title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. studenoga 2018.#Europska komisija protiv Mađarske.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2006/123/EZ – Članci 15. do 17. – Članak 49. UFEU-a – Sloboda poslovnog nastana – Članak 56. UFEU-a – Slobodno pružanje usluga – Nacionalni sustav mobilnog plaćanja – Monopol.#Predmet C-171/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      7. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Direktiva 2006/123/EZ – Članci 15. do 17. – Članak 49. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Članak 56. UFEU‑a – Slobodno pružanje usluga – Nacionalni sustav mobilnog plaćanja – Monopol”
      U predmetu C‑171/17,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 5. travnja 2017.,

         Europska komisija, koju zastupaju V. Bottka i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Mađarske, koju zastupaju M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), C. Lycourgos, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. ožujka 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija traži od Suda da utvrdi da uvođenjem i zadržavanjem na snazi nacionalnog sustava mobilnog plaćanja, koji se uređuje nemzeti mobil fizetési rendszerről szóló 2011. évi CC. törvény (Magyar Közlöny 2011/164) (Zakon br. CC iz 2011. o nacionalnom sustavu mobilnog plaćanja, u daljnjem tekstu: Zakon br. CC) i 356/2012. (XII. 13.) Korm. rendelet a nemzeti mobil fizetési rendszerről szóló törvény végrehajtásáról (Vladina uredba br. 356/2012 o provedbi Zakona o nacionalnom sustavu mobilnog plaćanja, u daljnjem tekstu: Vladina uredba br. 356/2012), Mađarska nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 15. stavka 2. točke (d) i članka 16. stavka 1. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.) i, podredno, na temelju članaka 49. i 56. UFEU‑a.

         I. Pravni okvir

         A. Pravo Unije

               2

               U uvodnim izjavama 8., 17., 70. i 72. Direktive 2006/123 navodi se:

                        „(8)

                        Prikladno je da se odredbe ove Direktive o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga primjenjuju isključivo u onoj mjeri u kojoj su dotične djelatnosti otvorene za tržišno natjecanje, tako da države članice nisu obvezne liberalizirati usluge od općeg gospodarskog interesa, privatizirati državna poduzeća koja pružaju takve usluge ili ukinuti postojeće monopole za druge djelatnosti ili određene distribucijske usluge.

                  […]

                        (17)

                        Ova Direktiva obuhvaća jedino one usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu. Usluge od općeg interesa nisu obuhvaćene u definiciji iz članka [57. UFEU‑a] te stoga ne ulaze u područje primjene ove Direktive. Usluge od općeg gospodarskog interesa su usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu te, stoga, ulaze u područje primjene ove Direktive. Međutim, određene usluge od općeg gospodarskog interesa, kao one koje mogu postojati u području prijevoza, isključene su iz područja primjene ove Direktive, dok su određene druge usluge od općeg gospodarskog interesa, kao one koje mogu postojati u području poštanskih usluga, predmet odstupanja od odredbi o slobodi pružanja usluga iz ove Direktive. […]

                  […]

                        (70)

                        Za potrebe ove Direktive i ne dovodeći u pitanje članak [14. UFEU‑a] usluge se mogu smatrati uslugama od općeg gospodarskog interesa jedino ako se njima izvršava posebna zadaća u društvenom interesu, koju je dotična država članica povjerila pružatelju usluge. Dodjeljivanje takve zadaće mora biti potvrđeno jednim ili više akata, čiji oblik određuje dotična država članica i mora se precizno navesti priroda takve posebne zadaće.

                  […]

                        (72)

                        Usluge od općeg gospodarskog interesa imaju važne zadaće vezane uz socijalnu i teritorijalnu koheziju. Postupak ocjenjivanja koji je predviđen u ovoj Direktivi ne smije ometati izvršavanje tih zadaća. On također ne smije utjecati na zahtjeve koji su potrebni za izvođenje tih zadaća, dok se istodobno treba riješiti pitanje neopravdanih ograničenja slobode poslovnog nastana.”

               3

               Člankom 1. te direktive propisano je:
               „[…]
               2.   Ova se Direktiva ne odnosi na liberalizaciju usluga od općeg gospodarskog interesa, rezerviranih za javna ili privatna tijela, niti na privatizaciju javnih tijela koja pružaju usluge.
               3.   Ova se Direktiva ne bavi ukidanjem monopola u području pružanja usluga niti potporama koje dodjeljuju države članice, a koje su obuhvaćene propisima Zajednice o tržišnom natjecanju.
               Ova Direktiva ne utječe na slobodu država članica da definiraju, u skladu s pravom [Unije], što smatraju uslugama od općeg gospodarskog interesa, kako bi te usluge trebalo organizirati i financirati u skladu s pravilima o državnim potporama te kojim bi posebnim obvezama trebale biti podložne.
               […]”

               4

               Članak 2. stavak 2. navedene direktive određuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:

                        (a)

                        negospodarske usluge od općeg interesa;
                        […]

                        (i)

                        djelatnosti povezane s izvršavanjem službenih ovlasti, kako je određeno u članku [51. UFEU‑a]

                  […]”

               5

               U članku 4. točki 7. iste direktive pojam „zahtjev” definiran je kao „svaka obveza, zabrana, uvjet ili ograničenje koje je predviđeno zakonima ili drugim propisima država članica ili koje proizlazi iz sudske prakse, upravne prakse, propisa profesionalnih tijela ili kolektivnih pravila strukovnih udruženja ili drugih profesionalnih organizacija, usvojenih pri izvođenju svoje pravne nezavisnosti”.

               6

               Članak 15. Direktive 2006/123, naslovljen „Zahtjevi koji se trebaju ocijeniti”, propisuje:
               „1.   Države članice ispituju predviđa li njihov pravni sustav neki od zahtjeva iz stavka 2. i osiguravaju da su svi takvi zahtjevi usklađeni s uvjetima iz stavka 3. Države članice prilagođavaju svoje zakone i druge propise da bi se uskladili s tim uvjetima.
               2.   Države članice ispituju je li u njihovom pravnom sustavu pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti uvjetovano ispunjavanjem nekih od sljedećih nediskriminirajućih zahtjeva:
               […]

                        (d)

                        zahtjeva, osim onih koji se odnose na pitanja obuhvaćena Direktivom 2005/36/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125.)] ili predviđenih u drugim aktima [Unije], koji određenim pružateljima osiguravaju pristup dotičnoj uslužnoj djelatnosti zbog njezine specifične prirode;

                  […]
               3.   Države članice provjeravaju da zahtjevi iz stavka 2. ispunjavaju sljedeće uvjete:

                        (a)

                        nediskriminacije: zahtjevi ne smiju biti izravno ili neizravno diskriminirajući s obzirom na državljanstvo niti mjesto registriranog sjedišta za poduzeća;

                        (b)

                        nužnosti: zahtjevi moraju biti opravdani prevladavajućim razlogom od društvenog interesa;

                        (c)

                        proporcionalnosti: zahtjevi moraju biti prikladni za sigurno ispunjenje postavljenog cilja; ne smiju prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja i nije ih moguće zamijeniti drugim, manje strožim mjerama kojima se postiže isti rezultat.

                  4.   Stavci 1., 2. i 3. primjenjuju se na zakonodavstvo u području usluga od općeg gospodarskog interesa u onoj mjeri u kojoj primjena tih stavaka ne ometa pravno ili stvarno izvršavanje posebne zadaće koja im je povjerena.
               […]”

               7

               Članak 16. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice poštuju pravo pružatelja usluga da djeluju u državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan.
               Država članica u kojoj se pruža usluga osigurava slobodni pristup i slobodno izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području.
               Države članice ne smiju uvjetovati pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području ispunjavanjem nekog zahtjeva koji ne poštuje sljedeća načela:

                        (a)

                        nediskriminacije: zahtjev ne smije biti izravno ili neizravno diskriminirajući s obzirom na državljanstvo niti, u slučaju pravnih osoba, državu članicu poslovnog nastana;

                        (b)

                        nužnosti: zahtjevi moraju biti opravdani razlozima javnog reda, javne sigurnosti, javnog zdravlja ili zaštite okoliša;

                        (c)

                        proporcionalnosti: zahtjev mora biti prikladan za ispunjenje postavljenog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja.”

               8

               Člankom 17. točkom 1. navedene direktive određuje se da se članak 16. potonje direktive ne primjenjuje na usluge od općeg gospodarskog interesa (u daljnjem tekstu: UOGI) koje se pružaju u drugoj državi članici, između ostalog u sektorima navedenima u tom članku 17. točki 1.

         B. Mađarsko pravo

            1.

            Zakon br. CC

               9

               Zakonom br. CC izmijenjen je pravni okvir usluga mobilnog plaćanja s učinkom od 1. travnja 2013., ali s obvezujućim učinkom tek od 2. srpnja 2014.

               10

               Člankom 1. točkom (d) tog zakona određuje se:
               „Za potrebe ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (d)

                        sustav mobilnog plaćanja: svaki sustav u kojem klijent kupuje uslugu posredstvom elektroničkog sustava prodaje koji je dostupan bez povezivanja na fiksnu točku pomoću telekomunikacijskog sredstva, digitalnog uređaja ili nekog drugog informatičkog alata”.

               11

               U članku 2. navedenog zakona navodi se:
               „Uslugom centralizirane mobilne prodaje smatra se

                        (a)

                        javna usluga parkiranja (parking) u skladu sa Zakonom o cestovnom prometu;

                        (b)

                        davanje pristupa cestovnoj mreži u zamjenu za naknadu za njezino korištenje ili cestarinu;

                        (c)

                        usluga prijevoza putnika koju u obliku javne usluge obavlja pružatelj usluga kojeg većinom nadzire država ili lokalna uprava,
                        […]

                        (d)

                        sve usluge koje nisu obuhvaćene kategorijama iz gore navedenih točaka (a) do (c) koje, u obliku javne usluge, pruža tijelo koje većinom nadzire država ili lokalna uprava.”

               12

               Člankom 3. istog zakona propisuje se:
               „1.   Pružatelj usluga dužan je jamčiti prodaju usluge koja se izvršava centraliziranom mobilnom prodajom – osim usluge iz članka 2. točke (d) – putem sustava mobilnog plaćanja.
               2.   Pružatelj usluga ispunjava obvezu koju ima na temelju stavka 1. putem jedinstvenog nacionalnog sustava (u daljnjem tekstu: nacionalni sustav mobilnog plaćanja) kojim se koristi tijelo koje je odredila vlada (u daljnjem tekstu: nacionalno tijelo za mobilno plaćanje) i koji je

                        (a)

                        u stopostotnom vlasništvu države, ili

                        (b)

                        u stopostotnom vlasništvu tijela koje je sâmo pod stopostotnim nadzorom države.

                  3.   Ako pružatelj usluga prodaje uslugu iz članka 2. točke (d) putem sustava mobilnog plaćanja, prodaju može provesti samo pomoću nacionalnog sustava mobilnog plaćanja.
               4.   Korištenje nacionalnim sustavom mobilnog plaćanja jest javna usluga o kojoj ministar nadležan za računalstvo i nacionalno tijelo za mobilno plaćanje međusobno sklapaju sporazum o javnoj usluzi.
               5.   Korištenje nacionalnim sustavom mobilnog plaćanja isključivo je državna gospodarska djelatnost koju nacionalno tijelo za mobilno plaćanje obavlja bez sklapanja ugovora o koncesiji.
               […]”

            2.

            Vladina uredba br. 356/2012

               13

               Vladina uredba br. 356/2012, koja je stupila na snagu 1. travnja 2013., sadržava odredbe za provedbu Zakona br. CC.

               14

               Članak 8. te uredbe propisuje:
               „1.   Osim ako nije drukčije predviđeno, naknada koju klijent treba platiti kao naknadu za proizvod kupljen putem mobilnog plaćanja odgovara naknadi koju bi klijent trebao platiti da uslugu nije kupio putem nacionalnog sustava mobilnog plaćanja. Pružatelj usluga može poticati kupnju usluge kao proizvoda kupljenog putem mobilnog plaćanja s pomoću popustâ.
               2.   Osim naknade za proizvod kupljen putem mobilnog plaćanja u skladu sa stavkom 1., klijent nacionalnom tijelu za mobilno plaćanje plaća naknadu za praktičnost u gore navedenom iznosu za sljedeće usluge:

                        (a)

                        50 forinti [mađarski (HUF)] za transakciju u okviru prodaje javne usluge parkiranja (parking),

                        (b)

                        50 [HUF] za transakciju u okviru prodaje prava korištenja cesta u skladu s člankom 33/A Zakona br. I iz 1988. o cestovnom prometu,

                  […]
               3.   Nacionalno tijelo za mobilno plaćanje klijentu istodobno naplaćuje naknadu za praktičnost ako je kupnja usluge centraliziranom mobilnom prodajom izvršena te naknadu koja odgovara usluzi koja se obavlja centraliziranom mobilnom prodajom.
               […]”

               15

               Člankom 24/A stavkom 1. navedene uredbe predviđa se:
               „Osim naknade za proizvod kupljen putem mobilnog plaćanja u skladu s člankom 8. stavkom 1., posrednik nacionalnom tijelu za mobilno plaćanje plaća naknadu za praktičnost u gore navedenom iznosu za sljedeće usluge:

                        (a)

                        40 [HUF] za transakciju u okviru prodaje javne usluge parkiranja (parking),

                        (b)

                        0 [HUF] za transakciju u okviru prodaje prava korištenja cesta u skladu s člankom 33/A Zakona br. I iz 1988. o cestovnom prometu,

                        (c)

                        0 [HUF] za transakciju u okviru prodaje prava korištenja cesta u skladu sa zakonom o cestarini,

                        (d)

                        0 [HUF] za transakciju u okviru prodaje karte za javni prijevoz,

                        (e)

                        75 [HUF] za transakciju u okviru usluga iz članka 2. točke (d) Zakona br. CC.”

               16

               Članak 31. iste uredbe odnosi se na naknadu za posredovanje u prodaji. Njegov stavak 1. glasi kako slijedi:
               „Naknada za posredovanje u prodaji izračunava se na temelju iznosa naknade koju treba platiti klijent, bez [poreza na dodanu vrijednost], u skladu s člankom 8. stavkom 1. i iznosi:

                        (a)

                        10 % u okviru prodaje javne usluge parkiranja (parking),

                        (b)

                        5 % u okviru prodaje prava korištenja cesta u skladu s člankom 33/A Zakona br. I iz 1988. o cestovnom prometu,

                        (c)

                        5 % u okviru prodaje prijevozne karte,

                        (d)

                        5 % u okviru prodaje prava korištenja cesta u skladu sa Zakonom o cestarini.”

         II. Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               17

               Zaključivši da bi primjena Zakona br. CC i Vladine uredbe br. 356/2012 dovela do toga da samo jedan poduzetnik, koji je pod nadzorom države, iskorištava nacionalni sustav mobilnog plaćanja, a čija je uporaba obvezna, Komisija je 14. prosinca 2012. pokrenula postupak „EU Pilot” br. 4372/12/MARK, u okviru kojeg je Mađarskoj proslijedila zahtjev za informacije. Mađarska tijela odgovorila su na taj zahtjev 22. veljače 2013.

               18

               Ocijenivši taj odgovor nedostatnim i smatravši da Mađarska, time što je donijela članak 3. stavke 2. do 5. Zakona br. CC, nije ispunila svoje obveze na temelju članaka 15. i 16. Direktive 2006/123 i članaka 49. i 56. UFEU‑a, Komisija je 21. studenoga 2013. toj državi članici uputila pismo opomene.

               19

               Mađarska je na to pismo opomene odgovorila dopisom od 22. siječnja 2014. Tvrdila je, kao prvo, da države članice raspolažu širokim manevarskim prostorom pri definiranju UOGI‑ja koji Komisija može dovesti u pitanje samo u slučaju očite pogreške. Predmetni nacionalni sustav mobilnog plaćanja jest UOGI zato što ima određena specifična obilježja u odnosu na uobičajene gospodarske djelatnosti, dostupan je svima i samo tržišne sile nisu uspjele zadovoljavajuće pružiti tu uslugu. Kao drugo, zahvaljujući standardizaciji koja omogućava ujednačavanje, individualizaciju i interoperabilnost, Mađarska ispunjava zahtjeve u području sustava mobilnog plaćanja koje je Komisija, među ostalim, definirala u svojoj zelenoj knjizi naslovljenoj „Ususret integriranom europskom tržištu za kartična plaćanja te internetski i mobilni platni promet” [COM(2011) 941 final]. Kao treće, ta je država članica iz tržišnog natjecanja izuzela usluge koje se nude putem predmetne platforme iz razloga u općem interesu, a ne gospodarskih razloga. Mobilno plaćanje parkirališnog mjesta tako je jedini način plaćanja koji omogućava izračun naknade koja odgovara stvarnom razdoblju parkiranja. Kao četvrto, privatni pružatelji usluga koji su ranije nudili tu uslugu nisu pretrpjeli nikakav gubitak koji bi navedena država članica trebala nadoknaditi jer su se kao posrednici u prodaji mogli koristiti platformom i infrastrukturom koje su uspostavljene. Kao peto, klijentima je jedinstvenu i zajamčenu uslugu moguće nuditi samo putem središnje nacionalne platforme koja se temelji na isključivom pravu. Kao šesto, Mađarska ističe da predmetni nacionalni sustav mobilnog plaćanja djeluje kao monopol u području pružanja usluga. Na temelju članka 1. stavka 3. Direktive 2006/123, takav monopol nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.

               20

               Komisija je 11. srpnja 2014. izdala obrazloženo mišljenje u kojem je zadržala stajalište koje je iznijela u svojem pismu opomene. Mađarska je na to obrazloženo mišljenje odgovorila dopisom od 19. rujna 2014. u kojem je u biti ponovila očitovanja koja je iznijela u svojem dopisu od 22. siječnja 2014.

               21

               Komisija je, nezadovoljna odgovorom mađarskih tijela, odlučila podnijeti ovu tužbu.

         III. O tužbi

         A. Uvodne napomene

               22

               Najprije valja utvrditi da od 1. srpnja 2014. Nemzeti Mobilfizetési Zrt. – koji je u isključivom vlasništvu Magyar Fejlesztési Bank i, preko nje, mađarske države – osigurava korištenje predmetnim nacionalnim sustavom mobilnog plaćanja, čija je uporaba obvezna u različitim područjima primjene, točnije u području javnog parkiranja, davanja pristupa cestovnoj mreži radi njezina korištenja, prijevoza osoba koji obavlja državni poduzetnik i drugih usluga koje pružaju državna tijela.

               23

               Komisija objašnjava da je Zakonom br. CC stvoren nacionalni monopol usluga mobilnog plaćanja, s obzirom na to da Nemzeti Mobilfizetési Zrt. ima isključivo pravo sklapanja ugovora s upraviteljima parkirališta i prodaje prava korištenja cestovne mreže. To predstavlja prepreku ulasku na veleprodajno tržište mobilnog plaćanja, koje je prije toga bilo otvoreno za tržišno natjecanje.

               24

               U svojoj tužbi Komisija kao prvo tvrdi da su zbog takvog svojeg ograničavajućeg učinka Zakon br. CC i Vladin dekret br. 356/2012 o uspostavi sustava mobilnog plaćanja u suprotnosti s člankom 15. stavkom 2. točkom (d) i člankom 16. stavkom 1. Direktive 2006/123. Podredno ističe da taj propis krši članke 49. i 56. UFEU‑a.

         B. Primjenjive odredbe

            1.

            Argumentacija stranaka

               25

               Što se tiče primjenjivosti Direktive 2006/123, Komisija odbacuje stajalište Mađarske istaknuto tijekom predsudskog postupka, prema kojem je predmetni nacionalni sustav mobilnog plaćanja postao UOGI koji ne ulazi u područje primjene te direktive, u skladu s člankom 1. stavcima 2. i 3. iste.

               26

               Kao prvo, članak 1. stavci 2. i 3. Direktive 2006/123, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., isključuje iz te direktive samo već postojeće UOGI‑je i monopole. Međutim, Zakonom br. CC isključivo je pravo dodijeljeno društvu Nemzeti Mobilfizetési Zrt. nakon što je navedena direktiva stupila na snagu.

               27

               Kao drugo, Komisija se ne slaže s mišljenjem Mađarske prema kojem se predmetnu uslugu može kvalificirati kao UOGI. Međutim, čak i u slučaju kada bi se tu uslugu moglo tako kvalificirati, primjenjivala bi se Direktiva 2006/123, kao što to potvrđuje činjenica da se u njoj predviđaju brojna jamstva i iznimke za UOGI‑je, koji su obuhvaćeni njezinim područjem primjene. Dakle, Komisija smatra da se na temelju članka 17. točke 1. navedene direktive članak 16. te direktive ne primjenjuje na UOGI‑je pružene u drugoj državi članici. Stoga, ako se utvrdi da je usluga, poput one u glavnom postupku, UOGI, na nju se i dalje primjenjuje članak 15. stavak 2. točka (d) Direktive 2006/123 kao i članci 49. i 56. UFEU‑a.

               28

               Kao treće, Komisija tvrdi da Direktiva 2006/123, na temelju njezina članka 2. točke (a) i (i), iz svojeg područja primjene isključuje „negospodarske usluge od općeg interesa” i „djelatnosti povezane s izvršavanjem službenih ovlasti”. Međutim, Mađarska nije zanijekala da je predmetna usluga gospodarska djelatnost niti je smatrala da ta usluga sudjeluje u izvršavanju javnih ovlasti.

               29

               Kao četvrto, Komisija tvrdi, pozivajući se na sudsku praksu Suda, da, čak i ako bi dotičnu uslugu, bez obzira na razlog, trebalo isključiti iz područja primjene Direktive 2006/123, predmetni bi propis ipak trebao poštovati članke 49. i 56. UFEU‑a.

               30

               Mađarska tvrdi da u ovom slučaju nisu primjenjivi ni Direktiva 2006/123 ni članci 49. i 56. UFEU‑a.

               31

               Naime, kao prvo, korištenje predmetnim nacionalnim sustavom mobilnog plaćanja je UOGI. Mađarska u tom pogledu pojašnjava da je, na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a, članka 1. Protokola br. 26 o uslugama od općeg interesa i članka 1. stavka 3. Direktive 2006/123, definiranje djelatnosti koje se smatraju UOGI‑jima u nadležnosti država članica. Mađarska osim toga podsjeća, pozivajući se na određene Komisijine komunikacije u području državnih potpora, da je za postojanje UOGI‑ja potrebno ispunjenje triju pretpostavki, odnosno da usluga ima specifična obilježja u odnosu na ostale gospodarske djelatnosti zbog kojih se može smatrati UOGI‑jem, da je dostupna svima i da same tržišne sile ne dovode do pružanja te usluge na zadovoljavajući način.

               32

               Za početak, Komisija ne osporava da je druga od tih pretpostavki ispunjena.

               33

               Nadalje, što se tiče prve pretpostavke, Mađarska navodi da je predmetna usluga mobilnog plaćanja povezana s korištenjem javnih usluga, pri čemu je država dužna osigurati da joj korisnici mogu pristupiti ujednačeno, praktično, neposredno i lako, neovisno o mjestu korištenja. Dakle, Mađarska je nacionalni sustav mobilnog plaćanja uspostavila iz razloga u općem interesu, a ne iz gospodarskih razloga.

               34

               Mađarska također tvrdi da se mobilno plaćanje naknada za parkiranje ne može smatrati „praktičnom” uslugom kao što to tvrdi Komisija. Naprotiv, riječ je o jedinoj mogućnosti kojom se uzimaju u obzir interesi korisnika, s obzirom na to da se tim sredstvom plaćanja omogućava izračun iznosa naknade koja odgovara stvarnom razdoblju parkiranja. U svakom slučaju, iz presude od 12. veljače 2008., BUPA i dr./Komisija (T‑289/03, EU:T:2008:29, t. 188.), proizlazi da se „luksuzne” usluge mogu kvalificirati kao UOGI‑ji.

               35

               Naposljetku, što se tiče treće pretpostavke, Mađarska tvrdi da prethodni sustav nije omogućavao zadovoljavajuće funkcioniranje tržišta za potrošače i za posrednike u prodaji ni u pogledu tržišnih uvjeta ni u pogledu zemljopisne pokrivenosti. Tako ta država članica među ostalim navodi da, prije uspostave nacionalnog sustava mobilnog plaćanja, 23 upravitelja parkirališta nisu nudila mobilno plaćanje, zbog čega je netočna Komisijina tvrdnja prema kojoj je najveći sudionik na tržištu, EME Zrt., tijekom 2012. navodno bio prisutan na 90 % javnih parkirališta.

               36

               Nacionalni je sustav mobilnog plaćanja namijenjen rješavanju nedostataka prethodnog funkcioniranja tržišta. Cilj mu je, s jedne strane, pokriti cijelo državno područje i, s druge strane, to da mađarska država tehničkom platformom u pogledu troškova upravlja na optimalan i što ujednačeniji mogući način. Pravilno funkcioniranje ujednačenog i interoperabilnog sustava zahtijeva uspostavu jedinstvene platforme koju je moguće uspostaviti samo na centraliziran način, pri čemu gospodarski subjekti ne mogu uspostaviti takve platforme niti za to imaju interes.

               37

               Kao drugo, što se tiče primjenjivosti Direktive 2006/123 na neki UOGI, Mađarska tvrdi da se tom direktivom samo predviđa da države članice nisu obvezne liberalizirati UOGI‑je. Tom se direktivom ne propisuje da se države članice ne obvezuje da liberaliziraju „postojeće” UOGI‑je. Komisijina argumentacija istaknuta u tom pogledu ugrozila bi pravo država članica da uspostave UOGI‑je.

               38

               Mađarska stoga zadržava svoje stajalište prema kojem, u skladu s člankom 1. stavkom 2. te direktive, predmetne usluge u ovom slučaju nisu obuhvaćene njezinim područjem primjene. Još jedan razlog zašto se navedena direktiva ne primjenjuje temelji se na činjenici da se, na temelju njezina članka 1. stavka 3., ona ne bavi ukidanjem monopola u području usluga.

               39

               U svakom slučaju, čak i da je Direktiva 2006/123 primjenjiva, s obzirom na to da je predmetni nacionalni sustav mobilnog plaćanja UOGI, u skladu s člankom 15. stavkom 4. te direktive ne treba uzeti u obzir članak 15. stavak 2. točku (d) navedene direktive na koji se Komisija poziva jer bi se njegovom primjenom omelo ispunjavanje zadaće koja je tom nacionalnom sustavu povjerena.

            2.

            Ocjena Suda

               40

               Budući da se Komisijina tužba temelji, kao prvo, na povredi odredaba Direktive 2006/123 koje se odnose na slobodu poslovnog nastana i slobodno pružanje usluga, najprije je potrebno odgovoriti na argument Mađarske prema kojem ta direktiva nije primjenjiva u ovom slučaju, u skladu s člankom 1. stavcima 2. i 3. navedene direktive, da bi se zatim ocijenilo primjenjuju li se njezini članci 15. i 16. na predmetnu uslugu mobilnog plaćanja.

            a)

            Primjenjivost Direktive 2006/123

               41

               U skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2006/123, potonja se ne odnosi na liberalizaciju UOGI‑ja, rezerviranih za javna ili privatna tijela, niti na privatizaciju javnih tijela koja pružaju usluge. Iz članka 1. stavka 3. navedene direktive također proizlazi da se ona ne bavi ukidanjem monopola u području pružanja usluga niti potporama koje dodjeljuju države članice a koje su obuhvaćene propisima Unije o tržišnom natjecanju.

               42

               U tom se smislu u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2006/123 pojašnjava da se odredbe te direktive primjenjuju isključivo u onoj mjeri u kojoj su predmetne djelatnosti otvorene za tržišno natjecanje, tako da se njime ne obvezuje države članice da liberaliziraju UOGI‑je ili privatiziraju državna poduzeća koja pružaju takve usluge ili ukinu postojeće monopole za druge djelatnosti ili određene distribucijske usluge.

               43

               Iz toga slijedi da je, kao što to tvrdi Komisija, cilj članka 1. stavaka 2. i 3. Direktive 2006/123 iz područja primjene te direktive isključiti UOGI‑je, rezervirane za javna ili privatna tijela, ili monopole koji su, za razliku od onih koji su uvedeni Zakonom br. CC i Vladinom uredbom br. 356/2012, postojali u trenutku kada je navedena direktiva stupila na snagu.

               44

               Osim toga, iako je točno da se u članku 2. stavku 2. točkama (a) i (i) iste direktive iz njezina područja primjene isključuje negospodarske usluge od općeg interesa i djelatnosti povezane s izvršavanjem službenih ovlasti, nesporno je da predmetna usluga nije obuhvaćena niti jednom od tih kategorija.

               45

               Stoga valja odbiti argumente Mađarske koji se temelje na tome da su Zakon br. CC i Vladina uredba br. 356/2012 prema članku 1. stavcima 2. i 3. Direktive 2006/123 isključeni iz njezina područja primjene.

            b)

            Primjenjivost članaka 15. i 16. Direktive 2006/123

               46

               Budući da Komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da se nacionalni sustav mobilnog plaćanja uređen Zakonom br. CC i Vladinom uredbom br. 356/2012 protivi članku 15. stavku 2. točki (d) i članku 16. stavku 1. Direktive 2006/123, potrebno je utvrditi može li se, kao što to tvrdi Mađarska, predmetna usluga mobilnog plaćanja smatrati UOGI‑jem.

               47

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 56. svojeg mišljenja, Direktiva 2006/123 sadržava posebne odredbe u vezi s primjenom tih odredaba na UOGI‑je, odnosno, s jedne strane, članak 15. stavak 4. i, s druge strane, članak 17.

               48

               U skladu s člankom 1. Protokola br. 26 o uslugama od općeg interesa, države članice raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću u pogledu pružanja, naručivanja i organiziranja UOGI‑ja u mjeri koja je najviše moguće povezana s potrebama korisnika.

               49

               Dakle, države članice mogu, poštujući pravo Unije, odrediti doseg i organizaciju svojih UOGI‑ja uzimajući u obzir, osobito, ciljeve svoje nacionalne politike. U tom pogledu države članice raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću koju Komisija može dovesti u pitanje samo u slučaju očite pogreške (presuda od 20. prosinca 2017., Comunidad Autónoma del País Vasco i dr./Komisija, C‑66/16 P do C‑69/16 P, EU:C:2017:999, t. 69. i 70.).

               50

               Točnije, u okviru Direktive 2006/123 zakonodavac Unije tu diskrecijsku ovlast potvrdio je u članku 1. stavku 3. drugom podstavku te direktive, u skladu s kojim se navedenom direktivom ne utječe na slobodu država članica da definiraju, u skladu s pravom Unije, ono što smatraju UOGI‑jima, kako bi te usluge trebalo organizirati i financirati u skladu s pravilima o državnim potporama te kojim specifičnim obvezama podliježu.

               51

               Prema sudskoj praksi Suda, usluga može biti od općeg gospodarskog interesa ako taj interes ima posebne značajke u usporedbi s interesom koji imaju druge djelatnosti iz gospodarskog života (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. prosinca 1991., Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, EU:C:1991:464, t. 27.; od 18. lipnja 1998., Corsica Ferries France, C‑266/96, EU:C:1998:306, t. 45.; od 23. svibnja 2000., Sydhavnens Sten & Grus, C‑209/98, EU:C:2000:279, t. 75., kao i od 3. ožujka 2011., AG2R Prévoyance, C‑437/09, EU:C:2011:112, t. 71. i 72.).

               52

               Osim toga, uvodna izjava 70. Direktive 2006/123 pojašnjava da se uslugom, kako bi je se moglo kvalificirati kao UOGI‑ja, treba izvršavati posebna zadaća u društvenom interesu, koju je pružatelju usluge povjerila dotična država članica.

               53

               U tom pogledu Komisija ističe da je Mađarska počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je zaključila da je predmetnu uslugu mobilnog plaćanja kvalificirala kao UOGI. Međutim, valja utvrditi da elementi na koje se ta institucija oslanja nisu dovoljni da bi se takvoj kvalifikaciji oduzela vjerodostojnost.

               54

               Treba istaknuti da Komisija u biti tvrdi da su subjekti aktivni na tržištu navedene usluge već pružali i prije stvaranja nacionalnog monopola usluga mobilnog plaćanja. Smatra da je tržište zadovoljavajuće funkcioniralo, istovremeno priznajući postojanje određenih problema, prije svega zbog nepostojanja jedinstvene, standardizirane i interoperabilne platforme.

               55

               Međutim, sama okolnost da uslugu koju je država članica kvalificirala kao UOGI već pružaju operateri koji su prisutni na dotičnom tržištu nije dovoljna za dokazivanje da ta kvalifikacija sadržava očitu pogrešku u ocjeni.

               56

               Naime, kao što i sama Komisija ističe, pozivajući se na točku 48. Komisijine Komunikacije o primjeni pravila Europske unije o državnim potporama na naknade koje se dodjeljuju za pružanje usluga od općeg gospodarskog interesa (SL 2012., C 8, str. 4.), činjenica da se usluga već pruža na tržištu, ali u nezadovoljavajućim uvjetima koji nisu u skladu s općim interesom, kako ga određuje predmetna država članica, može opravdati kvalifikaciju te usluge kao UOGI‑ja.

               57

               To je osobito slučaj kada ta država članica, u okviru margine prosudbe koju ima, smatra da tržište ne omogućava ostvarivanje ciljeva kontinuiteta i pristupa usluzi koje je utvrdila.

               58

               Međutim, u ovom slučaju Mađarska ističe da predmetni nacionalni sustav mobilnog plaćanja, koji ona kvalificira kao UOGI, ima za cilj nadomjestiti neuspjeh tržišta da osigura pokrivenost te usluge na cijelom državnom području, pod jedinstvenim uvjetima za sve korisnike navedene usluge. Time što pokriva cijelo državno područje, usluga mobilnog plaćanja obično je dostupna cjelokupnom mađarskom stanovništvu bez obzira na profitabilnost u regiji u kojoj se pruža. Osim toga, cilj je tog sustava osigurati mobilno plaćanje za usluge od općeg gospodarskog interesa, kao što su javno parkiranje i javni prijevoz osoba, čime doprinosi zadovoljavanju općeg gospodarskog interesa.

               59

               U tom pogledu valja utvrditi da Komisija samo tvrdi da je, suprotno onomu što tvrdi Mađarska, to tržište zadovoljavajuće funkcioniralo i da bi se vjerojatno razvilo, a da međutim nije pružila dokaz kojim bi potkrijepila te tvrdnje.

               60

               U tim okolnostima Komisija nije iznijela niti jedan dokaz kojim bi se moglo dokazati da je navedena država članica počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je navedenu uslugu mobilnog plaćanja kvalificirala kao UOGI.

               61

               Prema tome, za potrebe primjene odredaba Direktive 2006/123 u ovom slučaju, valja zaključiti da što se tiče, kao prvo, slobode poslovnog nastana, usklađenost predmetnih mađarskih propisa s Direktivom 2006/123 treba ocjenjivati vodeći računa o članku 15. stavku 4. te direktive.

               62

               U tom pogledu valja ipak pojasniti da, suprotno onomu što tvrdi Mađarska, ta odredba ne isključuje automatski UOGI‑je iz područja primjene članka 15. Direktive 2006/123. Naime, stavak 4. tog članka 15. predviđa da se stavci 1., 2. i 3. navedenog članka primjenjuju na zakonodavstvo u području UOGI‑ja samo u onoj mjeri u kojoj njihova primjena ne ometa, de iure ili de facto, izvršavanje posebne zadaće koja im je povjerena.

               63

               Kao drugo, što se tiče slobodnog pružanja usluga, valja istaknuti da se, u skladu s člankom 17. točkom 1. Direktive 2006/123, članak 16. te direktive ne primjenjuje na usluge od općeg gospodarskog interesa koje se pružaju u drugoj državi članici. Stoga predmetne mađarske propise valja ispitati, kao što to podredno zahtijeva Komisija, s obzirom na članak 56. UFEU‑a.

            3.

            Navedeni tužbeni razlozi

            a)

            Argumentacija stranaka

               64

               Komisija smatra da se uvođenjem i zadržavanjem na snazi predmetnog nacionalnog sustava mobilnog plaćanja na temelju primjene Zakona br. CC i Vladine uredbe br. 356/2012, krši članak 15. stavak 2. točka (d) Direktive 2006/123 i članak 56. UFEU‑a.

               65

               Kao prvo, što se tiče ograničavajućeg učinka Zakona br. CC i Vladine uredbe br. 356/2012, Komisija smatra da je korištenje tim nacionalnim sustavom mobilnog plaćanja postalo državni monopol jer je isključena mogućnost da ostali pružatelji usluga mobilnog plaćanja i mobilne telefonije obavljaju svoju djelatnost na predmetnom tržištu. Uvođenje tog sustava stoga onemogućava pristup veleprodajnom tržištu mobilnog plaćanja, bez obzira na načine pružanja usluga.

               66

               Kao drugo, Komisija priznaje da se neki argumenti koje je Mađarska iznijela tijekom predsudskog postupka kako bi opravdala uvođenje navedenog nacionalnog sustava mobilnog plaćanja, osobito zaštita potrošača i primatelja usluga te poštenost trgovinskih transakcija i borba protiv prijevare, mogu smatrati važnim razlozima u općem interesu. Međutim, Komisija je mišljenja da ti razlozi ne mogu opravdati ograničenja uvedena Zakonom br. CC jer ne zadovoljavaju zahtjeve nužnosti i proporcionalnosti.

               67

               Kao treće, što se tiče nužnosti i proporcionalnosti, Komisija tvrdi da intervencija mađarske države nije nužna. Naime, ni na koji način nije dokazano da je ranije funkcioniranje tržišta u području javnog parkiranja i davanja pristupa cestovnoj mreži radi njezina korištenja bilo nezadovoljavajuće. Premda Komisija ne niječe da standardizacija može imati određene prednosti u pogledu proširenja usluga mobilnog plaćanja, ona ipak tvrdi da stvaranje državnog monopola nije bio jedini ni najbolji način za ostvarivanje tog cilja.

               68

               Osim toga, Komisija smatra da je intervencija mađarske države neproporcionalna. Naime, problemi koje su mađarska nadležna tijela navela u pogledu funkcioniranja tržišta mogli su se riješiti pomoću drugih manje ograničavajućih mjera. Tako su se standardizacija i interoperabilnost među ostalim mogle ostvariti zakonodavnim putem, a da se pritom sačuva postojeća tržišna struktura. Isto tako se moglo uspostaviti novo državno tijelo, bez isključivih prava. Također je bilo moguće uspostaviti sustav koncesija za korištenje platformom predmetnog nacionalnog sustava mobilnog plaćanja ili stvoriti samo privremeni monopol.

               69

               Mađarska u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a ističe da članci 49. i 56. UFEU‑a nisu primjenjivi. Osim toga, predmetni nacionalni sustav mobilnog plaćanja državni je monopol koji valja ispitati na osnovi članka 37. UFEU‑a, a ne na osnovi drugih odredaba UFEU‑a. Ako bi Sud ipak smatrao da su članci 49. i 56. UFEU‑a primjenjivi, Mađarska tvrdi da te odredbe nisu povrijeđene.

               70

               Naime, kao prvo, pravila koja se odnose na nacionalni sustav mobilnog plaćanja nisu diskriminirajuća jer se pravila sadržana u Zakonu br. CC i Vladinoj uredbi br. 356/2012 ujednačeno primjenjuju na sve pružatelje usluga koji se nalaze u usporedivim situacijama. Mađarska u tom pogledu pojašnjava da se na postojanje diskriminacije može pozivati samo ako trgovačka društva podliježu različitim propisima ovisno o mjestu njihova podrijetla ili poslovnog nastana ili o njihovu nacionalnom ili inozemnom podrijetlu.

               71

               Kao drugo, razloge koje je Mađarska iznijela kao cilj i opravdanje predmetnog nacionalnog sustava mobilnog plaćanja, među kojima osobito zaštitu potrošača i poštenost poslovnih transakcija ili borbu protiv prijevare, Sud je priznao kao važne razloge u općem interesu.

               72

               Kao treće, uspostava i zadržavanje navedenog nacionalnog sustava mobilnog plaćanja nužni su i u skladu s načelom proporcionalnosti.

               73

               Mađarska najprije ističe da predmetno tržište prije 1. srpnja 2014. nije funkcioniralo na zadovoljavajući način. Nije bilo pokriveno cijelo državno područje i nije bilo ni interoperabilnosti niti korištenja platforme. Tržište su stoga činili fragmentirani i zatvoreni sustavi.

               74

               Nadalje, prema mišljenju Mađarske, uspostava tog nacionalnog sustava mobilnog plaćanja može potaknuti tržišno natjecanje i omogućiti zadovoljavajuće pružanje usluga.

               75

               Naposljetku, Mađarska odbija Komisijin argument prema kojem se fragmentirani sustavi koji su prije postojali mogu uključiti skupom obveza uvedenih propisima, suradnjom ili tržišnim natjecanjem, ističući da ta pretpostavka nije potkrijepljena nikakvim primjerom na međunarodnoj razini. U svakom slučaju, ta država članica ističe da je, s obzirom na to da je predmetna usluga u nadležnosti lokalnih vlasti, trebalo provesti postupke javne nabave. To bi imalo za posljedicu, s jedne strane, uspostavljanje sustava mobilnog plaćanja parkiranja samo u područjima u kojima je pružatelj usluga mogao očekivati značajne prihode, zbog čega ne bi bila osigurana pokrivenost cijelog državnog područja, i, s druge strane, da bi različite lokalne vlasti dodijelile ugovore različitim pružateljima usluga, što bi uzrokovalo potpuni nedostatak interoperabilnosti.

            b)

            Ocjena Suda

         1) Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 15. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123

               76

               Valja podsjetiti da su u skladu s člankom 15. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 2006/123 države članice dužne ispitati predviđa li njihov pravni sustav jedan ili više zahtjeva iz članka 15. stavka 2. te direktive i, ako je to slučaj, da su dužne paziti da ti zahtjevi ispunjavaju uvjete nediskriminacije, nužnosti i proporcionalnosti predviđene člankom 15. stavkom 3. navedene direktive. Prema članku 15. stavku 1. drugoj rečenici iste direktive, države članice moraju prilagoditi svoje zakone i druge propise da bi ih uskladile s tim uvjetima (presuda od 30. siječnja 2018., X i Visser, C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 129.).

               77

               Na prvom mjestu, pojam „zahtjev” iz članka 15. stavka 2. Direktive 2006/123 valja, sukladno članku 4. točki 7. te direktive, shvatiti na način da se, među ostalim, odnosi na „svak[u] obvez[u], zabran[u], uvjet ili ograničenje koje je predviđeno zakonima ili drugim propisima država članica” (vidjeti u tom smislu presudu od 30. siječnja 2018., X i Visser, C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 119.).

               78

               Među zahtjevima koje valja ocijeniti nalaze se, među ostalim, kao što to proizlazi iz članka 15. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123, oni koji pristup predmetnoj uslužnoj djelatnosti rezerviraju za određene pružatelje usluga zbog specifične prirode predmetne djelatnosti i oni koji se ne odnose na područja obuhvaćena Direktivom 2005/36 i koji nisu predviđeni drugim instrumentima Unije.

               79

               U ovom slučaju, valja utvrditi da je, kao što to ističe Komisija, nacionalni sustav mobilnog plaćanja uređen Zakonom br. CC i Vladinom uredbom br. 356/2012 zahtjev u smislu članka 15. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123. Naime, nesporno je da taj sustav pristup djelatnosti pružanja usluga mobilnog plaćanja rezervira za Nemzeti Mobilfizetési Zrt., tako što u korist tog javnog poduzeća uvodi monopol, a da taj monopol nije zahtjev koji se odnosi na područja obuhvaćena Direktivom 2005/36 ili zahtjev predviđen u drugim instrumentima Unije.

               80

               Što se tiče, na drugom mjestu, kumulativnih pretpostavki navedenih u članku 15. stavku 3. Direktive 2006/123, one se, kao prvo, odnose na nediskriminatoran karakter zahtjeva o kojima je riječ, koji ne mogu biti izravno ili neizravno diskriminirajući ovisno o državljanstvu ili, u pogledu društava, ovisno o mjestu registriranog sjedišta; kao drugo, na njihovu nužnost, tj. da moraju biti opravdani važnim razlogom u općem interesu; i, kao treće, na njihovu proporcionalnost, s obzirom na to da navedeni zahtjevi moraju biti prikladni za jamčenje ostvarenja postavljenog cilja i ne prekoračivati ono što je nužno za ostvarenje tog cilja te da se drugim manje ograničavajućim mjerama ne može postići isti rezultat.

               81

               U tom pogledu, valja istaknuti da, u ovom slučaju, zahtjev uveden Zakonom br. CC i Vladinom uredbom br. 356/2012 ne ispunjava uvjet koji se odnosi na nepostojanje manje ograničavajućih mjera za ostvarivanje postavljenog cilja.

               82

               Naime, valja istaknuti da je Mađarska potvrdila da postoje manje ograničavajuće mjere za slobodu poslovnog nastana od onih koje proizlaze iz Zakona br. CC i Vladine uredbe br. 356/2012, kojim bi se mogli postići ciljevi na koje se poziva mađarska vlada, kao što su primjerice sustav koncesija na temelju postupka otvorenog za tržišno natjecanje umjesto monopola danog društvu Nemzeti Mobilfizetési Zrt.

               83

               Budući da su pretpostavke propisane u članku 15. stavku 3. Direktive 2006/123 kumulativne, to utvrđenje dovoljno je za dokazivanje nepoštovanja te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, t. 69. i 90.).

               84

               Na trećem mjestu valja utvrditi da stavak 4. članka 15. Direktive 2006/123 predviđa da se stavci 1., 2. i 3. tog članka primjenjuju na zakonodavstvo u području UOGI‑ja samo u onoj mjeri u kojoj njihova primjena ne ometa, de iure ili de facto, izvršavanje posebne zadaće koja im je povjerena.

               85

               U tom kontekstu, navedeni članak 15. stoga treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi kojima se nameće zahtjev, u smislu stavka 2. točke (d), pod uvjetom da je navedeni zahtjev nužan za izvršavanje, u gospodarski održivim uvjetima, posebne zadaće u društvenom interesu o kojoj je riječ (vidjeti u tom smislu presude od 3. ožujka 2011., AG2R Prévoyance, C‑437/09, EU:C:2011:112, t. 76., i od 8. ožujka 2017., Viasat Broadcasting UK/Komisija, C‑660/15 P, EU:C:2017:178, t. 29.).

               86

               U tom pogledu, iako se mađarska vlada oslanja na činjenicu da nacionalna usluga mobilnog plaćanja uređena Zakonom br. CC i Vladinom uredbom br. 356/2012 jest UOGI, ta vlada nije navela razloge zbog kojih smatra daobavljanje posebne zadaće koju se tom uslugom treba obaviti zahtijeva stvaranje monopola kojim se društvu Nemzeti Mobilfizetési Zrt. dodjeljuju isključiva prava, iako je priznala da postoje manje ograničavajuće mjere od uvođenja tog monopola kojima bi se ta zadaća mogla obaviti, zbog čega Sud ne može izvršiti nadzor, makar i samo sporedni.

               87

               S obzirom na prethodno navedeno, tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 15. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123, valja prihvatiti. Posljedično, nije potrebno ispitati razlog koji se temelji na povredi članka 49. UFEU‑a.

         2) Tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 56. UFEU‑a

               88

               Na prvom mjestu, ustaljena je sudska praksa da nacionalni propis poput Zakona br. CC i Vladine uredbe br. 356/2012, koji obavljanje gospodarske djelatnosti podvrgava sustavu isključivosti u korist jednog javnog ili privatnog subjekta, jest ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, t. 164. i navedenu sudsku praksu).

               89

               To ograničenje može se opravdati samo važnim razlozima u općem interesu, ako je prikladno za jamčenje ostvarenja tog cilja u općem interesu i ako ne prekoračuje ono što je nužno da bi ga se postiglo (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, t. 166. i navedenu sudsku praksu).

               90

               U tom pogledu, a da se nije potrebno izjasniti o razlozima koje je istaknula mađarska vlada radi opravdanja ograničenja slobode pružanja usluga koje proizlazi iz dodjele monopola društvu Nemzeti Mobilfizetési Zrt., valja utvrditi da se, iz razloga navedenih u točki 82. ove presude, predmetna mjera u svakom slučaju čini neproporcionalnom jer je nesporno da radi postizanja postavljenih ciljeva postoje manje ograničavajuće mjere za slobodu pružanja usluga od onih koje proizlaze iz Zakona br. CC i Vladine uredbe br. 356/2012.

               91

               Što se tiče argumenta Mađarske prema kojem, na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a, uvođenje predmetnog sustava mobilnog plaćanja ne podliježe članku 56. UFEU‑a zato što je taj sustav UOGI, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, poduzeća kojima je povjereno obavljanje UOGI‑ja podliježu pravilima iz Ugovora, a osobito pravilima o tržišnom natjecanju, u mjeri u kojoj primjena tih pravila ne sprečava, de iure ili de facto, obavljanje posebne zadaće koja im je povjerena.

               92

               U tom je smislu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, na državi članici koja se poziva na članak 106. stavak 2. UFEU‑a da dokaže da su sve pretpostavke za primjenu te odredbe ispunjene (presuda od 29. travnja 2010., Komisija/Njemačka, C‑160/08, EU:C:2010:230, t. 126. i navedena sudska praksa).

               93

               Međutim, kao što je utvrđeno u točki 86. ove presude, mađarska vlada nije navela razloge zbog kojih smatra da obavljanje posebne zadaće koju se predmetnom uslugom treba izvršiti zahtijeva stvaranje monopola kojim se društvu Nemzeti Mobilfizetési Zrt. dodjeljuju isključiva prava, iako je priznala da postoje manje ograničavajuće mjere od uvođenja tog monopola kojim bi se taj cilj mogao postići.

               94

               Iz toga slijedi da valja odbiti argumentaciju Mađarske koja se temelji na članku 106. stavku 2. UFEU‑a.

               95

               Na drugom mjestu, kad je riječ o argumentu Mađarske koji se temelji na primjenjivosti članka 37. UFEU‑a u ovom slučaju, dovoljno je podsjetiti da se ta odredba odnosi na trgovinu robom i stoga se ne može odnositi na monopol u pogledu pružanja usluga koje ne utječu na trgovinu robom između država članica (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 1974., Sacchi, 155/73, EU:C:1974:40, t. 10. i od 4. svibnja 1988., Bodson, 30/87, EU:C:1988:225, t. 10.).

               96

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 56. UFEU‑a, valja prihvatiti.

               97

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da uvođenjem i zadržavanjem na snazi nacionalnog sustava mobilnog plaćanja uređenog Zakonom br. CC i Vladinom uredbom br. 356/2012, Mađarska nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 15. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123 i članka 56. UFEU‑a.

               98

               U preostalom dijelu tužbu treba odbiti.

         IV. Troškovi

               99

               Na temelju članka 138. stavka 3. Poslovnika Suda, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Budući da su i Komisija i Mađarska djelomično uspjele u svojim zahtjevima, treba odlučiti da svaka od njih snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Uvođenjem i zadržavanjem na snazi nacionalnog sustava mobilnog plaćanja uređenog nemzeti mobil fizetési rendszerről szóló 2011. évi CC. törvény (Zakon br. CC iz 2011. o nacionalnom sustavu mobilnog plaćanja) i 356/2012. (XII. 13.) Korm. rendelet a nemzeti mobil fizetési rendszerről szóló törvény végrehajtásáról (Vladina uredba br. 356/2012 o provedbi Zakona o nacionalnom sustavu mobilnog plaćanja), Mađarska nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 15. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu i članka 56. UFEU‑a.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Europska komisija i Mađarska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 8. studenoga 2018.#RA protiv Europskog revizorskog suda.#Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Promaknuće za 2016. – Odluka da se tužitelja ne promakne u razred AD 11 – Nepostojanje izvješća o ocjeni – Usporedba zasluga.#Predmet T-874/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 8. studenoga 2018.#Republika Litva protiv Europske komisije.#EFJP – Izdaci isključeni iz financiranja – Posebna potpora sektorima goveđeg i telećeg mesa i ovčjeg mesa – Kontrole na terenu – Fizička provjera životinja – Kvaliteta kontrola – Izvješće o kontroli – Paušalni ispravak – Obveza obrazlaganja – Proporcionalnost – Jednokratni ispravak.#Predmet T-34/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 8. studenoga 2018.#Mylène Troszczynski protiv Europskog parlamenta.#Institucionalno pravo – Član Europskog parlamenta – Povlastice i imuniteti – Odluka o ukidanju zastupničkog imuniteta – Aktivnost nespojiva sa zastupničkim dužnostima – Postupak ukidanja imuniteta – Izvanugovorna odgovornost – Šteta – Uzročna veza.#Predmet T-550/17.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 22. studenoga 2018.#MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia SA protiv Autoridade Tributária e Aduaneira.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Područje primjene – Oporezive transakcije – Isporuka uz naknadu – Razlika između neoporezive štete i kamata i oporezive isporuke usluga koje se pružaju plaćanjem ‚novčane naknade’.#Predmet C-295/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Područje primjene – Oporezive transakcije – Isporuka uz naknadu – Razlika između neoporezive štete i kamata i oporezive isporuke usluga koje se pružaju plaćanjem ‚novčane naknade”
      U predmetu C‑295/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal), odlukom od 8. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2017., u postupku

         MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia, SA

      protiv

         Autoridade Tributária e Aduaneira

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu predsjednika petog vijeća, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: R. Șereș, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. travnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia SA, V. Codeço, M. Machado de Almeida i R. M. Fernandes Ferreira, advogados,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i R. Campos Laires, u svojstvu agenata,

               –

               za irsku vladu, M. Browne, J. Quaney i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. J. Traversa, SC, i A. Keirse, BL,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i A. Caeiros, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 7. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. točke (c), članka 64. stavka 1., članka 66. prve alineje točke (a) i članka 73. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia SA (u daljnjem tekstu: MEO) i Autoridade Tributária e Aduaneira (Porezna i carinska uprava, Portugal) o utvrđivanju poreza na dodanu vrijednost (PDV), kao i pripadajućih kompenzacijskih kamata.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. točka (c) Direktive o PDV‑u predviđa da PDV‑u podliježe „isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav”.

               4

               Članak 64. stavak 1. te direktive određuje:
               „Kada uzrokuje niz izvoda iz računa ili niz plaćanja, isporuka robe […] ili isporuka usluga, smatraju se završenim prilikom isteka razdoblja na koja se takvi izvodi iz računa ili plaćanja odnose.”

               5

               Članak 66. prvi stavak navedene direktive predviđa:
               „Odstupajući od odredaba članaka 63., 64. i 65., države članice mogu odrediti da obveza obračuna PDV‑a nastaje, vezano uz određene transakcije ili određene kategorije poreznih obveznika, u jednom od sljedećih momenata:

                        (a)

                        ne kasnije od vremena izdavanja računa;

                  […]”

               6

               Članak 73. iste direktive glasi kako slijedi:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

               7

               Članak 90. Direktive o PDV‑u određuje:
               „1.   U slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.
               2.   U slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja, države članice mogu odstupiti od stavka 1.”

            Portugalsko pravo

               8

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (a) Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado (Zakonik o porezu na dodanu vrijednost):
               „Porezu na dodanu vrijednost podliježu sljedeće transakcije:

                        (a)

                        isporuka robe ili usluga uz naknadu na državnom području koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav […].”

               9

               Članak 16. stavak 1. Zakonika o porezu na dodanu vrijednost glasi kako slijedi:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe stavaka 2. i 10., oporezivi iznos isporuka robe ili usluga koje se oporezuje odgovara vrijednosti naknade koju je primio ili će primiti kupac, primatelj ili treća osoba.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Glavna djelatnost društva MEO, sa sjedištem u Lisabonu (Portugal), je pružanje telekomunikacijskih usluga na portugalskom području. Ono tako obavlja gospodarsku aktivnost u smislu članka 9. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u te je, na temelju te činjenice, porezni obveznik PDV‑a.

               11

               U okviru svoje djelatnosti društvo MEO sa svojim korisnicima sklapa ugovore o pružanju usluga u području telekomunikacija, pristupa internetu, televizije i multimedijalnih sadržaja, od kojih neki predviđaju minimalno ugovorno razdoblje, uz davanje povoljnih uvjeta korisnicima, osobito u obliku niže mjesečne pretplate.

               12

               Tim se ugovorima također određuje da, u slučaju deaktivacije proizvoda i usluga koji su njima predviđeni prije isteka dogovorenog minimalnog ugovornog razdoblja, na zahtjev korisnika ili iz razloga koji im se može pripisati, društvo MEO ima pravo na novčanu naknadu koja odgovara iznosu naknade ugovorene mjesečne pretplate pomnožene s razlikom između trajanja minimalnog ugovornog razdoblja predviđenog ugovorom i broja mjeseci tijekom kojih se usluga pružala.

               13

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iznos koji korisnik duguje društvu MEO u slučaju prijevremenog raskida ugovora o pružanju usluga sastoji se dakle od iznosa naknade pretplate koji odgovara ukupnom minimalnom ugovornom razdoblju, čak i ako se usluga korisniku ne pruža sve do isteka tog razdoblja.

               14

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da korisnik duguje navedeni iznos ako se usluge deaktiviraju prije isteka minimalnog ugovornog razdoblja, osobito ako korisnik ne ispuni svoju obvezu plaćanja naknade ugovorene mjesečne pretplate.

               15

               Tijekom nadzora provedenog u društvu MEO u razdoblju od 1. travnja do 20. studenoga 2014., Porezna i carinska uprava utvrdila je da za porezno razdoblje koje se odnosi na 2012. godinu društvo MEO nije platilo PDV na iznos koji je naplatilo korisnicima zbog prijevremenog raskida ugovora o pružanju usluga te je zato izdala rješenja o obračunu PDV‑a.

               16

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, nakon što korisnik prijevremeno raskine ugovor o pružanju usluga, društvo MEO deaktivira usluge predviđene tim ugovorom i korisniku šalje račun na kojemu se nalazi iznos unaprijed ugovorene novčane naknade koju duguje društvu MEO, kao i izraz „ne podliježe oporezivanju PDV‑om”.

               17

               Budući da je društvo MEO smatralo da iznos koji se duguje zbog prijevremenog raskida ugovora čini novčanu naknadu koja ne podliježe oporezivanju PDV‑om, jer se njome ne plaća nikakvo pružanje usluga, podnijelo je žalbu protiv navedenih akata o obračunu PDV‑a, koja je odbijena.

               18

               Protiv odluke o odbijanju njegove žalbe društvo MEO podnijelo je 23. prosinca 2015. novu žalbu, o kojoj nije odlučeno u zakonskom roku.

               19

               Društvo MEO 20. svibnja 2016. podnijelo je tužbu za utvrđenje ništavosti akata o obračunu PDV‑a pred Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal), sudom koji je uputio zahtjev.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da su, za potrebe PDV‑a, iznosi koje društvo MEO duguje korisnicima zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja protučinidba za pružanje usluga i stoga čine naknadu.

               21

               Prema mišljenju tog suda, ti iznosi čine naknadu također zbog toga što društvu MEO omogućuju da jamči održavanje iste razine prihoda, kao u slučaju da usluga nije prekinuta. Društvo MEO neće pretrpjeti nikakav gubitak dobiti jer su ti iznosi dogovoreni ugovorom.

               22

               U tim je okolnostima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu)) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 2. stavak 1. točku (c), članak 64. stavak 1., članak 66. [prvu alineju] točku (a) i članak 73. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da telekomunikacijski operator (televizija, internet, mobilna i fiksna mreža) duguje [PDV] za unaprijed utvrđen iznos koji naplaćuje korisnicima u slučaju prijevremenog raskida ugovora s obvezom trajanja tijekom određenog razdoblja (razdoblje vjernosti) iz razloga koji im se može pripisati, a koji je jednak iznosu osnovne mjesečne naknade koju korisnik duguje na temelju navedenog ugovora, pomnožen s brojem mjesečnih naknada koje preostaju do isteka razdoblja vjernosti, ako je korisniku već izdan račun i operator je, neovisno o tomu je li ga stvarno platio, već prestao pružati usluge, pri čemu je:

                                 a)

                                 ugovorna svrha zaračunatog iznosa odvraćanje korisnika od nepoštovanja razdoblja vjernosti te naknada štete koju je operator pretrpio zbog nepoštovanja razdoblja vjernosti, odnosno zbog gubitka dobiti koju bi ostvario da je ugovor ostao na snazi do isteka tog razdoblja, zbog ugovaranja nižih tarifa, stavljanja na raspolaganje opreme ili drugih ponuda besplatno ili po nižoj cijeni i zbog troškova oglašavanja i privlačenja korisnika;

                                 b)

                                 naknada [koju prima trgovački zastupnik] viša u slučaju sklapanja ugovora koji predviđaju razdoblje vjernosti od naknade u ugovorima bez vjernosti, pri čemu se ta naknada, kako za ugovore s razdobljem vjernosti, tako i za one bez njega, izračunava na temelju iznosa mjesečnih naknada određenog ugovorom;

                                 c)

                                 zaračunati iznos u nacionalnom pravu kvalificiran kao ugovorna kazna.

                        2.

                        Može li nepostojanje jedne ili više okolnosti navedenih u jednoj ili u više točaka prvog pitanja izmijeniti odgovor na njega?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               23

               Nakon iznošenja mišljenja nezavisne odvjetnice društvo MEO je dopisom podnesenim tajništvu Suda 25. lipnja 2018. zatražilo ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, primjenom članka 83. Poslovnika Suda.

               24

               U prilog svojem zahtjevu društvo MEO u bitnome ističe da se mišljenje nezavisne odvjetnice, a posebno njegove točke 41., 44., 46. i 47., temelje na pogrešnim činjenicama, osobito s obzirom na iznos koji je društvo MEO zaračunalo svojim korisnicima u slučaju prijevremenog raskida ugovora o pružanju usluga.

               25

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je, na temelju članka 252. drugog stavka UFEU‑a, dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (presuda od 22. lipnja 2017., Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr., C‑126/16, EU:C:2017:489, t. 31. i navedena sudska praksa).

               26

               U tom pogledu također valja podsjetiti da Statut Suda Europske unije i Poslovnik ne propisuju mogućnost da odnosne stranke iznesu svoja očitovanja kao odgovor na mišljenje nezavisnog odvjetnika (presuda od 25. listopada 2017., Polbud – Wykonawstwo, C‑106/16, EU:C:2017:804, t. 23. i navedena sudska praksa). Stoga neslaganje jedne od stranaka s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može samo za sebe biti opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (presude od 25. listopada 2017., Polbud – Wykonawstwo, C‑106/16, EU:C:2017:804, t. 24., i od 29. studenoga 2017., King, C‑214/16, EU:C:2017:914, t. 27. i navedena sudska praksa).

               27

               Svojim argumentima koji se odnose na elemente koji karakteriziraju iznos koji se zaračunava u slučaju da korisnik prijevremeno raskine ugovor o pružanju usluga društvo MEO želi odgovoriti na mišljenje nezavisne odvjetnice tako što dovodi u pitanje opis navedenog iznosa, kako proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, spisa kojim Sud raspolaže, kao i iz informacija iznesenih na raspravi.

               28

               Doduše, na temelju članka 83. Poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka po zatvaranju tog dijela postupka iznese novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               29

               Međutim, izračun iznosa koji je društvo MEO zaračunalo za prijevremeni raskid ugovora o pružanju usluga opisao je sud koji je uputio zahtjev, kao što i proizlazi iz točke 12. ove presude, što društvo MEO osim toga nije osporavalo ni u svojim očitovanjima ni na raspravi. Usto, valja istaknuti da je utvrđenje činjenica u isključivoj nadležnosti suda koji je uputio zahtjev. Kad je riječ o tom iznosu kako ga je kvalificiralo društvo MEO, ta kvalifikacija ne veže Sud u okviru njegova odgovora na zahtjev za prethodnu odluku.

               30

               U ovom slučaju, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, Sud smatra da raspolaže svim elementima koji su potrebni za davanje odgovora na pitanja suda koji je uputio zahtjev te smatra da su se, u svrhu odlučivanja u glavnom postupku, svi argumenti, a osobito oni koji se odnose na kvalifikaciju navedenog iznosa, raspravili pred Sudom.

               31

               Iz toga slijedi da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         Prethodna pitanja

            Dopuštenost

               32

               Portugalska Republika ističe nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku pozivajući se na nesigurnost i spekulativnost pitanja suda koji je uputio zahtjev, koji nije utvrdio činjenične okolnosti iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku i nije utvrdio relevantni pravni okvir.

               33

               U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će uslijediti da procijeni u odnosu na posebnosti predmeta kako potrebu za prethodnom odlukom, kako bi mogao donijeti svoju odluku, tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presuda od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth, C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 42. i navedena sudska praksa).

               34

               Osim toga, odbijanje odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth, C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 43. i navedena sudska praksa).

               35

               U ovom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku slijedi da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu tumačenja i primjene članka 2. stavka 1. točke (c) i članka 73. Direktive o PDV‑u što se tiče kvalifikacije iznosa koje je društvo MEO naplatilo nakon što su njegovi korisnici raskinuli ugovore o pružanju usluga prije okončanja minimalnog ugovornog razdoblja. Također treba istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev u dovoljnoj mjeri i jasno iznio činjenične okolnosti iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku, kao i pravni okvir glavnog predmeta, iz čega proizlazi da postavljena pitanja nisu hipotetska.

               36

               Iz toga slijedi da je, s jedne strane, tumačenje prava Unije koje se u ovom slučaju zahtijeva u stvarnoj vezi s predmetom glavnog postupka i, s druge strane, da postavljena pitanja nisu hipotetska.

               37

               Iz prethodno navedenog slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

            Meritum

         Prvo pitanje

               38

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome želi znati treba li prethodno utvrđeni iznos koji gospodarski subjekt prima u slučaju da njegov korisnik prijevremeno raskine ugovor o pružanju usluga kojim se predviđa minimalno ugovorno razdoblje ili ako se ugovor raskine iz razloga koji se može pripisati korisniku, a koji odgovara iznosu koji bi taj operator primao tijekom ostatka navedenog razdoblja, smatrati isporukom usluga uz naknadu u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u koja kao takva podliježe tom porezu.

               39

               U tom pogledu, valja istaknuti da se usluge pružaju „uz naknadu” u smislu navedene odredbe samo ako između pružatelja i korisnika usluga postoji pravni odnos u okviru kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju je primio pružatelj usluge čini stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. srpnja 2007., Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains, C‑277/05, EU:C:2007:440, t. 19. i navedenu sudsku praksu, i od 23. prosinca 2015., Air France‑KLM i Hop!-Brit‑Air, C‑250/14 i C‑289/14, EU:C:2015:841, t. 22.). O takvom je slučaju riječ ako postoji izravna veza između obavljene usluge i primljene protuvrijednosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 23. prosinca 2015., Air France‑KLM i Hop!-Brit‑Air, C‑250/14 i C‑289/14, EU:C:2015:841, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Što se tiče izravne veze između usluge koja se pruža korisniku i stvarne protuvrijednosti koja se prima, Sud je već presudio da, kad je riječ o prodaji zrakoplovnih karata koje putnici nisu iskoristili i za koje nisu mogli dobiti povrat, protuvrijednost cijene plaćene prilikom sklapanja ugovora o pružanju usluge sastoji se od prava korisnika na ispunjenje obveza koje proizlaze iz ugovora o prijevozu, neovisno o tomu hoće li korisnik ostvariti to pravo. Tako pružatelj usluge isporučuje tu uslugu u trenutku kad korisniku omogući korištenje tim uslugama, neovisno o pitanju hoće li korisnik ostvariti to pravo (vidjeti, u tom smislu, presudu od 23. prosinca 2015., Air France‑KLM i Hop!-Brit‑Air, C‑250/14 i C‑289/14, EU:C:2015:841, t. 28.).

               41

               Nadalje, što se tiče uvjeta u vezi s izravnom vezom između primljene protučinidbe i pružene usluge, valja utvrditi odgovara li iznos koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja, u skladu s ugovorima o kojima je riječ u glavnom postupku, naknadi za uslugu s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 39. i 40. ove presude.

               42

               Međutim, u ovom slučaju, valja podsjetiti da, u skladu s načinom izračuna koji je opisao sud koji je uputio zahtjev i koji se navodi u točki 12. ove presude, iznos koji se duguje na temelju navedenih ugovora zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja čini iznos naknade pretplate pomnožene razlikom između trajanja minimalnog ugovornog razdoblja i broja mjeseci tijekom kojih se usluga pružala. Stoga plaćanje iznosa koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja društvu MEO omogućuje da načelno ostvari jednaku dobit koju bi ostvarilo i da korisnik nije prijevremeno raskinuo ugovor.

               43

               Kad je riječ o vrijednosti ugovornih odredbi u okviru kvalifikacije oporezive transakcije, valja istaknuti da uzimanje u obzir gospodarske i poslovne stvarnosti čini temeljni kriterij za primjenu zajedničkog sustava PDV‑a (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Međutim, budući da društvo MEO, na temelju ugovora o kojima je riječ u glavnom postupku, u slučaju nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja, ima pravo na naplatu iznosa istovjetnog onomu koji bi primilo na osnovi naknade za pružanje usluga koje se obvezalo pružiti pod pretpostavkom da korisnik ne raskine ugovor, što po potrebi mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, korisnikov prijevremeni raskid ugovora ili raskid ugovora zbog razloga koji se može pripisati korisniku ne mijenja gospodarsku stvarnost odnosa između društva MEO i njegova korisnika.

               45

               U tim okolnostima valja smatrati da protuvrijednost iznosa koji je korisnik platio društvu MEO čini pravo korisnika da se koristi obvezama iz ugovora o pružanju usluga koje taj operator izvršava, čak i ako korisnik ne želi ili ne može ostvariti to pravo iz razloga koji mu se može pripisati. Naime, u ovom slučaju društvo MEO omogućuje korisnicima da se koriste tom uslugom u smislu sudske prakse navedene u točki 40. ove presude i prestanak navedene usluge ne može mu se pripisati.

               46

               U tom pogledu valja dodati da bi se, kad bi se navedeni iznos kvalificirao kao novčana naknada kojom se nadoknađuje šteta koju je pretrpjelo društvo MEO, priroda naknade koju plaća korisnik mijenjala ovisno o tomu odluči li taj korisnik da će koristiti predmetnu uslugu tijekom razdoblja predviđenog ugovorom ili ne.

               47

               Tako bi se korisnika koji je uživao pružanje usluge tijekom cijelog minimalnog ugovornog razdoblja navedenog u ugovoru i onog korisnika koji okonča ugovor prije završetka tog razdoblja različito tretiralo s obzirom na PDV.

               48

               Posljedično, valja smatrati da se iznosom koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja plaća naknada za usluge koje pruža društvo MEO, neovisno o tomu ostvaruje li korisnik svoje pravo korištenja navedenim uslugama do okončanja minimalnog ugovornog razdoblja.

               49

               Kad je riječ o zahtjevu da plaćeni iznosi čine stvarnu naknadu za odredivu uslugu, valja istaknuti da su usluga koju treba pružiti, kao i iznos koji se naplaćuje korisniku u slučaju raskida ugovora tijekom minimalnog ugovornog razdoblja već određeni prilikom sklapanja ugovora.

               50

               Tako, iznos koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja treba smatrati sastavnim dijelom ukupne cijene plaćene za isporuku usluga, podijeljene na mjesečne naknade, koja odmah dospijeva u slučaju povrede obveze plaćanja.

               51

               Naime, kad je riječ o potonjoj okolnosti, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se, u skladu s primjenjivim odredbama nacionalnog prava, porez na navedeni iznos duguje u trenutku izdavanja računa, što je propisano člankom 66. prvom alinejom točkom (a) Direktive o PDV‑u odstupajući, među ostalim, od članka 64. stavka 1. te direktive, odredbama na koje sud koji je uputio zahtjev izričito upućuje u okviru svojeg prvog pitanja. S obzirom na prethodno navedeno, osobito u pogledu činjenice da prijevremeni raskid ugovora ne mijenja gospodarsku stvarnost odnosa između društva MEO i njegova korisnika, valja smatrati da ni prijevremeno dospijeće PDV‑a u slučaju raskida ugovora ni prethodno navedene odredbe ne utječu na tumačenje članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u, koje vrijedi u ovom slučaju.

               52

               Posljedično, iznos koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja čini naknadu za odredivu isporuku usluga.

               53

               Iz teksta prvog pitanja, koje također upućuje na članak 73. Direktive o PDV‑u, proizlazi da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o eventualnom utjecaju izostanka stvarnog plaćanja dugovanog iznosa na obračun poreza u slučaju prijevremenog raskida ugovora.

               54

               U skladu s tim člankom, oporezivi iznos podrazumijeva sve ono što čini naknadu koju je pružatelj usluge primio ili će primiti od svojeg korisnika.

               55

               Osim toga, budući da je svrha PDV‑a da tereti samo krajnjeg korisnika, oporezivi iznos PDV‑a koji trebaju primiti porezna tijela ne može biti veći od naknade koju je stvarno platio krajnji korisnik i na temelju koje je izračunat PDV koji konačno tereti tog korisnika (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. listopada 1996., Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, t. 19.).

               56

               Stoga valja dodati da, ako je to korisno i, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 55. svojeg mišljenja, ako se za to ukaže potreba, nadležna nacionalna tijela moraju, u uvjetima određenima nacionalnim pravom, ispraviti PDV za odgovarajući iznos, kao što je predviđeno člankom 90. Direktive o PDV‑u, kako bi se PDV odbio od iznosa koji je pružatelj usluge stvarno primio od svojeg korisnika.

               57

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da prethodno utvrđeni iznos koji gospodarski subjekt prima u slučaju da njegov korisnik prijevremeno raskine ugovor o pružanju usluga kojim se predviđa minimalno ugovorno razdoblje ili ako se taj ugovor raskine iz razloga koji se potonjem može pripisati, a koji odgovara iznosu koji bi taj subjekt primao tijekom ostatka navedenog razdoblja da do takvog raskida nije došlo, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, treba smatrati naknadom za isporuku usluga koja se obavlja uz naknadu i koja kao takva podliježe tom porezu.

         Drugo pitanje

               58

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita jesu li pretpostavke navedene u točkama (a), (b) i (c) prvog pitanja, odnosno činjenica da je svrha paušalnog iznosa odvratiti korisnike od nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja i nadoknaditi štetu koju je operator pretrpio u slučaju nepoštovanja tog razdoblja, činjenica da je naknada koju je primio trgovački zastupnik za sklapanje ugovora kojima se određuje minimalno ugovorno razdoblje veća od naknade predviđene u ugovorima kojima to razdoblje nije određeno ili činjenica da je zaračunati iznos u nacionalnom pravu kvalificiran kao ugovorna kazna, odlučujuće za kvalifikaciju prethodno utvrđenog iznosa u ugovoru o pružanju usluga koji korisnik duguje u slučaju prijevremenog raskida tog ugovora.

               59

               Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev želi znati utječe li svrha paušalnog iznosa, koja se sastoji od toga da se korisnike odvrati od nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja i od toga da se nadoknadi šteta koju je operator pretrpio u slučaju prijevremenog raskida ugovora, na kvalifikaciju tog iznosa kao naknade za pružanje usluge.

               60

               U tom pogledu valja istaknuti da pojam „isporuka usluga” u smislu Direktive o PDV‑u treba tumačiti neovisno o ciljevima i rezultatima predmetnih transakcija (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 41.).

               61

               Nasuprot tomu, kao što je već utvrđeno u točki 43. ove presude, bitno je uzeti u obzir gospodarsku stvarnost predmetne transakcije, koja je temeljni kriterij za primjenu zajedničkog sustava PDV‑a (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 42., 48. i 49. i navedenu sudsku praksu). Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 46. svojeg mišljenja, u okviru ekonomskog pristupa, iznos koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja društvu MEO osigurava fiksni iznos prihoda u obliku minimalne ugovorne naknade.

               62

               Posljedično, svrha određivanja tog iznosa, koja se sastoji od toga da se korisnike odvrati od nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja, nije odlučujuća za kvalifikaciju navedenog iznosa s obzirom na to da je, u skladu s gospodarskom stvarnošću, svrha tog istog iznosa društvu MEO načelno jamčiti prihod istovjetan onomu koji bi ostvarilo da ugovor nije raskinut prije okončanja minimalnog ugovornog razdoblja iz razloga koji se može pripisati korisniku.

               63

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita utječe li činjenica da je naknada koju je trgovački zastupnik primio za sklapanje ugovora u kojima se određuje minimalno ugovorno razdoblje viša od naknade predviđene za ugovore u kojima se ne određuje takvo razdoblje na kvalifikaciju iznosa koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja.

               64

               U svrhu utvrđivanja toga čini li navedeni iznos protučinidbu za isporuku usluge koja podliježe PDV‑u uzimaju se u obzir, kao što proizlazi iz točaka 39. do 51. ove presude, elementi iz spisa podnesenog Sudu, iz kojih proizlazi da je taj isti iznos izračunat u odnosu na iznos naknade osnovne pretplate kako za razdoblje koje prethodi raskidu ugovora o pružanju usluga tako i za razdoblje koje traje od raskida ugovora do okončanja minimalnog ugovornog razdoblja.

               65

               Budući da odgovor koji je Sud dao na prvo pitanje dakle ni na koji način ne ovisi o činjenici da se naknada koju je primio trgovački zastupnik može razlikovati ovisno o vrsti ugovora sklopljenog s korisnikom, dovoljno je utvrditi da usporedba između ugovora kojima se predviđa minimalno ugovorno razdoblje i ugovora kojima se ono ne predviđa nije relevantna u odnosu na pitanje čini li iznos koji se duguje zbog nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja naknadu za isporuku usluga o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               66

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev također pita može li činjenica da je iznos koji se naplaćuje u slučaju nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja u nacionalnom pravu kvalificiran kao ugovorna kazna utjecati na kvalifikaciju tog iznosa kao naknade za isporuku usluga.

               67

               Prema ustaljenoj praksi Suda, pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje, koje treba dati uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj predmetnog propisa (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. studenoga 2017., Kozuba Premium Selection, C‑308/16, EU:C:2017:869, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               68

               Stoga, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 34. svojeg mišljenja, činjenica da u nacionalnom pravu taj iznos čini odštetni zahtjev na osnovi deliktne odgovornosti ili ugovornu kaznu ili pak naknadu štete, odštetu ili naknadu, nije relevantna za tumačenje odredbi prava Unije.

               69

               Ocjena toga je li isplata naknade izvršena kao naknada za isporuku usluga pitanje je prava Unije o kojem treba odlučiti odvojeno od ocjene na temelju nacionalnog prava.

               70

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti na način da činjenica da je svrha paušalnog iznosa odvratiti korisnike od nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja i nadoknaditi štetu nanesenu operatoru u slučaju nepoštovanja tog razdoblja, činjenica da je naknada koju je primio trgovački zastupnik za sklapanje ugovora kojima se određuje minimalno ugovorno razdoblje veća od naknade predviđene u ugovorima kojima to razdoblje nije određeno i činjenica da je navedeni iznos u nacionalnom pravu kvalificiran kao ugovorna kazna nisu odlučujuće za kvalifikaciju prethodno utvrđenog iznosa u ugovoru o pružanju usluga koji korisnik duguje u slučaju prijevremenog raskida ugovora.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da prethodno utvrđeni iznos, koji gospodarski subjekt prima u slučaju da njegov korisnik prijevremeno raskine ugovor o pružanju usluga kojim se predviđa minimalno ugovorno razdoblje ili ako se taj ugovor raskine iz razloga koji se potonjem može pripisati, a koji odgovara iznosu koji bi taj subjekt primao tijekom ostatka navedenog razdoblja da do takvog raskida nije došlo, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, treba smatrati naknadom za isporuku usluga koja se obavlja uz naknadu i koja kao takva podliježe tom porezu.

                           2.

                           Činjenica da je svrha paušalnog iznosa odvratiti korisnike od nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja i nadoknaditi štetu nanesenu operatoru u slučaju nepoštovanja tog razdoblja, činjenica da je naknada koju je primio trgovački zastupnik za sklapanje ugovora kojima se određuje minimalno ugovorno razdoblje veća od naknade predviđene u ugovorima kojima to razdoblje nije određeno i činjenica da je navedeni iznos u nacionalnom pravu kvalificiran kao ugovorna kazna nisu odlučujuće za kvalifikaciju prethodno utvrđenog iznosa u ugovoru o pružanju usluga koji korisnik duguje u slučaju prijevremenog raskida ugovora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski