title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 16. travnja 2015.#TMK Europe GmbH protiv Hauptzollamt Frankfurt (Oder).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Berlin-Brandenburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Damping – Uvoz određenih cijevi od željeza ili čelika – Uredba (EZ) br. 384/96 – Članak 3. stavak 7. – Šteta nanesena industriji – Poznati čimbenici – Uzročna veza – Neuzimanje u obzir istrage koja se bavi protutržišnim praksama poduzetnika Zajednice u dotičnom sektoru – Uredba (EZ) br. 2320/97 – Valjanost.#Predmet C-143/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑143/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Berlin‑Brandenburg (Njemačka), odlukom od 18. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 26. ožujka 2014., u postupku
            TMK Europe GmbH
            protiv
            Hauptzollamt Frankfurt (Odra),
            SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: J.-C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: C. Strömholm, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za TMK Europe GmbH, N. Meyer, Rechtsanwalt ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Collabolletta, avvocato dello Stato ,
            – za Vijeće Europske unije, B. Driessen, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Bierwagena, Rechtsanwalt ,
            – za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche i R. Sauer, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost Uredbe Vijeća (EZ) br. 2320/97 od 17. studenoga 1997. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih bešavnih cijevi od željeza ili nelegiranog čelika podrijetlom iz Mađarske, Poljske, Rusije, Češke Republike, Rumunjske i Slovačke Republike, kojom se ukida Uredba Vijeća (EEZ) br. 1189/93 i obustavlja postupak koji se odnosi na takav uvoz podrijetlom iz Republike Hrvatske (SL L 322, str. 1.) [neslužbeni prijevod].
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između TMK Europe GmbH (u daljnjem tekstu: TMK Europe) i Hauptzollamta Frankfurt (Odra) (glavni carinski ured Frankfurta na Odri, u daljnjem tekstu: Hauptzollamt) u vezi s antidampinškim pristojbama koje se zahtijevaju od društva TMK Europe na temelju primjene Uredbe br. 2320/97 zbog uvoza ostvarenog između 2001. i 2003.
            Pravni okvir
            Uredba (EZ) br. 384/96
            3. Uredba Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996., L 56, str. 1.) ukinuta je i zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51. i ispravak SL 2010., L 7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.). Međutim, vodeći računa o datumu donošenja Uredbe br. 2320/97, čiju zakonitost dovodi u pitanje sud koji je uputio zahtjev, spor treba ispitati na temelju Uredbe br. 384/96 (u daljnjem tekstu: osnovna uredba).
            4. Članak 1. stavak 1. osnovne uredbe predviđao je:
            „Antidampinška pristojba može se primijeniti na svaki proizvod po dampinškim cijenama, a puštanje kojeg u slobodan promet u Zajednici nanosi štetu.“ [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 3. stavci 1., 2. i 5. do 7. osnovne uredbe, naslovljen „Utvrđivanje štete“, određivao je:
            „1. Za potrebe ove uredbe, pojam ,šteta', ako nije drukčije navedeno, znači materijalna šteta industriji Zajednice, prijetnja materijalne štete industriji Zajednice ili materijalno zaostajanje u razvoju proizvodnje Zajednice te se tumači sukladno odredbama ovog članka.
            2.  Utvrđivanje štete temelji se na pozitivnim dokazima i uključuje objektivno ispitivanje:
            a) obujma dampinškog uvoza i učinka tog uvoza na cijene sličnih proizvoda na tržištu Zajednice; i
            b) posljedica učinka tih uvoza na industriju Zajednice.
            […]
            5. Ispitni postupak o učincima dampinškog uvoza na dotičnu proizvodnju Zajednice uključuje i procjenu svih relevantnih gospodarskih čimbenika i pokazatelja koji utječu na stanje u toj proizvodnji, uključujući i činjenicu da je proizvodnja još uvijek u procesu oporavka od učinaka prethodnog dampinga ili subvencioniranja, veličinu stvarne dampinške marže, stvaran ili potencijalan pad prodaje, dobit, proizvodnju, udio na tržištu, produktivnost, povrate od ulaganja, iskorištenost kapaciteta; čimbenike koji utječu na cijene u Zajednici, stvarne ili potencijalne negativne učinke na tijekove novca, zalihe, zaposlenost, plaće, rast, sposobnost povećanja kapitala i ulaganja. Ovaj popis nije konačan, a jedan ili nekoliko navedenih čimbenika ne moraju nužno biti odlučujući za ocjenu.
            6. Potrebno je dokazati pomoću svih relevantnih dokaza predstavljenih u odnosu na stavak 2. da je dampinški uvoz uzrok štete u smislu ove uredbe. U ovom slučaju to podrazumijeva dokazivanje da obujam i/ili razine cijena iz stavka 3. utječu na industriju Zajednice u smislu stavka 5. i da je taj utjecaj takav da ga se može smatrati materijalnim.
            7. Poznati čimbenici, osim dampinškog uvoza koji istodobno šteti industriji Zajednice, ispituju se kako bi se osiguralo da se šteta koju uzrokuju drugi čimbenici ne pripisuje dampinškom uvozu u smislu stavka 6. U tom pogledu mogu se razmatrati čimbenici koji uključuju obujam i cijene uvoznih proizvoda koji se ne prodaju po dampinškim cijenama, smanjenje potražnje ili promjene strukture potrošnje, ograničavajuću trgovinsku praksu i tržišno natjecanje između proizvođača trećih zemalja i proizvođača Zajednice, razvoj tehnologije te izvozne rezultate i produktivnost proizvodnje Zajednice.“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba (EZ) br. 2320/97
            6. Prema članku 1. stavku 1. Uredbe br. 2320/97, konačne antidampinške pristojbe na uvoz uvedene su osobito u pogledu bešavnih cijevi s podbrojem KN 7304 31 99 kombinirane nomenklature koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.) i koje su, među ostalim, podrijetlom iz Rusije. Stavak 2. istog članka odredio je da se na taj uvoz primjenjuje antidampinška pristojba u iznosu od 26,8 %.
            Uredba (EZ) br. 1322/2004
            7. Uredba Vijeća (EZ) br. 1322/2004 od 16. srpnja 2004. kojom se izmjenjuje Uredba (EZ) br. 2320/97 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih bešavnih cijevi od željeza ili nelegiranog čelika podrijetlom, među ostalim, iz Rusije i Rumunjske (SL L 246, str. 10.) [neslužbeni prijevod] osobito obuhvaća sljedeće uvodne izjave:
            „[…]
            (9) Odlukom Komisije 2003/382/EZ [od 8. prosinca 1999. o postupku primjene članka 81. Ugovora o EZ‑u (Predmet IV/E-1/35.860-B — Bešavne čelične cijevi (SL L 140, str. 1.)] (u daljnjem tekstu: odluka o tržišnom natjecanju) propisane su novčane kazne određenom broju proizvođača u Zajednici zbog njihove upletenosti u dva slučaja povrede članka 81. stavka 1. Ugovora o EZ‑u.
            (10)  Nakon donošenja odluke o tržišnom natjecanju smatralo se da eventualna potencijalna veza s Uredbom (EZ) br. 2320/97 nije bila takva da je zahtijevala preispitivanje zaključaka iznesenih u spomenutoj uredbi. Međutim, nakon objave odluke o tržišnom natjecanju, jedna od zainteresiranih stranaka navela je moguć utjecaj protutržišnog ponašanja na antidampinške mjere na snazi i iznijela je dodatne podatke o određenim aspektima zaključaka Uredbe (EZ) br. 2320/97 o šteti i uzročnoj povezanosti. Ovom uredbom želi se odrediti mora li odluka o tržišnom natjecanju imati posljedice na antidampinške mjere koje su trenutačno na snazi.
            […]
            (19) 	Budući da se definicija proizvoda, dotična društva i razdoblja obuhvaćena dvama postupcima podudaraju samo djelomično, utvrđeno je da je protutržišno ponašanje u pitanju samo malo utjecalo na antidampinšku istragu koja je dovela do uvođenja konačnih pristojbi u 1997. Usto, ako se isključe podaci društava za koja je utvrđeno da su povrijedila članak 81. stavak 1. Ugovora o EZ‑u, rezultati se i dalje mogu usporediti s onima dobivenima na osnovi podataka koji odgovaraju deset proizvođača Zajednice koji su surađivali, uključujući one koji su bili upleteni u protutržišno ponašanje. Drugim riječima, postoji štetan damping. Stoga je vrlo vjerojatno da su na protutržišno ponašanje proizvođača Zajednice snažno utjecali prvotni zaključci antidampinške istrage. Međutim ne može se sa sigurnošću utvrditi bi li svi tržišni uvjeti bili isti da nije bilo tog protutržišnog ponašanja.
            (20) 	Vodeći računa o prethodno navedenome, smatra se prikladnim ne primijeniti mjere uvedene Uredbom (EZ) br. 2320/97. Ta odluka je u skladu s načelima dobre uprave i dobre upravne prakse […].“ [neslužbeni prijevod]
            8. Članak 1. Uredbe br. 1322/2004 izmijenio je Uredbu br. 2320/97 dodavši joj članak 8., prema kojem:
            „Članci 1. do 3. ne primjenjuju se od 21. srpnja 2004.“ [neslužbeni prijevod]
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            9. TMK Europe je između 2001. i 2003. uvezao cijevi podrijetlom iz Rusije. Ocijenivši da taj uvoz ulazi u područje primjene Uredbe br. 2320/97, Hauptzollamt je od njega zatražio da među ostalim plati antidampinške pristojbe u iznosu od 375.178,13 eura.
            10. TMK Europe je 18. studenoga 2003. pred Hauptzollamtom osporio da duguje te pristojbe, najprije tvrdeći da uvezene cijevi ne ulaze u područje primjene te uredbe.
            11. Nakon objave Uredbe br. 1322/2004, kojom je od 21. srpnja 2004. zbog odluke o tržišnom natjecanju obustavljena primjena Uredbe br. 2320/97 kojom se određenim proizvođačima Zajednice u dotičnom sektoru djelatnosti nameću sankcije, TMK Europe je Hauptzollamtu podnio novi zahtjev za povrat antidampinških pristojbi, oslanjajući se na nezakonitost Uredbe br. 2320/97.
            12. Budući da su 29. listopada 2010. njegovi prigovori odbijeni, TMK Europe je Finanzgerichtu Berlin‑Brandenburg (financijski sud u Berlin‑Brandenburgu) podnio tužbu radi povrata predmetnih antidampinških pristojbi ponovno ističući svoja dva tužbena razloga koja se temelje, s jedne strane, na tome da ulazne cijevi ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 2320/97 i, s druge strane, na nezakonitosti te uredbe.
            13. Sud koji je uputio zahtjev smatra da, ako prvi tužbeni razlog ne uspije, s druge strane postoje sumnje o odgovoru koji treba dati na drugi tužbeni razlog.
            14. Iako je taj sud sklon smatrati Uredbu br. 2320/97 valjanom, ne uspijeva sa sigurnošću utvrditi trebaju li razlozi koji su naveli Vijeće Europske unije da Uredbom br. 1322/2004 odluči više ne primjenjivati članke 1. do 3. Uredbe br. 2320/97 od 21. srpnja 2004. također retroaktivno utjecati na valjanost potonje uredbe.
            15. Prema sudu koji je uputio zahtjev postavlja se pitanje je li Vijeće, kada je 17. studenoga 1997. donijelo Uredbu br. 2320/97, trebalo voditi računa o tada već otvorenoj istrazi koju je Europska komisija vodila od 25. studenoga 1994. o eventualnom postojanju praksi protivnih tržišnom natjecanju u okviru industrije Zajednice. Naime, na temelju članka 3. stavka 7. prve rečenice osnovne uredbe, poznati čimbenici, osim dampinškog uvoza koji istodobno šteti industriji Zajednice, ispituju se kako bi se osiguralo da se šteta koju uzrokuju drugi čimbenici ne pripisuje dampinškom uvozu.
            16. U tim je okolnostima Finanzgericht Berlin‑Brandenburg odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
            „Je li nevaljana Uredba […] (EZ) br. 2320/97 […], zbog toga što je [Vijeće], pogrešno protumačivši pretpostavke utvrđivanja štete koje se nalaze u članku 3. stavku 7. [osnove] uredbe […], smatral[o] da takva šteta postoji, a da pritom nije uzel[o] u obzir da je Komisija neobjavljenu Odluku od 25. studenoga 1994. (predmet IV/35.304), kojom se otvara postupak ispitivanja mogućih praksi u vezi s nelegiranim čeličnim cijevima koje bi bile protivne tržišnom natjecanju i eventualno članku 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) i članku 81. UEZ‑a, donijela na temelju, među ostalim, Prve uredbe o provedbi članaka [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] koja se temelji na članku 14. stavku 3. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962.?“
            O prethodnom pitanju
            Dopuštenost prigovora zakonitosti koji je istaknuo nacionalni sudac
            17. Talijanska vlada i Komisija tvrde da se valjanost Uredbe br. 2320/97 više ne može dovoditi u pitanje prigovorom pred sudom koji je uputio zahtjev zato što ju tužitelj u glavnom postupku nije pobijao u roku predviđenom člankom 230. UEZ‑a, koji je tada bio na snazi.
            18. U tom pogledu valja podsjetiti da opće načelo, čiji je cilj jamčiti da svaka osoba raspolaže ili da je raspolagala mogućnošću osporavanja akta Zajednice koji služi kao temelj odluke kojoj se protivi, ni na koji način ne sprečava da uredba postane konačna za pojedinca u pogledu kojeg ju se treba smatrati pojedinačnom odlukom i koji bi nesumnjivo mogao tražiti njezino poništenje na temelju članka 230. UEZ‑a, čime je pojedinac spriječen isticati nezakonitost te uredbe pred nacionalnim sudom. Takav zaključak se primjenjuje na uredbe kojima se uvode antidampinške pristojbe, zbog njihove dvostruke naravi normativnih akata i akata koji se mogu izravno i pojedinačno ticati određenih gospodarskih subjekata (presuda Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 37. i navedena sudska praksa).
            19. Naime, uredbe koje uvode antidampinšku pristojbu, iako su po naravi i dosegu normativnoga karaktera, mogu se izravno i pojedinačno odnositi na one proizvođače i izvoznike dotičnog proizvoda kojima se na teret stavlja damping na temelju podataka koji proizlaze iz njihove trgovinske djelatnosti. Općenito, to je slučaj poduzetnika proizvođača i izvoznika koji mogu pokazati da se akti Komisije i Vijeća odnose na njih ili da su predmet pripremnih istraga (vidjeti presude Allied Corporation i dr./Komisija, 239/82 i 275/82, EU:C:1984:68, t. 11. i 12.; Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 21. kao i Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, t. 30.).
            20. Isto vrijedi i za one izvoznike dotičnog proizvoda čija je prodajna cijena uzeta u obzir prilikom oblikovanja izvozne cijene i na koje se stoga odnose utvrđenja o postojanju dampinga (vidjeti presude Nashua Corporation i dr./Komisija i Vijeće, C‑133/87 i C‑150/87, EU:C:1990:115, t. 15.; Gestetner Holdings/Vijeće i Komisija, C‑156/87, EU:C:1990:116, t. 18. kao i Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, t. 31.).
            21. Sud je također presudio da uvoznici povezani s izvoznicima iz trećih zemalja čiji su proizvodi predmet antidampinških pristojbi mogu pobijati uredbe koje uvode te pristojbe, osobito kad je izvozna cijena izračunana na temelju prodajnih cijena tih izvoznika na tržištu Zajednice i kad je na temelju tih prodajnih cijena izračunana sama antidampinška pristojba (vidjeti u tom smislu presude Neotype Techmashexport/Komisija i Vijeće, C‑305/86, EU:C:1990:295, t. 19. i 20. kao i Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, t. 32.).
            22. Osim toga, priznavanje prava određenih kategorija gospodarskih subjekata na podnošenje tužbe za poništenje neke antidampinške uredbe ne smije onemogućiti da se takva uredba pojedinačno odnosi na ostale subjekte zbog obilježja koja su samo njima svojstvena i po kojima se razlikuju od svih ostalih osoba (vidjeti presude Extramet Industrie/Vijeće, C‑358/89, EU:C:1991:214, t. 16. i Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, t. 33.).
            23. Međutim, što se tiče glavnog predmeta, nije utvrđeno da se za TMK Europe može smatrati da pripada nekoj od gore navedenih kategorija gospodarskih subjekata.
            24. Za početak je nesporno da ni TMK Europe ni Sinara, društvo koje mu je pripojeno, nisu navedeni u Uredbi br. 2320/97 kao poduzetnici izvoznici. Štoviše, ne pojavljuju se kao poduzetnici izvoznici koji su obuhvaćeni pripremnim istragama za tu uredbu.
            25. Nadalje, premda je Sinara pripojena grupi ruskih poduzetnika izvoznika koji su sudjelovali u antidampingu, iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi niti da je izvozna cijena koja je uzeta u obzir radi određivanja antidampinških pristojbi izračunana na temelju prodajnih cijena tog izvoznika na tržištu Zajednice niti da je sama antidampinška pristojba izračunana na temelju tih prodajnih cijena.
            26. Naposljetku, budući da je osporila dopuštenost prigovora nezakonitosti koji je istaknut pred nacionalnim sucem, Komisija treba podnijeti dokaze koji bi mogli opravdati tu nedopuštenost. Međutim, argumenti koje u tom pogledu ističe Komisija ne omogućuju utvrditi da je društvo Sinara dovoljno povezano s ruskim poduzetnicima izvoznicima ili da se nalazi u posebnoj situaciji koja se razlikuje od one svih drugih gospodarskih subjekata da bi se za njega tijekom razdoblja koje taj članak propisuje za podnošenje zahtjeva za poništenje Uredbe br. 2320/97 donesene 17. studenoga 1997. koje započinje u skladu s tim člankom smatralo da je izravno i pojedinačno pogođeno u smislu članka 230. UEZ‑a.
            27. U tim okolnostima te čak i pod pretpostavkom da su sva prava i obveze društva Sinara preneseni na društvo TMK Europe, ne može se samo na temelju dokaza podnesenih Sudu smatrati utvrđenim da je društvo TMK Europe nesumnjivo moglo zahtijevati poništenje Uredbe br. 2320/97 u dijelu u kojem određuje antidampinšku pristojbu na uvoz bešavnih cijevi podrijetlom iz Rusije.
            28. Ne može se smatrati da takvu ocjenu situacije poduzetnika uvoznika u pogledu Uredbe br. 2320/97 dovodi u pitanje ni okolnost da poduzetnici izvoznici nisu surađivali u postupku antidampinga ni okolnost, koju navodi talijanska vlada, da je društvo TMK Europe moglo osporavati obrazloženje Uredbe br. 1322/2004.
            29. Iz prethodnoga slijedi da je društvo TMK Europe moglo istaknuti prigovor nezakonitosti Uredbe br. 2320/97 pred sudom koji je uputio zahtjev, a koji stoga nije bio vezan konačnošću antidampinške pristojbe koja je uvedena tom uredbom.
            30. Posljedično, na Sudu je da odgovori na pitanje suda koji je uputio zahtjev.
            O valjanosti Uredbe br. 2320/97
            31. Sud koji je uputio zahtjev se pita je li Vijeće donijevši 17. studenoga 1997. Uredbu br. 2320/97, a da nije vodilo računa o istrazi koju je Komisija otvorila 25. studenoga 1994. radi utvrđivanja eventualnog postojanja praksi protivnih tržišnom natjecanju u okviru industrije Zajednice, povrijedilo zahtjeve osnovne uredbe.
            32. U tom pogledu valja podsjetiti da članak 3. stavak 5. osnovne uredbe predviđa da ispitivanje učinka dampinškog uvoza na dotičnu industriju Zajednice uključuje ocjenu svih relevantnih gospodarskih čimbenika i pokazatelja koji utječu na stanje te industrije. Ta odredba sadrži popis različitih čimbenika koji se mogu uzeti u obzir i pojašnjava da taj popis nije taksativan te da samo jedan ili nekoliko tih čimbenika nisu nužno odlučujući temelj ocjenjivanja (vidjeti presudu Transnational Company „Kazchrome“ i ENRC Marketing/Vijeće, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
            33. Članak 3. stavak 7. osnovne uredbe predviđa da se poznati čimbenici, osim dampinškog uvoza koji istodobno šteti industriji Zajednice, ispituju kako bi se osiguralo da se šteta koju uzrokuju drugi čimbenici ne pripisuje dampinškom uvozu u smislu stavka 6. tog članka, koji pojašnjava da pomoću svih podnesenih relevantnih dokaza valja dokazati da dampinški uvoz uzrokuje materijalnu štetu industriji Zajednice u smislu te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu Transnational Company „Kazchrome“ i ENRC Marketing/Vijeće, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            34. Ustaljena je sudska praksa da utvrđivanje postojanja štete nanesene industriji Zajednice pretpostavlja ocjenu složenih gospodarskih situacija i da sudski nadzor takve ocjene treba biti ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalne točnosti utvrđenih činjenica, postojanja očite pogreške u ocjeni tih činjenica ili postojanja zlouporabe ovlasti. Takav je osobito slučaj što se tiče određivanja čimbenika koji uzrokuju štetu industriji Zajednice u okviru antidampinške istrage (vidjeti presudu Transnational Company „Kazchrome“ i ENRC Marketing/Vijeće, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
            35. Institucije Unije prilikom utvrđivanja postojanja štete imaju obvezu ispitati proizlazi li šteta na koju se namjeravaju pozvati doista iz dampinškog uvoza i odbaciti svu štetu koja proizlazi iz drugih čimbenika te osobito onu koja je uzrokovana vlastitim ponašanjem proizvođača Zajednice (vidjeti presudu Transnational Company „Kazchrome“ i ENRC Marketing/Vijeće, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
            36. U tom pogledu je na institucijama Unije da provjere da učinci tih drugih čimbenika nisu bili takvi da su prekinuli uzročnu vezu između, s jedne strane, predmetnog uvoza i, s druge strane, štete nastale industriji Zajednice. Na njima je također da provjere da prilikom utvrđivanja štete u smislu članka 3. stavka 7. osnovne uredbe nije uzeta u obzir šteta uzrokovana tim drugim čimbenicima i da, stoga, nametnuta antidampinška pristojba ne prekoračuje ono što je nužno da bi se uklonila šteta nastala antidampinškim uvozom (vidjeti presudu Transnational Company „Kazchrome“ i ENRC Marketing/Vijeće, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
            37. Međutim, ako institucije Unije bez obzira na takve čimbenike utvrde da je šteta nastala dampinškim uvozom materijalna na temelju članka 3. stavka 1. osnovne uredbe, tada se može zaključiti da postoji uzročna veza između tog uvoza i štete nastale industriji Zajednice (vidjeti presudu Transnational Company „Kazchrome“ i ENRC Marketing/Vijeće, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
            38. Što se tiče glavnog predmeta, valja zaključiti da je, kao što proizlazi iz uvodnih izjava Uredbe br. 1322/2004 te iz obrazloženja odluke o tržišnom natjecanju, 25. studenoga 1994. pokrenuta istraga na temelju odluke Komisije kako bi se utvrdilo eventualno postojanje protutržišnog ponašanja među poduzetnicima koji sudjeluju na zajedničkom tržištu bešavnih cijevi od čelika. Također je nesporno da je ta istraga Komisiji omogućila da tek 20. siječnja 1999., obavještavanjem dotičnih poduzetnika o prigovorima, pokrene postupak primjene članka 81. UEZ‑a.
            39. Tako odluka o tržišnom natjecanju 17. studenoga 1997., dan na koji je donesena Uredba br. 2320/97, još nije bila donesena. Posljedično, tu odluku se samu po sebi ne može smatrati „poznatim čimbenikom“ u smislu članka 3. stavka 7. osnovne uredbe, a o čemu je Vijeće trebalo voditi računa prilikom utvrđivanja štete nastale industriji Zajednice kako bi se opravdala antidampinška mjera kakva proizlazi iz Uredbe br. 2320/97.
            40. Što se tiče istrage koju je 25. studenoga 1994. pokrenula Komisija, valja zaključiti da se činjenica da je riječ o potpuno pripremnoj radnji protivi tome da se protutržišno ponašanje kojime se bavila može smatrati utvrđenim i uzrokom štete industriji Zajednice, barem do završetka te istrage.
            41. Doduše, kao što je utvrđeno u točki [35.] ove presude, institucije Unije imaju obvezu ispitati proizlazi li šteta na koju se namjeravaju pozvati radi donošenja antidampinške mjere doista iz dampinškog uvoza i odbaciti svu štetu koja proizlazi iz drugih čimbenika te osobito onu čiji uzrok leži u vlastitom ponašanju proizvođača Zajednice. Oslanjajući se na tu obvezu, društvo TMK Europe u biti ističe da spomenute institucije, s obzirom na to da je jedna od njih imala saznanja o istrazi čiji je završetak mogao utvrditi da je vlastito ponašanje proizvođača Zajednice moglo, barem djelomično, pridonijeti šteti nastaloj industriji Zajednice, u antidampinškom postupku nisu vodile računa o šteti utvrđenoj na „pravilan i propisan način“.
            42. Međutim, valja podsjetiti da je u svakom slučaju na strankama koje se pozivaju na nezakonitost antidampinške uredbe da podnesu dokaze koji mogu dokazati da su drugi čimbenici koji se ne odnose na uvoz mogli biti dovoljno važni da su mogli dovesti u pitanje postojanje uzročne veze između štete nastale industriji Zajednice i dampinškog uvoza (vidjeti u tom smislu presudu Transnational Company „Kazchrome“ i ENRC Marketing/Vijeće, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
            43. Ipak, TMK Europe nije podnio takve dokaze, već se samo pozvao na to da je okolnost da je Komisija otvorila istragu koja je dovela do odluke o tržišnom natjecanju obvezno morala imati utjecaja na antidampinšku istragu, dapače niti to što je istaknuo da je sama činjenica da je posljedica prve od tih istraga na kraju navela Vijeće da ukine Uredbu br. 2320/97 nije dovoljno da bi se pokazalo da je ona mogla utjecati na antidampinšku istragu.
            44. Iz toga proizlazi da društvo TMK Europe nije dokazalo da su drugi čimbenici koji se ne odnose na uvoz mogli biti dovoljno važni da su mogli dovesti u pitanje postojanje uzročne veze između štete nastale industriji Zajednice i dampinškog uvoza.
            45. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da ispitivanje prethodnog pitanja nije pokazalo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Uredbe br. 2320/97.
            Troškovi
            46. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
            Ispitivanje prethodnog pitanja nije pokazalo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Uredbe Vijeća (EZ) br. 2320/97 od 17. studenoga 1997. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih bešavnih cijevi od željeza ili nelegiranog čelika podrijetlom iz Mađarske, Poljske, Rusije, Češke Republike, Rumunjske i Slovačke Republike, kojom se ukida Uredba (EEZ) br. 1189/93 i obustavlja postupak koji se odnosi na takav uvoz podrijetlom iz Republike Hrvatske.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. lipnja 2005.#Koppensteiner GmbH protiv Bundesimmobiliengesellschaft mbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesvergabeamt - Austrija.#Direktiva 89/665/EEZ - Sudski nadzor.#Predmet C-15/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 10. rujna 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Suda Europskih zajednica.#Predmet T-272/06.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2014. # Capella EOOD protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-307/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      9. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak opoziva — Figurativni žig Zajednice ORIBAY ORIginal Buttons for Automotive Yndustry — Dopuštenost zahtjeva za opoziv“
      U predmetu T‑307/13,

