title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. lipnja 2014.#Gülay Bollacke protiv K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesarbeitsgericht Hamm.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2003/88/EZ – Organizacija radnog vremena – Plaćeni godišnji odmor – Novčana naknada u slučaju smrti.#Predmet C‑118/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      12. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2003/88/EZ — Organizacija radnog vremena — Plaćeni godišnji odmor — Novčana naknada u slučaju smrti“
      U predmetu C‑118/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesarbeitsgericht Hamm (Njemačka), odlukom od 14. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2013., u postupku

         Gülay Bollacke

      protiv

         K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger, S. Rodin i F. Biltgen, suci
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG, M. Scheier, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za dansku vladu, M. Wolff i V. Pasternak Jørgensen, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér kao i K. Szíjjártó i K. Molnár, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Dixon, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i F. Schatz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenog 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Ovaj zahtjev postavljen je u okviru spora između G. Bollacke i bivšeg poslodavca njezinog pokojnog supruga, K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG (u daljnjem tekstu: K + K), oko prava dotične na isplatu novčane naknade za plaćeni godišnji odmor koji J. Bollacke nije iskoristio do dana svoje smrti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 7. Direktive 2003/88, pod naslovom „Godišnji odmor“, glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.“

               4

               Članak 15. navedene direktive, pod naslovom „Povoljniji propisi“, navodi:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.“

               5

               Članak 17. navedene direktive propisuje da države članice mogu odstupati od određenih odredaba te direktive. Međutim, nikakvo odstupanje nije dopušteno u odnosu na članak 7. iste direktive.

         Njemačko pravo

               6

               Članak 7. stavak 4. saveznog zakona o dopustima (Bundesurlaubsgesetz) od 8. siječnja 1963. (BGBl. 1963, str. 2.), u verziji od 7. svibnja 2002. (BGBl. 2002 I, str. 1529.), propisuje:
               „Ako se u slučaju prestanka radnog odnosa više ne može u cijelosti ili djelomično odobriti dopust, isplatit će se naknada.“

               7

               Prema članku 1922. stavku 1. Građanskog zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch), ukupna imovina jedne osobe (nasljedstvo) prenosi se, nakon smrti te osobe (otvaranje nasljedstva), na jednu ili više osoba (nasljednici).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               G. Bollacke je bila supruga i jedinstveni je pravni sljednik svoga supruga, koji je bio zaposlen kod K + K između 1. kolovoza 1998. i 19. studenog 2010., dana svoje smrti.

               9

               Od 2009. J. Bollacke bolovao je od teške bolesti. Tijekom te godine utvrđena mu je nesposobnost za rad tijekom više od osam mjeseci. Ponovno je bio nesposoban za rad od 11. listopada 2010. do dana svoje smrti.

               10

               Nesporno je da je J. Bollacke imao, na dan svoje smrti, pravo na minimalno 140,5 dana neiskorištenog godišnjeg odmora.

               11

               Dopisom od 31. siječnja 2011. G. Bollacke je od K + K zatražila novčanu naknadu na temelju tih neiskorištenih dana godišnjeg odmora. K + K je odbio njezin zahtjev uz obrazloženje kako je dvojbeno da se radi o pravu prenosivom na nasljednike.

               12

               Prvostupanjski sud koji je rješavao o tužbi G. Bollacke također je odbio njezin zahtjev uz obrazloženje da prema sudskoj praksi Bundesarbeitsgerichta ne nastaje pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni godišnji odmor u slučaju prestanka radnog odnosa kada do prestanka radnog odnosa dolazi zbog smrti radnika. Protiv te odluke podnesena je žalba, sud koji je uputio zahtjev dvoji oko utemeljenosti nacionalne sudske prakse u pogledu sudske prakse Suda, koja se odnosi na članak 7. Direktive 2003/88.

               13

               U tim je okolnostima Landesarbeitsgericht Hamm odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti u smislu da stvara prepreku nacionalnim propisima ili praksi prema kojima cjelokupno pravo na minimalni plaćeni godišnji odmor prestaje smrću radnika, odnosno ne samo pravo biti slobodan od posla (koje se od tada više ne može ostvariti), već i pravo na plaćanje naknade za godišnji odmor?

                        2)

                        Treba li članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 tumačiti u smislu da je u slučaju prestanka radnog odnosa zahtjev za naknadu za neiskorišteni minimalni plaćeni godišnji odmor vezan uz osobu radnika na način da ga samo on može postaviti, i to kako bi, čak i kasnije, ostvario cilj odmora i slobodnog vremena za koji se veže odobrenje plaćenog godišnjeg odmora?

                        3)

                        Treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti u smislu da je, u okviru organizacije radnog vremena, poslodavac obvezan, uzimajući u obzir zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, efektivno odobriti radniku dopust do kraja kalendarske godine ili, najkasnije, do isteka razdoblja do kojega se može prenijeti godišnji odmor, koje se primjenjuje na radni odnos, bez obzira na to je li radnik podnio zahtjev za dopust ili nije?“

         O prethodnim pitanjima

               14

               Svojim trima pitanjima, koja je potrebno zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti u smislu da se protivi nacionalnim propisima ili praksi, poput onih u glavnom postupku, koji predviđaju da pravo na plaćeni godišnji odmor prestaje bez davanja prava na novčanu naknadu za neiskorišteni dio godišnjeg odmora kada radni odnos prestaje zbog smrti radnika i, ako je tako, ovisi li primanje te naknade o prethodno podnesenom zahtjevu zainteresirane osobe.

               15

               U tom pogledu, treba istaknuti, prvo, da pravo na plaćeni godišnji odmor svakog radnika treba smatrati načelom socijalnog prava kojem Unija pridaje posebnu važnost, od kojega se ne može odstupiti i čija se provedba od strane nacionalnih tijela vlasti mora odvijati isključivo u okviru ograničenja izričito predviđenih samom Direktivom Vijeća 93/104/EZ od 23. studenog 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 307, str. 18), koja je kodificirana Direktivom 2003/88 (vidjeti presude Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 22.; KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 23., kao i Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 16.).

