title: Presuda Suda (treće vijeće) od 8. prosinca 2016.#Verein für Konsumenteninformation protiv INKO, Inkasso GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2008/48/EZ – Zaštita potrošača – Potrošački krediti – Članak 2. stavak 2. točka (j) – Sporazum o reprogramu duga – Besplatna odgoda plaćanja – Članak 3. točka (f) – Kreditni posrednici – Društva za naplatu potraživanja koja djeluju u ime vjerovnika.#Predmet C-127/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      8. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2008/48/EZ — Zaštita potrošača — Potrošački krediti — Članak 2. stavak 2. točka (j) — Sporazum o reprogramu duga — Besplatna odgoda plaćanja — Članak 3. točka (f) — Kreditni posrednici — Društva za naplatu potraživanja koja djeluju u ime vjerovnika“
      U predmetu C‑127/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), odlukom od 17. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 12. ožujka 2015., u postupku

         Verein für Konsumenteninformation

      protiv

         INKO, Inkasso GmbH,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: C. Strömholm, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Verein für Konsumenteninformation, S. Langer, Rechtsanwalt,

               —

               za INKO, Inkasso GmbH, C. Rabl, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann kao i J. Kemper i D. Kuon, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za litavsku vladu, K. Dieninis i D. Kriaučiūnas, kao i J. Nasutavičienė, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid i G. Goddin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2. točke (j) i članka 3. točke (f) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66. i ispravci u SL 2009., L 207, str. 14., SL 2010., L 199, str. 40.; SL 2011., L 234, str. 46. i SL 2015., L 36., str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Verein für Konsumenteninformation (Udruženje za informiranje potrošača, u daljnjem tekstu: Udruženje) i društva INKO, Inkasso GmbH (u daljnjem tekstu: Inko) u vezi s praksom potonjeg društva koja se sastojala u sklapanju sporazumâ s potrošačima o novom načinu otplate dugova koji su se odnosili na odobrenje odgode plaćanja a da im nisu pružene informacije prije sklapanja ugovora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 24. Direktive 2008/48 glasi:
               „Potrošačima je potrebno dati sveobuhvatne informacije prije nego što sklope ugovore o kreditu, bez obzira na to je li ili nije u prodaju kredita uključen kreditni posrednik. Stoga bi se, općenito, zahtjevi za pružanjem informacija prije sklapanja ugovora trebali primjenjivati i na kreditne posrednike. Međutim, kada dobavljači proizvoda i usluga djeluju kao kreditni posrednici u pomoćnoj ulozi, nije primjereno opterećivati ih zakonskom obvezom osiguravanja informacija prije sklapanja ugovora u skladu s ovom Direktivom. Može se, primjerice, smatrati da dobavljači proizvoda i usluga djeluju kao kreditni posrednici u pomoćnoj ulozi ako njihova djelatnost kao kreditnih posrednika nije glavna svrha njihove poslovne ni profesionalne djelatnosti. U takvim je slučajevima dovoljna razina zaštite potrošača ipak postignuta budući da je vjerovnik odgovoran osigurati da potrošači dobiju potpune informacije prije sklapanja ugovora, bilo od posrednika ako se vjerovnik i posrednik tako dogovore, bilo na neki drugi odgovarajući način.“

               4

               U skladu s člankom 2. te direktive, naslovljenim „Područje primjene“:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore o kreditu.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće:
               [...]

                        (f)

                        ugovore o kreditu prema kojima se kredit odobrava bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada i ugovore o kreditu prema čijim uvjetima se kredit mora otplatiti u roku od tri mjeseca, a plaćaju se samo neznatne naknade;

                  [...]

                        (j)

                        ugovore o kreditu koji se odnose na odgođeno plaćanje postojećeg duga, bez plaćanja pristojbi;

                  [...]
               6.   Države članice mogu utvrditi da se primjenjuju samo članci od 1. do 4., članci 6., 7., 9., članak 10. stavak 1., članak 10. stavak 2. točke od (a) do (i), točke (l) i (r), članak 10. stavak 4., članci 11., 13., 16. i članci od 18. do 32. na ugovore o kreditu koji propisuju dogovaranje mjera između vjerovnika i potrošača u pogledu odgođenog plaćanja ili metoda otplate kada potrošač već ne ispunjava obvezu plaćanja prvotnog ugovora o kreditu i kada:

                        (a)

                        je vjerojatno da bi takve mjere mogle spriječiti mogućnost pokretanja sudskog postupka zbog neispunjenja obveze plaćanja; i

                        (b)

                        potrošač time ne bi podlijegao manje povoljnim uvjetima od onih utvrđenih prvotnim ugovorom o kreditu.

                  [...]“

               5

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Definicije“, predviđa:
               Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        (b)

                        „vjerovnik” znači fizička ili pravna osoba koja odobrava ili obećava odobriti kredit u okviru svojeg obrta, poslovanja ili profesije;

                        (c)

                        „ugovor o kreditu” znači ugovor u kojem vjerovnik odobrava ili obećava odobriti potrošaču kredit u obliku odgode plaćanja, zajma ili slične financijske nagodbe, izuzev ugovora o trajnom pružanju usluge ili isporuke proizvoda iste vrste kada potrošač plaća za takve usluge ili proizvode tijekom cjelokupne njihove isporuke u obliku mjesečnih obroka;

                  [...]

                        (f)

                        „kreditni posrednik” znači fizička ili pravna osoba koja ne djeluje kao vjerovnik i koja u okviru svojeg obrta, poslovanja ili profesije, za naknadu koja može poprimiti novčani oblik ili bilo koji drugi dogovoreni financijski oblik:

                                 i)

                                 predstavlja ili nudi ugovore o kreditu potrošačima;

                                 ii)

                                 pomaže potrošačima poduzimanjem pripremnih radnji u pogledu nekih drugih ugovora o kreditu osim onih iz podtočke i), ili koja

                                 iii)

                                 sklapa ugovore o kreditu s potrošačima u ime vjerovnika;

                        (g)

                        „ukupni troškovi kredita za potrošača” znači svi troškovi, uključujući i kamate, provizije, pristojbe ili bilo koju drugu vrstu naknade koju potrošač mora platiti u vezi s ugovorom o kreditu i koji su poznati vjerovniku, osim troškova javnog bilježnika; troškovi u pogledu dodatnih usluga koje se odnose na ugovor o kreditu, a posebno premije osiguranja, također su uključeni ako je, povrh toga, sklapanje ugovora o pružanju drugih usluga obvezno s ciljem dobivanja kredita ili dobivanja kredita prema uvjetima koji vrijede na tržištu;

                        (h)

                        „ukupan iznos koji plaća potrošač” znači zbroj ukupnog iznosa kredita i ukupnih troškova kredita za potrošača;

                        (i)

                        „efektivna kamatna stopa” znači ukupne troškove kredita za potrošača, izražene kao godišnji postotak ukupnog iznosa kredita, uključujući, prema potrebi, i troškove iz članka 19. stavka 2.;

                  [...]“

               6

               Članak 5. Direktive 2008/48 naslovljen „Informacije prije sklapanja ugovora“ u stavku 1. utvrđuje:
               „Pravodobno, prije nego što se potrošač obveže ugovorom o kreditu ili ponudom, vjerovnik i, kada je to primjereno, kreditni posrednik, na temelju kreditnih uvjeta i odredaba koje nudi vjerovnik i, prema potrebi, želja i informacija koje je izrazio odnosno dostavio potrošač, potrošaču pružaju sve informacije koje su mu potrebne za uspoređivanje različitih ponuda s ciljem donošenja informirane odluke o tome hoće li sklopiti ugovor o kreditu. [...]“

               7

               Članak 6. te direktive naslovljen „Zahtjevi za pružanje informacija prije sklapanja ugovora za određene ugovore o kreditu u obliku ugovora o prekoračenju po računu i za određene specifične ugovore o kreditu“ u stavku 1. propisuje:
               „Pravodobno, prije nego što se potrošač obveže ugovorom o kreditu ili ponudom ugovora o kreditu iz članka 2. stavaka 3., 5. ili 6., vjerovnik i, prema potrebi, kreditni posrednik dužni su, na temelju uvjeta i odredaba kredita koji nudi vjerovnik i, kada je to primjereno, želja i informacija koje je izrazio odnosno dostavio potrošač, potrošaču pružiti sve informacije koje su mu potrebne za usporedbu različitih ponuda s ciljem donošenja informirane odluke o tome hoće li sklopiti ugovor o kreditu.“
               [...]“

               8

               U skladu s člankom 7. navedene direktive naslovljenom „Izuzeće od zahtjeva za pružanje informacija prije sklapanja ugovora“:
               „Članci 5. i 6. ne primjenjuju se na dobavljače proizvoda ili pružatelje usluga koji djeluju u svojstvu kreditnih posrednika u pomoćnoj ulozi. To ne dovodi u pitanje obvezu vjerovnika da osigura da potrošač primi informacije prije sklapanja ugovora iz tih članaka.“

               9

               U skladu s člankom 21. iste direktive naslovljenim „Određene obveze kreditnih posrednika u odnosu na potrošače“:
               „Države članice osiguravaju da:

                        (a)

                        u oglašavanju ili dokumentu namijenjenom potrošaču kreditni posrednik naznači djelokrug svojih ovlasti, posebno radi li on isključivo s jednim vjerovnikom ili većim brojem vjerovnika ili kao neovisni broker;

                        (b)

                        naknada, ako takva postoji, koju je potrošač dužan platiti kreditnom posredniku za njegove usluge bude poznata potrošaču, te da se potrošač i kreditni posrednik o njoj dogovore na papiru ili nekom drugom trajnom mediju prije sklapanja ugovora o kreditu;

                        (c)

                        naknada, ako takva postoji, koju je potrošač dužan platiti kreditnom posredniku za njegove usluge bude priopćena vjerovniku od strane kreditnog posrednika u svrhu izračuna efektivne kamatne stope.“

         Austrijsko pravo

               10

               Članak 6. Verbraucherkreditgesetza (zakon o potrošačkom kreditiranju), od 20. svibnja 2010. (BGBl. I, 28/2010, u daljnjem tekstu: VKrG) propisuje:
               „Prije nego što se potrošač obveže ugovorom o kreditu ili ponudom, vjerovnik pravovremeno potrošaču pruža sve informacije, na temelju kreditnih uvjeta i odredaba koje nudi vjerovnik i, prema potrebi, želja i informacija koje je izrazio odnosno dostavio potrošač, koje su mu potrebne za uspoređivanje različitih ponuda s ciljem donošenja informirane odluke o tome hoće li sklopiti ugovor o kreditu. Takve se informacije daju u pisanom obliku ili na nekom drugom trajnom mediju i trebaju sadržavati sljedeće informacije:

                        1)

                        vrstu kredita;

                  [...]

                        3)

                        ukupan iznos kredita i uvjete kojima je uređeno povlačenje tranše;

                        4)

                        trajanje ugovora o kreditu;

                  [...]

                        7)

                        efektivnu kamatnu stopu i ukupan iznos koji potrošač treba platiti, ilustrirane reprezentativnim primjerom u kojemu se spominju sve pretpostavke primijenjene u izračunu te stope, u skladu s člankom 27.; [...]

                  [...]
               8.   Obveze informiranja predviđene točkama 1. do 7. također se primjenjuju na kreditnog posrednika ako on nije dobavljač proizvoda ili pružatelj usluga koji djeluje u svojstvu kreditnog posrednika u pomoćnoj ulozi.“

               11

               Članak 25. VKrG‑a propisuje:
               „1.   Odredbe odjeljka 2. [...] primjenjuju se na ugovore kojima osoba koja u okviru svoje djelatnosti uz naknadu odobrava potrošaču odgodu plaćanja ili drugu financijsku nagodbu. [...]
               2.   [...] cijena kao i proizvod ili usluga također moraju biti navedeni u informacijama prije sklapanja ugovora (članak 6., stavak 1.) [...]“

               12

               U skladu s člankom 1000. stavkom 1. Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (Građanski zakonik):
               „Ako zakonom nije drugačije određeno, stopa od 4% godišnje primjenjuje se na kamate određene bez preciziranja iznosa ili na zakonske kamate.“

               13

               Članak 1333. zakonika propisuje:
               „1.   Šteta koju je dužnik prouzročio svojem vjerovniku zbog kašnjenja s plaćanjem novčane tražbine nadoknađuje se zakonskim zateznim kamatama (članak 1000. stavak 1.).
               2.   Osim zakonskih zateznih kamata vjerovnik može tražiti i naknadu druge štete koja mu je prouzročena krivnjom dužnika, osobito nužne troškove izvansudske naplate i izvansudske ovrhe, pod uvjetom da su one razumno proporcionalne dotičnoj tražbini.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Udruženje je na temelju austrijskog zakonodavstva ovlašteno podnijeti tužbu za zaštitu kolektivnih interesa i prava.

               15

               Društvo Inko djeluje kao agencija za naplatu potraživanja. U okviru svoje djelatnosti, za račun vjerovnika, dužnicima šalje pisma opomene u kojima navodi iznos neplaćenog duga, uključujući dospjele kamate i vlastite troškove naplate duga. Dužnike poziva ili da plate dug u roku od tri dana ili da popune unaprijed ispisani obrazac koji se odnosi na prihvaćanje plana vraćanja duga te da mu ga vrate. Time što su izjavili svoj pristanak, dužnici potvrđuju postojanje tražbine „uključujući kamate i troškove postupka računajući do dana podmirenja duga“. Oni se obvezuju platiti svoj dug u mjesečnim obrocima čiji je iznos utvrđen u skladu s navedenim planom pri čemu će se prvo pokriti troškovi društva Inko, a potom glavnica i kamate.

               16

               Udruženje je Handelsgerichtu Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija) podnijelo zahtjev kojim je tražilo da se društvu Inko zabrani sklapanje sporazuma s potrošačima o vraćanju dugova kojima se utvrđuje rok plaćanja a da prethodno nije pružilo informacije iz članka 6. VKrG‑a.

               17

               Taj sud je odlukom od 14. studenoga 2013. prihvatio zahtjev Udruženja.

               18

               Povodom žalbe na tu odluku Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija) djelomično ju je izmijenio presudom od 30. srpnja 2014.

               19

               I Udruženje i društvo Inko podnijeli su reviziju protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da Agencija za naplatu potraživanja, kao što je to društvo Inko, obavlja profesionalnu djelatnosti i svoju djelatnost naplaćuje zaračunavanjem različitih troškova. Ono predlaže dužnicima, u ime vjerovnika, sklapanje sporazuma o rokovima plaćanja ili reprogramu duga.

               21

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je predmet poslovanja društva Inko ponajprije naplata potraživanja. U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev želi saznati može li se agencija za naplatu potraživanja kao društvo Inko, čija je djelatnost kreditnog posredovanja tek sporedna u odnosu na druge profesionalne djelatnosti koje primarno obavlja, smatrati „kreditnim posrednikom“ u smislu članka 3. točke (f) Direktive 2008/48.

               22

               Što se tiče financijskih posljedica kašnjenja u plaćanju duga predviđenih austrijskim zakonodavstvom, sud koji je uputio zahtjev ističe da dužnik treba platiti ne samo zakonske kamate od 4% već i nadoknaditi drugu štetu koja je nastala vjerovniku uključujući onu nastalu naplatom tražbine, pod uvjetom da je proporcionalna.

               23

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Udruženje nije dokazalo da kamate i pristojbe koje društvo Inko zaračunava dužnicima za koje se smatra da ne mogu ispuniti svoje obveze svojim iznosom prelaze one koje se duguju vjerovnicima u skladu s austrijskim zakonodavstvom kada potonji odobravaju rokove za plaćanje tim dužnicima.

               24

               Posljedično, sud koji je uputio zahtjev želi znati mogu li se sporazumi o reprogramu dugova koji se odnose na odobrenje odgode plaćanja koje je društvo Inko sklapalo s potrošačima smatrati sklopljenima „bez plaćanja pristojbi“ u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48, i stoga isključenima iz područja primjene te direktive.

               25

               U tim uvjetima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li agencija za naplatu potraživanja, koja u vezi s naplatom tražbina u okviru svoje djelatnosti u ime svojih klijenata njihovim dužnicima nudi sklapanje sporazuma o obročnoj otplati, pri čemu za svoju djelatnost naplaćuje pristojbe koje će u konačnici snositi dužnici, ‚kreditni posrednik’ u smislu članka 3. točke (f) Direktive 2008/48?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan:
                        Je li sporazum o obročnoj otplati koji je sklopljen između dužnika i njegova vjerovnika uz posredovanje agencije za naplatu potraživanja „odgođeno plaćanje postojećeg duga bez plaćanja pristojbi” u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48/EZ, ako se dužnik u njemu jedino obveže da će platiti neplaćenu tražbinu kao i one kamate i pristojbe koje bi zbog zakašnjenja ionako bio dužan platiti na temelju zakona i onda kada ne bi bio sklopljen takav sporazum?

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               26

               Svojim drugim pitanjem koje treba najprije ispitati sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (j) Direktive 2008/48 tumačiti na način da je sporazum o reprogramu duga, koji je sklopljen zbog toga što potrošač ne ispunjava svoje obveze između potrošača i vjerovnika uz posredovanje agencije za naplatu potraživanja, sporazum „bez plaćanja pristojbi“ u smislu te odredbe jer se njime potrošač obvezuje platiti ukupan iznos kredita te kamate i pristojbe koje bi bio dužan platiti na temelju zakona i onda kada ne bi bio sklopljen takav sporazum.

               27

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije valja istaknuti da Direktiva 2008/48 predviđa, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koje se smatra nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti presudu od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, t. 21.).

               28

               Ta direktiva primjenjuje se, u skladu s njenim člankom 2. stavkom 1., na ugovore o kreditu osim, prema stavku 2. točki (j) tog članka, na ugovore o kreditu koji se odnose na odgođeno plaćanje postojećeg duga bez plaćanja pristojbi.

               29

               S jedne strane, što se tiče pojma „ugovor o kreditu“, on je definiran u članku 3. točki (c) navedene direktive kao ugovor u kojem vjerovnik odobrava ili obećava odobriti potrošaču kredit u obliku odgode plaćanja, zajma ili slične financijske nagodbe, izuzev ugovora o trajnom pružanju usluge ili isporuke proizvoda iste vrste kada potrošač plaća za takve usluge ili proizvode tijekom cjelokupne njihove isporuke u obliku mjesečnih obroka.

               30

               Treba navesti da je pojam „ugovor o kreditu“ definiran tom odredbom osobito širok i obuhvaća sporazum kao što je onaj u glavnom postupku koji predviđa reprogram načina otplate postojećeg duga.

               31

               U tom pogledu, iz članka 2. stavka 6. Direktive 2008/48 izričito proizlazi da se ona u načelu primjenjuje na ugovore o kreditu koji propisuju dogovaranje mjera između vjerovnika i potrošača u pogledu odgođenog plaćanja ili metoda otplate kada je potrošač već u zakašnjenju s plaćanjem.

               32

               Posljedično, takav sporazum, sklopljen između potrošača i ili izravno vjerovnika ili kreditnog posrednika koji djeluje u ime tog vjerovnika, treba se smatrati „ugovorom o kreditu“ u smislu članka 3. točke (c) navedene direktive, ne dovodeći u pitanje odstupanja iz članka 2. stavka 2. te direktive.

               33

               S obzirom na to, s druge strane treba ocijeniti može li se takav ugovor smatrati „besplatnim“ u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) iste direktive ako se potrošač obveže vratiti ukupan iznos kredita kao i platiti kamate i pristojbe koje bi u slučaju nepostojanja ugovora trebao platiti u skladu s nacionalnim zakonodavstvom.

               34

               Iako direktiva 2008/48 posebno ne definira pojam „pristojbe“, važno je istaknuti da, u skladu s člankom 3. točkom (g) te direktive, ukupni troškovi kredita za potrošača obuhvaćaju sve troškove koje potrošač mora platiti u vezi s ugovorom o kreditu i koji su poznati vjerovniku (vidjeti presudu od 21. travnja 2016, Radlinger et Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 84.).

               35

               Osobito široke definicije pojma „ugovor o kreditu“ u smislu članka 3. točke (c) Direktive 2008/48, kao i pojma „ukupnih troškova kredita za potrošača“ u smislu članka 3. točke (g) te direktive odgovaraju cilju koji se želio postići tom direktivom na koji je skrenuta pozornost u točki 27. ove presude jer omogućavaju široku zaštitu potrošača.

               36

               Također, svako ograničavanje područja primjene iste direktive u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 2. treba tumačiti s obzirom na taj cilj.

               37

               Posljedično, kada se potrošač obveže sporazumom koji predviđa nove uvjete plaćanja postojećeg duga ne samo na vraćanje ukupnog iznosa kredita već i na plaćanje kamata ili pristojbi koje nisu bile predviđene prvotnim ugovorom u skladu s kojim je dodijeljen neplaćeni kredit, takav sporazum neće se smatrati sklopljenim „bez plaćanja pristojbi“ u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48.

               38

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da sporazumi o reprogramu kredita koje je društvo Inko predlagalo potrošačima ako ne ispunjavaju svoje obveze predviđaju da se potrošači obvežu plaćati svoj dug u mjesečnim obrocima pri čemu će se prvo pokriti troškovi društva Inko, a potom glavnica i kamate.

               39

               Za takav sporazum koji predviđa obvezu potrošača da plati troškove agencije za naplatu potraživanja, u ovom slučaju društva Inko, koji nije bio predviđen prvotnim ugovorom o kreditu, ne može se smatrati da se odnosi na odgođeno plaćanje postojećeg duga „bez plaćanja pristojbi“ u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48.

               40

               U pogledu cilja navedenog u točki 27. ove presude, da se svim potrošačima osigura visoka razina zaštite njihovih interesa, takva tvrdnja ne može se dovesti u pitanje kumuliranim iznosima kamata i troškova predviđenih takvim sporazumom, čak i ako ti iznosi ne prelaze one koji bi se trebali platiti kada ne bi bilo sporazuma među strankama, u skladu s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom koje se primjenjuje u slučaju kašnjenja u plaćanju.

               41

               Pod tim uvjetima na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. točku (j) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da sporazum o reprogramu duga koji je sklopljen između potrošača i vjerovnika uz posredovanje agencije za naplatu potraživanja zbog toga što potrošač ne ispunjava svoje obveze nije sporazum „bez plaćanja pristojbi“ u smislu te odredbe jer se njime potrošač obvezuje platiti ukupan iznos kredita te kamate i pristojbe koji nisu bili predviđeni prvotnim ugovorom u skladu s kojim je navedeni kredit bio odobren.

         Prvo pitanje

               42

               Svojim prvim pitanjem, koje valja ispitati nakon drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. točku (f) i članak 7. Direktive 2008/48 tumačiti na način da je agencija za naplatu potraživanja koja sklapa u ime vjerovnika sporazum o reprogramu neplaćenog kredita, ali koja tek u pomoćnoj ulozi djeluje u svojstvu kreditnog posrednika, „kreditni posrednik“ u smislu članka 3. točke (f) i podvrgnuta je obvezi pružanja informacija potrošaču prije sklapanja ugovora u skladu s člancima 5. i 6. te direktive.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti da je u skladu s navedenim člankom 3. točkom (f) „kreditni posrednik“ fizička ili pravna osoba koja ne djeluje kao vjerovnik i koja u okviru svojeg obrta, poslovanja ili profesije, za naknadu koja može poprimiti novčani oblik ili bilo koji drugi dogovoreni financijski oblik, predstavlja ili nudi ugovore o kreditu potrošačima pomaže potrošačima poduzimanjem pripremnih radnji u pogledu ugovora o kreditu ili sklapa ugovore o kreditu s potrošačima u ime vjerovnika.

               44

               Posljedično, agencija za naplatu potraživanja, poput društva Inko, koje djeluje u ime vjerovnika za sklapanje sporazuma o reprogramu neplaćenog kredita u skladu s kojim se potrošač obvezuje platiti ukupan iznos kredita te kamate i pristojbe, treba se smatrati „kreditnim posrednikom“ u smislu te odredbe.

               45

               U glavnom postupku postavlja se pitanje je li agencija za naplatu potraživanja kao što je to društvo Inko u skladu sa svojim djelatnostima kreditnog posredovanja dužna priopćiti potrošačima informacije prije sklapanja duga iz članka 6. VKrG‑a kojim je u austrijsko pravo prenesen članak 5. 2008/48.

               46

               U tom pogledu valja primijetiti da za takvog kreditnog posrednika u načelu vrijedi obveza pružanja informacija potrošaču prije sklapanja ugovora iz članaka 5. i 6. navedene direktive.

               47

               Međutim, u skladu s člankom 7. prvom rečenicom Direktive 2008/48, ta se obveza ne odnosi na dobavljače proizvoda ili pružatelje usluga koji djeluju u svojstvu kreditnih posrednika u pomoćnoj ulozi. U tom pogledu, uvodna izjava 24. te direktive navodi da dobavljači proizvoda i usluga djeluju kao kreditni posrednici u pomoćnoj ulozi ako njihova djelatnost kao kreditnih posrednika nije glavna svrha njihove poslovne ni profesionalne djelatnosti.

               48

               Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri može li se smatrati, uzimajući u obzir sve okolnosti glavnog postupka, osobito glavnu svrhu djelatnosti predmetnoga kreditnog posrednika, da je on djelovao u svojstvu kreditnog posrednika u pomoćnoj ulozi u smislu članka 7. prve rečenice te direktive.

               49

               Istovremeno treba navesti da iznimka od obveze pružanje informacija potrošaču prije sklapanja ugovora koju želi koristiti kreditni posrednik ne utječe na pojam „kreditni posrednik“ u smislu članka 3. točke (f) Direktive 2008/48 već je njezina jedina posljedica isključiti da se na osobe koje ne djeluju kao kreditni posrednici u pomoćnoj ulozi ne primjenjuje obveza pružanja informacija prije sklapanja ugovora iz članaka 5. i 6. te Direktive, dok se druge odredbe navedene direktive, osobito njezin članak 21., koji se odnosi na određene obveze kreditnih posrednika u odnosu na potrošače, nastavljaju primjenjivati na te osobe.

               50

               Ta iznimka ne utječe ni na razinu zaštite potrošača predviđenu Direktivom 2008/48.

               51

               U tom pogledu, kao što je to u bitnome istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 28. do 30. svojeg mišljenja, obveza vjerovnika navedena u člancima 5. i 6. te direktive pružanja informacija potrošaču prije sklapanja ugovora, i ovisno o slučaju, kreditnog posrednika doprinosi ostvarenju cilja iz točke 27. ove presude osiguravanja svim potrošačima visokog stupnja zaštite njihovih interesa (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, t. 21., kao i od 21. travnja 2016., Radlinger et Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 61.).

               52

               Kao što to proizlazi iz članka 7. druge rečenice navedene direktive zajedno s njezinom uvodnom izjavom 24., iznimka predviđena člankom 7. prvom rečenicom Direktive 2008/48 u vezi dobavljača proizvoda i usluga koji djeluju kao kreditni posrednici u pomoćnoj ulozi ne utječe na obvezu vjerovnika da vodi računa o tome da potrošač dobije informacije prije sklapanja ugovora iz članaka 5. i 6. te direktive.

               53

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 3. točku (f) i članak 7. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da je agencija za naplatu potraživanja koja sklapa, u ime vjerovnika, sporazum o reprogramu neplaćenog kredita, ali koja tek podredno djeluje u svojstvu kreditnog posrednika, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, „kreditni posrednik“ u smislu članka 3. točke (f) i nije podvrgnuta obvezi pružanja informacija potrošaču prije sklapanja ugovora u skladu s člancima 5. i 6. te direktive.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Članak 2. stavak 2. točku (j) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ treba tumačiti na način da sporazum o reprogramu duga koji je sklopljen, zbog toga što potrošač ne ispunjava svoje obveze, između potrošača i vjerovnika uz posredovanje agencije za naplatu potraživanja nije sporazum „bez plaćanja pristojbi“ u smislu te odredbe jer se njime potrošač obvezuje platiti ukupan iznos kredita te kamate i pristojbe koji nisu bili predviđeni prvotnim ugovorom u skladu s kojim je navedeni kredit bio odobren.

                           2)

                           Članak 3. točku (f) i članak 7. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da je agencija za naplatu potraživanja koja sklapa, u ime vjerovnika, sporazum o reprogramu neplaćenog kredita, ali koja tek podredno djeluje u svojstvu kreditnog posrednika, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, „kreditni posrednik“ u smislu članka 3. točke (f) i nije podvrgnuta obvezi pružanja informacija potrošaču prije sklapanja ugovora u skladu s člancima 5. i 6. te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (sudac pojedinac) 17. listopada 2006.#Jean Dehon protiv Europski parlament.#Spojeni predmeti T-432/03 i T-95/05.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 4. veljače 2016.#Koinonia Tis Pliroforias Anoichti Stis Eidikes Anagkes - Isotis protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Okvirni program za konkurentnost i inovacije – Ugovor REACH112 – Povrat unaprijed isplaćenih iznosa – Prihvatljivi troškovi.#Predmet T-562/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2. kolovoza 1993. # Hoche GmbH protiv Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet C-87/92.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. svibnja 2017.#Metronia, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije TRIPLE O NADA – Raniji figurativni žig Europske unije TRIPLE BINGO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-159/16.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 20. srpnja 2017.#Marco Tronchetti Provera SpA i dr. protiv Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo društava – Direktiva 2004/25/EZ – Ponude za preuzimanje – Članak 5. stavak 4. drugi podstavak – Mogućnost izmjene cijene u ponudi pod okolnostima i u skladu s jasno određenim kriterijima – Nacionalna pravila koja predviđaju mogućnost da nadzorno tijelo poveća cijenu istaknutu u ponudi za preuzimanje u slučaju nezakonitog dogovora između ponuditelja ili osoba koje s njim zajednički djeluju i jednog ili više prodavatelja.#Predmet C-206/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      20. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo društava – Direktiva 2004/25/EZ – Ponude za preuzimanje – Članak 5. stavak 4. drugi podstavak – Mogućnost izmjene cijene u ponudi pod okolnostima i u skladu s jasno određenim kriterijima – Nacionalna pravila koja predviđaju mogućnost da nadzorno tijelo poveća cijenu istaknutu u ponudi za preuzimanje u slučaju nezakonitog dogovora između ponuditelja ili osoba koje s njim zajednički djeluju i jednog ili više prodavatelja”
      U predmetu C‑206/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 10. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 13. travnja 2016., u postupku

         Marco Tronchetti Provera SpA,

         Antares European Fund Limited,

         Antares European Fund II Limited,

         Antares European Fund LP,

         Luca Orsini Baroni,

         UniCredit SpA,

         Camfin SpA

      protiv

         Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

      uz sudjelovanje:

         Camfin SpA,

         Generali Assicurazioni Generali SpA,

         Antares European Fund Limited,

         Antares European Fund II Limited,

         Antares European Fund LP,

         Luca Orsini Baroni,

         Marco Tronchetti Provera & C. SpA,

         UniCredit SpA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Camfin SpA, A. Zoppini, G. M. Roberti i I. Perego, avvocati,

               —

               za Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob), G. Randisi, S. Lopatriello, S. Providenti i A. Atripaldi, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentili i S. Fiorentino, avvocati dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, V. Di Bucci i H. Støvlbæk, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2004/25/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o ponudama za preuzimanje (SL 2004., L 142, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 141.)

               2

               Zahtjev je upućen u okviru četiriju sporova između nekoliko talijanskih društava i Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (Državna komisija za trgovačka društva i burzu, Italija), u vezi sa zakonitošću odluke potonje da poveća cijenu istaknutu u ponudi za preuzimanje (PP).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 1. do 3. i 9. Direktive 2004/25:

                        „(1)

                        U skladu s člankom [50.] stavkom 2. točkom (g) [Ugovora o FEU‑u] potrebno je uskladiti određene zaštitne mjere koje, radi zaštite interesa članica i drugih, države članice zahtijevaju od trgovačkih društava za koje je mjerodavno pravo države članice i čije su vrijednosnice uvrštene radi trgovanja na uređenom tržištu države članice, kako bi se te zaštitne mjere ujednačile u čitavoj [Europskoj uniji].

                        (2)

                        Potrebno je zaštititi interese držatelja vrijednosnica društava za koje je mjerodavno pravo države članice kada ta društva podliježu ponudama za preuzimanje ili promjenama kontrole i kada su barem neke od njihovih vrijednosnica uvrštene radi trgovanja na uređenom tržištu države članice.

                        (3)

                        Potrebno je na razini [Unije] osigurati jasnoću i transparentnost u pogledu pravnih pitanja koja treba riješiti u slučaju ponuda za preuzimanje, te spriječiti da planovi restrukturiranja društava u [Uniji] budu iskrivljeni zbog arbitrarnih razlika u kulturama vođenja i upravljanja.

                  […]

                        (9)

                        Države članice bi trebale poduzeti potrebne korake radi zaštite držatelja vrijednosnica, posebno onih s manjinskim udjelima, u slučaju stjecanja kontrole nad njihovim trgovačkim društvima. Države članice bi trebale osigurati takvu zaštitu obvezujući osobu koja je stekla kontrolu nad trgovačkim društvom da dâ ponudu svim držateljima vrijednosnica tog društva za sve njihove udjele po pravičnoj cijeni i prema zajedničkoj definiciji. Države članice trebale bi moći utvrditi daljnja sredstva za zaštitu interesa držatelja vrijednosnica, kao što je obveza davanja djelomične ponude u slučaju kada ponuditelj ne stječe kontrolu nad trgovačkim društvom ili obveza objave ponude istodobno sa stjecanjem kontrole nad trgovačkim društvom.”

               4

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Opća načela”, propisuje:
               „1.   Radi provedbe ove Direktive, države članice osiguravaju poštovanje sljedećih načela:

                        (a)

                        prema svim držateljima vrijednosnica ciljnog trgovačkog društva istog roda mora se postupati jednako; štoviše, ako osoba stekne kontrolu nad društvom, ostali držatelji vrijednosnica moraju biti zaštićeni;

                        (b)

                        držatelji vrijednosnica ciljnog trgovačkog društva moraju imati dovoljno vremena i podataka kako bi mogli donijeti valjanu i upućenu odluku o ponudi; kada savjetuje držatelje vrijednosnica, uprava ciljnog trgovačkog društva mora podijeliti svoja gledišta o učincima provedbe ponude za zapošljavanje, uvjetima radnog odnosa i mjestima poslovanja trgovačkog društva;

                        (c)

                        uprava ciljnog trgovačkog društva mora postupati u interesu trgovačkog društva kao cjeline i ne smije uskratiti mogućnost držateljima vrijednosnica da odluče o uvjetima ponude;

                        (d)

                        ne smije se stvarati lažno tržište vrijednosnica ciljnog trgovačkog društva, trgovačkog društva ponuditelja ili bilo kojeg drugog trgovačkog društva na koje se odnosi ponuda tako da porast ili pad cijene vrijednosnica postanu umjetni i da se naruši normalno funkcioniranje tržišta;

                        (e)

                        ponuditelj mora objaviti ponudu tek nakon što osigura da u potpunosti može podmiriti bilo koju novčanu naknadu ako je ponuđena, i nakon što poduzme sve razumne mjere kako bi osigurao bilo koju drugu vrstu naknade;

                        (f)

                        ciljno društvo ne smije zbog ponude za njegove vrijednosnice biti spriječeno u vođenju svojih poslova dulje nego što je to opravdano.

                  2.   Kako bi se osiguralo pridržavanje načela navedenih u stavku 1., države članice:

                        (a)

                        osiguravaju poštovanje minimalnih zahtjeva navedenih u ovoj Direktivi;

                        (b)

                        mogu odrediti dodatne uvjete i odredbe, strože od onih u ovoj Direktivi, za reguliranje ponuda.”

               5

               U članku 5. navedene direktive, naslovljenom „Zaštita manjinskih dioničara, obvezna ponuda i pravična cijena”, predviđeno je u njegovim stavcima 1. do 4.:
               „1.   Kad fizička ili pravna osoba drži, kao rezultat vlastitog stjecanja ili stjecanja od strane osoba koje s njom djeluju zajednički, vrijednosnice trgovačkog društva navedenog u članku 1. stavku 1., koji joj, osim bilo kojih postojećih vrijednosnica koje ona drži ili osim vrijednosnica koje drže osobe koje s njom djeluju zajednički, izravno ili neizravno, daju određeni postotak glasačkih prava u glavnoj skupštini tog trgovačkog društva dajući joj kontrolu nad tim trgovačkim društvom, države članice osiguravaju da takva osoba bude obvezna objaviti ponudu radi zaštite manjinskih dioničara tog trgovačkog društva. Takva će ponuda biti čim prije upućena svim držateljima tih vrijednosnica za sve njihove udjele, po pravičnoj cijeni kako je definirana u stavku 4.
               2.   Kad je kontrola stečena nakon dobrovoljne ponude svim držateljima vrijednosnica za sve njihove udjele u skladu s ovom Direktivom, obveza davanja ponude navedena u stavku 1. više se ne primjenjuje.
               3.   Postotak glasačkih prava koji daje kontrolu u smislu stavka 1. i način izračuna tog postotka određuju se pravilima države članice u kojoj trgovačko društvo ima sjedište.
               4.   Najviša cijena koju su za iste vrijednosnice platili ponuditelji [ponuditelj] ili osobe koje s njim djeluju zajednički tijekom razdoblja koje utvrđuju države članice, a ni manje od šest ni više od dvanaest mjeseci prije ponude navedene u stavku 1., smatra se pravičnom cijenom. Ako ponuditelj ili bilo koja osoba koja s njim djeluje zajednički, nakon objavljivanja ponude, a prije zatvaranja ponude za prihvat kupi vrijednosnice po cijeni višoj od ponuđene cijene, ponuditelj povećava svoju ponudu tako da ona ne bude manja od najviše cijene plaćene za tako stečene vrijednosnice.
               Uz uvjet da se opća načela navedena u članku 3. stavku 1. poštuju, države članice mogu svoja nadzorna tijela ovlastiti da usklade cijenu navedenu u prvom podstavku, pod okolnostima i u skladu s jasno određenim kriterijima. U tom smislu ona mogu sastaviti popis okolnosti u kojima najviša cijena može biti usklađena naviše ili naniže, na primjer kad je najviša cijena određena u sporazumu između kupca i prodavatelja, kad se tržišnim cijenama predmetnih vrijednosnica manipuliralo, kad su na tržišne cijene općenito ili na određene tržišne cijene posebno utjecali izuzetni događaji, ili radi omogućivanja spašavanja trgovačkog društva u poteškoćama. Ona također mogu odrediti kriterije koji se primjenjuju u takvim slučajevima, na primjer prosječnu tržišnu vrijednost u određenom razdoblju, preostalu vrijednost trgovačkog društva ili druge objektivne kriterije procjene koji se općenito koriste u financijskoj analizi.
               Bilo koja odluka nadzornog tijela o usklađivanju pravične cijene se obrazlaže i objavljuje.”

         Talijansko pravo

               6

               Članak 106. Decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (Zakonodavna uredba br. 58 – konsolidirane odredbe o financijskom posredovanju u smislu članaka 8. i 21. Zakona br. 52 od 6. veljače 1996.) od 24. veljače 1998. (redovan dodatak GURI‑ju br. 71 od 26. ožujka 1998.) u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: TUF), naslovljen „Ponuda za potpuno preuzimanje” određuje:
               „1.   Svaka osoba koja nakon preuzimanja ima udjel veći od 30 % daje svim imateljima vrijednosnih papira ponudu za preuzimanje koja se odnosi na sve njihove vrijednosne papire kojima se može trgovati na uređenom tržištu.
               2.   Ponuda se za svaku od kategorija vrijednosnih papira daje u roku od dvadeset dana po cijeni koja nije niža od najviše koju su ciljem kupnje vrijednosnih papira iste kategorije ponuditelj i osobe koje s njim djeluju zajednički platili u razdoblju od dvanaest mjeseci koje je prethodilo obavijesti iz članka 102. [prvog stavka]. Ako se u navedenom razdoblju ne sklopi naplativi kupoprodajni ugovor u vezi s vrijednosnim papirima iste kategorije, za tu kategoriju vrijednosnih papira daje se ponuda po cijeni koja nije niža od ponderirane prosječne tržišne stope u razdoblju od posljednjih dvanaest mjeseci ili kraćem mogućem razdoblju.
               […]
               3.   Consob pravilnikom uređuje slučajeve u kojima:

                        (a)

                        udjel iz [prvog stavka] stečen je kupnjom udjela u društvima čiji kapital većinom čine vrijednosni papiri koje izdaje drugo društvo, u skladu s odredbama članka 105. stavka 1.;

                        (b)

                        obveza davanja ponude nastaje kada oni koji već imaju udjele iz stavka 1., a koji nemaju većinu glasačkih prava u glavnoj skupštini, kupe više od 5 %;

                        (c)

                        ponuda, nakon što Consob donese obrazloženu odluku, sadržava cijenu nižu od najviše već plaćene cijene i utvrđuje kriterije za određivanje navedene cijene, pod uvjetom da postoji jedna od sljedećih situacija:

                                 (1)

                                 na tržišne su cijene utjecali izvanredni događaji ili postoje opravdani razlozi da se smatra da su bile izmanipulirane;

                                 (2)

                                 najviša cijena koju su platili ponuditelj ili osobe koje s njim djeluju zajednički tijekom razdoblja iz stavka 2. odgovara cijeni transakcije kupnje/prodaje u vezi s vrijednosnim papirima koji su predmet ponude i koje su izvršene pod tržišnim uvjetima i u okviru redovnog upravljanja njihovom karakterističnom aktivnošću ili odgovara cijeni transakcije kupnje/prodaje na koju se primjenjuje neko od izuzeća iz stavka 5.;

                        (d)

                        ponuda, nakon što Consob donese obrazloženu odluku, sadržava cijenu koja je viša od najviše plaćene cijene, pod uvjetom da je takva cijena potrebna radi zaštite ulagatelja i da je prisutna barem jedna od sljedećih okolnosti:

                                 (1)

                                 ponuditelj ili osobe koje s njim zajednički djeluju odredile su cijenu s ciljem stjecanja vrijednosnih papira u iznosu višem od onog plaćenog za stjecanje vrijednosnih papira iste kategorije;

                                 (2)

                                 ponuditelj ili osobe koje s njim zajednički djeluju nezakonito su se dogovarale s jednim ili više prodavatelja;

                                 (3)

                                 […]

                                 (4)

                                 kada valja pretpostaviti da su tržišne cijene izmanipulirane.

                  3.a   Vodeći računa o obilježjima izdanih financijskih instrumenata, Consob može pravilnikom utvrditi slučajeve u kojima obveza davanja ponude proizlazi iz stjecanja zbog kojih dolazi do zajedničkog držanja vrijednosnih papira i drugih financijskih instrumenata koja dodjeljuju glasačka prava u vezi s pitanjima iz članka 105., u mjeri u kojoj je moguće dodijeliti puno glasačko pravo istovjetno onomu koje ima osoba koja ima udjele navedene u stavku 1.
               3.b   Mjere predviđene u [točkama] (c) i (d) stavka 3. objavljuju se na način naveden u pravilniku iz članka 103. stavka 4. [točke] (f).
               […]”

               7

               Consob je Odlukom br. 11971 od 14. svibnja 1999. usvojio Regolamento di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58, concernente la disciplina degli emittenti (Pravilnik o provedbi Zakonodavne uredbe br. 58 od 24. veljače 1998. kojim su utvrđena pravila primjenjiva na ciljna društva), koji je nakon toga nekoliko puta izmijenjen (u daljnjem tekstu: Pravilnik o ciljnim društvima). Članak 47.g tog pravilnika, naslovljen „Povećanje cijene u slučaju nezakonitih dogovora”, u svojem stavku 1. navodi:
               „Consob, u skladu s člankom 106. stavkom 3. točkom (d) podtočkom 2. [TUF‑a], ponuđenu cijenu povećava kada je zbog dokazanih nezakonitih dogovora između ponuditelja ili osoba koje s njim zajednički djeluju i jednog ili više prodavatelja došlo do toga da je ponuđena cijena viša od one koju je ponuditelj istaknuo. U tom slučaju, ponuđena cijena mora biti jednaka dogovorenoj.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Društvo Marco Tronchetti Provera & C. SpA (u daljnjem tekstu: MTP), osnovalo je, putem društava kojima je upravljalo, društvo Lauro Sessantuno SpA (u daljnjem tekstu: Lauro 61) s ciljem stjecanja većine dionica društva Camfin SpA, holdinga s udjelima koje izravno ne obavlja nikakvu industrijsku djelatnost, nego su njegovi prihodi oni društava u kojima drži kapital. Među tim društvima je i Pirelli & C. SpA (u daljnjem tekstu: Pirelli), u kojemu društvo Camfin drži udjele u visini od 26,19 % glasačkih prava.

               9

               Društvo Lauro 61 na tržištu je 5. lipnja 2013. objavilo PP za sve redovne dionice društva Camfin SpA po cijeni od 0,80 eura po dionici, što je bila najviša plaćena cijena u posljednjih dvanaest mjeseci u skladu s člankom 106. stavkom 2. TUF‑a. PP je bio obvezan jer je društvo Lauro 61 držalo 60,99 % kapitala u društvu Camfin, nakon što je nekoliko drugih dioničara društva Camfin, među kojima Malacalza Investimenti Srl (u daljnjem tekstu: MCI), steklo više izravnih udjela.

               10

               Istodobno s PP‑om, društvo Lauro 61 na tržištu je objavilo da je raskinulo postojeće sporazume između društava MTP i MCI osobito u pogledu društva Camfin. Društvo MCI je pak na tržištu objavilo da je prodalo svoje dionice u potonjem društvu i da je započelo drugu transakciju, to jest stjecanje udjela u iznosu od 6,98 % u kapitalu društva Pirelli od dvaju društava koja su, s društvom Camfin i drugim važnim dioničarima istog, potpisnici Konvencije o blokadi (u daljnjem tekstu: pakt Pirelli), pri čemu su prenositelji tim paktom ovlašteni otpustiti sve ili dio svojih blokiranih dionica.

               11

               PP je uspješno dovršen 11. listopada 2013. nakon što je društvo Lauro 61 postalo vlasnik cjelokupnog kapitala u društvu Camfin.

               12

               U međuvremenu je Consob 12. rujna 2013., povodom prigovora manjinskih dioničara društva Camfin, pokrenuo postupak radi povećanja cijene na temelju među ostalim članka 106. stavka 3. točke (d) podtočke 2. TUF‑a i članka 47.g Pravilnika o ciljnim društvima.

               13

               Odlukom br. 18662 od 25. rujna 2013. Consob je zauzeo stajalište da između, s jedne strane, društva Lauro 61 i drugih osoba koje s njim zajednički djeluju i, s druge strane, MCI‑ja, postoji nezakoniti dogovor kojim je MCI društvu Lauro 61 prodao dionice društva Camfin po cijeni od 0,80 eura po dionici i, kao naknadu, od potpisnika pakta Pirelli stekao Pirellijeve dionice po cijeni od 7,80 eura po dionici, cijeni nižoj od one koja bi proizlazila iz tržišne vrijednosti od 8 eura po dionici. Uzimajući u obzir prednost koju je tako stekao MCI, Consob je smatrao da cijena dionice društva Camfin treba iznositi 0,83 eura (u daljnjem tekstu: Odluka br. 18662).

               14

               Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud Lacija, Italija) zaprimio je nekoliko tužbi radi poništenja Odluke br. 18662. U okviru određenih tužbi tvrdilo se da su članak 106. stavak 3. točka (d) podtočka 2. TUF‑a i članak 47.g Pravilnika o ciljnim društvima neprimjenjivi jer se protive članku 5. stavku 4. Direktive 2004/25.

               15

               Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionalni upravni sud Lacija) odbio je tužbe. On smatra da je postojanje nezakonitog dogovora samo činjenični uvjet da bi se Consob mogao koristiti svojom ovlašću izmjene cijene, čiji je isključivi cilj uspostaviti pravičnu situaciju kako bi se zaštitili manjinski dioničari društva Camfin, na način da im se omogući da ostvarivanje iste prednosti kao one koju ima imatelj udjela sa značajnim utjecajem. Također je smatrao da nisu ispunjene pretpostavke postavljanja prethodnog pitanja Sudu, s obzirom na to da Unijini propisi ne uzrokuju nikakve dvojbe u vezi s odgovorom koji treba dati.

               16

               Što se tiče osnovanosti Odluke br. 18662, taj sud smatra da nije nužno da Consob dokaže da je ponašanje stranaka bilo namjerno i s ciljem zaobilaženja propisa u području PP‑a, nego da je objektivno moglo imati takav učinak zbog toga što je MCI‑ju dana puno veća naknada nego što je objavljena u svrhu PP‑a, to jest za stjecanje Pirellijevih dionica po nižoj cijeni. U svojoj općenitoj analizi interesa različitih uključenih strana, smatrao je da je sporazum s MCI‑jem cilj potpisnika pakta Pirelli koji obavljaju transakciju preuzimanja društva Camfin, ali i svih drugih potpisnika Pakta, koji su osobe objektivno zainteresirane za sklapanje općeg sporazuma između MTP‑a i MCI‑ja.

               17

               Društva koja nisu uspjela u prvostupanjskom postupku žalila su se na odnosne presude pred Consigliom di Stato (Državno vijeće, Italija).

               18

               Sud koji je uputio zahtjev najprije podsjeća na obvezujući razlog postojanja odredaba koje se odnose na određivanje cijene u PP‑u te iznosi glavna razmatranja iz prvostupanjskih presuda. Nadalje, iznosi bit argumenata tužitelja u glavnom postupku, prema kojima zbog toga što nema obveze utvrđivanja postojanja elementa namjere nezakonitog dogovaranja kod svih sudionika tog dogovora, daje nadzornom tijelu neograničenu diskrecijsku ovlast u ocjeni ponašanja ponuditelja i prodavatelja kao i trećih osoba koje djeluju na tržištu. Tužitelji smatraju da takva diskrecija nije u skladu sa zahtjevom sigurnosti prilikom prethodnog planiranja relevantnih postupaka s ciljem povećanja cijene u PP‑u.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da u različitim područjima talijanskog prava postoje odredbe koje određeno ponašanje kvalificiraju kao nezakonito dogovaranje i prema kojima taj pojam znači „tajni i prijevarni sporazum na štetu trećih, kojim se izbjegavaju obvezujuće zakonodavne odredbe”, što podrazumijeva postojanje elementa namjere svih sudionika sporazuma. Međutim, kada bi se taj pojam kao takav primijenio na pravno područje o kojemu je riječ u glavnom postupku, valjalo bi prihvatiti sve žalbene razloge jer društva koja su MCI‑ju prenijela svoje udjele u Pirelliju nisu sudjelovala ni u kakvom tajnom ili prijevarnom sporazumu.

               20

               Ipak, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da je pravno područje o kojemu je riječ u glavnom postupku specifično zato što je narav ovlasti izmjene koja je dodijeljena Consobu regulatorna, a ne represivna, što bi moglo spriječiti jasno i jednostavno prenošenje, u to pravno područje, značenja pojma „tajni dogovor” kakav postoji u drugim područjima talijanskog prava. Uostalom ističe da pojam „zabranjenog sporazuma” u pravu tržišnog natjecanja i propisima koji su s time povezani također može obuhvaćati postupanja subjekata koja su naizgled samostalna, u slučaju kada ta postupanja objektivno imaju za posljedicu zakonski zabranjeni učinak. Iz toga bi proizlazilo, kao što je to presudio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud Lacija), da za utvrđivanje tajnog dogovora nije nužno da nadzorno tijelo dokaže da je cilj postupanja stranaka izbjegavanje propisa u području PP‑a.

               21

               Kao i stranke u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev ipak se pita protivi li se, zbog njegove neodređenosti, pojam „tajni dogovor”, kako je određen u TUF‑u i Pravilniku o ciljnim društvima, načelusigurnosti uvjeta ovlasti nadzornih tijela da izmijene cijenu u PP‑u predviđenom u članku 5. stavku 4. drugom podstavku Direktive 2004/25. Primjećuje da tržišni subjekti društva koje kotira na burzi ne bi mogli izvršiti prethodnu ocjenu ponašanja koje valja usvojiti, zbog čega bi se ponašanja koja su na osnovi ex ante ocjene neutralna i zakonita, ex post moglo kvalificirati kao nezakonita zbog kojih valja povisiti cijenu u PP‑u, na osnovi prekvalifikacije koja se temelji isključivo na objektivnim učincima složenije situacije, nepoznate uključenim subjektima i osobama.

               22

               U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se pravilnoj primjeni članka 5. stavka 4. podstavka 2. Direktive 2004/25, s obzirom na opća načela utvrđena u članku 3. stavku 1. te direktive, kao i pravilnoj primjeni općih načela europskog prava, to jest pravne sigurnosti, zaštite legitimnih očekivanja, proporcionalnosti, razumnosti, transparentnosti i nediskriminacije nacionalni propis, poput članka 106. stavka 3. točke (d) podtočke 2. TUF‑a i članka 47.g Pravilnika o ciljnim društvima, u dijelu u kojem se navedenim odredbama Consob ovlašćuje da povisi cijenu u PP‑u iz navedenog članka 106. kada se pojavi okolnost „postojanja nezakonitog dogovora između ponuditelja ili osoba koje zajednički djeluju s njime i s jednim ili više prodavatelja”, a da nisu utvrđena posebna postupanja koja predstavljaju takav sporazum te da, stoga, nisu jasno utvrđene okolnosti i kriteriji prema kojima je Consob ovlašten povisiti cijenu PP‑a?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Svojim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2004/25 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji nacionalnom nadzornom tijelu dopušta da poveća cijenu u PP‑u u slučaju nezakonitog dogovora, a da ne utvrdi detaljno posebna postupanja koja obilježavaju taj pojam.

               24

               Kako proizlazi iz uvodnih izjava 1. do 3. i 9., cilj je Direktive 2004/25 zaštititi interese imatelja vrijednosnih papira društava nad kojima kontrolu vrši jedna fizička ili pravna osoba te, s obzirom na to, osigurati jasnoću i transparentnost pravila u području PP‑ova.

               25

               U tom smislu, u skladu s člankom 1. stavkom 1., ta direktiva predviđa mjere usklađivanja prava država članica što se tiče PP‑ova u vezi s vrijednosnim papirima društava na koja se primjenjuje pravo neke od tih država članica, kada se svim ili dijelom tih vrijednosnih papira trguje na uređenom tržištu.

               26

               Članak 3. stavak 1. navedene direktive određuje smjernice koje se moraju poštovati pri njezinoj primjeni, kvalificirajući ih kao opća načela (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2009., Audiolux i dr., C‑101/08, EU:C:2009:626, t. 51.). Među tim načelima nalazi se ono prema kojem kada osoba stječe kontrolu nad društvom, držatelji vrijednosnih papira moraju biti zaštićeni.

               27

               Kako bi se osiguralo poštovanje navedenih načela, članak 3. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive 2004/25 određuje da države članice radi uređenja ponuda, s jedne strane, paze na to da se poštuju minimalni zahtjevi navedeni u toj direktivi i, s druge strane, da mogu predvidjeti dodatne uvjete i strože odredbe od onih predviđenih u toj direktivi.

               28

               Naslovljen „Zaštita manjinskih dioničara, obvezna ponuda i pravična cijena”, članak 5. iste direktive, radi zaštite interesa držatelja vrijednosnih papira društva, predviđa u biti dva pravila koja se nameću državama članicama i jedno za koje mogu odabrati hoće li ga primijeniti.

               29

               Najprije, članak 5. stavak 1. Direktive 2004/25 određuje načelo obvezne ponude stjecanja udjela u određenom društvu. Tako predviđa da kad fizička ili pravna osoba drži, kao rezultat vlastitog stjecanja ili stjecanja od strane osoba koje s njom djeluju zajednički, vrijednosne papire trgovačkog društva koje ulazi u područje primjene te direktive, koji joj, osim postojećih vrijednosnih papira koje drži ona ili koje drže osobe koje s njom djeluju zajednički, izravno ili neizravno daju određeni postotak glasačkih prava u tom društvu dajući joj kontrolu nad njim, države članice osiguravaju da ta osoba ima obvezu objaviti ponudu radi zaštite manjinskih dioničara tog društva, pri čemu se ta ponuda mora odnositi na sve udjele tih dioničara i mora sadržavati pravičnu cijenu određenu u članku 5. stavku 4. navedene direktive.

               30

               Nadalje, kako bi se također osigurala zaštita manjinskih dioničara društva na koje se odnosi PP, članak 5. stavak 4. prvi podstavak Direktive 2004/25 najprije navodi da je pravična cijena najviša cijena koju su za iste vrijednosne papire platili ponuditelj ili osobe koje s njim djeluju zajednički u razdoblju koje odrede države članice, od najmanje šest do najviše dvanaest mjeseci koji prethode ponudi iz članka 5. stavka 1. te direktive.

               31

               Naposljetku, članak 5. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2004/25 predviđa da, pod uvjetom da se poštuju načela navedena u članku 3. stavku 1., države članice mogu svoja nadzorna tijela, iz članka 4. te direktive, ovlastiti da usklade pravičnu cijenu pod okolnostima i u skladu s određenim kriterijima. U tu svrhu države članice mogu, s jedne strane, izraditi popis okolnosti u kojima se ta pravična cijena može izmijeniti, naviše ili naniže, i, s druge strane, odrediti kriterije koje u tim slučajevima valja primijeniti, pri čemu valja pojasniti da te okolnosti i ti kriteriji moraju biti jasno utvrđeni. Primjeri takvih okolnosti i kriterija navedeni su u članku 5. stavku 4. drugom podstavku navedene direktive.

               32

               Iz tih odredaba proizlazi da kada je država članica odlučila ovlastiti nadzorno tijelo da kako bi se utvrdila cijena po kojoj se treba odviti PP izmijeni pravičnu cijenu, određenu u članku 5. stavku 4. prvom podstavku Direktive 2004/25, tu ovlast valja izvršavati poštujući smjernice iz članka 3. stavka 1. te direktive.

               33

               U tom pogledu, kada država članica u skladu s člankom 5. stavkom 4. drugim podstavkom navedene direktive određuje okolnosti u kojima se navedena ovlast može izvršavati, ona mora posebice uzeti u obzir načelo zaštite interesa držatelja vrijednosnih papira društva nad kojom je neka fizička ili pravna osoba preuzela kontrolu, navedeno u spomenutom članku 3. stavku 1.

               34

               Odgovor na prethodno pitanje mora se dati s obzirom na ova opća razmatranja.

               35

               Iz prethodnog pitanja proizlazi da je značaj pitanja dvostruk. S jedne strane, sud koji je uputio zahtjev pita se može li apstraktni pravni pojam koji ne upućuje na detaljno određena postupanja biti jasno određena okolnost u smislu članka 5. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2004/25. S druge strane, pita se može li okolnost da isti pojam ima različito značenje u područjima nacionalnog prava koja nemaju veze s propisom o kojemu je riječ u glavnom postupku utjecati na odgovor koji valja dati na prvo pitanje.

               36

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je prema propisu iz glavnog postupka „nezakonit dogovor između ponuditelja ili osoba koje s njim zajednički djeluju i jednog ili više prodavatelja” jedna od određenih okolnosti u kojima nadzorno tijelo može povisiti pravičnu cijenu u PP‑u.

               37

               Na prvom mjestu valja utvrditi da članak 5. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2004/25 državama članicama daje marginu prosudbe da odrede okolnosti u kojima njihova nadzorna tijela mogu izmijeniti pravičnu cijenu, iako pod uvjetom da su te okolnosti jasno određene.

               38

               Ta odredba navodi da države članice mogu izraditi popis takvih okolnosti i u tom pogledu spominje nekoliko primjera koji upućuju na općenite izraze da bi se dočarale okolnosti koje mogu opravdati povećanje ili smanjenje pravične cijene, kao što je sporazum između kupca i prodavatelja, izvanredne okolnosti ili manipulacija cijene predmetnih vrijednosnih papira.

               39

               U takvom kontekstu u biti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 52. i 53. svojeg mišljenja, članak 5. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2004/25 ne može se tumačiti tako da mu se protivi to da država članica u propisu koji donese radi prenošenja te odredbe, za jasno određenu okolnost u smislu navedene odredbe upotrijebi apstraktni pravni pojam kao što je, u ovom slučaju, „tajni dogovor”.

               40

               Uostalom, upotreba apstraktnog pravnog pojma sama po sebi ne znači da bi nacionalni propis u kojem se nalazi bio toliko dvosmislen da bi predstavljao prepreku tomu da država članica koja ga je donijela sa sigurnošću otkloni eventualne sumnje u vezi s dosegom i smislom navedene odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2005., Belgija/Komisija, C‑110/03, EU:C:2005:223, t. 31.).

               41

               Doduše, poštovanja načela pravne sigurnosti i nužnost jamčenja pune primjene direktiva, pravno, a ne samo činjenično, zahtijevaju da sve države članice preuzmu odredbe predmetne direktive u jasan, precizan i transparentan pravni okvir koji predviđa obvezujuće odredbe u području na koje se ona odnosi (presude od 16. studenoga 2000., Komisija/Grčka, C‑214/98, EU:C:2000:624, t. 23., i od 14. siječnja 2010., Komisija/Češka Republika, C‑343/08, EU:C:2010:14, t. 40.).

               42

               Međutim, te zahtjeve ne treba shvatiti na način da nameću da propis koji upotrebljava apstraktni pravni pojam navede različite konkretne slučajeve u kojima ga se može primijeniti, s obzirom na to da zakonodavac ne može unaprijed utvrditi sve te slučajeve.

               43

               Stoga se članak 5. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2004/25 ne može tumačiti na način da od države članice, koja u propisu koji donese radi prenošenja te odredbe, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, predviđa da je „nezakonit dogovor između ponuditelja ili osobe koje s njim zajednički djeluju i jednog ili više prodavatelja” jedna od jasno određenih okolnosti u smislu te odredbe, da detaljno odredi posebna postupanja koja obilježavaju takav tajni dogovor.

               44

               Na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev pita se protivi li se članku 5. stavku 4. drugom podstavku te direktive to da država članica, kako bi odredila neku od okolnosti u kojima se pravična cijena može izmijeniti, upućuje na pojam „tajni dogovor” koji u propisu o kojemu je riječ u glavnom postupku ima različito značenje od onog koje mu se pridaje u drugim područjima nacionalnog prava.

               45

               Budući da je cilj te odredbe zaštita držatelja vrijednosnih papira društava koja su predmet PP‑a, a osobito manjinskih dioničara, kojim se bavi Direktiva 2004/25 i koji je utvrđen u točkama 24. do 33. ove presude, kada se država članica, kako bi odredila neku od okolnosti u kojima se pravična cijena može izmijeniti, odluči za pojam poput onoga „tajni dogovor”, okolnost da taj pojam ima različito značenje u drugim područjima nacionalnog prava nije prepreka tomu da smatra da, kada ga se upotrebljava u kontekstu nacionalnog propisa u vezi s PP‑ima, ispunjava zahtjeve iz članka 5. stavka 4. drugog podstavka te direktive.

               46

               Imajući to na umu, države članice, kako bi zadovoljile zahtjeve pravne sigurnosti, moraju paziti na to da tumačenje koje takvom pojmu valja dati u području PP‑ova pomoću metoda tumačenja priznatih u nacionalnom pravu jasno, precizno i predvidivo proizlazi iz predmetnog nacionalnog propisa.

               47

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li tomu tako u pogledu pojma „tajni dogovor” u kontekstu propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               48

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 5. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2004/25 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji nacionalnom nadzornom tijelu dopušta povećanje cijene u PP‑u u slučaju „tajnog dogovora”, a da ne utvrdi detaljno posebna postupanja koja obilježavaju taj pojam, pod uvjetom da tumačenje navedenog pojma pomoću metoda tumačenja priznatih u nacionalnom pravu dovoljno jasno, precizno i predvidivo proizlazi iz tog propisa.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2004/25/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o ponudama za preuzimanje treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji nacionalnom nadzornom tijelu dopušta povećanje cijene u ponudi za preuzimanje u slučaju „tajnog dogovora”, a da ne utvrdi detaljno posebna postupanja koja obilježavaju taj pojam, pod uvjetom da tumačenje navedenog pojma pomoću metoda tumačenja priznatih u nacionalnom pravu dovoljno jasno, precizno i predvidivo proizlazi iz tog propisa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski