title: Presuda Suda (treće vijeće) od 16. listopada 2014.#Welmory sp. z o.o. protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 44. – Pojam ,stalnog poslovnog nastana’ primatelja usluga – Mjesto za koje se smatra da je mjesto pružanja usluga poreznim obveznicima – Transakcije unutar Zajednice.#Predmet C‑605/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑605/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Poljska), odlukom od 25. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 24. prosinca 2012., u postupku
            Welmory sp. z o.o.
            protiv
            Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Welmory sp. z o.o., M. Gorazda, adwokat ,
            – za Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku, T. Tratkiewicz i J. Kaute, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk, u svojstvu agenata,
            – za ciparsku vladu, K. Kleanthous i E. Symeonidou, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju O. Thomasa, barrister ,
            – za Europsku komisiju, K. Herrmann i L. Lozano Palacios i R. Lyal, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. svibnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 44. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 346, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2008/8/EZ od 12. veljače 2008. (SL L 44, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 263.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Welmory sp. z o.o., sa sjedištem u Poljskoj (u daljnjem tekstu: poljsko društvo), i Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku (direktor porezne uprave u Gdanjsku, u daljnjem tekstu: Dyrektor) o mjestu oporezivanja porezom na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) usluga koje je to društvo pružilo društvu sa sjedištem poslovanja u drugoj državi članici.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva o PDV‑u, sukladno člancima 411. i 413., stavila je izvan snage i zamijenila, od 1. siječnja 2007., zakonodavstvo Europske unije u području PDV‑a, posebice Šestu direktivu 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva). Članak 9. stavak 1. Šeste direktive, naslovljen „Isporuka usluga“, glasio je:
            „Mjestom isporuke usluga smatra se mjesto gdje dobavljač ima sjedište poslovne aktivnosti ili stalnu poslovnu jedinicu iz koje se obavlja isporuka usluga, ili, u odsustvu takvog mjesta poslovanja ili stalne poslovne jedinice, mjesto njegovog stalnog prebivališta ili mjesto njegovog uobičajenog boravišta.“
            4. Do 31. prosinca 2009. članak 43. Direktive 2006/112, koji se nalazio u njezinu poglavlju 3., naslovljen „Mjesto isporuke usluga“, glasio je:
            „Mjestom isporuke usluga smatra se mjesto gdje dobavljač ima sjedište poslovne aktivnosti ili stalnu poslovnu jedinicu iz koje se obavlja isporuka usluga, ili, u odsustvu takvog mjesta poslovanja ili stalne poslovne jedinice, mjesto njegovog stalnog prebivališta ili mjesto njegovog uobičajenog boravišta.“
            5. Direktiva 2008/8 zamijenila je, s učinkom od 1. siječnja 2010., članke 43. do 59., koji se nalaze u tom poglavlju Direktive 2006/112.
            6. Članak 44. Direktive o PDV‑u određuje:
            „Mjesto pružanja usluga poreznom obvezniku koji nastupa kao takav je mjesto gdje ta osoba ima sjedište svog poslovanja. Međutim ako su te usluge pružene na stalni poslovni nastan poreznog obveznika smješten na drugom mjestu koje nije isto kao i sjedište njegovog poslovanja, mjesto pružanja tih usluga je mjesto gdje se nalazi stalni poslovni nastan. U nedostatku takvog sjedišta poslovanja ili stalnog poslovnog nastana, mjesto pružanja usluga je mjesto gdje osoba koja prima usluge ima stalnu adresu ili uobičajeno boravište.“
            7. Uvodna izjava 4. Provedbene uredbe (EU) br. 282/2011 od 15. ožujka 2011. o utvrđivanju provedbenih mjera za Direktivu 2006/112 (SL L 77, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 375.; u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), koja se primjenjuje od 1. srpnja 2011., glasi:
            „Cilj ove Uredbe je zajamčiti jedinstvenu primjenu trenutačnog sustava PDV‑a utvrđivanjem pravila o provedbi Direktive 2006/112/EZ, a posebno u vezi poreznih obveznika, isporuci robe i isporuci usluga te o mjestu oporezivih transakcija. [...]“
            8. Uvodna izjava 14. Provedbene uredbe glasi:
            „Kako bi se zajamčila jedinstvena primjena pravila koja se odnose na mjesto oporezivih transakcija, potrebno je razjasniti pojmove poput mjesta u kojem je porezni obveznik utemeljio poslovanje, stalni poslovni nastan, stalno prebivalište i mjesto u kojem osoba uobičajeno boravi. Prilikom uzimanja u obzir sudske prakse Suda EZ‑a, uporaba kriterija koji su što je više moguće jasni i objektivni, trebala bi olakšati praktičnu primjenu navedenih pojmova.“
            9. Članak 11. stavak 1. Provedbene uredbe glasi:
            „Za primjenu članka 44. Direktive 2006/112/EZ ,stalni poslovni nastan’ znači svaki poslovni nastan, osim poslovnog nastana poduzeća [...] koji ima dostatan stupanj stalnosti i primjerenu strukturu osoblja i tehničkih sredstava koji mu omogućuju primanje i korištenje usluga koje su mu dostavljene za vlastite potrebe.“
            Poljsko pravo
            10. Zakon od o porezu na dodanu vrijednost (Ustawa o podatku od towarów i usług) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54, poz. 535), u verziji na snazi od 1. siječnja 2010. do 30. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), primjenjuje se na glavni postupak.
            11. Članak 19. stavci 1. i 4. Zakona o PDV‑u propisuje:
            „1. Porezna obveza nastaje u trenutku isporuke robe ili pružanja usluga, u skladu s člancima 2. do 21., člankom 14. stavkom 6., člankom 20. i člankom 21. stavkom 1.
            [...]
            4. Ako se isporuka robe ili pružanje usluga mora potvrditi računom, porezna obveza nastaje u trenutku izdavanja računa, a najkasnije u roku od 7 dana od dana isporuke robe ili pružanja usluga.“
            12. Sukladno odredbama članka 28.b stavaka 1. i 2. tog zakona:
            „1. Mjesto pružanja usluga, ako su pružene poreznom obvezniku, je mjesto u kojem porezni obveznik, koji je primatelj usluga, ima sjedište ili stalnu adresu, u skladu sa stavcima 2. do 4. i člankom 28.e, člankom 28.f stavkom 1., člankom 28.g stavkom 1., člankom 28.i, člankom 28.j te člankom 28.n.
            2. Međutim, ako su te usluge pružene na stalni poslovni nastan poreznog obveznika smješten na drugom mjestu koje nije isto kao i njegovo sjedište ili stalna adresa, mjesto pružanja tih usluga je mjesto gdje se nalazi stalni poslovni nastan.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            13. Welmory LTD, sa sjedištem u Nicosiji (Cipar, u daljnjem tekstu: ciparsko društvo), organizira aukcijske prodaje na platformi internetske prodaje. U tu svrhu prodaje velik broj bids  (ponude), to jest prava na davanje ponude za kupnju proizvoda stavljenih na aukciju ponudom cijene koja je viša od posljednje ponuđene.
            14. Iz dokumenata podnesenih Sudu proizlazi da je ciparsko društvo 2. travnja 2009. zaključilo ugovor o suradnji s poljskim društvom na temelju kojeg se ciparsko društvo obvezalo poljskom društvu pružati uslugu stavljanja na raspolaganje internetske stranice za aukcijsku prodaju pod imenom domene www.za10groszy.pl, što također uključuje pružanje povezanih usluga koje se odnose prije svega na zakup poslužitelja nužnih za rad stranice i, s druge strane, na predstavljanje proizvoda stavljenih na aukciju. Poljsko društvo obvezalo se prije svega na prodaju proizvoda na tim stranicama.
            15. Postupak prodaje je sljedeći. Klijent najprije kupuje određeni broj bids od ciparske tvrtke na internetskoj prodajnoj stranici. Ti bids daju klijentu pravo sudjelovanja u prodaji proizvoda koje je poljsko društvo stavilo na aukciju na istoj toj stranici i davanja ponude za kupnju nekog od tih proizvoda. Za razliku od tradicionalnih sustava aukcija, klijent koji želi dati višu ponudu mora ne samo platiti višu cijenu od posljednje ponuđene nego i „platiti“ bids . Naposljetku, proizvod je prodan klijentu koji je putem svojih bids ponudio najvišu cijenu.
            16. Iz spisa podnesenog Sudu također je vidljivo da izvor prihoda poljskog društva proizlazi, s jedne strane, iz prodajne cijene dobivene putem internetske aukcijske prodaje i, s druge strane, iz naknade dobivene od ciparskog društva, koja odgovara dijelu prihoda od prodaje bids kojima su su koristili klijenti u Poljskoj za davanje ponude na aukciji.
            17. Ciparsko je društvo 19. travnja 2010. steklo 100 % udjela u temeljnom kapitalu poljskog društva.
            18. Za razdoblje između siječnja i travnja 2010., koje prethodi tom stjecanju, poljsko je društvo izdalo četiri računa u vezi s pružanjem usluga ciparskom društvu (oglašavanje, usluge, pružanje informacija i obrada podataka).
            19. Budući da su te usluge pružene u registriranom sjedištu ciparskog društva i da stoga moraju podlijegati PDV‑u u Cipru, poljsko društvo nije obračunalo PDV, navodeći da je taj porez obvezan platiti primatelj usluga.
            20. Međutim, Dyrektor je smatrao da je riječ o uslugama pruženima na stalni poslovni nastan ciparskog društva na poljskom državnom području i da ih stoga treba oporezovati u Poljskoj po normalnoj stopi od 22 %, u skladu s člankom 28.b stavkom 2. Zakona o PDV‑u.
            21. Poljsko društvo podnijelo je pred Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku (Vojvodski upravni sud u Gdanjsku) tužbu za poništenje odluke Dyrektora, tvrdeći da neovisni gospodarski subjekt koji obavlja samostalnu djelatnost i obveznik je PDV‑a ne može predstavljati stalni poslovni nastan drugog poreznog obveznika.
            22. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku odbio je tužbu osobito glede posebnosti usluga koje je ciparsko društvo pružalo na državnom području Poljske. Utvrdio je da to društvo, da bi se smatralo da ima stalni poslovni nastan na državnom području Poljske, nije trebalo imati stalne materijalne i ljudske resurse u klasičnom smislu riječi, neposredno se koristiti objektima koji se nalaze na njezinu državnom području niti zapošljavati osoblje.
            23. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku smatrao je da su djelatnosti tih dvaju društava s gospodarske točke gledišta činile nedjeljivu cjelinu jer se cilj njihove ukupne djelatnosti mogao ostvariti u Poljskoj isključivo zahvaljujući njihovoj suradnji.
            24. U prilog svojoj odluci Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku utvrdio je da se ciparsko društvo na državnom području Poljske koristilo tehničkim i ljudskim resursima poljskog društva, tako da ga treba smatrati stalnim poslovnim nastanom ciparskog društva u Poljskoj. Slijedom toga, zaključio je da su usluge koje je poljsko društvo pružilo ciparskom društvu bile pružene na njegov stalni poslovni nastan u Poljskoj i da su stoga oporezive na državnom području te države članice.
            25. Poljsko društvo podnijelo je pred Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud) žalbu protiv presude Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku.
            26. S obzirom na posebnost predmeta koji se pred njim vodi, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o tome može li se članak 44. Direktive o PDV‑u tumačiti u smislu da je mjesto oporezivanja pružanja usluga u Poljskoj, ako poljsko društvo pruža usluge drugom društvu sa sjedištem na Cipru, ako su ta društva neovisna jedno o drugome u smislu kapitala i ako ciparsko društvo obavlja poslovnu djelatnost koristeći se infrastrukturom poljskog društva.
            27. Sud koji je uputio zahtjev zapaža da se sudska praksa Suda u području pojma stalnog poslovnog nastana odnosi na pravne i činjenične situacije različite od one o kojoj je riječ u predmetu koji se pred njim vodi.
            28. To bi se odnosilo na situaciju u kojoj su, u to vrijeme, ta dva društva bila neovisna jedno o drugome. Osim toga, sudska praksa Suda odnosi se na situaciju u kojoj je mjesto stalnog poslovnog nastana definirano s obzirom na davatelja usluge i usto na situaciju u kojoj je stalni poslovni nastan definiran s obzirom na pružanje usluga trećoj osobi, odnosno potrošaču.
            29. U tim okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Je li, za oporezivanje usluga koje [poljsko] društvo sa sjedištem u Poljskoj pruža [ciparskom] društvu sa sjedištem u drugoj državi članici Unije, ,stalni poslovni nastan’, u smislu članka 44. Direktive [o PDV‑u], mjesto u kojem se nalazi sjedište [poljskog] društva, ako se [ciparsko] društvo pri obavljanju poslovne djelatnosti koristi infrastrukturom [poljskog] društva?
            O prethodnom pitanju
            Uvodna očitovanja
            30. Više stranaka u postupku tvrdilo je da pitanje koje se postavl ja u glavnom postupku nije jesu li usluge koje poljsko društvo pruža ciparskom društvu usluge pružene na stalni poslovni nastan potonjeg u Poljskoj, nego u kojoj državi, Poljskoj ili Cipru, bids  koje je ciparsko društvo prodalo klijentima u Poljskoj trebaju podlijegati PDV‑u.
            31. Poljska vlada dalje navodi da oporezivi iznos za robu koju je poljsko društvo prodalo na aukcijama na internetskoj prodajnoj stranici ciparskog društva možda nije bio pravilno ocijenjen. Ta se vlada pita nije li se, na temelju članka 73. Direktive o PDV‑u, oporezivi iznos koji je poljsko društvo bilo dužno prijaviti trebao sastojati, s jedne strane, od cijene robe prodane na aukciji i, s druge strane, od naknade dobivene od ciparskog društva, koja odgovara dijelu prihoda od prodaje bids kojima su se koristili klijenti u Poljskoj prilikom aukcije.
            32. Treba, međutim, pojasniti da se predmet prethodnog pitanja u biti odnosi na mjesto oporezivanja usluga koje je poljsko društvo pružilo ciparskom društvu, a time i na tumačenje članka 44. Direktive o PDV‑u, a ne na mjesto oporezivanja bids  ni na utvrđivanje oporezivog iznosa za proizvode koje je poljsko društvo prodalo na aukcijama.
            33. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u okviru suradnje između potonjeg i nacionalnih sudova, kao što je to predviđeno člankom 267. UFEU‑a, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Mogućnost utvrđivanja pitanja koja treba uputiti Sudu ima samo nacionalni sud, a stranke u glavnom postupku ne mogu promijeniti njihov smisao (vidjeti osobito presudu Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
            34. Osim toga, izmjena sadržaja prethodnih pitanja ili davanje odgovora na dodatna pitanja stranaka ne bi bili u skladu s obvezom Suda da vladama država članica i zainteresiranim strankama omogući podnošenje očitovanja u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije, vodeći računa o tome da se, na temelju te odredbe, zainteresiranim osobama priopćava samo o odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje (vidjeti u tom smislu presudu Danske Svineproducenter, EU:C:2011:863, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            35. Stoga u ovom predmetu treba odgovoriti samo na pitanje suda koji je uputio zahtjev koje se odnosi na utvrđivanje mjesta oporezivanja usluga što ih je poljsko društvo pružilo ciparskom društvu.
            Odgovor Suda
            36. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita pod kojim se uvjetima treba smatrati da prvi porezni obveznik, sa sjedištem poslovanja u državi članici, koji prima usluge koje pruža drugi porezni obveznik, sa sjedištem u drugoj državi članici, ima „stalni poslovni nastan“ u toj drugoj državi članici, u smislu članka 44. Direktive o PDV‑u, u svrhu utvrđivanja mjesta oporezivanja njegovih usluga.
            37. Direktiva o PDV‑u, kao i Šesta direktiva, koju je zamijenila, sadrži Glavu V. o mjestu oporezivih transakcija. Poglavlje 3. te glave odnosi se na mjesto pružanja usluga, a njegovi odjeljci 2. i 3. propisuju opća pravila za utvrđivanje mjesta oporezivanja tih pružanja usluga i posebne odredbe koje se odnose na posebne usluge.
            38. Kao i članak 9. Šeste direktive, članci 44. do 59.b Direktive o PDV‑u sadrže pravila za određivanje mjesta oporezivanja. Dakle, dok je članak 9. stavak 1. Šeste direktive propisivao opća pravila o tom pitanju, takva su pravila utvrđena u člancima 44. i 45. Direktive o PDV‑u. Isto tako, članci 46. do 59.b te direktive, poput članka 9. stavaka 2. i 3. Šeste direktive, navode niz specifičnih slučajeva.
            39. Međutim, glavni postupak odnosi se na tumačenje članka 44. Direktive o PDV‑u, prema kojem se mjesto pružanja usluga poreznim obveznicima ne utvrđuje više u odnosu na poreznog obveznika pružatelja usluge, nego na poreznog obveznika primatelja usluge.
            40. Stoga se postavlja pitanje je li sudska praksa Suda glede tumačenja članka 9. stavka 1. Šeste direktive i dalje relevantna, s obzirom na izmjene u tom području koje je donio članak 44. Direktive o PDV‑u.
            41. S tim u vezi, važno je napomenuti da prilikom tumačenja odredbe prava Unije treba voditi računa ne samo o njezinu tekstu nego i o kontekstu i cilju koji se želi postići propisom u kojem se nalazi (presuda ADV Allround, C‑218/10, EU:C:2012:35, t. 26. i navedena sudska praksa).
            42. U skladu s dobro utvrđenom sudskom praksom Suda, cilj je odredaba kojima se određuje mjesto oporezivanja usluga izbjeći, s jedne strane, sukob nadležnosti koji može dovesti do dvostrukog oporezivanja i, s druge strane, neoporezivanje prihoda (vidjeti u tom smislu presudu ADV Allround, C‑218/10, EU:C:2012:35, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
            43. Treba napomenuti da je tekst članka 44. Direktive o PDV‑u sličan tekstu članka 9. stavka 1. Šeste direktive. Štoviše, i članak 44. Direktive o PDV‑u i članak 9. stavak 1. Šeste direktive odredbe su kojima se utvrđuje mjesto oporezivanja usluga i imaju isti cilj, tako da se sudska praksa Suda o tumačenju članka 9. stavka 1. Šeste direktive u načelu može, mutatis mutandis,  prenijeti u svrhu tumačenja članka 44. Direktive o PDV‑u.
            44. To je utvrđenje poduprto Provedbenom uredbom, čiji je cilj, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 4., zajamčiti jedinstvenu primjenu sustava PDV‑a utvrđivanjem pravila o provedbi Direktive o PDV‑u, a posebno u vezi poreznih obveznika, isporuci robe i isporuci usluga te o mjestu oporezivih transakcija.
            45. Iz uvodne izjave 14. Provedbene uredbe proizlazi da je volja zakonodavca Unije bila pojasniti neke pojmove nužne za utvrđivanje kriterija vezanih za mjesto oporezivih transakcija, uzimajući u obzir sudsku praksu Suda o tom pitanju.
            46. U tom smislu, čak i ako navedena uredba još nije bila na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, svejedno bi je trebalo u obzir.
            47. Iz toga slijedi da su za davanje odgovora na pitanje suda koji je uputio zahtjev relevantne sudska praksa Suda glede članka 9. stavka 1. Šeste direktive i Provedbena uredba.
            48. Pitanje koje se postavlja u kontekstu glavnog postupka jest pitanje definiranja mjesta pružanja usluga ciparskom društvu od strane poljskog društva i, osobito, definiranja kriterija ima li ciparsko društvo stalni poslovni nastan u Poljskoj.
            49. Na temelju članka 44. Direktive o PDV‑u, mjesto pružanja usluga poreznom obvezniku koji nastupa kao takav je mjesto gdje ta osoba ima sjedište svog poslovanja. Međutim ako su te usluge pružene na stalni poslovni nastan poreznog obveznika smješten na drugom mjestu koje nije isto kao i sjedište njegovog poslovanja, mjesto pružanja tih usluga je mjesto gdje se nalazi stalni poslovni nastan. U nedostatku takvog sjedišta poslovanja ili stalnog poslovnog nastana, mjesto pružanja usluga je mjesto gdje osoba koja prima usluge ima stalnu adresu ili uobičajeno boravište.
            50. U tom smislu treba podsjetiti, kao što to proizlazi iz točke 42. ove presude, da je odredba poput članka 44. Direktive o PDV‑u pravilo kojim se utvrđuje mjesto oporezivanja usluga, određivanjem mjesta oporezivanja, a time i definiranjem ovlasti država članica.
            51. U tom smislu, cilj je navedene odredbe uspostava razumnog određivanja granica pojedinih područja primjene nacionalnog zakonodavstva u području PDV‑a, tako da se mjesta oporezivanja usluga utvrđuju na ujednačen način.
            52. Stoga je potrebno, kao prvo, utvrditi polaznu točku kako bi se utvrdilo mjesto pružanja usluga i, kao drugo, pojasniti koji kriteriji moraju biti ispunjeni kako bi se smatralo da porezni obveznik primatelj usluga, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji ima sjedište u državi članici, ima stalni poslovni nastan u državi članici različitoj od one u kojoj ima sjedište.
            Polazna točka
            53. Iz ustaljene sudske prakse Suda glede članka 9. Šeste direktive proizlazi da je najkorisnija, a time i polazna točka za određivanje mjesta pružanja usluga s poreznog stajališta mjesto u kojem porezni obveznik ima sjedište poslovanja. Razmatranje drugog poslovnog nastana dolazi u obzir samo u slučaju kada to sjedište ne dovodi do razumnog rješenja ili stvara sukob s drugom državom članicom (vidjeti osobito presude Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, t. 17., Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, EU:C:1996:184, t. 16. i ARO Lease, C‑190/95, EU:C:1997:374, t. 15.).
            54. To se tumačenje također odnosi na članak 44. Direktive o PDV‑u.
            55. Štoviše, kao i u vrijeme dok je na snazi bila Šesta direktiva, čini da sjedište poslovanja kao polazna točka predstavlja objektivan, jednostavan i praktičan test koji pruža veliku pravnu sigurnost, a lakše ga je provjeriti nego, primjerice, stalni poslovni nastan. Nadalje, pretpostavka da se usluge pružaju u mjestu u kojem porezni obveznik primatelj usluge ima sjedište poslovanja i nadležnim tijelima država članica i pružateljima usluga omogućuje izbjegavanje složenih istraživanja u svrhu utvrđivanja točke oporezivanja.
            56. Osim toga, sjedište poslovanja navedeno je u prvoj rečenici članka 44. Direktive o PDV‑u, dok se stalni poslovni nastan nalazi tek u sljedećoj rečenici. Potonji, uveden prilogom „međutim“, ne može se shvatiti drukčije osim u smislu da uspostavlja iznimku od općeg pravila predviđenog u prethodnoj rečenici.
            Pojam stalnog poslovnog nastana
            57. Treba napomenuti, kao što to proizlazi iz točke 39. ove presude, da se u okviru članka 44. Direktive o PDV‑u mjesto pružanja usluge ne utvrđuje više u odnosu na poreznog obveznika pružatelja usluge, nego na poreznog obveznika primatelja usluge. Potrebno je, dakle, utvrditi pojam stalnog poslovnog nastana u odnosu na poreznog obveznika primatelja usluge.
            58. Iz sudske prakse Suda u tom području (vidjeti osobito presudu Planzer Luksemburg, C‑73/06, EU:C:2007:397, t. 54. i navedenu sudsku praksu), kojom je izravno nadahnut tekst odredbe članka 11. Provedbene uredbe, može se zaključiti da stalni poslovni nastan mora imati dostatan stupanj stalnosti i primjerenu strukturu osoblja i tehničkih sredstava koji mu omogućuju primanje i korištenje usluga koje su mu dostavljene za vlastite potrebe.
            59. Stoga, da bi se u okolnostima poput onih u glavnom postupku moglo smatrati da ciparsko društvo ima stalni poslovni nastan u smislu članka 44. Direktive o PDV‑u, ono mora u Poljskoj imati barem dostatan stupanj stalnosti i primjerenu strukturu osoblja i tehničkih sredstava koji mu omogućuju primanje u Poljskoj usluga koje mu pruža poljsko društvo te korištenje za potrebe svojeg poslovanja, a to je upravljanje sustavom elektroničkih aukcija o kojima je riječ te izdavanje i prodaja bids .
            60. Činjenica da se poslovna djelatnost poput one koju obavlja ciparsko društvo o kojemu je riječ u glavnom postupku, koja uključuje upravljanje sustavom elektroničkih aukcija, a što obuhvaća, s jedne strane, davanje poljskom društvu na raspolaganje internetske stranice za aukcijsku prodaju i, s druge strane, izdavanje i prodaju bids klijentima u Poljskoj, može obavljati bez potrebe za učinkovitom strukturom osoblja i tehničkih sredstava u Poljskoj nije odlučujuća. Unatoč svojoj posebnoj prirodi, takva poslovna djelatnost zahtijeva u najmanju ruku odgovarajuću strukturu, osobito u pogledu osoblja i tehničkih sredstava, poput računalne opreme, poslužitelja i posebnog softvera.
            61. Poljsko je društvo u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi tvrdilo da infrastruktura koju je stavilo na raspolaganje ciparskom društvu ne omogućuje primanje i korištenje usluga koje mu je navedeno poljsko društvo dostavilo za potrebe njegove poslovne djelatnosti. Prema potonjem, osoblje i tehnička sredstva za poslovnu djelatnost koju obavlja ciparsko društvo, kao što su računalni poslužitelji, softver, informatička služba te sustav za sklapanje ugovora s potrošačima i ubiranje prihoda od njih, nalaze se izvan Poljske. Tvrdi da te činjenice nisu potvrđene u okviru glavnog postupka.
            62. U isključivoj je nadležnosti nacionalnog suda da provjeri takve elemente kako bi se utvrdilo ima li ciparsko društvo u Poljskoj osoblje i tehnička sredstva koji mu omogućuju primanje usluga koje pruža poljsko društvo i njihovo korištenje za upravljanje i održavanje internetske stranice za aukcijsku prodaju kao i za izdavanje i prodaju bids .
            63. Ako se činjenice koje navodi poljsko društvo pokažu točnima, sud koji je uputio zahtjev morao bi utvrditi da ciparsko društvo nema u Poljskoj stalni poslovni nastan jer nema potrebnu infrastrukturu koja bi mu omogućila primanje usluga koje mu pruža poljsko društvo i njihovo korištenje za svoju poslovnu djelatnost.
            64. Činjenica da poslovne djelatnosti dvaju društava, vezanih sporazumom o suradnji, čine gospodarsku cjelinu i da se njihovim rezultatima ponajprije koriste potrošači u Poljskoj nije relevantna u određivanju ima li ciparsko društvo stalni poslovni nastan u Poljskoj. Kako su s pravom istaknuli poljsko društvo, ciparska vlada i Komisija, važno je razlikovati usluge koje je poljsko društvo pružilo ciparskom društvu od onih koje potonje pruža potrošačima u Poljskoj. Radi se o odvojenim uslugama koje podliježu različitim režimima PDV‑a.
            65. S obzirom na sva gore navedena razmatranja, odgovor na prethodno pitanje jest da treba smatrati da prvi porezni obveznik, sa sjedištem poslovanja u državi članici, koji prima usluge koje pruža drugi porezni obveznik, sa sjedištem u drugoj državi članici, ima „stalni poslovni nastan“ u toj drugoj državi članici, u smislu članka 44. Direktive o PDV‑u, u svrhu utvrđivanja mjesta oporezivanja njegovih usluga, ako taj poslovni nastan ima dostatan stupanj stalnosti i primjerenu strukturu osoblja i tehničkih sredstava koji mu omogućuju primanje i korištenje usluga koje su mu dostavljene za potrebe njegove poslovne djelatnosti, što je na nacionalnom sudu da provjeri.
            Troškovi
            66. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Smatra se da prvi porezni obveznik, sa sjedištem poslovanja u državi članici, koji prima usluge koje pruža drugi porezni obveznik, sa sjedištem u drugoj državi članici, ima „stalni poslovni nastan“ u toj drugoj državi članici, u smislu članka 44. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2008/8/EZ od 12. veljače 2008., u svrhu utvrđivanja mjesta oporezivanja njegovih usluga, ako taj poslovni nastan ima dostatan stupanj stalnosti i primjerenu strukturu osoblja i tehničkih sredstava koji mu omogućuju primanje i korištenje usluga koje su mu dostavljene za potrebe njegove poslovne djelatnosti, što je na nacionalnom sudu da provjeri.


Presuda Suda od 11. srpnja 2002. # Mary Carpenter protiv Secretary of State for the Home Department. # Zahtjev za prethodnu odluku: Immigration Appeal Tribunal - Ujedinjena Kraljevina. # Slobodno pružanje usluga - Direktiva 73/148/EEZ. # Predmet C-60/00.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. prosinca 2014. # DTL Corporación, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-176/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. ožujak 01.#Söll GmbH protiv Tetra GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Landgericht Hamburg.#Predmet C-420/10.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 27. svibnja 2014.#Zoran Spasic.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Nürnberg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 50. i 52. – Načelo ne bis in idem – Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma – Članak 54. – Pojmovi ,izvršeneʼ kazne i kazne koja je ,trenutačno u postupku izvršenjaʼ.#Predmet C‑129/14 PPU.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      27. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Hitni prethodni postupak — Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članci 50. i 52. — Načelo ne bis in idem — Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma — Članak 54. — Pojmovi ,izvršene' kazne i kazne koja je ,trenutačno u postupku izvršenja'“
      U predmetu C‑129/14 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Nürnberg (Njemačka), odlukom od 19. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 20. ožujka 2014., u kaznenom postupku protiv

         Zorana Spasica,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Safjan, C. G. Fernlund, predsjednici vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj), D. Šváby, E. Jarašiūnas, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir zahtjev suda koji je uputio prethodna pitanja datiran 19. ožujka 2014. i zaprimljen na Sudu 20. ožujka 2014., da se sukladno članku 107. Poslovnika o tim pitanjima odluči u hitnom postupku,
      uzimajući u obzir odluku trećeg vijeća Suda od 31. ožujka 2014. da se prihvati taj zahtjev,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. travnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Z. Spasica, A. Schwarzer, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.‑X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. Ventrelle, avvocato dello Stato,

               —

               za Vijeće Europske unije, P. Plaza i Z. Kupčová, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši nezavisnog odvjetnika,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995. (SL 2000, L 239, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12.; u daljnjem tekstu: CISA), u pogledu primjene načela ne bis in idem te na pitanje sukladnosti navedene odredbe s člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji se u Njemačkoj vodi protiv Z. Spasica za kazneno djelo prijevare počinjeno u Italiji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Povelja

               3

               Članak 50. Povelje, naslovljen „Pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen za isto kazneno djelo“, nalazi se u njezinoj glavi VI., koja nosi naslov „Pravda“. U tom je članku propisano sljedeće:
               „Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.“

               4

               Sukladno članku 6. stavku 1. podstavku 3. UEU‑a prava, slobode i načela navedena u Povelji tumače se u skladu s njezinim općim odredbama iz glave VII., kojima se uređuje tumačenje i primjena Povelje, uzimajući u obzir u njoj navedena objašnjenja u kojima su naznačeni izvori tih odredaba.

               5

               U članku 52. Povelje, koji nosi naslov „Opseg […] prava i načela“ i nalazi se u glavi VII. „Opće odredbe“, određeno je sljedeće:
               „1.   Svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
               [...]
               3.   U onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.
               [...]
               7.   Sudovi Unije i država članica uzimaju u obzir objašnjenja sastavljena kao smjernice za tumačenje ove povelje.“

               6

               U Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007, C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.; u daljnjem tekstu: Objašnjenja uz Povelju) navodi se, uz njezin članak 50., da se pravilo ne bis in idem primjenjuje ne samo među različitim sudovima iste države članice nego i među sudovima više država članica, što odgovara pravnoj stečevini Unije. K tome, u objašnjenju uz članak 50. izričito se upućuje na članke 54. do 58. CISA‑e uz određenje da horizontalna klauzula o ograničenjima navedena u članku 52. stavku 1. obuhvaća izuzetno ograničene iznimke koje predviđaju navedeni članci, a u kojima se državama članicama dopušta odstupanje od pravila ne bis in idem.

         CISA

               7

               CISA je sklopljena radi osiguravanja provedbe Sporazuma između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, potpisanoga u Schengenu 14. lipnja 1985. (SL 2000, L 239, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 6.).

               8

               Članak 54. CISA‑e nalazi se u njezinom poglavlju 3., naslovljenom „Primjena načela ne bis in idem“. U tom je članku predviđeno:
               „Protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan u jednoj ugovornoj stranci ne može se voditi postupak u drugoj ugovornoj stranci za ista djela pod uvjetom da je izrečena kazna i izvršena, trenutačno je u postupku izvršenja ili se više, prema zakonima ugovorne stranke koja ju je izrekla, ne može izvršiti.“

         Protokol o uključivanju schengenske pravne stečevine u okvir Europske unije

               9

               CISA je uključena u pravo Unije Protokolom o uključivanju schengenske pravne stečevine u okvir Europske unije, koji je Ugovorom iz Amsterdama priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o osnivanju Europske zajednice (SL 1997, C 340, str. 93.; u daljnjem tekstu: Schengenski protokol), na temelju „schengenske pravne stečevine“ kako je definirana u prilogu tom protokolu. Potonjih je trinaest država članica dobilo odobrenje za uspostavljanje međusobne pojačane suradnje u području primjene schengenske pravne stečevine.

               10

               Sukladno članku 1. Schengenskog protokola stranka CISA‑e u međuvremenu je postala i Talijanska Republika.

               11

               Članak 2. stavak 1. navedenog protokola glasi:
               „[...]
               [V]ijeće [Europske unije] [...] utvrđuje, u skladu s odgovarajućim odredbama Ugovorâ, pravnu osnovu za svaku odredbu ili odluku koje čine schengensku pravnu stečevinu.
               U odnosu na te odredbe i odluke te u skladu s pravnom osnovom koju je utvrdilo Vijeće, Sud [Europske unije] izvršava ovlasti koje su mu dodijeljene mjerodavnim odredbama Ugovorâ. [...]
               Sve dok gore navedene mjere nisu poduzete i ne dovodeći time u pitanje članak 5. stavak 2., odredbe ili odluke koje čine schengensku pravnu stečevinu smatraju se aktima koji se temelje na glavi VI. Ugovora o Europskoj uniji.“

               12

               Na temelju članka 2. stavka 1. Schengenskog protokola Vijeće je donijelo Odluku 1999/436/EZ od 20. svibnja 1999. o utvrđivanju, u skladu s odgovarajućim odredbama Ugovora o osnivanju Europske zajednice i Ugovora o Europskoj uniji, pravne osnove za svaku od odredaba ili odluka koje čine [schengensku] pravnu stečevinu (SL L 176, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 19.). Iz članka 2. Odluke 1999/436 i njezinog Priloga A proizlazi da je Vijeće odredilo članke 34. i 31. UEU‑a kao pravnu osnovu za članke 54. do 58. CISA‑e.

         Protokol (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije

               13

               Protokolom (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije (SL 2008, C 115, str. 290.), priloženim Ugovoru o FEU‑u, 25 država članica dobilo je odobrenje da u pravnom i institucionalnom okviru Unije uspostave pojačanu međusobnu suradnju u područjima koja čine schengensku pravnu stečevinu. Člankom 2. navedenog protokola propisano je:
               „Schengenska se pravna stečevina primjenjuje na države članice iz članka 1., ne dovodeći u pitanje članak 3. Akta o pristupanju od 16. travnja 2003. i članak 4. Akta o pristupanju od 25. travnja 2005. Vijeće se zamjenjuje Izvršnim odborom koji je osnovan schengenskim sporazumima.“

         Protokol (br. 36) o prijelaznim odredbama

               14

               Članak 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama (SL 2008, C 115, str. 322.), priloženoga Ugovoru o FEU‑u, glasi kako slijedi:
               „Akti institucija, tijela, ureda i agencija Unije doneseni na temelju Ugovora [o EU‑u] prije stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu zadržavaju svoje pravne učinke dok se ne stave izvan snage, ponište ili izmjene provedbom Ugovora. Isto vrijedi i za sporazume sklopljene između država članica na temelju Ugovora [o EU‑u].“

               15

               Člankom 10. stavcima 1. i 3. tog protokola predviđeno je:
               „1.   Kao prijelazna mjera i uzimajući u obzir akte Unije u području policijske suradnje i pravosudne suradnje u kaznenim predmetima koji su doneseni prije stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu, ovlasti institucija na dan stupanja tog ugovora na snagu su sljedeće: ovlasti Komisije na temelju članka 258. [UFEU‑a] nisu primjenjive, a ovlasti Suda Europske unije na temelju glave VI. Ugovora [o EU‑u], u inačici koja je na snazi prije stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu, ostaju iste, uključujući slučajeve kada su prihvaćene na temelju članka 35. stavka 2. Ugovora [o EU‑u].
               [...]
               3.   U svakom slučaju prijelazna mjera koja je navedena u stavku 1. prestaje proizvoditi pravne učinke pet godina nakon dana stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu.
               [...]“

         Okvirna odluka 2002/584/PUP

               16

               U članku 1. stavku 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL L 81, str. 24.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584), određeno je:
               „Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.“

               17

               Sukladno članku 2. stavku 1. Okvirne odluke 2002/584 europski uhidbeni nalog može biti izdan, među ostalim, u slučajevima u kojima je izrečena kazna zatvora ili izdan nalog za oduzimanje slobode od najmanje četiri mjeseca.

               18

               Izvršavanje europskog uhidbenog naloga može se odbiti zbog razloga navedenih u člancima 3. i 4. te okvirne odluke.

         Okvirna odluka 2005/214/PUP

               19

               Prema uvodnoj izjavi 2. Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (SL L 76, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL L 81, str. 24., u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2005/214), „[n]ačelo uzajamnog priznavanja trebalo bi se primjenjivati na novčane kazne koje su izrekla pravosudna i upravna tijela s ciljem olakšavanja izvršenja takvih kazni u državi članici različitoj od one države u kojoj je kazna izrečena“.

         Okvirna odluka 2008/909/PUP

               20

               U članku 3. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršavanja u Europskoj uniji (JO L 327, str.. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), naslovljenom „Svrha i područje primjene“, određeno je:
               „1.   Svrha ove Okvirne odluke je utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu.
               2.   Ova se Okvirna odluka primjenjuje kada je osuđena osoba u državi članici koja izdaje ili državi članici izvršiteljici naloga.
               [...]“

         Okvirna odluka 2009/948/PUP

               21

               U uvodnoj izjavi 3. Okvirne odluke Vijeća 2009/948/PUP od 30. studenoga 2009. o sprečavanju i rješavanju sporova o izvršavanju nadležnosti u kaznenim postupcima (SL L 328, str. 42.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 250.) navedeno je:
               „Cilj mjera predviđenih u ovoj Okvirnoj odluci trebao bi biti sprečavanje slučajeva u kojima se protiv iste osobe vode usporedni kazneni postupci u različitim državama članicama u odnosu na iste činjenice, što može dovesti do pravomoćne odluke u tim postupcima u dvjema ili više država članica. Okvirna odluka stoga nastoji spriječiti povredu načela ne bis in idem, kako je određeno u članku 54. [CISA‑e] [...]“

               22

               Ako nadležno tijelo države članice sukladno članku 5. stavku 1. te okvirne odluke ima opravdane razloge vjerovati da se u drugoj državi članici odvija usporedni postupak, ono uspostavlja kontakt s nadležnim tijelom te države članice kako bi se potvrdilo postojanje takvih usporednih postupaka s ciljem pokretanja izravnih savjetovanja.

         Nacionalna prava

      Njemačko pravo

               23

               Sukladno članku 7. stavku 1. Kaznenog zakona (Strafgesetzbuch), naslovljenom „Ostali slučajevi primjene na kaznena djela počinjena u inozemstvu“:
               „[Nj]emačko kazneno zakonodavstvo primjenjuje se na kazneno djelo u inozemstvu počinjeno protiv njemačkog državljanina ako je ono kažnjivo i u državi u kojoj je počinjeno ili ako mjesto njegova počinjenja nije pod nadležnošću nijednoga kaznenog suda.“

               24

               Članak 263. Kaznenog zakona, naslovljen „Prijevara“, glasi:
               „(1)   Tko s ciljem da sebi ili drugome pribavi protupravnu imovinsku korist nekome nanese materijalnu štetu dovodeći ga ili održavajući u zabludi lažnim prikazivanjem, iskrivljavanjem ili prikrivanjem određenih činjenica, kaznit će se kaznom zatvora do pet godina ili novčanom kaznom.
               [...]
               (3)   U osobito teškim slučajevima kazna zatvora izriče se u trajanju od šest mjeseci do deset godina.

                        1.

                        Slučaj načelno treba smatrati osobito teškim kada počinitelj postupa u obavljanju profesionalne djelatnosti ili kao član zločinačkog udruženja [...]“

               25

               Na temelju članka 1. Zakona o pokretanju prethodnog postupka pred Sudom Europskih zajednica u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima u skladu s člankom 35. UEU‑a (Gesetz betreffend die Anrufung des Gerichtshofs der Europäischen Gemeinschaften im Wege des Vorabentscheidungsverfahrens auf dem Gebiet der polizeilichen Zusammenarbeit und der justitiellen Zusammenarbeit in Strafsachen nach Art. 35 des EU‑Vertrages) od 6. kolovoza 1998. (BGBl. 1998 I, str. 2035.), svi njemački sudovi Sudu mogu uputiti zahtjev za prethodnu odluku u području iz članka 35. UEU‑a, bilo da je riječ o valjanosti i tumačenju okvirnih odluka, o tumačenju konvencija u tom području ili o valjanosti i tumačenju mjera za provedbu tih konvencija.

         Talijansko pravo

               26

               U članku 640. stavku 1. Kaznenog zakona, naslovljenom „Prijevara“, određeno je:
               „Tko na štetu treće osobe sebi ili drugome pribavi neopravdanu korist dovodeći tu osobu u zabludu prijevarnim postupanjem, kaznit će se kaznom zatvora od šest mjeseci do tri godine i novčanom kaznom od 51 do 1032 eura.
               [...]“

               27

               U članku 444. stavku 1. Zakona o kaznenom postupku predviđeno je:
               „Optuženik i državni odvjetnik mogu od suda zahtijevati da primijeni, samostalno ili uz novčanu kaznu, zamjensku kaznu određene vrste i težine ili novčanu kaznu smanjenu najviše za trećinu ili kaznu zatvora kada ona, vodeći računa o okolnostima slučaja te smanjena najviše za trećinu, ne prelazi pet godina.

               28

               Sukladno članku 656. stavku 5. Zakona o kaznenom postupku državno odvjetništvo odgađa izvršenje kazne zatvora ako je ona manja od tri godine. Ako osuđenik ne podnese zahtjev za primjenu alternativne mjere kazni zatvora, državno odvjetništvo na temelju članka 656. stavka 8. tog zakona opoziva odgodu izvršenja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               29

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku i spisa podnesenog Sudu proizlazi da Z. Spasica, srpskog državljanina, kazneno goni Staatsanwaltschaft Regensburg (državno odvjetništvo u Regensburgu, Njemačka) zbog kaznenog djela prijevare koje je u sastavu zločinačkog udruženja počinio 20. ožujka 2009. u Milanu (Italija). Žrtva kaznenog djela, Wolfgang Soller, njemački državljanin, predao je Z. Spasicu iznos od 40.000 eura u manjim apoenima u zamjenu za novčanice od 500 eura za koje se kasnije pokazalo da su lažne, nakon što je s njim kontaktirao njegov pomagač.

               30

               Nakon što je 27. kolovoza 2009. Staatsanwaltschaft Innsbruck (državno odvjetništvo u Innsbrucku, Austrija) protiv njega izdalo europski uhidbeni nalog zbog drugih kaznenih djela počinjenih na isti način Z. Spasic uhićen je u Mađarskoj 8. listopada 2009. i potom predan nadležnim austrijskim tijelima. U toj je državi članici Z. Spasic osuđen na kaznu zatvora u trajanju od sedam godina i šest mjeseci odlukom od 26. kolovoza 2010., koja je postala pravomoćna.

               31

               Dana 25. veljače 2010. Amtsgericht Regensburg (općinski sud u Regensburgu) izdao je nacionalni uhidbeni nalog zbog kaznenog djela prijevare počinjenog u Milanu, koji je Staatsanwaltschaftu Regensburg poslužio kao osnova za izdavanje europskog uhidbenog naloga 5. ožujka 2010.

               32

               Tribunale ordinario di Milano (sud u Milanu, Italija) odlukom od 18. lipnja 2012., koja je postala pravomoćna 7. srpnja 2012., osudio je Z. Spasica u odsutnosti na, s jedne strane, kaznu zatvora u trajanju od jedne godine i, s druge strane, na novčanu kaznu od 800 eura, zbog kaznenog djela prijevare počinjenoga 20. ožujka 2009. u Milanu. Iz te odluke Tribunale ordinario di Milano proizlazi da je Z. Spasic nakon uhićenja u Austriji pisanim putem priznao kazneno djelo, temeljem čega je nacionalni sud primijenio članak 640. Kaznenog zakona i članak 444. Zakona o kaznenom postupku. Državno odvjetništvo pri Tribunale ordinario di Milano odgodilo je izvršenje na temelju članka 656. stavka 5. potonjeg zakona.

               33

               To je državno odvjetništvo odlukom od 5. siječnja 2013. opozvalo odgodu izvršenja kazne i naložilo zatvaranje osuđenog radi odsluženja gore navedene jednogodišnje zatvorske kazne i plaćanja novčane kazne u iznosu od 800 eura.

               34

               Dana 20. studenoga 2013. Amtsgericht Regensburg izdao je protiv Z. Spasica novi, prošireni nacionalni uhidbeni nalog, čija se točka I. odnosila na kazneno djelo prijevare počinjeno u sastavu zločinačkog udruženja i na štetu W. Sollera 20. ožujka 2009. u Milanu (Italija), već obuhvaćeno nacionalnim uhidbenim nalogom od 25. veljače 2010., dok se točka II. odnosila na druga kaznena djela.

               35

               Z. Spasic nalazi se u pritvoru u Njemačkoj od 6. prosinca 2013., kada su ga nadležna austrijska tijela, izvršavajući europski uhidbeni nalog od 5. ožujka 2010., predala njemačkima.

               36

               Z. Spasic je pred Amtsgerichtom Regensburg osporavao odluku o produljenju pritvora u bitnome tvrdeći da ga se zbog načela ne bis in idem ne može kazneno goniti u Njemačkoj za kazneno djelo počinjeno u Milanu 20. ožujka 2009. jer mu je za isto djelo Tribunale ordinario di Milano već izrekao pravomoćnu i izvršnu presudu.

               37

               Rješenjem od 13. siječnja 2014. Amtsgericht Regensburg odbio je njegovu žalbu i predmet ustupio Landgerichtu Regensburg (okružnom sudu u Regensburgu). Dana 23. siječnja 2014. Z. Spasic platio je bankovnim nalogom iznos od 800 eura na ime novčane kazne koju mu je izrekao Tribunale ordinario di Milano te je Landgerichtu Regensburg podnio dokaz o izvršenom plaćanju.

               38

               Odlukom od 28. siječnja 2014. Landgericht Regensburg potvrdio je rješenje Amtsgerichta Regensburg, precizirajući da je produljenje pritvora na temelju činjenica opisanih u točki I. uhidbenog naloga od 20. studenoga 2013., to jest zbog kaznenog djela počinjenoga 20. ožujka 2009. u Milanu i obuhvaćenoga odlukom Tribunale ordinario di Milano, osnovano.

               39

               Z. Spasic je protiv te odluke Landgerichta Regensburg podnio žalbu Oberlandesgerichtu Nürnberg (visokom okružnom sudu u Nürnbergu). U bitnome je istaknuo to da ograničenja sadržana u odredbi članka 54. CISA‑e ne mogu valjano suziti opseg primjene članka 50. Povelje i da ga se mora pustiti na slobodu jer je platio novčanu kaznu od 800 eura.

               40

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, a koji naznačava da se u tom smislu oslonio na ustaljenu sudsku praksu Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud), članak 54. CISA‑e predstavlja ograničavajuću odredbu u smislu članka 52. stavka 1. Povelje. Stoga smatra da se načelo ne bis in idem utvrđeno u članku 50. Povelje primjenjuje pod uvjetima predviđenima u članku 54. CISA‑e. Ističe, međutim, da Sud nije nikada odlučivao o sukladnosti članka 54. CISA‑e s člankom 50. Povelje niti o tome kakav utjecaj ima činjenica da je osoba koja je istom odlukom osuđena na kaznu zatvora i novčanu kaznu izvršila samo potonju.

               41

               U tim je okolnostima Oberlandesgericht Nürnberg odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Je li članak 54. [CISA‑e] u skladu s člankom 50. [Povelje], s obzirom na to da primjenu načela ne bis in idem uvjetuje time da je kazna koja je izrečena ujedno i izvršena, trenutačno se izvršava ili se prema zakonima države koja ju je izrekla više ne može izvršiti?

                        2)

                        Je li navedeni uvjet iz članka 54. [CISA‑e] također ispunjen ako je izvršen samo jedan dio kazne (u predmetnom slučaju: novčana kazna) izrečene u državi u kojoj je presuda donesena, a koja se sastoji od dva samostalna dijela (u predmetnom slučaju: od kazne zatvora i novčane kazne)?“

         Nadležnost Suda

               42

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se on temelji na članku 267. UFEU‑a jer se upućena pitanja odnose na CISA‑u, konvenciju obuhvaćenu glavom VI. Ugovora o EU‑u u inačici koja je vrijedila prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona.

               43

               U tom pogledu u sudskoj se praksi zauzeo stav da je sustav iz članka 267. UFEU‑a mjerodavan za nadležnost Suda da odlučuje u prethodnom postupku temeljem članka 35. UEU‑a, koji je primjenjiv do 1. prosinca 2014., ne dirajući time u uvjete koji su predviđeni potonjom odredbom (vidjeti u tom smislu presudu Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, t. 36.).

               44

               Kako proizlazi iz obavijesti o stupanju na snagu Ugovora iz Amsterdama, koja je objavljena u Službenom listu Europskih zajednica od 1. svibnja 1999. (SL L 114, str. 56.), Savezna Republika Njemačka dala je na temelju članka 35. stavka 2. UEU‑a izjavu kojom prihvaća nadležnost Suda da odlučuje u skladu sa stavkom 3. točkom (b) tog članka.

               45

               U tim okolnostima, činjenica da se Oberlandesgericht Nürnberg u odluci kojom upućuje zahtjev pozvao na članak 267. UFEU‑a, ne spominjući članak 35. UEU‑a, nije, sama po sebi, razlog za nenadležnost Suda da odgovori na njegova pitanja (vidjeti u tom smislu presudu Santesteban Goicoechea, EU:C:2008:457, t. 38.).

               46

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Sud nadležan na njih odgovoriti.

         Hitni postupak

               47

               Oberlandesgericht Nürnberg zatražio je da se o predmetnom zahtjevu odluči u hitnom prethodnom postupku predviđenom u članku 23.a Statuta Suda i članku 107. njegova poslovnika.

               48

               Sud koji je uputio prethodna pitanja obrazlaže svoj zahtjev time da osnovanost oduzimanja slobode Z. Spasicu ovisi o odgovoru Suda na ta pitanja.

               49

               Dana 31. ožujka 2014. Sud je na temelju članka 267. stavka 4. UFEU‑a i članka 107. svojeg poslovnika, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, odlučio prihvatiti zahtjev nacionalnog suda da se o prethodnim pitanjima odluči u hitnom prethodnom postupku.

         O prethodnim pitanjima

               50

               Najprije valja istaknuti da uvjet iz članka 54. CISA‑e, prema kojemu je primjena načela ne bis in idem uvjetovana time da se kazna više ne može izvršiti, nije primjenjiv u glavnom predmetu jer iz elemenata spisa koji su dostavljeni Sudu i potvrđeni tijekom rasprave proizlazi da se u skladu s talijanskim pravom kazna zatvora koja je Z. Spasicu izrečena u toj državi članici još uvijek može izvršiti.

         Prvo pitanje

               51

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 54. CISA‑e, koji primjenu načela ne bis in idem uvjetuje time da je kazna koja je izrečena ujedno i „izvršena“, „trenutačno je u postupku izvršenja“ ili se više ne može izvršiti (u daljnjem tekstu: uvjet izvršenja kazne), u skladu s člankom 50. Povelje, kojim je zajamčeno to načelo.

               52

               U tom pogledu valja istaknuti da se tekst članka 54. CISA‑e razlikuje od onog u članku 50. Povelje u mjeri u kojoj primjenu načela ne bis in idem podvrgava uvjetu izvršenja kazne.

               53

               Sud je utvrdio, što se u predmetnom slučaju ne osporava, da primjena načela ne bis in idem iz članka 50. Povelje na kaznene progone poput onih u glavnom postupku pretpostavlja kaznenopravnu narav mjera koje su već usvojene protiv optuženika na osnovi odluke koja je postala pravomoćna (presuda Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 33.).

               54

               U tim okolnostima, u svrhu davanja odgovora na prvo pitanje, najprije valja podsjetiti da se u Objašnjenjima uz Povelju koja se tiču članka 50. i koja su, u skladu s člankom 6. stavkom 1. podstavkom 3. UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, sastavljena kao smjernice za njezino tumačenje i koja sudovi Unije i država članica moraju uzeti u obzir, članak 54. CISA‑e izričito navodi među odredbama obuhvaćenima horizontalnom klauzulom iz članka 52. stavka 1. Povelje.

               55

               Slijedom navedenoga, dodatni uvjet sadržan u članku 54. CISA‑e predstavlja ograničenje načela ne bis in idem koje je sukladno članku 50. Povelje jer je obuhvaćeno Objašnjenjima uz Povelju koja se odnose na taj članak, a na koja izravno upućuju odredbe članka 6. stavka 1. podstavka 3. UEU‑a i članka 52. stavka 7. Povelje. U svakom slučaju te neovisno o pojmovima koji su korišteni u objašnjenjima uz članak 50. Povelje, uvjet izvršenja kazne kao dodatni uvjet široj zaštiti koja se pruža tim člankom predstavlja ograničenje njime zajamčenog prava u smislu članka 52. Povelje.

               56

               Sukladno prvoj rečenici članka 52. stavka 1. Povelje svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. U skladu s drugom rečenicom te odredbe, podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja tih prava i sloboda moguća su samo ako su nužna i ako zaista odgovaraju ciljevima u općem interesu koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

               57

               Nesporno je da treba smatrati da je ograničenje načela ne bis in idem u predmetnom slučaju predviđeno zakonom u smislu članka 52. stavka 1. Povelje jer proizlazi iz članka 54. CISA‑e.

               58

               Što se tiče biti tog načela, valja istaknuti, kako su to učinile njemačka i francuska vlada u svojim očitovanjima, da uvjet izvršenja kazne predviđen u članku 54. CISA‑e ne dovodi u pitanje načelo ne bis in idem kao takvo. Naime, navedenim se uvjetom osobito nastoji izbjeći situacija u kojoj se osoba pravomoćno osuđena u prvoj državi ugovornici ne može goniti za isto djelo u drugoj državi ugovornici pa ostaje nekažnjena ako prva država ugovornica izrečenu kaznu ne izvrši (vidjeti u tom smislu presudu Kretzinger, C‑288/05, EU:C:2007:441, t. 51.).

               59

               Slijedom navedenoga treba smatrati da odredba poput članka 54. CISA‑e poštuje bit načela ne bis in idem utvrđenoga u članku 50. Povelje.

               60

               Potrebno je, međutim, provjeriti je li ograničenje koje sa sobom donosi uvjet izvršenja kazne iz članka 54. CISA‑e proporcionalno, što ponajprije podrazumijeva potrebu ispitivanja odgovara li cilju u općem interesu u smislu članka 52. Povelje i, ako je odgovor pozitivan, poštuje li se njime načelo proporcionalnosti u smislu te odredbe.

               61

               U tom pogledu najprije treba podsjetiti da sukladno članku 3. stavku 2. UEU‑a Unija svojim građanima nudi područje slobode, sigurnosti i pravde bez unutarnjih granica, na kojem je osigurano slobodno kretanje osoba zajedno s odgovarajućim mjerama u pogledu nadzora vanjskih granica te sprečavanja i suzbijanja kriminala.

               62

               Kako proizlazi iz članka 67. stavka 3. UFEU‑a Unija u svrhu ostvarivanja svoje zadaće uspostavljanja prostora slobode, sigurnosti i pravde treba nastojati osigurati visoku razinu sigurnosti putem mjera za sprečavanje i suzbijanje kriminaliteta, mjera za koordinaciju i suradnju policije i pravosudnih tijela te drugih nadležnih tijela kao i uzajamnim priznavanjem presuda u kaznenim predmetima i, prema potrebi, usklađivanjem kaznenog zakonodavstva.

               63

               Doista, uvjet izvršenja kazne predviđen u članku 54. CISA‑e uključen je u taj kontekst jer se njime na području slobode, sigurnosti i pravde nastoji, kako je navedeno u točki 58. ove presude, izbjeći da osoba pravomoćno osuđena u jednoj državi članici ostane nekažnjena.

               64

               Ne može se stoga osporiti da je uvjet izvršenja kazne iz članka 54. CISA‑e prikladan za ostvarivanje cilja koji se želi postići. Naime, dopuštanjem da nadležna tijela države ugovornice u slučaju neizvršenja izrečene kazne vode postupak za isto djelo za koje je osoba pravomoćno osuđena u drugoj državi ugovornici izbjegava se opasnost da osuđenik ostane nekažnjen jer je napustio područje države u kojoj je osuđen.

               65

               U pogledu pitanja je li uvjet izvršenja kazne nužan za ostvarivanje cilja u općem interesu koji se sastoji u tome da se na području slobode, sigurnosti i pravde izbjegne nekažnjavanje osoba pravomoćno osuđenih u jednoj državi članici, treba naglasiti, što je istaknula i Komisija u svojem pisanom očitovanju i tijekom rasprave, da na razini Unije postoje mnogobrojni instrumenti kojima se olakšava suradnja država članica u kaznenim stvarima.

               66

               Valja u tom pogledu spomenuti Okvirnu odluku 2009/948 u čijem se članku 5. nadležna tijela različitih država članica koja istodobno ustraju na nadležnosti za pokretanje kaznenih postupaka za isto djelo obvezuju na pokretanje izravnih savjetovanja s ciljem da postignu konsenzus o bilo kakvom učinkovitom rješenju kojim bi se izbjegle štetne posljedice usporednih postupaka.

               67

               Takva se izravna savjetovanja mogu, s jedne strane, okončati na način da nadležno tijelo države članice u kojoj se nalazi sjedište suda donositelja pravomoćne presude izda na temelju odredaba Okvirne odluke 2002/584 europski uhidbeni nalog radi izvršenja izrečenih kazni. S druge strane, navedena savjetovanja mogu, temeljem odredaba okvirnih odluka 2005/214 i 2008/909, dovesti do toga da se kazne koje je izrekao kazneni sud jedne države članice izvrše u drugoj (vidjeti u pogledu tumačenja Okvirne odluke 2005/214 presudu Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733).

               68

               Navedeni instrumenti međusobne pomoći ne predviđaju, međutim, uvjet izvršenja kazne sličan onome iz članka 54. CISA‑e pa, prema tome, ne mogu osigurati cjelovito ostvarivanje cilja koji se želi postići.

               69

               Naime, iako je točno da ti mehanizmi mogu olakšati izvršenje odluka unutar Unije, također je sigurno da je njihovo korištenje podvrgnuto različitim uvjetima i u krajnjem slučaju ovisi o odluci države članice u kojoj se nalazi sjedište kaznenog suda donositelja pravomoćne presude, s obzirom na to da pravo Unije tu državu članicu ne obvezuje na osiguravanje učinkovitog izvršenja kazni izrečenih u toj presudi. Mogućnosti koje su državi članici otvorene navedenim okvirnim odlukama ne mogu, prema tome, zajamčiti to da se unutar prostora slobode, sigurnosti i pravde izbjegne nekažnjavanje osoba pravomoćno osuđenih u Uniji kada država članica u kojoj je izrečena prva presuda nije pristupila njezinom izvršenju.

               70

               K tome, iako je Okvirnom odlukom 2008/909 predviđena mogućnost da se kazna zatvora koju je izrekao sud jedne države članice izvrši u drugoj državi članici, treba ustvrditi da je na temelju članka 4. navedene okvirne odluke ta mogućnost uvjetovana davanjem suglasnosti osuđene osobe i uvjerenošću države članice u kojoj je presuda izrečena da će njezino izvršenje u drugoj državi članici pridonijeti postizanju cilja koji se sastoji u olakšavanju društvene rehabilitacije osuđene osobe. Slijedom navedenoga, borba protiv nekažnjavanja osoba pravomoćno osuđenih u Uniji nije glavni cilj sustava ustanovljenoga tom okvirnom odlukom pa se njome ne može osigurati njegovo cjelovito ostvarivanje.

               71

               Nadalje važno je naglasiti da uvjet izvršenja kazne iz CISA‑e podrazumijeva nemogućnost da se osoba pravomoćno osuđena u jednoj državi članici u drugoj goni za isto djelo, pod pretpostavkom da su specifične okolnosti slučaja i ponašanje države u kojoj je presuda izrečena dopustile da se izrečena kazna i izvrši odnosno da se trenutačno izvršava, pri čemu se, ako je to potrebno radi olakšavanja izvršenja, mogu primijeniti instrumenti predviđeni pravom Unije. U okviru koji je ustanovljen člankom 54. CISA‑e do takvih će kaznenih progona, slijedom navedenoga, doći samo u slučaju u kojem sustav trenutačno predviđen pravom Unije iz nekog razloga nije bio dostatan da onemogući nekažnjavanje osoba pravomoćno osuđenih u Uniji.

               72

               Uvjet izvršenja kazne predviđen u članku 54. CISA‑e ne prelazi, prema tome, ono što je nužno da se u prekograničnom kontekstu izbjegne nekažnjavanje osoba pravomoćno osuđenih u državi članici Unije.

               73

               Međutim, u okviru primjene in concreto uvjeta izvršenja kazne iz članka 54. CISA‑e na točno određen slučaj, ne može se isključiti mogućnost da će nadležni nacionalni sudovi, na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a i pravnih instrumenata sekundarnog prava Unije u području kaznenog prava koje navodi Komisija, međusobno komunicirati i pokrenuti savjetovanja kako bi provjerili postoji li stvarna namjera države članice u kojoj je donesena prva presuda da izrečene kazne i izvrši.

               74

               Slijedom prethodno navedenoga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da je članak 54. CISA‑e, koji primjenu načela ne bis in idem uvjetuje time da je kazna koja je izrečena ujedno i „izvršena“ ili je „trenutačno u postupku izvršenja“, u skladu s člankom 50. Povelje kojim je zajamčeno to načelo.

         Drugo pitanje

               75

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 54. CISA‑e tumačiti na način da je plaćanje novčane kazne koja je osuđeniku izrečena istom odlukom suda druge države članice kojom mu je izrečena i kazna zatvora koju nije odslužio dovoljno da bi se smatralo da je kazna „izvršena“ odnosno da je „trenutačno u postupku izvršenja“ u smislu te odredbe.

               76

               Da bi se odgovorilo na to pitanje, valja najprije podsjetiti da materijalno i postupovno kazneno pravo država članica nije bilo predmet usklađivanja na razini Unije.

               77

               Načelom ne bis in idem navedenim u članku 54. CISA‑e nastoji se ne samo izbjeći to da unutar prostora slobode, sigurnosti i pravde osobe pravomoćno osuđene u Uniji ostanu nekažnjene nego i zajamčiti pravna sigurnost kroz poštovanje pravomoćnih odluka javnih tijela u situaciji u kojoj nije došlo do usklađivanja odnosno približavanja kaznenih zakonodavstava država članica.

               78

               U glavnom su predmetu Z. Spasicu izrečene dvije glavne kazne, kazna zatvora i novčana kazna, što je talijanska vlada potvrdila tijekom rasprave.

               79

               Čak i u uvjetima neusklađenosti kaznenih zakonodavstava država članica, potreba za jedinstvenom primjenom prava Unije zahtijeva, prema ustaljenoj sudskoj praksi, autonomno i jedinstveno tumačenje odredbe koja ne upućuje na pravo tih država, a koje treba pronaći vodeći računa o kontekstu odredbe čiji je ona dio te o cilju koji se želi postići (vidjeti u tom smislu presudu van Esbroeck, C‑436/04, EU:C:2006:165, t. 35.; presudu Mantello, C‑261/09, EU:C:2010:683, t. 38. i presudu Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, t. 26.).

               80

               Iako je u članku 54. CISA‑e određen uvjet da je, izražena u jednini, „kazna izvršena“, tim se uvjetom očito obuhvaća situacija u kojoj su, kao u glavnom predmetu, izrečene dvije glavne kazne, to jest s jedne strane kazna zatvora i s druge strane novčana kazna.

               81

               Doista, drukčije tumačenje lišilo bi smisla načelo ne bis in idem navedeno u članku 54. CISA‑e te bi ugrozilo njegovu korisnu primjenu.

               82

               Budući da jedna od dviju izrečenih kazni nije „izvršena“ u smislu članka 54. CISA‑e, valja zaključiti da se izrečena kazna ne može smatrati izvršenom.

               83

               Što se tiče pitanja je li u okolnostima glavnog postupka ispunjen drugi uvjet za primjenu načela ne bis in idem predviđen u članku 54. CISA‑e, prema kojem je sankcija „trenutačno u postupku izvršenja“, nesporno je da Z. Spasic u Italiji nije ni započeo služenje svoje zatvorske kazne (vidjeti u tom smislu presudu Kretzinger, EU:C:2007:441, t. 63.).

               84

               S obzirom na to da je riječ o dvjema kaznama koje su izrečene kao glavne kazne, ne može se, zato što je novčana kazna plaćena, smatrati da je kazna „trenutačno u postupku izvršenja“ u smislu članka 54. CISA‑e.

               85

               Imajući u vidu prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti time da članak 54. CISA‑e treba tumačiti na način da plaćanje novčane kazne koja je osuđeniku izrečena istom odlukom suda druge države članice kojom mu je izrečena i kazna zatvora koju nije odslužio nije dovoljno da bi se smatralo da je kazna „izvršena“ odnosno da je „trenutačno u postupku izvršenja“ u smislu te odredbe.

         Troškovi

               86

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995., koji primjenu načela ne bis in idem uvjetuje time da je kazna koja je izrečena ujedno i „izvršena“ili je „trenutačno u postupku izvršenja“, u skladu je s člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kojim je zajamčeno to načelo.

                           2.

                           Članak 54. Konvencije treba tumačiti na način da plaćanje novčane kazne koja je osuđeniku izrečena istom odlukom suda druge države članice kojom mu je izrečena i kazna zatvora koju nije odslužio nije dovoljno da bi se smatralo da je kazna „izvršena“ odnosno da je „trenutačno u postupku izvršenja“ u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. ožujka 2009.#Gottfried Heinrich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich - Austrija.#Predmet C-345/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. lipnja 2014.#M.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Fermo.#Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma – Članak 54. – Načelo ne bis in idem – Područje primjene – Rješenje o obustavi postupka i neupućivanju predmeta sudu koji je nadležan za donošenje presude koje je donio sud države potpisnice sporazuma zbog nedostatka dokaza – Mogućnost ponovnog otvaranja sudske istrage u slučaju pojavljivanja novih dokaza – Pojam osobe kojoj je ,pravomoćno presuđenoʼ – Kazneni postupak u drugoj državi potpisnici sporazuma protiv iste osobe i zbog istog djela – Nemogućnost progona i primjena načela ne bis in idem.#Predmet C‑398/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Konvencija o primjeni Schengenskog sporazuma — Članak 54. — Načelo ne bis in idem — Područje primjene — Rješenje o obustavi postupka i neupućivanju predmeta sudu koji je nadležan za donošenje presude koje je donio sud države potpisnice sporazuma zbog nedostatka dokaza — Mogućnost ponovnog otvaranja sudske istrage u slučaju pojavljivanja novih dokaza — Pojam osobe kojoj je ,pravomoćno presuđeno' — Kazneni postupak u drugoj državi potpisnici sporazuma protiv iste osobe i zbog istog djela — Dovršetak progona i primjena načela ne bis in idem“
      U predmetu C‑398/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 35. UEU‑a, koji je uputio Tribunale di Fermo (Italija), odlukom od 11. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 29. kolovoza 2012., u kaznenom postupku protiv

         M.,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u funkciji suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Q. i R., C. Taormina i L. V. Mascioli, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Palatiella, avvocato dello Stato,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, C. Schillemans, M. de Ree, C. Wissels i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Arciszewski, M. Szpunar i M. Szwarc, u svojstvu agenata,

               —

               za švicarsku vladu, D. Klingele, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Moro i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 54. Konvencije o primjeni Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Belgijsko‑luksemburške gospodarske unije, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju pregleda na zajedničkim granicama (SL 2000, L 239, str. 19.), potpisane u Schengenu 19. lipnja 1990. (u daljnjem tekstu: KPSS).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je protiv M. pokrenut u Italiji, u pogledu istih djela kao i u usporednom istražnom postupku u Belgiji, zbog spolnog nasilja nad maloljetnim djetetom na belgijskom državnom području između svibnja 2001. i veljače 2004.

         Pravni okvir

         Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

               3

               Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), u prilogu sadrži Protokol br. 7, potpisan u Strasbourgu 22. studenoga 1984. i ratificiran u 25 država članica Europske unije (u daljnjem tekstu: Protokol br. 7 EKLJP‑a). U članku 4. tog protokola, naslovljenom „Pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen u istoj stvari“, određuje se kako slijedi:
               „1.   Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.
               2.   Odredbe prethodnoga stavka ne sprječavaju ponovno razmatranje slučaja u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom dotične države ako postoje dokazi o novim ili novootkrivenim činjenicama, ili ako je u prethodnom postupku došlo do bitnih povreda koje su mogle utjecati na rješenje slučaja.
               3.   Ovaj se članak ne može derogirati na temelju članka 15. [EKLJP‑a].“

         Pravo Unije

      Povelja Europske unije o temeljnim pravima

               4

               Članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), naslovljen „Pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen za isto kazneno djelo“, glasi kako slijedi:
               „Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.“

         Protokol (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini

               5

               U članku 1. i 2. Protokola (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini, uključenoj u okvir Europske unije, u prilogu Ugovora iz Lisabona (SL 2010, C 83, str. 290.), među državama na koje se primjenjuje schengenska pravna stečevina navode se Kraljevina Belgija i Talijanska Republika.

         Protokol (br. 36) o prijelaznim odredbama

               6

               Sukladno članku 10. stavcima 1. i 3. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama, u prilogu UFEU‑a, ovlasti Suda na temelju glave VI. UEU‑a, u inačici koja je na snazi prije stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu, ostaju iste pet godina nakon dana stupanja na snagu tog ugovora, kada je riječ o aktima Unije koji su usvojeni prije stupanja na snagu tog ugovora, uključujući slučajeve kad su prihvaćene na temelju članka 35. stavka 2. UEU‑a.

         Izjava na temelju članka 35. stavka 2. UEU‑a

               7

               Iz obavijesti o stupanju na snagu Ugovora iz Amsterdama, objavljene u Službenom listu Europskih zajednica1. svibnja 1999. (SL L 114, str. 56.), vidljivo je da je Talijanska Republika dala izjavu na temelju članka 35. stavka 2. UEU‑a, kojom je ta država članica prihvatila nadležnost Suda za odlučivanje o prethodnim pitanjima na način predviđen člankom 35. stavkom 3. točkom (b) UEU‑a.

         KPSS

               8

               Schengensku pravnu stečevinu čini prije svega KPSS. Glava III. KPSS‑a, naslovljena „Policija i sigurnost“, sadrži poglavlje 3. koje nosi naslov „Primjena načela ne bis in idem“. Sukladno članku 54. KPSS‑a, koji je dio poglavlja 3.:
               „Protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan u jednoj ugovornoj stranci ne može se voditi postupak u drugoj ugovornoj stranci za ista djela pod uvjetom da je, ako je izrečena kazna i izvršena, trenutačno u postupku izvršenja ili se više, prema zakonima ugovorne stranke koja ju je izrekla, ne može izvršiti.“

         Belgijsko pravo

               9

               Članak 128. belgijskog Zakona o kaznenoj istrazi (Code d’instruction criminelle; u daljnjem tekstu: CIC) određuje da će, u slučaju kad se za okrivljenika traži upućivanje sudu radi donošenja presude, „istražno vijeće odrediti obustavu postupka ako smatra da djelo ne predstavlja ni teško kazneno djelo ni kazneno djelo ni prekršaj, ili ako protiv okrivljenika ne postoje nikakvi dokazi“.

               10

               U članku 246. CIC‑a navodi se:
               „Okrivljenik za kojeg optužno vijeće utvrdi da nema razloga za upućivanje jednom od navedenih sudova, više neće moći ondje biti pozvan zbog istog djela, osim ako se ne pojave novi dokazi.“

               11

               Članak 247. CIC‑a određuje:
               „Novim se dokazima smatraju iskazi svjedoka, isprave i zapisnici koji nisu mogli biti podneseni optužnom vijeću na razmatranje, no koji su takve naravi da osnažuju dokaze koje je optužno vijeće smatralo preslabima ili da činjenicama daju nova obilježja korisna za utvrđivanje istine.“

               12

               Iz spisa je vidljivo da je Cour de cassation u Belgiji smatrao da članci 246. i 247. CIC‑a ne uređuju samo obustavu o kojoj odlučuje optužno vijeće, već da se oni primjenjuju i na sve slučajeve u kojima su sudovi koji provode istragu, uključujući istražno vijeće, zaključili sudsku istragu odlukom o obustavi postupka.

               13

               Članak 248. CIC‑a predviđa da u slučaju pojavljivanja novih dokaza službenik s istražnim ovlastima ili istražni sudac treba državnom odvjetniku nadležnom za žalbeni sud dostaviti preslike isprava i dokaza. Na njegov zahtjev predsjednik optužnog vijeća imenuje suca koji će po zahtjevu državnog odvjetnika pokrenuti novu istragu.

         Talijansko pravo

               14

               Članak 604. talijanskoga Kaznenog zakonika predviđa da se za spolno nasilje počinjeno nad talijanskim državljanima, bez obzira na to što je ono izvršeno u inozemstvu, može suditi u Italiji.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               M., talijanski državljanin, ima boravište u Belgiji, gdje je nakon nekoliko optužnih prijedloga koje je podnijela Q., njegova snaha, 2004. godine protiv njega pokrenuto nekoliko kaznenih postupaka za radnje koje predstavljaju spolno nasilje ili nedopušteno ponašanje spolne naravi, među kojima i napad na ćudoređe maloljetne osobe mlađe od šesnaest godina.

               16

               Navedene radnje navodno je počinio na belgijskom državnom području između svibnja 2001. i veljače 2004. nad svojom unukom N., rođenom 29. travnja 1999., uz sudjelovanje njegova sina O., oca osobe N.

               17

               Nakon provedenog istražnog postupka, tijekom kojeg su prikupljena i ispitana različita dokazna sredstva, istražno vijeće u okviru tribunal de première instance de Mons [prvostupanjskog suda opće nadležnosti u Monsu] (Belgija) rješenjem od 15. prosinca 2008. donijelo je odluku o obustavi postupka i neupućivanju predmeta sudu koji je nadležan za donošenje presude, a sve zbog nedostatka dokaza (u daljnjem tekstu: rješenje o obustavi).

               18

               U presudi od 21. travnja 2009. optužno vijeće u okviru cour d’appel de Mons [žalbenog suda u Monsu] (Belgija) potvrdilo je navedeno rješenje o obustavi. Cour de cassation [vrhovni sud] (Belgija) 2. prosinca 2009. odbio je žalbu podnesenu protiv te presude.

               19

               Istodobno s istragom koja se vodila na belgijskom državnom području te nastavno na optužni prijedlog koji je Q. podnijela talijanskoj policiji 23. studenoga 2006., protiv M. je pred Tribunale di Fermo [sudom u Fermu] pokrenut kazneni progon, zbog istih djela spomenutih u točkama 15. i 16. ove presude.

               20

               Nakon istrage u kojoj je u bitnome ponovno izneseno sve što i u Belgiji, sudac koji vodi pripremno ročište naložio je upućivanje predmeta M. pred zajedničko vijeće tog suda radi donošenja presude.

               21

               M. se na raspravi održanoj 9. prosinca 2009. pred Tribunale di Fermo pozvao na presudu koju je 2. prosinca 2009. donio Cour de cassation i na načelo ne bis in idem.

               22

               Iako su priznali da su djela koja su bila predmet istrage u Belgiji i Italiji jednaka, državno odvjetništvo i odvjetnici osobe Q. osporili su da postoji presuda o meritumu koja bi imala učinak res judicata te su u tom pogledu istaknuli da rješenje o obustavi od 15. prosinca 2008. nije priječilo naknadno novo razmatranje slučaja uz iznošenje novih dokaza.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku naveo je da spomenuto rješenje o obustavi ne priječi da se okrivljenika uputi u postupak radi donošenja presude, osim ako se protiv njega ne pojave novi dokazi, onako kako su definirani u članku 247. CIC‑a.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev također ističe da prema belgijskom pravu do ponovnog otvaranja sudske istrage o novim dokazima može doći samo na zahtjev državnog odvjetništva.

               25

               U tim okolnostima Tribunale di Fermo odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „Predstavlja li pravomoćna presuda o obustavi postupka koju je donio [sud] države članice Europske unije, potpisnice KPSS‑a, nakon dugog istražnog postupka vođenog tijekom žurnog ispitivanja u okviru postupka koji može biti predmet ponovnog pokretanja uz podnošenje novih dokaza, prepreku pokretanju ili vođenju postupka koji se vodi o istim djelima i protiv iste osobe u drugoj državi potpisnici sporazuma?“

         O prethodnom pitanju

               26

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pita treba li članak 54. KPSS‑a tumačiti u smislu da se rješenje o obustavi postupka i neupućivanju predmeta sudu nadležnom za donošenje presude, koje u državi potpisnici sporazuma u kojoj je to rješenje doneseno priječi nova suđenja za ista djela protiv osobe na koju se odnosilo spomenuto rješenje, osim ako se protiv navedene osobe ne pojave novi dokazi, treba smatrati odlukom kojom se izriče pravomoćna presuda u smislu tog članka, što na taj način priječi nova suđenja protiv iste osobe za ista djela u drugoj državi potpisnici sporazuma.

               27

               Iz same odredbe članka 54. KPSS‑a slijedi da se nijednoj osobi u državi potpisnici sporazuma ne može suditi za djela za koja joj je već bilo „pravomoćno presuđeno“ u drugoj državi potpisnici sporazuma.

               28

               Kako bi se utvrdilo predstavlja li određena odluka suda odluku kojom se pravomoćno presuđuje nekoj osobi u smislu navedenog članka, potrebno je uvjeriti se da je ta odluka donesena nakon razmatranja koje se ticalo merituma predmeta (u tom smislu vidjeti presudu Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, t. 30.).

               29

               U tom pogledu Sud je smatrao da odluku pravosudnih tijela države potpisnice sporazuma temeljem koje je jedan optuženik pravomoćno oslobođen zbog nedostatka dokaza treba smatrati utemeljenom na takvom razmatranju (u tom smislu vidjeti presudu van Straaten, C‑150/05, EU:C:2006:614, t. 60.).

               30

               Stoga valja zaključiti da se rješenje o obustavi koje je doneseno nakon istražnog postupka tijekom kojeg su prikupljena i ispitana različita dokazna sredstva treba smatrati utemeljenim na razmatranju koje se ticalo merituma, u smislu gore navedene presude Miraglia, s obzirom na to da ono predstavlja pravomoćnu odluku o nedostatnosti tih dokaza i isključuje bilo kakvu mogućnost da predmet bude ponovno otvoren na osnovi istog spleta indicija.

               31

               S tim u vezi, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da, kako bi se za neku osobu moglo smatrati da joj je „pravomoćno presuđeno“ za djela koja joj se stavljaju na teret, u smislu članka 54. KPSS‑a, progon mora biti konačno dovršen na način da predmetna odluka u državi potpisnici sporazuma u kojoj je donesena osigura zaštitu sukladno načelu ne bis in idem (u tom smislu vidjeti presudu Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, t. 32. i 35. te navedenu sudsku praksu).

               32

               Naime, odluka kojom se, prema pravu države potpisnice sporazuma koja je pokrenula kazneni progon protiv neke osobe, konačno ne dovršava progon na državnoj razini, u načelu ne može imati za posljedicu to da predstavlja procesnu prepreku eventualnom pokretanju ili nastavku kaznenog progona za ista djela protiv te osobe u drugoj državi potpisnici sporazuma (presuda Turanský, EU:C:2008:768, t. 36.).

               33

               Iz odluke kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je, nakon što je Cour de cassation 2. prosinca 2009. donio presudu, rješenje o obustavi steklo učinak res judicata. Progon stoga valja smatrati dovršenim, čime se tako na državnom području Kraljevine Belgije priječe novi kazneni postupci protiv M. za ista djela i na osnovi istog spleta dokaza kao što su oni koji su ispitani u okviru postupka koji je rezultirao tim rješenjem. Naime, u člancima 246. do 248. CIC‑a određuje se da postupak može biti ponovno pokrenut samo na temelju novih dokaza, odnosno prije svega dokaza koji još nisu podneseni optužnom vijeću na razmatranje te koji mogu dovesti do izmjene odluke o obustavi.

               34

               Usto treba podsjetiti na to da, kao što je Sud zaključio u točki 40. svoje presude Bourquain (C‑297/07, EU:C:2008:708) vezano uz presudu zbog izostanka, činjenica da je navedeni kazneni postupak prema nacionalnom pravu implicirao ponovno pokretanje postupka sama po sebi ne isključuje to da dotična presuda svejedno bude okvalificirana „pravomoćnom“ u smislu članka 54. KPSS‑a.

               35

               Također valja istaknuti da pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen za isto kazneno djelo, navedeno u članku 50. Povelje i članku 54. KPSS‑a, treba također tumačiti u tom smislu.

               36

               S tim u vezi treba najprije istaknuti da „pravomoćnost“ predmetne kaznenopravne odluke treba razmatrati na temelju prava države članice koja je tu odluku donijela.

               37

               Nadalje, mora se primijetiti da sukladno objašnjenjima o primjeni članka 50. Povelje, koja treba uzeti u obzir u kontekstu njezinog tumačenja (presuda Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 20. i navedena sudska praksa), „u pogledu situacija iz članka 4. Protokola [br.] 7, [odnosno] primjen[e] načela unutar iste države članice, zajamčeno pravo ima jednako značenje i opseg primjene kao odgovarajuće pravo u EKLJP‑u“. Naime, budući da se u članku 54. KPSS‑a „pravomoćnost“ neke odluke suda, u cilju primjene načela ne bis in idem na eventualni progon koji se izvršava u drugoj državi potpisnici sporazuma, čini ovisnim o tome je li ta odluka pravomoćna ili nije, navedena točka iz objašnjenja u konkretnom je slučaju relevantna.

               38

               Međutim iz članka 4. stavka 2. Protokola br. 7 EKLJP‑a proizlazi da načelo ne bis in idem, propisano u stavku 1. toga članka, ne brani mogućnost ponovnog razmatranja slučaja „ako postoje dokazi o novim ili novootkrivenim činjenicama“, koji su takvi da bi mogli utjecati na rješenje slučaja.

               39

               U tom je smislu u presudi Europskog suda za ljudska prava Zolotukhin protiv Rusije (br. 14939/03, t. 83., 10. veljače 2009.) zaključeno da članak 4. Protokola br. 7 EKLJP‑a „postaje relevant[an] na početku novoga kaznenog progona, kad je prethodna oslobađajuća ili osuđujuća odluka postala po svojoj snazi res iudicata“. S druge strane, izvanredna pravna sredstva ne mogu se uzeti u obzir u svrhu odlučivanja je li postupak pravomoćno okončan. Iako ta pravna sredstva predstavljaju nastavak prvog postupka, „pravomoćna“ priroda odluke ne može ovisiti o tome jesu li ona iskorištena (Europski sud za ljudska prava, Zolotukhin protiv Rusije, br. 14939/03, t. 108., 10. veljače 2009.).

               40

               U konkretnom slučaju, mogućnost ponovnog otvaranja sudske istrage u slučaju pojavljivanja novih dokaza, kako je predviđena u člancima 246. do 248. CIC‑a, ne može dovesti u pitanje svojstvo pravomoćnosti rješenja o obustavi iz glavnog postupka. Naravno, ta mogućnost nije „izvanredno pravno sredstvo“ u smislu spomenute prakse Europskog suda za ljudska prava, nego podrazumijeva iznimno pokretanje, i to na temelju različitih dokaza, posebnog postupka, a ne obični nastavak postupka koji je već dovršen. Osim toga, imajući u vidu nužnost da se provjeri jesu li dokazi predloženi u prilog ponovnom otvaranju doista novi, bilo koji novi postupak, koji se zasniva na takvoj mogućnosti ponovnog otvaranja protiv iste osobe i za isto djelo, može biti pokrenut samo u državi potpisnici sporazuma na čijem je državnom području navedeno rješenje doneseno.

               41

               Uzevši u obzir sva navedena razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 54. KPSS‑a treba tumačiti u smislu da se rješenje o obustavi postupka i neupućivanju predmeta sudu nadležnom za donošenje presude, koje u državi potpisnici sporazuma u kojoj je to rješenje doneseno priječi nova suđenja za ista djela protiv osobe na koju se odnosilo spomenuto rješenje, osim ako se protiv navedene osobe ne pojave novi dokazi, treba smatrati odlukom kojom se izriče pravomoćna presuda u smislu tog članka, što na taj način priječi nova suđenja protiv iste osobe za ista djela u drugoj državi potpisnici sporazuma.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 54. Konvencije o primjeni Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Belgijsko‑luksemburške gospodarske unije, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju pregleda na zajedničkim granicama, potpisane u Schengenu (Luksemburg) 19. lipnja 1990., treba tumačiti u smislu da se rješenje o obustavi postupka i neupućivanju predmeta sudu nadležnom za donošenje presude, koje u državi potpisnici sporazuma u kojoj je to rješenje doneseno priječi nova suđenja za ista djela protiv osobe na koju se odnosilo spomenuto rješenje, osim ako se protiv navedene osobe ne pojave novi dokazi, treba smatrati odlukom kojom se izriče pravomoćna presuda u smislu tog članka, što na taj način priječi nova suđenja protiv iste osobe za ista djela u drugoj državi potpisnici sporazuma.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski