navedena sudska praksa).

               16

               Međutim, isključenje navedeno u točki 14. ove presude također je opravdano u slučaju kada se korisnik potpore pred nacionalnim sudom poziva na nevaljanost Komisijine odluke prije isteka roka za podnošenje pravnog sredstva protiv te odluke predviđenog u članku 263. šestom stavku UFEU‑a.

               17

               Dakle, mogućnost osobe da se u okviru tužbe podnesene pred nacionalnim sudom poziva na nevaljanost odredaba sadržanih u aktu Unije koji je temelj nacionalne odluke donesene u odnosu na njih pretpostavlja ili da je ta osoba na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a u propisanim rokovima također podnijela tužbu za poništenje tog akta Unije ili da ona to nije učinila jer nesumnjivo nije imala pravo podnošenja takve tužbe (vidjeti u tom smislu presude od 29. lipnja 2010., E i F, C‑550/09, EU:C:2010:382, t. 46. i 48.; od 17. veljače 2011., Bolton Alimentari, C‑494/09, EU:C:2011:87, t. 22. i 23. i od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 67. i navedenu sudsku praksu).

               18

               Stoga ako osoba koja želi osporavati akt Unije nesumnjivo ima aktivnu procesnu legitimaciju na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ona se mora koristiti tom odredbom predviđenim pravnim sredstvom i podnijeti tužbu Općem sudu.

               19

               Naime, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 40. do 44. svojeg mišljenja, tužba za poništenje, koja podrazumijeva mogućnost podnošenja žalbe protiv odluke Općeg suda, nudi postupovni okvir koji je posebno prikladan za temeljito i kontradiktorno razmatranje činjeničnih i pravnih pitanja, osobito u tehničkim i složenim područjima poput državnih potpora, kao što to proizlazi iz treće uvodne izjave Odluke Vijeća 88/591/EZUČ, EEZ, Euratom od 24. listopada 1988. o osnivanju Prvostupanjskog suda Europskih zajednica (SL 1988., L 319, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 8.).

               20

               Valja međutim pojasniti da takav zaključak ne utječe na ulogu prethodnog postupka u sudskoj strukturi Unije.

               21

               Naime, prethodni postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a uspostavlja izravnu suradnju između Suda i nacionalnih sudova u okviru koje potonji blisko sudjeluju u pravilnoj primjeni i ujednačenom tumačenju prava Unije kao i zaštiti tim pravnim poretkom pojedincima zajamčenih prava (mišljenje 1/09 od 8. ožujka 2011., EU:C:2011:123, t. 84.).

               22

               Iz toga slijedi da pretpostavka da fizička ili pravna osoba za osporavanje zakonitosti akta Unije mora podnijeti tužbu za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, ako nesumnjivo ima aktivnu procesnu legitimaciju u smislu četvrtog stavka tog članka, ne dovodi u pitanje mogućnost te osobe da osporava zakonitost nacionalnih akata provedbe tog akta pred nadležnim nacionalnim sudovima.

               23

               Nadalje je presuđeno da se ne može smatrati da korisnik državne potpore koji je pred Općim sudom u roku propisanom člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a podnio tužbu za poništenje Komisijine odluke kojom se tu potporu proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem želi zaobići konačnost koju se daje toj odluci zato što osporava njezinu valjanost i pred sudom koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 29.).

               24

               Također je važno podsjetiti da kada rješenje spora koji se vodi pred nacionalnim sudom ovisi o valjanosti Komisijine odluke, iz obveze lojalne suradnje proizlazi da bi nacionalni sud, kako bi izbjegao donošenje odluke protivne Komisijinoj odluci, morao zastati s postupkom sve dok sud Unije ne donese konačnu odluku o tužbi za poništenje, osim ako smatra da je u okolnostima predmetnog slučaja opravdano Sudu uputiti prethodno pitanje o valjanosti Komisijine odluke (presuda od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB, C‑344/98, EU:C:2000:689, t. 57.).

               25

               Valja također navesti da iz razloga navedenih u točki 19. ove presude načelo dobrog sudovanja može opravdati da se u slučaju istodobnog pokretanja postupka pred Općim sudom, u okviru tužbe za poništenje, i Sudom, u okviru zahtjeva za prethodnu odluku o valjanosti, Sud, ako to smatra primjerenim, pozove na članak 54. treći stavak Statuta Suda Europske unije i suspendira postupak koji je pred njime u tijeku kako bi se nastavio postupak pred Općim sudom.

               26

               U glavnom predmetu valja dakle ispitati, s obzirom na razmatranja u točkama 14. do 19. ove presude, pitanje imaju li tužitelji u glavnom postupku nesumnjivo aktivnu procesnu legitimaciju za poništenje sporne odluke pred Općim sudom na temelju članka 263. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2017., A i dr., C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 66. i 67. i navedenu sudsku praksu), i to neovisno o pitanju jesu li navedeni tužitelji podnijeli svoje tužbe nacionalnim sudovima prije isteka roka za podnošenje tužbe Općem sudu.

               27

               U tom pogledu iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a proizlazi da fizička ili pravna osoba može pokrenuti postupak protiv odluke koja je upućena drugoj osobi samo ako se navedena odluka na nju odnosi izravno i osobno.

               28

               U ovom se slučaju u članku 10. sporne odluke izričito navodi da je navedena odluka upućena Saveznoj Republici Njemačkoj.

               29

               Međutim, valja kao prvo utvrditi da članci 6. i 7. sporne odluke nalažu Saveznoj Republici Njemačkoj da zatraži povrat dodijeljenih nespojivih potpora, tako da su njemačka tijela bila obvezna, a da pritom nisu raspolagala nikakvom marginom prosudbe, izvršiti povrat tih potpora prema pravilima određenima u Prilogu III. spornoj odluci.

               30

               Stoga se mora smatrati da se ta odluka izravno odnosi na tužitelje u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presude od 19. listopada 2000., Italija i Sardegna Lines/Komisija, C‑15/98 i C‑105/99, EU:C:2000:570, t. 36.; od 17. rujna 2009., Komisija/Koninklijke FrieslandCampina, C‑519/07 P, EU:C:2009:556, t. 48. i 49. i od 27. veljače 2014., Stichting Woonlinie i dr./Komisija, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, t. 60. i 61.).

               31

               Kao drugo, valja podsjetiti da subjekti koji nisu adresati neke odluke mogu tvrditi da se ta odluka na njih osobno odnosi samo ako na njih utječe zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput adresata (presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, str. 223. i od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C‑298/00 P, EU:C:2004:240, t. 36. i navedena sudska praksa).

               32

               Također je presuđeno da se, u slučaju kad pobijani akt utječe na skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, ta odluka može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskog kruga gospodarskih subjekata (presuda od 17. rujna 2009., Komisija/Koninklijke FrieslandCampina, C‑519/07 P, EU:C:2009:556, t. 54. i navedena sudska praksa).

               33

               Dakle, iz tog se razloga pojedinačne potpore koje su dodijeljene na temelju sustava potpora čiji je povrat naložila Komisija osobno odnose na stvarne korisnike u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Naime, obveza povrata propisana Komisijinom odlukom o programu potpora dovoljno se osobno odnosi na sve korisnike predmetnog sustava jer su od trenutka donošenja te odluke izloženi opasnosti da se koristi koje su stekli moraju vratiti, a što utječe na njihov pravni položaj (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2011., Comitato Venezia vuole vivere i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368, t. 53. i 56., kao i od 21. prosinca 2011., A 2A/Komisija, C‑320/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:858, t. 58. i 59.).

               34

               Nesporno je da su tužitelji u glavnom postupku imali koristi od pojedinačnih BAFA‑inih odluka kojima im je omogućeno ograničiti naknadu EEG.

               35

               To je ograničenje Komisija kvalificirala upravo kao „potporu nespojivu s unutarnjim tržištem” i naložila njezin povrat prema spornom odlukom predviđenim pravilima.

               36

               Stoga se sporna odluka ne odnosi na tužitelje u glavnom postupku samo zato što su oni EID‑ovi koji su dio energetskog sektora obuhvaćenog programom potpora koji se u navedenoj odluci ispituje. Ona se na njih osobno odnosi zato što su oni stvarni korisnici potpore dodijeljene na temelju tog sustava, a čiji je povrat Komisija naložila (vidjeti u tom smislu presude od 19. listopada 2000., Italija i Sardegna Lines/Komisija, C‑15/98 i C‑105/99, EU:C:2000:570, t. 34. i od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C‑298/00 P, EU:C:2004:240, t. 39.).

               37

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da su tužitelji u glavnom postupku nesumnjivo imali pravo zahtijevati poništenje sporne odluke.

               38

               Nesporno je doduše da je svaki od tužitelja u glavnom postupku podnio Općem sudu tužbu za poništenje protiv Odluke Komisije C (2013) 4424 final od 18. prosinca 2013. o pokretanju formalnog istražnog postupka na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a u vezi s mjerama koje je usvojila Savezna Republika Njemačka radi potpore obnovljive električne energije i velikih potrošača energije (Državna potpora SA. 33995 (2013/C) (ex 2013/NN)).

               39

               Budući da je formalni istražni postupak u međuvremenu završen donošenjem sporne odluke, Opći je sud ipak, rješenjima od 9. lipnja 2015., Stahlwerk Bous/Komisija (T‑172/14, neobjavljeno, EU:T:2015:402), od 9. lipnja 2015., Georgsmarienhütte/Komisija (T‑176/14, neobjavljeno, EU:T:2015:414), od 9. lipnja 2015., Harz Guss Zorge/Komisija (T‑177/14, neobjavljeno, EU:T:2015:395) i od 9. lipnja 2015., Schmiedag/Komisija (T‑183/14, neobjavljeno, EU:T:2015:396), odlučio obustaviti postupke koje su tužitelji u glavnom postupku pokrenuli iz razloga što su postali bespredmetni.

               40

               Osim toga, te su tužbe bile popraćene zahtjevima za preinaku tužbenog zahtjeva koje su tužitelji u glavnom predmetu podnijeli tijekom postupka, a kojima su kao predmet navedenih tužbi htjeli unijeti i poništenje sporne odluke. Međutim, Opći je sud u prethodnoj točki navedenim rješenjima odbio te zahtjeve kao nedopuštene uz obrazloženje da sporna odluka nije izmijenila ili zamijenila odluku o pokretanju formalnog istražnog postupka navedenu u točki 38. ove presude i da nema ni isti predmet.

               41

               Nadalje, važno je naglasiti da se Opći sud potrudio pojasniti, na jednak način u točkama 23. odnosno 24. rješenja navedenih u točki 39. ove presude, da odbijanje zahtjeva za preinaku tužbenog zahtjeva za poništenje sporne odluke ne dovodi u pitanje mogućnost koju su imali tužitelji u glavnom postupku da podnesu tužbu protiv navedene odluke.

               42

               Međutim, tužitelji u glavnom postupku nisu podnijeli novu tužbu pred Općim sudom.

               43

               Imajući prethodna razmatranja u vidu, valja zaključiti da s obzirom na to da su tužitelji u glavnom postupku nesumnjivo imali pravo protiv sporne odluke podnijeti tužbu za poništenje u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ali da to pravo nisu iskoristili, oni se ne mogu pozivati na nevaljanost te odluke u prilog svojim tužbama koje su protiv nacionalnih mjera za provedbu navedene odluke podnijeli sudu koji je uputio zahtjev.

               44

               U tim je okolnostima, u kojima valjanost sporne odluke nije valjano osporavana pred sudom koji je uputio zahtjev, ovaj zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Zahtjev za prethodnu odluku koji je odlukom od 23. veljače 2016. uputio Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Upravni sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) je nedopušten.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 6. rujna 2018.#Bank Mellat protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) – Borba protiv širenja nuklearnog oružja – Mjere ograničavanja donesene protiv Islamske Republike Iran – Sektorske mjere – Ograničenja prijenosa sredstava u koja su uključene iranske financijske institucije – Postroženje ograničenja – Sporni sustav proizišao iz odredaba Odluke 2012/635/ZVSP i Uredbe (EU) br. 1263/2012 – Provedba Zajedničkog sveobuhvatnog akcijskog plana u vezi s iranskim nuklearnim pitanjem – Ukidanje svih mjera ograničavanja Europske unije vezanih za to pitanje – Stavljanje izvan snage spornog sustava tijekom postupka pred Općim sudom – Utjecaj na pravni interes pred Općim sudom Europske unije – Gubitak pravnog interesa.#Predmet C-430/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      6. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) – Borba protiv širenja nuklearnog oružja – Mjere ograničavanja donesene protiv Islamske Republike Iran – Sektorske mjere – Ograničenja prijenosa sredstava u koja su uključene iranske financijske institucije – Postroženje ograničenja – Sporni sustav proizišao iz odredaba Odluke 2012/635/ZVSP i Uredbe (EU) br. 1263/2012 – Provedba Zajedničkog sveobuhvatnog akcijskog plana u vezi s iranskim nuklearnim pitanjem – Ukidanje svih mjera ograničavanja Europske unije vezanih za to pitanje – Stavljanje izvan snage spornog sustava tijekom postupka pred Općim sudom – Utjecaj na pravni interes pred Općim sudom Europske unije – Gubitak pravnog interesa”
      U predmetu C‑430/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 2. kolovoza 2016.,

         Bank Mellat, sa sjedištem u Teheranu (Iran), koji zastupaju M. Brindle i T. Otty, QC, J. MacLeod i M. R. Blakeley, barristers, te S. Zaiwalla i Z. Burbeza, A. Meskarian i P. Reddy, solicitors,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju M. Bishop i I. Rodios, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Gauci i J. Norris‑Usher te M. Konstantinidis, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa S. Brandon, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Gray, barrister,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. siječnja 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Bank Mellat zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 2. lipnja 2016.Bank Mellat/Vijeće (T‑160/13, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:331), kojom taj sud odbija njegovu tužbu za poništenje članka 1. točke 15. Uredbe Vijeća (EU) br. 1263/2012, od 21. prosinca 2012. o izmjeni Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL 2012., L 356, str. 34., posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18. svezak 15., str. 91.; u daljnjem tekstu: sporna uredba), ili navedene odredbe u dijelu u kojem se njome ne predviđa iznimka koja se primjenjuje na slučaj Banka Mellat, kao i njegova zahtjeva da Opći sud proglasi članak 1. točku 6. Odluke Vijeća 2012/635/ZVSP, od 15. listopada 2012., o izmjeni odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL 2012., L 282, str. 58.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 39.), neprimjenjivim u odnosu na njega.

         Pravni okvir i okolnosti spora

               2

               Bank Mellat, iranska poslovna banka, bila je, u sklopu više akata prava Unije kojima se provode rezolucije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda, podvrgnuta zamrzavanju financijskih sredstava i gospodarskih izvora jer se smatralo da ta banka pridonosi širenju iranskog nuklearnog oružja. U tu je svrhu ime te banke navedeno u popisima priloženim navedenim aktima.

               3

               Presudom od 29. siječnja 2013.Bank Mellat/Vijeće (T‑496/10, EU:T:2013:39), Opći sud poništio je uvrštenje Banka Mellat na popis koji se nalazi u Prilogu II. Odluci Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL 2010., L 195, str. 39.), na popis koji se nalazi u Prilogu V. Uredbi Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL 2007., L 103, str. 1.), na popis u Prilogu VIII. Uredbi Vijeća (EU) br. 961/2010, od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 423/2007 (SL 2010., L 281, str. 1.), te na onaj koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL 2012., L 88, str. 1.) (u daljnjem tekstu, kada je riječ o svim predmetnim uvrštenjima: pojedinačne mjere ograničavanja).

               4

               Presudom od 18. veljače 2016.Vijeće/Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96), Sud je odbio žalbu protiv te presude Općeg suda.

               5

               Ovaj predmet odnosi se na sustav ograničenja prijenosa sredstava i financijskih usluga predviđen u bitnome istim riječima u poglavlju 2. Odluke 2010/413 i poglavlju V. Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena, također u bitnome istim riječima, redom Odlukom 2012/635 i spornom uredbom (u daljnjem tekstu: sporni sustav).

               6

               Osobito je članak 1. točka 6. Odluke 2012/635 izmijenio članak 10. Odluke 2010/413. Članak 1. točka 15. sporne uredbe, izmijenio je članak 30. Uredbe br. 267/2012 i dodao mu je članke 30.a i 30.b.

               7

               Tim je izmjenama sporni sustav želio ojačati sektorski sustav ograničenja koji je već predviđen u poglavlju II. Odluke 2010/413 i u poglavlju V. Uredbe br. 267/2012.

               8

               Uvodna izjava 12. Odluke 2012/635 navodi:
               „Da se spriječi prijenos svake financijske ili druge imovine ili izvora koji mogu doprinijeti aktivnostima Irana, koje su štetne s aspekta širenja nuklearnog oružja, ili razvoju sustava za isporuku nuklearnog oružja, treba zabraniti transakcije između Unije i iranskih banaka i financijskih institucija, osim ako ih prethodno ne odobri odgovarajuća država članica. To ne smije sprečavati nastavak trgovine koja nije zabranjena Odlukom [2010/413].”

               9

               Članak 30. Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena spornom Uredbom (u daljnjem tekstu: izmijenjena Uredba br. 267/2012) predviđao je ograničenja financijskih transakcija između, s jedne strane, financijskih i kreditnih institucija te mjenjačnica sa sjedištem u Iranu kao i njihovih podružnica i društava kćeri i financijskih i kreditnih institucija te mjenjačnica koje kontroliraju osobe, subjekti ili tijela sa sjedištem u Iranu i, s druge strane, financijskih institucija Europske unije.

               10

               Posebice prema članku 30. stavku 2. izmijenjene Uredbe br. 267/2012, mogli su se izvršavati samo, kao prvo, humanitarni prijenosi, kao drugo, prijenosi vezani za osobne doznake, kao treće, prijenosi vezani za određeni trgovinski ugovor koji nisu zabranjeni Uredbom br. 267/2012, kao četvrto, prijenosi vezani za diplomatske misije ili konzularna predstavništva ili međunarodne organizacije, kao peto, prijenosi vezani za plaćanja za namiru potraživanja od ili prema osobi, subjektu ili tijelu iz Irana ili prijenosi slične naravi i, kao šesto, prijenosi potrebni za izvršenje obveza koje proizlaze iz ugovora navedenih u članku 12. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 267/2012.

               11

               Prema članku 30. stavcima 3., 4. i 5. izmijenjene Uredbe br. 267/2012, prijenosi sredstava koji se mogu odobriti na temelju članka 30. stavka 2. bili su podvrgnuti, ovisno o slučaju i svrsi prijenosa kao i prema određenim pragovima, obvezi prethodnog obavješćivanja i obvezi prethodnog odobrenja nadležnog nacionalnog tijela.

               12

               Članak 30.a izmijenjene Uredbe br. 267/2012 osobito je predviđao određena ograničenja prijenosa sredstava između, s jedne strane, iranskih osoba, subjekata i tijela i, s druge strane, građana Unije koji nisu predviđeni člankom 30. te uredbe.

               13

               Prema članku 30.b stavku 1. Uredbe br. 267/2012, ograničenja predviđena u člancima 30. i 30.a te uredbe nisu se primjenjivala ako je bilo izdano odobrenje u skladu s člancima 24., 25., 26., 27., 28. odnosno 28.a navedene uredbe.

               14

               Prema članku 30.b stavku 3. Uredbe br. 267/2012, za potrebe članka 30. stavka 3. točaka (b) i (c) i članka 30.a stavka 1. točke (c) te uredbe, nadležna tijela daju odobrenje za prijenos financijskih sredstava pod uvjetima koje smatraju primjerenima, osim ako imaju osnovane razloge utvrditi da bi prijenos financijskih sredstava za koja je traženo odobrenje mogao kršiti zabrane ili obveze predviđene navedenom uredbom.

               15

               Kako bi se proveo Zajednički sveobuhvatni akcijski plan od 14. srpnja 2015. dogovoren s Islamskom Republikom Iran o iranskom nuklearnom pitanju (u daljnjem tekstu: Zajednički sveobuhvatni akcijski plan) koji predviđa obvezu ukidanja svih mjera ograničavanja Unije vezanih za nuklearno pitanje, članak 1. točka 17. Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/1863 od 18. listopada 2015. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL 2015., L 274, str. 174.) propisuje da se primjena mjera iz, među ostalim, članka 10. Odluke 2010/413 suspendira.

               16

               U tu istu svrhu, članak 1. točka 15. Uredbe Vijeća (EU) 2015/1861, od 18. listopada 2015. o izmjeni Uredbe (EU) br. 267/2012 (SL 2015., L 274, str. 1.) predviđa osobito da se članci 30., 30.a i 30.b brišu.

               17

               Konačno, iz Odluke Vijeća (ZVSP) 2016/37 od 16. siječnja 2016. o datumu početka primjene Odluke (ZVSP) 2015/1863 o izmjeni Odluke 2010/413 (SL 2016., L 11 I, str. 1.) i informativne napomene Vijeća (SL 2016., C 15 I, str. 1.) proizlazi da sporni sustav od 16. siječnja 2016. više nije primjenjiv.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               18

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. ožujka 2013. Bank Mellat podnio je tužbu sastavljenu od triju dijelova tužbenog razloga, prvog, za poništenje članka 1. točke 15. sporne uredbe, drugog, za poništenje te iste odredbe u dijelu u kojem ne predviđa iznimku koja bi se primijenila na njegov slučaj, i trećeg, za to da Opći sud proglasi da članak 1. točka 6. Odluke 2012/635 nije primjenjiv u odnosu na njega.

               19

               Opći je sud pobijanom presudom odbio tu tužbu.

               20

               Kao prvo, Opći je sud u točki 38. pobijane presude ocijenio da nije bio nadležan na temelju članka 275. UFEU‑a odlučiti o trećem dijelu tužbenog razloga zbog toga što prigovor nezakonitosti istaknut na temelju članka 277. UFEU‑a u okviru tog trećeg dijela tužbenog razloga, nije bio istaknut u prilog tužbi za poništenje podignutoj protiv „odluke koja predviđa mjere ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba” u smislu članka 275. stavka 2. UFEU‑a, pri čemu su mjere iz članka 1. točke 6. Odluke 2012/635 općenite mjere čije je područje primjene utvrđeno u odnosu na objektivne kriterije.

               21

               Zatim, na temelju članka 263. stavka 4. UFEU‑a, Opći je sud odbacio tužbu u točkama 59. do 61. pobijane presude kao nedopuštenu s obzirom na to da se odnosila, s jedne strane, na članak 30.a Uredbe br. 267/2012, kako je dodan člankom 1. točkom 15. sporne uredbe, zbog toga što Bank Mellat, kao financijska institucija sa sjedištem u Iranu, nije bila obuhvaćena tom odredbom, i s druge strane, na članak 30.b stavak 3. prvi podstavak Uredbe br. 267/2012 iz razloga što se ta odredba nije izravno odnosila na Bank Mellat te je osim toga sadržavala provedbene mjere.

               22

               U tom je okviru Opći sud također u točkama 68. do78. pobijane presude odbio prigovor nedopuštenosti koji je iznijelo Vijeće Europske unije, koji se temeljio na tome da Bank Mellat na datum podnošenja tužbe nije imao interes osporavati zakonitost sustava predviđenog člankom 1. točkom 15. sporne uredbe, s obzirom na to da je već bio podvrgnut pojedinačnim mjerama zamrzavanja sredstava donesenim na temelju Uredbe br. 267/2012, iz temeljnog razloga što je, kada je poništenje tih pojedinačnih mjera stupilo na snagu nakon objave presude od 18. veljače 2016.Vijeće/Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96) Bank Mellat bio zaista punopravno podvrgnut spornom sustavu, sa svim ograničenjima koja iz njega proizlaze, bez intervencije bilo kakvog dodatnog pravnog akta, i stoga je imao interes osporavati taj sustav.

               23

               Konačno, Opći je sud meritorno odbio četiri tužbena razloga koja je naveo Bank Mellat u prilog prvom i drugom dijelu tužbenog zahtjeva.

         Žalbeni zahtjev stranaka

               24

               Bank Mellat od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        poništi članak 1. točku 15. sporne uredbe u cijelosti ili u dijelu u kojem se primjenjuje na tužitelja;

                        –

                        utvrdi da se članak 1. točka 6. Odluke 2012/635 ne primjenjuje na njega, i

                        –

                        naloži Vijeću snošenje troškova u vezi sa žalbom i postupkom pred Općim sudom.

               25

               Vijeće i Europska komisija od Suda zahtijevaju da odbije žalbu i Banku Mellat naloži snošenje troškova.

               26

               Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske od Suda zahtijeva da odbije žalbu i da im dosudi troškove.

         O žalbi

            Argumentacija stranaka

               27

               Vijeće kao prvo tvrdi da Bank Mellat nema pravni interes jer je sporni sustav bio stavljen izvan snage od 16. siječnja 2016.

               28

               Pozivajući se na ustaljenu sudsku praksu Suda, navedenu u točki 61. presude od 28. svibnja 2013.Abdulrahim/Vijeće i Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331), Vijeće ističe da Bank Mellat ne bi imao nikakvu korist od toga da Sud poništi sporni sustav.

               29

               Naime, poništenje tog sustava ne bi vratilo Bank Mellat u njegov prvotni položaj jer su te mjere imale općeniti doseg i odnosile su se na sve iranske financijske institucije na jednak način. Ono ne bi niti navelo Vijeće da u budućnosti donese prikladne izmjene jer su te mjere već ukinute.

               30

               Nadalje, Vijeće ističe da, protivno situaciji koja je bila predmet postupka koji je doveo do presude od 7. lipnja 2007.Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322), sporni je sustav bio stavljen izvan snage i ne postoji nijedan drugi relevantni postupak na koji bi se moglo pozvati u budućnosti.

               31

               Osim toga, s obzirom na to da je Opći sud pobijanom presudom potvrdio zakonitost spornog sustava, eventualno poništenje istog od strane Suda ne bi moglo ni u kojem slučaju poslužiti kao temelj za tužbu za utvrđivanje odgovornosti Unije jer uvjet za postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila nije ispunjen.

               32

               Konačno, Vijeće upućivanjem na presudu od 28. svibnja 2013.Abdulrahim/Vijeće i Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, t. 70. do 74.) naglašava da sporni sustav nije imao utjecaja na ugled Banka Mellat jer se on za razliku od pojedinačnih mjera ograničavanja odnosio na sve iranske financijske institucije na jednak način.

               33

               U tom pogledu, taj sustav ne podrazumijeva da je navedeno da su tužitelj ili druge predmetne iranske banke i financijske institucije podržavali aktivnosti Islamske Republike Iran u pogledu širenja nuklearnog oružja. Naime, kao što proizlazi iz točaka 171. do 173. pobijane presude, navedeni sustav je opravdan potrebom uklanjanja opasnosti da se iranske banke i financijske institucije koriste, eventualno nesvjesno, za poticanje navedenih aktivnosti.

               34

               Komisija izražava sumnje o postojanju bilo kakvog tužiteljeva pravnog interesa na datum podnošenja ove žalbe.

               35

               Naime, za cijelo razdoblje u kojem je Bank Mellat bio podvrgnut spornom sustavu, bio je također podvrgnut strožim pojedinačnim mjerama ograničavanja, što bi značilo, kao što i proizlazi iz točke 75. pobijane presude, da donošenje spornog sustava nije imalo trenutni efektivni učinak na njega. Stoga poništenje spornog sustava ne bi imalo stvarni učinak na situaciju Banka Mellat.

               36

               Nadalje, tužitelj nije dokazao da bi se navodna nezakonitost mogla ponoviti u budućnosti, neovisno o okolnostima koje su dovele do tužbe koju je podnio, tako da načelo uspostavljeno presudom od 7. lipnja 2007.Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322) nije primjenjivo.

               37

               Osim toga Komisija tvrdi da žalba ne može dovesti do toga da žalitelj dobije odštetu koja bi bila veća od one koju je već dobio na temelju presude od 18. veljače 2016.Vijeće/Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96), s obzirom na to da su pojedinačne mjere ograničavanja koje su u pitanju u toj presudi još više obvezujuće. Bank Mellat bi teško mogao opravdati povredu ugleda pretrpljenu zbog spornog sustava tijekom razdoblja u kojem je također bio podvrgnut pojedinačnim mjerama ograničavanja.

               38

               Bank Mellat je istaknuo da ima pravni interes protiv spornog sustava jer bi imao korist od poništenja navedenog sustava.

               39

               Ponajprije, time što se Bank Mellat poziva analogijom na presudu od 7. lipnja 2007.Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 50. do 60.) on iznosi da treba spriječiti Vijeće da ponovno provede predmetne sankcije ili da u budućnosti donese slični nezakoniti akt, u slučaju da se odluči ponovno uvesti te sankcije prije nego njihovo stavljanje izvan snage postane konačno 20. listopada 2023., što bi omogućilo Zajednički sveobuhvatni akcijski plan ako Islamska Republika Iran ne bi poštovala određene uvjete.

               40

               Zatim, ukidanje financijskog embarga moglo bi poslužiti kao temelj za tužbu za naknadu štete.

               41

               Nadalje, činjenica da je akt bio stavljen izvan snage ili istekao, ne lišava žalitelja pravnog interesa da dokaže njegovu nezakonitost, jer stavljanje izvan snage ili istek nije jednako poništenju.

               42

               Konačno, sporni sustav imao bi negativni utjecaj na ugled Banka Mellat i njegovo bi poništenje bilo oblik naknade neimovinske štete jer su navodi Vijeća prema kojima su iranske banke, među kojima je nužno i Bank Mellat, koja je jedna od najvažnijih banaka u Iranu, uključene u podršku širenja nuklearnog oružja osobito štetne, posebice za tu banku, jer je ona uspjela u okviru postupka za poništenje pojedinačnih mjera ograničavanja koje su joj bile nametnute, dokazati da nije podržavala širenje nuklearnog oružja.

            Ocjena Suda

               43

               Vijeće uz potporu Komisije ističe u bitnome da je Bank Mellat izgubio pravni interes protiv spornog sustava nakon ukidanja tog sustava od 16. siječnja 2016., kojim se želi provesti Zajednički sveobuhvatni akcijski plan.

               44

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Vijeće pred Općim sudom tvrdilo da na datum podnošenja tužbe Bank Mellat nije imao pravni interes osporavati zakonitost članka 1. točke 15. spornog sustava jer je već bio podvrgnut pojedinačnim mjerama ograničavanja zamrzavanja financijskih sredstava i imovine.

               45

               Opći je sud u točkama 74. do 77. pobijane presude odbio taj prigovor nedopuštenosti temeljeći se na sljedećem obrazloženju:

                        „74

                        U ovom slučaju, u trenutku podnošenja tužbe [Bank Mellat] je bio predmet individualnih mjera ograničavanja […] vezan[ih] uz njegovu navodnu uključenost u širenje nuklearnog oružja. Naime, iako su te mjere ograničavanja poništene [presudom od 29. siječnja 2013., Bank Mellat/Vijeće (T‑496/10, EU:T:2013:39)], stupanje na snagu tog poništenja je na temelju članka 60. Statuta Suda Europske unije bilo odgođeno do donošenja odluke o žalbi.

                        75

                        Stoga, točno je da donošenje spornog sustava nije imalo trenutačni stvarni utjecaj na [Bank Mellat] jer su individualne mjere ograničavanja kojih je prethodno bio predmet predviđale veća ograničenja. […]

                        76

                        Neovisno o tome, valja istaknuti da se sporni sustav kao takav primjenjuje na sve financijske institucije s poslovnim nastanom u Iranu i, prema tome, isto tako i na [Bank Mellat]. To utvrđenje pogotovo podrazumijeva da je stupanjem na snagu poništenja individualnih mjera ograničavanja protiv [Banka Mellat], slijedom [objave presude od 18. veljače 2016., Vijeće/Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96)], [Bank Mellat] stvarno postao predmet navedenog sustava, sa svim ograničenjima koja iz toga proizlaze, po sili prava, bez intervencije dodatnog pravnog akta.

                        77

                        U tim okolnostima, utvrđenje u ovom predmetu da [Bank Mellat] nije imao pravni interes za djelovanje protiv članka 1. točke 15. [sporne] uredbe imalo bi za posljedicu povredu njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu jer bi se, nakon konačnog prestanka individualnih mjera ograničavanja protiv njega, na njega odnosili učinci spornog sustava, ali mu ne bi bilo dopušteno zahtijevati poništenje članka 1. točke 15. [sporne] uredbe, zbog isteka roka za podnošenje tužbe.”

               46

               No, tvrdnja u drugoj rečenici točke 76. pobijane presude očito je netočna s obzirom na to da od 18. veljače 2016., datuma stupanja na snagu poništenja pojedinačnih mjera ograničavanja primjenjivih na Bank Mellat, nakon objave presude od 18. veljače 2016., Vijeće/Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96), Bank Mellat nije bio „efektivno i punopravno podvrgnut” spornom sustavu jer je taj režim već bio ukinut od 16. siječnja 2016.

               47

               Stoga, protivno razmatranjima iz točke 77. pobijane presude, ne može se tvrditi da je Bank Mellat očuvao pravni interes protiv spornog sustava zbog toga što bi trebao moći podnijeti tužbu za poništenje tog sustava, jer je on postao primjenjiv od 18. veljače 2016.

               48

               Budući da se stavljanje izvan snage spornog sustava dogodilo prije objave pobijane presude, postavljalo se pitanje je li ona uklonila pravni interes Banka Mellat da podnese tužbu radi poništenja tog sustava.

               49

               Budući da pitanje obustave postupka zbog nepostojanja pravnog interesa sukladno članku 131. Poslovnika Općeg suda i članka 149. Poslovnika Suda mogu iznijeti ex officio sudovi Unije, Sud može u okviru ove žalbe po potrebi ispitati je li navedeno stavljanje izvan snage uklonilo pravni interes Banka Mellat pred Općim sudom (vidjeti analogijom presude od 23. travnja 2009., Sahlstedt i dr./Komisija, C‑362/06 P, EU:C:2009:243, t. 22., i od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, t. 45.).

               50

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pravni interes tužitelja mora postojati, s obzirom na predmet tužbe, u stadiju podnošenja iste, u suprotnome je ona nedopuštena. Da ne bi došlo do obustave postupka, taj predmet spora treba postojati, kao i pravni interes, sve do proglašenja sudske odluke, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presude od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, t. 61., i od 9. studenoga 2017., HX/Vijeće, C‑423/16 P, EU:C:2017:848, t. 30. i navedena sudska praksa).

               51

               U tom kontekstu najprije valja ispitati jesu li zaključci proizišli iz presude od 28. svibnja 2013.Abdulrahim/Vijeće i Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) primjenjivi na mjere poput onih koje nameće sporni sustav.

               52

               U predmetu koji je doveo do te presude u bitnome se postavljalo pitanje je li tužitelj očuvao pravni interes za zahtijevanje poništenja uredbe na temelju koje je njegovo ime uvršteno na popis osoba i subjekata osumnjičenih da su povezani s terorističkom organizacijom i na tom temelju podvrgnuti zamrzavanju sredstava i imovine, kada je to uvrštenje bilo uklonjeno uredbom donesenom nakon podnošenja tužbe pred Općim sudom protiv prve od tih uredbi.

               53

               U tom je pogledu Sud odlučio da je tužitelj očuvao pravni interes jer mu je uvrštenje njegova imena na navedeni popis na temelju spornog akta uzrokovalo određenu neimovinsku štetu, uz povredu njegova ugleda uzrokovanu „sramotom i nepovjerenjem do kojih dolazi nakon javnog određivanja osoba na koje se odnosi zamrzavanje kao povezanih s terorističkom organizacijom” i jer mu je eventualno poništenje tog akta moglo donijeti korist, odnosno rehabilitaciju i tako određeni oblik naknade navedene neimovinske štete.

               54

               No, zaključci proizišli iz presude od 28. svibnja 2013.Abdulrahim/Vijeće i Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) nisu primjenjivi na mjere poput onih koje nameće sporni sustav.

               55

               Naime, takve sektorske mjere ograničavanja, s obzirom na to da se općenito primjenjuju na sve banke i financijske institucije Islamske Republike Iran, vrlo su drugačije naravi od pojedinačnih mjera zamrzavanja sredstava i imovine koje su u pitanju u predmetu koji je doveo do te presude.

               56

               U tom pogledu valja podsjetiti da mjere ograničavanja općenitog dosega kao što su sektorske mjere u pitanju nisu usmjerene protiv utvrđenih fizičkih ili pravnih osoba, jer je područje primjene tih mjera utvrđeno s obzirom na objektivne kriterije (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 97.).

               57

               U ovom slučaju, mjere ograničavanja predviđene spornim sustavom sastoje se u bitnome od zabrane transakcija između banaka i financijskih institucija Unije i Islamske Republike Iran, osim ako ih prije nije odobrila dotična država članica, kako bi spriječila, moguće bez znanja navedenih banaka i financijskih institucija, prijenos bilo kakvih sredstava, ostale aktive ili gospodarskih izvora koji bi mogli doprinijeti nuklearnim aktivnostima te države koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja ili razvoja sustava za ispaljivanje nuklearnog oružja.

               58

               No, okolnost da su na aktivnosti banke ili financijske institucije poput Banka Mellat mogle utjecati predmetne sektorske mjere ograničavanja ne znači, kao što je to nezavisno odvjetnik rekao u točki 41. svojeg mišljenja, da te mjere predstavljaju sankciju za osobno ponašanje koje je posebno utvrđeno za taj subjekt, jer se te mjere općeg dosega primjenjuju neovisno o eventualnom sudjelovanju tog subjekta u širenju iranskog nuklearnog oružja.

               59

               Stoga, za razliku od mjera ograničavanja individualnog dosega, ne može se tvrditi da predmetne mjere ograničavanja općeg dosega mogu uzrokovati kod operatera pojedinca očitu neimovinsku štetu, nanoseći povredu njegovu ugledu sličnu onoj koju uzrokuje sramota i nepovjerenje koji prate javno određivanje obuhvaćenih osoba kao povezanih s, primjerice, terorističkom organizacijom (vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, t. 70.) ili da eventualno poništenje tih mjera može donijeti korist Banku Mellat, u obliku njegove rehabilitacije i tako mu pružiti određeni način naknade takve neimovinske štete.

               60

               Kada je riječ osim toga o utjecaju koji mjere ograničavanja predviđene spornim sustavom mogu imati na određena prava i određene slobode na koje se eventualno mogu pozvati dotične banke i financijske institucije, jer su navedene mjere mogle mati za učinak sprječavanje provedbe određenog broja financijskih transakcija, treba podsjetiti, kao što je Sud mnogo puta odlučio, da mjere ograničavanja po definiciji sadržavaju učinke koji osobito utječu na pravo vlasništva i slobodno obavljanje profesionalnih aktivnosti, time uzrokujući štetu strankama koje nemaju nikakvu odgovornost u pogledu situacije koja je dovela do usvajanja sankcija (vidjeti u tom pogledu presude od 30. srpnja 1996., Bosphorus, C‑84/95, EU:C:1996:312, t. 22., i od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 149.).

               61

               No, čak i da se pretpostavi postojanje naknadive štete, valja smatrati, kao što je to također pravilno istaknuo Opći sud u točki 75. pobijane presude, da usvajanje spornog sustava nije imalo zaseban i efektivan učinak na Bank Mellat, s obzirom na to da su pojedinačne mjere ograničavanja kojima je bio podvrgnut, tijekom cijelog razdoblja primjene spornog sustava, predviđale stroža ograničenja. Tako u mjeri u kojoj su posljednje predstavljale opće zamrzavanje njegovih sredstava i imovine, Bank Mellat nije mogao, u svakom slučaju provesti financijsku transakciju zabranjenu sektorskim mjerama predviđenim spornim sustavom.

               62

               Stoga, nakon stavljanja izvan snage spornog sustava 16. siječnja 2016. u okviru provedbe Zajedničkog sveobuhvatnog akcijskog plana, poništenje spornog sustava od strane sudova Unije nije moglo Banku Mellat dobaviti korist koja bi mogla opravdati očuvanje pravnog interesa.

               63

               Taj zaključak ne može dovesti u pitanje argument Banka Mellat prema kojem se očuvanje njegova pravnog interesa temelji na načelu koje je uspostavio Sud u presudi od 7. lipnja 2007.Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322), s obzirom na to da je trebalo spriječiti Vijeće da ponovno provede mjere ograničavanja poput onih koje nameće sporni sustav i koje Bank Mellat smatra nezakonitim, u slučaju da Islamska Republika Iran ne ispuni određene uvjete koje joj nameće Zajednički sveobuhvatni akcijski plan.

               64

               U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da u određenim okolnostima tužitelj može sačuvati interes da zatraži poništenje akta koji je stavljen izvan snage tijekom postupka, kako bi naveo autora akta da u budućnosti učini prikladne izmjene i tako izbjegne opasnost od ponavljanja nezakonitosti kojom je taj akt navodno zahvaćen (presuda od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, t. 63.).

               65

               Međutim, načelo uvedeno sudskom praksom mora, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 44. svojeg mišljenja, biti ograničeno na situacije u kojima tužitelj precizno i konkretno dokaže postojanje opasnosti od ponavljanja navodne nezakonitosti.

