title: Presuda Suda (šesto vijeće) 30. ožujka 2017.#VG Čistoća d.o.o. protiv Đuro Vladika i Ljubica Vladika.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Otpad – Direktiva 2008/98/EZ – Naplata troškova gospodarenja otpadom – Načelo ‚onečišćivač plaća’ – Pojam ‚posjednici otpada’ – Cijena koja se potražuje za gospodarenje otpadom – Posebna naknada namijenjena financiranju kapitalnih ulaganja.#Predmet C-335/16.

text:
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
30. ožujka 2017. (1)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Otpad – Direktiva 2008/98/EZ – Naplata troškova gospodarenja otpadom – Načelo ‚onečišćivač plaća’ – Pojam ‚posjednici otpada’ – Cijena koja se potražuje za gospodarenje otpadom – Posebna naknada namijenjena financiranju kapitalnih ulaganja”
U predmetu C-335/16,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Općinski sud u Velikoj Gorici (Hrvatska), odlukom od 3. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 15. lipnja 2016., u postupku

VG Čistoća d.o.o.

protiv

Đure Vladike,

Ljubice Vladike,

SUD (šesto vijeće),
u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za VG Čistoću d.o.o., Ž. Galeković, direktor,
–        za hrvatsku vladu, T. Galli, u svojstvu agenta,
–        za Europsku komisiju, E. Sanfrutos Cano i M. Mataija, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela „onečišćivač plaća” iz članka 14. stavka 1. Direktive 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između komunalnog poduzeća za gospodarenje otpadom VG Čistoća d.o.o. te Đure Vladike i Ljubice Vladike, korisnika usluge gospodarenja otpadom, u vezi s plaćanjem računa koji se odnose na skupljanje komunalnog otpada i gospodarenje njime za razdoblje od listopada 2013. do rujna 2014.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        Uvodna izjava 1. Direktive 2008/98 glasi:
„Direktivom 2006/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2006. o otpadu [(SL 2006., L 114, str. 9.)] uspostavlja se zakonodavni okvir za gospodarenje otpadom u Zajednici. Definiraju se ključni pojmovi kao što su otpad, oporaba i zbrinjavanje i uvode osnovni zahtjevi za gospodarenje otpadom, posebno obveza da ustanova ili poduzeće koje [obavlja] postupke gospodarenja otpadom [mora] za to imati dozvolu ili biti registriran[o], te obveza država članica da izrade planove gospodarenja otpadom. Tom se Direktivom također utvrđuju glavna načela, primjerice obveza da se s otpadom gospodari na način koji nema negativan učinak na okoliš ili zdravlje ljudi, poticaj primjene hijerarhije otpada i, u skladu s načelom ‚onečišćivač plaća’, zahtjev da troškove zbrinjavanja otpada moraju snositi posjednik otpada, prethodni posjednici ili proizvođači proizvoda od kojih je otpad nastao.”

4        Uvodna izjava 8. Direktive 2008/98 predviđa:
„Stoga je Direktivu [2006/12] potrebno revidirati kako bi se razjasnili ključni pojmovi kao što su definicije otpada, oporabe i zbrinjavanja, ojačale mjere koje je potrebno poduzeti s obzirom na sprečavanje nastanka otpada, uveo pristup pri kojem se uzima u obzir cijeli životni ciklus proizvoda i materijala, a ne samo faza otpada, i težište stavilo na smanjenje utjecaja nastajanja otpada i gospodarenja otpadom na okoliš te time ojačala ekonomska vrijednost otpada. Nadalje bi trebalo poticati oporabu otpada i uporabu oporabljenih materijala kako bi se očuvali prirodni resursi. Radi jasnoće i čitljivosti, Direktivu [2006/12] trebalo bi staviti izvan snage i zamijeniti novom direktivom.”

5        Uvodne izjave 25. i 26. Direktive 2008/98 navode:
„(25) Primjereno je da se troškovi raspodjeljuju tako da ta raspodjela odražava stvarne troškove nastajanja otpada i gospodarenja otpadom s obzirom na zaštitu okoliša.
(26)      Načelo ‚onečišćivač plaća’ vodeće je načelo na europskoj i međunarodnoj razini. Proizvođač otpada i posjednik otpada trebali bi gospodariti otpadom na način koji jamči visoku razinu zaštite okoliša i zdravlja ljudi.”

6        Članak 3. te direktive predviđa:
„U smislu ove Direktive, primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
5.      ‚proizvođač otpada’ znači svaka osoba čijom aktivnošću nastaje otpad (izvorni proizvođač otpada) ili svaka osoba koja prethodnom obradom, miješanjem ili drugim postupkom mijenja sastav ili svojstva otpada;
6.      ‚posjednik otpada’ znači proizvođač otpada odnosno fizička ili pravna osoba koja posjeduje otpad;
[...]
9.      ‚gospodarenje otpadom’ znači skupljanje, prijevoz, oporaba i zbrinjavanje otpada, uključujući nadzor nad tim postupcima i naknadno održavanje lokacija zbrinjavanja, a obuhvaća i radnje koje poduzimaju trgovac ili posrednik;
10.      ‚skupljanje’ znači prikupljanje otpada, uključujući prethodno razvrstavanje i privremeno skladištenje otpada u svrhu prijevoza do postrojenja za obradu otpada;
11.      ‚odvojeno skupljanje’ znači skupljanje prilikom kojega se tijekovi otpada drže odvojeno prema njegovoj vrsti i svojstvima kako bi se olakšala [posebna] obrada;
[...]
14.      ‚obrada’ znači postupci oporabe ili zbrinjavanja, uključujući i postupke pripreme prije oporabe ili zbrinjavanja;
[...]
17.      ‚recikliranje’ znači svaki postupak oporabe kojim se otpadni materijali prerađuju u proizvode, materijale ili tvari za izvornu ili drugu svrhu. Recikliranje obuhvaća preradu organskog materijala, ali ne uključuje energetsku oporabu i preradu u materijal koji se koristi kao gorivo ili materijal za nasipavanje;
[...]”

7        Članak 11. stavak 1. Direktive 2008/98 propisuje:
„Države članice prema potrebi poduzimaju mjere kako bi promicale ponovnu uporabu proizvoda i aktivnosti na pripremi za ponovnu uporabu, posebno potičući uspostavljanje i potporu mreža za ponovnu uporabu i popravak, primjenu ekonomskih instrumenata, kriterija za nabavu, kvantitativnih ciljeva ili druge mjere.
Države članice poduzimaju mjere kako bi promicale visoku kvalitetu recikliranja i radi toga uvode odvojeno skupljanje otpada kad je to [ostvarivo i poželjno] u tehničkom i ekonomskom smislu kao i sa stajališta okoliša i potrebno kako bi se zadovoljil[i] neophodni standardi kvalitete propisani za relevantne sektore recikliranja.
[...]”

8        Članak 14. te direktive glasi:
„1.      U skladu s načelom ‚onečišćivač plaća’, troškove gospodarenja otpadom snosi izvorni proizvođač otpada ili trenutni odnosno prethodni posjednici otpada.
2.      Države članice mogu odlučiti da troškove gospodarenja otpadom treba djelomično ili u cijelosti snositi proizvođač proizvoda od kojega otpad potječe a da distributeri tog proizvoda mogu sudjelovati u pokriću tih troškova.”

9        Članak 15. stavak 1. Direktive 2008/98 predviđa:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da svaki izvorni proizvođač ili drugi posjednik otpada, otpad obrađuje sam ili da obradu povjeri trgovcu ili ustanovi ili poduzeću koje obavlja postupke obrade otpada ili privatnom odnosno javnom skupljaču otpada u skladu s člancima 4. i 13.”
 Hrvatsko pravo

10      Članak 20. stavak 1. Zakona o komunalnom gospodarstvu, u verziji koja je bila na snazi u vrijeme činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, propisuje:
„Iz cijene komunalne usluge osiguravaju se sredstva za obavljanje sljedećih komunalnih djelatnosti:
[...]
4.      održavanje čistoće u dijelu koji se odnosi na skupljanje i odvoz komunalnog otpada,
5.      odlaganje komunalnog otpada,
[...]”

11      Članak 4. Zakona o održivom gospodarenju otpadom predviđa:
„(1)      Pojedini pojmovi uporabljeni u ovom Zakonu imaju sljedeće značenje:
[...]
10.      ‚djelatnost sakupljanja otpada’ uključuje postupke sakupljanja otpada i interventnog sakupljanja otpada i postupak sakupljanja otpada u reciklažno dvorište;
[...]
39.      ‚posjednik otpada’ je proizvođač otpada ili pravna i fizička osoba koja je u posjedu otpada;
[...]
48.      ‚proizvođač otpada’ je svaka osoba čijom aktivnošću nastaje otpad i/ili koja prethodnom obradom, miješanjem ili drugim postupkom mijenja sastav ili svojstva otpada;
[...]”

