title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 25. ožujka 2015.#Apple and Pear Australia Ltd i Star Fruits Diffusion protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice English pink – Raniji verbalni žig Zajednice PINK LADY i raniji figurativni žigovi Zajednice Pink Lady – Obveza obrazlaganja – Dužna pažnja – Odluka suda o žigu Zajednice – Nepostojanje pravomoćne sudske presude.#Predmet T‑378/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      25. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava verbalnog žiga Zajednice English pink — Raniji verbalni žig Zajednice PINK LADY i raniji figurativni žigovi Zajednice Pink Lady — Obveza obrazlaganja — Dužna pažnja — Odluka suda o žigu Zajednice — Nepostojanje pravomoćne sudske presude“
      U predmetu T‑378/13,

         Apple and Pear Australia Ltd, sa sjedištem u Victoriji (Australija),

         Star Fruits Diffusion, sa sjedištem u Caderousseu (Francuska),
      koje zastupaju T. de Haan i P. Péters, odvjetnici,
      tužitelji,
      protiv
      Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa J. Crespo Carrillo, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a:

         Carolus C. BVBA, sa sjedištem u Nieuwerkerkenu (Belgija),
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 29. svibnja 2013. (predmet R 1215/2011‑4), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Apple and Pear Australia Ltd i Star Fruits Diffusiona, s jedne strane, i društva Carolus C. BVBA, s druge strane,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Prek (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz, suci,
      tajnik: C. Heeren, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 23. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 28. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir odluku od 13. siječnja 2014. kojom se odbija odobrenje podnošenja replike,
      nakon rasprave održane 16. srpnja 2014., tijekom koje je strankama postavljeno jedno pitanje,
      uzimajući u obzir pisane odgovore podnesene tajništvu Općeg suda 28. i 31. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Društvo Carolus C. BVBA je 13. listopada 2009. podnijelo prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju verbalni je znak English pink.

               3

               Proizvodi za koje je podnesena prijava za registraciju obuhvaćeni su razredom 31 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, te odgovaraju sljedećem opisu: „Poljoprivredni povrtni, šumski proizvodi (ni pripremljeni ni prerađeni) i sjemenke (sjeme) koji nisu obuhvaćeni drugim razredima: žive životinje; svježe voće i povrće, sjeme, biljke i svježe cvijeće; hrana za životinje; slad“.

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 2010/014 od 25. siječnja 2010.

               5

               Tužitelji Apple and Pear Australia Ltd i Star Fruits Diffusion 20. travnja 2010. podnijeli su na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 prigovor protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava za proizvode navedene u točki 3. gore.

               6

               Prigovor se temeljio na sljedećim ranijim žigovima:

                        —

                        verbalnom žigu Zajednice PINK LADY, registriranom 27. veljače 2003. pod brojem 2042679, koji obuhvaća proizvode iz razreda 31, koji odgovaraju sljedećem opisu: „poljoprivredni, povrtni proizvodi uključujući voće, sjemenke, biljke i drveće, posebice jabuke i stabla jabuke“:

                        —

                        figurativnom žigu Zajednice br. 4186169, registriranom 15. prosinca 2005., predstavljenom u nastavku, koji osobito obuhvaća proizvode iz razreda 31 i koji odgovara sljedećem opisu: „svježe voće; jabuke; voćke; stabla jabuke“:

                        —

                        figurativnom žigu Zajednice br. 6335591, registriranom 30. srpnja 2008., predstavljenom u nastavku, koji obuhvaća proizvode iz razreda 31 i koji odgovara sljedećem opisu: „poljoprivredni, povrtni proizvodi uključujući voće, sjemenke, biljke i drveće, posebice jabuke i stabla jabuke“:

               7

               U obrazloženju prigovora pozivalo se na razloge iz članka 8. stavka 1. točke (b) i stavka 5. Uredbe br. 2007/2009.

               8

               Odjel za prigovore je odlukom od 27. svibnja 2011. odbio prigovor.

               9

               Tužitelj je 7. lipnja 2011. podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke Odjela za prigovore na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               10

               Tribunal de commerce de Bruxelles (trgovački sud u Bruxellesu) (Belgija) je kao sud za žig Zajednice presudom od 28. lipnja 2012., donesenom povodom tužbe zbog povrede koju su tužitelji podnijeli na temelju ranijeg verbalnog i ranijih figurativnih žigova Zajednice i žiga Beneluksa br. 559177, proglasio žig Beneluksa ENGLISH PINK ništavim i zabranio društvu Carolus C. korištenje navedenog žiga u Europskoj uniji. Tužitelji su dopisom od 4. srpnja 2012. navedenu presudu priopćili OHIM‑u. Dopisom od 29. kolovoza 2012. izvijestili su ga da je društvo Carolus C. prihvatilo presudu i da je ona, prema tome, postala konačna.

               11

               Četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a je odlukom od 29. svibnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbilo žalbu.

               12

               Žalbeno je vijeće analiziralo prigovor u mjeri u kojoj se on temeljio na ranijem verbalnom žigu. Početno, u pogledu usporedbe proizvoda, ono je istaknulo kako su proizvodi na koje se odnose suprotstavljeni žigovi u velikoj mjeri istovjetni. Zatim, smatralo je da se navedeni žigovi vizualno razlikuju. Istaknulo je da su verbalni elementi više ili manje iste duljine, da imaju istu „upadljivost“, da zajednički verbalni element „pink“ zauzima različit položaj u suprotstavljenim znakovima te da nijedan od dva sastavna elementa ne prevladava u odnosu na drugi. Preciziralo je da žig za koji je podnesena prijava prikazuje samo polovicu ranijeg verbalnog žiga tako da se zbog toga tužitelji ne mogu pozivati na presudu od 6. listopada 2005., Medion (C‑120/04, Zb., EU:C:2005:594) i da verbalni element „pink“ nije razlikovan. Osim toga, to žalbeno vijeće je istaknulo da isto obrazloženje vrijedi i za fonetsku usporedbu i da se žigovi jednako tako razlikuju i u tom pogledu. Osim toga, ono je napomenulo kako nema konceptualne sličnosti suprotstavljenih žigova jer se njihovi koncepti odnose na različite stvari, odnosno u slučaju ranijeg verbalnog žiga na ženu s određenim osobinama, a u slučaju žiga za koji je podnesena prijava na određenu boju. Naposljetku, što se tiče opće procjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu, žalbeno je vijeće podsjetilo da nema vizualne, konceptualne ni fonetske sličnosti te je zaključilo da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.

               13

               Žalbeno vijeće je smatralo da je zbog iscrpnosti korisno napomenuti da nisu dokazani ni ugled ranijeg žiga ni razlikovni karakter koji bi bio nešto veći od uobičajenog. Napomenulo je da je Odjel za prigovore ispravno sažeo sadržaj iscrpnih dokaza koje su podnijeli tužitelji te da je valjano obrazložio zaključak da su svi ti dokazi nedovoljni i neuvjerljivi. S tim u vezi ono je istaknulo da se moglo uzeti u obzir samo one dokumente koji su podneseni Odjelu za prigovore u prilogu dopisu od 7. rujna 2010., dok su dokumenti koji su priloženi dopisu od 23. rujna 2011. podneseni prekasno u skladu s pravilom 19. stavkom 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) te se prema tome ne mogu uzeti u obzir. Ono je zatim analiziralo dokumente priložene dopisu od 7. rujna 2010. podnesene Odjelu za prigovore te naznačilo da ipak smatra korisnim da se zbog iscrpnosti ispitaju i dokumenti priloženi dopisu od 23. rujna 2011. Iz ispitivanja tih dokumenata zaključilo je da iz dokaza o povećanom razlikovnom karakteru ne proizlazi jasno da izraz „pink lady“zapravo ne upućuje na vrstu jabuka te, osobito, na kojem se temelju prodaja jabuka nazvanih „pink lady“ može povezati s tužiteljima, za razliku od bilo kojeg drugog proizvođača jabuka posebne vrste.

         Zahtjevi stranaka

               14

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        pobijanu odluku izmijeni na način da ustanovi da je tužba osnovana te da posljedično prihvati njihov prigovor;

                        —

                        podredno, poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               15

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        u cijelosti odbije tužbu za poništenje;

                        —

                        naloži tužiteljima snošenje troškova.

         Pravo

               16

               Početno valja podsjetiti da tužitelji svojim zahtjevom za izmjenu odluke od Općeg suda u biti traže da donese odluku koju je prema njima trebao donijeti OHIM, odnosno odluku kojom se utvrđuje da su ispunjeni uvjeti za prigovor. Izvršavanje ovlasti za izmjenu u načelu treba biti ograničeno na situacije u kojima Opći sud može donijeti, nakon izvršene ocjene žalbenog vijeća, na temelju već utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata, odluku koju je trebalo donijeti žalbeno vijeće (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, Zb., EU:C:2011:452, t. 72.).

               17

               Opći sud smatra da također valja izvršiti nadzor ocjene žalbenog vijeća, što u prvom redu podrazumijeva analizu tužiteljevih tužbenih razloga kojima se u biti zahtijeva poništenje pobijane odluke. Prema tome, tužbeni zahtjev za izmjenu pobijane odluke treba analizirati tek nakon toga.

         O zahtjevu za poništenje pobijane odluke

               18

               U prilog tužbi tužitelji ističu sedam tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog odnosi se na povredu članka 75. Uredbe br. 207/2009 i temelji se na tome da pobijana odluka nije obrazložena u pogledu posljedica koje proizlaze iz presude Tribunal de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012. Drugi tužbeni razlog vezan je za povredu načela pravomoćno presuđene stvari. U okviru trećeg tužbenog razloga tužitelji se pozivaju na povredu općih načela pravne sigurnosti, dobrog upravljanja i zaštite legitimnih očekivanja. Četvrti tužbeni razlog se odnosi na povredu članka 76. Uredbe br. 207/2009. Peti i šesti tužbeni razlog odnose se na povredu članka 8. stavka 1. točke (b) odnosno članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009. Sedmi tužbeni razlog odnosi se na povredu članka 75. iste uredbe jer je žalbeno vijeće svoju odluku utemeljilo na razlozima o kojima se stranke nisu izjasnile.

               19

               Opći sud smatra kako najprije treba analizirati prvi i treći tužbeni razlog.

         Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 75. Uredbe br. 207/2009 zbog toga što pobijana odluka nije obrazložena u pogledu posljedica koje proizlaze iz presude Tribunal de commerce de Bruxelles od 28. lipnja 2012.

               20

               U okviru prvog tužbenog razloga tužitelji ističu kako je Tribunal de commerce de Bruxelles, kada je odlučivao kao sud za žig Zajednice, donio presudu kojom je utvrdio kako su žigom ENGLISH PINK povrijeđena subjektivna prava koja oni imaju kao nositelji ranijeg verbalnog žiga. Oni ističu kako je presuda, koja je u međuvremenu postala konačna, odlučujući činjenični i pravni element ili barem osobito relevantan u ovom predmetu, s jedne strane, zato što je donesena između istih stranaka u pogledu istih žigova Zajednice te zbog istih relativnih razloga na temelju Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, zato što je povreda nanesena žigom ENGLISH PINK priznata konačnom odlukom u Uniji. Međutim, oni navode kako pobijana odluka uopće ne spominje presudu Tribunal de commerce de Bruxelles. Prema tome, neobrazlaganjem svoje odluke u pogledu eventualnih posljedica navedene presude žalbeno je vijeće, prema mišljenju tužitelja, povrijedilo članak 75. Uredbe br. 2007/2009.

               21

               OHIM primjećuje kako je žalbeno vijeće vjerojatno uzelo u obzir presudu Tribunal de commerce de Bruxelles, ali nije smatralo da je povezana s ovim predmetom jer je proizašla iz tužbe zbog povrede. On ističe kako je pravno uređenje žigova Zajednice samostalni sustav koji se primjenjuje neovisno o bilo kojem nacionalnom sustavu.

               22

               Uvodno valja podsjetiti da sukladno članku 75. Uredbe br. 207/2009 odluke OHIM‑a moraju biti obrazložene. Ta obveza obrazlaganja ima isti doseg kao i ona koja proizlazi iz članka 296. UFEU‑a, prema kojem obrazloženje autora akta treba biti jasno i nedvosmisleno. Ono ima dvostruki cilj da, s jedne strane, omogući zainteresiranima da se upoznaju s opravdanjima za poduzetu mjeru kako bi mogli zaštititi vlastita prava i, s druge strane, da omogući sudu Unije da izvrši nadzor zakonitosti odluke (vidjeti presudu od 12. srpnja 2012., Guccio Gucci/OHIM – Chang Qing Qing (GUDDY), T‑389/11, EU:T:2012:378, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Zatim, iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da, općenito i ako ne postoje odredbe koje se tome protive, stranke mogu podnijeti činjenice i dokaze nakon isteka za to određenih rokova na temelju odredbi Uredbe br. 207/2009 i da OHIM‑u nipošto nije zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su mu podneseni ili navedeni prekasno. Precizirajući kako potonji u takvom slučaju „ne mora“ uzeti u obzir takve činjenice, navedena odredba zapravo OHIM‑u daje široku diskrecijsku ovlast da odluči, uz obrazloženje svoje odluke u tom pogledu, valja li ih ili ne uzeti u obzir (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, Zb., EU:C:2013:638, t. 22. i 23. te navedenu sudsku praksu).

               24

               Osim toga, važno je istaknuti kako članak 95. Uredbe br. 207/2009 predviđa da države članice na svojem državnom području određuju nacionalne sudove koji preuzimaju ulogu „sudova za žig Zajednice”, koji obavljaju funkcije koje su im dodijeljene tom uredbom. U tom pogledu, članak 96. Uredbe br. 207/2009 određuje da sudovi za žig Zajednice imaju isključivu nadležnost za postupke povodom tužbe zbog povrede i za postupke povodom protutužbe za opoziv ili za proglašavanje žiga Zajednice ništavim. Belgijski je zakonodavac odredio da Tribunal de commerce de Bruxelles bude prvostupanjski sud za žig Zajednice.

               25

               Osim toga, valja istaknuti kako, prema uvodnoj izjavi 16. Uredbe br. 207/2009, „odluke u vezi s valjanošću i povredom žigova Zajednice moraju imati učinak na i pokrivati cijelo područje Zajednice, s obzirom da je to jedini način sprečavanja donošenja nedosljednih odluka od strane sudova i [OHIM‑a], te osiguranja da se neće narušiti jedinstveni karakter žigova Zajednice“. Jednako tako, u uvodnoj izjavi 17. Uredbe br. 207/2009 ističe se kako bi trebalo izbjegavati proturječne presude u postupcima u koje su uključene iste stranke, o istim činjenicama na temelju žiga Zajednice i usporednih nacionalnih žigova. Mehanizmi koje ustanovljava Uredba br. 207/2009 imaju prema tome za cilj zajamčiti jedinstvenu zaštitu žiga Zajednice na području cijele Unije. Zakonodavac na taj način potvrđuje jedinstveni karakter žiga Zajednice.

               26

               Konačno, valja podsjetiti da je, prema sudskoj praksi, sud za žig Zajednice nadležan za izricanje zabrana povreda ili opasnosti od povreda žigova Zajednice koje se protežu na cijelo područje Unije (vidjeti presudu od 12. travnja 2011., DHL Express France, C‑235/09, Zb., EU:C:2011:238, t. 38.). Sustav predviđen Uredbom br. 207/2009 omogućuje ograničenje takvog spora na jedan postupak kako bi se zajamčila jedinstvena zaštita žiga Zajednice na čitavom području Unije.

               27

               U kontekstu tih elemenata valja ispitati tužbeni razlog vezan za povredu članka 75. Uredbe br. 207/2009.

               28

               Podsjetimo da su tužitelji tužbom od 8. lipnja 2010. od Tribunal de commerce de Bruxelles zahtijevali poništenje žiga Beneluksa ENGLISH PINK zbog toga što se njime povrjeđuje, osobito, ranije verbalne i figurativne žigove Zajednice i žig Beneluksa br. 559177. Presudom od 28. lipnja 2012. navedeni je sud poništio žig Beneluksa ENGLISH PINK i zabranio društvu Carolus C. da ga koristi u Uniji.

               29

               Tribunal de commerce de Bruxelles je u pogledu merituma početno istaknuo da se prag vjerojatnosti dovođenja u zabludu treba postaviti vrlo nisko jer su proizvodi dotičnih žigova istovjetni. Nadalje, podsjetio je da jedan ili više žigova koji su isključivo verbalni mogu dovesti do vjerojatnosti dovođenja u zabludu zbog složenog žiga. Osim toga, on je smatrao da korištenje određene boje, posebnog načina pisanja slova, posebne vrste i velikih slova na početku svake riječi „ni po čemu ne umanjuje mjerilo cjelokupne slike žiga“. Smatrao je da za prosječno pažljive potrošače postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između žigova ENGLISH PINK i PINK LADY. Osim toga, napomenuo je da su, uzimajući u obzir sadržaj spisa, tužitelji u dovoljnoj mjeri dokazali da izraz „pink lady“ u pogledu jabuka uživa velik ugled koji usto ulazi u „common knowledge“. Također je smatrao da žigu PINK LADY valja dodijeliti povećani stupanj zaštite.

               30

               Dopisom od 4. srpnja 2012. tužitelji su OHIM‑u priopćili presudu od 28. lipnja 2012. Engleski prijevod presude mu je također dostavljen dopisom od 15. srpnja 2012. Dopisom od 29. kolovoza 2012. tužitelji su obavijestili OHIM da je društvo Carolus C. prihvatilo presudu i da je ona prema tome postala konačna. Tužitelji su 25. rujna 2012. naveli da je Ured Beneluksa za žigove izbrisao žig ENGLISH PINK iz registra žigova Beneluksa.

               31

               Iz prethodno iznesenoga proizlazi da je žalbeno vijeće propisno i u više navrata obaviješteno nekoliko mjeseci prije donošenja pobijane odluke o pojavi nove činjenice, odnosno presude Tribunal de commerce de Bruxelles.

               32

               Valja utvrditi da žalbeno vijeće u pobijanoj odluci uopće nije spomenulo postojanje presude Tribunal de commerce de Bruxelles i, a fortiori, nije obrazložilo svoju ocjenu toga treba li se ta nova činjenica uzeti u obzir ili ne.

               33

               Međutim, iz točaka 22. i 24. ove presude također proizlazi da je žalbeno vijeće bilo obvezno u pobijanoj odluci naznačiti razloge za svoju odluku o tome treba li se uzeti u obzir ta nova činjenica.

               34

               Prema tome, valja smatrati da žalbeno vijeće nije ni izričito ni implicitno ispunilo uvjet obrazlaganja kako je preciziran u točki 33. ove presude.

               35

               U tom je kontekstu bitno istaknuti da u okolnostima slučaja argumenti OHIM‑a navedeni u njegovim dopisima, prema kojima je „žalbeno vijeće vjerojatno uzelo u obzir presudu Tribunal [de commerce de Bruxelles]“, ali „nije smatralo da je povezana s ovim predmetom jer je proizašla iz tužbe zbog povrede na temelju članka [96.] [Uredbe br. 207/2009]“, čine zakašnjeli pokušaj obrazloženja pobijane odluke koji je pred Općim sudom nedopušten. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi obrazloženje odluke zainteresiranoj osobi mora načelno biti dostavljeno istodobno s odlukom koja ima negativan učinak, s time da nepostojanje obrazloženja ne može biti ispravljeno činjenicom da je zainteresirana osoba razloge odluke saznala tijekom postupka pred sucem Unije (presude od 26. studenoga 1981., Michel/Parlament, 195/80, Zb., EU:C:1981:284, t. 22.; od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Zb., EU:C:2005:408, t. 463. i od 13. studenoga 2012., Antrax It/OHIM – THC (Radijatori za grijanje), T‑83/11 i T‑84/11, Zb., EU:T:2012:592, t. 90.).

               36

               Posljedično, neobrazlaganjem svoje ocjene o tome treba li uzeti u obzir novi činjenični element koji čini presuda Tribunal de commerce de Bruxelles koja se pojavila u razdoblju između donošenja odluke Odjela za prigovore i donošenja pobijane odluke žalbeno je vijeće prekršilo članak 75. Uredbe br. 207/2009.

               37

               S obzirom na sve prethodno izneseno, valja prihvatiti prvi tužbeni razlog vezan za povredu članka 75. Uredbe br. 207/2009.

               38

               Valja smatrati da ta povreda sama za sebe predstavlja temelj za poništenje pobijane odluke. Međutim, imajući u vidu posebne okolnosti ovog spora u kojem je odluka suda za žig zajednice donesena prije pobijane odluke, Opći sud smatra da je ipak potrebno analizirati treći tužbeni razlog vezan za povredu općih načela pravne sigurnosti, dobrog upravljanja i zaštite legitimnih očekivanja.

         Treći tužbeni razlog, vezan za povredu općih načela pravne sigurnosti, dobrog upravljanja i zaštite legitimnih očekivanja

               39

               U okviru trećeg tužbenog razloga tužitelji ističu da su povrijeđena opća načela pravne sigurnosti, dobrog upravljanja i zaštite legitimnih očekivanja. Oni smatraju kako je, imajući u vidu Uredbu Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) i važnost načela pravomoćno presuđene stvari i pravne sigurnosti, konačna odluka suda za žig Zajednice stvorila legitimna očekivanja da će povreda nanesena žigom ENGLISH PINK njihovim subjektivnim pravima biti konačno priznata u Uniji.

               40

               Oni također ističu kako načelo dobrog upravljanja zabranjuje OHIM‑u da prilikom odlučivanja u postupku povodom prigovora donese odluku koja negativno utječe na pravnu sigurnost i legitimna očekivanja vezana za raniju konačnu odluku suda za žig Zajednice. To načelo od OHIM‑a zahtijeva da posveti posebnu pažnju presudama suda za žig Zajednice.

               41

               OHIM ističe kako nije došlo do povrede načela pravne sigurnosti, dobrog upravljanja i zaštite legitimnih očekivanja jer nije utvrđeno da je on prilikom izvršavanja svojih nadležnosti u području prijave žiga Zajednice vezan pravomoćnom sudskom presudom u pogledu odluka sudova za žig Zajednice.

               42

               Uvodno valja istaknuti da ovaj tužbeni razlog zapravo sadrži dva prigovora. U okviru prvog prigovora tužitelji u biti ističu kako je žalbeno vijeće, imajući u vidu važnu ulogu koju sudovima za žig Zajednice dodjeljuje Uredba br. 207/2009, trebalo uzeti u obzir presudu Tribunal de commerce de Bruxelles. Zanemarivši tu presudu, žalbeno vijeće nije s punom potrebnom pažnjom ocijenilo podnesene mu činjenične elemente te nije poštovalo načelo dobrog upravljanja, odnosno dužnu pažnju.

               43

               U okviru drugog prigovora tužitelji u biti ističu da je presuda Tribunal de commerce de Bruxelles utvrdila prava stranaka konačno zaštitivši raniji verbalni žig od negativnog utjecaja žiga ENGLISH PINK. Donošenjem odluke koja je suprotna prethodno navedenoj presudi žalbeno je vijeće, prema mišljenju tužitelja, povrijedilo i legitimna očekivanja i pravnu sigurnost koji su nastali tom presudom.

               44

               Što se tiče prvog prigovora prema kojem žalbeno vijeće nije s punom potrebnom pažnjom ocijenilo podnesene mu činjenične elemente, valja podsjetiti da je OHIM obvezan izvršavati svoje nadležnosti u skladu s općim načelima prava Unije, kao što je načelo dobrog upravljanja (presuda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, Zb., EU:C:2011:139, t. 73.).

               45

               Valja istaknuti da zbog razloga pravne sigurnosti i, točnije, dobrog upravljanja, ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito ne bi li se izbjegla nevaljana registracija žigova. Stoga takvo ispitivanje treba provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivim u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri sadrži li predmetni znak razlog za odbijanje (u tom smislu vidjeti presudu Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, t. 44. supra, EU:C:2011:139, t. 77.).

               46

               U istom smislu valja podsjetiti kako članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 predviđa da „[OHIM] po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, Ured to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke“. Ta je odredba izraz dužne pažnje prema kojoj je nadležna institucija dužna pažljivo i nepristrano ispitati sve činjenične i pravne elemente relevantne za predmetni slučaj (vidjeti presudu od 15. srpnja 2011., Zino Davidoff/OHIM – Kleinakis kai SIA (GOOD LIFE), T‑108/08, Zb., EU:T:2011:391, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Međutim, valja utvrditi da je presuda Tribunal de commerce de Bruxelles na prvi pogled činjenični element koji je relevantan za rješenje predmetnog slučaja. Naime, žalbeno vijeće mora priznati kako postoje bitne dodirne točke između činjeničnih elemenata koji su predmet postupka pokrenutog tužbom zbog povrede i onih koji su predmet postupka pokrenutog prigovorom protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava. U tim postupcima nisu iste samo stranke, već su isti i raniji verbalni žig na koji se pozivalo u prilog tužbi pred Tribunal de commerce de Bruxelles te onaj na koji se pozivalo u prilog prigovoru pred tijelima OHIM‑a. Također treba istaknuti da su žig Beneluksa ENGLISH PINK koji je navedeni sud proglasio ništavim i žig za koji je podnesena prijava izuzetno slični.

               48

               Jednako tako valja istaknuti kako je to presuda suda za žig Zajednice, donesena na temelju Uredbe br. 207/2009, koji na tom temelju intervenira u okviru samostalnog sustava koji čini pravno uređenje žigova Zajednice jer je zadužen na cijelom području Unije štititi žigove Zajednice koji su predmet povrede ili opasnosti od povrede i jer se također vodi ciljevima koji su posebnost tog sustava.

               49

               Osim toga, kao što proizlazi iz točaka 24. do 26. ove presude, volju zakonodavca Unije treba shvatiti na način da mehanizmi koje ustanovljava uredba imaju za cilj zajamčiti jedinstvenu zaštitu žiga Zajednice na području cijele Unije.

               50

               Uzimajući u obzir sve te okolnosti, valja smatrati da je u ovom slučaju presuda Tribunal de commerce de Bruxelles prima facie relevantni činjenični element te da je žalbeno vijeće trebalo uzeti u obzir njezin eventualni utjecaj na rješenje podnesenog mu spora.

               51

               Propustivši to učiniti žalbeno vijeće nije s punom potrebnom pažnjom ocijenilo podnesene mu relevantne činjenične elemente.

               52

               U okolnostima slučaja taj manjak pažnje može dovesti do poništenja pobijane odluke tako da treba prihvatiti prigovor koji se odnosi na povredu načela dobrog upravljanja.

               53

               Prema tome, iz analize prvog tužbenog razloga i prvog prigovora iz trećeg tužbenog razloga proizlazi da je žalbeno vijeće prekršilo, s jedne strane, članak 75. Uredbe br. 207/2009 – ne spomenuvši u pobijanoj odluci postojanje presude Tribunal de commerce de Bruxelles te njezin eventualni utjecaj na rješenje spora –i, s druge strane, dužnu pažnju, ne ocijenivši dovoljno pažljivo podnesene mu relevantne činjenične elemente.

               54

               Slijedi da pobijanu odluku treba poništiti bez ispitivanja drugog prigovora iz trećeg tužbenog razloga kao ni pet ostalih tužbenih razloga koje su istaknuli tužitelji.

         O zahtjevu za izmjenu pobijane odluke kojim se predlaže prihvaćanje prigovora

               55

               S obzirom na to da je potrebno poništiti pobijanu odluku te na zahtjev za izmjenu koji su postavili tužitelji, valja ocijeniti je li u ovom slučaju Opći sud nadležan za izvršavanje svoje ovlasti za izmjenu na temelju članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. U prilog tom zahtjevu tužitelji u biti ističu kako presuda Tribunal de commerce de Bruxelles ima snagu pravomoćne sudske presude te se kao takva nameće žalbenom vijeću odnosno Općem sudu. On tako može i dužan je izmijeniti pobijanu odluku usklađujući je s navedenom presudom i prihvaćajući prigovor. U tom pogledu oni preciziraju, u okviru svojeg drugog tužbenog razloga, kako se pravomoćnost sudske presude ne odnosi samo na izreku već i na obrazloženje sudske odluke i pozivaju se na jedinstveni karakter žiga Zajednice kao i na potrebu dosljednih odluka od strane sudova za žig Zajednice i OHIM‑a, kako je potvrđena člankom 56. stavkom 3., člankom 100. stavcima 2., 6. i 7., člankom 104. stavcima 1. i 2. i člankom 109. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 i odredbama Uredbe br. 44/2001.

               56

               Valja podsjetiti da ovlast Općeg suda za izmjenu ne daje mu mogućnost za ocjenu o nečemu o čemu se žalbeno vijeće još nije izjasnilo. Izvršavanje ovlasti za izmjenu stoga treba biti ograničeno u načelu na situacije u kojima Opći sud može donijeti, nakon izvršene ocjene spomenutog vijeća, na temelju već utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata, odluku koju je žalbeno vijeće trebalo donijeti (presuda Edwin/OHIM, t. 16. supra, EU:C:2011:452, t. 72.).

               57

               Osim toga, valja napomenuti kako odluka nacionalnog suda koji postupa kao sud za žig Zajednice u okviru tužbe zbog povrede žiga Zajednice nema snagu pravomoćne sudske odluke u odnosu na odluke OHIM‑a u okviru postupka prigovora protiv registracije žiga Zajednice iako je identičan nacionalnom žigu koji je predmet povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 10. svibnja 2011., Emram/OHIM – Guccio Gucci (G), T‑187/10, EU:T:2011:202, t. 76. i navedenu sudsku praksu). Posljedica postojanja takve odluke, kao što je u predmetnom slučaju ona Tribunal de commerce de Bruxelles, jest da, čak i ako je postala konačna, ona sama po sebi nije dovoljna da bi Opći sud mogao odrediti kakvu je odluku trebalo donijeti žalbeno vijeće.

               58

               Istina je da je zakonodavac Unije, kao što se podsjeća u točkama 24. i 25. navedene presude, putem Uredbe br. 207/2009 uspostavio mehanizme čiji je cilj zajamčiti jedinstvenu zaštitu žiga Zajednice na području cijele Unije, potvrđujući tako jedinstveni karakter žiga Zajednice. U tom kontekstu, on je uspostavio sudove za žig Zajednice kojima je dana nadležnost za izricanje zabrana povreda ili opasnosti od povreda žiga Zajednice koje se protežu na cijelo područje Unije.

               59

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, zakonitost odluka žalbenih vijeća ocjenjuje se isključivo na temelju Uredbe br. 207/2009, koju tumače sudovi Unije, a ne na temelju prethodne prakse odlučivanja (u tom smislu vidjeti presudu Općeg suda od 24. travnja 2005., Grupo Alcon/OHIM, C‑412/05 P, Zb., EU:C:2007:252, t. 65.), što također vrijedi i za postupak povodom prigovora pokrenut na temelju članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. To tim više vrijedi i za učinak ranijih nacionalnih odluka na rješenje dotičnog spora. Naime, pravni sustav žiga Zajednice samostalan je sustav sastavljen od skupine pravila, koji teži ostvarenju vlastitih specifičnih ciljeva, dok je njegova primjena neovisna o bilo kojem nacionalnom sustavu. Iz tog slijedi da se odbijanje registracije mora ocjenjivati samo na temelju relevantnih propisa Unije te da ranije nacionalne odluke ni u kojem slučaju ne mogu dovesti u pitanje zakonitost sporne odluke (u tom smislu vidjeti rješenje od 22. ožujka 2012., Emram/OHIM, C‑354/11 P, EU:C:2012:167, t. 92. i 93.).

               60

               Jednako tako valja istaknuti da Uredba br. 207/2009 ne sadrži nijednu odredbu na temelju koje bi OHIM bio vezan odlukom suda za žig Zajednice donesenom u okviru postupka zbog povrede prilikom izvršavanja svoje isključive nadležnosti u području registracije žigova Zajednice i prilikom, u tom kontekstu, ispitivanja prigovora protiv prijava žigova Zajednice.

               61

               Odredbe kojima se primjenjuje načelo pravomoćno presuđene stvari tiču se, naime, drugih situacija. Članak 56. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 odnosi se na dopuštenost zahtjeva za opoziv ili za proglašavanje ništavosti pred OHIM‑om ako je o istom žigu Zajednice već odlučivao neki sud u državi članici. U istom smislu članak 100. stavci 2., 6. i 7. Uredbe br. 207/2009 obuhvaćaju slučaj protutužbe za opoziv ili za proglašavanje žiga Zajednice ništavim pred OHIM‑om ili sudom za žig Zajednice kad je o istom pitanju već odlučivao OHIM odnosno spomenuti sud. Članak 109. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 predviđa da sud koji vodi postupak povodom tužbe zbog povrede na temelju žiga Zajednice odbacuje tužbu ako je konačna presuda o meritumu donesena u postupku koji se vodio zbog istih razloga za podnošenje tužbe i između istih stranaka na temelju istovjetnog nacionalnog žiga koji se odnosi na istovjetne proizvode ili usluge. Jednako tako, članak 109. stavak 3. iste uredbe određuje da sud koji vodi postupak povodom tužbe zbog povrede na temelju nacionalnog žiga odbacuje tužbu ako je konačna presuda o meritumu donesena u postupku koji se vodio zbog istih razloga za podnošenje tužbe i između istih stranaka na temelju istovjetnog žiga Zajednice koji se odnosi na istovjetne proizvode ili usluge.

               62

               Nadalje, zahtjev jedinstvenoga karaktera žiga Zajednice, kako je istaknut u uvodnim izjavama 16. i 17. Uredbe br. 207/2009, ne podrazumijeva da tijela OHIM‑a i, posljedično, suda Unije ne mogu u ime načela pravomoćno presuđene stvari ispitati eventualno postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu u okviru postupka prigovora protiv registracije novog žiga Zajednice čak i kad je identičan nacionalnom žigu za koji je sud za žig Zajednice presudio da povređuje raniji žig Zajednice.