               66

               Bank Mellat je tek općenito naveo da takva opasnost ponavljanja postoji a da nije precizno iznio elemente koji čine vjerojatnim ostvarenje te opasnosti.

               67

               Naime, iako se ne može definitivno isključiti da će se u budućnosti ponovno usvojiti mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Iran, kao što je to tvrdio Bank Mellat, u tom bi se slučaju radilo o novoj situaciji koja po potrebi može dovesti bilo do mjera ograničavanja u obliku mjera usporedivih s onima koje nameće sporni sustav bilo do mjera drugačije naravi. Ipak, čak i da se pretpostavi nezakonitost spornog sustava, što Sud nije utvrdio, puka pretpostavka koja predviđa ponavljanje takve navodne nezakonitosti donošenjem, u budućnosti, mjera ograničavanja sličnih tom sustavu, nije dovoljna kako bi se dokazalo, uzimajući osobito u obzir veliku slobodu kojom raspolaže Vijeće kako bi definiralo predmet mjera ograničavanja (presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 88.) dovoljno precizno i konkretno opasnost od takvog ponavljanja kako bi omogućilo Banku Mellat da sačuva pravni interes u ovom postupku.

               68

               Slijedi da, s obzirom na načela uspostavljena sudskom praksom navedenom u točki 50. ove presude, Opći sud treba obustaviti postupak po tužbi za poništenje koju je podnio Bank Mellat protiv spornog sustava, s obzirom na to da je tijekom postupka i prije objave pobijane presude Bank Mellat izgubio svaki pravni interes protiv spornog sustava. Naime, nakon njegova ukidanja koje je stupilo na snagu 16. siječnja 2016. i s obzirom na utvrđenja iz točaka 51. do 67. ove presude, ta mu tužba svojim ishodom nije mogla donijeti korist.

               69

               S obzirom na sva prethodno iznesena razmatranja, pobijanu presudu treba ukinuti.

         O tužbi pred Općim sudom

               70

               U skladu s prvim podstavkom članka 61. Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja presude Općeg suda, konačno odlučiti o sporu ako to stanje postupka dopušta. To je slučaj u ovom predmetu.

               71

               Budući da pobijanu presudu treba ukinuti zbog nepostojanja pravnog interesa Banka Mellat kao tužitelja pred Općim sudom, valja utvrditi da nije potrebno da Sud odluči o tužbi koju je on podnio pred Općim sudom.

         Troškovi

               72

               U skladu s člankom 142. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak u skladu s njegovim člankom 184. stavkom 1., u slučaju obustave postupka, Sud o troškovima odlučuje po slobodnoj ocjeni.

               73

               Budući da je pobijana presuda ukinuta ali je Bank Mellat izgubio pravni interes kao tužitelj pred Općim sudom, valja odlučiti da će Bank Mellat i Vijeće snositi svaki svoje troškove kako u žalbenom postupku tako i u prvostupanjskom postupku.

               74

               U skladu s člankom 184. stavkom 4. Poslovnika Suda, Sud može odlučiti da intervenijent iz prvog stupnja koji je sudjelovao u pisanom ili usmenom dijelu postupka pred Sudom snosi vlastite troškove.

               75

               Stoga valja odlučiti da će Ujedinjena Kraljevina i Komisija snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 2. lipnja 2016., Bank Mellat/Vijeće (T‑160/13, EU:T:2016:331).

                           2.

                           Obustavlja se postupak po tužbi koju je Bank Mellat podnio pod brojem T‑160/13 radi poništenja članka 1. točke 15. Uredbe Vijeća (EU) br. 1263/2012, od 21. prosinca 2012. o izmjeni Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana ili navedene odredbe u dijelu u kojem se njome ne predviđa iznimka koja se primjenjuje na slučaj Banka Mellat, kao i po njegovu zahtjevu da Opći sud proglasi članak 1. točku 6. Odluke Vijeća 2012/635/ZVSP, od 15. listopada 2012., o izmjeni odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana neprimjenjivim u odnosu na njega.

                           3.

                           Bank Mellat i Vijeće Europske unije snosit će svaki svoje troškove kako u žalbenom postupku tako i u prvostupanjskom postupku.

                           4.

                           Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Europska komisija snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. rujna 2018.#Češka Republika protiv Europske komisije.#Žalba – Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP) – Troškovi koji su prihvatljivi za financiranje Europske unije – Izdaci nastali Češkoj Republici – Uredba (EZ) br. 479/2008 – Članak 11. stavak 3. – Pojam ‚restrukturiranje vinograda’.#Predmet C-4/17 P.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      6. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP) – Troškovi koji su prihvatljivi za financiranje Europske unije – Izdaci nastali Češkoj Republici – Uredba (EZ) br. 479/2008 – Članak 11. stavak 3. – Pojam ‚restrukturiranje vinograda’”
      U predmetu C‑4/17 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 4. siječnja 2017.,

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, J. Pavliš i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koji zastupaju P. Ondrůšek i B. Eggers, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby (izvjestitelj) i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. ožujka 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 12. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Češka Republika zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 20. listopada 2016., Češka Republika/Komisija (T‑141/15, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:621), kojom je potonji odbio njezinu tužbu za poništenje Provedbene odluke (EU) 2015/103 Komisije od 16. siječnja 2015. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2015., L 16, str. 33.), u dijelu u kojem su tom odlukom iz njezina financiranja isključeni izdaci koji su joj nastali u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) za mjere za zaštitu vinograda od štete od divljači ili ptica za 2010. do 2012. (u daljnjem tekstu: sporna zaštitna mjera) u ukupnom iznosu od 2123199,04 eura (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravo Unije

            Uredba (EZ) br. 1493/1999

               2

               U glavi II. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1493/1999 od 17. svibnja 1999. o zajedničkoj organizaciji tržišta vina (SL 1999., L 179, str. 1.), u poglavlju III. naslovljenom „Restrukturiranje i prenamjena”, člankom 11. te uredbe određivalo se:
               „1.   Uspostavlja se sustav restrukturiranja i prenamjene vinograda.
               2.   Cilj sustava je prilagodba proizvodnje potražnji na tržištu.
               3.   Sustav obuhvaća jednu ili više sljedećih mjera:

                        (a)

                        promjena sorata, uključujući u pogledu cijepljenja;

                        (b)

                        promjena lokacije vinograda;

                        (c)

                        tehnička poboljšanja upravljanja vinogradima povezanim s ciljem sustava.

                  Sustavom se ne obuhvaća uobičajena obnova vinograda koji su došli do kraja svojeg prirodnog životnog vijeka.
               […] [neslužbeni prijevod]”

            Uredba (EZ) br. 479/2008

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 479/2008 od 29. travnja 2008. o zajedničkoj organizaciji tržišta vinom, izmjeni uredbi (EZ) br. 1493/1999, (EZ) br. 1782/2003, (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 3/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2392/86 i (EZ) br. 1493/1999 (SL 2008., L 148, str. 1.) u uvodnoj izjavi 11. glasila je:
               „Jedna od ključnih mjera prihvatljivih za nacionalne programe potpore trebala bi biti promidžba i stavljanje vina Unije na tržište u trećim zemljama. Djelatnosti restrukturiranja i konverzije trebale bi i dalje biti obuhvaćene zbog njihovih pozitivnih učinaka na sektor vina. Potpora bi također trebala biti na raspolaganju za ulaganja u sektor vina kojima je cilj poboljšanje gospodarskog učinka poduzeća. […] [neslužbeni prijevod]”

               4

               Člankom 4. Uredbe br. 479/2008 naslovljenim „Usklađenost i koherentnost” u stavku 1. određivalo se:
               „Programi potpore moraju biti u skladu s pravom Zajednice i koherentni s aktivnostima, politikama i prioritetima Zajednice.”

               5

               U skladu s člankom 5. te uredbe naslovljenim „Podnošenje programa potpore”:
               „1.   Svaka država članica proizvođač iz Priloga II. prvi put do 30. lipnja 2008. podnosi Komisiji nacrt petogodišnjeg programa potpore koji sadržava mjere u skladu s ovim odjeljkom.
               Mjere potpore u okviru programa potpore sastavljaju se na zemljopisnoj razini koju države članice smatraju najprikladnijom. Prije nego što se dostavi Komisiji, o programu potpore održavaju se savjetovanja s nadležnim tijelima i organizacijama na odgovarajućoj teritorijalnoj razini.
               Svaka država članica podnosi samo jedan nacrt programa potpore u kojemu se smiju uzeti u obzir regionalne posebnosti.
               2.   Programi potpore počinju se primjenjivati tri mjeseca nakon njihova podnošenja Komisiji.
               Međutim, ako podneseni program potpore ne ispunjava uvjete propisane ovim odjeljkom, Komisija o tome izvješćuje državu članicu. U tom slučaju država članica dostavlja Komisiji revidirani program potpore. Revidirani program potpore počinje se primjenjivati dva mjeseca nakon dostavljanja, osim ako i dalje postoji neusklađenost te se u tom slučaju primjenjuje ovaj podstavak.
               […] [neslužbeni prijevod]”

               6

               Člankom 11. navedene uredbe naslovljenim „Restrukturiranje i prenamjena vinograda” određivalo se:
               „1.   Mjere koje se odnose na restrukturiranje i prenamjenu vinograda imaju za cilj povećati konkurentnost proizvođača vina.
               2.   Potpora za restrukturiranje i prenamjenu vinograda dodjeljuje se u skladu s ovim člankom samo ako države članice dostave popis svojeg proizvodnog potencijala u skladu s člankom 109.
               3.   Potpora za restrukturiranje i prenamjenu vinograda može se dodijeliti samo za jednu ili više sljedećih aktivnosti:

                        (a)

                        promjena sorata, uključujući u pogledu cijepljenja;

                        (b)

                        promjena lokacije vinograda;

                        (c)

                        poboljšanje tehnika upravljanja vinogradima;

                  Potpora se ne daje za uobičajenu obnovu vinograda koji su došli do kraja svojeg prirodnog životnog vijeka.
               4.   Potpora za restrukturiranje i prenamjenu vinograda dodjeljuje se samo u sljedećim oblicima:

                        (a)

                        naknada proizvođačima za gubitak prihoda tijekom provedbe ove mjere;

                        (b)

                        sudjelovanje u pokriću troškova restrukturiranja i prenamjene.

                  […] [neslužbeni prijevod]”

         Okolnosti spora

               7

               Relevantne okolnosti spora Opći sud izložio je u točkama 1. do 17. pobijane presude kako slijedi:

                        „1.

                        Češka Republika dostavila je Komisiji 9. srpnja 2008. nacrt programa potpore za financijske godine 2009. do 2014. sukladno članku 5. stavku 1. Uredbe [br. 479/2008].

                        2.

                        Mjere u nacrtu programa uključivale su [spornu zaštitnu mjeru] koja se provodila bilo mehaničkim sredstvima, odnosno ograđivanjem vinograda ili različitim načinima plašenja ili aktivnim sredstvima koja uključuju prisutnost ljudi koji proizvode zvukove […].

                        3.

                        U dopisu od 8. listopada 2008. Komisija je navela prigovore protiv navedenog nacrta sukladno članku 5. stavku 2. Uredbe br. 479/2008. Međutim, Komisijini prigovori nisu se odnosili na spornu zaštitnu mjeru.

                        4.

                        Češka Republika izmijenila je nacrt s obzirom na Komisijine prigovore te je 12. veljače 2009. Komisiji dostavila novi nacrt. Drugi nacrt ponovno je sadržavao spornu zaštitnu mjeru u neizmijenjenom obliku. Komisija više nije isticala prigovore protiv drugog nacrta.

                        5.

                     Prilikom provođenja istrage pod brojem dokumenta VT/VI/2009/101/CZ radi provjere usklađenosti mjera koje je Češka Republika donijela za restrukturiranje i prenamjenu vinograda s uvjetima za dodjelu potpora u ovom području za tržišnu godinu 2007/2008, Komisija je 20. veljače 2009. Češkoj Republici dostavila obavijest sukladno članku 11. stavku 1. Uredbe Komisije br. 885/2006 od 21. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 u pogledu akreditacije agencija za plaćanja i drugih tijela te poravnanja računa EFJP‑a i EPFRR‑a (SL 2006., L 171, str. 90.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 88.). Dio te obavijesti glasi kako slijedi:,Iz ovog zaključka, međutim, proizlazi da su radovi na restrukturiranju uglavnom bili ograničeni na zaštitu postojećeg vinograda od životinja bez dodatnih intervencija. Ovim se pristupom otkriva problem u pogledu poštovanja članka 11. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1493/1999 prema kojem je cilj odredbe prilagoditi proizvodnju potražnji na tržištu. Ako je u Češkoj Republici restrukturiranje ograničeno na zaštitu postojećeg vinograda od životinja, izdaci nisu prihvatljivi prima facie jer se ne odnose na pretpostavljene zahtjeve Uredbe. U istom dopisu Komisija je navela da češke vlasti trebaju 'poduzeti sve potrebne mjere za otklanjanje nedostataka i nesukladnosti'.

                        6.

                        Dopisom od 22. rujna 2009. godine Komisija je najavila svoju namjeru provođenja daljnje istrage pod brojem dokumenta VT/VI/2009/004/CZ. Istraga se trebala odnositi na restrukturiranje i prenamjenu vinograda u Češkoj Republici u tržišnoj godini 2008./2009.

                        7.

                        Komisija je tu istragu provela u Češkoj Republici od 26. do 29. siječnja 2010.

                        8.

                     U obavijesti od 22. ožujka 2010., sukladno članku 11. stavku 1. Uredbe br. 885/2006 […], u okviru istrage koja se odnosi na broj dokumenta VT/VI/2009/004/CZ, Komisija je naročito utvrdila sljedeće:,Tijekom provjere na licu mjesta revizorska skupina sumnjala je u to je li aktivna i pasivna zaštita od ptica i divljači prihvatljiva u okviru restrukturiranja i prenamjene.'

                        9.

                        Nadalje, Komisija je u istom dokumentu izvijestila Češku Republiku kako se ,[a]ktivna i pasivna zaštita od ptica i divljači ne može smatrati novom mjerom kojom se poboljšava upravljanje vinogradima na način da se proizvodnja treba prilagoditi potražnji na tržištu'. Konačno, u obavijesti se podsjeća da se ,u Uredbi br. 1493/1999 jasno navodi kako je cilj [operacija restrukturiranja] prilagodba proizvodnje potražnji na tržištu.'

                        10.

                        Komisija je Češkoj Republici 31. siječnja 2011. proslijedila zapisnik s bilateralnog sastanka koji se 13. prosinca 2010. sukladno članku 11. stavku 1. trećem podstavku Uredbe br. 885/2006 održao između predstavnika Češke Republike i njezinih službi na temu obaju navedenih istraga. Od 31. siječnja 2011. upućivanje na dvije istrage nalazilo se na početku svake Komisijine korespondencije u ovom predmetu.

                        11.

                        Prema zapisniku, Komisija je zauzela stajalište da izdaci nastali Češkoj Republici u okviru sporne zaštitne mjere ne predstavljaju prihvatljive izdatke te je od Češke Republike zatražila točan iznos izdataka navedenih za financijske godine 2008. do 2010.

                        12.

                        Komisija je 3. prosinca 2012. Češkoj Republici uputila obavijest sukladno članku 11. stavku 2. trećem podstavku i članku 16. stavku 1. Uredbe br. 885/2006. U toj je obavijesti Komisija potvrdila i pojasnila svoje stajalište prema kojem oblici aktivne i pasivne zaštite vinove loze koje je predvidjela Češka Republika nisu obuhvaćeni pojmom restrukturiranja i prenamjene sukladno članku 11. Uredbe [br. 1493/1999] i članku 11. Uredbe br. 479/2008. U tom je kontekstu Komisija predložila financijski ispravak u iznosu od 52347157,43 čeških kruna (CZK) (oko 2040737 eura) i 11984289,94 eura za financijske godine 2007. do 2010., pri čemu se na financijske godine 2007. i 2008. primjenjuje Uredba br. 1493/1999, a ostale godine Uredba br. 479/2008.

                        13.

                        Na zahtjev Češke Republike od 17. siječnja 2013., tijelo za mirenje održalo je sastanak 19. lipnja 2013. te je 2. srpnja 2013. objavilo konačno izvješće o postupku mirenja pod brojem dokumenta 13/CZ/552. U tom je izvješću tijelo za mirenje preporučilo Komisiji da ne predlaže financijski ispravak za izdatke u okviru cjelokupnog programa potpora za razdoblje 2009. – 2014. i da razmisli o predloženom financijskom ispravku od 52347157,43 CZK (oko 2040737 eura) i 11984289,94 eura.

                        14.

                        Dopisom od 22. travnja 2014. Komisija je dostavila konačno mišljenje Češkoj Republici nakon podnošenja izvješća tijela za mirenje. U tom je mišljenju Komisija potvrdila svoje stajalište da se sporna zaštitna mjera ne može smatrati prihvatljivom u okviru programa restrukturiranja i prenamjene vinograda.

                        15.

                        S obzirom na financijske godine 2007. do 2009., Komisija je utvrdila da je Češka Republika mogla opravdano pretpostaviti da su mjere prihvatljive zbog nepostojanja Komisijina prigovora na nacrt programa potpore u pogledu sporne zaštitne mjere. Međutim, prema Komisijinu mišljenju, Češka Republika nije mogla imati legitimna očekivanja u tom smislu nakon što je primila njezin dopis od 22. ožujka 2010. Zbog toga je Komisija smatrala da je opravdan financijski ispravak za sve izdatke nastale nakon 22. ožujka 2010. Zatim je predložila financijski ispravak za financijske godine 2010. do 2012. u ukupnom iznosu od 2123199,04 eura.

                        16.

                        Naposljetku, Komisija je donijela [spornu odluku] na temelju članka 52. Uredbe (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) br. 485/2008 (SL 2013., L 347, str. 549. i ispravak SL 2016., L 130, str. 13.).

                        17.

                        U [spornoj odluci] Komisija je isključila izdatke Češke Republike iz EFJP‑a za spornu zaštitnu mjeru u okviru programa restrukturiranja i prenamjene vinograda za godine 2010. do 2012. u ukupnom iznosu od 2123199,04 eura.”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               8

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. ožujka 2015., Češka Republika zahtijevala je poništenje pobijane odluke i nalaganje Komisiji snošenja troškova.

               9

               U prilog svojoj tužbi Češka Republika istaknula je dva tužbena razloga koji se, s jedne strane, temelje na povredi članka 5. Uredbe br. 479/2008 te načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja i, s druge strane, na povredi članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) u vezi s člancima 11. i 16. Uredbe br. 885/2006 i člankom 31. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 od 21. lipnja 2005. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (SL 2005., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.).

               10

               Opći sud odbio je tu tužbu i tužitelju naložio snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               11

               Češka Republika od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu i poništi pobijanu odluku i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova;

               12

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži Češkoj Republici snošenje troškova.

         O žalbi

               13

               U prilog svojoj žalbi, Češka Republika ističe tri žalbena razloga koji se temelje na:

                        –

                        povredi članka 11. Uredbe br. 479/2008;

                        –

                        povredi članka 5. stavka 2. Uredbe br. 479/2008 i načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, i

                        –

                        povredi članka 41. Povelje u vezi s člankom 31. Uredbe br. 1290/2005 ili s člankom 52. Uredbe br. 1306/2013 te člancima 11. i 16. Uredbe br. 885/2006.

            Osnovanost prvog žalbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 11. Uredbe br. 479/2008

         Argumentacija stranaka

               14

               Svojim prvim žalbenim razlogom koji je usmjeren protiv točki 83. do 90. pobijane presude, Češka Republika Općem sudu prigovara da je povrijedio članak 11. Uredbe br. 479/2008.

               15

               Komisija ponajprije tvrdi da je prvi žalbeni razlog istodobno nedopušten i bespredmetan.

               16

               S jedne strane, smatra da je riječ o novom žalbenom razlogu kojim se podupire zahtjev za poništenje sporne odluke, a što se nije samostalno isticalo pred Općim sudom. On je stoga nov i, slijedom toga, nedopušten.

               17

               S druge strane, taj je žalbeni razlog bespredmetan jer se odnosi samo na djelomičan element analize Općeg suda posvećene tužbenom razlogu koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti. U tim okolnostima, bio on osnovan ili ne, tim žalbenim razlogom ne može se dovesti u pitanje zaključak do kojega je Opći sud došao u pogledu nepostojanja povrede tog načela.

               18

               Češka Republika odgovara da je prvi žalbeni razlog dopušten – iako povreda članka 11. Uredbe br. 479/2008 nije bila istaknuta kao tužbeni razlog pred Općim sudom – jer se njezina argumentacija u prvom stupnju zasnivala na premisi da je Komisija prilikom prethodne ocjene programa potpore priznala da je sporna zaštitna mjera bila usklađena s tom odredbom.

               19

               Osim toga, taj žalbeni razlog nije bespredmetan jer je Opći sud pogrešno smatrao da sporna zaštitna mjera ne ispunjava uvjete iz članka 11. te uredbe. Slijedom toga, odlučujuće je utvrditi da to nije slučaj.

         Ocjena Suda

               20

               Uvodno, iako je Češka Republika pred Općim sudom istaknula usklađenost sporne zaštitne mjere s člankom 11. Uredbe br. 479/2008, ta država članica u svojoj tužbi za poništenje nije navela tužbeni razlog koji se temelji na povredi te odredbe. Naime, iz točke 10. replike koju je ta država podnijela Općem sudu proizlazi da „[s] obzirom na to da usklađenost spornog programa potpore s pravom Unije u cijelosti proizlazi iz zakonske neoborive pretpostavke na temelju članka 5. stavka 2. Uredbe br. 479/2008, koju je Komisija sama potaknula svojim postupanjem, više ne treba uzimati u obzir članak 11. Uredbe br. 479/2008”.

               21

               Stoga se ta tužba zasnivala na pretpostavci da je Komisija priznala usklađenost sporne zaštitne mjere s člankom 11. Uredbe br. 479/2008 jer nije kritizirala drugu verziju nacrta programa potpore za 2009. do 2014. koju joj je Češka Republika proslijedila 12. veljače 2009.

               22

               Međutim, u točkama 83. do 90. pobijane presude, Opći je sud pojasnio razloge zbog kojih mjera poput sporne zaštitne mjere, za koju nije bilo jasno doprinosi li povećanju konkurentnosti proizvođača vina, prema njegovu mišljenju ne ulazi u mjere navedene u članku 11. stavku 3. Uredbe br. 479/2008.

               23

               Opći se sud tako, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 40. svojega mišljenja, temeljio na tim razmatranjima kako bi u pobijanoj presudi odbio prvi tužbeni razlog tužbe za poništenje.

               24

               U tom pogledu treba istaknuti, s jedne strane, da je prema ustaljenoj sudskoj praksi, žalitelj ovlašten podnijeti žalbu u kojoj će istaknuti žalbene razloge koji proizlaze iz same pobijane presude i kojima je cilj osporavanje njezine osnovanosti u pogledu primjene prava (vidjeti u tom smislu presude od 29. studenoga 2007., Stadtwerke Schwäbisch Hall i dr./Komisija, C‑176/06 P, neobjavljena, EU:C:2007:730, t. 17. i od 16. lipnja 2016., Evonik Degussa i AlzChem/Komisija, C‑155/14 P, EU:C:2016:446, t. 55.).

               25

               S druge strane, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da argument koji nije bio istaknut u prvom stupnju ne predstavlja novi razlog koji je nedopušten u stadiju žalbe ako je samo riječ o proširenju argumentacije već iznesene u kontekstu razloga navedenog u tužbi pred Općim sudom (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 19. prosinca 2013., Siemens i dr./Komisija, C‑239/11 P, C‑489/11 P i C‑498/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:866, t. 287. i od 10. travnja 2014., Areva i dr./Komisija, C‑247/11 P i C‑253/11 P, EU:C:2014:257, t. 114.).

               26

               Međutim, treba podsjetiti na to da je Češka Republika u svojoj tužbi za poništenje u okviru svojeg prvog tužbenog razloga, koji se, među ostalim, temelji na povredi načela pravne sigurnosti, istaknula argumentaciju prema kojoj je sporna zaštitna mjera usklađena s uvjetima propisanim u članku 11. Uredbe br. 479/2008.

               27

               Iz toga slijedi da, u dijelu u kojem se tezom koju Češka Republika podupire u prvom stupnju nužno pretpostavlja usklađenost sporne zaštitne mjere s člankom 11. Uredbe br. 479/2008 i u kojem je Opći sud u pobijanoj presudi doveo u pitanje tu usklađenost, žalbeni razlog koji se temelji na povredi tog članka treba smatrati dopunom tužbenog razloga koji je naveden u tužbi kojom se pokreće postupak, a koji se temelji, među ostalim, na povredi načela pravne sigurnosti. Treći se žalbeni razlog stoga mora smatrati dopuštenim.

            Meritum

         Argumentacija stranaka

               28

               Češka Republika osporava pobijanu presudu jer je u toj presudi Opći sud smatrao, s jedne strane, da članak 11. stavak 3. Uredbe br. 479/2008 očito ne obuhvaća nacionalne mjere kojima se poput sporne zaštitne mjere vinogradi nastoje zaštititi od šteta koje su nastale od divljači i ptica i, s druge strane, da je nije očito da navedena mjera doprinosi povećanju konkurentnosti proizvođača vina, a što je u skladu sa stavkom 1. tog članka cilj mjera restrukturiranja i prenamjene vinograda.

               29

               No, za Češku Republiku, mjere za zaštitu vinograda od šteta nastalih od divljači i ptica ispunjavaju tri pretpostavke navedene u članku 11. Uredbe br. 479/2008 te su, slijedom toga, prihvatljive za potporu u smislu tog članka.

               30

               Kao prvo, te mjere čine poboljšanje tehnika upravljanja vinogradima u smislu članka 11. stavka 3. točke (c) Uredbe br. 479/2008 jer dovode do boljeg uroda uz zaštitu vinove loze i grozdova od najezde nametnika. U tom pogledu žalitelj navodi da svake godine u Češkoj Republici divljač i ptice u vinogradima uzrokuju štete velikih razmjera u vinogradima. Naime, divljač glođe trsove koji, tako oštećeni, imaju manji urod ili ga uopće nemaju. Što se tiče ptica, osobito čvoraka, oni se nastanjuju u vinogradima hraneći se grozdovima tijekom razdoblja dozrijevanja, uzrokujući tako problem koji je specifičan za vinograde središnje Europe u kojoj se ta ptica nalazi tijekom tog razdoblja. Takva okolnost mogla bi dovesti do potpunog uništenja uroda ili potpunog oštećenja grozdova koji bi tako postali neupotrebljivi za proizvodnju kvalitetnog vina. Osim toga, grozdovi su podložniji bolestima koje se potom mogu pogoršati.

               31

               Zbog toga je tijekom dotičnog razdoblja postavljena kolektivna zaštita montiranjem ograda oko vinograda i pojedinačna zaštita stupovima kako bi se spriječilo glodanje pojedinačnih trsova. Velika većina sredstava na koje se odnosi sporni financijski ispravak dodijeljena je zaštiti od divljači, od čega je oko 4 milijuna CZK (oko 155938 eura) bilo dodijeljeno zaštiti od ptica u obliku aktivne zaštite fizičkom prisutnosti osoba u vinogradima, krletkama i zastrašivanjem ptica te u obliku pasivne zaštite odvraćajućim uređajima koji funkcioniraju na mehaničkoj, optičkoj ili akustičnoj osnovi.

               32

               Kao drugo, nijedna mjera za zaštitu vinograda od šteta nastalih od divljači i ptica ne može se izjednačiti s mjerom uobičajene obnove vinograda koji su došli do kraja svojeg prirodnog životnog vijeka, u smislu članka 11. stavka 3. Uredbe br. 479/2008.

               33

               Kao treće, u skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 479/2008, mjere za zaštitu vinograda od štete od divljači ili ptica povećavaju konkurentnost proizvođača vina. Njima se naime omogućava odgovor na povećanu potražnju kvalitetnih predikatnih vina ograničavanjem nepovoljnog konkurentskog položaja uzrokovanog čvorcima. Naime, sporna zaštitna mjera poboljšala je konkurentnost čeških proizvođača vina na tržištu vina Unije omogućavajući im da utrostruče češku proizvodnju kvalitetnih predikatnih vina jer je ona s 51000 hektolitara za 2005. porasla na 121000 hektolitara od 2008. i dosegla 161000 hektolitara za 2012., posljednju godinu primjene te mjere.

               34

               Opći je sud stoga počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je sporna zaštitna mjera neprihvatljiva za financiranje, u smislu članka 11. stavka 3. Uredbe br. 479/2008.

               35

               Komisija tvrdi da je prvi žalbeni razlog neosnovan jer je cilj sporne zaštitne mjere jedino očuvanje obujma proizvodnje, a ne da se proizvodnja prilagodi potražnji tržišta ili da se poveća konkurentnost proizvođača vina.

               36

               Osim toga, predmet navedene mjere ne može biti da se njome kompenzira nepovoljan konkurentski položaj koji proizvođači vina središnje Europe imaju zbog prisutnosti čvoraka u trenutku berbe. Naime, cilj potpore za restrukturiranje i prenamjenu vinograda nije da se, kao u slučaju Kohezijskog fonda, kompenzira nepovoljan položaj zbog geografskog položaja i prirodnih uvjeta niti da se umanje regionalne razlike nego upravo suprotno, da se podupire i poveća konkurentnost proizvođača vina cijele Unije, neovisno o regiji u kojoj obavljaju svoje djelatnosti.

               37

               Povrh toga, mjere restrukturiranja i prenamjene vinograda trebaju doprinijeti promjeni sorata i poboljšanju tehnika upravljanja vinogradima. No, čak i ako bi se pretpostavilo da zaštita proizvodnje od štetočina omogućava proizvodnju vina u većim količinama i bolje kvalitete, tom zaštitom se unatoč svemu samo održava postojeći obujam proizvodnje. Stoga tehnike zastrašivanja ptica koje se koriste stoljećima ili zaštita od divljači ne čine kvalitativan iskorak u upravljanju vinogradima.

               38

               Naposljetku, kako bi se proizvodnja zaštitila od divljači, Uredbom br. 479/2008 propisuje se financijsko sudjelovanje u troškovima premija osiguranja koje plaćaju proizvođači, ograničeno na 50 % tog troška, u skladu s člankom 14. stavkom 2. te uredbe. U tim okolnostima, članak 11. navedene uredbe svjedoči o volji zakonodavca Unije da financijski podrži povećanje konkurentnosti proizvođača vina, a što nadilazi povećanje ili očuvanje njihova obujma proizvodnje. Pravila navedena u članku 14. iste uredbe pokazuju da zakonodavac Unije nije zanemario mjere koje se ograničavaju na zaštitu proizvodnje od štetočina.

               39

               U svojoj replici Češka Republika odgovara da se Komisijinom argumentacijom članku 11. Uredbe br. 479/2008 dodaju pretpostavke koje ne proizlaze iz teksta tog članka. Osobito, tim člankom prihvatljivost potpore uopće se ne uvjetuje korištenjem nove tehnike upravljanja vinogradima. Jedino je važna činjenica da se korištenom tehnikom – bila ona novija ili tradicionalna – omogućava poboljšanje upravljanja vinogradom o kojem je riječ. Osim toga, postojanje neke druge mjere zaštite proizvodnje od divljači, poput one propisane u članku 14. te uredbe, ne može utjecati na uvjete dodjele potpore obuhvaćene člankom 11. navedene uredbe.

               40

               U svojem odgovoru na repliku Komisija navodi da nikad nije tvrdila da se samo inovacija može smatrati „poboljšanjem tehnika upravljanja vinogradima”. Dakle, postojeće tehnike ili čak i tradicionalne mogu – zajedno s novim tehnologijama i konceptima – dovesti do povećane konkurentnosti. Međutim, spornom zaštitnom mjerom, osobito zastrašivanjem ptica koje se nalaze u vinogradima odašiljanjem zvukova ili postavljanjem strašila, samo se reproduciraju metode poznate stoljećima i ne mijenja ništa ni na sortama grožđa ni na tehnikama upravljanja vinogradima.

         Ocjena Suda

               41

               Svojim prvim žalbenim razlogom Češka Republika kritizira točke 83. do 90. pobijane presude u dijelu u kojem je Opći sud u njima smatrao da tekst članka 11. stavka 3. Uredbe br. 479/2008 očito ne obuhvaća mjere za zaštitu vinograda od šteta od divljači i ptica, poput sporne zaštitne mjere te da nije očito čime te mjere mogu služiti osiguranju povećanja konkurentnosti proizvođača vina.

               42

               Uvodno treba primijetiti da se sporna zaštitna mjera ne može kvalificirati mjerom za „prenamjenu vinograda” u smislu članka 11. Uredbe br. 479/2008. Iz toga slijedi da ispitivanje osnovanosti prvog žalbenog razloga pretpostavlja jedino ocjenu može li se ta mjera kvalificirati mjerom „restrukturiranja vinograda” u smislu te odredbe.

               43

               U tom pogledu iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije, koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njezina smisla i dosega, moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti osobito presude od 18. siječnja 1984., Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, t. 11. i od 18. svibnja 2017., Hummel Holding, C‑617/15, EU:C:2017:390, t. 22.).

               44

               Doslovno tumačenje izraza „restrukturiranje” ističe dvosmislenost tog izraza. Naime, u svakodnevnom govoru, restrukturiranje označava radnju reorganizacije neke cjeline koja se ne smatra dovoljno učinkovitom prema novim načelima ili s novim strukturama. Tako restrukturiranje vinograda može proizlaziti iz izmjena koje se odnose na načela upravljanja njime i na zemljišta na kojima se obavlja vinogradarska djelatnost.

               45

               Kada je, kao u ovom slučaju, odredba prava Unije dvosmislena te se, slijedom toga, može tumačiti na više načina, treba dati prednost onom tumačenju koje može sačuvati njezin koristan učinak, tumačeći je u tu svrhu s obzirom na svrhu propisa kojeg je ta odredba dio (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 1980., Roudolff, 803/79, EU:C:1980:166, t. 7. i od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑434/97, EU:C:2000:98, t. 21.).

               46

               U tom pogledu iz članka 11. stavka 1. Uredbe br. 479/2008 proizlazi da je cilj mjera restrukturiranja vinograda povećanje konkurentnosti proizvođača vina.

               47

               S obzirom na taj cilj, mjera koja je relativno skromna i ograničava se na bolje upravljanje vinogradom štiteći trsove raznim sredstvima, a što dovodi do znatne konkurentnosti u korist poljoprivrednika, može se kvalificirati mjerom restrukturiranja. Osobito, i protivno onomu što tvrdi Komisija, nigdje iz teksta članka 11. stavka 3. Uredbe br. 479/2008 ne proizlazi da mjere koje se koriste postojećim ili čak tradicionalnim metodama ne mogu biti prihvatljive za potpore za restrukturiranje vinograda, osim ako se ne kombiniraju s novim tehnologijama i konceptima.

               48

               Nasuprot tomu, treba konkretno procjenjivati poboljšanje tehnika upravljanja vinogradom, pri čemu se taj zahtjev treba ocjenjivati na temelju uvjeta za upravljanje vinogradom u trenutku kada je potpora zatražena.

               49

               Točno je da se člankom 6. stavkom 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 555/2008 od 27. lipnja 2008. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 479/2008 o zajedničkoj organizaciji tržišta vina u vezi s programima potpore, trgovinom s trećim zemljama, proizvodnim potencijalom i o nadzoru u sektoru vina (SL 2008., L 170. str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 156.), u verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 202/2013 od 8. ožujka 2013., (SL 2013., L 67, str. 10.) iz potpore za rekonstrukciju vinograda isključuje mjera zaštite od štete koju uzrokuju divljač, ptice ili tuča. Međutim, mora se utvrditi da se Provedbena uredba br. 202/2013, koja je stupila na snagu 12. ožujka 2013., ne primjenjuje ratione temporis na činjenice spora. Ona stoga ne može pružiti nikakvu uputu za tumačenje članka 11. Uredbe br. 479/2008.

               50

               U ovom slučaju, kao što je to istaknula Češka Republika u svojim pisanim podnescima, sporna zaštitna mjera omogućila je utrostručenje češke proizvodnje kvalitetnih predikatnih vina, koja je od 51000 hektolitara za 2005. porasla na 161000 hektolitara za 2012., posljednju godinu primjene te mjere.

               51

               Međutim, budući da Komisija nije osporila te tvrdnje ni dokazala nepostojanje potražnje potrošača za takvim vinima, treba smatrati da je sporna zaštitna mjera doprinijela poboljšanju konkurentnosti čeških proizvođača vina, kao je što to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 76., 77. i 81. svojega mišljenja.

               52

               Dakle, s obzirom na to da u Uredbi br. 479/2008 ne postoje odredbe u pogledu prihvatljivosti mjere potpore kojom se vinogradi štite, među ostalim, od šteta koje uzrokuju divljač ili ptice, čini se da ne postoji pravna osnova da se Češkoj Republici odbije uključivanje sporne zaštitne mjere u mjere restrukturiranja i prenamjene vinograda.

               53

               Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u smislu članka 11. stavka 3. Uredbe br. 479/2008 jer se on očito ne odnosi na mjere za zaštitu vinograda od štete od divljači ili ptica, kao što je navedeno u spornoj zaštitnoj mjeri.

               54

               Slijedom toga valja odbiti prvi žalbeni razlog.

               55

               Budući da je taj žalbeni razlog proglašen osnovanim, treba ukinuti pobijanu presudu a da pritom nije potrebno ispitivati drugi i treći žalbeni razlog.

         O tužbi pred Općim sudom

               56

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda te može sam konačno odlučiti o sporu, ako stanje postupka to dopušta, ili može vratiti predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu.

               57

               U ovom slučaju Sud može konačno odlučiti o sporu jer stanje postupka to dopušta.

               58

               U tom pogledu, kao što to proizlazi iz točke 65. mišljenja nezavisne odvjetnice, pojedincu se mora prema načelu pravne sigurnosti u sklopu odredbe omogućiti upućenost u opseg obveza koje su propisane tom odredbom, osobito kada su moguće financijske posljedice. Komisija se, stoga, prilikom ispravka u trenutku poravnanja računa EFJP‑a ne može osloniti na tumačenje koje nije obvezujuće jer odstupa od uobičajenog značenja korištenih izraza (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 1998., Irska/Komisija, C‑238/96, EU:C:1998:451, t. 81. i navedenu sudsku praksu). Međutim, iz razmatranja navedenih u točkama 42. do 52. ove presude proizlazi da Komisijino tumačenje u ovom slučaju odstupa od uobičajenog značenja izraza iz članka 11. stavka 3. Uredbe br. 479/2008 jer je ta institucija smatrala da sporna zaštitna mjera nije prihvatljiva u okviru programa, među ostalim, restrukturiranja vinograda.

               59

               Slijedom toga treba prihvatiti prvi tužbeni razlog koji je Češka Republika istaknula u prvom stupnju, a koji se temelji, među ostalim, na povredi načela pravne sigurnosti i poništiti spornu odluku.

         Troškovi

               60

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               61

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Češka Republika uspjela u žalbenom postupku i da je tužba pred Općim sudom usvojena, sukladno zahtjevu Češke Republike Komisiji valja naložiti snošenje svojih troškova i onih koji su Češkoj Republici nastali i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 20. listopada 2016., Češka Republika/Komisija (T‑141/15, neobjavljena, EU:T:2016:621).

                           2.

                           Poništava se Provedbena odluka Komisije (EU) 2015/103 od 16. siječnja 2015. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) u dijelu u kojem se njome isključuju izdaci Češke Republike na temelju EFJP‑a u korist mjere zaštite vinograda od šteta koje su prouzročili divljač i ptice od 2010. do 2012. u ukupnom iznosu od 2123199,04 eura.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje vlastitih troškova i onih koji su Češkoj Republici nastali na ime prvostupanjskog postupka i ove žalbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. listopada 2018.#Mass Response Service GmbH protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Tržišno natjecanje – Koncentracije – Maloprodajno tržište mobilnih telekomunikacijskih usluga i veleprodajno tržište pristupa i uspostave poziva u Njemačkoj – Preuzimanje E-Plusa od strane Telefónice Deutschland – Odluka kojom se utvrđuje da je koncentracija spojiva s unutarnjim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP-u – Provedba dijela Konačnih obveza za subjekte koji nisu OPM-i – Akti koji se ne mogu pobijati – Nedopuštenost.#Predmet T-885/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2018.#PSC Prominvestbank, Joint-Stock Commercial Industrial & Investment Bank protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini – Uvrštavanje naziva subjekta koji ima vlasništvo nad tužiteljem na popis subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Zlouporaba ovlasti – Pravo vlasništva – Sloboda poduzetništva – Jednako postupanje.#Predmet T-739/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 13. rujna 2018.#Apple Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-104/17.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. listopada 2018.#CompuGroup Medical AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije life coins – Raniji verbalni žig Europske unije LIFE – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-444/17.