               16

               Nadalje, treba naglasiti, s jedne strane, da članak 7. Direktive 2003/88 nije među odredbama u pogledu kojih ta direktiva izričito dopušta odstupanja (vidjeti presudu Schultz‑Hoff i dr., EU:C:2009:18, točka 24.), i, s druge strane, da ta direktiva tretira pravo na godišnji odmor i pravo na isplatu naknade kao dvije sastavnice jednog jedinstvenog prava.

               17

               Konačno, Sud je već isticao da u slučaju prestanka radnog odnosa kada, stoga, stvarno korištenje plaćenog godišnjeg odmora više nije moguće, članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 propisuje da radnik ima pravo na naknadu kako bi se izbjeglo da, zbog te nemogućnosti, bude isključen od svakog uživanja prava na plaćeni godišnji odmor, čak i u novčanom obliku (vidjeti u tom smislu presude Schultz‑Hoff i dr., EU:C:2009:18, t. 56., kao i Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 29.).

               18

               Sud je tako smatrao da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti u smislu da se protivi nacionalnim odredbama ili praksi koje predviđaju da se, kada dođe do prestanka radnog odnosa, nikakva novčana naknada za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor ne isplaćuje radniku koji je bio na bolovanju tijekom cijelog ili dijela referentnog razdoblja i/ili razdoblja do kojega se može prenijeti godišnji odmor, zbog čega nije iskoristio svoje pravo na plaćeni godišnji odmor (presuda Schultz‑Hoff i dr., EU:C:2009:18, točka 62.).

               19

               S obzirom na tu sudsku praksu treba istražiti može li, pod pretpostavkom da je okolnost zbog koje je prestao radni odnos bila smrt radnika, takav događaj biti prepreka pretvaranju prava na plaćeni godišnji odmor u pravo na novčanu naknadu.

               20

               U tom pogledu, treba istaknuti da je pravo na godišnji odmor samo jedna od dviju sastavnica bitnog načela socijalnog prava Unije koje također uključuje i pravo na isplatu naknade (vidjeti u tom smislu presudu Schultz‑Hoff i dr., EU:C:2009:18, točka 60. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Naime, izraz „plaćeni godišnji odmor“ koji zakonodavac Unije koristi posebno u članku 7. Direktive 2003/88 znači da se tijekom trajanja godišnjeg odmora u smislu te direktive mora i dalje isplaćivati naknada. Drugim riječima, radnik mora nastaviti primati uobičajenu naknadu tijekom tog razdoblja odmora i opuštanja (vidjeti u tom smislu presude Robinson‑Steele i dr., C‑131/04 i C‑257/04, EU:C:2006:177, t. 50., Schultz‑Hoff i dr., EU:C:2009:18, t. 58., i Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, t. 16.).

               22

               Kako bi jamčio poštovanje temeljnih prava radnika zaštićenih pravom Unije, Sud ne smije restriktivno tumačiti članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 na štetu prava koja za radnike proizlaze iz tog članka (vidjeti u tom smislu osobito presudu Heimann i Toltschin, C‑229/11 i C‑230/11, EU:C:2012:693, t. 23. i navedenu sudsku praksu, kao i rješenje Brandes, C‑415/12, EU:C:2013:398, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Nadalje, treba istaknuti, kao što navodi i mađarska vlada u svojem očitovanju, da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88, ne postavlja niti jedan uvjet za stjecanje prava na novčanu naknadu, osim u vezi s činjenicom da je, s jedne strane, radni odnos prestao, i da, s druge strane, radnik nije iskoristio sav godišnji odmor na koji je imao pravo na dan kada je radni odnos prestao.

               24

               Konačno, treba zaključiti da se primanje novčane naknade u slučaju kada radni odnos prestaje zbog smrti radnika pokazalo neophodnim kako bi se osigurao korisni učinak prava na plaćeni godišnji odmor, koje se radniku odobrava temeljem Direktive 2003/88.

               25

               Naime, ako bi obveza isplate za godišnji odmor prestala s prestankom radnog odnosa zbog smrti radnika, ta okolnost dovela bi do toga da slučajan događaj, koji se nalazi izvan kontrole kako radnika tako i poslodavca, sam po sebi i s povratnim djelovanjem prouzroči potpuni gubitak prava na plaćeni godišnji odmor koje je zajamčeno člankom 7. Direktive 2003/88.

               26

               Iz svih tih razloga, tu odredbu Direktive 2003/88 ne može se stoga tumačiti u smislu da navedeno pravo može prestati zbog smrti radnika.

               27

               Nadalje, budući da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 ne postavlja nikakve uvjete za stjecanje prava na novčanu naknadu osim u vezi s činjenicom da je radni odnos prestao, mora se zaključiti da primanje takve naknade ne bi trebalo ovisiti o postojanju prethodnog zahtjeva u tu svrhu.

               28

               Naime, s jedne strane, ovo pravo neposredno proizlazi iz navedene direktive a da dotični radnik ne mora intervenirati u tom pogledu i, s druge strane, to pravo ne može ovisiti o bilo kojem uvjetu osim onih koji su izričito propisani, tako da okolnost da radnik nije prethodno zahtijevao primanje novčane naknade temeljem članka 7. stavka 2. iste direktive uopće nije relevantna.

               29

               Proizlazi, s jedne strane, da se članak 7. Direktive 2003/88 ne može tumačiti u smislu da smrt radnika zbog koje prestaje njegov radni odnos oslobađa poslodavca pokojnog radnika od plaćanja novčane naknade na koju bi ovaj normalno imao pravo temeljem neiskorištenog plaćenog godišnjeg odmora i, s druge strane, da primanje takve naknade ne bi trebalo ovisiti o postojanju prethodnog zahtjeva u tu svrhu.

               30

               Iz navedenih razmatranja proizlazi da na postavljena prethodna pitanja treba odgovoriti da članak 7. Direktive 2003/88 treba tumačiti u smislu da se protivi nacionalnim propisima ili praksi poput onih u glavnom postupku, koji predviđaju da pravo na plaćeni godišnji odmor prestaje bez davanja prava na novčanu naknadu za neiskorišteni godišnji odmor, kada radni odnos prestaje zbog smrti radnika. Primanje takve naknade ne može ovisiti o prethodnom zahtjevu zainteresirane osobe.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2003/88/EZ od 4. studenog 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti u smislu da se protivi nacionalnim zakonodavstvima ili praksi poput onih u glavnom postupku, koji predviđaju da pravo na plaćeni godišnji odmor prestaje bez davanja prava na novčanu naknadu za neiskorišteni godišnji odmor kada radni odnos prestaje zbog smrti radnika. Primanje takve naknade ne smije zavisiti od prethodnog zahtjeva zainteresirane osobe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. rujan 06.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs protiv Philips Electronics UK Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Predmet C-18/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. travnja 2010.#Vera Mattner protiv Finanzamt Velbert.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Članci 56. i 58. UEZ-a.#Predmet C-510/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. veljače 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Jednako postupanje.#Predmet C-412/04.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. rujna 2008.#Gävle Kraftvärme AB protiv Länsstyrelsen i Gävleborgs län.#Zahtjev za prethodnu odluku: Högsta domstolen - Švedska.#Okoliš - Direktiva 2000/76/EZ.#Predmet C-251/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 1. prosinca 2008.#Kazneni postupak protiv Artur Leymann i Aleksei Pustovarov.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein oikeus - Finska.#Predmet C-388/08 PPU.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 8. svibnja 2012. # Yoshida Metal Industry Co. Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-416/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. veljače 2011.#Haribo Lakritzen Hans Riegel BetriebsgmbH (C-436/08) i Österreichische Salinen AG (C-437/08) protiv Finanzamt Linz.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz - Austrija.#Spojeni predmeti C-436/08 i C-437/08.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 29. listopada 2009.#NCC Construction Danmark A/S protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Østre Landsret - Danska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-174/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto prošireno vijeće) od 25. listopada 2007.#SP SpA i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Spojeni predmeti T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 i T-98/03.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. prosinca 2016.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#Državne potpore – Digitalna televizija – Potpora za uvođenje zemaljske digitalne televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima Kastilja‑La Manche – Odluka kojom se potpore proglašavaju nespojivima s unutarnjim tržištem – Pojam poduzetnika – Gospodarska djelatnost – Prednost – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Narušavanje tržišnog natjecanja – Članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a – Obveza dužne pažnje – Razuman rok – Pravna sigurnost – Jednako postupanje – Proporcionalnost – Supsidijarnost – Pravo na informacije.#Predmet T-808/14.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 11. rujna 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Članak 39. UEZ-a. # Predmet C-447/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. srpnja 2005.#ThyssenKrupp Stainless GmbH (C-65/02 P) i ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA (C-73/02 P) protiv Komisije Europskih zajednica.#Spojeni predmeti C-65/02 P i C-73/02 P.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. srpnja 2014.#Impresa Pizzarotti & C. Spa protiv Comune di Bari i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovor o javnim radovima – Direktiva 93/37/EEZ – Akt ,kojim se obvezuje dati u zakupʼ još neizgrađene zgrade – Nacionalna pravomoćna sudska odluka – Doseg načela pravomoćnosti u slučaju situacije koja nije u skladu s pravom Unije.#Predmet C‑213/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑213/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 11. siječnja 2013., koju je Sud zaprimio 23. travnja 2013., u postupku
            Impresa Pizzarotti & C. SpA
            protiv
            Comune di Bari,
            Giunta comunale di Bari,
            Consiglio comunale di Bari,
            uz sudjelovanje:
            Complesso Residenziale Bari 2 Srl,
            Commissione di manutenzione della Corte d’appello di Bari,
            Giuseppea Albenzija, djelujućeg u svojstvu commissario ad acta ,
            Ministero della Giustizia,
            Regione Puglia,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis i J.‑C. Bonichot, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. veljače 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Impresu Pizzarotti & C. SpA, R. Mastroianni, D. Vaiano i F. Lorusso, avvocati ,
            – za Comune di Bari, A. Loiodice, I. Loiodice i R. Lanza, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, L. Pignataro‑Nolin kao i A. Tokár i A. Aresu, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. svibnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) kao i dosega načela pravomoćnosti u slučaju situacije koja nije u skladu s pravom Unije.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Imprese Pizzarotti & C. SpA (u daljnjem tekstu: Pizzarotti) i Comune di Bari, Giunte comunale di Bari te Consiglia comunale di Bari, nakon objave natječaja za istraživanju tržišta za potrebe davanja talijanskom pravosuđu/talijanskom pravosudnom sustavu/talijanskoj sudskoj upravi novog jedinstvenog sjedišta u kojem bi bili smješteni svi sudovi u Bariju (Italija).
            Pravni okvir
            Direktiva 92/50/EEZ
            3. Članak 1. točka (a) Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim uslugama (SL L 209, str. 1.) propisivao je:
            „Za potrebe ove direktive:
            a) „ ugovori o javnim uslugama“ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između pružatelja usluge i javnog naručitelja, isključujući:
            [...]
            (iii) ugovore o kupnji ili zakupu, bilo kakvim financijskim sredstvima, zemljišta, postojećih zgrada ili ostale nepokretne imovine, ili prava koja se njih tiču [...]
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            Direktiva 93/37/EEZ
            4. Članak 1. točka (a) Direktive Vijeća 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima (SL L 199, str. 54.) za potrebe te direktive definirao je „ugovore o javnim radovima“ kao „naplatne ugovore zaključene u pisanom obliku između izvoditelja radova i javnog naručitelja definiranoga u točki (b) koji za predmet imaju ili izvođenje ili izvođenje i projektiranje radova koji se odnose na jednu od djelatnosti iz Priloga II. ili rada definiranoga u točki (c), ili izvođenje, bilo kojim sredstvima, rada prema uvjetima koje utvrdi javni naručitelj“. [neslužbeni prijevod]
            5. Djelatnosti iz Priloga II. spomenutoj direktivi uključuju, u razredu 50. pod naslovom „Visokogradnja i niskogradnja“, „[o]pć[u] visokogradnj[u] i niskogradnj[u], bez posebne specifikacije“ (podskupina 500.1) kao i „[g]radnj[u] stanova, poslovnih prostora, bolnica i drugih zgrada, stambenih i nestambenih“ (skupina 501).
            Direktiva 2004/18
            6. Članak 1. stavak 2. Direktive 2004/18 propisuje:
            „(a) ,Ugovori o javnoj nabavi' su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.
            (b) ,Ugovori o javnim radovima' su ugovori o javnoj nabavi čiji je predmet izvođenje, ili oboje, i dizajn i izvođenje radova vezanih uz jednu od djelatnosti u smislu Priloga I. ili posao ili realizacija, bilo kojim sredstvima, posla koji odgovara zahtjevima koje je naveo javni naručitelj. „Posao” je rezultat gradnje ili građevinskih radova uzetih u cjelini koji je sam po sebi dovoljan da ispuni gospodarsku ili tehničku funkciju. [...]
            [...]“
            7. U skladu s člankom 16. te direktive, pod naslovom „Posebna izuzeća“:
            „Ova Direktiva ne primjenjuje se na ugovore o javnoj nabavi za:
            (a) stjecanje ili zakup, bilo kakvim financijskim sredstvima, zemljišta, postojećih zgrada ili druge nepokretne imovine ili prava koja se njih tiču; međutim, ugovori o financijskim uslugama sklopljeni istodobno, prije ili nakon ugovora o stjecanju ili zakupu, u bilo kojem obliku, podliježu ovoj Direktivi; [...]
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. Dana 14. kolovoza 2003. Comune di Bari objavila je natječaj za „istraživanje tržišta“ radi izgradnje, u najkraćem roku, novoga jedinstvenog, prikladnog i primjerenog sjedišta u kojem bi se smjestili svi sudovi u Bariju. Taj je natječaj, između ostalog, objavljen u Službenom listu Europske unije od 23. kolovoza 2003. (SL S 161).
            9. Uvjeti natječaja su nalagali da se ponuditelji obvežu da će započeti s građevinskim radovima na planiranom projektu prije 31. prosinca 2003. Ti su uvjeti zahtijevali jasne i potpune podatke o troškovima koje će snositi općinska uprava i talijansko ministarstvo pravosuđa kao i o načinima plaćanja, s obzirom na činjenicu da su raspoloživa javna sredstva iznosila 43,5 milijuna eura, već dodijeljenih za projekt, čemu bi trebalo dodati iznos od 3 milijuna eura koji odgovara godišnjoj zakupnini koju je plaćala Comune di Bari za zakup prostorija u kojima su smješteni predmetni sudovi. Uz navedeni oglas o javnom natječaju nalazio se Prilog koji je izradio Corte d’appello di Bari radi pružanja „službenog i iscrpnog okvira strukturnih, funkcionalnih i organizacijskih zahtjeva“ (u daljnjem tekstu: okvir zahtjeva) za izgradnju planiranoga sudskoga kompleksa.
            10. Dostavljene su četiri ponude. Odlukom br. 1045/2003 od 18. prosinca 2003. Comune di Bari je odabrala Pizzarottijevu ponudu. Njome je bilo predviđeno da se jedan dio izgrađenih zgrada proda Comune di Bari za iznos od 43 milijuna eura, a da se ostatak da njoj u zakup za godišnju zakupninu od 3 milijuna eura.
            11. Dopisom od 4. veljače 2004. ministero della Giustizia (Ministarstvo pravosuđa) izvijestilo je Comune di Bari da su raspoloživa javna sredstva za predmetni projekt smanjena na iznos od 18,5 milijuna eura i od nje je zatražilo da, s obzirom na zaprimljene ponude, utvrdi bi li bilo moguće dovršiti projekt u granicama novog financijskog okvira. Dopisom od 11. veljače 2004. Comune di Bari je zatražila od Pizzarottija da se izjasni je li spreman nastaviti sa započetim postupkom. Pizzarotti je na taj zahtjev odgovorio potvrdno izmijenivši svoju ponudu kako bi u obzir uzeo smanjenje raspoloživih javnih sredstava.
            12. Planirano javno financiranje potpuno je ukinuto tijekom rujna 2004.
            13. Nakon ukidanja tog financiranja Pizzarotti je Comune di Bari dostavio drugu ponudu navodeći mogućnost dovršetka građevine namijenjene za zakup, planirane u njegovoj prvotnoj ponudi.
            14. S obzirom na šutnju administracije Pizzarotti je pred Tribunale amministrativo regionale per la Puglia (Područni upravni sud za Apuliju) podnio tužbu kojom se od Comune di Bari zahtijeva postupanje.
            15. Nakon što je taj sud odbio tu tužbu Consiglio di Stato (Državno vijeće) je presudom br. 4267/2007 prihvatilo žalbu Pizzarottija protiv prvostupanjske presude. Utvrdivši da, s obzirom na dopis Ministarstva pravosuđa od 4. veljače 2004. nakon promjene financijskog okvira, postupak nije bio dovršen potvrdom rezultata istraživanja tržišta, Consiglio di Stato je odlučio da Comune di Bari, „u skladu s načelom razumnosti, dobre vjere i zaštite legitimnog očekivanja, [mora], poduzimanjem mjera koje se od nje zahtijevaju, dovesti postupak do prihvatljivog dovršetka ispitujući, u okviru zaprimljenih ponuda, mogućnost realizacije radova u granicama izmijenjenog financijskog okvira“.
            16. Žalbu koju je protiv te presude podnijela Comune di Bari odbio je rješenjem od 23. prosinca 2008. Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud).
            17. Nakon što je u međuvremenu zaprimio zahtjev za izvršenje svoje presude br. 4267/2007, Consiglio di Stato je presudom br. 3817/2008 utvrdio šutnju Comune di Bari i naložio joj da u cijelosti izvrši izreku presude br. 4267/2007 u roku od 30 dana. Taj je sud imenovao prefekta Barija za commissario ad acta kako bi, u slučaju produljene šutnje poduzeo, eventualno preko imenovane osobe, sve potrebne mjere za izvršenje te presude.
            18. Dana 21. studenoga 2008. commissario ad acta kojeg je imenovao prefekt Barija potvrdio je valjanost Pizzarottijevih ponuda te je, u skladu s tim, utvrdio da je postupak započet s predmetnim istraživanjem tržišta uspješno dovršen.
            19. La Giunta comunale di Bari je s druge strane prekinula taj postupak pozivajući se na činjenicu da druga ponuda Pizzarottija nije ispunjavala uvjete iz spomenutog oglasa o natječaju.
            20. Pizzarotti i Comune di Bari su svaki za sebe uložili žalbu Consigliu di Stato. Pizzarotti je istaknuo da bez ugovorne obveze Comune di Bari za izgradnju novog planiranog sudskog kompleksa potonja nije pravilno izvršila presudu br. 3817/2008 Consiglia di Stato. Comune di Bari je kritizirala izostanak utvrđenja pogoršanja uvjeta za dovršetak projekta, što je utjecalo na odvijanje postupka.
            21. Rješenjem o izvršenju br. 2153/2010 od 15. travnja 2010. Consiglio di Stato je prihvatio Pizzarottijevu žalbu i odbio žalbu Comune di Bari. Kad je riječ o postupanju commissarija ad acta , taj je sud smatrao da je ono bilo nepotpuno, s obzirom na izostanak „prihvatljivog dovršetka“ u smislu njegove presude br. 4267/2007. Taj je sud presudio da je commissario ad acta  trebao donijeti potrebne mjere radi konkretne provedbe druge Pizzarottijeve ponude te je odredio rok od 180 dana za dovršetak postupka.
            22. Aktom od 27. svibnja 2010. commissario ad acta je zaključio da „natječaj za istraživanje tržišta iz 2003. [nije] uspješno dovršen“. U prilog takvom zaključku on je, kad je riječ o drugoj Pizzarottijevoj ponudi, kako je izmijenjena tijekom 2004., istaknuo da je gubitak jednog dijela javnog financiranja doveo do nemogućnosti postizanja cilja kojem je težila Comune di Bari. Kad je riječ o drugoj Pizzarottijevoj ponudi, o zakupu zgrada koje će se izgraditi privatnim financiranjem, naglasio je da je to u potpunosti neprimjereno s obzirom na taj cilj.
            23. Nakon što mu je Pizzarotti uložio žalbu protiv tog akta Consiglio di Stato je rješenjem o izvršenju br. 8420/2010 od 3. prosinca 2010. prihvatio tu žalbu. Istaknuvši nedosljednost zaključaka o navedenom natječaju iz akata od 21. studenoga 2008. i 27. svibnja 2010., smatrao je da je jedini ispravan zaključak onaj iz prvog od ta dva akta. On je ponovno naglasio obvezu commissarija ad acta da pokrene neophodne postupke za prihvaćanje druge Pizzarottijeve ponude te je poništio drugi od tih akata zato što je njime povrijeđeno načelo pravomoćnosti.
            24. Nakon toga, novi commissario ad acta , kojega je imenovao prefekt Barija, donio je potrebne mjere za donošenje, dana 23. travnja 2012., odluke „o izmjeni prostornog plana“ u vezi s generalnim urbanističkim planom Comune di Bari, kad je riječ o zemljištu na koje se odnosi izgradnja planiranoga sudskoga kompleksa.
            25. Pizzarotti je pobijao tu odluku pred Consiglio di Stato zato što njome nije poštovano načelo pravomoćnosti.
            26. U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev, kao prvo, pita se je li ugovor o zakupu neizgrađene nekretnine, u obliku akta kojim se obvezuje dati u zakup tu nekretninu, jednakovrijedan, unatoč postojanju elemenata svojstvenih ugovoru o zakupu, ugovoru o radovima koji je izvan dosega posebne klauzule o izuzeću iz članka 16. stavka 1. točke (a) Direktive 2004/18.
            27. Kao drugo, pod pretpostavkom da spomenuti ugovor predstavlja ugovor o javnim radovima, taj se sud pita smije li u ovom slučaju, svojom presudom br. 4267/2007, lišiti učinka pravomoćnosti pravomoćnu odluku utoliko što je ta odluka, zbog kasnijih rješenja o izvršenju i akata commissarija ad acta , dovela do situacije koja nije u skladu s pravom Unije o sklapanju ugovora o javnoj nabavi. Taj sud u tom smislu naglašava da, na temelju vlastite sudske prakse, on, pod određenim uvjetima, smije dopun iti prvotnu izreku jedne svoje presude provedbenom odlukom te ta ovlast dovodi do onoga što on naziva „pravomoćnost koja se razvija“.
            28. U tim je okolnostima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „(1) Je li ugovor o zakupu nečega što će se izgraditi u budućnosti, koji se treba sklopiti osobito u nedavno predloženom obliku akta kojim se obvezuje dati u zakup, jednakovrijedan ugovoru o radovima, čak i kada postoje određeni elementi svojstveni ugovoru o zakupu, tako da taj ugovor ne može biti uključen u ugovore koji su na temelju članka 16. [Direktive 2004/18] izuzeti od dosega propisa o javnoj nabavi?
            (2) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, smije li nacionalni sud, točnije sud koji je uputio zahtjev, lišiti učinka pravomoćnosti odluku u predmetu o kojem je riječ, kako je opisana u ovom zahtjevu za prethodnu odluku, utoliko što je njome omogućeno stvaranje pravne situacije koja je protivna pravu Unije o sklapanju ugovora o javnim radovima? Može li se tako izvršiti pravomoćna presuda koja je protivna pravu Unije [...]?“
            Dopuštenost prethodnih pitanja
            29. Pizzarotti navodi dva razloga za svoje ozbiljne sumnje u dopuštenost upućenih pitanja.
            30. Kao prvo, Pizzarotti smatra da se u zahtjevu za prethodnu odluku pogrešno navodi pravo Unije koje je primjenjivo na glavni postupak. Tim se zahtjevom traži tumačenje Direktive 2004/18 iako je ona donesena nakon datuma na koji je Comune di Bari odlučila objaviti natječaj za istraživanje tržišta, to jest 14. kolovoza 2003., te stoga nije primjenjiva na glavni postupak.
            31. U tom smislu valja podsjetiti da je, u načelu, primjenjiva direktiva ona koja je na snazi u trenutku kada javni naručitelj odabere vrstu postupka koji će se provoditi i konačno razriješi pitanje je li potrebno prethodno nadmetanje za sklapanje ugovora o javnoj nabavi (presuda Komisija/Nizozemska, C‑576/10, EU:C:2013:510, t. 52. i navedena sudska praksa). S druge strane, odredbe direktive za koju je rok za prenošenje istekao neprimjenjive su nakon tog trenutka (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Francuska, C‑337/98, EU:C:2000:543, t. 41. i 42.).
            32. U ovom predmetu direktive 92/50 i 93/37 bile su primjenjive 14. kolovoza 2003., na dan kada je Comune di Bari objavila natječaj za „istraživanje tržišta“ radi izgradnje sudskoga kompleksa u Bariju. Te iste direktive bile su primjenjive kada je, nakon promjene financijskog okvira u vezi s potpunim ukidanjem javnog financiranja, Comune di Bari u rujnu 2004. odlučila, prema izjavama dostavljenima Sudu, da je potrebno pokrenuti novi postupak odabira, a ne izravno s Pizzarottijem, bez ponovnog nadmetanja, sklopiti ugovor „o zakupu nečega što će se izgraditi u budućnosti“.
            33. S druge strane, Direktiva 2004/18 nije bila primjenjiva na te različite datume s obzirom na to da je, u skladu s njezinim člankom 80. stavkom 1., njezin rok za prenošenje istekao tek 31. siječnja 2006.
            34. S obzirom na navedeno, pojam „ugovora o javnim radovima“, koji se navodi u prvom pitanju, definiran je na sličan način u članku 1. točki (a) Direktive 93/37 i u članku 1. stavku 2. točkama (a) i (b) Direktive 2004/18. Nadalje, članak 1. točka (a) podtočka (iii) Direktive 92/50 i članak 16. točka (a) Direktive 2004/18 koriste isti izričaj radi definiranja dosega izuzeća koje se također navodi u prvom pitanju.
            35. U tim okolnostima činjenica da je sud koji je uputio zahtjev pogrešno utvrdio odredbe prava Unije primjenjive na ovaj predmet ne može utjecati na dopuštenost upućenih pitanja (u tom smislu vidjeti presudu Zurita García i Choque Cabrera, C‑261/08 i C‑348/08, EU:C:2009:648, t. 39.).
            36. Kao drugo, Pizzarotti tvrdi da je glavni postupak obilježen postojanjem sudskih odluka, osobito Consiglia di Stato, koje su pravomoćne, zbog čega je zahtjev za prethodnu odluku, osobito njegovo prvo pitanje, očito nedopušten. Odgovor Suda na prvo pitanje ne može imati nikakvog utjecaja na ishod glavnog postupka s obzirom na, s jedne strane, važnost koju pravo Unije pridaje načelu pravomoćnosti, ponekad i na štetu uklanjanja povrede prava Unije i, s druge strane, nepostojanja obveze upravnog tijela da se pridržava konačne odluke koja se pokaže suprotnom pravu Unije.
            37. Međutim, takva se argumentacija odnosi na meritum glavnog postupka i, točnije, sadržaj drugog pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.
            38. S obzirom na prethodna razmatranja, upućena pitanja su dopuštena.
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            39. Svojim prvim pitanjem, koje treba preoblikovati u skladu s odredbama prava Unije primjenjivima ratione temporis na glavni postupak, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. točku (a) Direktive 93/37 tumačiti na način da ugovor kojim se preuzima obveza davanja u zakup još neizgrađenih zgrada predstavlja ugovor o javnim radovima, unatoč prisutnosti elemenata svojstvenih ugovoru o zakupu te da, stoga, nije obuhvaćen izuzećem iz članka 1. točke (a) podtočke (iii) Direktive 92/50.
            40. U tom smislu najprije treba podsjetiti da je, s jedne strane, pitanje predstavlja li transakcija ugovor o javnim radovima u smislu prava Unije, uređeno pravom Unije. Nazivanje tog planiranog ugovora „ugovorom o zakupu“, što su istaknuli Pizzarotti i talijanska vlada, nije od odlučujućeg značenja u tom smislu (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Njemačka, C‑536/07, EU:C:2009:664, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
            41. S druge strane, kada ugovor sadrži i elemente koji se odnose na ugovor o javnim radovima i elemente koji se odnose na drugu vrstu ugovora, potrebno je vidjeti koji je osnovni predmet tog ugovora kako bi se utvrdila njegova pravna kvalifikacija i primjenjivi propisi Unije (u tom smislu vidjeti presude Auroux i dr., C‑220/05, EU:C:2007:31, t. 37., Komisija/Italija, C‑412/04, EU:C:2008:102, t. 47. i Komisija/Njemačka, EU:C:2009:664, t. 57.).
            42. U glavnom postupku iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da, u trenutku kada je Pizzarotti predložio Comune di Bari sklapanje ugovora o kojem je riječ, još nije bila započela izgradnja građevina predviđenih tim ugovorom. U tim okolnostima treba smatrati da je osnovni predmet spomenutog ugovora izgradnja tih građevina, što nužno podrazumijeva njihovo kasnije davanje u zakup (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Njemačka, EU:C:2009:664, t. 56.).
            43. Kao što je istaknula njemačka vlada, također je potrebno da izvođenje planiranih radova ispunjava uvjete koje je odredio javni naručitelj kako bi se moglo zaključiti da postoji „ugovor o javnim radovima“ u smislu Direktive 93/37 (presuda Komisija/Njemačka, EU:C:2009:664, t. 55.).
            44. Tome je tako kada je potonji poduzeo mjere u svrhu definiranja značajki rada ili barem u svrhu vršenja odlučujućeg utjecaja na njegovo oblikovanje (u tom smislu vidjeti presudu Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, t. 67.).
            45. U glavnom postupku nacrt „akt[a] kojim se obvezuje dati u zakup“, koji je sud koji je uputio zahtjev spomenuo kao posljednji oblik ugovora koji je Pizzarotti predložio Comune di Bari, u uvodnoj izjavi 10. poziva se na okvir zahtjeva koje je utvrdio Corte d’appello di Bari za potrebe objave predmetnog natječaja za istraživanje tržišta. Člankom 7. nacrta tog akta upravi se zadržava pravo provjere je li on u skladu s okvirom zahtjeva prije primitka rada.
            46. Tim se okvirom utvrđuju različite tehničke i tehnološke značajke planiranih radova kao i, na temelju skupa statističkih podataka o radu sudova općine Bari (broju građanskih i kaznenih predmeta, tjednom broju rasprava po sudu, broju sudaca ili javnih tužitelja, broju članova upravnog osoblja, pravosudnoj policiji ili sigurnosnoj službi, broju odvjetnika u Bariju itd.), posebne potrebe svakog suda koji je sastavni dio tog sudskog okruga (broj ureda i sudnica, konferencijskih dvorana, dvorana za sastanke i potrebnih arhivskih prostorija, kvadratura soba, načini unutarnje komunikacije) kao i određene zajedničke potrebe, poput kapaciteta parkirališta.
            47. Suprotno onome što tvrde Pizzarotti i talijanska vlada, takav okvir zahtjeva stavljaju Comune di Bari u položaj u kojemu ima odlučujući utjecaj na projektiranje radova koje treba izvršiti.
            48. Iz toga slijedi da je glavni predmet planiranog ugovora u glavnom postupku izvršenje radova koji odgovaraju uvjetima koje je utvrdio javni naručitelj.
            49. Točno je, kao što navodi sud koji je uputio zahtjev, da nacrt „akta kojim se obvezuje dati u zakup“ također sadrži određene elemente svojstvene ugovoru o zakupu. Pred Sudom se naglašavala činjenica da novčana naknada koju treba platiti uprava, u skladu s člankom 5. tog nacrta, odgovara „godišnjoj zakupnini“ od 3,5 milijuna eura, koja će se isplaćivati tijekom 18 godina trajanja ugovora. Prema navodima Pizzarottija i talijanske vlade, ta ukupna naknada u iznosu od 63 milijuna eura znatno je niža od predviđenih ukupnih troškova radova koji iznose približno 330 milijuna eura.
            50. Ipak, u tom pogledu treba podsjetiti da je odlučujući element za kvalifikaciju predmetnog ugovora njegov glavni predmet, a ne naknada isplaćena izvoditelju radova ili načini njezinog plaćanja (presuda Komisija/Njemačka, EU:C:2009:664, t. 61.).
            51. Osim toga, ni članak 4. nacrta „akta kojim se obvezuje dati u zakup“, prema kojem ugovor automatski prestaje vrijediti istekom roka od 18 godina, ni odredba talijanskog zakonodavstva o općem računovodstvu države, koju je istaknula talijanska vlada, koja nalaže da se ugovori javnih tijela sklapaju na određeni rok te da imaju određeno trajanje i koja zabranjuje da ti ugovori budu trajan teret za državu, nisu prepreka, kao što proizlazi iz diskusija s rasprave, sklapanju, po isteku prvog planiranog ugovora, jednog ili više kasnijih ugovora koji bi Pizzarottiju jamčili plaćanje za sve radove ili za značajan dio obavljenih radova za potrebe izvršenja predmetnih radova.
            52. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 1. točku (a) Direktive 93/37 treba tumačiti na način da ugovor čiji je glavni predmet izvršenje radova koji odgovaraju uvjetima koje je odredio javni naručitelj predstavlja ugovor o javnim radovima i stoga nije obuhvaćen izuzećem iz članka 1. točke (a) podtočke (iii) Direktive 92/50, čak i kada sadrži obvezu davanja u zakup predmetnih radova.
            Drugo pitanje
            53. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li lišiti učinka pravomoćnosti odluku koju je donio i koja je dovela do situacije koja nije u skladu s propisima Unije o ugovorima o javnim radovima.
            54. U tom smislu treba podsjetiti da u nedostatku propisa Unije, provedbu načela pravomoćnosti uređuje unutarnji pravni poredak država članica, na temelju načela njihove procesne autonomije, ali uz poštovanje načela ekvivalentnosti i učinkovitosti (u tom smislu vidjeti presudu Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
            55. U zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema vlastitoj sudskoj praksi, on, pod određenim uvjetima, smije dopuniti prvotnu izreku jedne svoje presude provedbenim odlukama, što dovodi do onoga što on naziva „pravomoćnost koja se razvija“.
            56. Ako se odlukom sadržanom u njegovoj presudi br. 4267/2007, koja se spominje u točki 15. ove presude i kojom se, u skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, ograničava načelo pravomoćnosti u ovom predmetu, ispunjavaju uvjeti za primjenu tog postupka, što mora utvrditi sud koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da, uzimajući u obzir načelo ekvivalentnosti, upotrijebi taj postupak dajući prednost, među „brojnim i različitim mogućnostima provedbe“ za koje navodi da se mogu upotrijebiti u pogledu te odluke, onoj koja, u skladu s načelom učinkovitosti, jamči poštovanje propisa Unije u području ugovora o javnim radovima.
            57. Kao što je istaknula Comune di Bari, ta bi se mogućnost mogla sastojati u rješenju, kojim se dopunjuje ta odluka, o završetku postupka istraživanja tržišta neprihvaćanjem nijedne ponude, što bi omogućilo pokretanje novog postupka uz poštovanje propisa Unije u području ugovora o javnim radovima.
            58. Ako bi, s druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatrao da se ispravna primjena tog propisa protivi, s obzirom na primjenjiva unutarnja postupovna pravila, njegovoj pravomoćnoj presudi br. 4267/2007 ili odlukama o izvršenju te presude koje je donio 15. travnja i 3. prosinca 2010., treba skrenuti pozornost na važnost koju, kako pravni poredak Unije tako i nacionalni pravni poreci, pridaje načelu pravomoćnosti. Kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje, važno je da sudske odluke koje su postale konačne nakon što su iscrpljena sva pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za ulaganje tih pravnih sredstava više ne mogu biti dovedene u pitanje (presude Kapferer, C‑234/04, EU:C:2006:178, t. 20., Komisija/Luksemburg, C‑526/08, EU:C:2010:379, t. 26. i ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 123.).
            59. Stoga pravo Unije ne nalaže nacionalnom sudu da izuzme iz primjene unutarnja postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna, iako bi se time ispravila nacionalna situacija koja nije u skladu s pravom Unije (u tom smislu vidjeti presude Eco Swiss, C‑126/97, EU:C:1999:269, t. 46. i 47., Kapferer, EU:C:2006:178, t. 20. i 21., Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, t. 22. i 23., Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 35. do 37. kao i Komisija/Slovačka, C‑507/08, EU:C:2010:802, t. 59. i 60.).
            60. Pravo Unije, dakle, ne nalaže da sudsko tijelo može, kao pravilo, moći preispitati pravomoćnu odluku kako bi uzelo u obzir tumačenje relevantne odredbe tog prava koju je Sud dao nakon donošenja te odluke.
            61. Tu analizu ne može dovesti u pitanje presuda Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434), na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev. Sud je u izrazito specifičnoj situaciji, u kojoj je bila riječ o načelima kojima se uređuje podjela ovlasti između država članica i Europske unije u području državnih potpora, presudio da se, u biti, pravo Unije protivi primjeni nacionalne odredbe, kao što je članak 2909. talijanskoga Građanskog zakonika, kojim se utvrđuje načelo pravomoćnosti, utoliko što bi se primjenom te odredbe spriječio povrat državne potpore koja je bila dodijeljena povredom prava Unije i čija je neusklađenost s unutarnjim tržištem bila utvrđena u odluci Europske komisije koja je postala pravomoćna (u tom smislu vidjeti presudu Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, t. 25.). U ovom predmetu, međutim, nije riječ o takvim pitanjima podjele nadležnosti.
            62. S obzirom na navedeno, iako primjenjiva unutarnja postupovna pravila, pod određenim uvjetima, predviđaju mogućnost da nacionalni sud izmijeni pravomoćnu odluku kako bi situaciju uskladio s nacionalnim pravom, ta mogućnost mora, u skladu s načelom ekvivalentnosti i učinkovitosti, prevladati ako su ispunjeni ti uvjeti kako bi se situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku uskladila s propisima Unije u području ugovora o javnim radovima.
            63. U tom smislu bitno je naglasiti da navedeni propisi sadrže bitna pravila prava Unije utoliko što se njima želi osigurati primjena načela jednakog postupanja prema ponuditeljima i transparentnosti radi otvaranja nesmetanog tržišnog natjecanja u svim državama članicama (u tom smislu vidjeti presude Komisija/Portugal, C‑70/06, EU:C:2008:3, t. 40., Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, t. 55., Komisija/Cipar, C‑251/09, EU:C:2011:84, t. 37. do 39. kao i Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, t. 28.).
            64. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da, ako je to dopušteno unutarnjim postupovnim pravilima, nacionalni sud, kao što je sud koji je uputio zahtjev, koji je odlučio u posljednjem stupnju a da Sudu nije prethodno uputio zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, mora ili dopuniti svoju pravomoćnu odluku koja je dovela do situacije koja nije u skladu s propisima Unije o ugovorima o javnim radovima ili izmijeniti tu odluku kako bi u obzir uzeo tumačenje tih propisa koje je kasnije dao Sud.
            Troškovi
            65. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 1. točku (a) Direktive Vijeća 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima treba tumačiti na način da ugovor čiji je glavni predmet izvršenje radova koji odgovaraju uvjetima koje je odredio javni naručitelj predstavlja ugovor o javnim radovima i stoga nije obuhvaćen izuzećem iz članka 1. točke (a) podtočke (iii) Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim uslugama, čak i kada sadrži obvezu davanja u zakup predmetnih radova.
            2. Ako je to dopušteno unutarnjim postupovnim pravilima, nacionalni sud, kao što je sud koji je uputio zahtjev, koji je odlučio u posljednjem stupnju a da Sudu Europske unije nije prethodno uputio zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, mora ili dopuniti svoju pravomoćnu odluku koja je dovela do situacije koja nije u skladu s propisima Unije o ugovorima o javnim radovima ili izmijeniti tu odluku kako bi u obzir uzeo tumačenje tih propisa koje je kasnije dao navedeni Sud.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 27.#Guardian Industries Corp. i Guardian Europe Sàrl protiv Europska komisija.#Predmet T-82/08.