               63

               Valja, naime, istaknuti kako je OHIM jedino tijelo koje je zakonodavac Unije ovlastio za ispitivanje zahtjeva za registraciju i, prema tome, za odobravanje ili odbijanje registracije žiga Zajednice. U okviru te nadležnosti odluke koje žalbena vijeća donose primjenjujući Uredbu br. 207/2009 u pogledu registracije ili zaštite znaka kao žiga Zajednice pripadaju izvršavanju povezane nadležnosti, a ne izvršavanju diskrecijske ovlasti. Zbog toga zakonitost odluka žalbenih vijeća treba ocjenjivati samo na temelju te uredbe kako je tumači sud Unije. Međutim, kako se ističe u točkama 60. i 61. ove presude, Uredba br. 207/2009 ne predviđa odredbu koja OHIM‑u nameće usklađivanje, uslijed načela pravomoćno presuđene stvari, s odlukom suda za žig Zajednice kojom je utvrđena povreda žiga Zajednice nacionalnim žigom.

               64

               Slijedi da se u ovom slučaju pravomoćna sudska presuda, odnosno presuda Tribunal de commerce de Bruxelles ne nameće ni žalbenom vijeću u izvršavanju njegove nadležnosti da donese odluku o tome može li se znak English pink registrirati kao žig Zajednice ni sudu Unije u okviru izvršavanja nadzora zakonitosti i ovlasti izmjene na temelju članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009.

               65

               Usto valja navesti da, iako su stranke u postupcima pred Tribunal de commerce de Bruxelles i pred OHIM‑om iste, predmeti, odnosno zahtjevi u postupcima koji se vode pred navedenim sudom odnosno OHIM‑om naprotiv nisu isti. Naime, predmet tužbe zbog povrede pred belgijskim sudom jest poništenje žiga Beneluksa ENGLISH PINK i zabrana korištenja tog žiga na području Unije, dok je predmet postupka pred OHIM‑om prigovor registraciji žiga Zajednice English pink.

               66

               Pravne osnove odnosno temelji zahtjeva u ta dva predmeta također su različiti. S jedne strane, u okviru postupka pred Tribunal de commerce de Bruxelles temelj zahtjeva tužitelja koji se odnosi na donošenje naloga s ciljem da se onemogući povreda žigova Zajednice iz točke 6. ove presude jest članak 9. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe br. 207/2009. Jednako tako, temelj zahtjeva za poništenje žiga Beneluksa ENGLISH PINK nalazi se u članku 2.3. i članku 2.28. stavku 3. točki (b) Konvencije Beneluksa u području intelektualnog vlasništva (žigovi i dizajni ili modeli), koja je potpisana u Den Haagu 25. veljače 2005. Navedeni je sud utvrdio da postoji povreda navedenih žigova Zajednice. Također je proglasio žig Beneluksa ENGLISH PINK ništavim i zabranio korištenje tog znaka na čitavom području Unije. S druge strane, u okviru postupka pred OHIM‑om tužitelji prigovaraju registraciji novog žiga Zajednice i pozivaju se na druge odredbe Uredbe br. 207/2009, odnosno na članak 8. stavak 1. točku (b) i na članak 5. te uredbe.

               67

               S druge strane, nesporno je da su žig Beneluksa i žig za koji je podnesena prijava dva pravno različita žiga. Učinak presude Tribunal de commerce de Bruxelles jest zaštita ranijeg verbalnog žiga u odnosu na učinke žiga Beneluksa ENGLISH PINK.

               68

               Zbog tih se razloga, različitosti predmeta i pravnih osnova postupaka koji se vode pred OHIM‑om i Tribunal de commerce de Bruxelles, tužitelji ne mogu pozivati na pravomoćnost presude navedenog suda u okviru ovog postupka.

               69

               Zbog istih je razloga bez važnosti pozivanje tužitelja na primjenu Uredbe br. 44/2001 jer ne postoji istovjetnost stranaka, predmeta i pravne osnove.

               70

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi kako tužitelji pogrešno tvrde kako je primjenom načela pravomoćno presuđene stvari žalbeno vijeće bilo vezano presudom Tribunal de commerce de Bruxelles i kako je uslijed toga trebalo utvrditi postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih znakova.

               71

               Neovisno o prethodno iznesenome, kao što proizlazi iz razmatranja navedenih u okviru ispitivanja prvog i trećeg tužbenog razloga, žalbeno vijeće je u ovom slučaju propustilo uzeti u obzir presudu Tribunal de commerce de Bruxelles i ocijeniti eventualni utjecaj te presude na ishod spora. Prema tome, Opći sud na temelju utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata ne može odrediti koju je odluku trebalo donijeti žalbeno vijeće i prema tome ne može izvršiti svoju ovlast izmjene. Posljedično valja odbiti zahtjev tužiteljâ za izmjenu pobijane odluke.

         Troškovi

               72

               U skladu s člankom 87. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, Opći sud može podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove. U ovom slučaju valja odlučiti da OHIM snosi vlastite troškove kao i polovicu troškova tužitelja.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 29. svibnja 2013. (predmet R 1215/2011‑4).

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           OHIM snosi vlastiti trošak kao i polovicu troškova društava Apple and Pear Australia Ltd‑a i Star Fruits Diffusiona.

                           4.

                           Društvo Apple and Pear Australia i društvo Star Fruits Diffusion snose polovicu vlastitih troškova.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. ožujka 2015.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Directeur général des douanes et droits indirects i Chef de l'agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières protiv Harry Winston SARL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Carinski zakonik Zajednice – Uredba (EEZ) br.°2913/92 – Članak 206. – Nastanak carinskog duga – Krađa robe stavljene u postupak carinskog skladištenja – Pojam ‚nepovratni gubitak robe uslijed više sile’ – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 71. – Porez na dodanu vrijednost – Oporezivi događaj – Obveza obračuna poreza.#Predmet C-273/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Carinski zakonik Zajednice — Uredba (EEZ) br.°2913/92 — Članak 206. — Nastanak carinskog duga — Krađa robe stavljene u postupak carinskog skladištenja — Pojam ‚nepovratni gubitak robe uslijed više sile’ — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 71. — Porez na dodanu vrijednost — Oporezivi događaj — Obveza obračuna poreza“
      U predmetu C‑273/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska) odlukom od 30. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 4. lipnja 2012., u postupku

         Directeur général des douanes et droits indirects,

         Chef de l’agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières

      protiv

         Harry Winston SARL,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, G. Arestis (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za društvo Harry Winston SARL, X. Jauze, avocat,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i C. Candat, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,

               —

               za grčku vladu, K. Paraskevopoulou i Z. Chatzipavlou, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Albenzija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, C. Soulay i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 206. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), i članka 71. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Directeur général des douanes et droits indirects (glavni direktor za carine i neizravna davanja) i Chef de l’agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (ravnatelj Istraživačke agencije Nacionalne uprave za carinske informacije i upite) (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: Carinska uprava), s jedne strane, i društva Harry Winston SARL (u daljnjem tekstu: Harry Winston), s druge strane, o plaćanju carine i poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na robu koja je ukradena nakon što je stavljena u postupak carinskog skladištenja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 79/623/EEZ

               3

               Deveta uvodna izjava Direktive Vijeća 79/623/EEZ od 25. lipnja 1979. o usklađivanju zakona i drugih propisa u području carinskog duga (SL L 179, str. 31.) [neslužbeni prijevod], stavljene izvan snage Carinskim zakonikom, glasila je kako slijedi:
               „[…] osim plaćanja carinskog duga ili njegove zastare u skladu s važećim odredbama, osnova za gašenje [carinskog duga] može biti samo utvrđenje da roba nije stvarno upotrijebljena za ekonomsku namjenu koja opravdava primjenu uvoznih ili izvoznih carina”. [neslužbeni prijevod]

         Carinski zakonik

               4

               Članak 202. stavak 1. Carinskog zakonika određuje:
               „Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        nezakonitim unosom u carinsko područje Zajednice robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina,
                        ili

                        (b)

                        nezakonitim unosom robe smještene u slobodnoj zoni ili slobodnom skladištu u drugi dio tog područja.

                  Za potrebe ovog članka, nezakoniti unos znači svaki unos uz nepoštivanje odredaba članaka od 38. do 41. i članka 177. druge alineje.”

               5

               Članak 203. Carinskog zakonika predviđa:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        —

                        nezakonitim izuzimanjem ispod carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku izuzimanja robe ispod carinskog nadzora.
               3.   Dužnici su:

                        —

                        osoba koja je izuzela robu ispod carinskog nadzora,

                        —

                        sve osobe koje su sudjelovale kod izuzimanja robe i koje su znale ili su opravdano trebale znati da se radi o izuzimanju robe ispod carinskog nadzora,

                        —

                        sve osobe koje su stekle ili primile u posjed takvu robu i koje su u trenutku stjecanja odnosno primitka znale ili su opravdano trebale znati da se radi o robi izuzetoj ispod carinskog nadzora,
                        te

                        —

                        ako je primjereno, osoba koja se mora pridržavati obveza koje proizlaze iz privremenog smještaja robe ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena.”

               6

               U skladu s člankom 204. Carinskog zakonika:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        neispunjavanjem jedne od obveza koja za robu koja podliježe uvoznim carinama proizlazi iz njezinog privremenog smještaja ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena

                  [...]
               u slučajevima različitim od navedenih u članku 203., osim ako se utvrdi da navedeni propusti nisu bitno utjecali na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili određenog carinskog postupka.
               [...]”

               7

               Članak 206. stavak 1. Carinskog zakonika predviđa:
               „Odstupajući od članaka 202. i 204. stavka 1. točke (a), smatra se da ne nastaje uvozni carinski dug za određenu robu ako osoba dokaže da neispunjenje obveza koje proizlaze iz:

                        —

                        odredbi članaka od 38. do 41. i članka 177. druge alineje, ili

                        —

                        držanja odnosne robe u privremenom smještaju, ili

                        —

                        uporabe carinskog postupka u koji je ta roba bila stavljena,

                  rezultiraju potpunim uništenjem, ili nepovratnim gubitkom robe kao posljedica stvarne naravi same robe, ili nepredvidivih okolnosti, ili više sile ili uz odobrenje carinskih tijela.
               Za potrebe ovog stavka, roba je nepovratno izgubljena ako je predana neupotrebljiva za bilo koju osobu.”

               8

               Članak 233. Carinskog zakonika glasi kako slijedi:
               „Ne dovodeći u pitanje važeće odredbe koje se odnose na zastaru carinskog duga ili neplaćanje takvog duga u slučaju pravno utvrđene nesposobnosti plaćanja dužnika, carinski dug se gasi:
               [...]

                        (c)

                        ako je za robu deklariranu u carinski postupak za koji nastaje obveza plaćanja carine:

                        —

                        carinska deklaracija poništena […],

                        —

                        roba prije puštanja bila zadržana i istodobno ili naknadno oduzeta, uništena po nalogu carinskih tijela, uništena ili ustupljena u skladu s člankom 182., ili uništena, ili nepovratno izgubljena kao posljedica njezine stvarne naravi, ili nepredvidivih okolnosti ili više sile;

                  [...]”

         Direktiva o PDV‑u

               9

               Članak 2. stavak 1. točke (a) i (d) Direktive o PDV‑u navodi:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        (a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  [...]

                        (d)

                        uvoz robe.”

               10

               Članak 70. Direktive o PDV‑u predviđa:
               „Oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa prilikom uvoza robe.”

               11

               Članak 71. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „1.   Kada se roba prilikom ulaska u Zajednicu stavlja u jedan od postupaka ili situacija iz članaka 156., 276. i 277., ili u postupak privremenog uvoza na koji se primjenjuje potpuno izuzeće od uvozne carine, ili u postupak vanjskog provoza, oporezivi događaj nastaje i nastupa obaveza obračuna PDV‑a tek kad roba prestane biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.
               Međutim, kad uvezena roba podliježe carinskim davanjima, prelevmanima ili davanjima koja imaju sličan učinak a koji se primjenjuju u skladu sa zajedničkom politikom, oporezivi događaj nastaje a obveza obračuna PDV‑a nastupa kada nastupa oporezivi događaj koji se odnosi na ta davanja i kad nastupa obveza obračuna tih davanja.
               2.   Kad uvezena roba ne podliježe niti jednom od davanja iz drugog podstavka stavka 1., države članice primjenjuju, u pogledu oporezivog događaja i momenta kad nastupa obveza obračuna PDV‑a, važeće odredbe koje uređuju carine.”

               12

               Članak 156. stavak 1. točka (c) Direktive o PDV‑u navodi da „[d]ržave članice mogu izuzeti […] isporuku robe koja je namijenjena stavljanju u postupak carinskog skladištenja”.

         Francusko pravo

               13

                  Bulletin officiel des douanes (Službeni list Carinske uprave) br. 6551, 29. svibnja 2002., navodi u poglavlju 9. glavi III.:
               „A) Manjak robe koju utvrdi carina ili korisnik
               Članci 203. i 206. [Carinskog zakonika], članak 520‑2. [provedbenih odredbi Carinskog zakonika]

                        12.

                        Kada je roba uništena ili nepovratno izgubljena (krađa, požar, poplava...), gospodarski subjekt treba predočiti dokaze o uništenoj ili izgubljenoj količini.

                  [...]

                        14.

                        Carine i davanja obračunavaju se na količinu nestale robe, osim ako gospodarski subjekt predoči dokaz da se radi o nepredvidivim okolnostima ili višoj sili.

                  [...]
               C) Oslobođenje od plaćanja carine i davanja
               [...]
               Nepredvidive okolnosti ili viša sila
               Članak 203., 206. [Carinskog zakonika] i 862. [provedbenih odredbi Carinskog zakonika]

                        1.

                        Ako korisnik skladišta smatra da je bio žrtva više sile, nadzornom uredu treba uputiti pisani zahtjev za oslobađanje od plaćanja carine i davanja za uništenu ili izgubljenu robu, zajedno sa svom dokaznom dokumentacijom i dokazima […].

                  [...]

                        4.

                        Međutim, valja napomenuti da je u sudskoj praksi Suda [presuda od 5. listopada 1983., Esercizio Magazzini Generali i Mellina Agosta (186/82 i 187/82, Zb. str. 2951.)] utvrđeno da izuzimanje robe koja podliježe plaćanju carine, od strane trećih osoba, pa čak i ako nije dokazana krivnja dužnika, ne dovodi do gašenja obveze plaćanja carinskog duga. Prema tome, krađa ne predstavlja višu silu i ne dovodi do gašenja carinskog duga.

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Nakon razbojničke krađe s protupravnim oduzimanjem slobode, 6. listopada 2007., tijekom koje je ukraden nakit stavljen u postupak carinskog skladištenja, Carinska uprava zatražila je odlukom o naplati poreza od 16. studenoga 2007. od društva Harry Winston plaćanje carine i PDV‑a koji se primjenjuju na navedenu robu. Društvo Harry Winston podnijelo je nakon neuspješne upravne žalbe tužbu protiv Carinske uprave radi poništenja te odluke.

               15

               Tribunal d’instance du 10e arrondissement de Paris presudom od 3. lipnja 2009. poništio je odluku o naplati poreza u pogledu naplate PDV‑a, a što se tiče carine, prekinuo je postupak dok Sud ne odluči o dvama prethodnim pitanjima koja se odnose na tumačenje članka 206. Carinskog zakonika.

               16

               Carinska uprava podnijela je žalbu na tu presudu.

               17

               Presudom od 7. prosinca 2010. Cour d’appel (Prizivni sud) potvrdio je, s jedne strane, presudu Tribunal d’instance du 10e arrondissement de Paris koji je poništio odluku o naplati poreza u pogledu PDV‑a i, s druge strane, preinačio presudu u pogledu carinskog duga.

               18

               Što se tiče carine, Cour d’appel, pozivajući se na Bulletin officiel des douanes br. 6551, od 29. svibnja 2002., upućuje na to da je francuska uprava izjednačila krađu robe s njezinim uništenjem ili njezinim nepovratnim gubitkom u smislu članka 206. Carinskog zakonika i da je gospodarski subjekt na temelju te iste pravne teorije oslobođen plaćanja carine ako dokaže da je nepovratni gubitak, u ovom slučaju krađa, posljedica više sile.

               19

               Cour d’appel stoga je smatrao da je društvo Harry Winston, oslanjajući se na načelo legitimnih očekivanja, moglo smatrati da ne treba platiti carinu u ovom slučaju pod uvjetom da dokaže da je krađa posljedica više sile. U tom pogledu, Cour d’appel naveo je da predmetna razbojnička krađa, s obzirom na to da je zbog svoje brutalnosti i kriminalnih obilježja bila nepredvidljiva i neizbježna, ispunjava uvjete više sile i da je dovela do nepovratnog gubitka robe.

               20

               Što se tiče PDV‑a, Cour d’appel smatrao je da je Sud u svojoj presudi od 14. srpnja 2005., British American Tobacco i Newman Shipping (C‑435/03, Zb. str. I‑7077.), odlučio da krađa robe ne predstavlja „isporuku robe u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. Direktive o PDV‑u i da stoga kao takva ne može podlijegati PDV‑u.

               21

               Carinska uprava podnijela je žalbu u kasacijskom postupku. Prigovorila je Cour d’appel, s jedne strane, da nije provjerio, kao što se od njega tražilo, nije li Sud u svojoj prethodno navedenoj presudi Esercizio Magazzini Generali i Mellina Agosta, odlučio da krađa robe koja podliježe plaćanju carine ne dovodi do gašenja obveze plaćanja carinskog duga i, s druge strane, u pogledu PDV‑a, da je donio odluku na temelju prethodno navedene presude British American Tobacco i Newman Shipping, iako u predmetnom slučaju oporezivi događaj nije bio „isporuka robe u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u, nego „uvoz” iz članka 2. stavka 1. točke (d) te direktive.

               22

               Cour de cassation ističe da su se od prethodno navedene presude Esercizio Magazzini Generali i Mellina Agosta pojavila dva nova elementa koja zbog kojih nije moguće sa sigurnošću zaključiti pripada li ta presuda još uvijek pozitivnom pravu. Kao prvo, Carinski zakonik donesen 1992. nije preuzeo zahtjev devete uvodne izjave Direktive 79/623, na koju se poziva prethodno navedena presuda Esercizio Magazzini Generali i Mellina Agosta, a koji je gašenje carinskog duga uvjetovao utvrđenom ili pretpostavljenom okolnošću da se roba nakon krađe nije vratila u gospodarski tok. Kao drugo, Sud je u svojoj prethodno navedenoj presudi British American Tobacco i Newman Shipping utvrdio da krađa robe ne predstavlja „isporuku robe u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. Direktive o PDV‑u i stoga kao takva ne može podlijegati PDV‑u.

               23

               U tim je okolnostima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „(1)

                        Treba li članak 206. [Carinskog zakonika] tumačiti na način da krađa robe stavljene u postupak carinskog skladištenja, koja se dogodila u okolnostima ovog slučaja, predstavlja nepovratan gubitak robe i slučaj više sile, s posljedicom da se u takvom slučaju smatra da nije nastao nikakav uvozni carinski dug?

                        (2)

                        Mogu li zbog krađe robe koja je u postupku carinskog skladištenja nastati oporezivi događaj i obveza obračuna [PDV‑a] u skladu s člankom 71. [Direktive o PDV‑u]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Najprije je potrebno istaknuti da, iako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoje pitanje na tumačenje članka 206. Carinskog zakonika, takva okolnost ne predstavlja prepreku da mu Sud da sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za presudu u predmetu koji se pred njim vodi, neovisno o tome odnosi li se na to sadržaj navedenih pitanja tog suda. Naime, postavljena pitanja treba riješiti uzimajući u obzir sve odredbe Ugovora o EZ‑u i sekundarnog prava koje bi mogle biti relevantne za nastali problem (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2012., van Putten i dr., C‑578/10 do C‑580/10, točke 23. i 24. kao i navedenu sudsku praksu).

               25

               Nije sporno da članak 206. Carinskog zakonika, u slučajevima obuhvaćenima područjem primjene članka 202. i članka 204. stavka 1. točke (a) toga zakonika koji bi u načelu trebali dovesti do nastanka carinskog duga, isključuje, odstupajući od tih članaka, nastanak takvog duga ako osoba dokaže da je neispunjenje njezinih obveza posljedica uništenja ili nepovratnog gubitka robe kao posljedica njezine stvarne naravi, ili nepredvidivih okolnosti, ili više sile ili uz odobrenje carinskih tijela. Iz toga proizlazi da se članak 206. Carinskog zakonika može primijeniti samo u slučajevima u kojima može nastati carinski dug u skladu s člankom 202. i člankom 204. stavkom 1. točkom (a) tog zakonika.

               26

               Članak 202. Carinskog zakonika odnosi se na nastanak carinskog duga pri nezakonitom unosu robe u carinsko područje Europske unije što ne odgovara činjeničnom stanju glavnog postupka.

               27

               Što se tiče članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, ni on se ne može primijeniti u ovom slučaju jer valja istaknuti da se odnosi na nastanak uvoznog carinskog duga zbog neispunjavanja jedne od obveza koja za robu koja podliježe uvoznim carinama proizlazi iz uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena, u slučajevima različitim od onih navedenih u članku 203. tog zakonika. Članci 203. i 204. Carinskog zakonika imaju, naime, različita područja primjene, prvi se članak odnosi na postupanja koja za posljedicu imaju izuzimanje robe ispod carinskog nadzora, a drugi na neispunjavanje obveza i uvjeta različitih carinskih postupaka.

               28

               Kako bi se odredilo na temelju kojeg od tih dvaju članaka nastaje uvozni carinski dug, najprije je potrebno ispitati predstavljaju li predmetne činjenice izuzimanje ispod carinskog nadzora, u smislu članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika. Odredbe članka 204. Carinskog zakonika mogu se primijeniti samo ako odgovor na to pitanje bude negativan (vidjeti presudu od 12. veljače 2004., Hamann International, C‑337/01, Zb. str. I‑1791., t. 30.).

               29

               Kad je konkretno riječ o pojmu izuzimanja ispod carinskog nadzora iz članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika, valja podsjetiti da, sukladno sudskoj praksi Suda, taj pojam valja tumačiti na način da obuhvaća svaki postupak ili svaki propust koji za posljedicu imaju sprečavanje, makar privremeno, nadležnog carinskog tijela da pristupi robi koja podliježe carinskom nadzoru i izvrši provjere predviđene carinskim propisima (presude od 11. srpnja 2002., Liberexim, C‑371/99, Zb. str. I‑6227., t. 55. i navedena sudska praksa, i od 29. travnja 2004., British American Tobacco, C‑222/01, Zb. str. I‑4683., t. 47. i navedena sudska praksa, kao i od 20. siječnja 2005., Honeywell Aerospace, C‑300/03, Zb. str. I‑689., t. 19.).

               30

               Takav je slučaj kada je, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, roba stavljena u suspenzivni postupak ukradena (vidjeti presudu od 15 rujna 2005., United Antwerp Maritime Agencies i Seaport Terminals, C‑140/04, Zb. str. I‑8245., t. 31.).

               31

               Osim toga, nastanak carinskog duga u takvim okolnostima opravdava činjenica da bi roba koja se fizički nalazi u carinskom skladištu u Uniji podlijegala plaćanju carine ako se na nju ne bi primijenio suspenzivni postupak carinskog skladištenja. Prema tome, posljedica je krađe počinjene u carinskom skladištu prijenos te robe iz carinskog skladišta, a da roba nije bila ocarinjena. Pretpostavka Suda u prethodno navedenoj presudi Esercizio Magazzini Generali i Mellina Agosta, prema kojoj roba u slučaju krađe ulazi u gospodarski tok Unije, stoga je još uvijek relevantna iako Carinski zakonik više ne sadržava tekst devete uvodne izjave Direktive 79/623 na koju se odnosi navedena presuda.

               32

               U svakom slučaju, kao što je istaknuto u točki 25. ove presude, ne može se na temelju članka 206. Carinskog zakonika isključiti nastanak carinskog duga u slučaju nepovratnog gubitka robe uslijed više sile pri izuzimanju robe ispod carinskog nadzora iz članka 203. stavka 1. navedenog zakonika.

               33

               Iz tih razmatranja proizlazi da krađa robe, počinjena u okolnostima poput onih u predmetu u glavnom postupku, uzrokuje nastanak uvoznog carinskog duga u skladu s člankom 203. stavkom 1. Carinskog zakonika i da, slijedom onoga što je navedeno u točki 28. ove presude, krađa robe koja je stavljena u postupak carinskog skladištenja, kao u glavnom predmetu, nije obuhvaćena člankom 204. stavkom 1. točkom (a) istog zakonika.

               34

               Budući da se u tim okolnostima članak 202. i članak 204. stavak 1. točka (a) Carinskog zakonika ne mogu primijeniti u glavnom predmetu, nije potrebno tumačenje članka 206. koji se primjenjuje samo u slučajevima u kojima može nastati carinski dug u skladu s tim odredbama.

               35

               Što se tiče argumenta francuske vlade, koja je od Suda tražila da uzme u obzir članak 233. točku (c) Carinskog zakonika, treba istaknuti da su društvo Harry Winston i Europska komisija na raspravi pravilno naveli da se ta odredba primjenjuje samo na robu prijavljenu za carinski postupak koji obuhvaća obvezu plaćanja carine i da, s obzirom na to da je postupak carinskog skladištenja bio suspenzivan postupak, taj uvjet nije zadovoljen. Stoga u ovom slučaju ne treba ispitati pretpostavku gašenja carinskog duga kao što je predviđeno člankom 233. točkom (c) Carinskog zakonika.

               36

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 203. stavak 1. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da krađa robe stavljene u postupak carinskog skladištenja predstavlja izuzimanje dotične robe u smislu te odredbe, čime nastaje uvozni carinski dug i da se članak 206. toga zakonika može primjenjivati samo u slučajevima u kojima može nastati carinski dug u skladu s člankom 202. i člankom 204. stavkom 1. točkom (a) navedenog zakonika.

         Drugo pitanje

               37

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 71. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da krađom robe stavljene u postupak carinskog skladištenja nastaju oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a.

               38

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a u glavnom predmetu nastaju tek kada roba više nije obuhvaćena postupkom carinskog skladištenja u skladu s člankom 71. stavkom 1. podstavkom 1. Direktive o PDV‑u.

               39

               Međutim, u ovom slučaju treba, kao što uostalom proizlazi iz pisanih očitovanja koja je Sudu uputilo nekoliko država članica i Komisija, primijeniti članak 71. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u u skladu s kojim oporezivi događaj nastaje a obveza obračuna PDV‑a nastupa kada nastanu oporezivi događaj koji se odnosi na carinska davanja i obveza obračuna carinskih davanja.

               40

               Članak 70. Direktive o PDV‑u postavlja načelo da oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa prilikom uvoza robe. Tako članak 71. stavak 1. prvi podstavak Direktive o PDV‑u predviđa, među ostalim, da, kada se roba prilikom ulaska u Uniju stavlja u postupak carinskog skladištenja, oporezivi događaj nastaje i nastupa obaveza obračuna PDV‑a tek kad roba više nije obuhvaćena tim postupkom. Međutim, drugi podstavak tog članka odnosi se na posebnu situaciju u kojoj za uvezenu robu koja podliježe carinskim davanjima, poljoprivrednim pristojbama ili davanjima koja imaju sličan učinak a koji se primjenjuju u skladu sa zajedničkom politikom, oporezivi događaj nastaje a obveza obračuna PDV‑a nastupa kada nastanu oporezivi događaj koji se odnosi na ta davanja i obveza obračuna tih davanja.

               41

               U tom pogledu valja podsjetiti da PDV na uvoz i carinska davanja imaju slična osnovna obilježja s obzirom na to da nastaju pri uvozu u Uniju, a nakon toga i pri ulasku robe u gospodarski tok država članica. Taj paralelizam, osim toga, potvrđuje i činjenica da članak 71. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u državama članicama omogućuje da se oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a na uvoz povezuju s oporezivim događajem i obvezom obračuna carinskih davanja (vidjeti, među ostalim, presude od 6. prosinca 1990., Witzemann, C‑343/89, Zb. p. I‑4477., t. 18., te od 29. travnja 2010., Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, Zb. p. I‑3799., t. 90. i 91.).

               42

               U predmetu poput onog u glavnom postupku, s obzirom na to da, u skladu s člankom 203. Carinskog zakonika, carinski dug nastaje u trenutku izuzimanja robe, stavljene u postupak carinskog skladištenja, ispod carinskog nadzora, odnosno u trenutku krađe navedene robe, valja napomenuti da u istom trenutku nastaje i obveza obračuna PDV‑a u skladu s člankom 71. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive o PDV‑u.

               43

               Prethodno navedena presuda British American Tobacco i Newman Shipping ne može dovesti u pitanje taj odgovor. Naime, dok je u predmetu u kojem je donesena ta presuda ispitani oporezivi događaj bio isporuka robe u zamjenu za plaćanje, u predmetu u glavnom postupku oporezivi događaj na koji se poziva carinska uprava jest uvoz robe. Tako se odgovor koji je dao Sud u prethodno navedenoj presudi British American Tobacco i Newman Shipping da se krađa robe ne može smatrati isporukom robe u zamjenu za plaćanje te stoga ne može podlijegati PDV‑u ne može prenijeti na okolnosti ovoga slučaja.

               44

               U predmetu u glavnom postupku porezna osnovica mogla se, naime, utvrditi jer uvoz robe predstavlja oporezivi događaj za PDV. Krađa robe dovela je do nastanka uvoznog carinskog duga, a obveza obračuna carinskih davanja automatski do obveze obračuna poreza.

               45

               S obzirom na prethodna razmatranja na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 71. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da krađom robe stavljene u postupak carinskog skladištenja nastaju oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 203. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. treba tumačiti na način da krađa robe stavljene u postupak carinskog skladištenja predstavlja izuzimanje spomenute robe u smislu te odredbe, čime nastaje uvozni carinski dug. Članak 206. navedene uredbe može se primijeniti samo u slučajevima u kojima može nastati carinski dug u skladu s člankom 202. i člankom 204. stavkom 1. točkom (a) iste uredbe.

                        2.

                           Članak 71. stavak 1. drugi podstavak Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da krađom robe stavljene u postupak carinskog skladištenja nastaju oporezivi događaj i obveza obračuna poreza na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. veljače 2009.#Christopher Seagon protiv Deko Marty Belgium NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Predmet C-339/07.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. srpnja 2007. # Republika Poljska protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije. # Direktiva 2005/36/EZ. # Predmet C-460/05.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 22. listopada 2013.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda obveze – Nacionalni propisi koji predviđaju blokirajuću manjinu od 20 % za donošenje određenih odluka dioničara Volkswagen AG‑a.#Predmet C-95/12.

text:
      PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
   22. listopada 2013. (
         *1
      )
   „Povreda obveze države članice — Presuda Suda kojom utvrđuje povredu obveze — Nacionalni propisi koji predviđaju blokirajuću manjinu od 20 % za donošenje određenih odluka dioničara Volkswagen AG‑a“
   U predmetu C‑95/12,
   povodom tužbe zbog povrede obveze države članice na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a, podnesene 21. veljače 2012.,

      Europska komisija, koju zastupaju E. Montaguti i G. Braun, u svojstvu agenata, sa stalnom adresom u Luxembourgu,
   tužitelj,
   protiv

      Savezne Republike Njemačke, koju zastupaju T. Henze, J. Schwarze i J. Möller kao i J. Kemper, u svojstvu agenata,
   tuženika,
   SUD (veliko vijeće),
   u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund, J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. Vajda, suci,
   nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
   tajnik: K. Malacek, administrator,
   uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. ožujka 2013.,
   saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. svibnja 2013.,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da:

                     —

                     utvrdi da, time što nije poduzela sve mjere kako bi postupila u skladu s presudom od 23. listopada 2007., Komisija/Njemačka (C‑112/05, Recueil str. I‑8995.) koja se odnosi na neusklađenost određenih odredbi Zakona o prijenosu udjela društva s ograničenom odgovornošću Volkswagenwerk u privatni sektor (Gesetz über die Überführung der Anteilsrechte an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand) od 21. srpnja 1960. (BGBl. 1960 I, br. 39., str. 585. i BGBl. 1960 III, str. 641.‑1.-1., u daljnjem tekstu: Zakon o VW‑u) s pravom Unije, Savezna Republika Njemačka nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a;

                     —

                     naloži Saveznoj Republici Njemačkoj da Komisiji plati dnevnu novčanu kaznu u iznosu od 282.725,10 eura za svaki dan zakašnjenja da postupi u skladu s gore navedenom presudom Komisija/Njemačka, računajući od dana proglašenja presude u ovom predmetu sve dok ne postupi u skladu s navedenom presudom Komisija/Njemačka;

                     —

                     naloži Saveznoj Republici Njemačkoj da Komisiji plati paušalni iznos koji je rezultat umnoška dnevnog iznosa od 31.114,72 eura i broja dana trajanja povrede, uključujući razdoblje između dana proglašenja gore navedene presude Komisija/Njemačka i dana donošenja presude u ovom predmetu ili datuma na koji je ta država članica prestala s povredom i

                     —

                     naloži Saveznoj Republici Njemačkoj plaćanje troškova.

      Okolnosti spora i presuda Komisija/Njemačka

            2

            U vrijeme donošenja Zakona o VW‑u 1960. godine, Savezna Republika Njemačka i savezna zemlja Donja Saska bile su dva glavna dioničara Volkswagenwerk GmbH‑a (u daljnjem tekstu Volkswagen), koje su svaka držale 20 % kapitala. Primjenom toga zakona, Volkswagen, društvo s ograničenom odgovornošću, postalo je dioničko društvo.

            3

            Njemačka savezna država kasnije je prodala svoj udjel u kapitalu toga društva, dok savezna zemlja Donja Saska i dalje, sa svoje strane, drži udjel od otprilike 20 %.

            4

            Članak 2. stavak 1. Zakona o VW‑u, u verziji koja je prethodila proglašenju gore navedene presude Komisija/Njemačka, propisivao je da se pravo glasa dioničara koji je imatelj dionica čiji nominalni iznos prelazi petinu kapitala ograničava na broj glasova koji daje broj dionica s ukupnim nominalnim iznosom koji je jednak petini temeljnog kapitala.

            5

            Članak 4. navedenog zakona, naslovljen „Statut društva”, u verziji koja je prethodila proglašenju gore navedene presude Komisija/Njemačka, glasio je kako slijedi:
            „1.   Savezna Republika Njemačka i savezna zemlja Donja Saska ovlaštene su svaka imenovati dva člana nadzornog odbora dok god su dioničari tog društva.
            […]
            3.   Za odluke glavne skupštine za koje je na temelju Zakona o dioničkim društvima potrebna većina koja obuhvaća najmanje tri četvrtine temeljnog kapitala zastupljenog prilikom donošenja odluke, potrebna je većina veća od četiri petine temeljnog kapitala društva zastupljenog prilikom donošenja odluke.”

            6

            U svojoj gore navedenoj presudi Komisija/Njemačka, Sud je u točki 1. izreke presude proglasio i presudio:
            „Održavajući na snazi članak 4. stavak 1., kao i članak 2. stavak 1. zajedno s člankom 4. stavkom 3. [Zakona o VW‑u], Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze iz članka 56. stavka 1. UEZ‑a.”

            7

            Nakon te presude, Savezna Republika Njemačka donijela je Zakon o izmjenama Zakona o prijenosu udjela društva s ograničenom odgovornošću Volkswagenwerk u privatni sektor (Gesetz zur Änderung des Gesetzes über die Überführung der Anteilsrechte an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand) od 8. prosinca 2008. (u daljnjem tekstu: Zakon o izmjenama Zakona o VW‑u) koji je objavljen u Bundesgesetzblattu 10. prosinca 2008. (BGBl 2008. I br. 56., str. 2369.) i koji je stupio na snagu 11. prosinca 2008.

            8

            Ovaj zakon stavio je van snage, među ostalim, članak 2. i članak 4. stavak 1. Zakona o VW‑u. Međutim, nisu donesene izmjene članka 4. stavka 3. Zakona o VW‑u.

      Predsudski postupak

            9

            Dopisom od 24. prosinca 2007., Komisija je od Savezne Republike Njemačke zatražila da je obavijesti o mjerama koje je poduzela ili namjerava poduzeti kako bi postupila u skladu s gore navedenom presudom Komisija/Njemačka.

            10

            Dopisom od 6. ožujka 2008., ta država članica odgovorila je da je savezno ministarstvo pravosuđa pripremilo nacrt zakona u svrhu izvršenja te presude i da je taj nacrt predmet dijaloga između predmetnih službi.

            11

            Komisija je 5. lipnja 2008., navedenoj državi članici poslala pismo opomene u kojem ju je pozvala da podnese svoja očitovanja u roku od dva mjeseca.

            12

            Istoga dana, Savezna Republika Njemačka poslala je Komisiji nacrt Zakona koji je odobrilo Vijeće ministara, namijenjen izvršenju gore navedene presude Komisija/Njemačka, navodeći da će zakonodavna procedura započeti bez odlaganja.

            13

            Komisija je 1. prosinca 2008. Saveznoj Republici Njemačkoj poslala obrazloženo mišljenje u kojem ju je pozvala da poduzme potrebne mjere za izvršenje presude u roku od dva mjeseca od primitka tog mišljenja.

            14

            Komisija je također utvrdila da iako nacrt zakona koji je namijenjen izvršenju gore navedene presude Komisija/Njemačka, predviđa stavljanje van snage članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 1. Zakona o VW‑u, on, međutim, održava na snazi članak 4. stavak 3. tog Zakona. Ta institucija je dodala i da joj nije dostavljena nijedna informacija o izmjenama stavaka statuta koji odražavaju osporene odredbe Zakona o VW‑u.

            15

            Dana 10. prosinca 2008. objavljen je Zakon o izmjeni Zakona o VW‑u, čiji je sadržaj u bitnome ostao identičan onome navedenog nacrta.

            16

            Dopisom od 17. prosinca 2008. Savezna Republika Njemačka poslala je Komisiji prijedlog da pošalju zajednički zahtjev Sudu za tumačenje gore navedene presude Komisija/Njemačka, u skladu s člankom 43. Statuta Suda Europske unije i člankom 102. njegovog Poslovnika.

            17

            Kako Komisija nije prihvatila taj prijedlog, Savezna Republika Njemačka je dopisom od 29. siječnja 2009. odgovorila na obrazloženo mišljenje navodeći da nakon stupanja na snagu Zakona o izmjenama Zakona o VW‑u, smatra da je u potpunosti izvršila gore navedenu presudu Komisija/Njemačka.

            18

            Komisija je 21. veljače 2012. podnijela ovu tužbu, smatrajući da je Savezna Republika Njemačka samo djelomično postupila u skladu s navedenom presudom.

      O tužbi

      Prigovor koji se odnosi na statut Volkswagena

   Argumentacija stranaka

            19

            Komisija smatra da potpuno izvršenje gore navedene presude Komisija/Njemačka, mora sadržavati izmjenu ne samo Zakona o VW‑u, nego i statuta Volkswagena. Naime, aktualna verzija navedenog statuta u svom članku 25. stavku 2. još uvijek sadrži odredbu koja se odnosi na smanjenu blokirajuću manjinu, koja u bitnome odgovara onoj propisanoj u članku 4. stavku 3. Zakona o VW‑u. Osim toga, odredba koja se odnosi na ograničavanje prava glasa brisana je iz statuta tek tijekom mjeseca rujna 2009., tj. devet mjeseci nakon stavljanja van snage odgovarajuće odredbe Zakona o VW‑u. Međutim, navodi i da je Sud u točki 26. svoje presude presudio da se gore spomenute statutarne odredbe, u pogledu slobodnog kretanja kapitala, trebaju smatrati nacionalnom mjerom.

            20

            Komisija s tim u vezi upozorava da je u slučajevima kada Sud ustanovi da država članica nije ispunila neku od obveza na temelju Ugovora, ta je država dužna, sukladno članku 260. stavku 1. UFEU‑a „poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda”. Budući da je javna vlast posredstvom savezne zemlje Donje Saske bila dioničar Volkswagena, imala je u tom svojstvu ne samo mogućnost, nego i dužnost predlaganja potrebnih izmjena u statutu ovog društva.

            21

            Savezna Republika Njemačka smatra da je prigovor koji se odnosi na izostanak izmjena statuta Volkswagena nedopušten, jer one nisu bile predmet spora u gore navedenoj presudi Komisija/Njemačka. Naime, u toj presudi Sud je ispitivao samo određene odredbe Zakona o VW‑u.

            22

            U svakom slučaju, Volkswagen je društvo u privatnom vlasništvu i Savezna Republika Njemačka ne može se smatrati odgovornom za radnje i propuste toga društva, jer na temelju članka 119. stavka 1. točke 5. Zakona od 6. rujna 1965. o dioničkim društvima (Aktiengesetz) (BGBl. 1965 I, str. 1089.) koji je izmijenjen Zakonom o nadzoru i transparentnosti u poduzetničkom sektoru (Gesetz zur Kontrolle und Transparenz im Unternehmensbereich) od 27. travnja 1998. (BGBl. 1998 I, str. 786.), samo dioničari takvog društva mogu mijenjati njegov statut na glavnoj skupštini.

      Ocjena Suda

            23

            Postupak predviđen u članku 260. stavku 2. UFEU‑a treba se smatrati posebnim sudskim postupkom za izvršenje presuda Suda, drugim riječima, jednim od načina izvršenja (presuda od 12. srpnja 2005., Komisija/Francuska, C‑304/02, Recueil str. I‑6263., točka 92.). Stoga se u okviru tog postupka može postupati samo povodom povreda obveze države članice na temelju Ugovora koje Sud smatra utemeljenim na članku 258. UFEU‑a (presuda od 10. rujna 2009., Komisija/Portugal, C‑457/07, Recueil str. I‑8091., točka 47.).

            24

            Međutim, u gore navedenoj presudi Komisija/Njemačka, Sud nije uopće ispitao proizlazi li povreda obveze Savezne Republike Njemačke na temelju UFEU‑a iz statuta Volkswagena ili ne. Naime, predmet spora koji je doveo do te presude odnosio se isključivo na usklađenost određenih odredbi Zakona o VW‑u s navedenim Ugovorom.

            25

            Suprotno onome što tvrdi Komisija, Sud je u točki 26. te presude ocijenio da se statut sam, kao takav, ne treba smatrati nacionalnom mjerom, nego da „čak i kada bi Zakon o VW‑u […] trebao samo reproducirati sporazum koji bi se trebao okvalificirati kao ugovor privatnog prava, valja utvrditi da činjenica da je taj sporazum predmet Zakona dostaje da se on stoga, u pogledu slobodnog kretanja kapitala, može smatrati nacionalnom mjerom”.

            26

            Stoga valja kao nedopušten odbaciti prigovor koji se odnosi na izostanak izmjene statuta Volkswagena.

      Prigovor koji se odnosi na Zakon o VW‑u

   Argumentacija stranaka

            27

            Prema Komisiji, iz gore navedene presude Komisija/Njemačka proizlazi da smanjenje praga blokirajuće manjine, koje proizlazi iz članka 4. stavka 3. Zakona o VW‑u, predstavlja zasebnu povredu članka 63. stavka 1. UFEU‑a. Komisija tvrdi da nekoliko elemenata te presude potvrđuje taj zaključak, a osobito:

                     —

                     činjenica, s jedne strane, da je Komisija iznijela tri različita prigovora, od kojih se jedan odnosio na smanjenje blokirajuće manjine uvedeno člankom 4. stavku 3. Zakona o VW‑u, i, s druge strane, da nijedan od tih prigovora Sud nije odbio, što proizlazi iz točke 81. navedene presude;

                     —

                     nalaganje Saveznoj Republici Njemačkoj da snosi sve troškove pokazuje da je Komisija uspjela u postupku po svim prigovorima zbog povrede članka 63. stavka 1. UFEU‑a. Utvrđenje u točki 83. iste presude, prema kojoj je ta država članica izgubila u sporu „u bitnim navodima” zbog čega joj je naloženo snošenje troškova, može se prije pripisati odbijanju tužbe u dijelu u kojem se temeljila i na povredi slobode poslovnog nastana koje je utemeljeno u članku 49. UFEU‑a;

                     —

                     točke 48. i 50. gore navedene presude Komisija/Njemačka, iz kojih proizlazi da samo smanjenje praga za blokirajuću manjinu javnim tijelima koja su dioničari Volkswagena pruža mogućnost izvršavanja značajnog utjecaja na to društvo bez ulaganja koja nalaže opće pravo društava;

                     —

                     točka 51. te presude gdje je Sud, navodeći da ograničavanje prava glasa „upotpunjava” pravni okvir stvoren smanjenjem praga za blokirajuću manjinu, smatrao da taj okvir, kao takav, tim javnim tijelima omogućava izvršavanje značajnog utjecaja na odluke navedenog društva s takvim smanjenim ulaganjem;

                     —

                     korištenje, u točki 54. navedene presude, pojma „ograničenja” u množini kao i veznika „i” umjesto „zajedno s” za povezivanje članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 3. Zakona o VW‑u, iz čega Komisija zaključuje da te dvije odredbe predstavljaju dva ograničenja koja su neovisna jedno o drugom.

            28

            Nadalje, iz povezanog čitanja točki 40., 41., 51., 52. i 72. do 81. gore navedene presude Komisija/Njemačka proizlazi da ograničenje prava glasa predviđeno člankom 2. stavkom 1. Zakona o VW‑u samo po sebi također predstavlja neopravdano ograničenje slobodnog kretanja kapitala. Prema tome, ništa u toj presudi ne navodi na zaključak da bi Savezna Republika Njemačka mogla slobodno birati koje od te dvije odredbe želi staviti van snage kako bi postupila prema navedenoj presudi.

            29

            U vezi s izrekom gore navedene presude Komisija/Njemačka, Komisija smatra da se ona treba shvatiti u svjetlu obrazloženja te presude, a osobito gore navedene okolnosti.

            30

            Savezna Republika Njemačka smatra da iz točke 1. izreke navedene presude jasno proizlazi da povreda članka 63. stavka 1. UFEU‑a, koju je Sud utvrdio, proizlazi iz članka 2. stavka 1. Zakona o VW‑u „zajedno s” člankom 4. stavkom 3. toga Zakona. Slijedom toga povreda obveze koja je utvrđena u toj istoj presudi proizlazi isključivo iz međusobnog djelovanja, s jedne strane, odredbe koja se odnosi na ograničavanje prava glasa, tj. članka 2. stavka 1. Zakona o VW‑u, i, s druge strane, one koja se odnosi na smanjenu blokirajuću manjinu, tj. članak 4. stavak 3. Zakona o VW‑u.

            31

            Taj zaključak je osobito potvrđen točkama 30., 43., 51., 54., 56. i 78. gore navedene presude Komisija/Njemačka.

            32

            Činjenica da je Saveznoj Republici Njemačkoj naloženo snošenje troškova nije mjerodavna jer se, kao što proizlazi iz točke 83. te presude, taj nalog temelji na utvrđenju da ta država članica „u bitnome” nije uspjela u svojim navodima.

      Ocjena Suda

            33

            Na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a, ako Sud ustanovi da država članica nije ispunila obvezu koju ima na temelju Ugovorâ, ta država članica dužna je poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda.

            34

            Nakon proglašenja gore navedene presude Komisija/Njemačka i unutar roka koji je za to određen u obrazloženom mišljenju koje je dala Komisija u okviru ovog postupka, Savezna Republika Njemačka je stavila van snage članak 2. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Zakona o VW‑u. Međutim, održala je na snazi članak 4. stavak 3. tog Zakona.

            35

            U tim okolnostima treba odrediti je li država članica također bila dužna, na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a, staviti van snage ili izmijeniti i tu zadnju odredbu Zakona o VW‑u, a kako bi u potpunosti postupila u skladu s gore navedenom presudom Komisija/Njemačka.

            36

            To bi bio slučaj da je Sud u toj presudi utvrdio povredu koja samostalno proizlazi iz članka 4. stavka 3. Zakona o VW‑u.

            37

            U tom pogledu potrebno je pridati poseban značaj izreci navedene presude koja opisuje povredu koju je Sud utvrdio. U točki 1. navedene izreke, Sud je, odstupajući u tom pogledu od tužbe Komisije, proglasio i presudio da je, „održavajući na snazi članak 4. stavak 1., kao i članak 2. stavak 1. zajedno s člankom 4. stavkom 3. Zakona [o VW‑u], Savezna Republika Njemačka povrijedila obveze koje ima na temelju članka [63. stavak 1. UFEU‑a].”

            38

            Koristeći veznik „kao i” i izraz „zajedno s”, Sud je s jedne strane razlikovao povredu koja proizlazi iz članka 4. stavka 1. Zakona o VW‑u i one koja s druge strane proizlazi iz zajedničke primjene članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 3. tog Zakona.

            39

            Dakle, za razliku od povrede koja proizlazi iz članka 4. stavka 1. Zakona o VW‑u, Sud nije utvrdio povredu koja bi proizlazila iz članka 4. stavka 3. tog Zakona, promatranog zasebno, nego samo što se tiče zajedničke primjene te odredbe s onom članka 2. stavka 1. Zakona o VW‑u.

            40

            Ovaj zaključak je potvrđen obrazloženjima gore navedene presude Komisija/Njemačka, u svjetlu kojih se treba promatrati izreka iste (vidjeti presudu od 16. ožujka 1978., Bosch, 135/77, Recueil, str. 855., točku 4. i presudu od 29. lipnja 2010., Komisija/Luksemburg, C‑526/08, Recueil, str. I‑6151., točku 29.).

            41

            U tom pogledu proizlazi, kao prvo, iz točke 30. te presude da je Sud odlučio zajednički razmotriti prigovore koji se odnose na neusklađenost članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 3. Zakona o VW‑u s člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, ne samo zbog argumentacije stranaka, nego i zbog „kumuliranih učinaka koje [ove] dvije odredbe proizvode”.

            42

            Kao drugo, u točki 43. iste presude, Sud je naglasio da treba ispitati učinke ograničavanja prava glasa koje je propisano u članku 2. stavku 1. Zakona o VW‑u „u vezi sa zahtjevima koji su propisani u članku 4. stavku 3. [tog] Zakona”.

            43

            Kao treće, nakon što je u točki 50. navedene presude utvrdio da članak 4. stavak 3. Zakona o VW‑u stvara sredstvo koje javnim tijelima omogućava da sa znatno nižim ulaganjem koje ne udovoljava odredbama općeg prava društava osiguraju blokirajuću manjinu posredstvom koje se mogu suprotstaviti važnim odlukama, Sud je, u točki 51. te presude utvrdio da ograničavanjem prava glasa, također na 20 %, članak 2. stavak 1. Zakona o VW‑u „upotpunjava pravni okvir koji tim javnim tijelima omogućava da s takvim, znatno umanjenim ulaganjem izvršavaju značaj utjecaj”.

            44

            Kao četvrto, Sud je utvrdio, u točki 56. iste presude da „kombinacija članaka 2. stavak 1. i 4. stavak 3. Zakona o VW‑u predstavlja ograničenje kretanja kapitala u smislu članka [63. stavak 1. UFEU‑a]”. To utvrđenje u suprotnosti je s onim koje je navedeno u točki 68. te presude, a prema kojoj „članak 4. stavak 1. Zakona o VW‑u predstavlja ograničenje kretanja kapitala u smislu članka [63. stavka 1. UFEU‑a]”.

            45

            Obrazloženja gore navedene presude Komisija/Njemačka, dakle potvrđuju zaključak iz točke 1. izreke te presude prema kojoj povreda koju je utvrdio Sud ne proizlazi iz članka 4. stavka 3. tog Zakona, promatranog zasebno, nego zajedno s odredbom iz članka 2. stavka 1. Zakona o VW‑u.

            46

            Nijedan od prigovora koji je istakla Komisija ne može dovesti u pitanje ovaj zaključak.

            47

            Kao prvo, tumačenje koje Komisija daje točakama 48. i 50. gore navedene presude Komisija/Njemačka, temelji se na djelomičnom shvaćanju te presude, koje ne vodi računa ni o temeljnoj povezanosti između različitih stavaka iste, ni o cjelokupnosti i međusobnoj povezanosti obrazloženja iste. Naime, istaknuvši u točki 50. te presude, da članak 4. stavak 3. Zakona o VW‑u „stvara […] sredstvo koje javnim tijelima omogućava da sa znatno nižim ulaganjem koje ne udovoljava odredbama općeg prava društava osiguraju blokirajuću manjinu posredstvom koje se mogu suprotstaviti važnim odlukama”, Sud se nije nijednom oglasio o pitanju krši li ta odredba ili ne, sama po sebi članak 63. stavka 1. UFEU‑a, suprotno onome što navodi Komisija. Ta točka se uostalom uklapa u rasuđivanje zacrtano prethodnim točkama te presude, gdje je Sud, u točkama 30. i 43., pojasnio da treba ispitati članak 2. stavak 1. Zakona o VW‑u „u vezi s” člankom 4. stavkom 3. tog Zakona, osobito zbog njihovih „kumuliranih učinaka”. Što se tiče točke 48. navedene presude, na koju se Komisija također poziva, dovoljno je istaknuti da sadrži samo jedno, isključivo činjenično, utvrđenje, prema kojem su „u vrijeme donošenja Zakona o VW‑u 1960. godine Savezna država i savezna zemlja Donja Saska bile dva glavna dioničara Volkswagena, društva koje je upravo bilo privatizirano, u kojem je svaka posjedovala 20 % kapitala”.

            48

            Kao drugo, točku 51. gore navedene presude Komisija/Njemačka treba svakako shvatiti u svjetlu preostalog dijela presude. Dakle, utvrdivši da ograničenje prava glasa „upotpunjava” pravni okvir koji tim javnim tijelima omogućava da s umanjenim ulaganjem izvršavaju značajan utjecaj na odluke koje donosi Volkswagen, Sud je naglasio međusobno nadopunjavanje članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 3. Zakona o VW‑u, a ne samostalne učinke te zadnje odredbe, suprotno onome što tvrdi Komisija.

            49

            Kao treće, ta institucija ne može, iz samog korištenja pojma „ograničenja” u množini ili veznika „i” u točki 54. navedene presude zaključiti da članak 2. stavak 1. i članak 4. stavak 3. Zakona o VW‑u predstavljaju dva ograničenja slobodnog kretanja kapitala koja su neovisna jedno o drugom. Naime, Sud je u istoj točki istaknuo da te dvije odredbe stvaraju „sredstvo” kojim se izravnim investitorima može ograničiti mogućnost sudjelovanja u društvu u pogledu stvaranja ili održavanja trajnih i izravnih ekonomskih veza s njime, a koja bi im omogućila učinkovito sudjelovanje u njegovom upravljanju ili nadzoru. Uostalom, u točki 56. iste presude, Sud je zaključio da „zajednička primjena članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 3. Zakona o VW‑u predstavlja ograničenje kretanja kapitala u smislu članka 56. stavka 1. UEZ‑a”.

            50

            Kao četvrto, iako u točki 81. gore navedene presude Komisija/Njemačka Sud doduše jest prihvatio prigovore koje je istakla Komisija vezano za povredu članka 63. stavka 1. UFEU‑a, ta okolnost ne može, u nedostatku izričitog suprotnog navoda, biti izjednačena s utvrđenjem Suda prema kojem članak 4. stavak 3. Zakona o VW‑u predstavlja, sam po sebi, ograničenje slobodnog kretanja kapitala.

            51

            Peto, činjenica da je Sud Saveznoj Republici Njemačkoj naložio snošenje svih troškova ne može poduprijeti teoriju koju iznosi Komisija. Takav je nalog bio opravdan, kako proizlazi iz točke 83. te presude, utvrđenjem prema kojem ta država članica nije uspjela „u bitnim navodima”.

            52

            Stoga, je stavljanjem van snage s jedne strane članka 4. stavka 1. Zakona o VW‑u i, s druge strane, članka 2. stavka 1. tog Zakona, čime je prekinula međusobno djelovanje te zadnje odredbe i članka 4. stavka 3. navedenog Zakona, Savezna Republika Njemačka ispunila, u propisanim rokovima, svoje obveze na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a.

            53

            Stoga valja odbiti taj prigovor, a posljedično i tužbu u cijelosti.

      Troškovi

            54

            Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Savezna Republika Njemačka postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

            Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                     1.

                        Tužba se odbija.

                     2.

                        Europskoj komisiji se nalaže snošenje troškova.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: njemački.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 28. siječnja 2016.#Gugler France protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice GUGLER – Apsolutni razlog za odbijanje – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 4. i članak 53. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Službena dužnost.#Predmet T-674/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 23. ožujka 2006.#Ministero dell'Economia e delle Finanze i Agenzia delle Entrate protiv FCE Bank plc.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#Šesta direktiva o PDV-u - Članci 2. i 9.#Predmet C-210/04.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 30. travnja 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Ujedinjene Kraljevine. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/83/EZ. # Predmet C-256/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. lipnja 2010.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Okoliš - Direktiva 2006/12/EZ - Direktiva 80/68/EEZ.#Predmet C-37/09.