12      Članak 6. stavak 1. tog zakona navodi da se gospodarenje otpadom temelji na uvažavanju načela koja u području zaštite okoliša propisuju nacionalno pravo, pravna stečevina Unije i međunarodno pravo, a osobito na načelu „onečišćivač plaća”, u skladu s kojim „proizvođač otpada, prethodni posjednik otpada, odnosno posjednik otpada snosi troškove mjera gospodarenja otpadom, te je financijski odgovoran za provedbu sanacijskih mjera zbog štete koju je prouzročio ili bi je mogao prouzročiti otpad”.

13      Članak 6. stavak 2. navedenog zakona propisuje:
„Proizvođač proizvoda od kojeg nastaje otpad, odnosno proizvođač otpada snosi troškove gospodarenja tim otpadom.”

14      U skladu s člankom 28. istog zakona:
„(1)      Jedinica lokalne samouprave dužna je na svom području osigurati:
[...]
2.      odvojeno prikupljanje otpadnog papira, metala, stakla, plastike i tekstila te krupnog (glomaznog) komunalnog otpada,
[...]”

15      Članak 30. Zakona o održivom gospodarenju otpadom, naslovljen „Javna usluga prikupljanja miješanog i biorazgradivog komunalnog otpada”, glasi:
„(1)      Javna usluga prikupljanja miješanog komunalnog otpada i prikupljanja biorazgradivog komunalnog otpada podrazumijeva prikupljanje tog otpada na određenom području pružanja usluge putem spremnika od pojedinih korisnika i prijevoz tog otpada do ovlaštene osobe za obradu tog otpada.
[...]
(6)      Korisnik usluge iz stavka 4. ovoga članka dužan je:
[...]
3.      snositi troškove gospodarenja komunalnim otpadom razmjerno količini otpada kojeg je predao davatelju usluge.”

16      Članak 33. tog zakona predviđa:
„(1)      Davatelj usluge dužan je obračunati cijenu javne usluge iz članka 30. stavka 1. ovoga Zakona na način kojim se osigurava primjena načela ‚onečišćivač plaća’, ekonomski održivo poslovanje te sigurnost, redovitost i kvalitetu pružanja te usluge sukladno odredbama ovoga Zakona [...].
(2)      Davatelj usluge dužan je korisniku usluge obračunavati cijenu javne usluge iz članka 30. stavka 1. ovoga Zakona razmjerno količini predanog otpada u obračunskom razdoblju, pri čemu je kriterij količine otpada u obračunskom razdoblju masa predanog otpada ili volumen spremnika otpada i broj pražnjenja spremnika sukladno odluci iz članka 30. stavka 7. ovoga Zakona.
[...]
(4)      Davatelj usluge dužan je u cijenu javne usluge iz članka 30. stavka 1. ovoga Zakona uključiti sljedeće troškove: troškove nabave i održavanja opreme za prikupljanje otpada, troškove prijevoza otpada, troškove obrade otpada i druge troškove propisane uredbom iz članka 29. stavka 10. ovoga Zakona.
[...]”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

17      Glavni postupak odnosi se na plaćanje računa za gospodarenje komunalnim otpadom koje VG Čistoća potražuje od Đ. i Lj. Vladike za razdoblje od listopada 2013. do rujna 2014. u mjesečnim iznosima od 78,61 hrvatsku kunu (HRK) (otprilike 10,54 eura).

18      Tuženici u glavnom postupku protive se plaćanju dijela računâ koji se odnosi na odvojeno skupljanje, recikliranje i odlaganje nedopušteno odloženog otpada u okoliš te plaćanju posebne naknade kojom to poduzeće za gospodarenje otpadom financira kapitalna ulaganja u reciklažne postupke. Nasuprot tomu, oni se ne protive plaćanju dugovanog dijela računâ koji se odnosi na odvoz i odlaganje stvarno nastalog i odvezenog otpada.

19      VG Čistoća pokrenula je postupak pred Općinskim sudom u Velikoj Gorici (Hrvatska) radi naplate iznosa koje duguju Đ. i Lj. Vladika.

20      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je potonjima stavljen na raspolaganje samo spremnik od 120 litara i da VG Čistoća radi naplate svojih usluga gospodarenja otpadom izrađuje mjesečni obračun na temelju odvezenog otpada s obzirom na veličinu upotrijebljenih spremnika. Dakle, to je društvo provodilo naplatu na temelju volumena ispražnjenih spremnika, a ne težine otpada koji su tuženici u glavnom postupku stvarno proizveli.

21      Taj sud smatra da je radi osiguranja poštovanja načela jednakosti tužitelj u glavnom postupku trebao predvidjeti mehanizam skupljanja koji bi omogućavao naplatu samo onog otpada koji su korisnici stvarno proizveli. Usto, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi se potonjima trebali staviti na raspolaganje posebni spremnici za odvojeno skupljanje otpada (papira, plastike, miješanog otpada). Sud koji je uputio zahtjev dodaje da korisnici ne bi trebali biti dužni plaćati reciklažno odlaganje otpada. Dakle, taj sud postavlja pitanje jesu li korisnici dužni plaćati sve stavke na računima koji se izdaju za gospodarenje komunalnim otpadom.

22      U tim okolnostima Općinski sud u Velikoj Gorici odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„[K]ako se vrši obračun naknade za skupljanje i odvoz kućnog otpada po pravu [Unije?] […] [K]ako građani [Unije] plaćaju račune za skupljanje i odvoz komunalnog otpada tj. da li plaćaju skupljanje i odvoz komunalnog otpada po volumenu ispražnjene kante-posude, ili po volumenu odvezenog otpada, i da li uz to plaćaju još kakve naknade?”
 O prethodnom pitanju

23      Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. i članak 15. stavak 1. Direktive 2008/98 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji propisuje, s jedne strane, da korisnici usluge obrade otpada plaćaju cijenu koja se izračunava prema volumenu spremnika koji im je stavljen na raspolaganje, a ne prema težini stvarno odvezenog otpada, i, s druge strane, da ti korisnici plaćaju dodatnu naknadu čiji je prihod namijenjen financiranju potrebnih ulaganja u obradu skupljenog otpada.

24      Na temelju članka 14. Direktive 2008/98 i u skladu s načelom „onečišćivač plaća”, troškove gospodarenja otpadom snosi izvorni proizvođač otpada ili trenutačni odnosno prethodni posjednici otpada. Ta financijska obveza tereti te posjednike zbog njihova doprinosa proizvodnji navedenog otpada (vidjeti analogijom presude od 24. lipnja 2008., Commune de Mesquer, C-188/07, EU:C:2008:359, t. 77. i od 16. srpnja 2009., Futura Immobiliare i dr., C-254/08, EU:C:2009:479, t. 45.).

25      Kad je riječ o financiranju troška gospodarenja komunalnim otpadom i njegova zbrinjavanja, a s obzirom na to da se radi o usluzi koja se zajednički pruža skupu „posjednika”, države članice dužne su na temelju članka 15. Direktive 2008/98 osigurati da u načelu svi korisnici te usluge u svojstvu „posjednika”, u smislu članka 3. te direktive, zajednički snose ukupan trošak zbrinjavanja otpada (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2009., Futura Immobiliare i dr., C-254/08, EU:C:2009:479, t. 46.).

26      U trenutačnom stanju prava Unije ne postoji nijedan propis koji bi bio donesen na temelju članka 192. UFEU-a, a koji bi državama članicama nalagao određenu metodu financiranja troška zbrinjavanja komunalnog otpada, pa se to financiranje, prema izboru dotične države članice, jednako može osigurati porezom, naknadom ili na bilo koji drugi način. U tim okolnostima primjena kriterija naplate koji se temelje na volumenu spremnika stavljenog na raspolaganje korisnicima, osobito s obzirom na površinu i namjenu nekretnine u kojoj se nalaze, može omogućiti izračun troškova zbrinjavanja tog otpada i njihovu raspodjelu između različitih posjednika jer taj parametar izravno utječe na iznos navedenih troškova (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., Futura Immobiliare i dr., C-254/08, EU:C:2009:479, t. 48. i 50.).

27      Stoga se u trenutačnom stanju prava Unije ne može smatrati da je članku 14. i članku 15. stavku 1. Direktive 2008/98 protivan nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji u svrhe financiranja gospodarenja komunalnim otpadom i njegova zbrinjavanja predviđa cijenu koja se izračunava na temelju procjene volumena proizvedenog otpada, a ne na temelju težine otpada koji je stvarno proizveden i predan radi skupljanja (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2009., Futura Immobiliare i dr., C-254/08, EU:C:2009:479, t. 51.).

28      Isto vrijedi i što se tiče uvođenja dodatne naknade za financiranje potrebnih ulaganja u obradu otpada, uključujući njegovo recikliranje.

29      Naime, u skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2008/98, države članice dužne su poduzeti potrebne mjere kako bi osigurale da proizvođači otpada, zbog svojeg doprinosa njegovoj proizvodnji, zajednički sudjeluju u ulaganjima koja su potrebna za ispunjenje ciljeva navedenih u članku 11. stavku 1., članku 14. i članku 15. stavku 1. Direktive 2008/98 (vidjeti analogijom presude od 24. lipnja 2008., Commune de Mesquer, C-188/07, EU:C:2008:359, t. 77. i od 16. srpnja 2009., Futura Immobiliare i dr., C-254/08, EU:C:2009:479, t. 46.).

30      Iako u konkretnom području i trenutačnom stanju prava Unije nadležna nacionalna tijela raspolažu širokom marginom prosudbe pri utvrđivanju načina izračuna cijena, poput troškova gospodarenja otpadom i dodatne naknade o kojima je riječ u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev ipak je dužan na temelju činjeničnih i pravnih elemenata koji su mu podneseni provjeriti dovode li potraživana cijena i ta dodatna naknada do toga da se određenim „posjednicima” nameću očito neproporcionalni troškovi u odnosu na volumen ili svojstva otpada koji oni mogu proizvesti (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2009., Futura Immobiliare i dr., C-254/08, EU:C:2009:479, t. 55. i 56.).

31      U tu svrhu valja, među ostalim, uzeti u obzir kriterije koji su povezani s vrstom nekretnine u kojoj se korisnici nalaze, njezinom površinom i namjenom, sposobnošću „posjednika” da proizvode otpad, volumenom spremnika koji se korisnicima stavljaju na raspolaganje i učestalošću skupljanja jer ti parametri izravno utječu na iznos troškova gospodarenja otpadom i njegova zbrinjavanja.

32      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 14. i članak 15. stavak 1. Direktive 2008/98 treba tumačiti na način da im se u trenutačnom stanju prava Unije ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji u svrhe financiranja usluge gospodarenja komunalnim otpadom i njegova zbrinjavanja predviđa cijenu koja se izračunava na temelju procjene volumena otpada što su ga proizveli korisnici te usluge, a ne na temelju količine otpada koji je stvarno proizveden i predan radi skupljanja, kao i dodatnu naknadu koju korisnici plaćaju u svojstvu posjednika otpada, a čiji je prihod namijenjen financiranju potrebnih kapitalnih ulaganja u obradu otpada, uključujući njegovo recikliranje. Međutim, sud koji je uputio zahtjev dužan je na temelju činjeničnih i pravnih elemenata koji su mu podneseni provjeriti dovodi li to do toga da se određenim „posjednicima” nameću očito neproporcionalni troškovi u odnosu na volumen ili svojstva otpada koji oni mogu proizvesti. U tu svrhu nacionalni sud može, među ostalim, uzeti u obzir kriterije koji su povezani s vrstom nekretnine u kojoj se korisnici nalaze, njezinom površinom i namjenom, sposobnošću „posjednika” da proizvode otpad, volumenom spremnika koji se korisnicima stavljaju na raspolaganje i učestalošću skupljanja jer ti parametri izravno utječu na iznos troškova gospodarenja otpadom.
 Troškovi

33      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

Članak 14. i članak 15. stavak 1. Direktive 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva treba tumačiti na način da im se u trenutačnom stanju prava Unije ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji u svrhe financiranja usluge gospodarenja komunalnim otpadom i njegova zbrinjavanja predviđa cijenu koja se izračunava na temelju procjene volumena otpada što su ga proizveli korisnici te usluge, a ne na temelju količine otpada koji je stvarno proizveden i predan radi skupljanja, kao i dodatnu naknadu koju korisnici plaćaju u svojstvu posjednika otpada, a čiji je prihod namijenjen financiranju potrebnih kapitalnih ulaganja u obradu otpada, uključujući njegovo recikliranje. Međutim, sud koji je uputio zahtjev dužan je na temelju činjeničnih i pravnih elemenata koji su mu podneseni provjeriti dovodi li to do toga da se određenim „posjednicima” nameću očito neproporcionalni troškovi u odnosu na volumen ili svojstva otpada koji oni mogu proizvesti. U tu svrhu nacionalni sud može, među ostalim, uzeti u obzir kriterije koji su povezani s vrstom nekretnine u kojoj se korisnici nalaze, njezinom površinom i namjenom, sposobnošću „posjednika” da proizvode otpad, volumenom spremnika koji se korisnicima stavljaju na raspolaganje i učestalošću skupljanja jer ti parametri izravno utječu na iznos troškova gospodarenja otpadom.

Regan

Bonichot

Rodin

Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 30. ožujka 2017.

Tajnik

      Predsjednik šestog vijeća

A. Calot Escobar

      E. Regan

1      Jezik postupka: hrvatski


Presuda Općeg suda (sudac pojedinac) od 19. veljače 2016.#Infinite Cycle Works Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice INFINITY – Raniji verbalni žig Zajednice INFINI – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-30/15.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. srpnja 2009.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) protiv Cul de Sac Espacio Creativo SL i Acierta Product & Position SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Španjolska.#Predmet C-32/08.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. svibnja 2016.#Bookit, Ltd protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeće – Članak 135. stavak 1. točka (d) – Transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere – Pojam – Telefonska ili internetska kupnja kino‑ulaznica – Plaćanje debitnom ili kreditnom karticom – Usluge ‚obrade plaćanja karticom’.#Predmet C-607/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Izuzeće — Članak 135. stavak 1. točka (d) — Transakcije koje se tiču plaćanja i transfera — Pojam — Kupovina kinoulaznica putem telefona ili interneta — Plaćanje debitnom ili kreditnom karticom — Usluge ‚obrade plaćanja karticom’“
      U predmetu C‑607/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostupanjski sud (vijeće za porezna pitanja), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 22. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 29. prosinca 2014., u postupku

         Bookit Ltd

      protiv

         Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Bookit Ltd, N. Gardner i S. Mardell, solicitors, kao i i Z. Yang, barrister, i A. Hitchmough, QC,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. Beala, QC,

               —

               za grčku vladu, S. Charitaki i A. Magrippi, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, A. Cunha i R. Campos Laires, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i R. Lyal, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Bookit Ltd i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, u daljnjem tekstu: porezna uprava) povodom odbijanja izuzimanja isporuke određenih usluga koje Bookit pruža od poreza na dodanu vrijednost (dalje: PDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. točka (c) Direktive o PDV‑u određuje da se PDV primjenjuje na „isporuk[u] usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav”.

               4

               Članak 135. stavak 1. točka (b) te direktive propisuje, u biti identično, izuzeća koja su prethodno bila predviđena člankom 13. slovom B. točkom (d) pod 1. do 6. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               5

               Članak 135. stavak 1. točka (c) Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
               [...]

                        (d)

                        transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente, ali isključujući naplatu dugova;”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               6

               Članak 31. Value Added Tax Acta 1994 (Zakon o porezu na dodanu vrijednost iz 1994., u daljnjem tekstu: Zakon iz 1994.) u svojem stavku 1. propisuje da su „isporuke robe i pružanje usluga izuzeti ako odgovaraju opisu iz trenutačno vrijedećeg priloga 9. [...]”.

               7

               U tom prilogu 9. navodi se više skupina roba i usluga koje se mogu izuzeti od PDV‑a. Skupina 5. odnosi se na financije. Predviđa izuzeće sljedećih usluga:
               „[...]

                        1.

                        Izdavanje, prijenos, primanje novca, svih vrijednosnih papira koji predstavljaju novac, bilo koje zadužnice ili naloga s ciljem isplate novca kao i svako postupanje koje se odnosi na novac ili ima takve učinke.

                  [...]

                        5.

                        Pružanje posredničkih usluga u vezi bilo s kojom transakcijom iz točaka 1., 2., 3., 4. ili 6. (neovisno o tome je li ta transakcija dovršena ili ne) od strane osobe koja postupa u svojstvu posrednika.

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Bookit je trgovačko društvo u 100 %-tnom vlasništvu društva Odeon Cinemas Holding Limited (u daljnjem tekstu: Odeon), koje je vlasnik i upravlja lancem kinematografa u Ujedinjenoj Kraljevini. Komercijalna djelatnost koju je Bookit prijavio sastoji se od obrade plaćanja debitnim i kreditnim karticama (u daljnjem tekstu: obrada plaćanja karticom) za klijente iz grupe čiji je vlasnik Odeon. Ono također upravlja i pozivnim centrom za račun Odeona. Ukupan prihod Bookita potječe od poslovanja vezanog uz grupu čiji je vlasnik Odeon i od posjetitelja kinodvorana.

               9

               Odlukom od 24. prosinca 2009. porezna uprava je utvrdila da usluge koje pruža Bookit, kao protučinidbu naplatama koje su kupcima kino ulaznica opisane kao naknada za uslugu obrade plaćanja karticom, nisu usluge koje se mogu izuzeti na temelju skupine 5. priloga 9. Zakona iz 1994. Bookit je protiv te odluke podnio tužbu pred First‑tier Tribunalom (Tax Chamber) (prvostupanjski sud (porezno vijeće), Ujedinjena Kraljevina).

               10

               Taj sud navodi da se prodaja ulaznica za kinematografe Odeon provodi ili putem blagajni i automata za prodaju ulaznica u samim kinima ili putem telefona, posredstvom pozivnog centra ili putem interneta.

               11

               Prodaju putem blagajni obavljaju zaposlenici Odeona. Za tu prodaju, kao i za prodaju putem automata u kinima, Bookit pruža usluge obrade plaćanja karticom, ali za tu uslugu ne naplaćuje naknadu ni Odeonu niti kupcima. Telefonsku prodaju i prodaju putem interneta provodi Bookit, postupajući u svojstvu zastupnika Odeona. Kupovanje ulaznica debitnom ili kreditnom karticom na taj način uključuje naplatu od kupca cijene ulaznice i spomenute naknade za uslugu obrade plaćanja karticom. Tijekom odnosnih razdoblja taj je iznos varirao između 0,65 i 0,75 funti (GBP) (otprilike 0,82 i 0,95 eura) po transakciji.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je tijekom cjelokupnog odnosnog razdoblja plaćanja debitnim i kreditnim karticama koja je Bookit primao od kupaca koji su kupovali ulaznice za kina Odeon obrađivala njegova banka prihvatiteljica, na temelju ugovora o pružanju usluga. Taj je ugovor predviđao da banka prihvatiteljica doznači na račun Bookita ukupan iznos transakcija za koje su joj podneseni podaci o odgovarajućim kartičnim transakcijama. Taj ugovor je također predviđao da Bookit ili, ako je potrebno, Odeon, mora, s jedne strane, prije svake prodaje od banke prihvatiteljice ishoditi autorizacijski kod koji izdaje banka vlasnika kartice, odnosno „banka izdavateljica”, kojim se u biti potvrđuje da je kartica važeća te da na računu postoje sredstva i, s druge strane, osigurati da je taj kod uključen u datoteku, nazvanu „datoteka o namiri”, koja sadržava podatke o transakcijama karticom i koja se prenose banci prihvatiteljici na kraju dana radi zatvaranja plaćanja.

               13

               Odeon i Bookit su također sklopili zaseban ugovor o pružanju usluga s društvom DataCash Limited, na temelju kojega DataCash pruža „usluge plaćanja standardnim bankovnim karticama”. Te su usluge obuhvaćale ishođenje autorizacijskih kodova u ime i za račun Bookita, podnošenjem potrebnih zahtjeva za autorizaciju banci prihvatiteljici i primanjem odgovarajućih odgovora, kao i pohranjivanje autorizacija u skupnu datoteku, što je omogućavalo saznanje je li prodaju obavio Odeon u kinima ili Bookit na daljinu, u svrhu namire s bankom prihvatiteljicom.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev iznosi da je, u praksi, kupovanje ulaznica za kino putem telefona ili interneta uključivalo sljedeće faze. Prvo, kupac daje Bookitu relevantne podatke koji se odnose na debitnu ili kreditnu karticu koju želi koristiti, kao što su ime i adresa nositelja kartice, njezin broj i kriptogram koji se nalazi na poleđini, a te podatke Bookit upućuje putem posrednika DataCash banci prihvatiteljici. Ta banka te podatke prosljeđuje banci izdavateljici koja, ako su prihvaćeni, predodređuje novac za posebnu namjenu i prosljeđuje autorizacijski kod banci prihvatiteljici. Ona putem posrednika DataCash prosljeđuje taj kod Bookitu koji, po primitku tog koda, provjerava jesu li tražena sjedala u kinodvorani još dostupna. Ako je to slučaj, ulaznice se dodjeljuju kupcu i Bookit dovršava transakciju, a od Odeona prima potvrdu rezervacije u kojoj se navodi da će iznos u protuvrijednosti cijene rezervirane ulaznice biti ili već jest naplaćen s kartice kupca, zajedno s iznosom Bookitove naknade troškova rezervacije.

               15

               Nadalje, u okviru postupka koji svako kino provodi na kraju dana, Bookit prosljeđuje DataCashu podatke o plaćanju koje je prikupio, u obliku datoteka o namiri koje za svaku transakciju sadržavaju podatke koji se odnose na plaćanje karticom, uključujući autorizacijski kod banke izdavateljice, potom DataCash upućuje banci prihvatiteljici skupnu datoteku koja sadržava sve transakcije obavljene tijekom dana, kako bi ih se proslijedilo različitim bankama izdavateljicama, što povlači za sobom plaćanje banaka izdavateljica banci prihvatiteljici. Banka prihvatiteljica stoga doznačuje na Bookitov bankovni račun dotična sredstva. Konačno, Bookit isplaćuje Odeonu prihod od prodaje ulaznica i zadržava naknadu za uslugu obrade plaćanja karticom.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se uloga Bookita stoga sastoji, s jedne strane, od pružanja usluga u svojstvu zastupnika Odeona prilikom prodaje ulaznica i, s druge strane, od pružanja kupcima tih ulaznica usluga obrade plaćanja karticom koje se sastoje od pribavljanja podataka o kartici od kupca, prosljeđivanja tih podataka banci prihvatiteljici, pribavljanja autorizacijskog koda od te iste banke i ponovnog prosljeđivanja podataka koji se odnose na karticu, uključujući autorizacijski kod, banci stjecateljici u okviru postupka namire.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev navodi, prvenstveno, da bez datoteka o namiri banka prihvatiteljica ne može znati jesu li transakcije dovršene. Kao drugo, Bookit ne može obraditi naknadu za plaćanje karticom bez usluga banke prihvatiteljice zbog toga što on ne može podatke koji se odnose na kartice dati neposredno banci izdavateljici s ciljem dobivanja autorizacijskog koda. Kao treće, Bookit također ima potrebu za uslugama DataCasha kako bi podaci koji se odnose na kartice bili pretvoreni u format koji prepoznaje sustav plaćanja. Taj sud navodi da je njemu međutim nesporno da intervencija DataCasha nema utjecaja na uslugu koju Bookit isporučuje. Kao četvrto, taj sud ističe da su odnosi između Odeona, Bookita i njihovih kupaca opisani na Odeonovoj internetskoj stranici te je mišljenja da su tijekom cijelog odnosnog razdoblja ti kupci znali da sklapaju poseban ugovor s Bookitom za pružanje usluge obrade plaćanja karticom kao protučinidbe za plaćanje naknade.

               18

               Pred sudom koji je uputio zahtjev Bookit tvrdi da usluga obrade plaćanja karticom koju on pruža kupcima ulaznica za kina Odeon predstavlja pružanje usluga koje su izuzete na temelju priloga 9. skupine 5. točke 1. Zakona iz 1994. i članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u s obzirom na to da prijenos podataka o karticama banci prihvatiteljici, uključujući autorizacijske kodove, ima učinak prenošenja sredstava na račun koji Bookit posjeduje u toj banci.

               19

               Porezna uprava, naprotiv, tvrdi da Bookit ni u jednom trenutku ne obavlja prijenos sredstava za Odeonove kupce u smislu sudske prakse Suda jer taj prijenos provodi banka prihvatiteljica zajedno s bankom izdavateljicom. Usluge koje Bookit pruža stoga podliježu uobičajenoj stopi PDV‑a.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev, kao i drugi sudovi u Ujedinjenoj Kraljevini, navodi da ima teškoća pri utvrđivanju koje su vrste aktivnosti obuhvaćene izuzećem predviđenim člankom 135. stavkom 1. točkom (d) Direktive o PDV‑u.

               21

               U tim je okolnostima First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostupanjski sud (vijeće za porezna pitanja)) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        S obzirom na izuzeća od PDV‑a u članku 135. stavku 1. točki (d) Direktive o PDV‑u, kako ih je Sud tumačio u presudi od 5. lipnja 1997., SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278), koja relevantna načela treba primijeniti u svrhu utvrđivanja imaju li ‚usluge obrade plaćanja putem [kartica]’ (poput usluge koje je pružena u ovom predmetu) ‚učinak prijenosa sredstava i dovode li do promjena u pravnom i financijskom stanju’ u smislu točke 66. te presude.

                        2.

                        Koji čimbenici, načelno, razlikuju (i) uslugu koja se sastoji u pružanju financijskih informacija bez kojih plaćanje ne bi moglo biti provedeno, ali nije obuhvaćena izuzećem (kao u presudi od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi (C‑350/10, EU:C:2011:532), od (ii) usluge obrade podataka koja funkcionalno ima učinak prijenosa sredstava i za koje je Sud odredio da stoga može biti obuhvaćena izuzećem (kao u presudi od 5. lipnja 1997., SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278) u točki 66.)?

                        3.

                        Posebice, u kontekstu usluga obrade plaćanja karticama:

                                 a)

                                 Primjenjuje li se izuzeće na takve usluge iz kojih proizlazi prijenos sredstava, ali koje ne uključuju terećenje jednoga računa i odgovarajuće doznačivanje na drugi račun?

                                 b)

                                 Ovisi li pravo na izuzeće o tome pribavlja li pružatelj usluge sam autorizacijske kodove izravno od banke izdavateljice ili pribavlja te kodove putem banke prihvatiteljice?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               22

               Sud koji je uputio zahtjev svoj zahtjev za prethodnu odluku temelji na premisi prema kojoj usluga obrade plaćanja karticom koju provodi Bookit kada određena osoba želi otići u kino Odeon i u tu svrhu putem Bookita kao posrednika kupuje kino ulaznicu koju plaća putem debitne ili kreditne kartice, predstavlja pružanje usluge koje je zasebno i neovisno o prodaji te ulaznice.

               23

               Sud je međutim već odlučio da dodatni troškovi koje pružatelj usluga naplaćuje svojim kupcima kada plaćaju te usluge kreditnom karticom, debitnom karticom, čekom ili u slučajevima kada plaćaju na šalteru banke ili u poslovnici zastupnika ovlaštenog za primanje plaćanja za račun pružatelja usluga ne predstavljaju protučinidbu za pružanje usluga zasebno i nezavisno od pružanja glavne usluge za koju se obavlja to plaćanje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. prosinca 2010., Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, t. 32.).

               24

               U tom pogledu, Sud je ponajprije smatrao da to što pružatelj glavne usluge stavlja kupcima na raspolaganje infrastrukturu koja im omogućuje plaćanje navedene usluge, posebno bankovnom karticom, za kupce ne predstavlja samo po sebi svrhu i da za to navodno pružanje usluge, kojim se navedeni kupci ne mogu koristiti neovisno o kupnji glavne usluge, ne postoji, s njihove točke gledišta, autonomni interes u odnosu na tu uslugu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. prosinca 2010., Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, t. 27.).

               25

               Sud je nadalje dodao da su primanje određenog plaćanja i obrada tog plaćanja neraskidivo povezani sa svim uslugama koje se pružaju uz naknadu te da je tom pružanju usluge svojstveno da pružatelj usluga zahtijeva da mu bude plaćeno i ulaže potrebne napore da bi kupac mogao izvršiti stvarno plaćanje kao protučinidbu za isporučenu uslugu, uzimajući u obzir da, načelno, svaki način plaćanja određene usluge podrazumijeva da pružatelj poduzme određene mjere kako bi proveo obradu tog plaćanja, iako opseg tih mjera može varirati od jednog načina plaćanja do drugog (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. prosinca 2010., Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, t. 28.).

               26

               Sud je, konačno, naveo da okolnost da je u ugovornom dokumentu određena posebna cijena za navodnu financijsku uslugu i odvojeno navedena u računima izdanima kupcu nije odlučujuća u tom pogledu, uzimajući u obzir da činjenica da je fakturirana jedinstvena cijena ili da su ugovorom predviđene posebne cijene nije od presudne važnosti za utvrđivanje radi li se o dvije ili više posebnih transakcija ili o jedinstvenoj ekonomskoj transakciji (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. prosinca 2010., Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, na nacionalnom sudu je da ocijeni jesu li svi elementi koji su mu bili podneseni, s obzirom na gospodarsku i trgovinsku stvarnost odnosnih transakcija, svojstveni za postojanje jedinstvene transakcije, bez obzira na njezinu definiciju u ugovoru (vidjeti, u tom smislu, presude od 21. veljače 2008., Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, t. 54., i od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 42. do 45.) i uzimajući u obzir sve okolnosti u kojima se ona odvila (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. prosinca 2010., Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               28

               U pogledu tih elemenata, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri treba li u glavnom postupku uslugu obrade plaćanja karticom koju pruža Bookit smatrati, u svrhu obračuna PDV‑a, pomoćnom uslugom u odnosu na prodaju predmetnih kino ulaznica ili pak uslugom koja je pomoćna u odnosu na drugu glavnu uslugu koju Bookit pruža kupcima navedenih ulaznica, a to može biti rezervacija, pretprodaja i kupnja kino ulaznica na daljinu, te stoga uslugom koja zajedno s tom glavnom uslugom čini jedinstvenu uslugu, uz posljedicu da ta usluga dijeli porezni tretman navedene glavne usluge (vidjeti, u tom smislu, presude od 25. veljače 1999., CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, t. 32., i od 16. travnja 2015., Wojskowa Agencja Mieszkaniowa w Warszawie, C‑42/14, EU:C:2015:229, t. 31.).

               29

               Uz tu rezervu, Sud u predmetnom slučaju mora dati tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev.

         Pitanja

               30

               Svojim pitanjima, koja je potrebno ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 135. stavak 1. točku (d) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se u njemu predviđeno izuzeće od PDV‑a primjenjuje na uslugu „obrade plaćanja karticom”, poput one u glavnom postupku, koju provodi porezni obveznik, pružatelj te usluge, kada osoba kupuje, putem toga pružatelja usluge, kinoulaznicu koju on prodaje u ime i za račun drugog subjekta, a koju ta osoba plaća debitnom ili kreditnom karticom.

               31

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se usluga obrade plaćanja karticom sastoji, ponajprije, od toga da pružatelj te usluge od kupca pribavlja podatke koji se odnose na debitnu ili kreditnu karticu kojom se taj kupac želi koristiti i od prijenosa tih podataka od strane tog pružatelja usluge njegovoj banci prihvatiteljici, koja ih prosljeđuje banci izdavateljici. Nadalje, sastoji se od toga da pružatelj usluge, kada banka izdavateljica nakon primitka tih podataka prijenosom autorizacijskog koda potvrdi banci prihvatiteljici valjanost kartice i raspoloživost potrebnih sredstava, zaprima navedeni kod putem banke prihvatiteljice, čime mu se odobrava provedba te prodaje. Konačno, sastoji se i od toga da pružatelj usluge na kraju dana banci prihvatiteljici prosljeđuje datoteku o namiri kojom se rekapituliraju sve stvarno realizirane prodaje tijekom toga dana i koja sadržava relevantne podatke koji se odnose na upotrijebljene platne kartice, zajedno s kodovima za autorizaciju, kako bi je banka prihvatiteljica proslijedila različitim uključenim bankama izdavateljicama, koje zatim provode plaćanja ili transfere u korist banke prihvatiteljice, koja potom prenosi dotična sredstva na račun navedenog pružatelja usluga.

               32

               Uvodno treba istaknuti da članak 135. stavak 1. točke (b) do (g) Direktive o PDV‑u preuzimaju, ne mijenjajući ih u bitnome, izuzeća koja su prije bila propisana člankom 13. slovom B. točkom (d) pod 1. do 6. Šeste direktive. Sudska praksa koja se odnosi na zadnjenavedene odredbe ostaje stoga relevantna za tumačenje istovjetnih odredbi Direktive o PDV‑u.

               33

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda izuzeća iz članka 135. stavka 1. Direktive o PDV‑u predstavljaju autonomne pojmove prava Unije s ciljem izbjegavanja razilaženja u primjeni sustava PDV‑a među državama članicama (vidjeti presude Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, t. 19. i navedenu sudsku praksu, i od 22. listopada 2015., Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Također je ustaljena sudska praksa da se izrazi koji se koriste pri određivanju tih izuzeća trebaju usko tumačiti s obzirom na to da ona predstavljaju iznimke od općeg pravila prema kojem se PDV plaća na svaku isporuku usluge koju porezni obveznik obavi uz naknadu (vidjeti, osobito, presude od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 23., i od 22. listopada 2015., Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U tom kontekstu, treba podsjetiti da članak 135. stavak 1. točka (d) Direktive o PDV‑u predviđa da države članice izuzimaju „transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente, ali isključujući naplatu dugova”.

               36

               Transakcije izuzete na temelju te odredbe definirane su stoga prema naravi pruženih usluga, a ne s obzirom na pružatelja ili primatelja usluge. Izuzeće dakle nije uvjetovano time da transakcije izvrši određena vrsta ustanove ili pravne osobe s obzirom na to da predmetne transakcije pripadaju u financijske transakcije (vidjeti presudu od 28. listopada 2010., Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U ovom slučaju, nesporno je da samo izuzeće predviđeno člankom 135. stavkom 1. točkom (d) Direktive o PDV‑u u korist „transakcija [...] koje se odnose na [...] plaćanja [i] transfere” može biti relevantno u predmetu u glavnom postupku.

               38

               U tom pogledu, Sud je već presudio da je transfer transakcija koja se sastoji od izvršavanja naloga za transfer neke svote novca s jednog bankovnog računa na drugi. Osobito ga obilježava činjenica da dovodi do promjene u postojećoj pravnoj i financijskoj situaciji, s jedne strane između nalogodavca i korisnika i s druge strane između potonjih i njihovih odnosnih banaka kao i, ako je primjenjivo, između banaka. Osim toga, transakcija koja dovodi do te promjene jest sam transfer sredstava između računa, neovisno o njegovu uzroku. Stoga, budući da je transfer samo način prijenosa sredstava, funkcionalni aspekti su odlučujući za utvrđivanje predstavlja li određena transakcija transfer u smislu članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u (vidjeti, u tom smislu, presude od 5. lipnja 1997., SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 53., i od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 25.).

               39

               Nadalje, tekst članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u načelno ne isključuje raščlambu transfera na različite posebne usluge, koje stoga čine „transakcije koje se odnose” na transfere u smislu te odredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. lipnja 1997., SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 64.). Čak i ako se ne može isključiti da se odnosno izuzeće može proširiti na usluge koje nisu neraskidivo povezane s transferima, to se izuzeće i dalje može odnositi samo na transakcije koje općenito gledano čine zasebnu cjelinu i koje ispunjavaju temeljne i specifične funkcije takvih transfera (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. lipnja 1997., SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 66. do 68.).

               40

               Iz svega prethodnog proizlazi da, kako bi ih se moglo kvalificirati kao transakcije koje se odnose na transfere u smislu članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u, odnosne usluge moraju općenito gledano činiti zasebnu cjelinu koja ispunjava temeljne i specifične funkcije transfera i koja stoga ima za učinak prenošenje sredstava i dovodi do promjena u pravnom i financijskom smislu. U tom pogledu, treba razlikovati uslugu koja je izuzeta u smislu Direktive o PDV‑u od isporuke obične materijalne ili tehničke usluge. U tu svrhu, važno je ispitati, posebice, doseg odgovornosti pružatelja usluga i osobito je li ta odgovornost ograničena na tehničke aspekte ili obuhvaća i temeljne i specifične funkcije transakcija (vidjeti, u tom smislu, presude od 5. lipnja 1997., SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 66., i od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 24.).

               41

               Također treba istaknuti da, budući da su funkcionalni aspekti odlučujući za utvrđivanje odnosi li se određena transakcija na transfer u smislu članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u, kriterij koji omogućuje razlikovanje između transakcije koja ima za učinak prenošenje sredstava i dovodi do promjena u pravnom i financijskom smislu u skladu sa sudskom praksom iz točaka 38. do 40. ove presude i koja pripada u predmetno izuzeće i transakcije koja nema takve učinke i stoga nije obuhvaćena tim izuzećem počiva na pitanju prenosi li se transakcijom, stvarno ili potencijalno, vlasništvo nad odnosnim sredstvima ili ona ispunjava temeljne i specifične funkcije takvog prijenosa (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 33.).

               42

               U tom pogledu, iako je na temelju činjenice da predmetni pružatelj usluga neposredno tereti određeni račun i/ili doznačuje sredstva na isti ili da provodi knjiženja na računima istog vlasnika moguće zaključiti da je taj uvjet ispunjen te da je odnosna usluga izuzeta (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. ožujka 2014., ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139 t. 80., 81. i 85.), sama činjenica da ta usluga ne sadržava neposredno takvu zadaću ne može a priori isključiti da ona može biti obuhvaćena odnosnim izuzećem, uzimajući u obzir da tumačenje navedeno u točki 38. ove presude ne pretpostavlja načine ostvarivanja transfera (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. ožujka 2014., ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 80.).

               43

               Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kriteriji koji se odnose na transakcije koje se tiču transfera primjenjuju se također i na transakcije koje se tiču plaćanja (vidjeti, u tom smislu, presude od 5. lipnja 1997., SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 50., i od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 26.).

               44

               U ovom slučaju, treba istaknuti da, kao što proizlazi iz opisa u točki 31. ove presude, usluga obrade plaćanja karticom, poput one u glavnom postupku, dovodi do provedbe plaćanja ili transfera te se takva usluga može smatrati neophodnom za tu provedbu, uzimajući u obzir, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, da je prijenos datoteke o namiri na kraju dana, od pružatelja usluge banci prihvatiteljici, ono što pokreće postupak plaćanja ili transfera dotičnih iznosa iz banaka izdavateljica u spomenutu banku prihvatiteljicu i, konačno, na račun toga pružatelja, te da se stvarno provode samo plaćanja ili transferi za koje su potrebni podaci sadržani u navedenoj datoteci.

               45

               Međutim, kao prvo, budući da članak 135. stavak 1. točku (d) Direktive o PDV‑u treba tumačiti usko, iz same činjenice da je određena usluga neophodna za ostvarivanje izuzete transakcije ne može se izvesti zaključak o izuzeću (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. lipnja 1997., SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 65., i od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 31.).

               46

               Kao drugo, ni to što je pružatelj te usluge od kupca pribavio podatke koji se odnose na platnu karticu kojom se kupac želi koristiti, ni pružateljev prijenos tih podataka njegovoj banci prihvatiteljici, ni njegovo zaprimanje autorizacijskog koda od banke izdavateljice, kao ni prosljeđivanje na kraju dana datoteke o namiri svojoj banci prihvatiteljici, koja sadržava među ostalim autorizacijske kodove koji se odnose na ostvarene prodaje, ne mogu se, zajedno ili pojedinačno, smatrati ostvarivanjem temeljne i specifične funkcije transakcije plaćanja ili transfera u smislu članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u.

               47

               Nesporno je, uzimajući u obzir takav opis, da pružatelj usluge sam neposredno ne tereti dotične račune i na njih ne doznačuje sredstva, te ne provodi knjiženja na tim računima, a čak i ne nalaže takvo terećenje računa ili doznačivanje, s obzirom na to da je kupac taj koji koristeći se svojom platnom karticom za kupovanje odlučuje da će se njegov račun teretiti u korist računa treće osobe.

               48

               Štoviše, kao što je Europska komisija istaknula tijekom rasprave, datoteke o namiri koje trgovac pružatelj usluga daje banci prihvatiteljici nisu ništa drugo nego zahtjev za isplatu u elektroničkom obliku. Cilj prosljeđivanja takve datoteke na kraju dana je samo obavijestiti dotični sustav plaćanja da je stvarno provedena prethodno odobrena prodaja. Ne može se stoga smatrati da se njime izvršava predmetno plaćanje ili transfer ili ispunjavaju temeljne i specifične funkcije tih transakcija. Okolnost da takva datoteka samo preuzima podatke i kodove koji se odnose na stvarno ostvarene prodaje, i stoga one za koje je dostupnost ulaznice koju je kupac zatražio bila potvrđena, u tom je pogledu bez utjecaja jer je ta okolnost svojstvena samoj naravi takve datoteke.

               49

               Nadalje treba istaknuti da, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, autorizacijski kod – koji pružatelj usluge samo zahtijeva, zaprima i prosljeđuje, i izdavanje kojega ne može nadzirati – sadržan u toj datoteci predstavlja samo ovlaštenje da se nastavi s prodajom koje dotična banka izdavateljica, posredovanjem banke prihvatiteljice, daje pružatelju. Stoga se ne radi ni o temeljnoj i specifičnoj funkciji za prijenos vlasništva nad odnosnim sredstvima. Prema tome, činjenica da takav kod pružatelj te usluge pribavlja neposredno od banke izdavateljice, ili posredovanjem njegove banke prihvatiteljice, nema važnosti za utvrđivanje je li usluga obrade plaćanja karticom, poput one u glavnom postupku, obuhvaćena ili ne dotičnim izuzećem.

               50

               Kao treće, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da pružatelj takve usluge preuzima odgovornost što se tiče provedbe pravnih i financijskih promjena koje karakteriziraju postojanje transfera ili plaćanja u smislu članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u, i slijedom toga što se tiče temeljnih i specifičnih funkcija postupka prijenosa sredstava do kojeg dolazi između banke izdavateljice i banke prihvatiteljice, a potom od banke prihvatiteljice na račun toga pružatelja. Konkretno, iako se pružatelj usluge obrade plaćanja karticom može, kao što to navodi Bookit u svojem pisanom očitovanju, obvezati svojem kupcu i, eventualno, subjektu za račun kojeg ostvaruje prodaju, na primjereno ostvarenje te kupnje i s njom povezane usluge obrade plaćanja karticom, te stoga na zadovoljavajuće izvršenje te usluge, ta odgovornost ne znači da taj pružatelj preuzima odgovornost za provedbu pravnih i financijskih promjena koje po naravi karakteriziraju izuzetu transakciju plaćanja ili transfera.

               51

               Iz svih tih elemenata proizlazi da pružatelj usluge obrade plaćanja karticom, poput onoga u glavnom postupku, ne sudjeluje bitno i specifično u pravnim i financijskim promjenama kojima se ostvaruje prijenos vlasništva nad odnosnim sredstvima i omogućuje, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, da se određena transakcija u vezi s plaćanjem ili transferom karakterizira kao izuzeta na temelju članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u, nego se ograničava na korištenje tehničkim i administrativnim sredstvima koja mu omogućuju da prikupi podatke te ih dostavi banci prihvatiteljici, kao i da istim putem primi obavijesti o podacima koji mu omogućuju da ostvari prodaju i primi odgovarajuća sredstva.

               52

               U tom pogledu, treba podsjetiti da automatizirani karakter takve usluge, i osobito činjenica da prosljeđivanje datoteke o namiri dovodi do automatskog pokretanja dotičnih plaćanja ili transfera, ne može izmijeniti narav isporučene usluge pa, slijedom toga, nema utjecaja na primjenu izuzeća na tu uslugu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. lipnja 1997., SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 37.).

               53

               Usluga obrade plaćanja karticom, poput one u glavnom postupku, koja se stoga u biti sastoji od razmjene podataka između trgovca i banke prihvatiteljice, s ciljem primanja plaćanja za robu ili uslugu ponuđenu na prodaju, ne može biti obuhvaćena izuzećem predviđenim člankom 135. stavkom 1. točkom (d) Direktive o PDV‑u u korist transakcija koje se odnose na plaćanja i transfere.

               54

               Povrh toga, s jedne strane, za takvu se uslugu ne može smatrati da je po svojoj naravi financijska transakcija u smislu članka 135. stavka 1. točaka (b) do (g) Direktive o PDV‑u, osim ako se zaključi da svaki trgovac koji poduzima potrebne korake kako bi mogao primiti plaćanje debitnom ili kreditnom karticom ostvaruje financijsku transakciju u smislu tih odredbi, što tom pojmu oduzima njegov smisao i protivno je uskom tumačenju izuzeća od PDV‑a.

               55

               S druge strane, odobravanje izuzeća predviđenog člankom 135. stavkom 1. točkom (d) Direktive o PDV‑u za uslugu obrade plaćanja karticom, poput one u glavnom postupku, protivi se ciljevima izuzeća za financijske transakcije, koje ima za cilj smanjenje poteškoća u pogledu utvrđivanja porezne osnovice i iznosa PDV‑a koji se može odbiti te izbjegavanje povećanja troškova potrošačkog kredita (presuda od 19. travnja 2007., Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, t. 24., i rješenje od 14. svibnja 2008., Tiercé Ladbroke i Derby, C‑231/07 i C‑232/07, EU:C:2007:332, t. 24.).

               56

               Naime, oporezivanje PDV‑om usluge obrade plaćanja karticom, poput one u glavnom postupku, ne predstavlja takve poteškoće. Konkretno, porezna osnovica, koja odgovara protuvrijednosti primljenoj u zamjenu za tu uslugu, odnosno naknada koja se kupcu ulaznice zaračunava za navedenu uslugu, može se lako utvrditi i takva transakcija ne znači kredit kupcu od strane pružatelja usluga. Za takvu uslugu stoga nije predviđeno da bude izuzeta na temelju članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u.

               57

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja treba odgovoriti da članak 135. stavak 1. točku (d) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da se izuzeće od PDV‑a koje je u njemu predviđeno za transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere ne primjenjuje na uslugu „obrade plaćanja debitnom ili kreditnom karticom”, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koju provodi porezni obveznik koji je pružatelj te usluge, u slučaju kada određena osoba kupuje, putem toga pružatelja, kinoulaznicu koju potonji prodaje u ime i za račun drugog subjekta i koju ta osoba plaća debitnom ili kreditnom karticom.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 135. stavak 1. točku (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se izuzeće od poreza na dodanu vrijednost koje je u njemu predviđeno za transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere ne primjenjuje na uslugu „obrade plaćanja debitnom ili kreditnom karticom”, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koju provodi porezni obveznik koji je pružatelj te usluge u slučaju kada određena osoba kupuje, putem toga pružatelja, kinoulaznicu koju potonji prodaje u ime i za račun drugog subjekta i koju ta osoba plaća debitnom ili kreditnom karticom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 5. listopada 2016.#TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH protiv Finanzamt Kassel II - Hofgeismar.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hessisches Finanzgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeća za određene djelatnosti od javnog interesa – Članak 132. stavak 1. točka (d) – Isporuka ljudskih organa, krvi i mlijeka – Doseg – Plazma iz ljudske krvi koja se prerađuje i koristi u industrijske svrhe.#Predmet C-412/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      5. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Izuzeća za određene djelatnosti od javnog interesa — Članak 132. stavak 1. točka (d) — Isporuka ljudskih organa, krvi i mlijeka — Doseg — Plazma iz ljudske krvi koja se prerađuje i koristi u industrijske svrhe“
      U predmetu C‑412/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hessisches Finanzgericht (Financijski sud, Hessen, Njemačka), odlukom od 24. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 28. srpnja 2015., u postupku

         TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

      protiv

         Finanzamt Kassel II – Hofgeismar,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH, T. Dennisen i T. Otto, Rechtsanwälte i U. Prinz, Steuerberater,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i M. Bóra, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 132. stavka 1. točke (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH (u daljnjem tekstu: TMD), društva koje upravlja ustanovom za transfuziju krvi sa sjedištem u Njemačkoj, i Finanzamta Kassel II – Hofgeismar (Ured porezne uprave, Kassel, Njemačka; u daljnjem tekstu: Ured porezne uprave) o tome podliježe li obvezi plaćanja poreza na dodanu vrijednost (PDV) djelatnost isporučivanja krvne plazme namijenjene za proizvodnju lijekova, koju obavlja TMD.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U članku 2. Direktive 2006/112 predviđa se:
               „1.   Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               [...]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;

                  [...]”

               4

               Glava IX. te direktive, naslovljena „Izuzeća”, sadržava među ostalim Poglavlje 2. glede „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa” i Poglavlje 4. naslovljeno „Izuzeća transakcija unutar Zajednice”.

               5

               U članku 132. stavku 1. te direktive, koji se nalazi u Poglavlju 2., određuje se:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
               [...]

                        (b)

                        bolnička i medicinska zaštita i usko povezane aktivnosti koje obavljaju subjekti javnog prava ili, u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, bolnice, centre za medicinsko liječenje ili dijagnostiku i ostale valjano priznate institucije slične prirode;

                        (c)

                        pružanje medicinske skrbi u okviru obavljanja medicinskih ili paramedicinskih profesija u skladu s njihovim definicijama u dotičnoj državi članici;

                        (d)

                        isporuka ljudskih organa, krvi i mlijeka;

                        (e)

                        isporuka usluga koje pružaju zubni tehničari u svom profesionalnom svojstvu i isporuka zubnih proteza koju obavljaju zubari ili zubarski tehničari;

                  [...]”

         Njemačko pravo

               6

               Članak 4. točka 17. Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet; u daljnjem tekstu: UStG), u verziji koja se primjenjuje na spor iz glavnog postupka, glasi kako slijedi:
               „Transakcije iz članka 1. stavka 1. točke 1. oslobođene od poreza su:
               [...]

                        a)

                        isporuka ljudskih organa, krvi i mlijeka.”

               7

               Članak 15. UStG‑a uređuje pravo na odbitak plaćenog pretporeza. U verziji primjenjivoj na spor iz glavnog postupka, on glasi kako slijedi:
               „1)   Poduzetnik može odbiti sljedeće oblike plaćenog pretporeza:

                        1.

                        porez koji se plaća na temelju zakona na isporuku i druge usluge koje je izvršio drugi poduzetnik za potrebe svojeg poduzeća [...]

                  2)   Ne može se odbiti pretporez plaćen na isporuku i uvoz robe te njezino stjecanje unutar Zajednice kao i na isporuku usluga koje poduzetnik koristi za sljedeće transakcije:

                        1.

                        izuzete transakcije;

                  [...]
               3)   Isključenje prava na odbitak iz stavka 2. ne primjenjuje se kada su transakcije

                        1.

                        u slučajevima predviđenima u prvoj rečenici stavka 2. točke 1.

                                 a)

                                 izuzete od primjene članka 4. točaka 1. do 7., [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               TMD upravlja ustanovom za transfuziju krvi. Njegova djelatnost uključuje uzimanje krvne plazme davatelja, koristeći se postupkom kemijskog inženjeringa i njezina miješanja s antikoagulansnom otopinom koja među ostalim sadrži natrijev citrat. Ta se mješavina potom centrifugira kako bi se izdvojili određeni elementi. Ti se elementi prikupljaju i zamrznuti isporučuju kompanijama iz farmaceutskog sektora.

               9

               U okviru svoje djelatnosti TMD je navedeni tip krvne plazme isporučio društvu X AG sa sjedištem u Švicarskoj. To je društvo od TMD‑a preuzelo isporuku krvne plazme te ju je poslalo različitim proizvodnim postrojenjima koja su se nalazila u drugim državama članicama Unije, radi pripreme lijekova.

               10

               TMD je smatrao da se na krvnu plazmu koju je isporučivao proizvođačima lijekova ne primjenjuje porezno izuzeće za isporuke ljudske krvi. U svojoj prijavi PDV‑a za 2008. godinu TMD je stoga od Ureda porezne uprave zatražio odbitak ulaznog PDV‑a za transakcije povezane s njegovim isporukama krvne plazme.

               11

               Ured porezne uprave je s druge strane smatrao da su isporuke krvne plazme koje se obavljaju prema drugim državama članicama Unije transakcije koje su izuzete od PDV‑a, pa je shodno tomu odbio priznati odbitak pretporeza.

               12

               U svojim prijavama za 2009. i 2010. godinu, koje je Ured porezne uprave prihvatio, TMD nije odbio pretporez.

               13

               TMD je 7. prosinca 2012. zatražio korigiranje utvrđenog PDV‑a za razdoblje od 2008. do 2010. Tražio je da mu se prizna pravo na odbitak plaćenog pretporeza vezano uz isporuke krvne plazme. U prilog svojem zahtjevu on je tvrdio da isporuke krvne plazme unutar Zajednice za koje je sada tražio odbitak plaćenog pretporeza nisu transakcije koje su izuzete na temelju članka 4. točke 17. podtočke (a) UStG‑a, s obzirom na to da se, prema mišljenju tog društva, zapravo radilo o isporukama farmaceutskim kompanijama „izvora” krvne plazme namijenjene da bude frakcionirana radi proizvodnje lijekova.

               14

               Ured porezne uprave je u odluci od 7. svibnja 2013. odbio zahtjeve za korigiranje iznosa, pa je TMD protiv te odluke podnio tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev.

               15

               U prilog svojoj tužbi TMD je tvrdio da isporuka krvne plazme namijenjene za proizvodnju lijekova nije isporuka krvi u smislu članka 4. točke 17. podtočke (a) UStG‑a i članka 132. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112.

               16

               U tim je okolnostima Hessisches Finanzgericht (Financijski sud, Hessen, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 132. stavak 1. točku (d) Direktive 2006/112 tumačiti na način da isporuka ljudske krvi obuhvaća i isporuku plazme dobivene iz ljudske krvi?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, vrijedi li to i za krvnu plazmu koja nije izravno namijenjena za uporabu u terapijske svrhe nego isključivo za proizvodnju lijekova?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje, ovisi li kvalificiranje krvne plazme kao ‚krvi’ samo o njezinoj predviđenoj namjeni ili pak treba uzeti u obzir i teoretske mogućnosti njezine uporabe?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               17

               U dopisu od 13. lipnja 2016. TMD je zatražio ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, obrazlažući to u osnovi time da mišljenje nezavisnog odvjetnika u točki 49. sadržava objektivnu pogrešku.

               18

               U tom pogledu valja podsjetiti da Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne predviđaju mogućnost da stranke podnose očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika (rješenje od 4. veljače 2000., Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, t. 2. i presuda od 6. rujna 2012., Döhler Neuenkirchen, C‑262/10, EU:C:2012:559, t. 29.).

               19

               Naravno, Sud može, kako to proizlazi iz članka 83. njegova poslovnika, u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, nakon zatvaranja tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama.

               20

               Sud međutim smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim informacijama potrebnima za donošenje odluke u ovom predmetu.

               21

               Slijedom prethodnih razmatranja, Sud ocjenjuje da nema potrebe za ponovnim otvaranjem usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

               22

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 132. stavak 1. točku (d) Direktive 2006/112 tumačiti na način da isporuka ljudske krvi koju su države članice dužne izuzeti na temelju te odredbe uključuje i isporuku plazme koja se dobiva iz ljudske krvi kad ta krvna plazma nije izravno namijenjena za uporabu u terapijske svrhe, nego isključivo za proizvodnju lijekova.

               23

               Prema odredbi članka 132. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112, države članice dužne su izuzeti isporuku ljudskih organa, krvi i mlijeka.

               24

               Uvodno treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pojmovi navedeni u spomenutom članku 132. predstavljaju autonomne pojmove prava Unije s ciljem izbjegavanja razilaženja u primjeni sustava PDV‑a među državama članicama (presuda od 26. veljače 2015., VDP Dental Laboratory i dr., C‑144/13, C‑154/13 i C‑160/13, EU:C:2015:116, t. 44.).

               25

               No Direktiva 2006/112 ne definira pojam „ljudske krvi” iz članka 132. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112.

               26

               U tim okolnostima, značenje i doseg primjene navedenog pojma treba utvrditi u skladu s uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, vodeći pritom računa o kontekstu u kojem se taj pojam koristi i ciljevima koji se žele postići propisima čiji je sastavni dio (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Ketelä, C‑592/11, EU:C:2012:673, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Kada je riječ o njegovu uobičajenom smislu, treba reći da se pojam „ljudska krv” referira na element ljudskog tijela sastavljen od više sastavnica koje nisu samostalne, komplementarne su naravi, te njihovo sinergijsko djelovanje omogućuje napajanje svih organa i tkiva.

               28

               Jedna od tih komplementarnih sastavnica je i krvna plazma, odnosno tekućina koja služi za prijenos drugih dijelova ljudske krvi kroz tijelo.

               29

               Kada je prije svega riječ o općem kontekstu, treba podsjetiti da je prema odredbi članka 3. stavka 2. točke (c) Povelje Europske unije o temeljnim pravima zabranjeno korištenje ljudskog tijela i njegovih dijelova kao izvora financijske koristi.

               30

               Nadalje, kad je riječ o svrsi svih odredaba članka 132. Direktive 2006/112, valja podsjetiti da se tim člankom uređuje izuzeće od PDV‑a za određene djelatnosti od javnog interesa, s ciljem olakšavanja pristupa određenim uslugama i isporuci određene robe izbjegavanjem povećanih troškova do kojih bi došlo njihovim oporezivanjem PDV‑om (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., VDP Dental Laboratory i dr., C‑144/13, C‑154/13 i C‑160/13, EU:C:2015:116, t. 43. i 45. te navedenu sudsku praksu).

               31

               Konačno, kada je riječ o članku 132. stavku 1. točki (d) Direktive 2006/112, treba reći da se ta odredba, poput točaka (b), (c) i (e) istog stavka, odnosi na transakcije koje su izravno vezane uz zdravstvenu skrb ili koje imaju terapijsku svrhu.

               32

               Prema tome, izuzeće za isporuke ljudske krvi predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (d) Direktive 2006/112 treba shvatiti tako da mu je svrha osigurati da isporuka proizvoda koji doprinose zdravstvenoj skrbi ili koji imaju terapijsku svrhu ne postane nedostupna zbog povećanih troškova tih proizvoda ako se njihova isporuka oporezuje PDV‑om (vidjeti po analogiji presudu od 26. veljače 2015., VDP Dental Laboratory i dr., C‑144/13, C‑154/13 i C‑160/13, EU:C:2015:116, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Slijedom navedenog, isporuka ljudske krvi, uključujući isporuku krvne plazme koja je u njezinu sastavu, mora biti obuhvaćena izuzećem predviđenim u članku 132. stavku 1. točki (d) Direktive 2006/112, ako ta isporuka izravno doprinosi djelatnostima od javnog interesa, to jest ako se isporučena krvna plazma izravno koristi za zdravstvenu skrb ili u terapijske svrhe.

               34

               U tom smislu treba podsjetiti da izraze koji se koriste kod određivanja izuzeća iz članka 132. Direktive 2006/112 treba usko tumačiti, s obzirom na to da ona predstavljaju iznimke od općeg pravila prema kojem se PDV plaća na svaku isporuku usluge koju porezni obveznik obavi uz naknadu (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 28. srpnja 2011., Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 23. i od 22. listopada 2015., Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Iz toga slijedi da u izuzeće iz članka 132. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112 s druge strane ne može ulaziti tzv. „industrijska” plazma, odnosno plazma čija isporuka izravno ne doprinosi djelatnostima od javnog interesa, zato što joj je namjena da bude uključena u industrijsku proizvodnju, posebice u svrhu proizvodnje lijekova.

               36

               Dakle, samo krvna plazma koja je stvarno izravno namijenjena za uporabu u terapijske svrhe potpada pod izuzeće određeno u članku 132. stavku 1. točki (d) Direktive 2006/112.

               37

               Budući da je pravo na to izuzeće uvjetovano time da se krvna plazma koristi za određeni tip djelatnosti od javnog interesa, činjenica da se plazma koja je namijenjena za industrijsku uporabu teoretski može izravno koristiti u terapeutske svrhe, ako se i pretpostavi dokazanom, ne može značiti da ona treba imati pravo na sustav izuzeća koji je predviđen da bi se ograničili troškovi samo krvne plazme koja je stvarno namijenjena za izravno korištenje u terapijske svrhe.

               38

               No iz Sudu dostavljene dokumentacije razvidno je da krvna plazma, poput one koja je predmet glavnog postupka, nije namijenjena u svrhu zdravstvene skrbi ili u terapijske svrhe, nego isključivo u farmaceutske svrhe.

               39

               U tim okolnostima, takva krvna plazma ne može biti obuhvaćena izuzećem predviđenim člankom 132. stavkom 1. točkom (d) Direktive 2006/112.

               40

               Slijedom prethodnih razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 132. stavak 1. točku (d) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da isporuka ljudske krvi koju su države članice dužne izuzeti na temelju te odredbe ne uključuje isporuku plazme koja se dobiva iz ljudske krvi kad ta krvna plazma nije izravno namijenjena za uporabu u terapijske svrhe, nego isključivo za proizvodnju lijekova.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 132. stavak 1. točku (d) Direktive Vijeća 2006/112 od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da isporuka ljudske krvi koju su države članice dužne izuzeti na temelju te odredbe ne uključuje isporuku plazme koja se dobiva iz ljudske krvi kad ta krvna plazma nije izravno namijenjena za uporabu u terapijske svrhe, nego isključivo za proizvodnju lijekova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 11. studenoga 2015.#Helenska Republika protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Troškovi isključeni iz financiranja – Razuman rok – Izostanak ključnih kontrola – Ekstrapolacija utvrđenja neplaćanja.#Predmet T-550/13.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. rujna 2016.#Arrom Conseil protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Roméo has a Gun by Romano Ricci – Raniji nacionalni verbalni žigovi NINA RICCI i RICCI – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 – Nepošteno iskorištavanje razlikovnog karaktera ili ugleda ranijih žigova – Povreda ugleda – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-359/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 29. siječnja 2009.#Consiglio Nazionale degli Ingegneri protiv Ministero della Giustizia i Marco Cavallera.#Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija.#Direktiva 89/48/EEZ.#Predmet C-311/06.