title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. ožujka 2015.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba – Žig Zajednice – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 1. točka (b) – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice MAGNEXT – Prigovor nositelja ranijeg nacionalnog verbalnog žiga MAGNET 4 – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Predmet C-182/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      19. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Zajednice — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 8. stavak 1. točka (b) — Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice MAGNEXT — Prigovor nositelja ranijeg nacionalnog verbalnog žiga MAGNET 4 — Vjerojatnost dovođenja u zabludu“
      U predmetu C‑182/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 9. travnja 2014.,

         MEGA Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug, sa sjedištem u Zugu (Švicarska), koji zastupaju A. Nordemann i M. Maier, Rechtsanwälte,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa V. Melgar, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. siječnja 2015.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom MEGA Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug zatražio je poništenje presude Općeg suda Europske unije Mega Brands/OHIM – Diset (MAGNEXT) (T‑604/11 i T‑292/12, EU:T:2014:56, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) jer je Opći sud njome odbio njegovu tužbu za poništenje odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 24. travnja 2012. (predmet R 1722/2011‑4), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između Diseta SA (u daljnjem tekstu: Diset) i tužitelja.

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.) stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Vijeća br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009.

               3

               Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009, koji odgovara članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 40/94, predviđa:
               „Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
               [...]

                        (b)

                        ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.“

               4

               Članak 8. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 207/2009, koji odgovara članku 8. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 40/94, određuje:
               „Za potrebe stavka 1., ,raniji žigovi’ znači:

                        (a)

                        žigovi sljedećih vrsta s datumom prijave za registraciju koji je raniji od datuma prijave za registraciju žiga Zajednice, uzimajući u obzir, ako je to primjereno, prava prvenstva koja su zatražena u odnosu na te žigove:

                                 i.

                                 žigovi Zajednice;

                                 ii.

                                 žigovi registrirani u državi članici [...];

                  [...]“

         Okolnosti spora

               5

               Tužitelj je 21. siječnja 2008. podnio OHIM‑u prijavu za registraciju kao žiga Zajednice sljedećeg figurativnog znaka:

               6

               Proizvodi za koje je zatražena registracija su iz razreda 28. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu: igre i igračke, osobito višedijelne graditeljske igre, njihovi dijelovi, oprema i sastavni elementi.

               7

               Tužitelj je 29. ožujka 2010. podnio OHIM‑u drugu prijavu za registraciju znaka kao žiga Zajednice, za sljedeći verbalni znak:

         MAGNEXT

               8

               Ta je registracija zatražena za iste proizvode poput onih navedenih u točki 6. ove presude.

               9

               Diset je 5. rujna 2008. i 17. lipnja 2010., temeljem članka 42. Uredbe br. 40/94 i članka 41. Uredbe br. 207/2009, podnio dva prigovora na registraciju predmetnih žigova, za proizvode navedene u točki 6. ove presude. Ti su se prigovori osobito temeljili na španjolskom ranijem verbalnom žigu MAGNET 4, prijavljenom 20. srpnja 2003. i registriranom 9. prosinca 2003. za proizvode iz razreda 28. Nicanskog sporazuma, a koji odgovaraju sljedećem opisu: „igre, igračke, gimnastički i sportski predmeti koji nisu obuhvaćeni drugim razredima, ukrasi za božićna drvca.“

               10

               U prilog navedenim prigovorima istaknuti su razlozi iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 i iste odredbe Uredbe br. 207/2009. Ti su se prigovori temeljili na svim proizvodima obuhvaćenima ranijim žigom i bili su usmjereni protiv svih proizvoda za koje je zatražena registracija predmetnih žigova.

               11

               Odlukama od 19. srpnja 2010. i 21. lipnja 2011. odjel za prigovore OHIM‑a usvojio je Disetove prigovore.

               12

               Odlukama od 27. rujna 2011. i 24. travnja 2012. četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je tužiteljeve žalbe protiv odluka navedenog odjela za prigovore.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               13

               Dana 28. studenoga 2011. (predmet T‑406/11) i 3. srpnja 2012. (predmet T‑292/12) tužitelj je tajništvu Općeg suda podnio dvije tužbe za poništenje odluka žalbenog vijeća OHIM‑a.

               14

               U prilog svakoj od tužbi tužitelj je istaknuo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 i iste odredbe Uredbe br. 207/2009.

               15

               Nakon što je spojio dva predmeta u svrhu donošenja presude, Opći je sud najprije u točki 19. pobijane presude utvrdio da tužitelj nije pobijao zaključke žalbenog vijeća ni glede definicije relevantne javnosti, za koju se smatra da se sastoji od prosječnih, razumno pažljivih i opreznih hispanofonih potrošača, ni glede djelomične istovjetnosti proizvoda obuhvaćenih suprotstavljenim žigovima.

               16

               Opći je sud zatim ispitao vizualnu, fonetsku i konceptualnu sličnost suprotstavljenih znakova, čiju je ocjenu žalbenog vijeća tužitelj pobijao.

               17

               Glede, najprije, vizualne i fonetske sličnosti suprotstavljenih znakova, Opći je sud presudio:

                        „22

                        Treba utvrditi da je prijavljeni figurativni žig, kao što to tvrdi tužitelj, jasno podijeljen na dva dijela: ‚mag’ i ‚next’. Osim toga, predimenzioniranje velikog slova ‚X’ i njegova stilizacija imaju za učinak to da će relevantna javnost zadržati sliku engleskog pojma ‚next’ kao razlikovni element navedenog žiga, koji proizvodi osobit vizualni dojam koji ne proizvodi znak MAGNET 4. Naime, pojam ‚magnet’, koji prevladava u potonjem znaku, daje vizualni dojam jedne riječi, dok broj ‚4’ nije prisutan u prijavljenom figurativnom žigu.

                        23

                        Sukladno tome, veliko slovo ‚X’ dovodi do naglašenog izgovora druge sastavnice prijavljenog figurativnog žiga, koji, u kombinaciji s vizualnim odvajanjem dvaju elemenata, ‚mag’ i ‚next’, dovodi do fonetske reprodukcije tog žiga u dvije riječi, a pojam ‚magnet’ u ranijem žigu izgovarat će se kao jedna riječ, koja usto ne sadrži glas koji proizvodi slovo ‚x’.

                        24

                        Iz tih razmatranja proizlazi da prijavljeni figurativni žig ima vrlo nizak stupanj vizualne i fonetske sličnosti s ranijim žigom.

                        25

                        Međutim, budući da se prijavljeni verbalni žig razlikuje od dominantnog elementa ‚magnet’ ranijeg žiga samo po velikom slovu ‚X’, a da nema druge karakteristike navedene gore u točkama 22. i 23., treba zaključiti da ima srednju vizualnu i fonetsku sličnost s ranijim žigom.“

               18

               Glede, kao drugo, usporedbe suprotstavljenih znakova s konceptualnog gledišta, Opći je sud podržao, u točki 26. pobijane presude, ocjenu žalbenog vijeća prema kojoj postojanje pridjeva „magnético“ u španjolskom jeziku, kojim se relevantna javnost uobičajeno koristi za označavanje predmeta koji ima magnetska svojstva, ima za posljedicu to da će relevantna javnost povezati raniji žig s predmetima koji imaju takva svojstva. On smatra da je u tom kontekstu žalbeno vijeće ispravno utvrdilo da ne postoji konceptualna sličnost između figurativnog žiga i verbalnog žiga za čiju je registraciju podnesena prijava, s jedne strane, i ranijeg žiga, s druge strane.

               19

               Opći je sud na temelju tih zaključaka u točki 29. pobijane presude zaključio da raniji žig ima vrlo slabu sličnost s prijavljenim figurativnim žigom i srednju sličnost s prijavljenim verbalnim žigom.

               20

               Naposljetku, Opći je sud ispitao argumentaciju kojom je tužitelj osporavao da raniji žig ima srednji razlikovni karakter.

               21

               S tim u svezi, Opći je sud, nakon što je podsjetio da će relevantna javnost povezati raniji žig s predmetima koji imaju magnetska svojstva, u točki 32. pobijane presude naveo da je tužitelj pred OHIM‑om predočio niz dokaza koji pokazuju da je isticanje magnetskih svojstava igara i igračaka uobičajena praksa trgovaca u predmetnom sektoru. U tim okolnostima, u točki 33. presude utvrdio je da raniji žig MAGNET 4 prenosi poruku koju relevantna javnost može povezati sa svojstvima proizvoda za koje je registriran, a koji su istovjetni onima obuhvaćenima prijavljenim figurativnim i verbalnim žigovima. Opći je sud zaključio da raniji žig nije imao srednji, nego slab razlikovni karakter.

               22

               S obzirom na sva navedena razmatranja, Opći je sud u točki 34. pobijane presude utvrdio da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u ocjeni potvrdivši postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu između prijavljenog figurativnog žiga i ranijeg žiga.

               23

               Međutim, Opći je sud u točki 35. te presude zaključio da, s obzirom na to da je sličnost između prijavljenog verbalnog žiga i ranijeg žiga izraženija, treba podržati zaključak žalbenog vijeća da treba priznati vjerojatnost dovođenja u zabludu između tih žigova, uzimajući u obzir istovjetnost njima obuhvaćenih proizvoda i unatoč slabom razlikovnom karakteru ranijeg žiga.

               24

               Slijedom toga, Opći je sud u predmetu T‑604/11 poništio odluku četvrtog žalbenog vijeća u svezi s figurativnim žigom

               ,a u predmetu T‑292/12 odbio zahtjev za poništenje odluke tog istog vijeća u svezi s verbalnim žigom MAGNEXT.

         Zahtjevi stranaka

               25

               Žalitelj zahtijeva od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu Općeg suda od 4. veljače 2014., u mjeri u kojoj se odnosi na predmet T‑292/12;

                        —

                        ako je potrebno, vrati predmet Općem sudu na odlučivanje, i

                        —

                        naloži tuženiku snošenje troškova.

               26

               OHIM zahtijeva od Suda da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               27

               U prilog svojoj žalbi žalitelj se poziva na povredu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i nedostatak obrazloženja pobijane presude.

         Povreda članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               28

               Ovaj je žalbeni razlog podijeljen na četiri dijela.

         Prvi i drugi dio
      – Argumentacija stranaka

               29

               Žalitelj ističe da je Opći sud u svojoj ocjeni vjerojatnosti dovođenja u zabludu iskrivio činjenice i povrijedio načela utvrđena sudskom praksom, s jedne strane, kvalificirajući kao dominantan element „MAGNET“ ranijeg žiga MAGNET 4, iako je utvrdio da je taj element opisan, i, kao drugo, ne uzevši u obzir broj „4“, koji je sastavni dio žiga.

