title: Presuda Suda (treće vijeće) od 14. siječnja 2016.#Vodafone GmbH protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički regulatorni okvir za elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/21/EZ – Članak 7. stavak 3. – Postupak jačanja unutarnjeg tržišta elektroničkih komunikacija – Direktiva 2002/19/EZ – Članci 8. i 13. – Operator koji je određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom – Obveze koje nameću državna regulatorna tijela – Nadzor nad cijenama i obveze koje se tiču sustava troškovnog računovodstva – Odobrenje cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži.#Predmet C-395/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      14. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički regulatorni okvir za elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/21/EZ — Članak 7. stavak 3. — Postupak konsolidacije unutarnjeg tržišta za elektroničku komunikaciju — Direktiva 2002/19/EZ — Članci 8. i 13. — Operator koji je određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom — Obveze koje nameću državna regulatorna tijela — Nadzor nad cijenama i obveze koje se tiču sustava troškovnog računovodstva — Odobrenje cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži“
      U predmetu C‑395/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Njemačka), odlukom od 25. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 19. kolovoza 2014., u postupku

         Vodafone GmbH

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik drugog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, C. Toader, E. Levits, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vodafone GmbH, T. Tschentscher i D. Herrmann, Rechtsanwälte,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da se u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 3. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33., u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Vodafone GmbH (u daljnjem tekstu: Vodafone) protiv Bundesrepublik Deutschland (Savezne Republike Njemačke) povodom odluke Savezne agencije za mreže (Bundesnetzagentur, u daljnjem tekstu: Agencija) kojom ona privremeno odobrava cijenu završavanja poziva u pokretnoj mreži Vodafona.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Okvirna direktiva

               3

               Okvirna direktiva, u svojoj verziji koja je primjenjiva na glavni postupak, u uvodnoj izjavi 38. propisuje:

               4

               Članak 1. Okvirne direktive određuje njezine ciljeve i područje primjene. U stavku 1. propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuje usklađeni okvir za regulaciju elektroničkih komunikacijskih usluga, elektroničkih komunikacijskih mreža, pripadajuću opremu i povezane usluge. Ona određuje zadaće državnih regulatornih tijela [(u daljnjem tekstu: DRT)] i utvrđuje paket postupaka s ciljem osiguranja ujednačene primjene regulatornog okvira diljem Zajednice.“

               5

               Članak 2. točka (l) Okvirne direktive utvrdio je „posebne direktive“ na koje upućuje Okvirna direktiva kao Direktivu 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.), Direktivu 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu) (SL L 108, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.), Direktivu 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.) i Direktivu 97/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području telekomunikacija (SL 1998., L 24, str. 1.).

               6

               Članak 6. Okvirne direktive naslovljen „Savjetovanja i mehanizmi transparentnosti“ u bitnome predviđa da kada DRT namjerava, primjenom Okvirne direktive ili posebnih direktiva, poduzeti mjere koje imaju značajan utjecaj na mjerodavna tržišta, države članice pružaju zainteresiranim strankama priliku da u razumnom roku daju svoje primjedbe na nacrt mjera.

               7

               Članak 7. Okvirne direktive naslovljen „Jačanje unutarnjeg tržišta elektroničkih komunikacija“ propisuje:
               „1.   U obavljanju svojih zadaća slijedom ove Direktive i posebnih direktiva, [DRT‑ovi] a u najvećoj mjeri uzimaju u obzir ciljeve navedene u članku 8., a posebno u onom dijelu koji se tiče funkcioniranja unutarnjeg tržišta.
               2.   [DRT‑ovi] doprinose razvoju unutarnjeg tržišta međusobnom suradnjom i suradnjom s Komisijom na transparentan način, s ciljem osiguranja ujednačene primjene odredaba ove Direktive i posebnih direktiva. [...]
               3.   Uz savjetovanja iz članka 6., u slučaju kad [DRT] namjerava poduzeti mjere koje:

                        (a)

                        su obuhvaćene područjem primjene članka 15. ili članka 16. ove Direktive, članka 5. ili članka 8. [Direktive o pristupu] ili članka 16. [Direktive o univerzalnim uslugama]; i

                        (b)

                        bi utjecale na trgovinu među državama članicama,

                  ono istodobno čini dostupnim Komisiji i [DRT‑ovima] drugih država članica nacrt te mjere kao i razloge na kojima se ta mjera zasniva, u skladu s člankom 5. stavkom 3. i o tome obavješćuje Komisiju i ostale [DRT‑ove]. [DRT‑ovi] i Komisija mogu davati primjedbe navedenom [DRT‑u] samo u roku od mjesec dana ili u roku iz članka 6. ako je taj rok duži. Rok od jednog mjeseca ne može se produžavati.
               [...]
               5.   Dotični [DRT] u najvećoj mjeri uzima u obzir primjedbe drugih [DRT‑ova] i Komisije i ono može, osim u slučajevima iz stavka 4., donijeti proizašli nacrt mjere, o čemu u tom slučaju obavješćuje Komisiju.
               [...]“

               8

               Sukladno članku 8. stavku 3. Okvirne direktive, naslovljenom „Ciljevi politike i regulativna načela“:
               „[DRT‑ovi] doprinose razvoju unutarnjeg tržišta, inter alia:
               [...]

                        (d)

                        međusobnom suradnjom i suradnjom s Komisijom, na transparentan način, [s ciljem osiguranja razvoja] dosljedne regulatorne prakse i dosljedne primjene ove Direktive i posebnih direktiva.“

               9

               Članak 14. Okvirne direktive, naslovljen „Poduzeća sa značajnom tržišnom snagom“, precizira kriterije koji omogućavaju DRT‑ovima utvrđivanje ima li operator značajnu tržišnu snagu.

               10

               Članak 16. Okvirne direktive, naslovljen „Postupak analize tržišta“, propisuje:
               „[...]
               2.   Kad se u skladu s člancima 16., 17., 18. [ili] 19. Direktive 2002/22/EZ [Direktiva o univerzalnim uslugama], ili člancima 7. ili 8. Direktive 2002/19/EZ [Direktiva o pristupu] od [DRT‑a] zahtijeva odluka o tome treba li nametnuti, zadržati, izmijeniti ili povući obveze prema poduzećima, ono na osnovi svoje analize tržišta prema stavku 1. ovog članka odlučuje postoji li na mjerodavnom tržištu djelotvorno tržišno natjecanje.
               [...]
               4.   Kad [DRT] ustanovi da na mjerodavnom tržištu ne postoji djelotvorno tržišno natjecanje, ono na tom tržištu identificira poduzeća sa značajnom tržišnom snagom u skladu s člankom 14. i tim poduzećima propisuje određene posebne obveze navedene u stavku 2. ovog članka ili zadržava ili mijenja takve obveze tamo gdje one već postoje.
               [...]
               6.   Mjere donesene sukladno odredbama stavaka 3., 4. i 5. ovog članka primjenjuju se u skladu s postupcima navedenim u članku 6. i 7.“

               11

               Članak 19. Okvirne direktive naslovljen „Postupci usklađivanja“ utvrđuje u svom stavku 1.:
               „Ako Komisija [...] izda preporuke državama članicama o usklađenoj primjeni odredaba iz ove Direktive i posebnih direktiva s ciljem poticanja ostvarenja ciljeva definiranih u članku 8., države članice osiguravaju da [DRT] pri izvršavanju svojih zadaća u najvećoj mogućoj mjeri uzme u obzir ove preporuke. Ako [DRT] odluči ne slijediti preporuku, o tome obavješćuje Komisiju i navodi razloge za takvu postupanje.“

         Direktiva o pristupu

               12

               Direktiva o pristupu u uvodnim izjavama 13. i 20. propisuje:

                        „13.

                        [...] Kako bi se osiguralo da se prema sudionicima na tržištu u sličnim okolnostima postupa na slične načine u različitim državama članicama, Komisija mora biti u stanju osigurati usklađenu primjenu odredaba ove Direktive. Ako je potrebno, [DRT‑ovi] i državna tijela kojima je povjerena provedba zakona o zaštiti tržišnog natjecanja moraju usuglasiti svoje postupke da osiguraju primjenu najpovoljnijeg pravnog lijeka. [...]

                  [...]

                        (20)

                        Nadzor cijena može biti potreban kada analiza tržišta na određenom tržištu otkrije nedovoljno tržišno natjecanje. Regulatorna intervencija može biti relativno neznatna, kao što je obveza da cijene za odabir operatora budu prihvatljive [...] ili znatnija kao što je obveza da cijene budu usmjerene prema troškovima kako bi ih se potpuno opravdalo u slučaju da konkurencija nije dovoljno jaka da spriječi pretjerano visoke cijene. [...]“

               13

               Članak 1. te direktive naslovljen „Opseg i svrha“ u svojem stavku 1. određuje:
               „Unutar okvira utvrđenog u [Okvirnoj direktivi], ova Direktiva usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Svrha je utemeljiti regulatorni okvir u skladu s unutarnjim tržišnim načelima za odnose između davatelja mreža i usluga iz kojega će proizaći održivo tržišno natjecanje, interoperabilnost usluga elektroničke komunikacije i potrošačke pogodnosti.“

               14

               Članak 2. točke (a) i (b) navedene direktive sadržava definicije pojma „pristup“ i pojma „međusobno povezivanje (interkonekcija)“. Potonje znači „fizičko ili logičko povezivanje javnih komunikacijskih mreža koje koristi isto ili drugo poduzeće kako bi se korisnicima usluga jednog poduzeća dopustilo da komuniciraju s korisnicima istog ili drugog poduzeća ili da pristupe uslugama koje pruža drugo poduzeće. [...] Međupovezivanje je posebna vrsta pristupa koji se provodi između operatora javnih mreža.“

               15

               Članak 8. Direktive o pristupu, naslovljen „Nametanje, izmjena ili povlačenje obveza“, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da su [DRT‑ovi] ovlašteni za nametanje obveza iz članaka 9. do 13.
               2.   Ako je operator određen da ima znatniju tržišnu snagu na određenom tržištu kao rezultat analize tržišta provedene u skladu s člankom 16. [Okvirne direktive], [DRT], ako je potrebno, nameće obveze utvrđene u člancima od 9. do 13. ove Direktive.
               [...]
               4.   Obveze nametnute u skladu s ovim člankom temelje se na naravi prepoznatog problema, objektivno i opravdano s obzirom na obveze predviđene u članku 8. [Okvirne direktive]. Te se obveze nameću samo nakon savjetovanja u skladu s člancima 6. i 7. te Direktive.
               [...]“

               16

               Članak 13. Direktive o pristupu, naslovljen „Obveze nadzora cijene i troškovnog računovodstva“, propisuje:
               „1.   [DRT] u skladu s odredbama članka 8. odrediti obveze u vezi s pokrivanjem troškova i nadzorom cijene, uključujući obveze za troškovnu usmjerenost cijena i obveze koje se odnose na sustave praćenja troškova, za pružanje određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa, u situacijama gdje analiza tržišta ukaže da nedostatak djelotvornog tržišnog natjecanja znači da određeni operator može zadržati pretjerano visoke cijene ili ih sniziti na štetu krajnjeg korisnika. [DRT‑ovi] uzimaju u obzir ulaganje kapitala operatora i dopustiti mu prihvatljivu stopu povrata adekvatnog uloženog kapitala, uzimajući u obzir postojeći rizik.
               2.   [DRT‑ovi] osiguravaju da svi propisani mehanizmi pokrivanja troškova ili metodologija određivanja cijena služe u svrhu poticanja djelotvornosti i održivog tržišnog natjecanja i najvećih pogodnosti za korisnike. U tom smislu, državna regulatorna tijela također mogu uzeti u obzir cijene dostupne na usporedivim konkurentnim tržištima.
               3.   Operator koji ima obvezu troškovne usmjerenosti svojih cijena snosi teret dokazivanja da naknade proizlaze iz troškova, uključujući prihvatljivu stopu povrata uloženog kapitala. U svrhu izračunavanja troškova djelotvornog obavljanja usluga, državno regulatorno tijelo može uporabiti metode praćenja troškova neovisne o onima koje rabi to poduzeće. Državno regulatorno tijelo može od operatora tražiti da podnese kompletno opravdanje svojih cijena, a može, ako je potrebno, tražiti i prilagodbu cijena.
               [...]“

         Njemačko pravo

               17

               Zakon o telekomunikacijama (Telekommunikationsgesetz) od 22. lipnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 1190.), kako je izmijenjen Zakonom od 17. veljače 2010. (BGBl. 2010 I, str. 78., u daljnjem tekstu: Zakon o telekomunikacijama), propisuje u članku 12.:
               „1.   [Agencija] daje zainteresiranim stranama mogućnost da podnesu svoja očitovanja u određenom roku o prijedlogu mišljenjâ iz članaka 10. i 11. [...]
               2.   Ako članak 10. stavak 3. i članak 11. stavak 3. predviđaju prijenos sukladno ovom članku, primjenjuje se sljedeći postupak:

                        1.

                        Kada je postupak predviđen stavkom 1.a dovršen, Agencija daje prijedlog mišljenja iz članaka 10. i 11., popraćen razlozima na kojima se temelji, na raspolaganje Komisiji kao i, istovremeno, [DRT‑ovima] drugih država članica i o tome obavještava Komisiju i ostale [DRT‑ove]. Agencija ne može donijeti mišljenja iz članaka 10. i 11. prije isteka roka od mjesec dana ili duljeg roka određenog sukladno stavku 1.

                        2.

                        Agencija najviše treba uzimati u obzir očitovanja koja su podnijeli Komisija i ostali [DRT‑ovi] sukladno točki 1. Ona dostavlja konačni prijedlog Komisiji.

                  [...]

                        4.

                        U iznimnim okolnostima, kada Agencija smatra da je važno hitno djelovati, odstupajući od postupka utvrđenog u stavku 1. i točkama 1. do 3. kako bi se očuvala konkurentnost i zaštitili interesi korisnika, ona može trenutno donijeti proporcionalne privremene mjere. Ona bez odgode priopćava te mjere, propisno obrazložene, Komisiji i drugim [DRT‑ovima]. Svaka odluka Agencije da te mjere učini stalnima ili da produži razdoblje tijekom kojega su one primjenjive podložna je odredbama stavka 1. i točkama 1. do 3.“

               18

               Članak 13. stavak 1. toga zakona propisuje:
               „Kada nakon analize tržišta provedene sukladno članku 11. Agencija nameće, mijenja ili opoziva (odluku o propisu) obveza na temelju članaka [...] 30. [...], postupak predviđen u članku 12. stavcima 1. i 2., točkama 1., 2. i 4., primjenjiv je mutatis mutandis onda kada mjera ima utjecaja na trgovinu između država članica. [...]“

               19

               Članak 30. stavak 1. navedenog zakona predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje stavke koji slijede, cijene usluga pristupa nametnute sukladno članku 21. operatoru javne telekomunikacijske mreže koji ima značajnu tržišnu snagu podložne su odobrenju [Agencije] pod uvjetima predviđenima u članku 31. [...]“

               20

               Sukladno članku 31. stavku 1. Zakona o telekomunikacijama:
               „Cijene koje su podložne odobrenju sukladno odredbama članka 30. stavka 1. prve rečenice [...] mogu biti odobrene kada ne prekoračuju troškove učinkovitog pružanja usluge. [...]“

               21

               Članak 35. stavak 3. tog zakona predviđa:
               „Odobrenje se daje u cijelosti ili djelomično kada su cijene sukladne zahtjevima iz članaka 28. i 31., pod uvjetima predviđenima u stavku 2. i kada ne postoji razlog za odbijanje u smislu druge ili treće rečenice. [...]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               22

               Vodafone je društvo koje koristi pokretne telekomunikacijske mreže međusobno povezane s mrežama drugih telekomunikacijskih operatora. U okviru postupka koji je prethodio onome koji je rezultirao glavnim postupkom Agencija je odredila Vodafone kao operatora sa značajnom tržišnom snagom na tržištu mobilne telefonije i podvrgnula njegove cijene za završavanje poziva u pokretnoj mreži odobrenju.

               23

               U rujnu 2010. Vodafone je zatražio takvo odobrenje cijena kod Agencije za razdoblje koje je počelo teći od 1. prosinca 2010. Agencija je, imajući namjeru u tom smislu započeti postupke savjetovanja i jačanja predviđene u člancima 6. i 7. Okvirne direktive, odlukom od 30. studenoga 2010. privremeno odobrila te cijene. Kada su navedeni postupci bili završeni, ona je odlukom od 24. veljače 2011. Vodafoneu dala konačno odobrenje navedenih cijena, s retroaktivnim učinkom počevši od 1. prosinca 2010., koje je vrijedilo do 30. studenoga 2012.

               24

               Vodafone je osporio odluku od 30. studenoga 2010. pred Verwaltungsgericht Köln (upravni sud u Kölnu), iz razloga nepostojanja pravne osnove, jer prema tom društvu nakon postupka jačanja ne mora uslijediti davanje odobrenja cijena. Odlukom od 19. rujna 2012. taj je sud, s jedne strane, odbacio zahtjev za poništenje koji je podnio Vodafone kao nedopušten jer je pobijana odluka postala bespredmetna i, s druge strane, odbio Vodafoneov podredni zahtjev da se utvrdi nezakonitost navedene odluke.

               25

               Vodafone je podnio reviziju protiv te odluke pred Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud), u okviru kojeg zahtijeva utvrđenje nezakonitosti odluke od 30. studenoga 2010. Taj sud ističe u tom smislu da Vodafone, iako je odluka od 30. studenoga 2010. postala bespredmetna, i dalje ima legitimni interes za utvrđenje njezine nezakonitosti jer je moguće da Agencija i u budućnosti ponovno postupa u smislu koje to društvo osporava.

               26

               Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) u meritumu iznosi da, s obzirom na samo njemačko pravo, tužbu koju je podnio Vodafone treba prihvatiti. Budući da Zakon o telekomunikacijama ne predviđa da se postupak jačanja može prekinuti prije davanja odobrenja cijena, nije moguće dati privremeno odobrenje namijenjeno ublažavanju nepovoljnosti vezanih uz zakašnjelo donošenje konačne odluke koja je rezultat tog postupka.

               27

               Taj sud se međutim pita o sukladnosti njemačkog prava s pravom Unije. Ističe da bi se moglo držati, s obzirom na članak 12. stavak 2., članak 31. stavak 1. prvu rečenicu i članak 35. stavak 3. prvu rečenicu Zakona o telekomunikacijama kao i na članak 7. stavak 3. Okvirne direktive i članke 8. i 13. Direktive o pristupu, da je Agencija dužna slijediti postupak jačanja prije davanja odobrenja cijene jer takvo odobrenje može biti obuhvaćeno pojmom „obveze za troškovnu usmjerenost cijena i obveze koje se odnose na sustave praćenja troškova“ iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu i općenito ima utjecaja na trgovinu između država članica.

               28

               Navedeni sud međutim smatra da točnost takvog tumačenja prati određena sumnja. U pravu Unije ne postoji nikakva detaljna odredba o načinu na koji treba postupati u okviru nadzora cijena ili o kriterijima koje treba primijeniti u području cijena. Članak 13. Direktive o pristupu tako omogućava da organizacija propisa o cijenama u biti bude uređena nacionalnim pravom. U ovom slučaju Zakon o telekomunikacijama je ustanovio postupak u dvije faze, od kojih samo prva, koja se odnosi na apstraktnu obvezu odraza cijena a ne na određivanje konkretnih cijena, ulazi u područje primjene tog članka. Njegov stavak 3. mogao bi se osim toga prema sudu koji je uputio zahtjev shvatiti na način da pravo Unije utvrđuje također višestupanjski sustav regulacije cijena. Osim toga, izravno uplitanje Komisije u utvrđenje konkretnih cijena moglo bi se smatrati suprotno načelima supsidijarnosti i proporcionalnosti.

               29

               U opisanim je okolnostima Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               30

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 3. Okvirne direktive tumačiti na način da je taj DRT, koji je operatora sa značajnom tržišnom snagom obvezao na pružanje usluga zaključivanja poziva u mobilnim mrežama i koji je naknade koje za te usluge podvrgnuo obvezi odobravanja nakon postupka predviđenog tom odredbom, obvezan ponovno provesti postupak prije svakog odobravanja tom operatoru tih cijena?

               31

               Navedenom odredbom predviđeno je da u slučaju da DRT ima namjeru poduzeti mjeru koja je, s jedne strane, obuhvaćena osobito člankom 16. Okvirne direktive ili člankom 8. Direktive o „pristupu“ i, s druge strane, ima utjecaja na trgovinu između država članica, on stavlja na raspolaganje Komisiji i drugim DRT‑ovima prijedlog te mjere kao i razloge zbog kojih je ona utemeljena te o tome obavještava Komisiju i druge DRT‑ove.

               32

               Prema članku 16. stavku 2. Okvirne direktive, kada je DRT sukladno osobito članku 8. Direktive o pristupu dužan izjasniti se o nametanju, održavanju, izmjeni ili ukidanju obveza na teret poduzeća, on određuje na temelju svoje analize tržišta iz stavka 1. istog članka 16. postoji li na mjerodavnom tržištu djelotvorno tržišno natjecanje. Prema stavku 4. članka 16., kada neki DRT odredi da na mjerodavnom tržištu ne postoji djelotvorno tržišno natjecanje, on na tom tržištu određuje poduzeća sa značajnom tržišnom snagom i nameće tim poduzećima posebne regulatorne obveze iz članka 8. Direktive o pristupu, ili održava ili mijenja te obveze ako su one već primijenjene. Stavak 6. navedenog članka 16. precizira da su mjere poduzete sukladno njegovu stavku 4. među ostalim podvrgnute postupku jačanja predviđenom u članku 7. Okvirne direktive.

               33

               Što se tiče članka 8. Direktive o pristupu, on predviđa u stavku 2. da, kada je nakon postupka analize tržišta provedenog sukladno članku 16. Okvirne direktive operator utvrđen kao poduzeće sa značajnom tržišnom snagom na određenom tržištu, DRT‑ovi mu, ako je potrebno, nameću obveze nabrojene u člancima od 9. do 13. Direktive o pristupu. Taj članak 8. predviđa osim toga u stavku 4. da obveze nametnute sukladno navedenom članku 8. mogu biti nametnute tek nakon savjetovanja predviđenog člankom 7. Okvirne direktive.

               34

               Državno regulatorno tijelo može u skladu s odredbama članka 8. odrediti obveze u vezi s pokrivanjem troškova i nadzorom cijene, uključujući obveze za troškovnu usmjerenost cijena i obveze koje se odnose na sustave praćenja troškova, za pružanje određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa, u situacijama kada analiza tržišta ukaže na to da nedostatak djelotvornog tržišnog natjecanja znači da određeni operator može zadržati pretjerano visoke cijene ili ih sniziti na štetu krajnjeg korisnika.

               35

               Tako iz zajedničkog čitanja članka 7. stavka 3. i članka 16. stavka 4. Okvirne direktive kao i članka 8. stavka 2. i članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu proizlazi da, kada neki DRT razmatra donijeti protiv operatora koji je utvrđen kao operator sa značajnom tržišnom snagom na određenom tržištu mjeru koja nameće „obveze koje se odnose na povrat troškova i nadzor cijena, uključujući obveze za troškovnu usmjerenost cijena i obveze koje se odnose na sustave obračuna troškova, za pružanje određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa“ i koje imaju utjecaja na trgovinu između država članica, taj DRT je dužan provesti postupak jačanja predviđen tim člankom 7. stavkom 3.

               36

               Irelevantno je u tom smislu da je taj postupak jačanja već bio proveden ranije u okviru postupka analize tržišta provedene sukladno članku 16. Okvirne direktive i uslijed koje se već mogu nametnuti obveze predmetnom operatoru s obzirom na to da, predviđajući u stavku 2. tog članka 16., DRT može biti dužan izjasniti se o „uvođenju, održavanju, izmjeni ili povlačenju obveza“ predviđenih osobito člankom 8. Direktive o pristupu i stavljenih na teret poduzeća, Okvirna direktiva predviđa izričito da ista obveza može biti predmet više postupaka jačanja koji vode, ovisno o slučaju, do uvođenja, održavanja, izmjene ili ukidanja te obveze.

               37

               U ovom slučaju nije osporeno da je na datum donošenja odluke od 30. studenoga 2010. Agencija utvrdila Vodafone kao operatora sa značajnom snagom na tržištu mobilne telefonije u smislu članka 14. Okvirne direktive. Da bi se odgovorilo na postavljeno pitanje treba dakle odrediti je li davanje odobrenja cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži, poput onog u glavnom postupku, obuhvaćeno mjerama iz članka 7. stavka 3. točkom (a) Okvirne direktive i, ako je potrebno, može li davanje takvog odobrenja imati utjecaja na trgovinu između država članica u smislu članka 7. stavka 3. točke (b) Okvirne direktive.

               38

               Kada je, kao prvo, riječ o tome je li davanje odobrenja cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži obuhvaćeno mjerama iz članka 7. stavka 3. točke (a) Okvirne direktive, valja podsjetiti da taj članak treba tumačiti zajedno s člankom 8. stavkom 2. i člankom 13. stavkom 1. Direktive o pristupu i da iz zajedničkog tumačenja tih odredaba proizlazi da takvo odobrenje ulazi u područje primjene tog članka 7. stavka 3. točke (a) ako je obuhvaćen „obvezama u vezi s pokrivanjem troškova i nadzorom cijene, uključujući obveze za troškovnu usmjerenost cijena i obveze koje se odnose na sustave praćenja troškova, za pružanje određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa“ iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu.

               39

               U tom smislu treba utvrditi da, iako su pojmovi „pristup“ i „međusobno povezivanje“ utvrđeni u članku 2. pod točkom (a) i točkom (b) Direktive o pristupu, nijedna odredba ne precizira kako treba shvatiti pojam „obveze koje se odnose na povrat troškova i nadzor cijena, uključujući obveze za troškovnu usmjerenost cijena i obveze koje se odnose na sustave obračuna troškova, za pružanje određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa“ koji se nalazi u navedenom članku 13. stavku 1.

               40

               Stoga valja u svrhu tumačenja tog pojma uzeti u obzir ne samo te pojmove već i njegov kontekst i ciljeve propisa kojeg je dio [vidjeti u tom smislu presude The Number (UK) i Conduit Enterprises, C‑16/10, EU:C:2011:92, t. 28., kao i KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 33.].

               41

               Kada se radi o njegovu sadržaju, valja najprije istaknuti da iz izraza „uključujući“ koji se koristi u članku 13. stavku 1. Direktive o pristupu proizlazi da „obveze za troškovnu usmjerenost cijena“, kao i „obveze koje se odnose na sustave obračuna troškova“ predstavljaju tek primjere „obveza koje se odnose na povrat troškova i nadzor cijena“ iz te odredbe. Stoga valja odmah odbaciti argumentaciju Vodafonea prema kojoj davanje odobrenja cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži nije obuhvaćeno mjerama iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu i zatim članka 8. stavka 2. te iste direktive te članka 7. stavka 3. točke (a) Okvirne direktive iz razloga što se ne radi o „obvezama za troškovnu usmjerenost cijena“.

               42

               Nadalje valja utvrditi da pojam „obveza koje se odnose [...] na nadzor cijena“ ima široko shvaćanje i da s obzirom na uobičajeni smisao pojmova koji su tamo korišteni, on obuhvaća nužno mjeru kao što je davanje odobrenja cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži s obzirom na to da je takva mjera koja se odnosi na određenog operatora, prije primjene predmetnih cijena, po svojoj prirodi mjera nadzora cijene.

               43

               Konačno, iz sadržaja članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu također proizlazi da se „obveze koje se odnose [...] na nadzor cijena“ na koje se on odnosi moraju ticati „pružanja određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa“. S jedne strane, međusobno povezivanje je definirano člankom 2. točkom (b) te direktive osobito kao „fizičko ili logičko povezivanje javnih komunikacijskih mreža koje koristi isto ili drugo poduzeće kako bi se korisnicima usluga jednog poduzeća dopustilo da komuniciraju s korisnicima istog ili drugog poduzeća ili da pristupe uslugama koje pruža drugo poduzeće“. S druge strane, sukladno očitovanjima koja je Komisija podnijela Sudu, završavanje poziva u pokretnoj mreži je usluga koja omogućava ostvariti telefonski poziv s traženim pretplatnikom. Iz toga nužno slijedi da se davanje odobrenja cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži odnosi na „pružanje određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa“ u smislu članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu.

               44

               Iz sadržaja potonje odredbe proizlazi da je davanje odobrenja cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži obuhvaćeno obvezama vezanima uz nadzor cijena iz navedene odredbe koje DRT‑ovi na temelju članka 8. stavka 2. Direktive o pristupu mogu osnovano nametnuti operatoru sa značajnom snagom na tržištu mobilne telefonije, i da ako su one razmatrane i ako one mogu imati utjecaja na trgovinu između država članica, mogu biti nametnute sukladno stavku 4. tog članka 8. tek nakon postupka predviđenog u članku 7. Okvirne direktive.

               45

               To tumačenje stavka 1. članka 13. Direktive o pristupu potkrijepljeno je kontekstom u koji je ta odredba umetnuta. Naime, osim naslova navedenog članka 13. koji se odnosi izričito na „nadzor cijena“, njegov stavak 2. osobito upućuje da DRT‑ovi „osiguravaju metodologiju određivanja cijena“. Osim toga, uvodna izjava 20. Direktive o pristupu u bitnome propisuje da u okviru nadzora cijena „[r]egulatorna intervencija može biti relativno neznatna [...] ili znatnija [...]“. U tom smislu također stavak 4. članka 16. Okvirne direktive, tumačen zajedno sa stavkom 2. tog članka, upućuje na „posebne prikladne regulatorne obveze“ iz članka 8. Direktive o pristupu.

               46

               Kako Direktiva o pristupu tako i Okvirna direktiva predviđaju dakle da precizne obveze vezane uz nadzor cijena, jednako specifične kao i davanje odobrenja za cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži, mogu biti obuhvaćene obvezama iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu koje DRT‑ovi mogu nametnuti operatorima koji imaju znatniju tržišnu snagu.

               47

               Tumačenje izneseno u točki 44. ove presude je k tome potkrijepljeno postavljenim ciljevima, s jedne strane, Direktivom o pristupu, koja se osobito odnosi, prema članku 1. stavku 1., na usklađivanje načina na koji države članice uređuju pristup elektroničkim komunikacijskim mrežama kao i njihovim međusobnim povezivanjem. U tom smislu, ta direktiva u uvodnoj izjavi 13. podsjeća da, kako bi se u sličnim okolnostima s akterima tržišta postupalo na jednak način u svim državama članicama, Komisija mora moći osigurati ujednačenu primjenu odredbi navedene direktive, a DRT‑ovi bi morali uskladiti svoja djelovanja kako bi se primijenilo najprikladnije rješenje.

               48

               S druge strane, i na sličan način, članak 1. stavak 1. Okvirne direktive precizira da je njezin cilj osobito utvrditi paket postupaka s ciljem osiguranja ujednačene primjene regulatornog okvira diljem Unije. U tom smislu iz stavka 2. članka 7. Okvirne direktive proizlazi da je cilj postupka predviđenog u stavku 3. tog članka, uostalom naslovljenog „Jačanje unutarnjeg tržišta elektroničkih komunikacija“, omogućiti DRT‑ovima da pridonesu razvoju unutarnjeg tržišta surađujući međusobno i s Komisijom na transparentan način kako bi se osigurala dosljedna primjena odredbi te direktive u svim državama članicama i posebnih direktiva. Ta obveza transparentne suradnje DRT‑ova i Komisije je osim toga izričito nametnuta DRT‑ovima člankom 8. stavkom 3. točkom (d) Okvirne direktive, koji dodaje da ta suradnja treba također osiguravati razvoj dosljedne regulatorne prakse.

               49

               Međutim, prema tvrdnjama Agencije koje je iznio sud koji je podnio zahtjev i prema očitovanjima koja je podnijela Komisija pred Sudom, davanjem odobrenja cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži, poput onog u glavnom postupku, želi se izvršiti apstraktne obveze definirane u ranijoj odluci pa ono stoga ima konkretan i izravan utjecaj na tržište, za regulirana poduzeća, ali i za podnositelje zahtjeva za pristup koji se upućuju potonjima, u smislu troškova i kompetitivnosti. Osim toga, učinkovita primjena takvih apstraktnih obveza, koju davanje takvog odobrenja omogućava, može, kao što je to navela Komisija, dovesti do znatnih razlika u regulatornom tretmanu cijena završavanja poziva u pokretnoj mreži.

               50

               U tim okolnostima svi bi ciljevi usklađivanja, koordinacije, suradnje i transparentnosti u svrhu jačanja unutarnjeg tržišta elektroničke komunikacije, koju slijede Okvirna direktiva i Direktiva o pristupu, bili ugroženi ako bi davanje takvog odobrenja bilo izuzeto iz primjene postupka predviđenog u članku 7. stavku 3. Okvirne direktive.

               51

               Također treba istaknuti da ni sadržaj predmetnih odredbi niti općeniti sustav Direktive o pristupu ili Okvirne direktive, a ni njihovi ciljevi, ne dopuštaju smatrati da je zakonodavac Unije htio, kako to predlažu sud koji je uputio zahtjev i Vodafone, praviti razliku između obveza vezanih uz nadzor cijena iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu, između takozvanih „osnovnih“, „temeljnih“ ili „regulatornih“ mjera koje trebaju biti podvrgnute postupku predviđenom u članku 7. stavku 3. Okvirne direktive i takozvanih „provedbenih“ mjera, koje bi mogle izbjeći primjenu navedenog postupka.

               52

               U tom smislu Sud je već presudio da nije odlučujuća priroda postupka u tijeku pred DRT‑om, nego su kod procjene je li ta mjera obuhvaćena postupkom predviđenim člankom 7. stavkom 3. Okvirne direktive odlučujući sam cilj mjere koju DRT namjerava poduzeti kao i utjecaji koje ona može imati na trgovinu između država članica (vidjeti u tom smislu presudu Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej i Telefonia Dialog, C‑3/14, EU:C:2015:232, t. 34.).

               53

               K tome, osim činjenice da takvo razlikovanje može ugroziti ciljeve Okvirne direktive i Direktive o pristupu navedene u točkama 47. i 48. ove presude, u mjeri u kojoj one mogu dovesti do različitog regulatornog tretmana sličnih situacija, nijedan argument u potporu tom razlikovanju ne može se izvući iz stavka 3. članka 13. Direktive o pristupu jer iz njega jednoznačno proizlazi da se ta odredba odnosi samo na slučajeve u kojima je poduzeće bilo podvrgnuto obvezi troškovne usmjerenosti svojih cijena, koja, kao što je utvrđeno u točki 41. ove presude, predstavlja samo jedan primjer obveza iz stavka 1. tog članka.

               54

               Osim toga, valja utvrditi da se tumačenje izneseno u točki 44. ove presude ne može smatrati protivnim načelima supsidijarnosti i proporcionalnosti iz razloga što bi to prema sudu koji je uputio zahtjev značilo „izravno uplitanje Komisije u određivanje konkretnih cijena“, s obzirom na to da je očito da ni predmetni postupak ni to tumačenje nemaju kao posljedicu dati Komisiji ovlast da autoritativno odredi cijene usluga elektroničke komunikacije.

               55

               Kao drugo, kada se radi o tome ima li davanje odobrenja cijena završavanja poziva u pokretnoj mreži utjecaja na trgovinu između država članica u smislu članka 7. stavka 3. točke (b) Okvirne direktive, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi Suda mjera koju predvidi DRT ima takav utjecaj u smislu te odredbe ako može imati izravni ili neizravni, stvarni ili potencijalni, utjecaj koji nije beznačajan na tu trgovinu (vidjeti u tom smislu presudu Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej i Telefonia Dialog, C‑3/14, EU:C:2015:232, t. 49. do 54. i 59.). Uvodna izjava 38. Okvirne direktive osim toga precizira da mjere koje bi mogle utjecati na trgovinu među državama članicama obuhvaćaju, inter alia, mjere koje utječu na cijene za korisnike u drugim državama članicama.

               56

               U ovom slučaju, iz stajališta Agencije, kako je ono izloženo u zahtjevu za prethodnu odluku, i iz očitovanja koja je Komisija podnijela pred Sudom proizlazi da cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži odgovaraju cijenama koje druga poduzeća, uključujući poduzeća drugih država članica, moraju platiti operatoru telefonske pokretne mreže kojoj je poziv upućen kako bi završio pozive na toj mreži i da te cijene imaju utjecaja na cijenu koju korisnici iz drugih država članica moraju snositi kada zovu klijente predmetnog operatora u određenoj državi članici, pri čemu se te cijene završavanja poziva u pokretnoj mreži odražavaju na cijene poziva konačnog korisnika.

               57

               U takvim okolnostima, koje sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, valja u odnosu na ono što je izneseno u točki 55. ove presude utvrditi da davanje odobrenja cijena završavanja poziva u pokretnoj mreži ima utjecaja na trgovinu među državama članicama u smislu članka 7. stavka 3. točke (b) Okvirne direktive.

               58

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 3. Okvirne direktive treba tumačiti na način da, kada jedan DRT naloži operatoru koji je utvrđen kao operator sa značajnom tržišnom snagom da pruži usluge završavanja poziva u pokretnoj mreži te je cijene tih usluga podvrgnuo odobrenju nakon postupka predviđenog tom odredbom, taj DRT dužan je ponovno provesti taj postupak prije svakog davanja odobrenja tih cijena tom operatoru, ako bi to odobrenje moglo imati utjecaja na trgovinu između država članica u smislu te odredbe.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 3. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) treba tumačiti na način da, kada jedan DRT naloži operatoru koji je utvrđen kao operator sa značajnom tržišnom snagom da pruži usluge završavanja poziva u pokretnoj mreži te je cijene tih usluga podvrgnuo odobrenju nakon postupka predviđenog tom odredbom, taj DRT dužan je ponovno provesti taj postupak prije svakog davanja odobrenja tih cijena tom operatoru, ako bi to odobrenje moglo imati utjecaja na trgovinu između država članica u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. rujna 2007.#Staat der Nederlanden protiv Antroposana, Patiëntenvereniging voor Antroposofische Gezondheidszorg i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Članci 28. i 30. UEZ-a.#Predmet C-84/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. rujna 2016.#Pilkington Group Ltd i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Članak 101. UFEU‑a – Članak 53. Sporazuma o Europskog gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. – Europsko tržište automobilskog stakla – Sporazumi o podjeli tržištâ i razmjeni poslovno osjetljivih informacija – Novčane kazne – Smjernice iz 2006. o izračunu iznosa novčanih kazni – Točka 13. – Vrijednost prodaje – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 23. stavak 2. drugi podstavak – Zakonska gornja granica novčane kazne – Tečaj za izračun gornje granice novčane kazne – Iznos novčane kazne – Neograničena nadležnost – Poduzetnici koji proizvode jedan proizvod – Proporcionalnost – Jednako postupanje.#Predmet C-101/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      7. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Članak 101. UFEU‑a — Članak 53. Sporazuma o Europskog gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. — Europsko tržište automobilskog stakla — Sporazumi o podjeli tržištâ i razmjeni poslovno osjetljivih informacija — Novčane kazne — Smjernice iz 2006. o izračunu iznosa novčanih kazni — Točka 13. — Vrijednost prodaje — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Članak 23. stavak 2. drugi podstavak — Zakonska gornja granica novčane kazne — Tečaj za izračun gornje granice novčane kazne — Iznos novčane kazne — Neograničena nadležnost — Poduzetnici koji proizvode jedan proizvod — Proporcionalnost — Jednako postupanje“
      U predmetu C‑101/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. veljače 2015.,

         Pilkington Group Ltd, sa sjedištem u Lathomu (Ujedinjena Kraljevina),

         Pilkington Automotive Ltd, sa sjedištem u Lathomu,

         Pilkington Automotive Deutschland GmbH, sa sjedištem u Wittenu (Njemačka),

         Pilkington Holding GmbH, sa sjedištem u Gelsenkirchenu (Njemačka),

         Pilkington Italia SpA, sa sjedištem u San Salvu (Italija),
      koje zastupa S. Wisking i K. Fountoukakos‑Kyriakakos, solicitors, kao i C. Puech Baron, avocat,
      žalitelji,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Biolan, M. Kellerbauer i H. Leupold, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. ožujka 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 14. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Društva Pilkington Group Ltd, Pilkington Automotive Ltd, Pilkington Automotive Deutschland GmbH, Pilkington Holding GmbH i Pilkington Italia SpA svojom žalbom zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 17. prosinca 2014., Pilkington Group i dr./Komisija (T‑72/09, neobjavljena, EU:T:2014:1094, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio tužbu usmjerenu na poništenje Komisijine Odluke C (2008) 6815 final od 12. studenoga 2008. o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (COMP/39.125 – Automobilsko staklo), kako je izmijenjena Komisijinim odlukama C (2009) 863 final od 11. veljače 2009. i C (2013) 1119 final od 28. veljače 2013. (u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem se odnosi na žalitelje i, podredno, na poništenje članka 2. te odluke, u dijelu u kojem se njome žaliteljima izriče novčana kazna te, podredno tomu, na smanjenje iznosa te kazne.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1/2003

               2

               Članak 23. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [81. i 82. UEZ‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)., naslovljen „Novčane kazne”, u stavku 2. propisuje:
               „Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [81. ili članka 82. UEZ‑a], [...]

                  [...]
               Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               [...]”

         Smjernice iz 2006.

               3

               U točkama 4. do 6., 13. i 35. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58. , u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) određuje se:

                        „4.

                        [...] Kazne bi trebale imati dovoljno preventivan učinak ne samo kako bi sankcionirale dotične poduzetnike (poseban preventivni učinak) nego i kako bi odvratile druge poduzetnike od poduzimanja ili nastavka ponašanja koje je protivno člancima [81. i 82. UEZ‑a] (opći preventivni učinak).

                        5.

                        U svrhu postizanja tih ciljeva primjereno je da se Komisija poziva na vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga na koje se odnosi povreda kao temelj za utvrđivanje kazne. Trajanje povrede također bi trebalo igrati značajnu ulogu u utvrđivanju primjerene visine kazne. [...]

                        6.

                        Kombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra se primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativnu težinu svakog poduzetnika u povredi. [...]

                  [...]

                        13.

                        U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno [(takav će na primjer biti slučaj s horizontalnim sporazumima o cijenama nekog određenog proizvoda, ako cijena tog proizvoda potom služi kao osnovica za cijenu kvalitetnijih ili manje kvalitetnih proizvoda)] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar [Europskoga gospodarskog prostora (EGP)]. [...]

                  [...]

                        35.

                        U iznimnim slučajevima Komisija može na zahtjev poduzetnika u specifičnom društvenom i gospodarskom okruženju uzeti u obzir njegovu nesposobnost plaćanja. Komisija nijedno sniženje kazne odobreno iz tog razloga ne temelji samo na utvrđenoj činjenici da se poduzetnik nalazi u nepovoljnoj ili slaboj financijskoj situaciji. Sniženje bi se moglo odobriti samo na temelju objektivnih dokaza da bi nametanje kazne, kako je predviđeno u ovim Smjernicama, nepovratno ugrozilo gospodarsku održivost dotičnog poduzetnika i dovelo do potpunoga gubitka vrijednosti njegove imovine.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               4

               Iz točaka 1. do 12. i točke 36. pobijane presude proizlazi da je Komisija u spornoj odluci smatrala da je određen broj poduzetnika, među kojima su bili i žalitelji, sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi članka 81. stavka 1. UEZ‑a, koja se sastojala od usklađene podjele, u sektoru automobilskog stakla, ugovorâ o opskrbi automobilskim staklom ili setovima stakala, koji uobičajeno sadržavaju vjetrobransko staklo, stražnje staklo i bočna stakla, glavnim proizvođačima automobila sa sjedištem u EGP‑u. U odnosu na žalitelje Komisija je utvrdila postojanje te povrede u razdoblju od 10. ožujka 1998. do 3. rujna 2002. te im je s te osnove zajednički i solidarno odredila novčanu kaznu od 370 milijuna eura (članak 2. točka (c) sporne odluke).

               5

               Dana 28. veljače 2013. Komisija je donijela Odluku C (2013) 1119 final o izmjeni Odluke C (2008) 6815 final, osobito u pogledu izračuna novčane kazne izrečene žaliteljima. Komisija je tom odlukom u biti željela ispraviti dvije pogreške za koje je smatrala da je počinila pri tom izračunu. Slijedom spomenute odluke novi iznos novčane kazne izrečene žaliteljima određen je na 357 milijuna eura, umjesto prvotnog iznosa od 370 milijuna eura.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               6

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 18. veljače 2009., kako je izmijenjena dopisom koji je tajništvo Općeg suda zaprimilo 15. veljače 2013., žalitelji su pokrenuli postupak za poništenje sporne odluke, pri čemu su istaknuli šest tužbenih razloga. Samo su treći, peti i šesti tužbeni razlozi, koji se odnose na izračun novčane kazne izrečene žaliteljima, relevantni za predmetni žalbeni postupak. Žalitelji su od Općeg suda također zahtijevali, i to, po potrebi, neovisno o tim tužbenim razlozima za poništenje, da u okviru svoje neograničene nadležnosti smanji iznos izrečene im novčane kazne.

               7

               Opći je sud pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka u žalbi

               8

               Svojom žalbom žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        djelomično ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je njome odbijena tužba podnesena protiv članka 2. točke (c) sporne odluke;

                        —

                        smanji novčanu kaznu koja im je izrečena člankom 2. točkom (c) sporne odluke, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               9

               Komisija zahtijeva odbijanje žalbe i nalaganje žaliteljima snošenja troškova.

         O žalbi

               10

               U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose tri žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava pri tumačenju točke 13. Smjernica iz 2006.

      Argumentacija stranaka

               11

               Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 217. do 227. pobijane presude, žalitelji prigovaraju Općem sudu to što je presudio da je Komisija pri određivanju osnovnog iznosa izrečene im novčane kazne s pravom uzela u obzir prodaju ostvarenu na temelju ugovora koji su prethodili razdoblju povrede i koji nisu ponovno skljopljeni tijekom tog razdoblja (u daljnjem tekstu: sporna prodaja).

               12

               Žalitelji tvrde da se Opći sud stoga oslonio na pogrešno tumačenje pojma „vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga […] poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno odnosi” u smislu točke 13. Smjernica iz 2006. Naime, taj pojam ne omogućava Komisiji da uzima u obzir spornu prodaju s obzirom na to da je jasno da ona ni na koji način nije mogla biti obuhvaćena povredom, i to usprkos tomu što se tom povredom željela postići opća stabilnost tržišta koje je bilo predmet povrede. Slijedom toga, uzimanje u obzir spomenute prodaje ne predstavlja „primjerenu formulu” u smislu točke 6. tih Smjernica jer dovodi do precjenjivanja ekonomske važnosti povrede, relativne težine poduzetnika koji je ostvario tu prodaju u okviru te povrede i njezine štetnosti.

               13

               Žalitelji ističu da se na temelju obrazloženja koje je Opći sud iznio u točki 225. pobijane presude, koje se odnosi na način provedbe povrede i njezin cilj, ne može dokazati da je sporna prodaja bila obuhvaćena povredom.

               14

               Komisija smatra da argumente žalitelja treba odbiti kao neosnovane.

         Ocjena Suda

               15

               Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji u biti tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je Komisija mogla uključiti spornu prodaju u prodaju koja je uzeta u obzir pri izračunu izrečene im novčane kazne pozivajući se na „prodaj[u] robe ili usluga […] poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno odnosi” u smislu točke 13. Smjernica.

               16

               Što se tiče izricanja novčane kazne u skladu s člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, Sud je presudio da Komisija mora u svakom pojedinačnom slučaju i imajući u vidu njegove okolnosti kao i ciljeve određene sustavom kazni uspostavljenim spomenutom uredbom ocijeniti željeni učinak na poduzetnika u pitanju, osobito uzimajući u obzir prihod koji odražava njegov stvarni gospodarski položaj tijekom razdoblja u kojem je počinjena povreda (presuda od 9. srpnja 2015., InnoLux/Komisija, C‑231/14 P, EU:C:2015:451, t. 46. i navedena sudska praksa).

               17

               U tom pogledu, pri izračunu iznosa novčane kazne dopušteno je uzeti u obzir kako ukupni prihod poduzetnika, koji je pokazatelj, premda približan i nepotpun, njegove veličine i gospodarske snage, tako i udio tog prihoda ostvaren proizvodima obuhvaćenima povredom, koji je pokazatelj opsega povrede (presuda od 9. srpnja 2015., InnoLux/Komisija, C‑231/14 P, EU:C:2015:451, t. 47. i navedena sudska praksa).

               18

               U skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006., „[u] određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno [...] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar EGP‑a”. U uvodnom dijelu spomenutih smjernica, u točki 6., precizira se da se „[k]ombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra [...] primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativnu težinu svakog poduzetnika u povredi”.

               19

               Slijedi da je postavljeni cilj točke 13. Smjernica iz 2006. kao polazište za izračunavanje novčane kazne koja se izriče nekom poduzetniku uzeti iznos koji odražava ekonomsku važnost povrede i veličinu poduzetnikovog doprinosa toj povredi. Prema tome, iako se pojam „vrijednosti prihoda od prodaje” iz točke 13. doduše ne može proširiti tako da uključuje prodaju poduzetnika u pitanju koja nije obuhvaćena područjem primjene zabranjenog sporazuma u pitanju, ipak bi cilj postavljen tom odredbom bio ugrožen kada bi se taj pojam tumačio na način da se odnosi samo na prihod ostvaren prodajom za koju je utvrđeno da je stvarno bila obuhvaćena tim zabranjenim sporazumom (presude od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 76., i od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 57.).

               20

               Što se tiče sporne prodaje, iako je ona ostvarena, kako to tvrde žalitelji, na temelju ugovora sklopljenih prije razdoblja povrede, Opći sud je pravilno presudio u točki 226. pobijane presude da ju je Komisija mogla valjano uključiti u vrijednost prodaje određene u skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006. u svrhu izračuna osnovnog iznosa novčane kazne, isto kao i vrijednost prodaje ostvarene na temelju ugovora o opskrbi sklopljenih tijekom razdoblja povrede, ali za koje nije bilo dokazano da su konkretno bili predmet koluzije.

               21

               Naime, iz točaka 222. do 225. pobijane presude proizlazi da je Opći sud prihvatio metodu izračuna koju je primijenila Komisija u okviru ispitivanja obrazloženja u pogledu načina funkcioniranja i ciljeva povrede na koje se ta institucija oslonila kako bi zaključila da je uzimanje u obzir sporne prodaje bilo opravdano s obzirom na to da odražava ekonomsku važnost povrede.

               22

               Opći sud je među ostalim smatrao, u točkama 224. i 225. pobijane presude, da je uzimanje u obzir sporne prodaje bilo opravdano kako s obzirom na opseg i način provedbe zabranjenog sporazuma tako i s obzirom na opći cilj stabilnosti tržišta koji se njime želio postići, tako da nije bila potrebna koluzija u pogledu svakog ugovora o opskrbi radi postizanja tog cilja. U vezi s tim Opći sud je pravilno utvrdio da je u takvim okolnostima potreba za koluzijom u pogledu određenog ugovora o opskrbi ovisila o raspodjeli isporuka, subjektivnoj potrebi za poduzimanjem mjera za održavanje tržišnih udjela kao i mogućnosti pojedinog ugovora da dovede do znatne promjene u udjelu u ukupnim isporukama svakog sudionika u zabranjenom sporazumu.

               23

               Protivno onome što tvrde žalitelji, ta razmatranja nisu irelevantna. Naime, opći plan zabranjenog sporazuma sastojao se od podjele isporuka automobilskog stakla između njegovih sudionika, kako što se tiče postojećih ugovora o opskrbi tako i novih ugovora. Ta podjela odnosila se, kao što to proizlazi iz činjeničnog utvrđenja koje je Opći sud iznio u točki 24. pobijane presude, na sve djelatnosti tih sudionika na predmetnom tržištu, što osobito potvrđuje način provedbe zabranjenog sporazuma, u skladu s kojim je taj sporazum uključivao korektivne mjere koje su uzimale u obzir postojeće ugovore o opskrbi. Slijedi da je za prodaju ostvarenu na temelju ugovora koji su prethodili razdoblju povrede i nisu bili ponovno sklopljeni tijekom tog razdoblja trebalo smatrati da je obuhvaćena područjem primjene zabranjenog sporazuma u smislu sudske prakse navedene u točki 19. ove presude. Posljedično valja utvrditi da kada Komisija ne bi mogla uključiti tu prodaju u vrijednost prodaje izračunatu u skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006., iznos novčane kazne koji bi iz toga proizlazio ne bi odražavao ekonomsku važnost povrede. Opći sud stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je sporna prodaja bila predmet spomenute povrede.

               24

               Slijedom toga, treći žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava pri tumačenju članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003

      Argumentacija stranaka

               25

               Svojim drugim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 410. do 423. pobijane presude, žalitelji Općem sudu prigovoraju da je presudio da konačni iznos novčane kazne koju im je Komisija izrekla ne prelazi gornju granicu od 10 % ukupnih prihoda u poslovnoj godini koja je prethodila donošenju sporne odluke, utvrđenu člankom 23. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe br. 1/2003 (u daljnjem tekstu: zakonska gornja granica novčane kazne).

               26

               Opći sud time je počinio pogrešku koja se tiče prava jer je presudio da je Komisija u svrhu konverzije tog ukupnog prihoda, koji je, kada je riječ o žaliteljima, izražen u funtama sterlinga, opravdano primijenila prosječni tečaj Europske središnje banke (ESB) u razdoblju između 1. travnja 2007. i 31. ožujka 2008., a ne tečaj primjenjiv na dan donošenja sporne odluke, odnosno 12. studenoga 2008. Najveći iznos koji je Komisija mogla izreći žaliteljima je 317547860 eura, to jest 39452140 eura manje od novčane kazne koja im je u konačnici izrečena.

               27

               Kao prvo, žalitelji tvrde da tumačenje Općeg suda nije u skladu sa svrhom zakonske gornje granice novčane kazne iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, kojom se želi osigurati zaštita od fluktuacija valuta koje prethode donošenju Komisijine odluke, odnosno danu kada novčana kazna postaje dospjela.

               28

               U tom pogledu Opći sud pogrešno se oslonio na sudsku praksu o tečaju primjenjivom pri izračunu osnovnog iznosa novčane kazne, koja se ne može prenijeti u kontekst određivanja zakonske gornje granice novčane kazne, s obzirom na to da je cilj koji zakonodavac Unije nastoji postići uspostavljanjem te gornje granice različit i samostalan u odnosu na cilj kojem se teži kriterijima težine i trajanja povrede. Cilj te gornje granice je upravo da pruži apsolutnu zaštitu od štetnih posljedica fluktuacija valuta do kojih može doći do dana donošenja Komisijine odluke, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, a osobito iz točke 59. presude od 16. studenoga 2000., Enso Española/Komisija (C‑282/98 P, EU:C:2000:628), točke 89. presude od 16. studenoga 2000., Sarrió/Komisija (C‑291/98 P, EU:C:2000:631), točke 606. presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, EU:C:2002:582), kao i točke 63. presude od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153).

               29

               Kao drugo, žalitelji osporavaju utvrđenje Općeg suda iz točke 418. pobijane presude prema kojem poduzetnici moraju snositi rizik fluktuacija valuta između prethodne poslovne godine i dana donošenja Komisijine odluke, što podrazumijeva znatne troškove za te poduzetnike. To utvrđenje nije u skladu s ciljem članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 i nema nikakvu osnovu u sudskoj praksi Suda.

               30

               Kao treće, pristup Općeg suda ne jamči jednako postupanje prema poduzetnicima koji svoje poslovne knjige vode u valutama različitima od eura i onima koji ih vode u eurima s obzirom na to da su prvi izloženi riziku da se njihova zakonska gornja granica novčane granice osjetno promijeni ovisno o fluktuacijama valuta, dok drugi nisu izloženi tom riziku.

               31

               Kao četvrto, pristup koji je primijenio Opći sud ne jamči pravnu sigurnost s obzirom na to da se njime stvara nesigurnost u pogledu najvećeg financijskog rizika koji snose poduzetnici čija je računovodstvena valuta različita od eura.

               32

               Komisija smatra da taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               33

               Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji u biti Općem sudu prigovaraju da je presudio da je Komisija mogla valjano izračunati zakonsku gornju granicu novčane kazne oslanjajući se na prosječni tečaj primjenjiv tijekom poslovne godine koja je prethodila donošenju sporne odluke, a ne na tečaj primjenjiv na dan donošenja te odluke. Ističu da je Opći sud na taj način povrijedio cilj te zakonske gornje granice, sudsku praksu Suda kao i načela jednakog postupanja i pravne sigurnosti.

               34

               U članku 23. stavku 2. drugom podstavku Uredbe br. 1/2003 predviđeno je da za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegova ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.

               35

               Žalitelji, čiji je ukupni prihod u prethodnoj poslovnoj godini izražen u funtama sterlinga, ne osporavaju pravo Komisije da novčane kazne koje izriče u skladu s člankom 23. Uredbe br. 1/2003 odredi u eurima. Međutim, ta odredba ne sadržava nikakav navod o tečaju koji se mora primijeniti pri određivanju zakonske gornje granice novčane kazne kada je ukupni prihod iz drugog podstavka stavka 2. te odredbe izražen u valuti različitoj od eura.

               36

               U vezi s tim treba istaknuti da se prilikom ocjene osnovanosti Komisijine metode konverzije Opći sud pozvao, a da to žalitelji nisu osporavali, na cilj koji se želi ostvariti zakonskom gornjom granicom novčane kazne, kako ga je pojasnio Sud u točkama 281. i 282. presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komsija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408) i na koji je Opći sud podsjetio u točki 414. pobijane presude. Ova gornja granica iznosa kazne ima za cilj spriječiti izricanje novčanih kazni za koje se može predvidjeti da ih poduzetnici, s obzirom na njihovu veličinu, kako je određena njihovim ukupnim prihodom, makar na približan i nesavršen način, neće biti u mogućnosti platiti.

               37

               Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, iznos novčane kazne koji se može nametnuti poduzetniku ograničen je brojčano odredivom i apsolutnom gornjom granicom, tako da je najveći iznos novčane kazne koji se može izreći određenom poduzetniku unaprijed odrediv (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., InnoLux/Komisija, C‑231/14 P, EU:C:2015:451, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Stoga, uzimajući u obzir taj cilj, Općem se sudu ne može prigovoriti jer je u točki 415. pobijane presude utvrdio da se gornja granica iz članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredba br. 1/2003 u načelu mora odrediti s obzirom na ekonomsku stvarnost koja proizlazi iz poslovne godine koja je prethodila donošenju odluke o sankcioniranju povrede članka 81. UEZ‑a.

               39

               Naime, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 51. svojeg mišljenja, to utvrđenje u skladu je s izborom zakonodavca Unije da uzme u obzir prihod ostvaren u poslovnoj godini koja je prethodila donošenju odluke o određivanju iznosa novčane kazne kao, u načelu, referentnu vrijednost, odredivu naprijed, koja najprimjerenije odražava poduzetnikovu sposobnost plaćanja na dan kada je utvrđena njegova odgovornost za povredu i kada mu je Komisija izrekla novčanu kaznu.

               40

               Međutim, suprotno tvrdnjama žalitelja, treba utvrditi da taj izbor također opravdava da se primijeni tečaj primjenjiv tijekom tog razdoblja radi konverzije te referentne vrijednosti ako je ona izražena u valuti različitoj od eura.

               41

               Naime, valja istaknuti, kao prvo, što se tiče ocjene poduzetnikove sposobnosti plaćanja, da je korištenje, u tu svrhu, prosječnog tečaja u poslovnoj godini koja je prethodila odluci o izricanju novčane kazne, a ne tečaja primjenjivog na dan donošenja te odluke, u skladu s izborom zakonodavca Unije, s obzirom na to da prvonavedeni tečaj primjerenije odražava ekonomsku stvarnost koja proizlazi iz te poslovne godine.

               42

               U vezi s tim, suprotno tvrdnjama žalitelja, iz sudske prakse Suda nije moguće zaključiti da je taj sud u pogledu konverzije najvećeg iznosa novčane kazne presudio da nužno treba koristiti tečaj primjenjiv u vrijeme donošenja odluke o izricanju novčane kazne. Upravo suprotno, treba utvrditi da ta sudska praksa potvrđuje utvrđenje Općeg suda iz točke 415. pobijane presude, to jest da je, kada je riječ o ocjeni ekonomske stvarnosti koja je prevladavala u određenom razdoblju, logično koristiti tečaje primjenjive tijekom tog razdoblja. Naime, u suprotnom slučaju, ocjena ekonomske stvarnosti bila bi nužno iskrivljena vanjskim i neizvjesnim čimbenicima, poput promjene tečaja tijekom razdoblja koje je uslijedilo nakon te poslovne godine (vidjeti analogijom presudu od 16. studenoga 2000., Sarrió/Komisija, C‑291/98 P, EU:C:2000:631, t. 86. i 88.).

               43

               Kao drugo, metoda konverzije koju je prihvatio Opći sud u točki 416. pobijane presude ispunjava zahtjev predvidljivosti zakonske gornje granice novčane kazne, spomenut u točki 37. ove presude, s obzirom na to da se ta metoda temelji na tečaju koji je moguće saznati prije donošenja Komisijine odluke o izricanju novčane kazne i u skladu s kojim je moguće unaprijed odrediti gornju granicu te kazne.

               44

               Kao treće, Sud ne može prihvatiti tvrdnju žaliteljâ da Opći sud nije poštovao svrhu zakonske gornje granice s obzirom na to da se njome želi zajamčiti apsolutna zaštita od fluktuacija valuta do dana donošenja odluke o izricanju novčane kazne.

               45

               Naime, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 55. svojeg mišljenja, takva zaštita nije samostalna svrha zakonske gornje granice novčane kazne, nego jedan aspekt zaštite od prekomjernih i neproporcionalnih novčanih kazni koji ta gornja granica pruža (vidjeti analogijom presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 281.). Žalitelji se stoga ne mogu u pogledu svrhe zakonske gornje granice novčane kazne pozivati na sudsku praksu navedenu u točki 28. ove presude. Iako se tom sudskom praksom u pogledu konverzije vrijednosti prodaje u okviru određivanja osnovnog iznosa novčane kazne prihvaća da zakonska gornja granica ograničava moguće štetne posljedice fluktuacija valuta, iz nje ne proizlazi niti da je ta granica apsolutna zaštita od takvih fluktuacija niti da je za određivanje te gornje granice mjerodavan tečaj koji je primjenjiv na dan donošenje odluke o izricanju novčane kazne.

               46

               Što se tiče navodnih učinaka fluktuacije valuta na razinu zakonske gornje granice novčane kazne konvertirane u eure, treba utvrditi da žalitelji nisu podnijeli nijedan dokaz o tome da je pogrešno utvrđenje Općeg suda iz točke 415. pobijane presude da metoda izračuna zakonske gornje granice novčane kazne koju je primijenila Komisija ograničava moguće štetne posljedice takvih fluktuacija. Naime, iz točke 42. ove presude proizlazi da takva metoda, koja se temelji na prosjeku tečaja primjenjivih tijekom poslovne godine koja je prethodila donošenju odluke o izricanju novčane kazne, a ne na tečaju primjenjivom na dan te odluke, po svojoj naravi ima tendenciju neutralizirati učinak takvih fluktuacija na razinu zakonske gornje granice novčane kazne do dana donošenja spomenute odluke. Argumentacija žalitelja u vezi s tim ne može se prihvatiti s obzirom na to da je metoda konverzije utemeljena na dnevnom tečaju nužno neizvjesna i nepredvidiva, za razliku od metode koju je primijenio Opći sud.

               47

               Slijedom navedenog, treba utvrditi da Opći sud nije počinio pogrešku time što je u točki 416. pobijane presude presudio da je metoda konverzije koju je Komisija primijenila radi određivanja zakonske gornje granice novčane kazne u skladu s njezinom svrhom.

               48

               Osim toga, ne može se prihvatiti tvrdnja žaliteljâ da se prema poduzetnicima koji vode poslovne knjige u valuti različitoj od eura ne postupa jednako kao i sa onima koji poslovne knjige vode u eurima jer su prvonavedeni izloženi valutnom riziku. Naime, budući da žalitelji ne osporavaju to da se novčana kazna koja im je izrečena može odrediti u eurima, neizbježno je da su izloženi fluktuacijama valute. U tom smislu Opći sud je u točki 418. pobijane presude pravilno presudio da je fluktuacije valuta neizvjestan element koji može dovesti do prednosti, ali i do gubitaka, s kojima se poduzetnici koji ostvaruju dio svoje prodaje na izvoznim tržištima redovito moraju suočavati u okviru svojih poslovnih djelatnosti, a čije samo postojanje ne može imati za posljedicu neprimjerenost iznosa novčane kazne koja je zakonito određena na temelju težine i trajanja povrede.

               49

               Osim toga, tvrdnja žalitelja o navodnoj povredi načela pravne sigurnosti od strane Općeg suda temelji se, kao što je bilo utvrđeno u točki 46. ove presude, na pogrešnoj pretpostavci da ih je metoda izračuna koju je prihvatio Opći sud izložila riziku promjenjive razine zakonske gornje granice novčane kazne s obzirom na fluktuacije valutâ između kraja prethodne poslovne godine i dana donošenja sporne odluke.

               50

               Stoga treba odbiti te tvrdnje kao neosnovane.

               51

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 421. pobijane presude presudio da je Komisija s pravom izračunala zakonsku gornju granicu novčane kazne oslanjajući se na ukupni prihod žaliteljâ u prethodnoj poslovnoj godini, konvertiran u eure primjenom prosječenog tečaja primjenjivog tijekom te poslovne godine.

               52

               Drugi žalbeni razlog žalitelja stoga valja odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja i proporcionalnosti, kao i neizvršavanju neograničene nadležnosti od strane Općeg suda

      Argumentacija stranaka

               53

               Treći žalbeni razlog žaliteljâ, koji se odnosi na točke 396. do 402., 434., 438. i 440. do 444. pobijane presude, podijeljen je na dva dijela.

               54

               Prvim dijelom žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je pogrešno primijenio načela jednakog postupanja i proporcionalnosti jer je odbio njihov tužbeni razlog kojim su tvrdili da je novčana kazna koju im je Komisija izrekla bila proporcionalno veća od one izrečene drugim sudionicima u zabranjenom sporazumu jer je djelatnost žalitelja bila manje raznovrsna.

               55

               Opći sud je tako zanemario argument žaliteljâ da kada su štetne posljedice novčane kazne na poduzetnika neproporcionalne u odnosu na novčanu kaznu izrečenu ostalim adresatima odluke, kao što je to vidljivo iz postotka iznosa novčane kazne u odnosu na ukupni godišnji prihod tih poduzetnika, Komisija mora osigurati poštovanje načela proporcionalnosti i jednakog postupanja. Žalitelji navode da je u predmetnom slučaju to stanje stvari bilo predvidivo u vrijeme donošenja sporne odluke, kao što to proizlazi iz izvješća društva za poslovno savjetovanje podnesenog Općem sudu. U tom pogledu Opći sud pogrešno je protumačio cilj tog izvješća, koje je podneseno ne kao dokaz o činjenicama koje su se dogodile nakon donošenja sporne odluke, nego kao dokaz činjenice da bi izricanje visoke novčane kazne žaliteljima imalo neproporcionalan učinak i uzrokovalo ozbiljno narušavanje financijskog položaja potonjih u odnosu na ostale sudionike u zabranjenom sporazumu.

               56

               Osim toga, žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno protumačio argument tužitelja prema kojem je Komisija trebala uzeti u obzir učinak koji bi visoka novčana kazna mogla imati na financijski položaj poduzetnika, osobito onih čije su djelatnosti najmanje raznovrsne, a ne moguće financijske gubitke poduzetnika koji su manje prilagođeni tržišnim uvjetima.

               57

               Naposljetku, žalitelji ističu da je Opći sud zanemario činjenicu da su Komisija, u svojim prethodnim odlukama, i Opći sud, među ostalim u presudi od 12. prosinca 2012., Novácke chemické závody/Komisija (T‑352/09, EU:T:2012:673), uzeli u obzir argumente slične onima koje su oni iznijeli.

               58

               Što se tiče drugog dijela njihova trećeg žalbenog razloga, žalitelji Općem sudu prigovaraju da je počinio pogrešku koja se tiče prava jer nije izvršio svoju neograničenu nadležnost u potrebnom opsegu kako bi ispravio nejednako postupanje kojem su bili podvrgnuti u odnosu na ostale sudionike u povredi u vezi s kojom je donesena sporna odluka. Žalitelji tvrde da je Opći sud prilikom izvršavanja te nadležnosti trebao uzeti u obzir financijske teškoće koje bi za njih prouzročilo plaćanje novčane kazne, pri čemu nije potrebno da te teškoće predstavljaju iznimne okolnosti, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 443. pobijane presude. Za ispravljanje iznosa novčane kazne dovoljno je da te teškoće mogu imati znatan učinak na žalitelje, na način da dovode do nejednakog postupanja prema njima u odnosu na ostale sudionike u toj povredi.

               59

               Komisija smatra da se taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               60

               Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelji Općem sudu u biti prigovaraju da je u okviru nadzora zakonitosti sporne odluke na temelju članka 263. UFEU‑a pogrešno primijenio načela jednakog postupanja i proporcionalnosti. Smatraju da se u skladu s tim načelima od Općeg suda zahtijevalo da presudi da je Komisija prilikom određivanja iznosa novčanih kazni trebala uzeti u obzir činjenicu da je izrečena novčana kazna očito imala štetniji učinak za žalitelje u odnosu na ostale sudionike u zabranjenom sporazumu jer je njihova djelatnost manje raznovrsna, što se odražava u razlici u postotku koji novčana kazna predstavlja u ukupnom prihodu predmetnih poduzetnika.

               61

               Što se tiče podataka iz izvješća društva za poslovno savjetovanje spomenutog u točki 400. pobijane presude, iz točke 401. te presude proizlazi da je Opći sud u biti zbog razloga iznesenih u njezinim točkama 274. i 275., odnosno da se to izvješće odnosilo na razvoj financijskog položaja žaliteljâ nakon donošenja sporne odluke i da ono stoga nije moglo imati nikakav utjecaj na zakonitost te odluke u okviru nadzora izvršenog na temelju članka 263. UFEU‑a, smatrao da ih nije bilo potrebno uzeti u obzir pri ocjeni zakonitosti novčane kazne.

               62

               Točno je da su se žalitelji implicitno pozvali na iskrivljavanje tih dokaza, osobito kada su istaknuli da je Opći sud pogrešno protumačio predmet tog izvješća, međutim, samo pozivanje na takvo iskrivljavanje ne ispunjava zahtjeve utvrđene sudskom praksom Suda, prema kojima se u žalbi mora jasno navesti iskrivljene dokaze i dokazati pogreške u analizi koje su Opći sud dovele do iskrivljavanja u okviru njegove ocjene (vidjeti u tom smislu presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 50.).

               63

               Nadalje, što se tiče argumenta da nije uzet u obzir postotak koji predstavlja iznos novčane kazne izrečene žaliteljima u odnosu na njihov ukupni prihod u usporedbi s ostalim adresatima sporne odluke i posljedičnog nejednakog postupanja, treba utvrditi da je Opći sud, protivno tvrdnjama žaliteljâ, na njega odgovorio u točkama 397. do 399. pobijane presude.

               64

               Opći sud pravilno je u točki 398. te presude presudio da nije protivno načelima proporcionalnosti i jednakog postupanja da se u skladu s metodom izračuna osnovnog iznosa novčanih kazni, predviđenom u točki 13. Smjernica iz 2006., poduzetniku čije su djelatnosti više nego kod drugih poduzetnika usmjerene na prodaju robe ili usluga izravno ili neizravno povezanih s povredom odredi novčana kazna koja predstavlja veći udio njegovih prihoda od udjela koji predstavljaju novčane kazne određene svakom od ostalih poduzetnika. Naime, Opći sud je utvrdio da je za tu metodu izračuna, koja se ne temelji na ukupnom prihodu predmetnih poduzetnika, svojstveno to da se među poduzetnicima mogu pojaviti razlike u pogledu odnosa između tih prihoda i iznosa izrečenih im novčanih kazni.

               65

               Iz sudske prakse Suda proizlazi, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 397. pobijane presude, da Komisija pri određivanju iznosa novčanih kazni nije obvezna osigurati, u slučaju kada se takve novčane kazne izriču nekolicini poduzetnika uključenih u istu povredu, da konačni iznosi novčanih kazni odražavaju razlike između predmetnih poduzetnika u pogledu njihova ukupnog prihoda (presuda od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 312.).

               66

               Što se tiče navodne povrede načela jednakog postupanja na koju žalitelji pozivaju, pod pretpostavkom da se tim žalbenim razlogom želi utvrditi da je Komisija trebala odstupiti od te metode i u pogledu žaliteljâ donijeti odluku o smanjenju iznosa novčane kazne jer je njihova djelatnost manje raznolika, treba istaknuti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 100. svojeg mišljenja, da razlika u postotku koji novčana kazna predstavlja u ukupnom prihodu predmetnih poduzetnika sama po sebi ne može biti dovoljan razlog za odstupanje od metode izračuna koji si je Komisija sama nametnula. Naime, to bi dovelo do davanja prednosti poduzetnicima čija je djelatnost manje raznolika na temelju kriterija koji nisu relevantni s aspekta težine i trajanja povrede. Međutim, pri određivanju iznosa novčane kazne ne smije doći do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u sporazumu ili usklađenom djelovanju protivnom članku 101. stavku 1. UFEU‑a primjenom različitih metoda izračuna (vidjeti u tom smislu presudu od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr., C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               67

               Što se tiče argumenta žaliteljâ u vezi s učinkom koji bi velika novčana kazna imala na njihov financijski položaj, treba utvrditi da je Sud u nekoliko navrata presudio da Komisija pri određivanju iznosa novčane kazne nije obvezna uzeti u obzir gospodarski položaj predmetnog poduzetnika, a osobito njegovu financijsku sposobnost, jer bi priznavanje takve obveze dovelo do davanja neopravdane konkurentske prednosti poduzetnicima koji su najmanje prilagođeni tržišnim uvjetima (presuda od 10. svibnja 2007., SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, t. 100. i navedena sudska praksa).

               68

               Naposljetku, žalitelji ne mogu osnovano tvrditi da su takva razmatranja uzeta u obzir u drugim odlukama Komisije s obzirom na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ranija praksa u odlukama Komisije ne predstavlja pravni okvir u pogledu novčanih kazni u području tržišnog natjecanja (presuda od 23. travnja 2015., LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 67. i navedena sudska praksa).

               69

               U tim okolnostima, prvi dio trećeg žalbenog razloga ne može se prihvatiti.

               70

               Drugim dijelom trećeg žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da nije odgovarajuće izvršio svoju neograničenu nadležnost koju mu dodjeljuje članak 261. UFEU‑a u vezi s člankom 31. Uredbe br. 1/2003 jer nije smanjio iznos novčane kazne kako bi osigurao jednako postupanje prema sudionicima u zabranjenom sporazumu.

               71

               Treba podsjetiti da je u skladu s odredbama spomenutima u prethodnoj točki Opći sud ovlašten, povrh običnog nadzora zakonitosti novčanih kazni koje određuje Komisija, vlastitom ocjenom nadomjestiti ocjenu Komisije i slijedom toga ukinuti, smanjiti ili povećati izrečenu novčanu kaznu (vidjeti u tom pogledu presudu od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, t. 75. i navedenu sudsku praksu).

               72

               Međutim, Sud ‐ kada odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe – nema pravo zbog razloga pravičnosti vlastitom ocjenom zamijeniti ocjenu Općeg suda koji je u okviru svoje neograničene nadležnosti odlučivao o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (presuda od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 164. i navedena sudska praksa).

               73

               Samo ako Sud ocijeni da je iznos sankcije neprikladan i pretjeran do te mjere da je neproporcionalan može se utvrditi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava (presuda od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 165. i navedena sudska praksa).

               74

               U tom pogledu iz točaka 433., 438. i 441. pobijane presude proizlazi da je Opći sud, što se tiče navodne neproporcionalnosti novčane kazne izrečene žaliteljima, u okviru svoje neograničene nadležnosti ispitao argumente potonjih u vezi s, kao prvo, time da iznos te novčane kazne zbog manje raznovrsnosti njihove djelatnosti više utječe na njihov financijski položaj u usporedbi s novčanom kaznom izrečenom ostalim predmetnim poduzetnicima i, kao drugo, time da je spomenuta novčana kazna dovela do pogoršavanja njihova financijskog položaja. Opći sud u tom je kontekstu uzeo u obzir podatke iz izvješća društva za poslovno savjetovanje, spomenutog u točki 55. ove presude.

               75

               Što se tiče prvog argumenta, kao što to proizlazi iz točke 64. ove presude, Opći sud je s pravom u točki 438. pobijane presude presudio da su okolnosti na koje su se pozvali žalitelji, ako se uzme da su dokazane, irelevantne u svrhu ispitivanja proporcionalnosti novčane kazne.

               76

               Što se tiče drugog argumenta, iz točaka 441. i 442. pobijane presude proizlazi da je Opći sud pravilno smatrao da postojanje mogućih financijskih teškoća samo po sebi može opravdati smanjenje novčane kazne samo u iznimnim okolnostima, kada je to opravdano zbog višeg interesa. Naime, kao što je to Opći sud u biti utvrdio u točki 441. pobijane presude, automatsko uzimanje u obzir takvih teškoća lišilo bi novčane kazne koje Komisija nameće poduzetnicima u skladu s člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 njihova preventivnog učinka.

               77

               Stoga, protivno tvrdnjama žalitelja, Opći sud nije presudio da svoju neograničenu nadležnost može izvršiti samo u iznimnim okolnostima, nego da se smanjenje novčane kazne na temelju postojanja navodnih financijskih teškoća može provesti samo ako su te teškoće iznimne. U točkama 434. i 443. pobijane presude Opći sud je smatrao da, s obzirom na dokaze kojima raspolaže, to nije slučaj u ovom predmetu.

               78

               Stoga treba utvrditi da drugi dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti s obzirom na to da, s jedne strane, polazi od pogrešnog tumačenja pobijane presude i da je, s druge strane, usmjeren na preispitivanje činjeničnih ocjena Općeg suda, što Sud nije nadležan provoditi u okviru žalbenog postupka.

               79

               S obzirom na prethodna razmatranja, treći žalbeni razlog valja djelomično odbaciti kao nedopušten, a djelomično odbiti kao neosnovan.

               80

               Budući da nije moguće usvojiti ni jedan od tri žalbena razloga koja su žalitelji naveli u prilog osnovanosti svoje žalbe, potrebno ju je odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               81

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvima Pilkington Group Ltd, Pilkington Automotive Ltd, Pilkington Automotive Deutschland GmbH, Pilkington Holding GmbH i Pilkington Italia SpA nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski