Presuda Suda (osmo vijeće) od 27. listopada 2016.#Debonair Trading Internacional Ldª protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).#Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 1. točka (b) i stavak 5. – Figurativni žig s verbalnim elementima ‚SO’BiO ētic’ – Prigovor nositelja verbalnog i figurativnog žiga Unije i nacionalnog žiga s verbalnim elementom ‚SO…?’ – Odbijanje registracije.#Predmet C-537/14 P.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 22. ožujka 2017.#George Haswani protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Prilagodba tužbe – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pogreška u ocjeni – Proporcionalnost – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-231/15.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. studenog 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Belgije. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2006/86/EZ. # Predmet C-7/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. siječnja 2017.#TV1 GmbH protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje usluga integrirane audiovizualne produkcije, diseminacije i arhiviranja – Odbijanje ponude ponuditelja – Dodjela ugovora drugom ponuditelju – Izuzetno niska ponuda – Obveza zahtijevanja dodatnih pojašnjenja – Obveza obrazlaganja – Transparentnost – Jednako postupanje i nediskriminacija – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-700/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 21. travnja 2015.#Louis Vuitton Malletier protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice koji prikazuje uzorak šahovnice sive boje – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Nepostojanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom – Članak 7. stavak 1. točka (b) i stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavci 1. i 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-360/12.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 18. studenog 2014. # Lumene Oy protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-484/13.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 4. svibnja 2016.#Carlos Andres i dr. protiv Europske središnje banke.#Žalba – Javna služba – Osoblje ESB‑a – Mirovine – Reforma sustava mirovinskog osiguranja – Zamrzavanje mirovinskog plana – Uvjeti zaposlenja za osoblje ESB‑a – Pravo na savjetovanje – Razlika u prirodi između ugovornog radnog odnosa i radnog odnosa koji je uređen Pravilnikom – Iskrivljavanje – Pogreška koja se tiče prava.#Predmet T-129/14 P.


title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2. lipnja 2016. (Ulomci).#Moreda-Riviere Trefilerías, SA i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište čelika za prednapinjanje – Utvrđivanje cijena, podjela tržišta i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a – Gospodarska jedinica – Izravno sudjelovanje u povredi – Izvedena odgovornost društava majki – Pravno sljedništvo poduzetnika – Složena povreda – Jedinstvena i trajna povreda – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Načela zabrane retroaktivnosti i zakonitosti kazni – Olakotne okolnosti – Sposobnost plaćanja – Prava obrane – Obveza obrazlaganja – Zahtjev za ponovnu ocjenu – Nemijenjanje činjeničnih okolnosti – Dopis o odbijanju – Nedopuštenost.#Predmeti T-426/10 do T-429/10 i T-438/12 do T-441/12.

text:
T‑426/10T‑427/10T‑428/10T‑429/10T‑438/12T‑439/12T‑440/12T‑441/1262010TJ0426EU:T:2016:33500011166T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Europsko tržište čelika za prednapinjanje — Utvrđivanje cijena, podjela tržišta i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a — Gospodarska jedinica — Izravno sudjelovanje u povredi — Izvedena odgovornost društava majki — Pravno sljedništvo poduzetnika — Složena povreda — Jedinstvena i trajna povreda — Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. — Načela zabrane retroaktivnosti i zakonitosti kazni — Olakotne okolnosti — Sposobnost plaćanja — Prava obrane — Obveza obrazlaganja — Zahtjev za ponovnu ocjenu — Nemijenjanje činjeničnih okolnosti — Dopis o odbijanju — Nedopuštenost“
      U spojenim predmetima T‑426/10 do T‑429/10, T‑438/12 do T‑441/12,

         Moreda‑Riviere Trefilerías, SA, sa sjedištem u Gijónu (Španjolska), koji su zastupali u predmetu T‑426/10 F. González Díaz i A. Tresandi Blanco te u predmetu T‑440/12 u početku F. González Díaz i P. Herrero Prieto, a zatim F. González Díaz i A. Tresandi Blanco, odvjetnici,
      tužitelj u predmetima T‑426/10 i T‑440/12,

         Trefilerías Quijano, SA, sa sjedištem u Los Corralesu de Buelni (Španjolska), koji su zastupali u predmetu T‑427/10 F. González Díaz i A. Tresandi Blanco te u predmetu T‑439/12 u početku F. González Díaz i P. Herrero Prieto, a zatim F. González Díaz i A. Tresandi Blanco,
      tužitelj u predmetima T‑427/10 i T‑439/12,

         Trenzas y Cables de Acero PSC, SL, sa sjedištem u Santanderu (Španjolska), koji su zastupali u predmetu T‑428/10 F. González Díaz i A. Tresandi Blanco te u predmetu T‑441/12 u početku F. González Díaz i P. Herrero Prieto, a zatim F. González Díaz i A. Tresandi Blanco,
      tužitelj u predmetima T‑428/10 i T‑441/12,

         Global Steel Wire, SA, sa sjedištem u Cerdanyoli del Vallés (Španjolska), koji su zastupali u predmetu T‑429/10 F. González Díaz i A. Tresandi Blanco te u predmetu T‑438/12 u početku F. González Díaz i P. Herrero Prieto, a zatim F. González Díaz i A. Tresandi Blanco,
      tužitelj u predmetima T‑429/10 i T‑438/12,
      protiv

         Europske komisije, koju su zastupali u predmetima T‑426/10, T‑427/10, T‑429/10, T‑438/12 do T‑441/12 V. Bottka, F. Castillo de la Torre i C. Urraca Caviedes, u svojstvu agenata, uz asistenciju L. Ortiza Blanca i A. Lamadrida de Pabla, odvjetnika, te u predmetu T‑428/10 V. Bottka i F. Castillo de la Torre, uz asistenciju L. Ortiza Blanca i A. Lamadrida de Pabla,
      tuženika,
      povodom zahtjeva za poništenje i preinaku Odluke Komisije C (2010) 4387 final od 30. lipnja 2010. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38344 – Čelik za prednapinjanje), izmijenjene Odlukom Komisije C (2010) 6676 final od 30. rujna 2010. i Odlukom Komisije C (2011) 2269 final od 4. travnja 2011., kao i dopisa glavnog direktora Komisijine Glavne uprave za tržišno natjecanje od 25. srpnja 2012.,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj), predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins, suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 9. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         [omissis]

         Pravo

         [omissis]

      II – Treća skupina predmeta

         [omissis]

      A – B – Dopuštenost tužbi

               539

               Komisija je prigovorima osporavala dopuštenost treće skupine predmeta. Odlučivanje u tim prigovorima, koje su tužitelji osporavali, odgođeno je do donošenja odluke o meritumu.

               540

               Valja podsjetiti da izražavanje mišljenja institucije Unije u pisanom obliku ne može predstavljati odluku protiv koje se može podnijeti tužba za poništenje na temelju članka 263. stavka 1. UFEU‑a zato što se njime ne mogu proizvesti pravni učinci ili zato što nema za cilj proizvesti pravne učinke (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 1980., Sucrimex i Westzucker/Komisija, 133/79, Zb., EU:C:1980:104, t. 15. do 19. i od 27. rujna 1988., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, 114/86, Zb., EU:C:1988:449, t. 12. do 15.).

               541

               Jednako tako, dopis tijela Unije poslan kao odgovor na zahtjev njegova adresata ne predstavlja akt protiv kojeg se može podnijeti tužba na temelju članka 263. stavka 4. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. siječnja 1993., Miethke/Parlament, C‑25/92, Zb., EU:C:1993:32, t. 10.).

               542

               S druge strane, na temelju ustaljene sudske prakse, mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese trećih, mijenjajući na bitan način njihovu pravnu situaciju, akti su koji mogu biti predmet tužbe za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a (vidjeti presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, Zb., EU:C:1981:264, t. 9. i navedenu sudsku praksu i od 17. travnja 2008., Cestas/Komisija, T‑260/04, Zb., EU:T:2008:115, t. 67. i navedenu sudsku praksu).

               543

               Nadalje, radi utvrđivanja toga može li mjera biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, mora se razmotriti bit mjere čije se poništenje traži, a oblik u kojem je ona poduzeta načelno je nevažan u tom pogledu (vidjeti presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 9. i navedenu sudsku praksu i od 17. travnja 2008., Cestas/Komisija, T‑260/04, EU:T:2008:115, t. 68. i navedenu sudsku praksu).

               544

               Samo akt kojim tijelo Unije nedvosmisleno i konačno zauzima svoje stajalište u obliku koji omogućuje da se utvrdi njegova narav predstavlja odluku koja može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, no pod uvjetom da ta odluka nije samo potvrda prethodnog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 26. svibnja 1982., Njemačka i Bundesanstalt für Arbeit/Komisija, 44/81, Zb., EU:C:1982:197, t. 12.).

               545

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba podnesena protiv akta kojim se isključivo potvrđuje druga odluka koja je postala konačna nedopuštena je. Smatra se da se aktom isključivo potvrđuje prijašnja odluka ako ne sadržava nijedan novi element u odnosu na prijašnju odluku te mu nije prethodilo ispitivanje situacije adresata te odluke (presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 44.; od 22. svibnja 2012., Sviluppo Globale/Komisija, T‑6/10, neobjavljena, EU:T:2012:245, t. 22. i od 2. listopada 2014., Euro‑Link Consultants i European Profiles/Komisija, T‑199/12, neobjavljena, EU:T:2014:848, t. 40.).

               546

               Međutim, potvrđujući karakter akta ne može se ocjenjivati isključivo s obzirom na njegov sadržaj u odnosu na sadržaj prijašnje odluke koju potvrđuje. Naime, karakter pobijanog akta također treba ocijeniti s obzirom na narav zahtjeva na koji je tim aktom odgovoreno (presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 45.; od 22. svibnja 2012., Sviluppo Globale/Komisija, T‑6/10, neobjavljena,EU:T:2012:245, t. 23. i od 2. listopada 2014., Euro‑Link Consultants i European Profiles/Komisija, T‑199/12, neobjavljena, EU:T:2014:848, t. 41.).

               547

               Konkretnije, ako je akt odgovor na zahtjev u kojem se poziva na nove i bitne činjenice i kojim se administraciju moli da provede preispitivanje prijašnje odluke, za taj se akt ne može smatrati da ima čisto potvrđujući karakter ako se njime odlučuje o navodnim novim i bitnim činjenicama i ako, stoga, sadrži novi element u odnosu na prijašnju odluku (presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 46.; od 22. svibnja 2012., Sviluppo Globale/Komisija, T‑6/10, neobjavljena, EU:T:2012:245, t. 24. i od 2. listopada 2014., Euro‑Link Consultants i European Profiles/Komisija, T‑199/12, neobjavljena, EU:T:2014:848, t. 42.).

               548

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, postojanje novih i bitnih činjenica može opravdati podnošenje zahtjeva za preispitivanje prijašnje odluke koja je postala konačna. Ako se zahtjev za preispitivanje odluke koja je postala konačna temelji na novim i bitnim činjenicama, predmetna institucija dužna je po njemu postupiti. Nakon tog preispitivanja institucija će morati donijeti novu odluku čija će se zakonitost, prema potrebi, moći osporavati pred sudom Unije. S druge strane, ako se zahtjev za preispitivanje ne temelji na novim i bitnim činjenicama, institucija ga nije dužna prihvatiti (vidjeti presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 47. i 48. i navedenu sudsku praksu i od 2. listopada 2014., Euro‑Link Consultants i European Profiles/Komisija, T‑199/12, neobjavljena, EU:T:2014:848, t. 43.).

               549

               Tužba podnesena protiv odluke o odbijanju preispitivanja odluke koja je postala konačna bit će dopuštena ako se pokaže da je zahtjev za preispitivanje bio stvarno temeljen na novim i bitnim činjenicama. S druge strane, ako se pokaže da zahtjev nije bio temeljen na takvim činjenicama, tužba protiv odluke kojom se odbija zatraženo preispitivanje proglasit će se nedopuštenom (vidjeti presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 49. i navedenu sudsku praksu i od 2. listopada 2014., Euro‑Link Consultants i European Profiles/Komisija, T‑199/12, neobjavljena, EU:T:2014:848, t. 44.).

               550

               Kad je riječ o pitanju na temelju kojih kriterija činjenice treba smatrati „novima” i „bitnima”, iz sudske prakse proizlazi da je, kako bi je se moglo smatrati „novom”, potrebno da ni tužitelj ni administracija nisu znali ili nisu mogli znati za predmetnu činjenicu u trenutku donošenja prijašnje odluke (vidjeti presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 50. i navedenu sudsku praksu i od 2. listopada 2014., Euro‑Link Consultants i European Profiles/Komisija, T‑199/12, neobjavljena, EU:T:2014:848, t. 45.).

               551

               Kako bi bila „bitna”, predmetnom činjenicom mora se moći bitno izmijeniti situacija podnositelja prvotnog zahtjeva u povodu kojega je donesena prijašnja odluka koja je postala konačna (vidjeti presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 51. i navedenu sudsku praksu i od 2. listopada 2014., Euro‑Link Consultants i European Profiles/Komisija, T‑199/12, EU:T:2014:848, t. 46.).

               552

               S obzirom na tu sudsku praksu treba ispitati dopuštenost ovih tužbi i u dijelu u kojem se odnose na dopis od 25. srpnja 2012.

               553

               Najprije treba primijetiti da se, kako bi odbio druge zahtjeve, glavni direktor u dopisu od 25. srpnja 2012. pozvao na iste razloge kao što su oni koje je kolegij članova Komisije naveo u pobijanoj odluci.

               554

               Tako je u ovom slučaju glavni direktor smatrao da iz dokaza koje su tužitelji dostavili nakon donošenja pobijane odluke proizlazi da se njihova financijska situacija poboljšala u odnosu na onu koju je Komisija uzela u obzir kad je smatrala da su u stanju platiti novčanu kaznu, prema potrebi, i uz pomoć kreditnih ustanova.

               555

               Kad je riječ o drugom razlogu iz pobijane odluke, to jest mogućnosti obraćanja pravnim i fizičkim osobama koje su dioničari, glavni direktor u potpunosti ga je ponovio, smatrajući da smrt gospodina Rub., koji je preminuo tijekom ispitivanja drugih zahtjeva, nije bila bitna, s obzirom na to da je njegova imovina prenesena njegovim nasljednicima.

               556

               Iako Komisija ne može s pravom smatrati da poduzetnik podnošenje novog zahtjeva za ocjenu svoje sposobnosti plaćanja može opravdati samo činjenicom pogoršanja svoje financijske situacije, ipak treba smatrati da, kada je jedina promjena u odnosu na činjenično stanje koje je Komisija ispitala u trenutku kad je ocjenjivala sposobnost plaćanja poduzetnika poboljšanje njegove financijske situacije, poduzetnik od Komisije ne može zahtijevati da preispita stajalište koje je prethodno zauzela. U takvoj situaciji Komisijino odbijanje tog zahtjeva za ponovnu ocjenu posljedično ne predstavlja akt koji se može pobijati.

               557

               Tako u slučaju kad je administraciji podnesen zahtjev za preispitivanje prethodno donesene odluke treba napraviti razliku između pitanja ispitivanja činjenične i pravne situacije u kojoj se nalazi predmetna osoba i preispitivanja prijašnje odluke. Administracija je tek po završetku ispitivanja situacije predmetne osobe, kada utvrdi da je došlo do njezine bitne činjenične ili pravne promjene, dužna preispitati svoju odluku. S druge strane, ako nema bitne promjene činjeničnih ili pravnih okolnosti, administracija nije dužna preispitati svoje odluke te stajalište kojim je odbila zahtjev za preispitivanje podnesen u tim okolnostima nema karakter odluke, tako da tužbu podnesenu protiv takvog stajališta treba odbaciti kao nedopuštenu jer je podnesena protiv akta koji se ne može pobijati. Međutim, ocjena administracije da predmetna osoba nije iznijela nove činjenice ni dokazala bitnu promjenu svoje činjenične i pravne situacije može biti predmet nadzora suda Unije.

               558

               Stoga treba ispitati je li se, kao što to tvrdi Komisija, financijska situacija tužitelja poboljšala u odnosu na onu koju je uzela u obzir u pobijanoj odluci, što tužitelji osporavaju.

               559

               Najprije treba podsjetiti da je Komisija, kad je donijela pobijanu odluku, s pravom uzela u obzir situaciju tužitelja kako je proizlazila iz posljednjih raspoloživih godišnjih financijskih izvještaja, koji su se odnosili na poslovnu godinu 2009. (vidjeti gornju točku 518.) Nadalje, tužitelji su predočili mnogobrojne dokaze o svojoj financijskoj situaciji u prilog drugim zahtjevima (vidjeti gornju točku 532.). Prvi su dokazi predočeni na dan podnošenja tih zahtjeva, to jest u srpnju 2011., i odnosili su se na početak 2011. Ispitivanje drugih zahtjeva trajalo je gotovo godinu dana, tijekom koje je Komisija zahtijevala i dobila podatke, tako da se glavni direktor u dopisu od 25. srpnja 2012. pozvao na financijske podatke s kraja 2011.

               560

               Međutim, tužitelji u prilog svojoj tvrdnji da se njihova situacija od donošenja pobijane odluke pogoršala ne uspoređuju podatke s kraja 2011., to jest posljednje raspoložive podatke u trenutku kada je odlučivao glavni direktor, s podacima iz 2009., to jest onima koje je Komisija uzela u obzir u pobijanoj odluci, već uspoređuje podatke s početka 2011. s onima iz 2008., godine vrhunca gospodarske krize.

               561

               Ipak se mora utvrditi da usporedba između situacije tužitelja kakva je postojala u srpnju 2012. i one iz 2009., koju je Komisija uzela u obzir u pobijanoj odluci, otkriva znatno poboljšanje. Tužitelji nisu osporili podatke koje je Komisija u tom pogledu predočila.

               562

               Tako, iako je ukupan iznos novčanih kazni s kamatama u 2010. iznosio 54,26 milijuna eura, a na završetku 2011. 58,26 milijuna eura, ukupan prihod društva GSW u istom je razdoblju porastao s 543 na 823 milijuna eura. Odnos između iznosa novčanih kazni i prihoda društva GSW stoga se smanjio s 10 % na dan donošenja pobijane odluke na 7,1 % na dan donošenja odluke glavnog direktora.

               563

               Valja utvrditi i da je u istom razdoblju odnos između iznosa novčanih kazni i ukupne vrijednosti imovine društava GSW i TQ ostao stabilan te iznosi između 6 i 7 %.

               564

               Iako je točno da je regulatorni kapital tužitelja između 2009. i 2011. smanjen s 212 na 196 milijuna eura, tako da je odnos između ukupnog iznosa novčanih kazni i regulatornog kapitala također blago pogoršan s 26 na 30 %, ipak treba uzeti u obzir predviđanja koja su tužitelji dostavili Komisiji, a prema kojima je očekivana razina regulatornog kapitala u 2015. iznosila 244 milijuna eura, dakle više od one iz poslovne godine 2009.

               565

               U istom su razdoblju, nadalje, znatno poboljšani izgledi rentabilnosti društva GSW. Tako je u 2009. ono ostvarilo gubitke nakon pet uzastopnih godina pozitivnih rezultata. Na kraju 2009. predviđanja za 2010. i 2011. bila su, redom, 6 i 5 milijuna eura gubitka. Međutim, ostvareni su rezultati u pozitivnom smislu nadmašili ta predviđanja, to jest u 2010. ostvarena je dobit u iznosu od 1 milijun, a u 2011. od 25 milijuna eura. Jednako tako, iako je earnings before interest, taxes, depreciation, and amortization (dobit prije kamata, poreza, deprecijacije i amortizacije; EBITDA) u 2009. iznosio 20 milijuna eura, u 2010. iznosio je 51 milijun, a u 2011. 90 milijuna eura. Profil rizičnosti društva GSW – koji čini, s jedne strane, odnos između njegova neto duga s novčanom kaznom ili bez nje i, s druge strane, EBITDA – tako je između 2009. i 2011. znatno poboljšan.

               566

               Osim toga, između 2009. i 2011. također je poboljšana likvidnost, s obzirom na to da je obrtni kapital smanjen s 51 milijun eura u 2010. na 42 milijuna eura u 2011. Iako je rezultat Altmannova Z‑score testa, pokazatelja opasnosti od stečaja koji se temelji na podacima iz prošlosti, u 2009. bio zabrinjavajući (0,59 bez novčane kazne i 0,44 s novčanom kaznom), u 2011. to više nije bio (1,35 bez novčane kazne i 1,29 s njom), pri čemu je utvrđeni prag za industriju 1,23.

               567

               Naposljetku, iako je ukupan iznos bankovnih kredita kojim je društvo GSW raspolagalo u 2009. iznosio više od 160 milijuna eura, od kojih 22 nisu bila iskorištena u 2011., bankovni dugovi poduzetnika uspješno su restrukturirani za iznos od 3 milijarde eura, od kojih su novčane kazne predstavljale otprilike 2 %.

               568

               Tužitelji ne osporavaju točnost tih financijskih podataka. Naime, oni samo predlažu druge usporedbe koje se odnose na podatke u vezi s drugim godinama. U tom pogledu, zbog razloga iznesenih u gornjoj točki 559., Komisija je s pravom tvrdila da su, kako bi se ocijenilo pitanje promjene situacije tužitelja na dan sastavljanja dopisa od 25. srpnja 2012., elementi koji se uspoređuju, s jedne strane, situacija s kraja 2009., koja je uzeta u obzir u pobijanoj odluci, i, s druge strane, situacija na datum kada je glavni direktor sastavio dopis od 25. srpnja 2012. Međutim, valja utvrditi da se između tih dvaju datuma financijska situacija tužitelja znatno poboljšala.

               569

               S obzirom na razmatranja iz gornjih točaka 556. i 557., iz toga slijedi da činjenice koje su tužitelji naveli u drugim zahtjevima nisu mogle bitno izmijeniti ocjenu njihove sposobnosti plaćanja u pobijanoj odluci. Stoga dopis od 25. srpnja 2012. nema karakter odluke te, s obzirom na činjenicu da su tužbe iz treće skupine predmeta (predmeti T‑438/12 do T‑441/12) podnesene protiv navedenog dopisa, treba ih odbaciti kao nedopuštene.

               570

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da sve ove tužbe treba odbaciti.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužbe se odbacuju.

                           2.

                           Društvima Moreda‑Riviere Trefilerías, SA, Trefilerías Quijano, SA, Trenzas y Cables de Acero PSC, SL i Global Steel Wire, SA nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 2. lipnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. svibnja 2015.#Dimensione Direct Sales srl i Michele Labianca protiv Knoll International Spa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Autorsko pravo – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 4. stavak 1. – Pravo distribucije – Pojam ,distribucije javnostiʼ – Ponuda za prodaju i oglas koji je dao trgovac iz jedne države članice na svojoj internetskoj stranici, slanjem reklamnih letaka i u tisku druge države članice – Reprodukcije namještaja zaštićenog autorskim pravom koji je ponuđen za prodaju bez odobrenja nositelja isključivog prava distribucije – Ponuda ili oglas koji ne dovode do stjecanja izvornika ili primjerka zaštićenog djela.#Predmet C-516/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      13. svibnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Autorsko pravo — Direktiva 2001/29/EZ — Članak 4. stavak 1. — Pravo distribucije — Pojam ,distribucije javnosti' — Ponuda za prodaju i oglas koji je dao trgovac iz jedne države članice na svojoj internetskoj stranici, slanjem reklamnih letaka i u tisku druge države članice — Reprodukcije namještaja zaštićenog autorskim pravom koji je ponuđen za prodaju bez odobrenja nositelja isključivog prava distribucije — Ponuda ili oglas koji ne dovode do stjecanja izvornika ili primjerka zaštićenog djela“
      U predmetu C‑516/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 11. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 27. rujna 2013., u postupku

         Dimensione Direct Sales Srl,

         Michele Labianca

      protiv

         Knoll International SpA,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Dimensione Direct Sales Srl, H.-C. Salger, Rechtsanwalt,

               —

               za M. Labiancu, S. Dittl, Rechtsanwalt,

               —

               za Knoll International SpA, M. Goldmann, Rechtsanwalt,

               —

               za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. W. Bulst i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 4. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Dimensione Direct Sales Srl (u daljnjem tekstu: Dimensione), društva osnovanog u skladu s talijanskim pravom, i Michelea Labiance i Knoll International SpA (u daljnjem tekstu: Knoll), društva osnovanog u skladu s talijanskim pravom, povodom navodne povrede Knollovog prava isključive distribucije koja je proizašla iz Dimensioneove ponude za prodaju reprodukcija namještaja, koji je u Njemačkoj zaštićen autorskim pravom, putem ciljane oglašivačke kampanje usmjerene prema toj državi članici.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) usvojila je u Ženevi 20. prosinca 1996. Ugovor o autorskom pravu (u daljnjem tekstu: UAP), koji je u ime Europske zajednice odobren Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL L 89, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 77.).

               4

               Članak 6. UAP‑a naslovljen „Pravo stavljanja u promet“ u svojem stavku 1. određuje:
               „Autori književnih i umjetničkih djela uživaju isključivo pravo davanja dopuštenja za stavljanje na raspolaganje javnosti izvornika i primjeraka njihovih djela prodajom ili drugim prijenosom vlasništva.“

         Pravo Unije

               5

               Uvodne izjave 9. do 11. i 28. Direktive 2001/29 propisuju:

                        „(9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. [...]

                        (10)

                        Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela [...].

                        (11)

                        Strog, učinkovit sustav zaštite autorskog prava i srodnih prava jedan je od glavnih načina osiguravanja da će europsko kulturno stvaralaštvo i produkcija dobiti potrebna sredstva i čuvanja neovisnosti i dostojanstva umjetničkih stvaratelja i umjetnika izvođača.

                  [...]

                        (28)

                        Zaštita autorskog prava prema ovoj Direktivi uključuje isključivo pravo nadzora distribucije djela sadržanog u materijalnom predmetu. Prvom prodajom izvornika djela ili njegovih primjeraka u [Europskoj uniji] od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak iscrpljuje se pravo nadzora preprodaje tog predmeta u [Uniji]. [...]“

               6

               Članak 4. navedene direktive naslovljen „Pravo distribucije“ određuje:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.
               2.   Pravo distribucije unutar [Unije] ne iscrpljuje se u pogledu izvornika ili primjeraka djela, osim kada je prva prodaja ili drugi prijenos vlasništva nad tim predmetom u [Uniji] izvršen od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak.“

         Njemačko pravo

               7

               Sukladno članku 15. stavku 1. točki 2. Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz), od 9. rujna 1965. (BGBl. 1965 I, str. 1273.), autor uživa isključivo pravo iskorištavanja svog djela u materijalnom obliku; to pravo osobito podrazumijeva pravo distribucije.

               8

               Članak 17. stavak 1. tog zakona, kako je izmijenjen, predviđa:
               „Pravo distribucije je pravo ponuditi javnosti ili staviti u promet izvornik ili primjerke djela.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Knoll pripada grupi Knoll čije društvo majka, Knoll Inc., ima svoje sjedište u Pennsylvaniji (Sjedinjene Američke Države). Ta grupa u cijelom svijetu proizvodi i prodaje luksuzni namještaj. Knoll među ostalim distribuira naslonjač „Wassily“ i stol „Laccio“ koje je dizajnirao Marcel Breuer, kao i naslonjač, podnožnik, počivaljku i stol „Barcelona“, stolice „Brno“ i „Prag“ te naslonjač „Freischwinger“ koje je dizajnirao Ludwig Mies van der Rohe (u daljnjem tekstu zajedno: zaštićena djela). Knoll se prilikom iskorištavanja svojih zaštićenih djela u Njemačkoj ima pravo pozivati na isključiva autorska prava koja ima njegovo društvo majka.

               10

               Dimensione je društvo s ograničenom odgovornošću čiji je direktor M. Labianca. Ono u Europi distribuira dizajnerski namještaj putem izravne prodaje i nudi namještaj za prodaju na svojoj internetskoj stranici.

               11

               Tijekom 2005. i 2006. Dimensione je objavio oglas za prodaju namještaja sličnog zaštićenim djelima na svojoj internetskoj stranici koja je bila dostupna na njemačkom jeziku u različitim njemačkim dnevnim novinama i časopisima kao i u reklamnom letku sljedećeg sadržaja:
               „Kupite namještaj u Italiji i platite tek prilikom preuzimanja ili isporuke od strane prijevoznika koji je ovlašten naplatiti cijenu (usluga se pruža na zahtjev)“.

               12

               Smatrajući da je namještaj koji je Dimensione ponudio za prodaju imitacija ili krivotvorina zaštićenih djela, Knoll je potonje društvo i M. Labiancu tužio pred Landgerichtom Hamburg (regionalnim sudom u Hamburgu) s ciljem da im se zabrani nuđenje tog namještaja za prodaju u Njemačkoj. U potporu svojoj tužbi Knoll je istaknuo da je navedeni namještaj zaštićen autorskim pravom kao djelo primijenjene umjetnosti. Prema njegovom shvaćanju, reklamiranjem primjeraka zaštićenih djela u Njemačkoj Dimensione je povrijedio pravo koje on i njegovo društvo majka imaju na temelju članka 17. stavka 1. Zakona od 9. rujna 1965. o autorskom pravu i srodnim pravima, kako je izmijenjen.

               13

               Landgericht Hamburg usvojio je Knollovu tužbu. Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (viši regionalni sud u Hamburgu), odlučujući povodom žalbe Dimensionea i M. Labiance, potvrdio je prvostupanjsku presudu. Potonji su zatim podnijeli reviziju na Bundesgerichtshof.

               14

               Potonji je sud istaknuo da ishod revizije ovisi o tumačenju članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29 i osobito o tome podrazumijeva li pravo distribucije predviđeno u tom članku pravo ponuditi javnosti izvornik ili primjerak zaštićenog djela za prodaju. U slučaju da na to pitanje valja odgovoriti potvrdno, postavljaju se iduća dva pitanja; s jedne strane, podrazumijeva li pravo ponuditi javnosti izvornik ili primjerak zaštićenog djela za prodaju jednako tako isključivo pravo oglašavanja tih predmeta i, s druge strane, radi li se o povredi prava distribucije ako ponuda za prodaju takvog izvornika ili takvih kopija ne dovede do stjecanja istih. Sud koji je uputio zahtjev smatra da na ta pitanja valja odgovoriti potvrdno.

               15

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Obuhvaća li pravo distribucije sukladno članku 4. stavku 1. Direktive 2001/29/EZ pravo ponuditi izvornik ili primjerke djela javnosti na kupnju?
                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Obuhvaća li pravo ponuditi izvornik ili primjerke djela javnosti na kupnju ne samo ponude za sklapanje ugovora nego i aktivnosti oglašavanja?

                        3.

                        Je li pravo distribucije povrijeđeno i onda kada na temelju ponude ne dođe do kupnje izvornika ili primjeraka djela?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               16

               Uvodno valja istaknuti da Dimensione i M. Labianca u bitnome ističu kako je prvo pitanje hipotetsko jer korištenjem izraza „ponuda“ upućuju na ponudu za sklapanje ugovora koja je po naravi obvezujuća za prodavatelja, iako se činjenice u glavnom postupku odnose samo na oglašivačke aktivnosti koje na temelju njemačkog prava ne obvezuju prodavatelja nego označuju samo poziv, upućen potencijalnim kupcima, na stavljanje ponude za kupnju prodavatelju.

               17

               U tom pogledu dovoljno je podsjetiti da, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, za pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji određuje u vlastitoj odgovornosti i čiju točnost Sud ne provjerava postoji pretpostavka relevantnosti (vidjeti osobito presudu X, C‑651/11, EU:C:2013:346, t. 20. i navedenu sudsku praksu). Odbijanje Suda da odluči o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je očito da traženo tumačenje prava Unije nije ni u kakvoj vezi sa stvarnim stanjem ili predmetom glavnog postupka ako je pitanje hipotetske prirode ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, t. 32. i navedena sudska praksa).

               18

               Međutim, tome nije tako u ovom slučaju. Naime, glavni postupak se odnosi na trgovinsku praksu Dimensionea koja se sastojala od ponuda za prodaju kao i od oglašivačkih aktivnosti koje ne dovode do stjecanja zaštićenih djela.

               19

               Posljedično, prvo se pitanje treba smatrati dopuštenim.

         Meritum

               20

               Svojim prethodnim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da dopušta nositelju isključivog prava distribucije zaštićenog djela da se usprotivi ponudi za prodaju ili oglasu koji se odnosi na izvornik ili primjerak tog djela, čak i ako se ne može utvrditi jesu li ta ponuda ili taj oglas doveli do toga da je kupac u Uniji kupio zaštićeni predmet.

               21

               Sukladno toj odredbi autorima se dodjeljuje isključivo pravo odobriti ili zabraniti svaki oblik distribucije javnosti, prodajom ili na drugi način, izvornika svojih djela ili primjeraka istih.

               22

               Valja podsjetiti da je pojam „distribucije“ u smislu navedene odredbe neovisan pojam prava Unije čije tumačenje ne bi smjelo ovisiti o zakonu koji se primjenjuje na transakcije u okviru kojih je došlo do distribucije (vidjeti u tom smislu presudu Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, t. 25.).

               23

               Iz sudske prakse Suda također proizlazi da, s obzirom na to da je cilj Direktive 2001/29 provedba u Uniji obvezâ koje ona ima na temelju UAP‑a , te da se odredbe prava Unije trebaju u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti s obzirom na međunarodno pravo, osobito kada takve odredbe imaju za cilj upravo provođenje međunarodnog sporazuma koji je Unija sklopila, pojam „distribucije“ iz članka 4. stavka 1. te direktive treba tumačiti u skladu s člankom 6. stavkom 1. UAP‑a (presuda Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, t. 23.).

               24

               Pojam „distribucije javnosti [...] prodajom“, iz članka 4. stavka 1. te direktive ima dakle isto značenje kao i izraz „stavljanje na raspolaganje javnosti [...] prodajom“ u smislu članka 6. stavka 1. UAP‑a (vidjeti u tom smislu presudu Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, t. 24.).

               25

               Vodeći računa o tom kontekstu, Sud je precizno utvrdio kako se distribucija javnosti sastoji od niza radnji koje obuhvaćaju, u najmanju ruku, aktivnosti od trenutka sklapanja ugovora o prodaji do ispunjavanja tog ugovora dostavom pripadniku javnosti. Trgovac je stoga odgovoran za svaku radnju koju poduzima ili koja se poduzima za njegov račun, a koja dovodi do „distribucije javnosti“ u državi članici gdje je distribuirana roba zaštićena autorskim pravom (presude Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, t. 26. i 27., kao i Blomqvist, C‑98/13, EU:C:2014:55, t. 28.).

               26

               Iz te sudske prakse, posebice iz izraza „u najmanju ruku“ koji koristi Sud, proizlazi da nije isključeno da bi radnje ili akti koji prethode sklapanju ugovora o prodaji također mogli biti obuhvaćeni pojmom distribucije te biti isključivo pridržani za nositelje autorskog prava.

               27

               Iako je Sud već utvrdio da se postojanje distribucije javnosti ima smatrati utvrđenim u slučaju sklapanja ugovora o prodaji i isporuci (presuda Blomqvist, C‑98/13, EU:C:2014:55, t. 29.), isto vrijedi i u slučaju ponude za sklapanje ugovora o prodaji koja obvezuje ponuditelja. Naime, takva je ponuda po svojoj naravi radnja koja prethodi ostvarenju prodaje.

               28

               Što se tiče poziva na stavljanje ponude odnosno neobvezujućeg oglasa koji se odnosi na zaštićeni predmet, oni su također obuhvaćeni lancem radnji poduzetih s ciljem ostvarenja prodaje tog predmeta. Naime, kao što je Sud presudio u točki 30. presude Donner (C‑5/11, EU:C:2012:370), o „distribuciji javnosti“ u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29 riječ je ako trgovac koji uputi oglas pripadnicima javnosti koji borave u državi članici, uspostavi i stavi im na raspolaganje poseban sustav dostave i poseban način plaćanja te ih tako dovede u mogućnost da si pribave primjerke zaštićenih djela u toj državi članici.

               29

               Sud je jednako tako presudio da se, u pogledu robe s podrijetlom iz treće države koja je primjerak proizvoda zaštićenog autorskim pravom u Uniji, može raditi o povredi tog prava ako se dokaže da je roba namijenjena stavljanju u prodaju u Uniji, s tim da je navedeno dokazano posebice u slučaju kad se pokaže da je takva roba bila predmet prodaje kupcu u Uniji, ponude za prodaju ili oglašavanja upućenog potrošačima u Uniji (vidjeti u tom smislu presudu Blomqvist, C‑98/13, EU:C:2014:55, t. 32.).

               30

               Isto se tumačenje po analogiji primjenjuje u slučaju trgovačkog akta kao što je ponuda za prodaju ili oglas koji je trgovac države članice putem svoje internetske stranice uputio potrošačima koji se nalaze na državnom području druge države članice u kojoj su dotični predmeti zaštićeni autorskim pravom.

               31

               Naime, o povredi prava isključive distribucije predviđenog u članku 4. stavku 1. Direktive 2001/29 može se raditi kada trgovac koji nije nositelj autorskog prava stavlja u prodaju zaštićena djela ili njihove primjerke, te putem svoje internetske stranice, slanjem reklamnih letaka ili u tisku daje oglas upućen potrošačima koji se nalaze na državnom području države članice u kojoj su ta djela zaštićena da bi ih potaknuo na stjecanje.

               32

               Iz ovog zaključka proizlazi da je za utvrđenje povrede prava distribucije nebitno da nakon te reklame uslijedi prijenos vlasništva nad zaštićenim djelom ili njegovim primjerkom na kupca.

               33

               Naime, iako je Sud doduše u svojoj presudi Peek & Cloppenburg (C‑456/06, EU:C:2008:232, t. 33., 36. i 41.), u pogledu mogućnosti korištenja reprodukcija zaštićenog djela presudio da pojam distribucije javnosti izvornika djela ili njegovog primjerka u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29 podrazumijeva prijenos vlasništva nad tim predmetom, iz toga se ne može zaključiti da je moguće utvrditi povredu prava distribucije od trenutka u kojem je putem ciljanog oglasa potrošačima na državnom području države članice u kojoj je to djelo zaštićeno ponuđeno da steknu vlasništvo nad njegovim izvornikom ili primjerkom.

               34

               To je tumačenje u skladu s ciljevima navedene direktive, koji proizlaze iz njezinih uvodnih izjava 9. do 11., prema kojima se usklađivanje autorskog prava mora temeljiti na visokoj razini zaštite, autori moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, a sustav zaštite autorskog prava treba biti strog i učinkovit (vidjeti presudu Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, t. 37.).

               35

               Imajući uvidu prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da dopušta nositelju prava isključive distribucije zaštićenog djela da se usprotivi ponudi za prodaju ili ciljanom oglasu koji se odnosi na izvornik ili kopiju, čak i ako nije utvrđeno da je taj oglas doveo do toga da je kupac u Uniji stekao zaštićeni predmet jer takav oglas potiče potrošače države članice u kojoj je to djelo zaštićeno autorskim pravom na njegovo stjecanje.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da dopušta nositelju prava isključive distribucije zaštićenog djela da se usprotivi ponudi za prodaju ili ciljanom oglasu koji se odnosi na izvornik ili primjerak, čak i ako nije utvrđeno da je taj oglas doveo do toga da je kupac u Uniji stekao zaštićeni predmet jer takav oglas potiče potrošače države članice u kojoj je to djelo zaštićeno autorskim pravom na njegovo stjecanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. prosinca 2013.#Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung eV protiv Europske komisije.#Europski fond za izbjeglice – Akcija podizanja svijesti i širenja informacija o izbjeglicama žrtvama psihološke traume – Projekt ,Traumatizirane izbjeglice unutar Unije: institucije, mehanizmi zaštite i dobra praksa’ – Plaćanje preostalog iznosa – Obveza obrazlaganja – Načelo dobre uprave – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-171/08.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. prosinca 2015.#Rüdiger Hobohm protiv Benedikt Kampik Ltd & Co. KG i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Sudska nadležnost kod potrošačkih ugovora – Članak 15. stavak 1. točka (c) i članak 16. stavak 1. – Pojam trgovačke ili profesionalne aktivnosti ,usmjerene prema' državi članici u kojoj potrošač ima domicil – Ugovor o vođenju poslova koji služi realizaciji gospodarskog cilja koji se želi ostvariti kroz ugovor o posredovanju, prethodno sklopljen u obavljanju trgovačke ili profesionalne aktivnosti ,usmjerene prema' državi članici u kojoj potrošač ima domicil – Bliska veza.#Predmet C-297/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      23. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Sudska nadležnost kod potrošačkih ugovora — Članak 15. stavak 1. točka (c) i članak 16. stavak 1. — Pojam trgovačke ili profesionalne aktivnosti ,usmjerene prema' državi članici u kojoj potrošač ima domicil — Ugovor o vođenju poslova koji služi realizaciji gospodarskog cilja koji se želi ostvariti kroz ugovor o posredovanju, prethodno sklopljen u obavljanju trgovačke ili profesionalne aktivnosti ,usmjerene prema' državi članici u kojoj potrošač ima domicil — Bliska veza“
      U predmetu C‑297/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 15. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 17. lipnja 2014., u postupku

         Rüdiger Hobohm

      protiv

         Benedikt Kampik Ltd & Co. KG,

         Benedikt Aloysius Kampik,

         Mar Mediterraneo Werbe- und Vertriebsgesellschaft für Immobilien SL,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Palatiella, avvocato dello Stato,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. Fonseca Santos, u svojstvu agenata,

               —

               za švicarsku vladu, M. Jametti, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 1. točke (c) u vezi s člankom 16. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka koji R. Hobohm, s prebivalištem u Njemačkoj, vodi protiv društva Benedikt Kampik Ltd & Co. KG, B. A. Kampika i društva Mar Mediterraneo Werbe- und Vertriebsgesellschaft für Immobilien SL, sa sjedištem u Španjolskoj, radi povrata novčanih iznosa koje je R. Hobohm stavio na raspolaganje B. A. Kampiku.

         Pravni okvir

         Uredba br. 44/2001

               3

               Iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 44/2001 vidljivo je da je njezin cilj, u interesu pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta, uspostavljanje „propis[a] za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka [iz država članica koje obvezuje ova uredba]“.

               4

               U uvodnim izjavama 11. do 13., 15. i 19. te uredbe navodi se:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                        (13)

                        Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija strana u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.

                  [...]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je [u najvećoj mjeri] smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude [odluke]. [...]

                  [...]

                        (19)

                        Trebao bi biti osiguran kontinuitet između Konvencije [od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.); u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa] i ove Uredbe, pa bi s tim ciljem trebale biti donesene prijelazne odredbe. Isti kontinuitet treba biti osiguran s obzirom na tumačenje Konvencije iz Bruxellesa na Sudu [Europske unije] [...].“

               5

               Pravila o nadležnosti propisana tom uredbom nalaze se u njezinu poglavlju II. Odjeljak 1. tog poglavlja, naslovljen „Opće odredbe“, sadržava među ostalim članke 2. i 3., dok se odjeljak 4. istoga poglavlja tiče nadležnosti nad potrošačkim ugovorima i sadržava članke 15. do 17.

               6

               U članku 2. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 određuje se da se, ako drugim odredbama te uredbe nije drugačije određeno, „osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi […] pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo“.

               7

               Članak 3. stavak 1. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Protiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.“

               8

               U članku 15. stavku 1. točki (c) iste uredbe predviđa se:
               „U stvarima koji se odnose na ugovor koji sklapa osoba – potrošač, u svrhe za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti, nadležnost se utvrđuje odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5., ako:
               [...]

                        (c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja se bavi trgovačkom ili profesionalnom aktivnošću u državi članici u kojoj potrošač ima domicil ili ako na bilo koji drugi način usmjerava takvu aktivnost prema toj državi članici ili prema većem broju država uključujući i tu državu članicu, a ugovor pripada u područje takvih aktivnosti.“

               9

               U skladu s člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 44/2001:
               „Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, bilo pred sudovima mjesta u kojemu potrošač ima domicil.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku razvidno je da je B. A. Kampik, koji svoju profesionalnu djelatnost obavlja u Španjolskoj, tijekom 2005. posredovao između R. Hobohma i društva Kampik Immobilien KG radi kupnje stana (u daljnjem tekstu: ugovor o posredovanju) u okviru turističkog kompleksa u Deniji (Španjolska) koji je trebao graditi njemački investitor.

               11

               Stanovi koji su dio tog turističkog kompleksa stavljeni su na tržište, uključujući Njemačku, putem prospekta sastavljenog na njemačkom jeziku.

               12

               Ulagač u taj turistički kompleks, u svojstvu prodavatelja, i R. Hobohm i njegova supruga (u daljnjem tekstu: supružnici Hobohm), u svojstvu kupaca, sklopili su 17. lipnja 2006. ugovor o kupoprodaji stana u Deniji određen ugovorom o posredovanju (u daljnjem tekstu: ugovor o kupoprodaji).

               13

               Nakon što su supružnici Hobohm uplatili prve dvije rate kupoprodajne cijene svojeg stana u iznosu od 62.490 eura, ulagač je tijekom 2008. upao u financijske probleme koji su doveli u pitanje završetak izgradnje turističkog kompleksa.

               14

               B. A. Kampik tada je R. Hobohmu predložio da će obaviti završne građevinske radove u njegovu stanu. Supružnici Hobohm otišli su u Španjolsku gdje su potpisali javnobilježničku punomoć kojom su B. A. Kampika ovlastili da zastupa njihove interese u okviru ugovora o kupoprodaji (u daljnjem tekstu: ugovor o vođenju poslova).

               15

               R. Hobohm predao je B. A. Kampiku ček na donositelja u iznosu od 27.647 eura, što je iznos koji odgovara dijelu treće rate kupoprodajne cijene stana. B. A. Kampik je taj ček naplatio s računa društva Mar Mediterraneo Werbe- und Vertriebsgesellschaft für Immobilien SL. Tijekom 2009. godine R. Hobohm je isplatio B. A. Kampiku dodatni iznos od 1.448,72 eura.

               16

               Budući da su se nakon što je ulagač otišao u stečaj pojavili nesporazumi među strankama ugovora o vođenju poslova, supružnici Hobohm opozvali su punomoć B. A. Kampiku.

               17

               R. Hobohm je nakon toga pokrenuo postupak pred Landgerichtom Stade (Regionalni sud u Stadeu), na čijem području ima prebivalište, zahtijevajući povrat iznosa koje je isplatio B. A. Kampiku. Taj je sud u odluci od 21. rujna 2011. odbio njegovu tužbu kao nedopuštenu zbog nepostojanja mjesne nadležnosti.

               18

               Žalba koju je R. Hobohm podnio pred Oberlandesgerichtom Celle (Viši regionalni sud u Celleu) protiv odluke Landgerichta Stade (Regionalni sud u Stadeu) odbijena je odlukom od 18. srpnja 2012. Žalbeni sud njome je odbio mogućnost primjene članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001 te, shodno tomu, određivanje nadležnosti prema domicilu R. Hobohma, s obrazloženjem da ugovor o vođenju poslova nije moguće izravno povezati s aktivnošću posredovanja u prometu nekretnina koju je B. A. Kampik „usmjerio prema“ Njemačkoj, u smislu te odredbe.

               19

               Protiv navedene odluke o žalbi R. Hobohm pokrenuo je postupak „revizije“ pred sudom koji je uputio zahtjev. Taj sud smatrao je da je aktivnost posredovanja u prometu nekretnina koju B. A. Kampik obavlja u Španjolskoj bila „usmjerena prema“ Njemačkoj, u smislu te odredbe, zato što pojedine indicije, koje ukazuju na to da je aktivnost „usmjerena prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, kako ih je Sud prihvatio u presudi Pammer i Hotel Alpenhof (C‑585/08 i C‑144/09, EU:C:2010:740), postoje u konkretnom slučaju, a osobito okolnost, prvo, da je B. A. Kampik svoje usluge nudio na internetu putem stranice registrirane pod imenom domene najviše razine „.com“ sastavljene na njemačkom jeziku, drugo, da se na toj stranici navodila elektronička kontakt‑adresa smještena na serveru koji se služi imenom domene najviše razine „.de“, treće, da je službu za podršku profesionalne djelatnosti B. A. Kampika bilo moguće kontaktirati na berlinski telefonski broj i, četvrto, da se B. A. Kampik za potrebe svoje aktivnosti koristio prospektima sastavljenima na njemačkom jeziku. Stoga je smatrao da ugovor o posredovanju ispunjava uvjete za primjenu članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001 jer je sklopljen u obavljanju aktivnosti koju je B. A. Kampik „usmjerio prema“ državi članici u kojoj R. Hobohm ima domicil. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatrao je da ugovor o vođenju poslova na kojemu je R. Hobohm temeljio svoje zahtjeve, ako se ispita izdvojeno, ne ispunjava uvjete za primjenu te odredbe jer ne ulazi u područje navedene aktivnosti.

               20

               Međutim, taj sud ističe da postoji uvjerljiva materijalna veza između aktivnosti posredovanja u prometu nekretnina koju je B. A. Kampik „usmjerio prema“ Njemačkoj i sklapanja ugovora o vođenju poslova. Naime, smatra da je ta aktivnost dovela do toga da su supružnici Hobohm tijekom 2005. i 2006. sklopili ugovor o posredovanju i ugovor o kupoprodaji. Da nije bilo tih ugovora, ugovor o vođenju poslova, koji je temelj zahtjeva R. Hobohma i koji je trebao omogućiti rješavanje problema u provedbi ugovora o kupoprodaji, ne bi ni bio sklopljen. Sud koji je uputio zahtjev smatra da, unatoč tome što su obveze koje stranke imaju na temelju ugovora o posredovanju bile izvršene zbog sklapanja ugovora o kupoprodaji, gospodarski cilj ugovora o posredovanju, koji se sastoji u tome da se supružnici Hobohm mogu stvarno i koristiti stanom koji su kupili zahvaljujući aktivnosti posrednika, ipak nije postignut.

               21

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li potrošač na temelju članka 15. stavka 1. točke (c) druge mogućnosti u vezi s člankom 16. stavkom 1. drugom mogućnosti Uredbe br. 44/2001 pokrenuti postupak pred sudom mjesta u kojem ima domicil protiv druge ugovorne strane koja obavlja trgovačku ili profesionalnu aktivnost u drugoj državi članici Europske unije kada se, iako ugovor na kojem se temelji tužba izravno ne ulazi u područje aktivnosti druge ugovorne strane koja je usmjerena prema državi članici u kojoj se nalazi domicil potrošača, njime ipak nastoji ostvariti isti gospodarski cilj kao i drugim ranije sklopljenim i već izvršenim ugovorom koji ulazi u područje primjene gore navedenih odredbi?“

         O prethodnom pitanju

               22

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u bitnome želi znati treba li članak 15. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 44/2001, u dijelu u kojem se spominje ugovor sklopljen u okviru trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, u vezi s člankom 16. stavkom 1. te uredbe, tumačiti na način da ga je moguće primijeniti na ugovor sklopljen između potrošača i gospodarskog subjekta, koji kao takav ne ulazi u područje trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ali je povezan s ugovorom koji je ranije sklopljen između istih stranaka u okviru te aktivnosti.

               23

               Uvodno treba reći da nadležnost prema domicilu potrošača predviđena u članku 16. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 pretpostavlja ispunjavanje uvjeta za primjenu članka 15. stavka 1. te uredbe.

               24

               U tom smislu, Sud je smatrao da se članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 primjenjuje se ako su ispunjene tri pretpostavke, i to, kao prvo, da je jedna ugovorna strana potrošač koji djeluje u kontekstu za koji se može smatrati da je izvan njegove profesionalne djelatnosti, kao drugo, da je ugovor između takvog potrošača i poslovnog subjekta doista sklopljen i, kao treće, da takav ugovor ulazi u jednu od kategorija iz stavka 1. točaka (a) do (c) navedenog članka 15. Te pretpostavke moraju se kumulativno ispuniti pa, ako jedna od te tri pretpostavke nije ispunjena, nadležnost se ne može zasnovati prema pravilima o potrošačkim ugovorima (presuda Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 23. i navedena sudska praksa).

               25

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje razvidno je da je prvi uvjet spomenut u prethodnoj točki ove presude u konkretnom slučaju ispunjen jer supružnici Hobohm nisu djelovali u cilju koji se može smatrati dijelom njihovih profesionalnih i trgovačkih aktivnosti, nego kao privatni konačni potrošači (vidjeti u tom smislu presudu Vapenik, C‑508/12, EU:C:2013:790, t. 28.).

               26

               Što se tiče drugog uvjeta, nesporno je da su supružnici Hobohm i B. A. Kampik tijekom 2008. stvarno sklopili ugovor o vođenju poslova.

               27

               Kada je riječ o trećem uvjetu, iz teksta odredbe članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001 proizlazi da, da bi se ta odredba mogla – u okolnostima poput onih iz glavnog postupka – primjenjivati na predmetni ugovor, moraju biti ispunjena dva čimbenika. Potrebno je, s jedne strane, da gospodarski subjekt obavlja svoje trgovačke ili profesionalne aktivnosti u državi članici u kojoj potrošač ima domicil ili da na bilo koji drugi način usmjerava takve aktivnosti prema toj državi članici ili prema većem broju država uključujući i tu državu članicu i, s druge strane, da predmetni ugovor ulazi u područje takvih aktivnosti. U tom pogledu treba pojasniti da je upit suda koji je uputio zahtjev artikuliran u pogledu dijela te odredbe u kojem se spominje ugovor sklopljen u okviru trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil.

               28

               U konkretnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da – u okolnostima poput onih iz glavnog postupka – iako ugovor o posredovanju ulazi u okvir aktivnosti posredovanja u prometu nekretnina koju je B. A. Kampik „usmjerio prema“ Njemačkoj, to nije slučaj i s ugovorom o vođenju poslova promatranim zasebno. Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da između ugovora o posredovanju i ugovora o vođenju poslova postoji veza koja proizlazi iz njihova jednakog gospodarskog cilja, što opravdava činjenicu da potonji ugovor ipak ulazi u područje primjene članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001, jednako kao i ugovor o posredovanju.

               29

               Stoga treba ispitati, u kontekstu članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001 i ciljeva koji se žele ostvariti tom uredbom, dopušta li postojanje veze između ugovora poput onih iz glavnog postupka zaključak da ugovor o vođenju poslova ulazi u okvir aktivnosti koju je B. A. Kampik „usmjerio prema“ Njemačkoj, i ako je tomu tako, kakva mora biti priroda te veze.

               30

               Iz uvodnih izjava 11., 13. i 15. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da ti ciljevi među ostalim uključuju predvidljivost propisa o nadležnosti, zaštitu potrošača i smanjivanje mogućnosti vođenja paralelnih postupaka kako bi se osiguralo da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive odluke.

               31

               Kada je riječ o zaštiti potrošača, iz sudske prakse Suda u pogledu posebnog pravnog okvira uspostavljenog odredbama Konvencije iz Bruxellesa, primjenjive i na istovjetne odredbe Uredbe br. 44/2001, proizlazi da je uloga tog pravnog okvira osiguravanje odgovarajuće zaštite potrošača kao ugovorne strane za koju se smatra da je ekonomski slabija i pravno neiskusnija od gospodarskog subjekta s kojim sklapa ugovor (vidjeti u tom smislu presude Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 33. i navedenu sudsku praksu, i Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Međutim, treba također podsjetiti da je članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 iznimka kako od općeg pravila o nadležnosti propisanog u članku 2. stavku 1. te uredbe, koji nadležnost dodjeljuje sudovima države članice u kojoj tuženik ima domicil, tako i od pravila posebne nadležnosti u pogledu ugovora, propisanog u članku 5. točki 1. iste uredbe, prema kojem je nadležan sud u mjestu u kojemu je obveza koja je predmet postupka izvršena ili treba biti izvršena. Stoga tu odredbu obvezno treba usko tumačiti (presuda Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 28. i navedena sudska praksa). Iz sudske prase Suda također proizlazi da, iako je cilj članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001 zaštita potrošača, to ne znači da je ta zaštita apsolutna (vidjeti presudu Mühlleitner,C‑190/11, EU:C:2012:542, t. 33.).

               33

               S obzirom na ciljeve spomenute u točki 30. ove presude i vodeći računa o derogatornoj naravi određivanja nadležnosti prema domicilu potrošača predviđenog člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 44/2001, treba zaključiti da se članak 15. stavak 1. točka (c) te uredbe može primijeniti na ugovor poput ugovora o vođenju poslova iz glavnog postupka ako je taj ugovor blisko povezan s ugovorom kao što je ugovor o posredovanju.

               34

               Vezano uz provjeru postojanja konstitutivnih elemenata takve bliske veze, u konkretnom slučaju je očito, kao što je vidljivo iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, da nakon stečaja investitora gospodarski cilj koji se željelo ostvariti kroz ugovor o posredovanju, odnosno stvarno korištenje stanom koji su supružnici Hobohm stekli zahvaljujući aktivnosti posredovanja u prometu nekretnina koju je B. A. Kampik „usmjerio prema“ državi članici u kojoj su imali domicil, nije mogao biti postignut. Upravo u svrhu popravljanja te situacije uslijed neispunjenja tako zacrtanog gospodarskog cilja i kako bi supružnici Hobohm, kao potrošači, dobili uslugu koja je predmet te aktivnosti, poslovni subjekt – B. A. Kampik – predložio im je sklapanje ugovora o vođenju poslova. Svrha ugovora o vođenju poslova stoga se sastojala u postizanju konkretnog gospodarskog cilja koji se željelo ostvariti kroz ugovor o posredovanju.

               35

               Iz toga slijedi da je ugovor o vođenju poslova, iako kao takav ne ulazi u okvir trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ipak sklopljen u izravnom produžetku te aktivnosti i da nadopunjuje ugovor o posredovanju time što se njime želi omogućiti postizanje gospodarskog cilja tog ugovora.

               36

               Stoga, iako je točno da ne postoji pravna međuovisnost između ugovora o posredovanju i ugovora o vođenju poslova, treba reći da postoji gospodarska veza između prvog i drugog ugovora. Ta veza počiva na gospodarskom cilju koji se željelo ostvariti kroz ugovor o posredovanju, a to je stvarno korištenje stanom čije je ostvarenje bilo dovedeno u pitanje nakon stečaja investitora. Naime, bez završnih radova koji su među strankama bili dogovoreni na temelju ugovora o vođenju poslova takvo stvarno korištenje ne bilo moguće.

               37

               Kod ispitivanja, u okviru ukupne ocjene okolnosti pod kojima je sklopljen ugovor o vođenju poslova, postoji li bliska veza između ugovora o posredovanju i ugovora o vođenju poslova, nacionalni sud mora voditi računa o konstitutivnim elementima te veze, i to osobito jesu li stranke u ta dva ugovora – pravno ili faktično – identične, je li jednak gospodarski cilj koji se njima želi ostvariti u pogledu istog konkretnog predmeta, i nadopunjuje li ugovor o vođenju poslova ugovor o posredovanju tako da omogućuje ostvarivanje gospodarskog cilja koji se želi ostvariti kroz ugovor o posredovanju.

               38

               Nacionalni sud navedene elemente mora uzeti u obzir kod odlučivanja primjenjuje li se članak 15. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 44/2001 na ugovor o vođenju poslova (vidjeti po analogiji presudu Emrek, C‑218/12, EU:C:2013:666, t. 31.).

               39

               Nadalje, kada je riječ o jamstvu predvidljivosti propisa o sudskoj nadležnosti izraženom u uvodnoj izjavi 11. Uredbe br. 44/2001, treba reći da se, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, domicil potrošača primjenjuje kod odlučivanja u sporu o ugovoru o posredovanju koji je dio profesionalne aktivnosti „usmjerene prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil. Ako gospodarski subjekt potom predloži sklapanje te s tim istim potrošačem eventualno i sklopi ugovor radi realizacije osnovnog cilja koji se željelo postići prvim ugovorom, taj subjekt može razumno očekivati da će se na oba ugovora primijeniti isti pravni okvir o sudskoj nadležnosti.

               40

               Slijedom navedenih razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 15. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 44/2001, u dijelu u kojem se spominje ugovor sklopljen u okviru trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, u vezi s člankom 16. stavkom 1. te uredbe, treba tumačiti na način da ga je moguće primijeniti na ugovor sklopljen između potrošača i gospodarskog subjekta, koji kao takav ne ulazi u područje trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ali je blisko povezan s ugovorom koji je ranije sklopljen između istih stranaka u okviru te aktivnosti. Na nacionalnom sudu je da provjeri jesu li ispunjeni konstitutivni elementi te veze, i to osobito jesu li stranke u ta dva ugovora – pravno ili faktično – identične, je li jednak gospodarski cilj koji se putem njih želi ostvariti u pogledu istog konkretnog predmeta i nadopunjuje li drugi ugovor prvi ugovor tako da omogućuje ostvarivanje gospodarskog cilja koji se želi ostvariti kroz prvi ugovor.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 15. stavak 1. točka (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, u dijelu u kojem se spominje ugovor sklopljen u okviru trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, u vezi s člankom 16. stavkom 1. te uredbe, treba tumačiti na način da ga je moguće primijeniti na ugovor sklopljen između potrošača i gospodarskog subjekta, koji kao takav ne ulazi u područje trgovačke ili profesionalne aktivnosti koju gospodarski subjekt „usmjerava prema“ državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ali je blisko povezan s ugovorom koji je ranije sklopljen između istih stranaka u okviru te aktivnosti. Na nacionalnom sudu je da provjeri jesu li ispunjeni konstitutivni elementi te veze, i to osobito jesu li stranke u ta dva ugovora – pravno ili faktično – identične, je li jednak gospodarski cilj koji se putem njih želi ostvariti u pogledu istog konkretnog predmeta i nadopunjuje li drugi ugovor prvi ugovor tako da omogućuje ostvarivanje gospodarskog cilja koji se želi ostvariti kroz prvi ugovor.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (osmo vijeće) od 19. listopada 2017.#Oleksandr Viktorovič Janukovič protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštavanje imena tužitelja.#Predmet C-599/16 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 19. studenog 2009. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Spojeni predmeti T-64/07 do T-66/07.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 10. listopada 2013.#Ministeriet for Forskning, Innovation og Videregående Uddannelser protiv Manova A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Načelo jednakog postupanja – Ograničeni postupak – Poziv za nadmetanje – Zahtjev za uključenje posljednjeg objavljenog zaključnog računa u zahtjev za natječaj – Nedostatak tog zaključnog računa u spisima određenih natjecatelja – Mogućnost javnog naručitelja da zatraži od ovih natjecatelja da mu dostave navedeni zaključni račun nakon isteka roka utvrđenog za dostavu zahtjeva za natječaj.#Predmet C-336/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      10. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Javna nabava — Direktiva 2004/18/EZ — Načelo jednakog postupanja — Ograničeni postupak ? Poziv za nadmetanje ? Zahtjev za uključenje posljednjeg objavljenog zaključnog računa u zahtjev za natječaj ? Nedostatak tog zaključnog računa u spisima određenih natjecatelja ? Mogućnost javnog naručitelja da zatraži od ovih natjecatelja da mu dostave navedeni zaključni račun nakon isteka roka utvrđenog za dostavu zahtjeva za natječaj“
      U predmetu C‑336/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio l’Østre Landsret (Danska), odlukom od 4. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 16. srpnja 2012., u postupku

         Ministeriet for Forskning, Innovation og Videregående Uddannelser

      protiv

         Manove A/S,
      SUD (deseto vijeće)
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik desetog vijeća, u funkciji predsjednika vijeća, A. Rosas i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Manovu A/S, J. Munk Plum, advokat,

               —

               za dansku vladu, V. Pasternak Jørgensen, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Holdgaarda, advokata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocata dello Stato,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, U. Nielsen i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela jednakog postupanja.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministeriet for Forskning, Innovation og Videregående Uddannelser (Ministarstvo znanosti, inovacija i visokog obrazovanja) i Manove A/S (u daljnjem tekstu: Manova) u predmetu o zakonitosti postupka javne nabave koji je organiziralo Undervisningsministeriet (Ministarstvo obrazovanja, u daljnjem tekstu: Ministarstvo).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Prema uvodnoj izjavi 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća br. 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe i ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.):
               „Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastana i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze, kao što je načelo jednakog postupanja [postupanja], načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. […]”

               4

               Članak 2. navedene direktive, koji se odnosi na načela sklapanja ugovora, propisuje:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.”

               5

               U skladu s člankom 21. navedene direktive, sklapanje ugovora kojima su predmet usluge iz Dodatka II. B ovoj direktivi podvrgnuto je isključivo njenom članku 23. koji se odnosi na tehničke specifikacije i članku 35. stavku 4. koji se odnosi na obavijest o rezultatima postupka sklapanja ugovora. Kategorija 24. ovog Dodatka obuhvaća usluge obrazovanja i strukovnu izobrazbu.

               6

               Prema članku 51. Direktive 2004/18, „Javni naručitelj može pozvati gospodarske subjekte da nadopune ili pojasne potvrde i dokumente dostavljene sukladno člancima 45. do 50.”

         Dansko pravo

               7

               Direktiva 2004/18 prenesena je u dansko pravo izvršnom odlukom br. 937 od 16. rujna 2004. (u daljnjem tekstu: izvršna odluka br. 937/2004), koja je bila na snazi na dan kada je organiziran postupak javne nabave u predmetu u glavnom postupku. Prema članku 1. stavku 1. izvršne odluke br. 937/2004, javni naručitelj je trebao poštivati odredbe ove direktive, čiji je tekst preuzet u dodatku.

               8

               Glava II. zakona koji se odnosi na pozive na nadmetanje za određene ugovore o javnoj nabavi ili ugovore uz potporu javne vlasti (lov om indhentning af tilbud på visse offentlige og offentlig støttede kontrakter), kako je objavljen u izvršnoj odluci br. 1410 od 7. prosinca 2007., sadrži odredbe o ugovorima o nabavi robe i usluga. U skladu s člankom 15.a stavkom 1. ovog zakona, taj se dio primjenjuje na ugovore o uslugama koje su predviđene u Dodatku II.B Direktive 2004/18 i čija vrijednost prelazi 500.000 danskih kruna (DKK), poput ugovora u glavnom postupku.

               9

               Prema članku 15.d stavku 1. navedenog zakona, javni naručitelj mora osigurati da se tijekom provođenja postupka i sklapanja ugovora „?…? izbor ponuditelja izvrši prema objektivnim, provjerljivim i nediskriminirajućim kriterijima i da se ne postupa na različit način s ponuditeljima”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Pozivom objavljenim 12. rujna 2008. Ministarstvo je objavilo poziv na nadmetanje koji se odnosi na usluge koje su potrebne za korištenje sedam centara za profesionalno savjetovanje i orijentaciju (u daljnjem tekstu: centri za profesionalno savjetovanje) od 1. kolovoza 2009. Vrijednost ovog ugovora prelazila je prag iz Direktive 2004/18 utvrđen u njezinom članku 7.

               11

               Predmetne usluge, koje su se u biti sastojale u savjetovanju osoba koje su željele pohađati visokoškolsko obrazovanje ili zanat, spadaju u kategoriju 24. Dodatka II B Direktivi 2004/18.

               12

               Budući da je Ministarstvo procijenilo da se ugovor u glavnom postupku odnosio na složene usluge koje su zahtijevale pregovaranje, postupak je uključivao prvu fazu predselekcije.

               13

               Dio u pozivu za nadmetanje pod nazivom „kvalitativni kriteriji za selekciju” sadržavala je sljedeću odredbu:
               „Ponuditelj koji želi da njegova ponuda bude razmotrena mora, u svrhu procjene svojih tehničkih i financijskih kvalifikacija, dostaviti sljedeće informacije i zadovoljiti sljedeće minimalne uvjete:
               […]

                        2)

                        dostaviti posljednji zaključni račun ako je ponuditelj podvrgnut obvezi sastavljanja takvog zaključnog računa;

                        3)

                        lista potvrda […]

                        4)

                        informacije o stručnim i tehničkim kvalifikacijama ponuditelja. […]

                  U slučaju da [Ministarstvo] primi više od tri zahtjeva za svaku od sedam kategorija, a koji svi ispunjavaju naprijed navedene uvjete, odabir natjecatelja koje će se pozvati da podnesu ponudu i da sudjeluju u pregovaračkom postupku izvršit će se između onih za koje se pokaže da su najiskusniji u odnosu na usluge koje su predmet postupka koji je u tijeku. Potvrde (3) su dakle važnije od informacija o stručnim i tehničkim kvalifikacijama (4)”.

               14

               Nakon isteka roka utvrđenog za podnošenje ponuda natjecatelja, tj. 14. listopada 2008., deset društava odnosno institucija podnijelo je zahtjeve za predselekciju, među kojima Syduk Universitet (Sveučilište u južnoj Danskoj, u daljnjem tekstu: UDS), Københavns Universitet (Sveučilište u Kopenhagenu, u daljnjem tekstu: UC) i Manova.

               15

               Zahtjevi za natječaj UDS‑a kao i UC‑a nisu sadržavali njihov zaključni račun. UC je vezano za ovo pitanje uputio na svoju internetsku stranicu.

               16

               Dana 29. listopada 2008. Ministarstvo je poslalo elektroničku poruku svakom od ovih dvaju sveučilišta sa zahtjevom da mu dostave njihov zaključni račun, što je UC napravio istog dana a UDS sljedećeg.

               17

               Dana 4. studenoga 2008. devet natjecatelja, među kojima Manova, UDS i UC, prošlo je predselekcijski postupak, dok je troje natjecatelja pozvano da podnesu ponudu za svaki pojedini centar za profesionalno savjetovanje. Za dva od tih centara Manova se našla u konkurenciji i s UDS‑om i s UC‑om.

               18

               Dana 1. svibnja 2009., na kraju postupka procjene ponuda koje se odnose na ta dva centra za profesionalnu orijentaciju, Ministarstvo je ocijenilo ponude UDS‑a i UC‑a financijski povoljnijima u odnosu na Manovine, kao jedinog drugog natjecatelja koji je naposljetku podnio konkurentnu ponudu za navedene centre, i sklopilo je s ta dva sveučilišta predmetne ugovore koji su još uvijek na snazi.

               19

               Manova je pokrenula postupak pred Klagenævnet for Udbud (žalbena komisija za postupke javne nabave) žalbom protiv odluke o dodjeli ovih kategorija navedenim sveučilištima, a ova je komisija, odlukom od 10. ožujka 2010., utvrdila da je Ministarstvo prekršilo načelo jednakog postupanja zato što nije odbacilo zahtjeve natjecatelja UDS i UC, uz obrazloženje da nisu dostavili svoj posljednji zaključni račun istodobno sa zahtjevom za predselekciju, i pritom je poništila navedene ugovore.

               20

               Dana 29. travnja 2010. Ministarstvo je podnijelo tužbu protiv ove odluke. Predmet je poslan Østre Landsretu na odlučivanje (istočni regionalni sud).

               21

               Taj sud navodi da sudska praksa Klagenævnet for Udbuda utvrđuje da je članak 51. Direktive 2004/18 i, općenitije, načelo jednakog postupanja u suprotnosti s tim da javni naručitelj zahtijeva od natjecatelja ili od ponuditelja dostavu informacija koje su se zahtijevale kao uvjet za dostavu ponuda natjecatelja pod prijetnjom odbacivanja, ali koje je ovaj posljednji propustio podnijeti.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev spominje također da izvršna odluka br. 712 od 15. lipnja 2011., koja je nakon 1. srpnja 2011. zamijenila izvršnu odluku br. 937/2004, sadrži članak 12. koji načelno dopušta javnom naručitelju koji je zaprimio ponude natjecatelja koje nisu u skladu s formalnim zahtjevima navedenim u ugovornim dokumentima zbog, na primjer, informacija koje nedostaju da ne odbaci navedeni zahtjev, dok god se pridržava načela jednakog postupanja.

               23

               Taj sud procjenjuje da postoje sumnje vezano za postupanje javnih naručitelja kada dokumenti koje isti ocijeni kao „povijesne” nisu bili priloženi zahtjevu koji je podnio natjecatelj te vezano za implikacije načela jednakog postupanja u takvoj situaciji.

               24

               U ovim je okolnostima Østre Landsret odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Znači li načelo jednakog postupanja u pravu Unije da javni naručitelj ne može nakon isteka roka za podnošenje zahtjeva za sudjelovanje u postupku javne nabave zahtijevati dostavu posljednjeg zaključnog računa od natjecatelja kojeg je dostava zatražena u obavijesti o predselekciji, kada je ovaj natjecatelj propustio priložiti ovaj dokument svome zahtjevu?”

         O prethodnom pitanju

               25

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se načelo jednakog postupanja tumačiti na način da je u suprotnosti s time da javni naručitelj zahtijeva od natjecatelja, nakon isteka roka za dostavu zahtjeva za sudjelovanje u postupku javne nabave, dostavu opisnih dokumenata o situaciji tog natjecatelja, poput objavljenih financijskih izvještaja, kada se dostava tih dokumenata zahtijevala u pozivu za nadmetanje, ali ih natjecatelj nije priložio svome zahtjevu za natječaj koji je predao.

               26

               Najprije je potrebno podsjetiti da, ukoliko se u skladu s člankom 21. Direktive 2004/18, sklapanje ugovora o uslugama iz Dodatka II. B ovoj direktivi vrši isključivo u skladu s člankom 23. i člankom 35. stavkom 4. ove direktive, tada su na takve ugovore primjenjiva i osnovna pravila Ugovora o FEU‑u i opća načela prava Unije onda kada su od određenog prekograničnog interesa. Sud je utvrdio da se uređenje zakonodavca Unije vezano za ugovore koji se odnose na usluge iz ovog Dodatka ne treba tumačiti na način da predstavlja prepreku primjeni načela iz članka 43. i 49. Ugovora o EZ, kojima danas odgovaraju članci 49. i 56. Ugovora o FEU (vidjeti u ovom smislu, posebno, presudu od 18. studenog 2010., Commission/Irlande, C‑226/09, Recueil str. I‑11807., točke 29. i 31.).

               27

               Iz očitovanja koja su podnesena Sudu proizlazi da je o takvom slučaju riječ u glavnom postupku, sa stajališta samog javnog naručitelja, s obzirom na to da je u pozivu za nadmetanje bio posebno zatražio da natjecatelji izjave pod prisegom da su ispunili sve svoje obveze koje se odnose na poreze i socijalna davanja ne samo u Danskoj nego i gdje, ukoliko je primjenjivo, u državama članicama u kojima su osnovani. Sud koji je uputio zahtjev treba izvršiti potrebne procjene u tom smislu.

               28

               Među glavnim ciljevima pravnih pravila Unije na području javne nabave nalazi se osiguravanje slobode pružanja usluga i otvaranje nenarušenom tržišnom natjecanju u svim državama članicama. U potrazi za ostvarenjem ovog dvostrukog cilja. Pravo Unije primjenjuje posebice načelo jednakog postupanja ponuditelja ili natjecatelja i obvezu transparentnosti koja iz navedenog proizlazi.

               29

               Primjena načela jednakog postupanja u postupcima sklapanja ugovora o javnoj nabavi nije sama sebi svrha, već se treba razumjeti u kontekstu ciljeva kojima je usmjerena.

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različite načine i da se u različitim situacijama ne postupa na isti način, osim ako bi takvo postupanje bilo objektivno opravdano (vidjeti presudu od 3. ožujka 2005., Fabricom, C‑21/03 i C‑34/03, Recueil str. I‑1559., točku 27. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Načelo jednakog postupanja i obveza transparentnosti u suprotnosti su s bilo kakvim pregovaranjem između javnog naručitelja i ponuditelja u okviru postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi, što podrazumijeva da načelno ponuda ne može biti modificirana nakon njezine dostave, bilo na inicijativu javnog naručitelja ili ponuditelja. Slijedi da javni naručitelj ne može zahtijevati razjašnjenja od ponuditelja kada ocijeni da je ponuda neprecizna ili da nije u skladu s tehničkim specifikacijama (vidjeti, u ovom smislu, presudu od 29. ožujka 2012., SAG ELV Slovensko e.a., C‑599/10, točke 36. i 37.).

               32

               Sud je međutim odredio da se članak 2. Direktive 2004/18 ne protivi pravovremenom ispravljanju ili nadopuni podataka koji se odnose na ponudu, posebice kada je jasno da je potrebno jednostavno pojašnjenje ili ispravak očitih pogrešaka (presuda SAG ELV Slovensko e.a., gore navedena, točka 40.).

               33

               Sud je u toj presudi postavio određene zahtjeve koji ograničavaju tu mogućnost da se od ponuditelja zahtijeva pisano razjašnjenje njihove ponude.

               34

               Prije svega, zahtjev za razjašnjenje ponude, do kojeg može doći samo nakon što se javni naručitelj upoznao sa svim ponudama, treba se načelno uputiti na isti način svim ponuditeljima koji se nalaze u istoj situaciji (vidjeti, u ovom smislu, presudu SAG ELV Slovensko e. a., gore navedenu, točke 42. i 43.).

               35

               Nadalje, zahtjev se mora odnositi na sve točke ponude koje zahtijevaju razjašnjenje (vidjeti, u ovom smislu, presudu SAG ELV Slovensko e. a., gore navedenu, točku 44.).

               36

               Dodatno, ovaj zahtjev ne može dovesti do toga da ponuditelj o kojem je riječ iznese ono što bi u stvarnosti bila nova ponuda (vidjeti, u ovom smislu, presudu SAG ELV Slovensko e. a., gore navedenu, točku 40.).

               37

               Naposljetku, općenito kada se od podnositelja zahtijeva razjašnjenje njihove ponude, javni se naručitelj mora na jednak i pravedan način odnositi prema natjecateljima kako se ne bi po završetku natječajnog postupka i u odnosu na njegov ishod pokazalo da je zahtjev za razjašnjenje nepravedno doveo u povoljniji ili nepovoljniji položaj natjecatelje kojima je upućen (presuda SAG ELV Slovensko e. a., gore navedena, točka 41.).

               38

               Ova je uputa, koja se odnosi na podnesene ponude ponuditelja, primjenjiva na zahtjeve za natječaj podnesene u okviru predselekcijske faze natjecatelja u ograničenom postupku.

               39

               Stoga javni naručitelj može zahtijevati da se podaci koji se nalaze u takvom zahtjevu pravovremeno isprave ili nadopune, dok se god takav zahtjev odnosi se na dokumente ili informacije, poput objavljenog zaključnog računa, čije je postojanje prije isteka roka utvrđenog za podnošenje zahtjeva objektivno provjerljivo.

               40

               Međutim, treba naglasiti da bi situacija bila drugačija da su ugovorni dokumenti sadržavali obvezu dostave dokumenta ili informacije koja nedostaje pod prijetnjom odbacivanja zahtjeva za sudjelovanje. Štoviše, javni je naručitelj obvezan strogo se pridržavati kriterija koje je sam postavio (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. travnja 2004., Commission/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Recueil, str. I‑3801., točku 115.).

               41

               Čini se da su uvjeti iz točke 39. do 40. ove presude u predmetnom slučaju ispunjeni. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da izvrši tu procjenu.

               42

               Uzevši u obzir naprijed navedeno, na postavljeno pitanje treba odgovoriti na način da se načelo jednakog postupanja treba tumačiti u smislu da se ne protivi tome da javni naručitelj zahtijeva od natjecatelja, nakon isteka roka za dostavu zahtjeva za sudjelovanje u postupku javne nabave, dostavu dokumenata koji opisuju situaciju tog natjecatelja, poput objavljenog zaključnog računa, čije je postojanje prije isteka roka utvrđenog za podnošenje zahtjeva objektivno provjerljivo, dok god dokumenti za taj ugovor ne sadrže izričitu obvezu da budu dostavljeni pod prijetnjom odbacivanja zahtjeva natjecatelja. Takav zahtjev ne smije nepravedno dovoditi u povoljniji ili nepovoljniji položaj natjecatelje kojima je bio upućen.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Načelo jednakog postupanja treba tumačiti u smislu da se ne protivi tome da javni naručitelj zahtijeva od natjecatelja, nakon isteka roka za podnošenje zahtjeva za sudjelovanje u postupku javne nabave, dostavu dokumenata koji opisuju situaciju tog natjecatelja, poput objavljenog zaključnog računa, čije je postojanje prije isteka roka za podnošenje zahtjeva objektivno provjerljivo, dok god dokumenti za taj ugovor nisu sadržavali izričitu obvezu da budu dostavljeni pod prijetnjom odbacivanja zahtjeva za sudjelovanje tog natjecatelja. Takav zahtjev ne smije nepravedno dovoditi u povoljniji ili nepovoljniji položaj natjecatelje kojima je bio upućen.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 12. svibnja 2016.#Hamr - Sport a.s. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Sportski objekti neprofitnih organizacija – Subvencije za korištenje odnosno investiranje kojima se želi omogućiti izgradnja, korištenje, održavanje, rekonstrukcija odnosno razvoj neprofitnih sportskih objekata – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem – Članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a – Tužba za poništenje – Osobni utjecaj – Pojam zainteresirane stranke – Dopuštenost – Nepostojanje izmjene trgovinskih uvjeta u mjeri koja je protivna zajedničkom interesu – Nepostojanje sumnji koje bi opravdale pokretanje službenog istražnog postupka.#Predmet T-693/14.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 11. svibnja 2017.#Mouhamad Wael Abdulkarim protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-304/15.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. lipanj 21.#Leopold Sommer protiv Landesgeschäftsstelle des Arbeitsmarktservice Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Verwaltungsgerichtshof.#Predmet C-15/11.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 2. ožujka 2017.#Europska komisija protiv Grčke Republike.#Povreda obveze države članice – Energetska politika – Energetska učinkovitost zgrada – Direktiva 2010/31/EU – Članak 5. stavak 2. – Izvješće o troškovno optimalnim razinama.#Predmet C-160/16.