               30

               OHIM smatra da je ta argumentacija nedopuštena ili, podredno, očito neosnovana.

         – Ocjena Suda

               31

               Kao što je to Opći sud u točki 21. pobijane presude ispravno naveo, opća ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu glede vizualne, fonetske i konceptualne sličnosti suprotstavljenih znakova mora se temeljiti na sveukupnom dojmu koji oni pružaju, uzimajući osobito u obzir njihove razlikovne i dominantne elemente (vidjeti osobito presude OHIM/Shaker, C‑334/05 P, EU:C:2007:333, t. 35. i Nestlé/OHIM, C‑193/06 P, EU:C:2007:539, t. 34.).

               32

               Ocjena sličnosti između dvaju žigova ne može se ograničiti na to da se uzme u obzir samo jedan dio složenog žiga te ga se usporedi s drugim žigom. Upravo suprotno, usporedba se treba provesti ispitivanjem svakog od predmetnih žigova kao cjeline, što ne isključuje mogućnost da pod određenim okolnostima jedan ili više njegovih elemenata dominira nad dojmom cjeline koji složeni žig ostavlja na relevantnu javnost (vidjeti osobito presude OHIM/Shaker, EU:C:2007:333, t. 41. i United States Polo Association/OHIM, C‑327/11 P, EU:C:2012:550, t. 57.).

               33

               U ovom slučaju u stadiju ocjene fonetske i vizualne sličnosti suprotstavljenih znakova Opći je sud u točki 25. pobijane presude zaključio da pojam „magnet“ u ranijem žigu MAGNET 4 treba smatrati dominantnim elementom.

               34

               Budući da tužitelj tvrdi da je takva kvalifikacija nespojiva s opisnim karakterom koji je Opći sud tom pojmu priznao u točki 26. pobijane presude, dovoljno je napomenuti da se, čak i ako za verbalni element treba smatrati kao da ima isključivo opisni karakter, taj karakter ne protivi priznavanju dominantnog karaktera tog elementa u svrhu ocjene sličnosti suprotstavljenih znakova (vidjeti u tom smislu rješenje Muñoz Arraiza/OHIM, C‑388/10 P, EU: C: 2011: 185, t. 65.).

               35

               Slijedom toga, valja utvrditi da prvi dio žalbenog razloga koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 treba odbiti.

               36

               Budući da tužitelj prigovara Općem sudu da u svojoj ocjeni vjerojatnosti dovođenja u zabludu nije uzeo u obzir broj „4“ , koji je sastavni dio ranijeg žiga, iz čitanja članka 25. pobijane presude zaključuje se da se Opći sud u svrhu ocjene vizualne i fonetske sličnosti suprotstavljenih znakova ograničio na utvrđenje da se verbalni žig za koji je podnesena prijava za registraciju, MAGNEXT, od elementa „magnet“ ranijeg žiga MAGNET 4 razlikuje samo po velikom slovu „X“.

               37

               Naravno, neuzimanje u obzir broja „4“, koji se nalazi u žigu MAGNET 4, mora se povezati s kvalifikacijom, izričito danom u istoj točki 25. navedene presude, elementa „magnet“ kao dominantnog elementa tog žiga.

               38

               Iz sudske prakse navedene u točki 32. ove presude proizlazi da se u određenim okolnostima ocjena sličnosti može obaviti isključivo na temelju dominantnog elementa složenog žiga. Međutim, ta se sudska praksa odnosi samo na iznimne situacije (rješenje Repsol/OHIM, C‑466/13 P, EU:C:2014:2331, t. 83.), a ocjena sličnosti moći će se obaviti isključivo na temelju dominantnog elementa samo ako su svi ostali dijelovi žiga zanemarivi u ukupnom dojmu koji on proizvodi (vidjeti osobito presude Aceites del Sur Coosur/Koipe, C‑498/07 P, EU:C:2009:503, t. 62. i United States Polo Association/OHIM, EU:C:2012:550, t. 57.).

               39

               Opći se sud, dakle, u točki 25. pobijane presude ograničio na potvrđivanje dominantnog karaktera elementa „magnet“ u ranijem žigu te nije dao nikakvu analizu karakteristika drugog elementa prisutnog u navedenom žigu, odnosno broja „4“, iz čega proizlazi da je taj element zanemariv.

               40

               Iako se točka 25. pobijane presude, kao što je to istaknuo OHIM, odnosi na njezinu točku 22., u vezi s vizualnom sličnošću prijavljenog figurativnog žiga i ranijeg žiga, potonja točka spominje samo zaključak Općeg suda da broj „4“ nije prisutan u prijavljenom figurativnom žigu i ne sadrži nikakvu ocjenu vizualnog dojma koji taj broj proizvodi u kontekstu ranijeg žiga, iz čega proizlazi da je taj dojam zanemariv.

               41

               Glede točke 23. pobijane presude, koja se odnosi na fonetsku sličnost prijavljenog figurativnog žiga i ranijeg žiga, na koju upućuje i točka 25. te presude, u njoj se ne spominje prisutnost broja „4“ u ranijem žigu. Posebice, ona se ni na koji način ne poziva na izgovor tog broja kao „cuatro“, što je oblik iz španjolskog jezika kojim se koristi javnost koja se smatra relevantnom za taj žig, i ne sadrži nikakvu ocjenu iz koje bi proizlazilo da je fonetski dojam koji proizvodi taj zvuk zanemariv.

               42

               Prema tome, treba utvrditi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer nije obavio usporedbu predmetnih žigova ispitivanjem svakog od njih u cjelini.

               43

               Drugi dio žalbenog razloga koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 stoga je osnovan.

         Treći i četvrti dio
      – Argumentacija stranaka

               44

               Tužitelj prigovara Općem sudu da je iskrivio činjenice zaključivši da postoji srednja fonetska sličnost između suprotstavljenih žigova, dok je stupanj fonetske sličnosti između žiga o kojem je riječ u predmetu T‑604/11 i ranijeg žiga ocijenio vrlo slabim. Dakle, figurativni žig i verbalni žig MAGNEXT, o kojem je riječ u ovom predmetu, sastavljeni su od istih slova i stoga se jednako izgovaraju.

               45

               Tužitelj također prigovara da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ocijenivši suprotstavljene žigove vizualno srednje sličnima, dok je verbalni žig MAGNEXT, kao i figurativni žig, sastavljen od dvaju elemenata, „mag“ i „next“, i da je potonji, koji odgovara poznatom engleskom pojmu „next“, trebalo smatrati dominantnim elementom.

               46

               OHIM smatra da je ta argumentacija nedopuštena ili, podredno, očito neosnovana.

         – Ocjena Suda

               47

               U skladu s člankom 256. stavkom 2. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 58. prvim podstavkom Statuta Suda Europske unije, žalba je ograničena na pravna pitanja. Opći sud jedini je nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i za ispitivanje dokaznih elemenata koji su mu podneseni. Ocjena tih činjenica i dokaznih elemenata stoga, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, nije pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (vidjeti osobito presude Nestlé/OHIM, EU:C:2007:539, t. 53. i United States Polo Association/OHIM, EU:C:2012:550, t. 62.).

               48

               Ocjena fonetske i vizualne sličnosti suprotstavljenih žigova činjenična je ocjena (vidjeti u tom smislu osobito rješenje Longevity Health Products/OHIM, C‑311/14 P, EU:C:2015:23, t. 34. i navedenu sudsku praksu) i stoga može biti predmet žalbe samo u slučaju iskrivljavanja tih činjenica.

               49

               S tim u svezi treba podsjetiti da, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, takvo iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu, bez potrebe za obavljanjem nove procjene činjenica i dokaza (vidjeti osobito rješenje Mundipharma/OHIM, C‑669/13 P, EU:C:2014:2308, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               50

               U ovom slučaju treba utvrditi da, iako tužitelj tvrdi da se pobijana presuda temelji na iskrivljavanju činjeničnih i dokaznih elemenata na temelju kojih je Opći sud ocijenio fonetsku i vizualnu sličnost suprotstavljenih znakova, argumenti koje on iznosi u prilog toj tvrdnji u biti su ograničeni na ponavljanje navoda već iznesenih u podnescima Općem sudu i ne sadrže nikakvu posebnu pravnu argumentaciju, osim navodno pogrešne ocjene pojedinih činjenica Općeg suda, kojom bi se moglo dokazati njihovo iskrivljavanje u pobijanoj presudi.

               51

               Iz toga slijedi da treći i četvrti dio žalbenog razloga koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 treba odbaciti kao nedopuštene.

         Nedostatak obrazloženja pobijane presude

      Argumentacija stranaka

               52

               Žalitelj tvrdi da Opći sud u točki 35. pobijane presude nije detaljno obrazložio razloge koji bi, uzimajući u obzir ispravnu ocjenu vizualne i fonetske sličnosti suprotstavljenih znakova, opravdavali zaključak da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između tih znakova. Presuda je stoga nedostatno obrazložena.

               53

               OHIM smatra da je pobijana presuda u dovoljnoj mjeri obrazložena.

         Ocjena Suda

               54

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, obveza obrazlaganja, koja se nameće Općem sudu sukladno članku 36. Statuta Suda, primjenjivom na Opći sud na temelju članka 53. prvog podstavka tog statuta, i članka 81. Poslovnika Općeg suda, ne nalaže Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i točku po točku, odgovorilo na sve argumente koje su iznijele stranke u sporu i to obrazloženje, dakle, može biti implicitno, pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (presude Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 64. i Isdin/Bial‑Portela, C‑597/12 P, EU:C:2013:672, t. 21. i navedena sudska praksa).

               55

               U ovom je slučaju potrebno istaknuti da je točka 35. pobijane presude, u kojoj je Opći sud utvrdio postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih znakova, zaključna točka koja se implicitno, ali jasno primjenjuje na zaključke donesene u prethodnim točkama te presude – s jedne strane, glede vizualne, fonetske i konceptualne sličnosti između verbalnog žiga za koji je podnesena prijava za registraciju i ranijeg žiga te, s druge strane, glede razlikovnog karaktera potonjeg.

               56

               Što se tiče zaključaka Općeg suda glede vizualne i fonetske sličnosti suprotstavljenih žigova, koje tužitelj osporava tvrdeći da oni mogu podržati zaključak koji taj sud izvodi glede postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu, u točkama 33. i 36. ove presude već je navedeno da je Opći sud u odnosu na žig MAGNET 4 uzeo u obzir samo element „magnet“, koji je kvalificirao dominantnim, ne uzimajući u obzir broj „4“.

               57

               Opći sud dakle, s jedne strane, nije dao nikakvo obrazloženje, čak ni implicitno, na temelju kojega bi se mogli vidjeti razlozi zbog kojih je kvalificirao element „magnet“ kao dominantan (vidjeti točku 39. ove presude).

               58

               S druge strane, Opći sud nije obrazložio, pa ni implicitno, ni odluku da ne uvrsti broj „4“ u svoju ocjenu sličnosti suprotstavljenih žigova (vidjeti točke 39. do 41. ove presude).

               59

               Iz toga slijedi da, s obzirom na to da je utemeljeno na ocjeni vizualne i fonetske sličnosti suprotstavljenih žigova koja je nedostatno obrazložena, utvrđenje Općeg suda o postojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu u točki 35. pobijane presude nije dovoljno obrazloženo.

               60

               S obzirom na prethodna razmatranja, osobito iz točaka 42. 43. i 59. ove presude, točku 4. izreke pobijane presude treba ukinuti.

         O tužbi pred Općim sudom

               61

               Sukladno članku 61. prvom stavku Statuta Suda, Sud u slučaju ukidanja odluke Općeg suda može ili sam konačno odlučiti o sporu ili, ako je o njemu odlučeno, vratiti predmet na ponovno suđenje Općem sudu.

               62

               Sud u ovom slučaju smatra da stanje postupka ne dopušta da konačno odluči o sporu jer Opći sud mora dovršiti ocjenu činjenica kako bi se mogla dati opća ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu, sukladno zahtjevima iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.

               63

               S obzirom na to, predmet valja vratiti na ponovno odlučivanje Općem sudu.

         Troškovi

               64

               S obzirom na to da predmet valja vratiti Općem sudu, o troškovima žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se točka 4. izreke presude Općeg suda Europske unije Mega Brands/OHIM – Diset (MAGNEXT) (T‑604/11 i T‑292/12, EU:T:2014:56).

                           2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. ožujka 2015.#eVigilo Ltd protiv Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas prie Vidaus reikalų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktive 89/665/EEZ i 2004/18/EZ – Načela jednakog postupanja i transparentnosti – Veza između odabranog ponuditelja i stručnjaka javnog naručitelja – Obveza uzimanja u obzir te veze – Teret dokazivanja pristranosti stručnjaka – Nepostojanje utjecaja takve pristranosti na konačan rezultat ocjene – Rokovi za podnošenje pravnog sredstva – Osporavanje apstraktnih kriterija za dodjelu – Razjašnjenje tih kriterija nakon iscrpne obavijesti o razlozima za dodjelu ugovora – Stupanj usklađenosti ponuda s tehničkim specifikacijama kao kriterijima ocjene.#Predmet C-538/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Direktive 89/665/EEZ i 2004/18/EZ — Načela jednakog postupanja i transparentnosti — Veza između odabranog ponuditelja i stručnjaka javnog naručitelja — Obveza uzimanja u obzir te veze — Teret dokazivanja pristranosti stručnjaka — Nepostojanje utjecaja takve pristranosti na konačan rezultat ocjene — Rokovi za podnošenje pravnog sredstva — Osporavanje apstraktnih kriterija za dodjelu — Razjašnjenje tih kriterija nakon iscrpne obavijesti o razlozima za dodjelu ugovora — Stupanj usklađenosti ponuda s tehničkim specifikacijama kao kriterijima ocjene“
      U predmetu C‑538/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva), odlukom od 9. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 14. listopada 2013., u postupku

         eVigilo Ltd

      protiv

         Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas prie Vidaus reikalų ministerijos,

      koji podupire:

         „NT Service“ UAB,

         „HNIT‑Baltic“ UAB,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za eVigilo Ltd, J. Puškorienė, advokatė,

               —

               za Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas prie Vidaus reikalų ministerijos, R. Baniulis, u svojstvu agenta,

               —

               za „NT Service“ UAB i „HNIT‑Baltic“ UAB, D. Soloveičikas, advokatas,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i K. Dieninis kao i V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, K. Paraskevopoulou i V. Stroumpouli, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. podstavka 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL L 395, str. 33.), kako je izmijenjena Direktivom Europskog parlamenta i Vijeća 2007/66/EZ od 11. prosinca 2007. (SL L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3., u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), kao i članka 2., članka 44. stavka 1. i članka 53. stavka 1. točke (a) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva eVigilo Ltd (u daljnjem tekstu: društvo eVigilo) i Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas prie Vidaus reikalų ministerijos (Opća uprava za vatrogastvo i sigurnost pri Ministarstvu unutarnjih poslova, u daljnjem tekstu: javni naručitelj) u vezi s ocjenom ponuda ponuditelja u okviru provedbe postupka javne nabave.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive 89/665 propisuje:
               „Države članice poduzimaju mjere potrebne za osiguravanje da se, u vezi s postupcima za sklapanje ugovora koji su predmet direktiva 71/305/EEZ i 77/62/EEZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu učinkovito i, što je najvažnije, što brže preispitati u skladu s uvjetima utvrđenim u sljedećim člancima, a posebno u članku 2. stavku 7. ove Direktive, s obrazloženjem da takve odluke predstavljaju povredu zakonodavstva Zajednice iz područja javne nabave ili nacionalnih propisa o provedbi tog zakonodavstva.“

               4

               Uvodne izjave 2. i 46. Direktive 2004/18 stoga glase kako slijedi:

                        „(2)

                        Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastana i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze, kao što je načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. Međutim, za ugovore o javnoj nabavi iznad određene vrijednosti preporučljivo je sastaviti odredbe koordinacije Zajednice nacionalnih postupaka za dodjelu takvih ugovora koji su utemeljeni na ovim načelima kako bi se osigurao njihov učinak i kako bi se jamčilo otvaranje javne nabave natjecanju. Ove bi se koordinirajuće odredbe stoga trebale tumačiti u skladu kako s gore navedenim pravilima i načelima tako i s ostalim pravilima Ugovora.

                  [...]

                        (46)

                        Ugovore bi trebalo [dodjeljivati] na temelju objektivnih kriterija koji osiguravaju poštovanje načela transparentnosti, zabrane diskriminacije, i načela jednakog tretmana i koji jamče da su ponude ocijenjene u uvjetima učinkovitog tržišnog natjecanja. Kao rezultat, prikladno je dopustiti primjenu samo dva kriterija: „najniža cijena” i „ekonomski najpovoljnija ponuda”.
                        Kako bi se osiguralo poštovanje načela jednakog tretmana pri [dodjeli] ugovora, prikladno je predvidjeti obvezu – koju je uspostavila sudska praksa – da se osigura nužna transparentnost kako bi se omogućilo da svi ponuditelji budu razumno informirani o kriterijima i postupcima koji će se primjenjivati u pronalaženju ekonomski najpovoljnije ponude. Stoga je odgovornost javnog naručitelja da pravovremeno navede kriterije za odabir ponude i relativni značaj koji se pripisuje svakom od tih kriterija, kako bi ih ponuditelji bili svjesni pri pripremanju svojih ponuda. […]
                        Ako javni naručitelji odaberu sklopiti ugovor prema ekonomski najpovoljnijoj ponudi, ocijenit će ponude kako bi odredili koja nudi najbolju vrijednost za novac. Kako bi ovo učinili, određuju ekonomske i kvalitativne kriterije koji, kao cjelina, moraju omogućiti pronalaženje ekonomski najpovoljnije ponude za javnog naručitelja. Određivanje tih kriterija ovisi o predmetu ugovora s obzirom da oni moraju omogućiti procjenu razine izvedbe koju je ponudio svaki ponuditelj u svjetlu predmeta ugovora, kako je definirano u tehničkim specifikacijama, te omogućiti mjerenje vrijednosti za novac svake ponude.

                  [...]“

               5

               U skladu s člankom 2. Direktive 2004/18:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.“

               6

               Članak 44. stavak 1. te direktive predviđa:
               „Ugovori se [dodjeljuju] na temelju kriterija utvrđenih u člancima 53. i 55., uzimajući u obzir članak 24., nakon što su javni naručitelji provjerili sposobnost gospodarskih subjekata koji nisu isključeni sukladno odredbama članaka 45. i 46. u skladu s kriterijima ekonomske i financijske sposobnosti, stručnog i tehničkog znanja ili sposobnosti navedenima u člancima 47. do 52. i, po potrebi s pravilima o zabrani diskriminacije i kriterijima navedenima u stavku 3.“

               7

               Članak 53. stavak 1. točka (a) navedene direktive propisuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje nacionalne zakone, propise ili upravne odredbe o plaćanju naknade za određene usluge, kriteriji na kojima javni naručitelji temelje sklapanje ugovora o javnoj nabavi su ili:

                        a)

                        ako se odabire ekonomski najpovoljnija ponuda sa stajališta javnog naručitelja, razni kriteriji vezani uz [predmet] dotičnog ugovora o javnoj nabavi, primjerice, kvaliteta, cijena, tehničke vrijednosti, estetske i funkcionalne osobine, ekološke osobine, operativni troškovi, ekonomičnost, usluga nakon prodaje i tehnička pomoć, datum isporuke i rok isporuke ili rok izvršenja.“

         Litavsko pravo

               8

               Članak 2. stavak 17. Zakona br. VIII‑1210 od 13. kolovoza 1996. o javnoj nabavi (Žin., 1996., br. 84‑2000), (u daljnjem tekstu: Zakon o javnoj nabavi), predviđa:
               „,Potvrda o nepristranosti': pisana izjava člana komisije za javne nabave ili stručnjaka kojom potvrđuju da su nepristrani u odnosu na ponuditelje.“

               9

               Članak 16. stavak 5. toga zakona propisuje:
               „U radu navedene komisije mogu sudjelovati članovi komisije za javne nabave i stručnjaci tek nakon što su potpisali potvrdu o nepristranosti i izjavu o povjerljivosti.“

               10

               Članak 3. navedenog zakona, naslovljen „Temeljna načela javne nabave i njihovo poštovanje“, predviđa u stavku 1.:
               „Javni naručitelj osigurava da se tijekom postupaka javne nabave i dodjele ugovora o nabavi poštuju načela ravnopravnosti stranaka, zabrane diskriminacije, uzajamnog priznavanja, proporcionalnosti i transparentnosti.“

               11

               Članak 90. toga zakona propisuje:
               „Na temelju rezultata izvršene ocjene ponuda u skladu s postupkom iz članka 39. stavka 7. ovoga zakona, roba, javne usluge i radovi kupuju se od ponuditelja koji je ponudio ekonomski najpovoljniju ponudu ili predložio najnižu cijenu. Tijekom provedbe postupka javne nabave robe, javnih usluga ili radova, dostavljene ponude mogu se ocijeniti na temelju kriterija koji se odnosi na ekonomski najpovoljniju ponudu ili najnižu cijenu, ili na temelju kriterija predmeta ugovora koji su utvrđeni u dokumentaciji zahtjeva za prikupljanje ponuda javnog naručitelja i koji ponuditeljima ne mogu nezakonito i pristrano ograničiti pristup javnoj nabavi niti omogućiti povlašten pristup određenim ponuditeljima, kršeći tako zahtjeve propisane člankom 3. stavkom 1. ovog zakona.“

               12

               Članak 39. stavak 7. Zakona o javnoj nabavi, u verziji koja je bila na snazi između 1. rujna 2009. i 2. ožujka 2010., propisuje:
               „Kako bi se donijela odluka o odabiru ponude, javni naručitelj treba:

                        1)

                        u skladu s postupkom i utvrđenim kriterijima ocjene u dokumentaciji zahtjeva za prikupljanje ponuda, ocijeniti bez odgode dostavljene ponude ponuditelja i provesti njihovo preliminarno rangiranje (osim ako je samo jedan ponuditelj pozvan dostaviti ponudu ili ako je samo jedan ponuditelj dostavio ponudu). Preliminarno rangiranje ponuda se utvrđuje prema redoslijedu ekonomski najpovoljnije ponude ili prema redoslijedu visine cijene. U slučaju kad se primjenjuju kriteriji ocjene ekonomski najpovoljnije ponude ili kada su ponude više ponuditelja jednako ekonomski povoljne, prilikom preliminarnog rangiranja ponuda, prvenstvo se dodjeljuje ponuditelju čija je omotnica koja sadrži ponude zaprimljena prva ili čija je ponuda ranije elektronički dostavljena. U slučaju kada je kriterij ocjene najniža predložena cijena ili kada je u više ponuda navedena jednaka cijena, prilikom preliminarnog rangiranja ponuda, prvenstvo se dodjeljuje ponuditelju čija je omotnica koja sadrži ponudu zaprimljena prva ili čija je ponuda ranije elektronički dostavljena;

                        2)

                        obavijestiti bez odgode sve ponuditelje koji su dostavili ponudu o preliminarnom rangiranju ponuda i svakog ponuditelja čija ponuda nije uvrštena u rangiranje o razlozima za odbijanje njegove ponude, uključujući i odbijanje ponude zbog nejednakovrijednosti ili neudovoljavanja funkcionalnim zahtjevima kao i zahtjevima o opisu očekivanih izvedbi, koje utvrđuje javni naručitelj, u skladu s člankom 25. ovoga zakona;

                        3)

                        ne potvrditi rangiranje ponuda i donijeti odluku o odabiru ponude nakon što je ispitao, u skladu s postupkom predviđenim ovim zakonom, zahtjeve i žalbe ponuditelja koji su dostavili ponude (u slučaju kad su navedene žalbe i zahtjevi podneseni), ali najmanje u roku od 10 dana od slanja obavijesti o preliminarnom rangiranju ponuda ponuditelja.“

               13

               Članak 39. stavak 7. Zakona o javnoj nabavi, u verziji koja je na snazi od 2. ožujka 2010., glasi kako slijedi:
               „Kako bi se donijela odluka o dodjeli ugovora, javni naručitelj treba, u skladu s postupkom i kriterijima ocjene utvrđenima u dokumentaciji zahtjeva za prikupljanje ponuda, ocijeniti bez odgode ponude koje su dostavili ponuditelji, provjeriti u slučaju iz članka 32. stavka 8. ovoga zakona udovoljava li ponuditelj ponude koja može biti odabrana na temelju rezultata ocjene minimalnim zahtjevima kvalifikacije, utvrditi rangiranje ponuda (osim ako je samo jedan ponuditelj pozvan dostaviti ponudu ili ako je samo jedan ponuditelj dostavio ponudu) i odabrati ponudu. Rangiranje ponude utvrđuje se prema redoslijedu ekonomski najpovoljnije ponude ili prema redoslijedu visine cijene. U slučaju kad se primjenjuju kriteriji ekonomski najpovoljnije ponude i kad su ponude više ponuditelja jednako ekonomski povoljne ili u slučaju kad je kriterij ocjene ponude najniža predložena cijena i kad više ponuda sadrži iste cijene, prilikom rangiranja ponuda, prvenstvo se dodjeljuje ponuditelju čija je omotnica koja sadrži ponudu zaprimljena prva ili čija je ponuda ranije elektronički dostavljena.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Javni naručitelj objavio je 22. siječnja 2010. otvoreni postupak javne nabave, naslovljen „Kupnja sustava upozoravanja i informiranja stanovništva koji koristi infrastrukturu mreža javnih usluga mobilne telefonije ponuditelja“, u okviru kojega su društvo eVigilo, zajedno s društvima „ERP“ UAB i „Inta“ UAB, kao i drugi konzorcij koji čine društva „NT Service“ UAB i „HNIT‑Baltic“ UAB dostavili svoje ponude.

               15

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da vrijednost ugovora u sporu koji se vodi pred njim iznosi 14.998.972.45 litavskih litasa (LTL) (ili oko 4.344.002 eura), zahtjev za prikupljanje ponuda o kojem je riječ predviđa kupnju koja je obuhvaćena područjem primjene direktiva 2004/18 i 89/665.

               16

               Iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se, u točki 67. uvjeta iz zahtjeva za prikupljanje ponuda, nalaze, kao kriteriji ocjene, ukupna cijena navedenog sustava upozoravanja, broj subjekata koji sudjeluju u projektu s ponuditeljem kao i opći i funkcionalni zahtjevi. Ti zahtjevi sadrže opravdanost tehničkog i arhitektonskog rješenja kao i pojedinosti funkcionalnih elemenata i njihovo udovoljavanje tehničkim specifikacijama i potrebama javnog naručitelja, cjelovitost i kompatibilnost predloženog sustava s informatičkim infrastrukturama i tehnikama koje koristi javni naručitelj, nadogradnju funkcionalnih mogućnosti sustava i njihovu opravdanost kao i strategiju provedbe, učinkovitost plana upravljanja, opis mjera nadzora kvalitete i opis osoblja koje radi na projektu.

               17

               Komisija za javne nabave javnog naručitelja je, nakon što je pregledala ocjenu tehničkih ponuda koju su izvršila šestorica stručnjaka, potvrdila njezine rezultate. Javni naručitelj je obavijestio 4. listopada 2010. ponuditelja o rezultatima te ocjene.

               18

               Društvo eVigilo je 2. studenoga 2010. podnijelo prvu tužbu zbog nezakonitosti postupaka provedbe te javne nabave, osporavajući među ostalim nejasne uvjete u zahtjevu za prikupljanje ponuda.

               19

               Ta tužba je dopunjena 20. prosinca 2010. izlaganjem navodnih nedostataka u ocjeni stručnjaka i neosnovanosti rezultata te ocjene.

               20

               Društvo eVigilo podnijelo je drugu tužbu, 31. siječnja 2011., kojom je osporilo zakonitost radnji javnog naručitelja, navodeći da je ponuda trećih trebala biti odbijena jer je njihova cijena prešla razinu financiranja koja je dodijeljena projektu u pitanju.

               21

               Javni naručitelj je sklopio ugovor 8. ožujka 2011. s društvima „NT Service“ UAB i „HNIT‑Baltic“ UAB, dok je spor između društva eVigilo i javnog naručitelja bio još u tijeku.

               22

               Društvo eVigilo je 19. ožujka 2012. dopunilo svoju prvu tužbu koja se odnosi na zakonitost ocjene ponuda, pojašnjavajući svoju argumentaciju o pogrešnom definiranju kriterija ocjene ekonomske povoljnosti koji se nalaze u zahtjevu za prikupljanje ponuda.

               23

               Društvo eVigilo ponovno je 10. travnja 2012. dopunilo svoju prvu tužbu i navelo nove činjenice u vezi s nepristranošću stručnjaka koji su ocjenjivali ponude, a koje mogu dokazati postojanje profesionalnih odnosa između njih i specijaliziranih stručnjaka spomenutih u ponudi trećih.

               24

               Ono tvrdi da su specijalizirani stručnjaci navedeni u ponudi ponuditelja kojemu je dodijeljen ugovor na Tehnološkom sveučilištu u Kaunasu (Kauno technologijos universitetas) bili suradnici trojice od šest stručnjaka javnog naručitelja koji su sastavili dokumentaciju za nadmetanje i ocijenili ponude.

               25

               Tužbe društva eVigilo odbijene su u prvostupanjskom i žalbenom postupku.

               26

               Svojom žalbom u kasacijskom postupku pred Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, društvo eVigilo navelo je da su navedeni sudovi pogrešno ocijenili veze između spomenutih specijaliziranih stručnjaka na koje se pozivaju ponuditelji kojima je dodijeljen ugovor i stručnjaka koje je imenovao javni naručitelj. Ono također navodi da ti sudovi zbog toga nisu uzeli u obzir pristranost stručnjaka.

               27

               Nadalje, društvo eVigilo tvrdi da je javni naručitelj propisao pretjerano apstraktne kriterije ocjene ekonomski najpovoljnije ponude, a osobito kriterij o „udovoljavanju potreba javnog naručitelja“, koji je utjecao na ponude ponuditelja kao i na njihovu ocjenu od strane javnog naručitelja. Ono tvrdi da je moglo razumjeti kriterije dodjele ekonomski najpovoljnije ponude tek kad mu je javni naručitelj priopćio iscrpne razloge za odbijanje dodjele ugovora. Stoga bi tek od toga priopćenja trebao početi teći rok za podnošenje pravnog sredstva.

               28

               Prema mišljenju javnog naručitelja i ponuditelja kojima je dodijeljen ugovor, prvostupanjski i žalbeni sud pravilno su utvrdili da društvo eVigilo nije samo trebalo utvrditi objektivne veze koje postoje između specijaliziranih stručnjaka ponuditelja kojima je dodijeljen ugovor i stručnjaka koji su ocijenili ponude, već također dokazati subjektivnu činjenicu pristranosti stručnjaka. Oni također navode da društvo eVigilo nije na vrijeme osporilo zakonitost kriterija ocjene ekonomski najpovoljnije ponude.

               29

               Javni naručitelj i ponuditelji kojima je dodijeljen ugovor osporavaju i navod prema kojemu su navedeni kriteriji dodjele ugovora o javnoj nabavi definirani neprikladno s obzirom na to da ih do isteka roka za podnošenje ponuda društvo eVigilo nije osporilo niti zahtijevalo njihovo objašnjenje.

               30

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe prava Unije o javnoj nabavi, i to članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive (89/665), kojim se propisuju načela učinkovitosti i hitnosti prilikom zaštite povrijeđenih prava ponuditelja, članak 2. Direktive (2004/18), kojim se propisuje načelo jednakog postupanja prema ponuditeljima i načelo transparentnosti, kao i članak 44. stavak 1. i članak 53. stavak 1. točku (a) te direktive, kojima se propisuju kriteriji za dodjelu ugovora ponuditelju koji je dostavio ekonomski najpovoljniju ponudu, zajedno ili odvojeno (ali se ne ograničavajući isključivo na te odredbe) shvatiti i tumačiti na način da:

                                 a)

                                 ponuditelj, koji je saznao za moguću značajnu vezu drugog ponuditelja sa stručnjacima koje je imenovao javni naručitelj i koji su ocjenjivali ponude i (ili) za mogući poseban položaj tog ponuditelja zbog ranije obavljenih pripremnih radova u vezi sa spornim zahtjevom za prikupljanje ponuda, kada javni naručitelj nije poduzeo nikakve mjere s obzirom na te okolnosti, može samo na temelju tih informacija zahtijevati od nadzornog tijela utvrđenje nezakonitosti radnji javnog naručitelja koji je propustio osigurati transparentnost i objektivnost postupaka, a da pritom ne treba dokazivati da su stručnjaci uistinu postupali pristrano;

                                 b)

                                 kad se nadzorno tijelo, nakon što je utvrdilo utemeljenost tužiteljevog zahtjeva, oglasi o učincima [takve nezakonitosti] na rezultate zahtjeva za prikupljanje ponuda, nije dužno uzeti u obzir to da bi rezultati ocjene dostavljenih ponuda bili u bitnom isti i da među stručnjacima koji su ocjenjivali ponude nije bilo pristranih ocjenjivača;

                                 c)

                                 ponuditelj [konačno] saznaje za sadržaj kriterija za ekonomski najpovoljniju ponudu, koji su utvrđeni s obzirom na kvalitativne parametre apstraktno određene u uvjetima zahtjeva za prikupljanje ponuda (primjerice cjelovitost odnosno udovoljavanje potreba javnog naručitelja), a s obzirom na koje je ponuditelj ustvari mogao dostaviti ponudu tek nakon što je na temelju tih kriterija javni naručitelj [već] ocijenio dostavljene ponude i iscrpno izvijestio zainteresirane osobe o razlozima za donošenje odluka, pa su tek od tog trenutka za navedenog ponuditelja mogli početi teći rokovi zastare za pokretanje postupka pravne zaštite koji su propisani nacionalnim pravom?

                        2.

                        Treba li članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive [2004/18], koji se primjenjuje u okviru načela provedbe postupka javne nabave predviđenih u članku 2. te direktive, shvatiti i tumačiti na način da je javnim naručiteljima zabranjeno predvidjeti (i primijeniti) sustav ocjene ponuda ponuditelja na temelju kojeg rezultati ocjene ponuda ovise o iscrpnosti kojom su ponuditelji poduprli usklađenost svojih ponuda sa zahtjevima za dokumentaciju zahtjeva za prikupljanje ponuda, tj. da što iscrpnije (većinom) ponuditelj opiše usklađenost svoje ponude s uvjetima zahtjeva za prikupljanje ponuda, to će više bodova dobiti?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje, točke (a) i (b)

               31

               Svojim prvim pitanjem, u točki (a) i točki (b), sud koji je uputio zahtjev pita u biti treba li članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive 89/665 kao i članak 2., članak 44. stavak 1. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti na način da im je načelno protivna nezakonitost ocjene ponuda ponuditelja koja bi bila utvrđena samom činjenicom da je ponuditelj kojem je dodijeljen ugovor imao značajne veze sa stručnjacima, koje je imenovao javni naručitelj, koji su ocijenili ponude, a da pritom nisu ispitani drugi elementi postupka, uključujući i okolnost da eventualna pristranost tih stručnjaka nije imala utjecaj na odluku o dodjeli ugovora i da se pritom nije zahtijevalo od isključenog ponuditelja da konkretno dokaže pristrano postupanje tih stručnjaka.

               32

               Prema članku 2. Direktive 2004/18, naslovljenom „Načela sklapanja ugovora“, “[j]avni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način“.

               33

               Načelo jednakog postupanja prema ponuditeljima, koje ima za cilj podupiranje razvoja zdravog i učinkovitog tržišnog natjecanja među poduzetnicima koji sudjeluju u postupku javne nabave, određuje da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijeva podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve natjecatelje (vidjeti u tom smislu presude Komisija/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, EU:C:2004:236, t. 110. i Cartiera dell’Adda, C‑42/13, EU:C:2014:2345, t. 44.).

               34

               Osnovna svrha obveze transparentnosti, koja je posljedica toga načela, jest jamčenje toga da ne postoji rizik protekcionizma i proizvoljnosti javnog naručitelja u odnosu na određene ponuditelje ili na određene ponude (vidjeti u tom smislu presude Komisija/CAS Succhi di Frutta, EU:C:2004:236, t. 111. i Cartiera dell’Adda, EU:C:2014:2345, t. 44.).

               35

               Sukob interesa podrazumijeva opasnost da se javni naručitelj vodi razmatranjima koja nisu u vezi s ugovorom u pitanju i da se prednost da tom ponuditelju samo na temelju te činjenice. Takav sukob interesa stoga može predstavljati povredu članka 2. Direktive 2004/18.

               36

               U tom smislu, činjenica da je javni naručitelj imenovao stručnjake koji u njegovo ime ocjenjuju podnesene ponude ne oslobađa ga obveze da poštuje zahtjeve prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu SAG ELV Slovensko i dr., C‑599/10, EU:C:2012:191, t. 23.).

               37

               Utvrđenje pristranosti stručnjaka zahtijeva, među ostalim, ocjenu činjenica i dokaza koji pripadaju nadležnosti javnih naručitelja i tijela upravnog i sudskog nadzora.

               38

               Valja primijetiti da Direktiva 89/665 i Direktiva 2004/18 ne sadrže posebne odredbe u tom smislu.

               39

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku propisa Unije u tom pogledu, na svakoj je državi članici da uredi pravila upravnog i sudskog postupka koja trebaju osigurati zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije. Ta postupovna pravila, međutim, ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slična pravna sredstva predviđena za zaštitu prava koja se uživaju na temelju nacionalnog pravnog poretka (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne smiju onemogućavati ili pretjerano otežavati ostvarivanje prava koja dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti presudu Club Hotel Loutraki i dr., C‑145/08 i C‑149/08, EU:C:2010:247, t. 74. kao i navedenu sudsku praksu).

               40

               Osobito, postupovna pravila o pravnim sredstvima čija je svrha osigurati zaštitu prava koja pravo Unije dodjeljuje natjecateljima ili ponuditeljima čija su prava povrijeđena odlukama javnih naručitelja ne smiju utjecati na koristan učinak Direktive 89/665 (vidjeti presudu Uniplex (UK), C‑406/08, EU:C:2010:45, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Tim načelima općenito nije protivno to da se u državama članicama pristranost stručnjaka može utvrđivati isključivo na temelju objektivne situacije kako bi se spriječila svaka opasnost da se javni naručitelj vodi razmatranjima koja nisu u vezi s ugovorom u pitanju koja mogu, samo na temelju te činjenice, dati prednost jednom ponuditelju.

               42

               Što se tiče pravila o dokazivanju u tom smislu, valja istaknuti da se javni naručitelji, u skladu s člankom 2. Direktive 2004/18, prema gospodarskim subjektima trebaju ponašati jednako i nediskriminirajuće i djelovati na transparentan način. Iz toga proizlazi da im je dana aktivna uloga u primjeni tih načela u provedbi postupka javne nabave.

               43

               Budući da ta dužnost odgovora samoj biti direktiva o postupcima provedbe javne nabave (vidjeti presudu Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, t. 45.), iz toga proizlazi da je javni naručitelj dužan ispitati, u svakom slučaju, eventualno postojanje sukoba interesa i poduzeti prikladne mjere za sprečavanje, otkrivanje i njegovo otklanjanje. Naime, nespojivo je s tom aktivnom ulogom da je na podnositelju pravnog sredstva teret dokazivanja u okviru postupka povodom pravnog sredstva o konkretnoj pristranosti stručnjaka koje je imenovao javni naručitelj. Takvo rješenje bilo bi također protivno načelu djelotvornosti i zahtjevu učinkovitosti pravnog sredstva iz članka 1. stavka 1. podstavka 3. Direktive 89/665, s obzirom na to da ponuditelj među ostalim općenito nema pristup informacijama i dokazima koji mu omogućuju dokazivanje takve pristranosti.

               44

               Stoga, ako isključeni ponuditelj predloži objektivne dokaze kojima dovodi u sumnju nepristranost stručnjaka javnog naručitelja, na tom javnom naručitelju jest da ispita sve relevantne okolnosti u kojima je donio odluku o dodjeli ugovora kako bi spriječio, otkrio i otklonio sukob interesa, uključujući i, ovisno o slučaju, da od stranaka zahtijeva da dostave određene informacije i dokaze.

               45

               Činjenice i dokazi, kao što su tvrdnje u glavnom postupku koje se tiču veza između stručnjaka koje je imenovao javni naručitelj i specijaliziranih stručnjaka poduzetnika kojima je dodijeljen ugovor, među ostalim, okolnost da te osobe rade zajedno na istom sveučilištu, pripadaju istoj skupini istraživanja ili su u podređenom odnosu unutar toga sveučilišta, ako se oni utvrde, predstavljaju objektivne elemente koji moraju dovesti do pokretanja ozbiljnog ispitivanja javnog naručitelja ili, ovisno o slučaju, tijela upravnog ili sudskog nadzora.

               46

               Ne dovodeći u pitanje poštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije i osobito onih spomenutih u točki 43. ove presude, pojam „pristranosti“ i kriteriji za njegovo utvrđivanje moraju se odrediti nacionalnim pravom. Isto vrijedi i za pravila o pravnim učincima eventualne pristranosti. Stoga je na nacionalnom pravu da odredi trebaju li i u kojoj mjeri nadležna upravna i sudska tijela uzeti u obzir okolnost da eventualna pristranost stručnjaka nije imala utjecaja na odluku o dodjeli ugovora.

               47

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje, točku (a) i točku (b) valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive 89/665 kao i članak 2., članak 44. stavak 1. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da im načelno nije protivna nezakonitost ocjene ponuda ponuditelja koja bi bila utvrđena samom činjenicom da je ponuditelj kojem je dodijeljen ugovor imao značajne veze sa stručnjacima koje je imenovao javni naručitelj, koji su ocijenili ponude. Javni naručitelj je u svakom slučaju dužan ispitati eventualno postojanje sukoba interesa i poduzeti prikladne mjere za sprečavanje, otkrivanje i njegovo otklanjanje. U okviru ispitivanja pravnog sredstva za poništenje odluke o dodjeli na temelju činjenice pristranosti stručnjaka ne može se zahtijevati od isključenog ponuditelja da dokaže konkretno pristrano postupanje stručnjaka. Na nacionalnom pravu je da odredi mogu li i u kojoj mjeri nadležna upravna i sudska tijela uzeti u obzir okolnost da eventualna pristranost stručnjaka je ili nije imala utjecaja na odluku o dodjeli ugovora.

         Prvo pitanje, točka (c)

               48

               Svojim prvim pitanjem, točkom (c) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive 89/665 kao i članak 2., članak 44. stavak 1. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti na način da pravno sredstvo o zakonitosti zahtjeva za prikupljanje ponuda mora biti dostupna, nakon isteka roka koji propisuje nacionalno pravo, ponuditelju koji je mogao razumjeti uvjete zahtjeva za prikupljanje ponuda tek nakon što ga je javni naručitelj, nakon ocjenjivanja ponuda, iscrpno obavijestio o razlozima svoje odluke.

               49

               To se pitanje odnosi na zastarni rok za podnošenje pravnog sredstva o zakonitosti zahtjeva za prikupljanje ponuda koji je propisan nacionalnim pravom. Navedeno pitanje polazi od pretpostavke da zainteresirani ponuditelji pravo na pravno sredstvo imaju u stadiju zahtjeva za prikupljanje ponuda, što omogućuje osporavanje njegove zakonitosti. Ono se odnosi na činjenicu je li zainteresirani ponuditelj spriječen zastarom u tome da podnese pravno sredstvo o zakonitosti zahtjeva za prikupljanje ponuda koju je podnio prije nego što je obaviješten o dodjeli ugovora u pitanju.

               50

               U tom smislu valja utvrditi da se odredbama Direktive 89/665, čija je svrha ponuditeljima pružiti zaštitu od arbitrarnog postupanja javnih naručitelja, nastoje ojačati postojeći mehanizmi kako bi se osigurala učinkovita primjena propisa Unije u području dodjele ugovora o javnim nabavama, posebice u stadiju u kojem povrede još mogu biti ispravljene (presuda Fastweb, C‑19/13, EU:C:2014:2194, t. 34. i navedena sudska praksa). Članak 1. stavci 1. do 3. Direktive 89/665 zahtijevaju učinkovita pravna sredstva „prema detaljnim pravilima koja utvrđuju države članice“ i, što brže, u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima 2. do 2.f navedene direktive.

               51

               U skladu sa sudskom praksom Suda, propisivanje razumnih prekluzivnih rokova za podnošenje pravnog sredstva načelno zadovoljava zahtjev učinkovitosti koji proizlazi iz Direktive 89/665 jer ono predstavlja primjenu temeljnog načela pravne sigurnosti. Potpuno ostvarivanje cilja Direktive 89/665 bilo bi dovedeno u pitanje ako bi se natjecatelji ili ponuditelji mogli u svakom trenutku pozvati na povrede pravila o provedbi javne nabave, što onda obvezuje javnog naručitelja da ponovi cijeli postupak kako bi ispravio sve povrede (presude Universale‑Bau i dr., C‑470/99, EU:C:2002:746, t. 75. i 76. i navedena sudska praksa; Lämmerzahl, C‑241/06, EU:C:2007:597, t. 50. i 51. kao i Komisija/Irska, C‑456/08, EU:C:2010:46, t. 51. i 52.).

               52

               Prema sudskoj praksi Suda, cilj određen člankom 1. stavkom 1. Direktive 89/665 koji osigurava postojanje učinkovitih žalbi protiv povreda primjenjivih odredbi u području [provedbe postupka javne nabave] može se postići samo ako rokovi za podnošenje koji su propisani za podnošenje tih žalbi počinju teći tek od dana kada je žalitelj saznao ili je morao saznati za navodnu povredu navedenih odredbi (vidjeti presude Uniplex (UK), EU:C:2010:45, t. 32. i Idrodinamica Spurgo Velox i dr., C‑161/13, EU:C:2014:307, t. 37.).

               53

               Valja utvrditi da se kriteriji za dodjelu ugovora trebaju nalaziti u zahtjevu za prikupljanje ponuda ili u dokumentaciji za nadmetanje i činjenica da su nerazumljivi ili nejasni može predstavljati povredu Direktive 2004/18.

               54

               U točki 42. svoje presude SIAC Construction (C‑19/00, EU:C:2001:553), Sud je presudio da kriteriji za dodjelu ugovora moraju biti sastavljeni, u zahtjevu za prikupljanje ponuda ili u dokumentaciji za nadmetanje, na način koji omogućuje svim razumno informiranim i prosječno pažljivim ponuditeljima da ih tumače na isti način.

               55

               Iz toga proizlazi da je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri da li dotični ponuditelj stvarno nije bio sposoban razumjeti kriterije za dodjelu o kojima je riječ ili ih je trebao razumjeti primjenjujući standard razumno informiranog i prosječno pažljivog ponuditelja.

               56

               U okviru toga ispitivanja treba uzeti u obzir činjenicu da su dotični ponuditelj i drugi ponuditelji bili sposobni ponuditi ponude i da dotični ponuditelj nije zahtijevao prije podnošenja svoje ponude pojašnjenja od javnog naručitelja.

               57

               Ako iz tog ispitivanja proizlazi da su uvjeti zahtjeva za prikupljanje ponuda bili činjenično nerazumljivi za ponuditelja i da je bio spriječen podnijeti pravno sredstvo u roku koji je predviđen nacionalnim pravim, dopušteno mu je podnijeti pravno sredstvo do isteka roka koji je predviđen za donošenje odluke o dodjeli ugovora.

               58

               Prema tome, na prvo pitanje, točku (c) valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive 89/665 kao i članak 2., članak 44. stavak 1. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da pravno sredstvo o zakonitosti zahtjeva za prikupljanje ponuda mora biti dostupna, nakon isteka roka koji propisuje nacionalno pravo, razumno informiranom i prosječno pažljivom ponuditelju koji je mogao razumjeti uvjete zahtjeva za prikupljanje ponuda tek nakon što ga je javni naručitelj, nakon ocjenjivanja ponuda, iscrpno obavijestio o razlozima svoje odluke. Takvo pravno sredstvo može biti podneseno do isteka roka koji je predviđen za odluku o dodjeli ugovora.

         Drugo pitanje

               59

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti na način da dopuštaju javnom naručitelju da odabere kao kriterij ocjene podnesenih ponuda njihov stupanj usklađenosti sa zahtjevima koji se nalaze u dokumentaciji zahtjeva za prikupljanje ponuda.

               60

               Prema članku 53. stavku 1. točki (a) Direktive 2004/18, ekonomski najpovoljnija ponuda ocjenjuje se sa stajališta javnog naručitelja prema različitim kriterijima vezanima uz sadržaj dotičnog ugovora o javnoj nabavi, primjerice, kvaliteti, cijeni, tehničkoj vrijednosti, estetskim i funkcionalnim osobinama, ekološkim osobinama, operativnim troškovima, ekonomičnosti, usluzi nakon prodaje i tehničkoj pomoći, datumu isporuke i roku isporuke ili roku izvršenja.

               61

               Prema sudskoj praksi, to nabrajanje, kao što i proizlazi iz izraza „primjerice“, nije iscrpno (vidjeti presudu Komisija/Nizozemska, C‑368/10, EU:C:2012:284, t. 84.).

               62

               Stoga, javni naručitelj može utvrditi druge kriterije dodjele u mjeri u kojoj su oni vezani uz predmet ugovora i poštuju načela propisana člankom 2. Direktive 2004/18.

               63

               Javni naručitelj treba osobito raspolagati takvom slobodom jer se ekonomski najpovoljnija ponuda ocjenjuje „sa stajališta javnog naručitelja“.

               64

               Ne dovodeći u pitanje provjeru suda koji je uputio zahtjev, čini se da je u glavnom postupku stupanj usklađenosti ponude sa zahtjevima iz dokumentacije za prikupljanje ponuda vezan uz predmet ugovora i ništa ne upućuje na to da taj kriterij ocjene nije poštovao načela propisana člankom 2. Direktive 2004/18.

               65

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive treba tumačiti na način da dopuštaju, u načelu, javnom naručitelju da odabere kao kriterij ocjene podnesenih ponuda stupanj njihove usklađenosti sa zahtjevima koji se nalaze u dokumentaciji zahtjeva za prikupljanje ponuda.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. kao i članak 2., članak 44. stavak 1. podstavak 1. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive 2004/18 Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da im načelno nije protivna nezakonitost ocjene ponuda ponuditelja koja bi bila utvrđena samom činjenicom da je ponuditelj kojem je dodijeljen ugovor imao značajne veze sa stručnjacima koje je imenovao javni naručitelj, koji su ocijenili ponude. Javni naručitelj je u svakom slučaju dužan ispitati eventualno postojanje sukoba interesa i poduzeti prikladne mjere za sprečavanje, otkrivanje i njegovo otklanjanje. U okviru ispitivanja pravnog sredstva za poništenje odluke o dodjeli na temelju činjenice pristranosti stručnjaka ne može se zahtijevati od isključenog ponuditelja da dokaže konkretno pristrano postupanje stručnjaka. Na nacionalnom pravu jest da odredi mogu li i u kojoj mjeri nadležna upravna i sudska tijela uzeti u obzir okolnost da eventualna pristranost stručnjaka je ili nije imala utjecaja na odluku o dodjeli ugovora.

                           Članak 1. stavak 1. podstavak 3. Direktive 89/665 kao i članak 2., članak 44. stavak 1. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da pravno sredstvo o zakonitosti zahtjeva za prikupljanje ponuda mora biti dostupna, nakon isteka roka koji propisuje nacionalno pravo, razumno informiranom i prosječno pažljivom ponuditelju koji je mogao razumjeti uvjete zahtjeva za prikupljanje ponuda tek nakon što ga je javni naručitelj, nakon ocjenjivanja ponuda, iscrpno obavijestio o razlozima svoje odluke. Takvo pravno sredstvo može biti podneseno do isteka roka koji je predviđen za odluku o dodjeli ugovora.

                           2.

                           Članak 2. i članak 53. stavak 1. točku (a) Direktive treba tumačiti na način da dopuštaju, u načelu, javnom naručitelju da odabere kao kriterij ocjene podnesenih ponuda stupanj njihove usklađenosti sa zahtjevima koji se nalaze u dokumentaciji zahtjeva za prikupljanje ponuda.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. rujna 2007.#Ikea Wholesale Ltd protiv Commissioners of Customs & Excise.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Damping.#Predmet C-351/04.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 16. veljače 2017.#Gruppe Nymphenburg Consult AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Limbic® Map – Nepostojanje opisnog karaktera - Apsolutni razlog za odbijanje - Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-513/15.


Presuda Suda (peto vijeće) od 20. rujna 1988. # Oberkreisdirektor des Kreises Borken i Vertreter des öffentlichen Interesses beim Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen protiv Handelsonderneming Moormann BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Predmet 190/87.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. ožujka 1988. # SPRL Arcado protiv SA Haviland. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija. # Bruxelleska konvencija. # Predmet 9/87.


Presuda Suda od 24. listopada 1995. # Bundeskartellamt protiv Volkswagen AG i VAG Leasing GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet C-266/93.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 16. ožujka 2017.#Staatlich genehmigte Gesellschaft der Autoren, Komponisten und Musikverleger Reg. Gen. mbH (AKM) protiv Zürs.net Betriebs GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Handelsgericht Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava u informacijskom društvu – Direktiva 2001/29/EZ – Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti – Članak 3. stavak 1. – Iznimke i ograničenja – Članak 5. stavak 3. točka (o) – Emitiranje televizijskih prijenosa putem lokalne kablovske mreže – Nacionalni propis kojim su predviđena izuzeća za materijalne uređaje koji omogućavaju pristup za najviše 500 priključenih korisnika kao i za reemitiranje prijenosa javne radiotelevizije na državnom području.#Predmet C-138/16.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      16. ožujka 2017. (
            *1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Autorsko pravo i srodna prava u informacijskom društvu — Direktiva 2001/29/EZ — Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti — Članak 3. stavak 1. — Iznimke i ograničenja — Članak 5. stavak 3. točka (o) — Emitiranje televizijskih prijenosa putem lokalne kablovske mreže — Nacionalni propis kojim su predviđena izuzeća za materijalne uređaje koji omogućavaju pristup za najviše 500 priključenih korisnika kao i za reemitiranje prijenosa javne radiotelevizije na državnom području“
      U predmetu C‑138/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija), odlukom od 16. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 7. ožujka 2016., u postupku

         Staatlich genehmigte Gesellschaft der Autoren, Komponisten und Musikverleger registrierte Genossenschaft mbH (AKM)

      protiv

         Zürs.net Betriebs GmbH,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i M. Safjan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Staatlich genehmigte Gesellschaft der Autoren, Komponisten und Musikverleger registrierte Genossenschaft mbH (AKM), M. Walter, Rechtsanwalt,

               —

               za Zürs.net Betriebs GmbH, M. Ciresa, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. T. Scharf i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. i članka 5. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog prava i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) i članka 11.a stavka 1. točke 2. Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela od 9. rujna 1886., u verziji koja proizlazi iz akta iz Pariza od 24. srpnja 1971., kako je izmijenjena 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Staatlich genehmigte Gesellschaft der Autoren, Komponisten und Musikverleger registrierte Genossenschaft mbH (AKM) i Zürs.net Betriebs GmbH (u daljnjem tekstu: Zürs.net) povodom zahtjeva AKM‑a kojim on traži da mu Zürs.net pruži podatke o broju priključenih članova na kablovsku mrežu koju gospodarski iskorištava i da mu, po potrebi, isplati zajedno sa zateznim kamatama naknadu za stavljanje na raspolaganje djela zaštićenih autorskim i srodnim pravima.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

         WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu

               3

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) donijela je 20. prosinca 1996. u Ženevi WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu (u daljnjem tekstu: WIPO‑ov ugovor), koji je stupio na snagu 6. ožujka 2002. Taj je ugovor odobren u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL 2000., L 89, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 77.).

               4

               U članku 1. stavku 4. WIPO‑ovog ugovora o autorskom pravu predviđeno je da stranke moraju poštovati članke 1. i 21. Bernske konvencije.

         Bernska konvencija

               5

               Prema članku 11. stavku 1. točki 2. Bernske konvencije:
               „1.   Autori književnih i umjetničkih djela uživaju isključivo pravo davati odobrenje:
               […]

                        2.

                        za svako priopćavanje javnosti, bilo žicom ili bežičnim putem, djela emitiranih putem radiotelevizije, ako se to priopćivanje čini preko nekog drugog tijela, a ne izvornog.”

         Pravo Unije

         Direktiva 2001/29

               6

               Uvodna izjava 9. Direktive 2001/29 glasi:
               „Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. […]”

               7

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.”

               8

               Članak 5. stavak 3. točka (o) navedene direktive propisuje:
               Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava predviđenih u člancima 2. i 3. u sljedećim slučajevima:
               […]

                        (o)

                        korištenje u određenim drugim slučajevima od manje važnosti kada iznimke i ograničenja već postoje u nacionalnom pravu, uz uvjet da se oni odnose samo na analogno korištenje i da ne utječu na slobodan protok roba i usluga unutar zajednice, ne dovodeći u pitanje druge iznimke i ograničenja sadržana u ovom članku.”

         Austrijsko pravo

               9

               U skladu s člankom 17. Urheberrechtgesetza (Zakon o autorskim pravima, BGBl. 111/1936), u verziji BGBl I 99/2015:
               „1.   Autor ima isključivo pravo prijenosa djela putem radiotelevizije ili na drugi način.
               2.   Smatra se jednakim prijenosom putem radiotelevizije kad se djelo učini dostupnim javnosti na državnom području s mjesta koje se nalazi na državnom području ili iz inozemstva na način analogan prijenosu putem radiotelevizije, ali pomoću kablova.
               3.   Prijenosi putem radiotelevizije
               […]

                        2.

                        pomoću zajedničke antene
                        […]

                                 (b)

                                 kad broj korisnika priključenih na antenu ne prelazi 500, ne smatra se novim prijenosom putem radiotelevizije.

                  Usto, istodoban, potpun i neizmijenjen radiotelevizijski prijenos nacionalnog tijela za radioteleviziju (ORF) pomoću kablova na državnom području smatra se sastavnim dijelom izvornog prijenosa putem radiotelevizije.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               AKM je društvo za kolektivno ostvarivanje autorskih prava.

               11

               Zürs.net gospodarski iskorištava materijalni uređaj u vidu kablovske mreže u Zürsu (Austrija), pomoću kojeg izvršava televizijske i radijske prijenose, od kojih je neke prvotno emitiralo nacionalno tijelo za radioteleviziju (ORF), a ostale druga tijela za radioteleviziju. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je, u vrijeme donošenja odluke o upućivanju prethodnog pitanja, otprilike 130 korisnika priključeno na kablovsku mrežu Zürs.net.

               12

               AKM traži od Zürs.net da mu pruži podatke o broju korisnika priključenih na kablovsku mrežu, na više referentnih datuma, koju gospodarski iskorištava kao i o emitiranom sadržaju. AKM zahtijeva i da mu, nakon provjere podataka koje treba podnijeti, isplati primjerenu naknadu.

               13

               Zürs.net smatra da se, u skladu s člankom 17. stavkom 3. točkom 2. podtočkom (b) austrijskog Zakona o autorskim pravima, u verziji BGBl. I, 99/2015, koji se odnosi na male materijalne uređaje s najviše 500 korisnika, njegov prijenos ne može smatrati novim prijenosom te da on stoga nije obvezan pružiti podatke koje zahtijeva AKM.

               14

               AKM smatra da ta odredba nije u skladu ni s pravom Unije ni s Bernskom konvencijom.

               15

               U tim je okolnostima Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija), pred kojim je u tijeku postupak između AKM‑a i Zürs.neta, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 3. stavak 1. odnosno članak 5. Direktive [2001/29] odnosno članak 11.a stavak 1. točku 2. Bernske konvencije tumačiti na način da se protivi pravu Unije odnosno pravu Bernske konvencije kao međunarodnom ugovoru koji je sastavni dio prava Unije odredba prema kojoj se radiotelevizijski prijenos pomoću ‚zajedničkih antena’ poput one tuženika u glavnom postupku:

                        a)

                        ne smatra novim radiotelevizijskim prijenosom ako na sustav nije priključeno više od 500 korisnika i/ili

                        b)

                        smatra dijelom izvornog radiotelevizijskog prijenosa ako je riječ o istodobnom, potpunom i neizmijenjenom radiotelevizijskom prijenosu Österreichischer Rundfunk pomoću kablova na državnom području (Austrija),

                  i da ta korištenja, s obzirom na to da nisu obuhvaćena ni drugim isključivim pravom priopćavanja javnosti s elementom udaljenosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, ne ovise o autorovu ovlaštenju i ne podliježu plaćanju naknade?”

         O prethodnom pitanju

               16

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. odnosno članak 5. Direktive 2001/29 odnosno članak 11.a stavak 1. točku 2. Bernske konvencije tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku, u skladu s kojim nije potrebno, na temelju isključivog prava priopćavanja javnosti, ishoditi autorovo ovlaštenje za:

                        —

                        istodoban, potpuni i neizmijenjen radiotelevizijski prijenos od strane nacionalnog tijela za radioteleviziju, pomoću kabela na državnom području,

                        —

                        radiotelevizijski prijenos pomoću zajedničke antene kad broj priključenih korisnika na tu antenu ne prelazi 500.

               17

               To pitanje valja ispitati na dvije razine.

               18

               Najprije treba utvrditi može li se istodoban, potpun i neizmijenjen radiotelevizijski prijenos od strane nacionalnog tijela za radioteleviziju, pomoću kablova na državnom području, smatrati „priopćavanjem javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 ili članka 11.a stavka 1. točke 2. Bernske konvencije.

               19

               U tom pogledu valja podsjetiti da je člankom 11.a stavkom 1. točkom 2. Bernske konvencije predviđeno da autori književnih i umjetničkih djela uživaju isključivo pravo davanja ovlaštenja za svako priopćavanje javnosti, bilo žicom ili bežičnim putem, djela emitiranih preko radiotelevizije ako se to priopćavanje čini preko nekog drugog tijela, a ne izvornog.

               20

               Člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 propisano je da države članice moraju autorima predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.

               21

               Valja utvrditi da članak 3. stavak 1. u bitnome odgovara članku 11.a stavku 1. točki 2. Bernske konvencije. Također, Sud pojam „priopćavanje javnosti” u smislu spomenutog članka 3. stavka 1. tumači u skladu sa spomenutom odredbom konvencije, na temelju ustaljene sudske prakse Suda (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. prosinca 2006., SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 40. i 41.).

               22

               Sud je već presudio da pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 sadržava dva kumulativna elementa, točnije „radnju priopćavanja” nekog djela i njegovo priopćavanje određenoj „javnosti” (vidjeti presudu od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 37.).

               23

               Konkretno, iz sudske prakse Suda proizlazi da, s jedne strane, radnje priopćavanja obuhvaćaju svaki prijenos zaštićenih djela, neovisno o korištenom tehničkom sredstvu ili postupku, i da za svaki prijenos koji koristi posebno tehničko sredstvo autor djela o kojem je riječ načelno mora dati ovlaštenje (vidjeti presudu od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 38. i 39.).

               24

               S druge strane, kako bi zaštićena djela potpadala pod pojam „priopćavanja javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, ona doista moraju biti priopćena „javnosti”, pri čemu pojam „javnost” podrazumijeva neodređeni broj potencijalnih adresata, a usto obuhvaća i poprilično velik broj osoba (vidjeti presudu od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 40. i 41.).

               25

               Usto, Sud je već presudio da prijenos zaštićenih djela od strane tijela različitog od onog koje je dobilo ovlaštenje za prvotno priopćavanje predstavlja „priopćavanje javnosti” u smislu te odredbe ako se ta djela emitiraju novoj javnosti, odnosno javnosti koju nositelji prava o kojima je riječ nisu uzeli u obzir prilikom dodjele prvotnog ovlaštenja za korištenje njihovih djela (vidjeti presudu od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               26

               U ovom slučaju, na temelju okolnosti da se u glavnom postupku prijenos o kojem je riječ izvršava putem kablova, odnosno tehničkim sredstvom različitim od onog koje se koristi tijekom izvornog prijenosa putem radiotelevizije, može se zaključiti da Zürs.net doista izvršava priopćavanje u smislu članka 3. Direktive 2001/29.

               27

               Međutim, valja provjeriti i je li to priopćavanje namijenjeno novoj javnosti, različitoj od one kojoj su namijenjeni radiotelevizijski prijenosi ORF‑a.

               28

               Iz očitovanja Zürs.neta, koja AKM u tom dijelu ne osporava, proizlazi da su nositelji prava o kojima je riječ svjesni da prijenose tog nacionalnog tijela mogu primiti sve osobe koje se nalaze na državnom području.

               29

               Budući da se distribucija zaštićenih djela pomoću kablova, kako to proizlazi iz formulacije prethodnog pitanja, odvija na državnom području i da su stoga nositelji prava prilikom davanja ovlaštenja za početno emitiranje nacionalnom tijelu nadležnom za radioteleviziju uzeli u obzir osobe o kojima je riječ, javnost kojoj Zürs.net distribuira spomenuta djela ne može se smatrati novom javnošću.

               30

               Iz toga proizlazi da prijenosi izvršeni u uvjetima pojašnjenima u točki 18. ove presude ne predstavljaju priopćavanje javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Za takav prijenos stoga nije potrebno ovlaštenje nositelja prava predviđeno tom odredbom.

               31

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati ulazi li nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je predviđeno da se prijenos zajedničkom antenom na koju je priključeno najviše 500 korisnika ne smatra novim prijenosom putem radiotelevizije, u područje primjene članka 5. Direktive 2001/29 i, preciznije, njegova stavka 3. točke (o) te jesu li i distributeri takvih prijenosa pomoću takvih antena također oslobođeni traženja ovlaštenja od nositelja prava. Naime, iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se može smatrati da Zürs.net gospodarski iskorištava „malu zajedničku antenu” u smislu nacionalnog prava o kojem je riječ.

               32

               U tom pogledu valja prije svega podsjetiti da, kao što je Sud već naglasio u točki 25. ove presude, prijenos zaštićenih djela od strane tijela različitog od onog koje je dobilo ovlaštenje za prvotno priopćavanje predstavlja priopćavanje javnosti, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, ako se ta djela emitiraju novoj javnosti, odnosno javnosti koju nositelji prava o kojima je riječ nisu uzeli u obzir prilikom dodjele prvotnog ovlaštenja za korištenje njihovih djela.

               33

               U konkretnom slučaju, iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da „mala zajednička antena” Zürs.neta omogućava, uz prijenos ORF‑a, i prijenos drugih radiotelevizija sa sjedištem u drugim državama članicama, slijedom čega se ti prijenosi mogu smatrati priopćavanjem javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Na sudu koji je uputio zahtjev je da izvrši potrebne provjere u tom pogledu.

               34

               U takvim okolnostima valja razmotriti pitanje jesu li subjekti koji gospodarski iskorištavaju spomenute male zajedničke antene oslobođeni traženja ovlaštenja nositelja prava na temelju iznimaka iz članka 5. Direktive 2001/29.

               35

               U tom pogledu, iz članka 5. stavka 3. točke (o) Direktive 2001/29 proizlazi da države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava predviđenih člancima 2. i 3. te direktive kad je riječ o korištenju u određenim slučajevima od manje važnosti, kada iznimke i ograničenja već postoje u nacionalnom pravu, uz uvjet da se oni odnose samo na analogno korištenje i da ne utječu na slobodno kretanje robe i usluga unutar Europske unije, ne dovodeći u pitanje druge iznimke i ograničenja sadržana u tom članku.

               36

               Upućivanjem osobito na članak 3. Direktive 2001/29, članak 5. stavak 3. točka (o) te direktive predstavlja odredbu koja omogućava odstupanje od prava priopćavanja javnosti predviđenog spomenutim člankom 3.

               37

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, odredbe direktive koje odstupaju od općeg načela utvrđenog tom istom direktivom treba tumačiti usko (presude od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08 EU:C:2009:465, t. 56., i od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 22.).

               38

               Iz toga proizlazi da se različite iznimke i ograničenja predviđena člankom 5. stavkom 3. Direktive 2001/29, uključujući ona iz točke (o), te odredbe trebaju usko tumačiti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 1. prosinca 2011., Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 109.).

               39

               Kad je riječ o glavnom postupku, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku omogućava gospodarskim subjektima obavljanje djelatnosti u području emitiranja zaštićenih djela zajedničkim antenama a da pritom nisu obvezni, među ostalim, tražiti ovlaštenje autora tih djela na temelju prava priopćavanja javnosti koja potonji uživaju, pod uvjetom da broj priključenih korisnika na takvu antenu ne prelazi 500.

               40

               Ta zakonom predviđena mogućnost može privući gospodarske subjekte koji je žele iskoristiti i dovesti do kontinuiranog i paralelnog korištenja više zajedničkih antena. Posljedica toga može biti da će velik broj korisnika na državnom području imati paralelan pristup prijenosima koji se na taj način distribuiraju.

               41

               Sud je već presudio da upravo kriterij ukupnog broja potencijalnih adresata koji paralelno imaju pristup istom djelu predstavlja važan element pojma „javnosti” i, slijedom toga, relevantan element priopćavanja javnosti za koji vrijedi zahtjev ishođenja ovlaštenja nositelja prava o kojem je riječ (vidjeti, u tom smislu, presudu od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 42. do 44.).

               42

               Slijedom toga, vodeći računa o tome da članak 5. stavak 3. točku (o) Direktive 2001/29 treba usko tumačiti i uzimajući u obzir cilj visoke razine zaštite autorskih prava predviđen uvodnom izjavom 9. te direktive, nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se za više gospodarskih subjekata omogućava paralelna distribucija zaštićenih djela, bez autorovih ovlaštenja, pomoću zajedničkih antena koje imaju ograničen kapacitet priključenih korisnika, ne može se smatrati „korištenjem u određenim drugim slučajevima od manje važnosti” u smislu tog članka 5. stavka 3. točke (o), osobito iz razloga njegova kumulativnog učinka pojašnjenog u točki 40. ove presude.

               43

               U takvim okolnostima valja zaključiti, a da pritom nije potrebno provjeriti jesu li ispunjeni drugi uvjeti iz članka 5. stavka 3. točke (o) Direktive 2001/29, da se nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne može donijeti na temelju mogućnosti dane državama članicama u skladu s kojom one mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava predviđenih člancima 2. i 3. te direktive. Slijedom navedenog, takav propis mora biti u skladu s načelom iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, na temelju kojeg autori zaštićenih djela imaju isključivo pravo dati ovlaštenje ili zabraniti njihovo priopćavanje javnosti.

               44

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti kako slijedi:

                        —

                        Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 i članak 11.a Bernske konvencije treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku na temelju kojeg, za istodoban, potpun i neizmijenjen radiotelevizijski prijenos od strane nacionalnog tijela za radioteleviziju pomoću kablova na državnom području, na temelju isključivog prava priopćavanja javnosti nije potrebno autorovo ovlaštenje, pod uvjetom da taj prijenos predstavlja jednostavno tehničko sredstvo komunikacije i da ga je autor djela uzeo u obzir prilikom davanja ovlaštenja za prvotno priopćavanje, što treba provjeriti nacionalni sud.

                        —

                        Članak 5. Direktive 2001/29, a osobito njegov stavak 3. točku (o), treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku na temelju kojeg, za prijenos putem radiotelevizije pomoću zajedničke antene kad broj priključenih korisnika ne prelazi 500, na temelju isključivog prava priopćavanja javnosti nije potrebno autorovo ovlaštenje i na način da se taj propis stoga treba primijeniti u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive, što treba provjeriti nacionalni sud.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog prava i srodnih prava u informacijskom društvu i članak 11.a Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela od 9. rujna 1886., u verziji koja proizlazi iz akta iz Pariza od 24. srpnja 1971., kako je izmijenjena 28. rujna 1979., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku na temelju kojeg za istodoban, potpun i neizmijenjen radiotelevizijski prijenos od strane nacionalnog tijela za radioteleviziju pomoću kabela na državnom području, na temelju isključivog prava priopćavanja javnosti nije potrebno autorovo ovlaštenje, pod uvjetom da taj prijenos predstavlja jednostavno tehničko sredstvo komunikacije i da ga je autor djela uzeo u obzir prilikom davanja ovlaštenja za prvotno priopćavanje, što treba provjeriti nacionalni sud.

                     Članak 5. Direktive 2001/29, a osobito njegov stavak 3. točku (o), treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku na temelju kojeg, za prijenos putem radiotelevizije pomoću zajedničke antene kad broj priključenih korisnika ne prelazi 500, na temelju isključivog prava priopćavanja javnosti nije potrebno autorovo ovlaštenje i na način da se taj propis stoga treba primijeniti u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive, što treba provjeriti nacionalni sud.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 28. listopada 2009. # Juwel Aquarium GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-339/07.