         Capella EOOD, sa sjedištem u Sofiji (Bugarska), kojeg je zastupao M. Holtorf, zatim A. Theis i naposljetku F. Henkel, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) kojeg je zastupao G. Schneider, a zatim J. Crespo Carrillo, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent u postupku pred Općim sudom je

         Oribay Mirror Buttons, SL, sa sjedištem u San Sebastiánu (Španjolska), kojeg zastupa A. Velázquez Ibáñez, odvjetnik,
      povodom tužbe protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 22. ožujka 2013. (predmet R 164/2012‑4) u vezi s postupkom opoziva između društava Capella EOOD i Oribay Mirror Buttons, SL.
      OPĆI SUD (drugo vijeće)
      u sastavu M. E. Martins Ribeiro, predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise (izvjestitelj), suci
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 4. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 19. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 25. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Oribay Mirror Buttons SL, intervenijent, 22. lipnja 2005. registrirao je pri Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. Prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)], pod brojem 3611282, sljedeći figurativni žig (u daljnjem tekstu: sporni žig):

               2

               Proizvodi i usluge na koje se odnosi sporni žig pripadaju u razrede: 12., 37. i 40. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 12.: „Vozila i oprema za vozila koja nije obuhvaćena drugim razredima“;

                        —

                        razred 37.: „Građenje, popravci; popravljanje i održavanje“;

                        —

                        razred 40.: „Djelatnost obrade materijala“,

               3

               Tužitelj, Capella EOOD, postavio je 11. siječnja 2011. zahtjev za opoziv spornog žiga na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009. U tom je zahtjevu tužitelj naveo da se sporni žig nije stvarno rabio u Europskoj uniji tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina u odnosu na, s jedne strane, određene proizvode koji pripadaju razredu 12., i, s druge strane, usluge koje pripadaju razredu 37., za koje je navedeni žig bio registriran. Popis proizvoda i usluga protiv kojih je zahtjev za opoziv bio usmjeren bio je sastavljen na sljedeći način:
               „Razred 12. – Vozila i oprema za vozila koja nisu obuhvaćena drugim razredima, uz iznimku gumba za zrcala na automobilskim vjetrobranskim staklima, nosača senzora za vjetrobranska automobilska stakla, optičkih spojki za automobilska vjetrobranska stakla, otpornika za automobilska vjetrobranska stakla, nosača za kameru za automobilska vjetrobranska stakla.
               Razred 37. – Popravci; „popravljanje i održavanje.“

               4

               Odlukom od 23. studenog 2011. Odjel za poništaje opozvao je sporni žig u odnosu na sljedeće proizvode i usluge:

                        —

                        Razred 12. – Vozila i oprema za vozila koja nisu obuhvaćena drugim razredima, uz iznimku opreme za stakla i automobilska vjetrobranska stakla.

                        —

                        Razred 37. – Popravci; popravljanje i održavanje.

               5

               Intervenijent je 23. siječnja 2012. podnio žalbu OHIM‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke Odjela za poništaje.

               6

               Odlukom od 22. ožujka 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a poništilo je odluku Odjela za poništaje, u cijelosti odbilo tužiteljev zahtjev za opoziv, i naposljetku, naložilo tužitelju snošenje troškova. Konkretno, prvo, u vezi s proizvodima koji pripadaju razredu 12., žalbeno vijeće je nedopuštenim proglasilo zahtjev za opoziv uz obrazloženje da nije bio usmjeren protiv proizvoda za koje je sporni žig bio registriran. S tim u vezi to je vijeće ocijenilo da tužitelj ne može pobijati žig jer se isti nije stvarno rabio te u isto vrijeme priznati da se navedeni žig rabio. Ono je dodalo da tužitelj u svojem zahtjevu za opoziv nije sastavio popis registriranih proizvoda i usluga protiv kojih je taj zahtjev bio usmjeren. Drugo, žalbeno vijeće je zaključilo da s obzirom na to da je zahtjev za opoziv nedopušten u dijelu u kojem je usmjeren protiv proizvoda koji pripadaju razredu 12., on se ne može proglasiti djelomično dopuštenim u vezi s uslugama iz razreda 37. za koje je sporni žig također bio registriran.

         Zahtjevi stranaka

               7

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku

                        —

                        opozove sporni žig za proizvode i usluge iz razreda 12. (vozila i oprema za vozila koja nisu obuhvaćena drugim razredima, uz iznimku opreme za stakla i automobilska vjetrobranska stakla) iz razreda 37. (popravci; ponavljanje i održavanje);

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova, uključujući troškove nastale u postupk pred žalbenim vijećem.

               8

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        prihvati tužbu;

                        —

                        naloži svakoj stranci snošenje vlastitih troškova.

               9

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost druge točke tužbenog zahtjeva

               10

               Drugom točkom tužbenog zahtjeva, tužitelj zahtijeva od Općeg suda da opozove sporni žig za proizvode i usluge iz razreda 12. (vozila i oprema za vozila koja nisu obuhvaćena drugim razredima, uz iznimku opreme za stakla i automobilska vjetrobranska stakla) i razreda 37. (popravci; popravljanje i održavanje). Takav zahtjev mora se smatrati prijedlogom da Opći sud uputi nalog OHIM‑u.

               11

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u okviru tužbe podnesene sudu Unije protiv odluke žalbenog vijeća OHIM‑a, ovaj potonji je dužan u skladu s člankom 65. stavkom 6. Uredbe br. 207/2009 poduzeti potrebne mjere kako bi postupio u skladu s presudom Suda. Stoga nije na Općem sudu da upućuje naloge OHIM‑u, koji mora odlučiti na temelju izreke i obrazloženja presuda suda Unije [vidjeti presudu od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, Zb., EU:T:2007:219, t. 20. i navedena sudska praksa].

               12

               Stoga je nedopuštena druga točka tužbenog zahtjeva da Opći sud naloži OHIM‑u da usvoji zahtjev za opoziv spornog žiga.

         Meritum

               13

               U potporu svojoj tužbi, tužitelj ističe jedini tužbeni razlog koji se temelji na povredi odredaba članka 51. stavka 1. točke (a) i članka 56. Uredbe br. 207/2009, kao i na povredi pravila 37. točke (a) podtočke (iii) Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena. Taj se tužbeni razlog dijeli na dva dijela.

               14

               U prvom dijelu tužitelj u bitnome ističe da je žalbeno vijeće proglašavanjem nedopuštenim zahtjeva za opoziv pogrešno prihvatilo razlog koji se temelji na tomu da tužitelj u vezi s proizvodima iz razreda 12. nije sastavio popis proizvoda i usluga protiv kojih je navedeni zahtjev usmjeren. U drugom dijelu, tužitelj u bitnome prigovara žalbenom vijeću da je počinilo pogrešku koja se tiče prava zaključivši da zahtjev za opoziv nije mogao biti proglašen djelomično dopuštenim u dijelu koji se odnosi na usluge iz razreda 37.

               15

               U vezi s prvim dijelom OHIM ističe u bitnome da je tužitelj priznajući da se žig stvarno rabio za određene proizvode i usluge, pojednostavnio i olakšao odvijanje upravnog postupka. On dodaje da se takvim priznanjem ne krši opće pravno načelo nemo potest venire contra factum proprium (nitko se ne može ponašati suprotno svojem prijašnjem djelovanju), nego ono samo predstavlja ograničenje zahtjeva za opoziv koji u skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 određuje granice ispitivanja u okviru kojih OHIM postupa. Stoga, iako prihvaća da je tužiteljev zahtjev za opoziv dopušten, OHIM prepušta Općem sudu odluku o ovoj tužbi. U vezi s drugim dijelom, OHIM smatra da je zahtjev za opoziv dopušten u dijelu u kojem se odnosi na proizvode iz razreda 12. tako da nije potrebno odlučiti o tom dijelu jedinog tužbenog razloga.

               16

               Intervenijent osporava osnovanost jedinog tužbenog razloga koji je tužitelj istaknuo. U tom pogledu on u bitnome ističe, prvo, da iz odredaba članka 51. stavka 1. točke (a) i članka 51. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 kao i pravila 37. Uredbe br. 2868/95 proizlazi da samo izostanak stvarne uporabe registriranih proizvoda i usluga može dovesti do potpunog ili djelomičnog opoziva registriranog žiga. Shodno tomu, podnositelj zahtjeva za opoziv žiga mora navesti registrirane proizvode i usluge čiji se opoziv zahtijeva. U ovom slučaju, tužitelj u odnosu na proizvode iz razreda 12. nije naveo registrirane proizvode i usluge protiv kojih je usmjeren zahtjev za opoziv. Drugo, on ističe da tužitelj nije mogao bez kršenja općeg pravnog načela nemo potest venire contra factum proprium zahtijevati opoziv spornog žiga zbog neuporabe u dijelu u kojem se odnosi na proizvode iz razreda 12. te istovremeno tvrditi da su se određeni proizvodi iz tog razreda, koji nisu bili registrirani, stvarno rabili. Treće, intervenijent smatra da je dostavio dostatne dokaze o stvarnoj uporabi spornog žiga u vezi s različitim proizvodima i uslugama iz razreda 12. i 37.

               17

               Uvodno valja podsjetiti na sudsku praksu prema kojoj se ništa ne protivi tomu da se OHIM prikloni tužiteljevu zahtjevu ili se zadovolji prepuštanjem odluke Općem sudu, iznoseći pri tome argumente koje smatra prikladnim u svrhu pružanja smjernica Općem sudu [presuda od 30. lipnja 2004., GE Betz/OHIM – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, Zb., EU:T:2004:196, t. 36., i presuda od 25. listopada 2005., Peek & Cloppenburg/OHIM (Cloppenburg), T‑379/03, Zb., EU:T:2005:373, t. 22.]. Nasuprot tomu, on ne može postaviti zahtjev za poništenje ili za preinaku odluke žalbenog vijeća o pitanju koje nije bilo istaknuto u tužbi ili iznijeti tužbene razloge koji nisu bili istaknuti u tužbi (vidjeti u tom smislu presudu od 12. listopada 2004., Vedial/OHIM, C‑106/03 P, Zb., EU:C:2004:611, t. 34., i gore navedenu presudu Cloppenburg, EU:T:2005:373, t. 22.).

               18

               Iz sudske prakse navedene u točki 17. ove presude proizlazi da u predmetnom slučaju valja ispitati zakonitost pobijane odluke s obzirom na tužbene razloge istaknute u tužbi, vodeći također računa o argumentima koje je OHIM iznio.

               19

               Prije svega valja u vezi s prvim dijelom jedinog tužbenog razloga podsjetiti na tekst članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009:
               „1.   Prava nositelja žiga Zajednice proglašavaju se opozvanima na zahtjev podnesen Uredu […]:

                        (a)

                        ako se tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig nije stvarno rabio u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran […]„

               20

               Pravilo 37. točka (a) podtočka iii Uredbe br. 2868/95 određuje:
               „Zahtjev Uredu za opoziv ili proglašenje ništavosti […] sadržava:

                        a)

                        vezano za registraciju za koju se traži opoziv ili proglašenje ništavosti:
                        […]

                                 iii.

                                 izjavu o registriranim proizvodima i uslugama za koje se zahtijeva opoziv ili proglašenje ništavosti [.]„

               21

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako je žig bio registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da je unutar nje moguće razlikovati više potkategorija koje se mogu samostalno razmatrati, dokaz o stvarnoj uporabi žiga za jedan dio tih proizvoda ili usluga daje u postupku povodom prigovora zaštitu za potkategoriju ili potkategorije kojima pripadaju proizvodi ili usluge za koje se taj žig stvarno rabio. Nasuprot tomu, ako je žig bio registriran za proizvode i usluge koji su definirani tako precizno i usko da nije moguće napraviti značajnu podjelu unutar dotične kategorije, tada dokaz o stvarnoj uporabi žiga za navedene proizvode i usluge nužno pokriva cijelu tu kategoriju u svrhu prigovora [presuda od 14. srpnja 2005., Reckitt Benckiser (España)/OHIM – Aladin (ALADIN), T‑126/03, Zb., EU:T:2005:288, t. 45., i presuda od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, Zb., EU:T:2007:46, t. 23.].

               22

               Naime, iako je svrha pojma djelomične uporabe ta da žigovi koji se nisu rabili za određenu kategoriju proizvoda, ne postanu neraspoloživi, on ipak ne smije imati za učinak to da se nositelja ranijeg žiga liši svake zaštite za proizvode koji, iako nisu potpuno istovjetni onima za koje je mogao dokazati stvarnu uporabu, nisu u bitnome različiti od njih i pripadaju istoj skupini koja se samo proizvoljno može dijeliti. U tom pogledu valja podsjetiti da je nositelju žiga praktički nemoguće iznijeti dokaze o njegovoj uporabi za sve zamislive varijante proizvoda na koje se registracija odnosi. Slijedom navedenog, pojam „dio proizvoda ili usluga“ ne može se shvatiti tako da obuhvaća sve komercijalne inačice sličnih proizvoda ili usluga, nego samo proizvode ili usluge koji su dostatno različiti da čine koherentne kategorije ili potkategorije (presude ALADIN, t. 21. ove presude, EU:T:2005:288, t. 46., i RESPICUR, t. 21. ove presude, EU:T:2007:46, t. 24.).

               23

               Osim toga, iz sudske prakse u bitnome proizlazi da s obzirom na to da se dokaz o uporabi žiga na kojem se temelji zahtjev za opoziv mora iznijeti samo na zahtjev podnositelja, on mora odrediti doseg svojeg zahtjeva za dokazivanje (vidjeti po analogiji presudu RESPICUR, t. 21. ove presude, EU:T:2007:46, t. 25.).

               24

               Iz sudske prakse navedene u točkama 21. i 22. ove presude proizlazi da u slučaju kada je sporni žig bio registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da je unutar nje moguće razlikovati više potkategorija koje se mogu samostalno razmatrati, postoji mogućnost da nositelj navedenog žiga uspije dokazati njegovu stvarnu uporabu samo za jedan dio proizvoda ili usluga, u kojem slučaju se zaštita koja se dodjeljuje registracijom predmetnog žiga odnosi samo na potkategoriju ili potkategorije kojima pripadaju proizvodi ili usluge za koje je predmetni žig bio stvarno rabljen.

               25

               Također, iz sudske prakse navedene u točkama 21. do 23. ove presude proizlazi i da kada je sporni žig bio registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da je unutar nje moguće razlikovati više potkategorija koje se mogu samostalno razmatrati, podnositelj zahtjeva za opoziv, koji smatra da je nositelj spornog žiga stvarno rabio jedan dio tih proizvoda i usluga, ima pravo iz svojeg zahtjeva za opoziv isključiti navedene proizvode ili usluge radi određivanja dosega svojeg zahtjeva za dokazivanje stvarne uporabe spornog žiga, na kojem se temelji zahtjev za opoziv.

               26

               U ovom je slučaju nesporno da je sporni žig u pogledu proizvoda iz razreda 12. bio registriran za „Vozila i opremu za vozila koja nije obuhvaćena drugim razredima“. Također je nesporno da je tužitelj u zahtjevu za opoziv u vezi s tim razredom odredio doseg svojeg zahtjeva tako da je usmjeren protiv „Vozila i opreme za vozila koja nisu obuhvaćena drugim razredima, uz iznimku gumba za zrcala na automobilskim vjetrobranskim staklima, nosača senzora za vjetrobranska automobilska stakla, optičkih spojki za automobilska vjetrobranska stakla, otpornika za automobilska vjetrobranska stakla, nosača za kameru za automobilska vjetrobranska stakla.“

               27

               Prvo, u tim okolnostima valja prije svega zaključiti da je tužitelj u svojem zahtjevu za opoziv, u dijelu u kojem se odnosi na proizvode iz razreda 12., najprije izričito i u cijelosti naveo naziv proizvodâ iz tog razreda za koje je sporni žig bio registriran. Tek je naknadno tužitelj ograničio doseg svojeg zahtjeva, koji se temelji na dokazu nositelja spornog žiga o njegovoj stvarnoj uporabi, tako što je riječima „uz iznimku“ isključio određene potkategorije proizvoda koje prema njegovu mišljenju, s jedne strane, mogu potpadati u širu kategoriju „vozila i oprema za vozila koja nije obuhvaćena drugim razredima“, te, s druge strane, pojedinačno se razlikovati unutar tog razreda.

               28

               Stoga, budući da se zahtjevom za opoziv izričito navodi tekst naziva proizvoda iz razreda 12. za koje je sporni žig bio registriran, žalbeno vijeće je pogrešno prigovorilo tužitelju, na temelju odredaba pravila 37. stavka (a) točke (iii) Uredbe br. 2868/95, da u vezi s proizvodima iz razreda 12. nije sastavio popis registriranih proizvoda protiv kojih je navedeni zahtjev bio usmjeren.

               29

               Potom, nasuprot onomu što intervenijent ističe, određivanje dosega zahtjeva za opoziv kao što je onaj o kojemu je riječ u ovom slučaju ne može se kvalificirati kao preoblikovanje popisa proizvoda iz razreda 12. za koje je sporni žig bio registriran. Naime, kao što je utvrđeno u točki 27. ove presude, tužitelj je najprije izričito i u cijelosti naveo naziv proizvodâ iz razreda 12. za koje je sporni žig bio registriran te je naknadno iz svojeg zahtjeva za opoziv, koji se opet temelji na dokazu nositelja spornog žiga o njegovoj stvarnoj uporabi, isključio određene potkategorije proizvoda, čiju takvu uporabu nije osporio. Time je tužitelj samo odredio doseg svojeg zahtjeva za dokazivanje stvarne uporabe spornog žiga, na što ima pravo u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 23. ove presude.

               30

               Naposljetku, nasuprot onomu što prešutno proizlazi iz prigovora koji je žalbeno vijeće OHIM‑a iznijelo u pobijanoj odluci, a kako je naveden u točki 6. ove presude, kada su, kao što je ovdje slučaj s proizvodima iz razreda 12., naznačeni proizvodi u određenoj kategoriji, za koje je sporni žig bio registriran, ne može se od podnositelja zahtjeva za opoziv, a radi proglašavanja njegova zahtjeva dopuštenim, zahtijevati da navede sve potkategorije proizvoda i usluga koje prema njegovu mišljenju, iako se pojedinačno razlikuju, mogu pripadati široj kategoriji koja je jedina navedena u registraciji spornog žiga. Naime, s jedne strane, kao što je navedeno u točki 23. ove presude, isključivo je na podnositelju zahtjeva za opoziv da odredi doseg svojeg zahtjeva za dokazivanje stvarne uporabe spornog žiga. U ovom je slučaju tužitelj očito postupio u skladu s tom obvezom kada je najprije izričito i u cijelosti u svojem zahtjevu naveo naziv kategorije proizvoda iz razreda 12. za koje je sporni žig bio registriran, a potom ograničio doseg tog zahtjeva isključivanjem određenih potkategorija proizvoda čiju stvarnu uporabu nije osporio. S druge strane, valja podsjetiti da u skladu s člankom 26. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, prijava žiga Zajednice mora sadržavati popis proizvoda ili usluga za koje se traži registracija. Iz toga proizlazi da je samo podnositelj prijave za registraciju žiga Zajednice ovlašten odrediti, pod nadzorom nadležnih tijela OHIM‑a, opseg zaštite koji želi da se dodijeli navedenom žigu. Stoga, budući da je u ovom slučaju intervenijent pri registraciji spornog žiga označio dotične proizvode upućivanjem na jednu široku kategoriju, a da nije podrobno naveo potkategorije proizvoda i usluga koje mogu pripadati toj kategoriji, žalbeno vijeće OHIM‑a pogrešno je proglasilo zahtjev za opoziv nedopuštenim uz obrazloženje da tužitelj u navedenom zahtjevu nije naveo takve potkategorije.

               31

               Osim toga, valja zaključiti da posebno u svrhu odlučivanja o dopuštenosti zahtjeva za opoziv koji se temelji na izostanku stvarne uporabe žiga, kao što je onaj o kojemu je riječ u ovom slučaju, nadležna tijela OHIM‑a moraju prethodno ocijeniti je li sporni žig bio registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da je unutar nje moguće razlikovati više potkategorija koje se mogu samostalno razmatrati. Naime, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 21. i 22. ove presude, mogućnost razlikovanja samostalnih potkategorija unutar kategorije proizvoda iz razreda 12. za koje je sporni žig bio registriran izravno utječe na određivanje dosega podnositeljeva zahtjeva za opoziv. Međutim, u ovom slučaju valja zaključiti da žalbeno vijeće u pobijanoj odluci nije odlučilo o tom pitanju.

               32

               Drugo, iako žalbeno vijeće nije zauzelo stajalište o tom pitanju i pod pretpostavkom da je, kao što tužitelj smatra, sporni žig bio registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da je unutar nje moguće razlikovati više potkategorija koje se mogu samostalno razmatrati, s obzirom na to da je tužitelj, kao što proizlazi iz razmatranjâ u točki 25. ove presude, imao pravo iz svojeg zahtjeva za opoziv isključiti određene proizvode i usluge čiju stvarnu uporabu nije osporio, žalbeno vijeće je pogrešno zaključilo da se njegovim zahtjevom za opoziv povrijedilo opće pravno načelo nemo potest venire contra factum proprium. Ovo je tim više slučaj s obzirom na to da, kao što u svojim podnescima podsjeća OHIM, iz sudske prakse proizlazi da čak i ako je autor tužbe za dokazivanje stvarne uporabe žiga znao za uporabu tog žiga, pa čak i stvarnu ili opsežnu, on ne bi nužno postupao u zloj vjeri podnoseći takvu tužbu. Naime, zakonita je želja nadležnim tijelima OHIM‑a podnijeti na ocjenu pitanje, je li uporaba o kojoj postoji saznanje dostatna da predstavlja stvarnu uporabu u smislu članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i relevantne sudske prakse [presuda od 8. ožujka 2012., Arrieta D. Gross/OHIM – International Biocentric Foundation i. dr. (BIODANZA), T‑298/10, EU:T:2012:113, t. 87.].

               33

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je odbacivanjem zahtjeva za opoziv kao nedopuštenog u dijelu u kojem je bio usmjeren protiv proizvoda iz razreda 12. za koje je sporni žig bio registriran, žalbeno vijeće povrijedilo odredbe članka 51. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i pravilo 37. točku (a) podtočku (iii) Uredbe br. 2868/95. Stoga je potrebno usvojiti prvi dio jedinog tužbenog razloga kao osnovan.

               34

               Drugi dio jedinog tužbenog razloga temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je žalbeno vijeće počinilo proglašavanjem zahtjeva za opoziv u cijelosti nedopuštenim uz obrazloženje da se zahtjev za opoziv ne može proglasiti djelomično dopuštenim. Konkretno, iz obrazloženja pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće, s obzirom na to da je zahtjev za opoziv smatralo nedopuštenim u dijelu u kojem je bio usmjeren protiv proizvoda iz razreda 12., taj zahtjev moralo proglasiti u cijelosti nedopuštenim, to jest u dijelu u kojem je bio usmjeren protiv navedenih proizvoda i protiv usluga iz razreda 37.

               35

               Kao što je utvrđeno u točki 33. ove presude, pobijana je odluka nezakonita jer je žalbeno vijeće utvrdilo nedopuštenost zahtjeva za opoziv u dijelu u kojem je bio usmjeren protiv proizvoda iz razreda 12. Slijedom toga, žalbeno vijeće je također pogriješilo kada je proglasilo zahtjev za opoziv u cijelosti nedopuštenim.

               36

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja kao osnovan prihvatiti jedini tužbeni razlog na temelju njegova prvog dijela, te stoga u cijelosti poništiti pobijanu odluku.

         Troškovi

               37

               Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.

               38

               Budući da OHIM nije uspio, jer je pobijana odluka poništena, istom valja naložiti snošenje vlastitih i tužiteljevih troškova sukladno zahtjevu tužitelja, unatoč točki zahtjeva OHIM‑a da se tužba usvoji.

               39

               Budući da je tužitelj nadalje zahtijevao da se OHIM‑u naloži snošenje troškova koje je imao pred žalbenim vijećem, valja podsjetiti da se na temelju članka 136. stavka 2. Poslovnika nužni troškovi koji su strankama nastali u postupku pred žalbenim vijećem smatraju troškovima čiju je naknadu moguće tražiti.

               40

               Budući da intervenijent nije uspio u svojem zahtjevu, isti će snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 22. ožujka 2013. (predmet R 164/2012‑4).

                           2.

                           OHIM će snositi vlastite troškove kao i troškove društva Capella EOOD.

                           3.

                           Oribay Mirror Buttons, SL će snositi vlastite troškove.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. prosinca 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 23. travnja 2015.#Jean-Claude Van Hove protiv CNP Assurances SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de grande instance de Nîmes.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe – Ugovor o osiguranju – Članak 4. stavak 2. – Ocjena nepoštenog karaktera ugovornih odredbi – Izuzimanje odredbi koje se odnose na glavni predmet ugovora – Odredba kojom se jamči podmirenje dospjelih obveza iz ugovora o zajmu sklopljenog radi kupnje nekretnine – Zajmoprimčeva potpuna nesposobnost za rad – Nemogućnost ostvarenja prava na to pokriće u slučaju da se utvrdi sposobnost za obavljanje plaćenog ili neplaćenog posla.#Predmet C-96/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑96/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal de grande instance de Nîmes (Francuska), odlukom od 26. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 28. veljače 2014., u postupku
            Jean‑Claude Van Hove
            protiv
            CNP Assurances SA ,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. prosinca 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za CNP Assurances SA, P. Woolfson i I. de Seze, avocats ,
            – za francusku vladu, S. Menez, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i M. van Beek, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između J.-C. Van Hovea i CNP Assurances SA (u daljnjem tekstu: CNP Assurances) zbog navodno nepoštenog karaktera odredbe ugovora o osiguranju koja uključuje definiciju potpune nesposobnosti za rad kako bi to društvo preuzelo dospjele obveze iz zajmova koje je J.-C. Van Hove uzeo za kupnju nekretnine.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 19. i 20. Direktive 93/13 glase:
            „budući da se za potrebe ove Direktive ocjena o nepoštenosti ne donosi o odredbama kojima se opisuje glavni predmet ugovora ili odnos kvalitete i cijene ponuđene robe ili usluge; budući da se glavni predmet ugovora, kao i odnos cijene i kvalitete, ipak može uzeti u obzir prilikom procjene o nepoštenosti ostalih odredaba; budući da, između ostalog, iz tog proizlazi da u ugovorima o osiguranju one odredbe koje jasno definiraju ili propisuju osigurani rizik i odgovornost osiguravatelja ne podliježu takvim procjenama jer su ta ograničenja već uračunata u premiju koju plaća potrošač;
            budući da bi se ugovori trebali sastavljati jasnim, razumljivim jezikom, potrošač bi zapravo trebao dobiti mogućnost da pregleda sve odredbe i, u slučaju kakvih dvojbi, trebalo bi prevagnuti tumačenje koje je za potrošača najpovoljnije.“
            4. Člankom 1. stavkom 1. te direktive propisano je:
            „Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.“
            5. Člankom 3. stavkom 1. navedene direktive određeno je:
            „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.“
            6. Članak 4. Direktive 93/13 glasi:
            „1. Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
            2. Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.“
            7. U skladu s člankom 5. te direktive:
            „U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. […]“
            Francusko pravo
            8. Članak L. 132‑1 stavak 7. Zakonika o zaštiti potrošača, kojim se u francusko pravo prenosi članak 4. stavak 2. Direktive 93/13, određuje:
            „Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene […] ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene ili naknade za prodanu robu i ponuđenu uslugu, pod uvjetom da su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.“
            9. Članak L. 133‑2 tog zakonika glasi:
            „Ugovorne odredbe koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga nude potrošačima ili osobama koje nisu prodavatelji robe ili pružatelji usluga moraju biti jasno i razumljivo predstavljene i sročene.
            Ako postoji sumnja, one se tumače u smislu koji je najpovoljniji za potrošača ili osobu koja nije prodavatelj robe ili pružatelj usluga. […]“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            10. Tijekom srpnja 1998. J.-C. Van Hove s društvom Crédit Immobilier de France Méditerranée sklopio je dva ugovora o zajmu, od kojih jedan u iznosu od 340.600 francuskih franaka (FRF) (51.924 eura), s otplatom u mjesečnim obrocima od 434,43 eura do 31. ožujka 2016., a drugi u iznosu od 106.556 FRF (16.244 eura), s otplatom u mjesečnim obrocima od 26,70 eura do 31. ožujka 2017.
            11. Prilikom sklapanja tih ugovora o zajmu on je pristupio „ugovoru o grupnom osiguranju“ društva CNP Assurances (u daljnjem tekstu: ugovor o osiguranju). Prva odredba tog ugovora o osiguranju jamči podmirenje dospjelih obveza „zajmoprimca prema zajmodavcu u slučaju smrti, trajnog i potpunog invaliditeta ili 75 % dospjelih obroka u slučaju potpune nesposobnosti za rad“.
            12. Na temelju druge odredbe navedenog ugovora, „osiguranik je potpuno nesposoban za rad ako je po proteku razdoblja neprekinutog prekida rada od 90 dana (koje se naziva razdoblje čekanja) nakon nezgode ili bolesti u nemogućnosti vratiti se na plaćeni ili neplaćeni posao“.
            13. J.-C. Van Hoveu 17. veljače 2010. odobrena je odsutnost s posla zbog recidiva vezanog uz ozljedu na radu od 13. lipnja 2000. Njegovo je liječenje završeno 17. listopada 2005. Što se tiče njegove trajne djelomične nesposobnosti za rad, ona je bila procijenjena na 23 %.
            14. On je 14. svibnja 2005. bio na operaciji fistule, koja je priznata kao posljedica nezgode na radu. Bilo je utvrđeno da će liječenje završiti 4. studenoga 2005. i njegova djelomična trajna nesposobnost za rad bila je procijenjena na 67 %. Zbog povećanja vrtoglavica, 3. kolovoza 2007. ponovno je odobrena odsutnost te je produljena do 22. veljače 2008.
            15. Od 1. siječnja 2011. tijelo socijalne sigurnosti utvrdilo je da postotak njegove trajne djelomične nesposobnosti za rad iznosi 72 %. Na temelju toga priznato mu je pravo na mjesečnu rentu od 1057,65 eura.
            16. Kako bi se odredilo pokriće koje duguje CNP Assurances, liječnik kojem je to društvo dalo nalog 18. lipnja 2012. proveo je vještačenje J.‑C. Van Hovea. On je vještačenjem zaključio da zdravstveno stanje potonjem omogućuje da obavlja odgovarajući posao u nepunom radnom vremenu. Dopisom od 10. srpnja 2012. CNP Assurances obavijestio je J.-C. Van Hovea da od 18. lipnja 2012. više neće podmirivati dospjele obveze iz njegovih zajmova. Novim dopisom od 29. kolovoza 2012. ostao je pri odbijanju otplate, pojašnjavajući da, iako J.-C. Van Hove zbog svojeg zdravstvenog stanja nije više u mogućnosti vratiti se na prethodni posao, može obavljati odgovarajući posao, barem u nepunom radnom vremenu.
            17. J.-C. Van Hove 4. ožujka 2013. podnio je tužbu protiv CNP Assurancesa sudu koji je uputio zahtjev. Njegov je glavni zahtjev da se, osobito na temelju odredaba Zakonika o zaštiti potrošača, odredbe ugovora koje ga vežu uz CNP Assurances, kad je riječ o definiciji potpune nesposobnosti za rad i uvjetima u kojima se stječe pravo na pokriće, proglase nepoštenima i da se tuženiku u glavnom postupku naloži da podmiri iznose koje još duguje na ime dvaju gore navedenih zajmova počevši od lipnja 2012.
            18. U potporu svojim zahtjevima J.-C. Van Hove, s jedne strane, ističe da je odredba ugovora o osiguranju koja podmirivanje osigurateljeve obveze uvjetuje potpunom nesposobnošću povratka na plaćeni ili neplaćeni posao nepoštena jer među strankama stvara znatniju neravnotežu na štetu potrošača. S druge strane, tvrdi da je definicija potpune nesposobnosti za rad tako sročena da potrošaču laiku ne omogućuje da shvati njezin doseg.
            19. CNP Assurances od suda koji je uputio zahtjev u biti zahtijeva da odbije J.-C. Van Hoveov zahtjev za podmirenje obveze. Naime, smatra da bi definicija potpune nesposobnosti za rad u smislu tog ugovora, tekstom koji je jasno i precizno sročen, s jedne strane, podmirenje uvjetovala time da je osoba potpuno nesposobna za rad. Međutim, ističe da od 18. lipnja 2012. J.-C. Van Hove u smislu navedenog ugovora više nije potpuno nesposoban za rad jer je liječnik vještak kojem je dao nalog za vještačenje procijenio da je sposoban obavljati odgovarajući posao i utvrdio stopu funkcionalne nesposobnosti od 20 %. U tom pogledu pojašnjava da su kriteriji koji su uzeti u obzir za utvrđivanje te stope različiti od onih kojima se koristilo tijelo za socijalnu sigurnost. S druge strane, navedena odredba ne može biti nepoštena jer se odnosi na sam predmet ugovora i jer ne stvara znatniju neravnotežu na štetu tužitelja, s obzirom na to da je on tijekom dvije godine ostvarivao pravo na podmirenje dospjelih obveza.
            20. Sud koji je uputio zahtjev ističe da rješenje spora o kojem odlučuje nalaže da odluči o pitanju je li druga odredba ugovora o osiguranju nepoštena ili nije.
            21. Taj sud pojašnjava da je Cour de cassation u nedavnoj presudi presudio da odredba koja se odnosi na pravo na pokriće u slučaju privremene potpune nesposobnosti za rad – kojom je određeno da se dnevne naknade isplaćuju tijekom razdoblja u kojem zdravstveno stanje osiguraniku privremeno ne dopušta da obavlja bilo kakav posao i kojom se pojašnjava da mu se te dnevne naknade isplaćuju do datuma kada se može vratiti obavljanju bilo kakvog posla – definira glavni predmet ugovora i da je ona obuhvaćena člankom L. 132‑1 stavkom 7. Zakonika o zaštiti potrošača. Stoga tribunal de grande instance de Nîmes procjenjuje da bi, s obzirom na tu presudu, ugovorna odredba o kojoj je riječ u predmetu koji je pred njim u tijeku mogla na temelju odredbe tog članka biti isključena iz područja primjene pojma „nepoštene odredbe“.
            22. Usto, iako je taj sud utvrdio da je, suprotno onomu što tvrdi J.-C. Van Hove, tekst te odredbe, u skladu s kojim je pravo na pokriće u slučaju potpune nesposobnosti za rad uvjetovano time da je osiguranik „nakon nezgode ili bolesti u nemogućnosti vratiti se obavljanju bilo kakvog plaćenog ili neplaćenog posla“, jasan i precizan, navodi da nije isključeno da je navedena odredba obuhvaćena pojmom „nepoštene odredbe“ u smislu Direktive 93/13.
            23. Naime, isti taj sud smatra da ta odredba, definirajući pojam „potpune nesposobnosti za rad“, određuje uvjete za ostvarivanje prava na pokriće iz osiguranja. Međutim, navedena odredba iz tog prava na ostvarivanje pokrića isključuje osiguranika za kojeg je utvrđeno da je sposoban obavljati bilo kakav posao, uključujući i neplaćeni. Međutim, navedeni sud smatra da je svrha police osiguranja, poput one o kojoj se raspravlja u sporu o kojem odlučuje, jamčiti uredno izvršavanje obveza koje je zajmoprimac preuzeo, u slučaju da mu zdravstveno stanje više ne dopušta da obavlja posao kojim će ostvariti prihode potrebne za ispunjenje svojih obveza.
            24. Budući da bi učinak navedene odredbe bio isključiti zajmoprimca od prava na ostvarenje pokrića u slučaju potpune nesposobnosti za rad jer je proglašen sposobnim obavljati posao, iako njime neće moći ostvariti nikakav prihod, ta odredba oduzela bi polici osiguranja jedan dio njezine svrhe. Sud koji je uputio zahtjev slijedom toga smatra da bi se druga odredba ugovora o osiguranju mogla ocijeniti tako da stvara znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka na štetu potrošača.
            25. U tim je okolnostima tribunal de grande instance de Nîmes odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 4. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da pojam odredbe koja se odnosi na definiciju glavnog predmeta ugovora iz tog članka obuhvaća odredbu iz ugovora o osiguranju kojoj je cilj jamčiti podmirenje dospjelih obveza prema zajmodavcu u slučaju zajmoprimčeve potpune nesposobnosti za rad, a koja osiguraniku onemogućuje da ostvari to pravo na pokriće ako se utvrdi da je sposoban obavljati neplaćeni posao?“
            O prethodnom pitanju
            26. Najprije valja podsjetiti, s jedne strane, da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, sustav zaštite uspostavljen Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na poslovni subjekt kako u pogledu pregovaračke snage tako i u pogledu razine obaviještenosti – položaju koji vodi do pristanka na uvjete koje je poslovni subjekt prethodno sastavio, bez mogućnosti utjecaja na njihov sadržaj (vidjeti osobito presudu Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
            27. S druge strane, s obzirom na taj slabiji položaj, Direktiva 93/13 obvezuje države članice da propišu mehanizam koji bi osigurao da bilo koja ugovorna odredba o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo može biti podvrgnuta ispitivanju kako bi se ocijenilo je li eventualno nepoštena. S tim u vezi, nacionalni sud dužan je utvrditi, uzimajući u obzir kriterije navedene u članku 3. stavku 1. i članku 5. Direktive 93/13, ispunjava li takva odredba, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, zahtjeve savjesnosti i poštenja, ravnoteže i transparentnosti, kako ih postavlja ta direktiva (vidjeti presudu Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
            28. Isto tako, iako je isključivo sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dužan izraziti pravno stajalište u vezi s ocjenom konkretnih ugovornih odredaba s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, to ne utječe na činjenicu da je Sud nadležan izdvojiti kriterije iz odredbi Direktive 93/13, u konkretnom slučaju njezina članka 4. stavka 2., koje nacionalni sud može ili mora primijeniti prilikom ispitivanja ugovornih odredaba s obzirom na odredbe Direktive (presuda Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 45.).
            29. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da je iznimkom iz odredbe tog članka obuhvaćena odredba ugovora o osiguranju kojoj je cilj jamčiti podmirenje dospjelih obveza prema zajmodavcu u slučaju zajmoprimčeve potpune nesposobnosti za rad, a koja tom osiguraniku onemogućuje da ostvari navedeno pravo na pokriće ako se utvrdi da je sposoban obavljati plaćeni ili neplaćeni posao.
            30. Iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 proizlazi da se procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.
            31. Sud je već presudio da se, s obzirom na to da navedena odredba propisuje iznimku od mehanizma sadržajne ocjene nepoštenih odredbi koji je predviđen u sklopu sustava zaštite potrošača što ga je uspostavila Direktiva 93/13, tu odredbu mora usko tumačiti (vidjeti presude Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 42. i Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 49.).
            32. Upravo u tom okviru potrebno je ispitati pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja ispitati, s jedne strane, je li odredba poput one u glavnom postupku obuhvaćena glavnim predmetom ugovora o osiguranju i, s druge strane, je li ta odredba jasno i razumljivo sastavljena.
            Pojam „glavnog predmeta ugovora“
            33. Pod ugovornim odredbama koje su obuhvaćene pojmom „glavnog predmeta ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 treba razumjeti one odredbe koje utvrđuju bitne činidbe tog ugovora koje ga kao takve određuju (vidjeti u tom smislu presude Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 34. i Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 49.). S druge strane, odredbe koje su akcesornog značaja u usporedbi s onima koje definiraju samu bit ugovornog odnosa ne mogu biti obuhvaćene pojmom „glavnog predmeta ugovora“ u smislu tog članka (presude Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 50. i Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 54.).
            34. Što se tiče pitanja je li neka odredba obuhvaćena glavnim predmetom ugovora o osiguranju, važno je istaknuti, s jedne strane, da je u skladu sa sudskom praksom Suda radnja osiguranja određena činjenicom da osiguratelj uz prethodno plaćanje premije preuzima obvezu da u slučaju ostvarenja osiguranog rizika umjesto osiguranika izvrši činidbu koja je ugovorena prilikom sklapanja ugovora (presude CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, t. 17.; Skandia, C‑240/99, EU:C:2001:140, t. 37. i Komisija/Grčka, C‑13/06, EU:C:2006:765, t. 10.).
            35. S druge strane, kada je riječ o ugovornoj odredbi sadržanoj u ugovoru o osiguranju sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, uvodna izjava 19. Direktive 93/13 određuje da u takvim ugovorima one odredbe koje jasno definiraju ili propisuju osigurani rizik i odgovornost osiguravatelja ne podliježu procjeni nepoštenosti jer su ta ograničenja već uračunata u premiju koju plaća potrošač.
            36. U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da ugovorna odredba o kojoj se raspravlja sadrži definiciju pojma „potpune nesposobnosti za rad“ i određuje uvjete koje treba ispunjavati kako bi zajmoprimac mogao ostvariti pravo na pokriće plaćanjem iznosa koje duguje na ime svojeg zajma. U tim okolnostima ne može se isključiti da takva odredba propisuje osigurani rizik kao i osigurateljeve obveze te da utvrđuje bitnu činidbu ugovora o osiguranju o kojem se raspravlja, što je, međutim, dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            37. U tom pogledu, Sud je imao prilike podsjetiti da, kako bi se utvrdilo je li ugovorna odredba obuhvaćena pojmom „glavnog predmeta ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, treba je ocijeniti uzimajući u obzir narav, opću strukturu i sve odredbe ugovora kao i njezin pravni i činjenični kontekst (vidjeti u tom smislu presudu Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 50. i 51.).
            38. Stoga je sud koji je uputio zahtjev uzimajući u obzir te elemente dužan utvrditi u kojoj je mjeri odredba o kojoj se raspravlja u postupku koji je pred njim u tijeku bitan dio ugovorne cjeline u kojoj se nalazi, koji kao takav određuje tu cjelinu.
            39. Ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da je ona dio glavnog predmeta te ugovorne cjeline, taj će sud trebati provjeriti i je li navedenu odredbu prodavatelj robe ili pružatelj usluga jasno i razumljivo sastavio (vidjeti u tom smislu presudu Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 32. i rješenje Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 72.).
            Pojam „jasnoće i razumljivosti teksta“
            40. Sud je imao prilike pojasniti da se obveza transparentnosti ugovornih odredbi koju postavlja Direktiva 93/13 ne može ograničiti isključivo na značajku razumljivosti na formalnoj i gramatičkoj razini. Naprotiv, s obzirom na to da se sustav zaštite uspostavljen Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na poslovni subjekt, osobito u pogledu razine obaviještenosti, navedenu obvezu transparentnosti treba shvatiti u širem smislu (vidjeti u tom smislu presude Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 71. i 72. te Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 73.).
            41. Za poštovanje obveze transparentnosti tako su potrošaču od bitne važnosti ne samo informacija koju je dobio prije sklapanja ugovora o uvjetima podmirenja obveze već i navođenje pojedinosti mehanizma podmirenja obveza prema zajmodavcu u slučaju zajmoprimčeve potpune nesposobnosti za rad, kao i odnos tog mehanizma s mehanizmom koji se nalazi u drugim odredbama, tako da taj potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija može procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze (vidjeti analogijom presude RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 44., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 70. i 73. te Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 74.).
            42. U predmetnom slučaju, iako smatra da je tekst odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku jasan i precizan, sud koji je uputio zahtjev istodobno ističe da se izraz „vratiti se na bilo kakav plaćeni ili neplaćeni posao“ iz te odredbe može razumjeti na različite načine. Uz tumačenje koje predlaže CNP Assurances, prema kojem taj izraz omogućuje i da se osiguranici koji u trenutku nezgode ili bolesti ne obavljaju plaćeni posao smatraju potpuno nesposobnima za rad, ne može se isključiti, kako je to navedeno u točki 24. ove presude i kako su to na raspravi navele francuska vlada i Europska komisija, da se navedeni izraz može tumačiti na način da osoba koja može obavljati bilo kakav posao ne može ostvariti pravo na podmirenje dospjelih obveza koje duguje drugoj ugovornoj strani na ime pokrića u slučaju invaliditeta.
            43. Valja istaknuti, kao što je to učinila Komisija, da se, iako je odredba sastavljena gramatički točno, što je dužan ocijeniti sud koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju ne može isključiti da potrošač nije shvatio njezin doseg.
            44. Naime, ta institucija ističe da je ugovor o osiguranju bio sklopljen kako bi se potrošač zaštitio od posljedica nemogućnosti da namiri mjesečne obroke svojih zajmova. Tako je mogao očekivati da pojam „plaćeni ili neplaćeni posao“ iz ugovora o osiguranju koji je uključen u definiciju potpune nesposobnosti za rad odgovara poslu koji barem potencijalno može biti dovoljno plaćen kako bi on mogao ispuniti dospjele mjesečne obveze iz svojih zajmova.
            45. Kako to proizlazi iz navoda iznesenih na raspravi, sumnje o tome da odredba o kojoj se raspravlja u glavnom postupku nije jasna produbljene su izrazito širokim i općenitim karakterom izraza „plaćen ili neplaćen posao“ koji je ondje upotrijebljen. Naime, izraz posao, kako to ističe Komisija, može obuhvaćati sve ljudske radnje ili aktivnosti koje se obavljaju radi postizanja točno određenog cilja.
            46. U predmetnom slučaju, kako to u svojem pisanom očitovanju ističe francuska vlada, potrošač u trenutku sklapanja ugovora o kojem se raspravlja u glavnom postupku nije nužno bio svjestan okolnosti da pojam „potpune nesposobnosti za rad“ u smislu ugovora ne odgovara pojmu „trajne djelomične nesposobnosti“ u smislu francuskog prava u području socijalne sigurnosti.
            47. Stoga, kada je riječ o posebnostima ugovorne odredbe poput one u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dužan je utvrditi je li, s obzirom na sve relevantne elemente činjeničnog stanja, uključujući oglašavanje i obavijesti koje je osiguratelj dao u sklopu pregovora o sklapanju ugovora o osiguranju i općenito ugovorne cjeline, prosječan potrošač, koji je uredno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, mogao ne samo doznati za razliku između pojma „potpune nesposobnosti za rad“ u smislu ugovora o kojem se raspravlja u glavnom postupku i pojma „trajne djelomične nesposobnosti“ u smislu nacionalnog prava u području socijalne sigurnosti nego i procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje za njega proizlaze iz ograničenja pokrića uključenog u policu osiguranja u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 41. ove presude.
            48. U tom kontekstu mogla bi biti relevantna i okolnost da je ugovor o kojem se raspravlja u glavnom postupku dio šire ugovorne cjeline i da je povezan s ugovorima o zajmu. Naime, od potrošača se pri sklapanju povezanih ugovora u pogledu opsega rizika koje taj ugovor o osiguranju pokriva ne može zahtijevati jednaka pažnja kao u slučaju da je navedeni ugovor i ugovore o zajmu sklapao odvojeno.
            49. U slučaju da sud koji je uputio zahtjev dođe do zaključka da odredba poput one u glavnom postupku nije obuhvaćena iznimkom iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, valja podsjetiti da na temelju članka 5. te direktive, ako tekst ugovorne odredbe nije jasan, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača.
            50. Stoga na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da je odredba ugovora o osiguranju kojoj je cilj jamčiti podmirenje dospjelih obveza prema zajmodavcu u slučaju zajmoprimčeve potpune nesposobnosti za rad obuhvaćena iznimkom iz te odredbe samo pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev utvrdi:
            – s jedne strane, da, uzimajući u obzir narav, opću strukturu i odredbe ugovorne cjeline kojoj pripada i njezin pravni i činjenični kontekst, ta odredba čini bitan dio te cjeline koji je kao takav bitno određuje, i
            – s druge strane, da je navedena odredba jasno i razumljivo sastavljena, to jest da je potrošaču ne samo gramatički razumljiva nego i da ugovor razvidno izlaže funkcioniranje konkretnog mehanizma na koji se dotična odredba poziva kao i odnos između tog mehanizma i mehanizma propisanog drugim odredbama, tako da potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija bude u stanju procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze.
            Troškovi
            51. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članak 4. stavak 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da je odredba ugovora o osiguranju kojoj je cilj jamčiti podmirenje dospjelih obveza prema zajmodavcu u slučaju zajmoprimčeve potpune nesposobnosti za rad obuhvaćena iznimkom iz te odredbe samo pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev utvrdi:
            – s jedne strane, da, uzimajući u obzir narav, opću strukturu i odredbe ugovorne cjeline kojoj pripada i njezin pravni i činjenični kontekst, ta odredba čini bitan dio te cjeline koji je kao takav bitno određuje, i
            – s druge strane, da je navedena odredba jasno i razumljivo sastavljena, to jest da je potrošaču ne samo gramatički razumljiva nego i da ugovor razvidno izlaže funkcioniranje konkretnog mehanizma na koji se dotična odredba poziva kao i odnos između tog mehanizma i mehanizma propisanog drugim odredbama, tako da potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija bude u stanju procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze.