title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 9. studenoga 2017.#SolarWorld AG protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Subvencije – Uredba (EU) br. 1239/2013 – Članak 2. – Uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Kine – Konačna kompenzacijska pristojba – Izuzeće uvoza koje je predmet prihvaćene preuzete obveze – Odvojivost.#Predmet C-205/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Subvencije – Uredba (EU) br. 1239/2013 – Članak 2. – Uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Kine – Konačna kompenzacijska pristojba – Izuzeće uvoza koje je predmet prihvaćene preuzete obveze – Odvojivost”
      U predmetu C‑205/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 11. travnja 2016.,

         SolarWorld AG, sa sjedištem u Bonnu (Njemačka), koji zastupaju L. Ruessmann, odvjetnik, i J. Beck, solicitor,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Brandoni solare SpA, sa sjedištem u Castelfidardu (Italija),

         Solaria Energia y Medio Ambiente SA, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koji zastupaju L. Ruessmann, odvjetnik, i J. Beck, solicitor,
      tužitelji u prvom stupnju,

         Vijeće Europske unije, koje zastupa H. Marcos Fraile, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Tuominen, Avocată,
      tuženik u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju A. Demeneix, J.-F. Brakeland i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,

         China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME), sa sjedištem u Beijingu (Kina), koji zastupaju J.-F. Bellis i A. Scalini, odvjetnici, i F. Di Gianni, avvocato,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, E. Juhász i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tančev,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. ožujka 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom SolarWorld AG zahtijeva poništenje rješenja Općeg suda Europske unije od 1. veljače 2016., SolarWorld i dr./Vijeće (T‑142/14, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:68), u dijelu u kojem je potonji kao nedopuštenu odbacio tužbu društava SolarWorld, Brandoni solare SpA i Solaria Energia y Medio Ambiente SA za poništenje članka 2. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1239/2013 od 2. prosinca 2013. o uvođenju konačne kompenzacijske pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 325, str. 66., u daljnjem tekstu: sporna uredba).

         Pravni okvir
      Osnovna uredba

               2

               Članak 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 597/2009 od 11. lipnja 2009. o zaštiti od subvencioniranog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 188, str. 93.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 17., str. 273.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), naslovljen „Preuzimanje obveza”, propisuje:
               „1.   Pod uvjetom da je u prethodnom pozitivnom ispitivanju utvrđeno postojanje subvencije i štete, Komisija može prihvatiti dobrovoljne i zadovoljavajuće ponude za preuzimanjem obveze, prema kojima:

                        (a)

                        je zemlja podrijetla i/ili izvoza suglasna ukloniti ili ograničiti subvenciju ili poduzeti druge mjere u vezi s njezinim učincima; ili

                        (b)

                        svaki se uvoznik obveže revidirati cijene ili ne izvoziti prema dotičnim područjima sve dok izvozi koriste subvencije protiv kojih se mogu uvesti kompenzacijske mjere, tako da je Komisija, nakon specifičnog konzultiranja sa Savjetodavnim odborom, uvjerena da se štetni učinci subvencioniranja time uklanjaju.

                  U tom slučaju, i sve dok je preuzeta obveza na snazi, na navedene uvoze dotičnih proizvoda proizvedenih od strane društava iz odluke Komisije kojom su prihvatile preuzimanje obveza i svake kasnije izmjene odluke, ne primjenjuju se privremene pristojbe koje je uvela Komisija u skladu s člankom 12. stavkom 3. i konačne pristojbe koje je uvelo Vijeće u skladu s člankom 15. stavkom 1.
               Povećanje cijene prema preuzetoj obvezi nije više nego što je potrebno za nadoknadu iznosa subvencija protiv kojih se mogu uvesti kompenzacijske mjere i treba biti manje od iznosa subvencija protiv kojih se mogu uvesti kompenzacijske mjere kada je takvo povećanje cijene dostatno da bi se uklonila šteta za industriju Zajednice.
               […]
               9.   U slučaju kršenja preuzetih obveza ili u slučaju da se bilo koja od stranaka koje se preuzele obveze povuče iz preuzetih obveza, ili u slučaju da se Komisija povuče iz prihvaćene preuzete obveze, nakon provedenih konzultacija, iz prihvaćene preuzete obveze povlači se odlukom ili uredbom Komisije, kako je primjereno, a primjenjuje se privremena pristojba koju je donijela Komisija u skladu s člankom 12. ili konačna pristojba koju je donijelo Vijeće u skladu s člankom 15. stavkom 1. pod uvjetom da je dotičnom uvozniku ili zemlji podrijetla i/ili izvoza pružena mogućnost iznošenja primjedaba, osim u slučaju da se izvoznik ili zemlja povuče iz preuzimanja obveza.
               […]”

         Sporna uredba

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 753. sporne uredbe, „[z]ainteresirane stranke napomenule su da prilagodljivost cijena potražnje može biti vrlo visoka […] Iako je točno da […] znatno povećanje cijena može dovesti do velikog pada potražnje, […] malo [je] vjerojatno da će mjere uzrokovati znatno povećanje cijena i to zbog sljedećih razloga. […] [G]ospodarski je učinak preuzimanja obveze koje je Komisija prihvatila takav da će proizvođači izvoznici iz Kine isporučivati dotični proizvod po najmanjoj uvoznoj cijeni od 60 c/W, što je puno niže od cijene koja je uočena tijekom RIP‑a, u obujmu koji otprilike odgovara njihovu trenutačnom tržišnom udjelu. Malo je vjerojatno da će se potražnja znatno smanjiti uz tu razinu cijena jer se tom razinom cijena jamči dostatna potražnja uz sadašnju razinu potpore u okviru programa potpore i sadašnje razine pariteta mreže. Nadalje, očekuje se povećanje cijena električne energije za krajnje korisnike i pad cijena dotičnog proizvoda. Formulom za indeksiranje se u okviru preuzete obveze jamči da će se prilikom utvrđivanja daljnjih smanjenja cijene dotičnog proizvoda u obzir uzimati najmanje uvozne cijene.”

               4

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. sporne uredbe, uvodi se konačna kompenzacijska pristojba na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula ili ploča i ćelija vrste koja se rabi u kristalnim silicijskim fotonaponskim modulima ili pločama, podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine, obuhvaćenih određenim oznakama Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verziji koja se primjenjivala u trenutku donošenja sporne uredbe (u daljnjem tekstu: KN). Stavak 2. tog članka utvrđuje stopu konačne kompenzacijske pristojbe koja se primjenjuje na neto cijenu franko granica Unije, neocarinjeno, za proizvode opisane u stavku 1. tog članka koje proizvode društva nabrojena u tom stavku 2.

               5

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. sporne uredbe, koji se primjenjuje na određene proizvode koji su obuhvaćeni određenom oznakom KN‑a i za koje su račune izdala društva od kojih je Komisija prihvatila preuzimanje obveza i čiji su nazivi navedeni u Prilogu Provedbenoj odluci Komisije 2013/707/EU оd 4. prosinca 2013. o potvrdi prihvaćanja preuzete obveze u vezi s antidampinškim i antisubvencijskim mjerama koje se odnose na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine za vrijeme primjene konačnih mjera (SL 2013., L 325, str. 214.), uvoz prijavljen radi puštanja u slobodan promet izuzet je od kompenzacijske pristojbe uvedene člankom 1. sporne uredbe ako su ispunjeni određeni uvjeti.

               6

               Člankom 2. stavkom 2. sporne uredbe određeno je da carinski dug nastaje u trenutku prihvaćanja prijave za puštanje u slobodan promet kada se utvrdi da jedan ili više uvjeta navedenih u članku 2. stavku 1. te uredbe nije ispunjeno ili kada Komisija povuče prihvaćanje preuzete obveze.

         Okolnosti spora

               7

               SolarWorld je europski proizvođač kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i njihovih ključnih elemenata.

               8

               Nakon pritužbe koju je podnio EU ProSun, udruženje europskih proizvođača kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i njihovih ključnih elemenata, Komisija je 6. rujna 2012. objavila Obavijest o pokretanju antidampinškog postupka koji se odnosi na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija i poluvodičkih pločica – wafera) poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2012., C 269, str. 5.)

               9

               Dana 8. studenoga 2012. Komisija je objavila Obavijest o pokretanju antisubvencijskog postupka koji se odnosi na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija i poluvodičkih pločica – wafera) poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2012., C 340, str. 13.).

               10

               Dana 4. lipnja 2013. Komisija je donijela Uredbu (EU) br. 513/2013 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (npr. ćelija i pločica) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine i izmjeni Uredbe (EU) br. 182/2013 o uvjetovanju evidentiranjem tog uvoza podrijetlom ili poslanog iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 152, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125., str. 119.).

               11

               Dana 27. srpnja 2013. China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME) (Kineska trgovačka komora za uvoz i izvoz strojeva i elektroničkih proizvoda (CCCME), Kina) dostavio je Komisiji, u okviru antidampinškog ispitnog postupka, zajedničku ponudu za preuzimanje obveze nekoliko kineskih proizvođača izvoznika. U bitnom CCCME je u njihovo i svoje ime predlagao primjenu minimalnih uvoznih cijena za fotonaponske module i svaki njihov ključan sastavni dio (tj. ćelije i poluvodičke pločice – wafere) do određene godišnje razine uvoza (u nastavku: minimalne uvozne cijene).

               12

               Dana 2. kolovoza 2013. Komisija je donijela Odluku 2013/423/EU o prihvaćanju ponude za preuzimanje obveze u vezi s antidampinškim postupkom u pogledu uvoza kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i njihovih ključnih sastavnih dijelova (tj. ćelija i pločica) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 209, str. 26.), koju je ponudila skupina kineskih proizvođača izvoznika, navedenih u Prilogu navedenoj odluci, zajedno s CCCME‑om.

               13

               Kako bi se uzela u obzir Odluka 2013/423, donesena je Uredba Komisije (EU) br. 748/2013 od 2. kolovoza 2013. o izmjeni Uredbe br. 513/2013 (SL 2013., L 209, str. 1.). Pored ostalih izmjena njome je u Uredbu br. 513/2013 uveden članak 6. koji, uz ispunjenje određenih uvjeta, predviđa da je uvoz proizvoda prijavljenih za puštanje u slobodan promet i za koje su račune izdala trgovačka društva od kojih je Komisija prihvatila preuzimanje obveza i čiji su nazivi navedeni u Prilogu Odluci 2013/423 izuzet od privremene antidampinške pristojbe uvedene člankom 1. Uredbe br. 513/2013.

               14

               CCCME je dopisom od 25. rujna 2013., u vlastito ime i kao zastupnik proizvođačâ izvoznikâ čija je prvobitna ponuda za preuzimanje obveze bila prihvaćena, zatražio od Komisije da prihvati uvjete tog preuzimanja obveze radi uklanjanja svih štetnih učinaka subvencioniranog uvoza.

               15

               Komisija je 4. prosinca 2013. donijela Provedbenu odluku 2013/707.

               16

               Vijeće je 2. prosinca 2013. donijelo spornu uredbu.

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. veljače 2014. tužitelji u prvom stupnju pokrenuli su postupak za poništenje članka 2. sporne uredbe.

               18

               U prilog svojoj tužbi istaknuli su tri tužbena razloga. Prvi i drugi tužbeni razlog temeljili su se na tome da je članak 2. sporne uredbe posljedica očite pogreške u ocjeni i da povređuje članak 13. Osnovne uredbe jer taj članak 2. iz antisubvencijskih mjera izuzima kineske proizvođače za koje je Komisija prihvatila nezakonito zajedničko preuzimanje obveza uz povredu prava obrane tužiteljâ, njihova prava na pravičan postupak i načela dobre uprave te članka 13. stavka 4. i članka 29. stavka 2. Osnovne uredbe. Treći tužbeni razlog temeljio se na tome da navedeni članak 2. povređuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a jer određenim kineskim proizvođačima odobrava izuzeće od antisubvencijskih mjera na temelju ponude za preuzimanje obveza, koje je prihvatila i potvrdila sporna uredba, a koje predstavlja horizontalni zabranjeni sporazum o cijenama.

               19

               Pobijanim rješenjem Opći je sud odbacio kao nedopuštenu tužbu uz obrazloženje da se članak 2. sporne uredbe, što je jedina osporena odredba, ne može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe.

         Zahtjevi stranaka

               20

               Svojom žalbom SolarWorld od Suda zahtijeva da:

                        –

                        žalbu proglasi dopuštenom i osnovanom;

                        –

                        ukine pobijano rješenje;

                        –

                        odluči o meritumu i poništi članak 2. sporne uredbe ili vrati predmet Općem sudu radi donošenja meritorne odluke o tužbi za poništenje, i

                        –

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               21

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

               22

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu kao pravno neosnovanu;

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               23

               U prilog svojoj žalbi SolarWorld ističe dva žalbena razloga. Prvi se temelji na pogrešci koju je navodno počinio Opći sud kad je utvrdio da se članak 2. sporne uredbe ne može odvojiti od ostatka te uredbe. Drugi žalbeni razlog temelji se na povredi članaka 20. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na odvojivosti članka 2. sporne uredbe
      Dopuštenost

               24

               Vijeće ističe nedopuštenost prvog žalbenog razloga jer, s jedne strane, SolarWorld samo ponavlja prigovor o odvojivosti članka 2. sporne uredbe koji je iznio pred Općim sudom i, s druge strane, ispitivanje odvojivosti te odredbe ulazi u činjeničnu ocjenu.

               25

               Kao prvo, valja istaknuti da kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud, pravna pitanja ispitana u prvom stupnju mogu ponovno biti raspravljana tijekom žalbenog postupka. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 31. i navedena sudska praksa).

               26

               Međutim, u ovom slučaju SolarWorld svojim prvim žalbenim razlogom ne nastoji postići puko preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, nego upravo želi osporiti pravno razmišljanje koje je Opći sud navelo na zaključak da se članak 2. sporne uredbe ne može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe i posljedicu koju je Opći sud izveo iz tog zaključka, tj. da SolarWorldova tužba nije dopuštena. SolarWorld je u tom smislu u dovoljnoj mjeri naznačio dijelove pobijanog rješenja za koje smatra da sadržavaju pogrešku koja se tiče prava i pravne argumente koje ističe u potporu svojem zahtjevu, čime se Sudu omogućava provedba njegova nadzora.

               27

               Kao drugo, valja naglasiti da je eventualna pogreška Općeg suda u ocjeni odvojivosti odredbe pravnog akta Unije pogreška koja se tiče prava koja je podvrgnuta nadzoru Suda (o tom nadzoru vidjeti osobito presudu od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 110. do 122.).

               28

               Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog dopušten.

         Meritum
      – Argumentacija stranaka

               29

               SolarWorld smatra da se članak 2. sporne uredbe može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe i osobito od njezina članka 1. stavka 2. i da posljedično njegovo eventualno poništenje neće uzrokovati izmjenu dosega te uredbe. U tom smislu razmišljanje Općeg suda u točkama 55. i 59. pobijanog rješenja temelji se na pogrešnom shvaćanju pojmova „kompenzacijske mjere” i „kompenzacijske pristojbe”.

               30

               SolarWorld ističe da kompenzacijske mjere mogu imati različite oblike (pristojbe ad valorem, iznosi određeni u eurima ili minimalne uvozne cijene). Što se konkretno tiče minimalnih uvoznih cijena, članak 13. Osnovne uredbe dopušta Vijeću i Komisiji da od pojedinačnih proizvođača izvoznika prihvate obveze o minimalnim uvoznim cijenama ako predložene cijene uklanjaju štetne učinke subvencije. Ti su proizvođači usto izuzeti od pristojbe ad valorem jer su podvrgnuti drugom obliku mjera, tj. minimalnim uvoznim cijenama u okviru svoje preuzete obveze. Stoga, cilj kompenzacijskih mjera, bez obzira na njihov oblik, jest mogućnost uklanjanja štete uzrokovane Unijinim proizvođačima istog proizvoda i u tom smislu ima ulogu ispravljanja.

               31

               Posljedično, prema mišljenju SolarWorlda, izmjena oblika kompenzacijskih mjera ne mijenja doseg uredbe koja ih nameće jer te mjere obuhvaćaju sav uvoz od proizvođača izvoznika kod kojih je utvrđeno da imaju koristi od štetnih subvencija.

               32

               Nadalje, SolarWorld tvrdi da u skladu s člankom 13. stavkom 9. Osnovne uredbe, prema kojem se u slučaju kršenja ili povlačenja iz preuzetih obveza o minimalnim uvoznim cijenama primjenjuju pristojbe ad valorem, Komisija ima fleksibilnost kako bi izmijenila oblik kompenzacijskih mjera, bez izmjene njihova dosega. U ovom slučaju članak 2. stavak 2. točka (b) sporne uredbe upućuje upravo na taj članak 13. stavak 9. i od donošenja sporne uredbe Komisija je povukla prihvaćanje preuzete obveze o minimalnim uvoznim cijenama za nekoliko kineskih proizvođača izvoznika, namećući im pristojbe ad valorem. Stoga od stupanja na snagu sporne uredbe nije bilo trenutka u kojem ti proizvođači izvoznici nisu bili podvrgnuti kompenzacijskim mjerama.

               33

               U tim okolnostima, da je Opći sud prihvatio tužbu i poništio članak 2. sporne uredbe uz obrazloženje da minimalna uvozna cijena ne uklanja štetu prouzročenu industriji Unije, ništa ne bi sprečavalo Vijeće i Komisiju da utvrde novu minimalnu uvoznu cijenu na razini prikladnoj za uklanjanje te štete, u skladu s člankom 13. stavkom 1. Osnovne uredbe. U tom smislu SolarWorld navodi da takvo proglašavanje ništavosti ne bi nužno uzrokovalo izmjenu dosega mjera, što je u samoj srži razmišljanja Općeg suda u točki 55. pobijanog rješenja. Jedina pravna posljedica takvog proglašenja bila bi da bi Vijeće i Komisija morali ili prihvatiti nove preuzete obveze koje sadržavaju nove minimalne uvozne cijene koje uklanjaju štetne učinke subvencije ili odlučiti primijeniti pristojbe ad valorem na sve kineske proizvođače izvoznike.

               34

               Nadalje, SolarWorld ističe da sudska praksa koju Opći sud spominje u točki 57. pobijanog rješenja ne može potkrijepiti zaključak da se članak 2. sporne uredbe ne može odvojiti.

               35

               Naposljetku, što se tiče zadnjeg dijela točke 55. pobijanog rješenja, prema kojem „uvoz proizvoda koje su poslali kineski izvoznici koji nisu pristupili preuzimanju obveze koju je Komisija prihvatila […] iznosi 30 % cjelokupnog uvoza dotičnih proizvoda”, SolarWorld podsjeća na to da članak 13. stavak 1. Osnovne uredbe zahtijeva da se minimalne uvozne cijene odrede na razini koja je prikladna za uklanjanje štete, bez obzira na udio uvoza podvrgnutog kompenzacijskim mjerama u obliku minimalnih uvoznih cijena. Također, SolarWorld smatra da veliki broj kineskih proizvođača izvoznika podvrgnutih minimalnim uvoznim cijenama ne mijenja činjenicu da sporna uredba nameće kompenzacijske mjere i da je oblik tih mjera pitanje koje se ne odnosi ni na njihov doseg ni na njihov predmet.

               36

               Vijeće, koje podupire Komisija, ističe da prvi žalbeni razlog SolarWorlda treba odbiti kao neosnovan. Te institucije smatraju da je djelomično poništenje sporne uredbe isključeno jer bi imalo za učinak zamjenu te uredbe novim aktom koji bi imao različit sadržaj, koji ne odgovara namjerama autora te uredbe i koji bi stoga utjecao na njezinu bit.

         – Ocjena Suda

               37

               Svojim prvim žalbenim razlogom SolarWorld u biti osporava ocjenu Općeg suda sadržanu u točkama 55. i 59. pobijanog rješenja, kojom je on smatrao da bi poništenje članka 2. sporne uredbe utjecalo na bit te uredbe i da zbog toga ta odredba nije odvojiva od ostalih odredaba te uredbe.

               38

               Na temelju ustaljene sudske prakse Suda, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta. U tom smislu Sud je više puta presudio da taj zahtjev nije zadovoljen ako bi djelomično poništenje akta imalo za učinak izmjenu njegove biti (presuda od 12. studenoga 2015., Ujedinjena Kraljevina/Parlament i Vijeće, C‑121/14, EU:C:2015:749, t. 20. i navedena sudska praksa).

               39

               Stoga provjera odvojivosti elementa akta Unije pretpostavlja ispitivanje njegova opsega, kako bi se ocijenilo bi li poništenje tih elemenata promijenilo duh i bit tog akta (presude od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 112., i od 12. studenoga 2015., Ujedinjena Kraljevina/Parlament i Vijeće, C‑121/14, EU:C:2015:749, t. 21.).

               40

               U ovom slučaju, prema članku 1. sporne uredbe, uvedena je konačna kompenzacijska pristojba na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula ili ploča te ćelija vrste koja se koristi u kristalnim silicijskim fotonaponskim modulima ili pločama koji su uvršteni pod određene oznake KN‑a, podrijetlom ili poslanih iz Kine, s različitom stopom te kompenzacijske pristojbe za različita društva koja proizvode te proizvode.

               41

               U skladu s člankom 2. sporne uredbe, koja se primjenjuje na određene proizvode za koje su navedene oznake KN‑a i za koje račune izdaju društva od kojih je Komisija prihvatila preuzimanje obveza, uvoz prijavljen za puštanje u slobodan promet izuzet je od kompenzacijske pristojbe uvedene člankom 1. te uredbe ako su ispunjeni određeni uvjeti, pri čemu to izuzeće prestaje ako se utvrdi da jedan ili više takvih uvjeta nije ispunjeno ili ako Komisija povuče svoje prihvaćanje preuzetih obveza. Kao što je navedeno u točki 11. ove presude, minimalna uvozna cijena za kristalne silicijske fotonaponske module ili ploče te za svaki njihov ključni element (ćelije i pločice) primjenjuje se samo do određene godišnje razine uvoza.

               42

               Iz odredaba sadržanih u člancima 1. i 2. sporne uredbe stoga proizlazi da potonji članak utvrđuje, putem preuzimanja obveza u vezi s minimalnom uvoznom cijenom, izuzeće od plaćanja kompenzacijskih pristojbi uvedenih na temelju tog članka 1., u granicama određenog godišnjeg obujma uvoza.

               43

               U takvom normativnom kontekstu Opći sud je u točki 55. pobijanog rješenja presudio da članak 2. sporne uredbe „priznaje poimence navedenim gospodarskim subjektima, do određene količinske granice, izuzeće od plaćanja kompenzacijskih pristojbi ako su ispunjeni uvjeti koji su predviđeni potonjom odredbom. Poništenje [te odredbe] i posljedično uklanjanje izuzeća od plaćanja pristojbi koje je bilo priznato do određene količinske granice proširilo bi opseg kompenzacijskih pristojbi izvan onoga koji proizlazi iz primjene [sporne] uredbe kako ju je donijelo Vijeće s obzirom na to da bi se u tom slučaju navedene pristojbe primjenjivale na cjelokupan uvoz dotičnih proizvoda poslanih iz Kine, dok se, primjenom cjelovite uredbe, te pristojbe primjenjuju samo na uvoz proizvoda koje su poslali kineski izvoznici koji nisu pristupili preuzimanju obveze koju je Komisija prihvatila Provedbenom odlukom 2013/707, tj. za uvoz koji po navodima stranaka iznosi 30 % cjelokupnog uvoza dotičnih proizvoda. Takav bi rezultat predstavljao izmjenu biti akta u kojem je sadržana odredba čije se poništenje traži, u ovom slučaju [sporne] uredbe.”

               44

               U točki 59. pobijanog rješenja Opći sud je zaključio da imajući u vidu izmjenu biti sporne uredbe, do koje bi dovelo poništenje članka 2. te uredbe koje bi ukinulo izuzeće od plaćanja kompenzacijskih pristojbi priznato za uvoz proizvoda kineskih proizvođača izvoznika koji su pristupili preuzimanju obveze koje je prihvatila Komisija, takvu odredbu nije moguće odvojiti od ostatka te uredbe.

               45

               Valja navesti da, suprotno tvrdnji SolarWorlda u okviru prvog žalbenog razloga, taj zaključak Općeg suda u točki 59. pobijanog rješenja nije zahvaćen pogreškom koja se tiče prava.

               46

               Kao prvo, iz odredaba članaka 1. i 2. sporne uredbe proizlazi da je, kao što su to potvrdile sve stranke u ovom postupku, zakonodavac Unije prilikom donošenja te uredbe uspostavio mjere trgovinske zaštite koje čine skup ili „paket”. Naime, ta uredba nameće dvije odvojene i komplementarne mjere, koje imaju za cilj postići zajednički rezultat, tj. uklanjanje štetnog učinka za industriju Unije kineske subvencije u vezi s dotičnim proizvodima, štiteći pritom interes te industrije.

               47

               U tom smislu valja uputiti na uvodnu izjavu 753. sporne uredbe, koja se u okviru analize utjecaja nametanja mjera trgovinske zaštite na interes industrije Unije odnosi na učinke koje će prema mišljenju Vijeća preuzimanje obveze u vezi s minimalnim uvoznim cijenama imati na potražnju i ponudu dotičnih proizvoda. Iz razmatranja te uvodne izjave proizlaze dva zaključka. S jedne strane, takvo preuzimanje obveza imat će pozitivan ekonomski utjecaj na europsko tržište tih proizvoda, u smislu da će minimalna uvozna cijena, predviđajući nižu cijenu od one u razdoblju ispitnog postupka, omogućiti zadržavanje u Uniji dovoljne potražnje za dotičnim proizvodima. Stoga je vidljivo da takva mjera zasigurno ima znatan učinak koji se razlikuje od onog u slučaju nametanja pristojbe ad valorem.

               48

               S druge strane, preuzimanje obveza u vezi s minimalnom uvoznom cijenom mjera je koju je Vijeće uzelo u obzir u okviru ispitivanja utjecaja svih mjera trgovinske zaštite na cilj sporne uredbe, tj. uklanjanje štetnog učinka za industriju Unije kineske subvencije u vezi s dotičnim proizvodima, štiteći pritom interes te industrije.

               49

               Iz toga slijedi da je zakonodavac Unije smatrao preuzimanje obveze u vezi s minimalnom uvoznom cijenom, kao i nametanje pristojbe ad valorem, bitnim elementom postizanja cilja te uredbe.

               50

               U tim okolnostima ne može se prihvatiti tvrdnja SolarWorlda da poništenje članka 2. sporne uredbe, iako bi za društva koja su preuzela obveze u vezi s minimalnom uvoznom cijenom uzrokovalo uklanjanje te preuzete obveze i nametanje pristojbe ad valorem, ne bi utjecalo na doseg sporne uredbe jer nametanje pristojbe ad valorem samo po sebi omogućuje postizanje istog cilja kojem teži to preuzimanje obveza.

               51

               Kao drugo, valja istaknuti da mjere trgovinske zaštite, predviđene spornom uredbom, sadržavaju objektivne razlike s obzirom na svoju narav. Kao što je to pravilno istaknula Komisija u svojem intervencijskom podnesku, prilikom nametanja pristojbe ad valorem, u smislu članka 1. stavka 1. sporne uredbe, kineski proizvođači izvoznici slobodni su odrediti svoje prodajne cijene za Uniju, pri čemu se nakon toga pristojba nameće na tu cijenu jednom kad se dotični proizvod uveze u Uniju. Prihodi od te pristojbe uplaćuju se u proračun Unije. Nasuprot tomu, kad se primjenjuje minimalna uvozna cijena, ti proizvođači izvoznici više ne mogu slobodno odrediti svoju cijenu jer se ona mora uvećati do razine te minimalne uvozne cijene za uvoz prijavljen za stavljanje dotičnog proizvoda u slobodan promet. Dodatni prihodi od tog povećanja cijena pripadaju dotičnim proizvođačima izvoznicima.

               52

               Prema tome, sporna uredba temelji se na mogućnosti alternativne primjene tih dviju različitih mjera, što kineskim proizvođačima izvoznicima omogućuje da iskoriste pravo na preuzimanje obveza u vezi s minimalnim uvoznim cijenama koje prihvaća Komisija, u smislu članka 2. sporne uredbe, i tako izbjegnu da se kompenzacijska pristojba ad valorem predviđena člankom 1. te uredbe nametne na njihove proizvode. Međutim, poništenje tog članka 2. uklonilo bi takvu mogućnost i alternativu koju je zakonodavac Unije želio ponuditi kineskim proizvođačima izvoznicima prilikom donošenja sporne uredbe. Uzimajući u obzir razlike u ekonomskim posljedicama zbog tih dviju vrsta mjera trgovinske zaštite, takvo poništenje utjecalo bi na samu bit sporne uredbe.

               53

               Iz toga slijedi da tvrdnja SolarWorlda da bi u slučaju eventualnog poništenja članka 2. te uredbe kineski proizvođači izvoznici u svakom trenutku bili podvrgnuti nekoj kompenzacijskoj mjeri ni u čem ne mijenja zaključak da se kineskim proizvođačima izvoznicima uskraćuje izbor koji im je zakonodavac Unije dao prilikom donošenja te uredbe.

               54

               Kao treće, kao što to proizlazi iz točke 55. pobijanog rješenja, 70 % uvoza dotičnih proizvoda podrijetlom iz Kine predmet su primjene članka 2. sporne uredbe.

               55

               Stoga je razvidno da je zakonodavac Unije uspostavio niz mjera u okviru kojih je, doduše, nametanje pristojbi ad valorem formalno gledano pravilo, a primjena preuzimanja obveze u vezi s minimalnim uvoznim cijenama iznimka od tog pravila, no u stvarnosti primjena iznimke odnosila se na veliku većinu slučajeva od samog donošenja sporne uredbe. Stoga je vidljivo da je to preuzimanje obveza glavna primjena u okviru uvoza podrijetlom iz Kine na koji se odnosi sporna uredba. U tim okolnostima poništenje tih preuzetih obveza nužno bi utjecalo na bit te uredbe.

               56

               Naposljetku, što se tiče tvrdnje SolarWorlda da poništenje Općeg suda članka 2. sporne uredbe ne bi spriječilo zakonodavca Unije da odredi novu minimalnu uvoznu cijenu na razini prikladnoj za uklanjanje štete uzrokovane industriji Unije, u skladu s člankom 13. stavkom 1. Osnovne uredbe, valja utvrditi da analiza utjecaja na bit pravnog akta Unije ovisi jedino o posljedicama koje automatski proizlaze iz eventualnog poništenja dotične odredbe tog akta. Stoga različite mjere koje autor tog akta može poduzeti nakon takvog poništenja ne mogu utjecati na tu analizu.

               57

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da se članak 2. sporne uredbe ne može odvojiti od ostalih odredaba te uredbe.

               58

               Posljedično, prvi žalbeni razlog SolarWorlda valja odbiti.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članaka 20. i 47. Povelje
      Argumentacija stranaka

               59

               SolarWorld prigovara Općem sudu da je povrijedio njegovo pravo na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje i njegovo pravo na jednakost pred zakonom iz njezina članka 20.

               60

               Naime, kad se pobijano rješenje ne bi smatralo nevaljanim zbog razloga objašnjenih u okviru prvog žalbenog razloga, to bi imalo neprihvatljivu posljedicu da bi žalitelju, kao tužitelju iz Unije u predmetu o trgovinskoj zaštiti, bio de iure uskraćen djelotvoran pravni lijek i da bi bio u nepovoljnijem položaju u odnosu na kineske proizvođače izvoznike koji zahtijevaju poništenje cijele sporne uredbe pred sudovima Unije.

               61

               Budući da je sam cilj Osnovne uredbe zaštititi industriju Unije protiv štete zbog subvencije, SolarWorld smatra da kada institucije Unije utvrde postojanje štetne subvencije, ali ne nametnu kompenzacijske mjere u bilo kojem obliku, na razini prikladnoj za uklanjanje štete koju su pretrpjeli proizvođači iz Unije, povređuju se prava industrije Unije. Međutim, SolarWorld smatra da kad se pobijano rješenje ne bi smatralo nevaljanim, fotonaponska industrija u ovom predmetu ne bi imala nikakav pravni lijek kad Vijeće i Komisija nezakonito nametnu kompenzacijske mjere u visini iznosa koji nije prikladan za uklanjanje štete koju su pretrpjeli proizvođači Unije.

               62

               Nadalje, činjenica da kineski proizvođači izvoznici koji su uzrokovali štetu industriji Unije imaju mogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv uredbe kojom se uvode mjere trgovinske zaštite, dok europski proizvođač nema takvu mogućnost, povreda je načela jednakosti pred zakonom iz članka 20. Povelje. Naime, europski proizvođač, poput žalitelja u ovom predmetu, načelno ima interes postići poništenje ne cijele uredbe kojom se nameću mjere trgovinske zaštite, nego jedino njezinih nezakonitih dijelova.

               63

               Vijeće smatra da drugi žalbeni razlog, s obzirom na to da prvi put u žalbenom postupku ističe povredu članka 20. Povelje, treba smatrati nedopuštenim. Vijeće smatra da je taj drugi žalbeni razlog u svakom slučaju, kao što to smatra i Komisija, neosnovan u cijelosti.

         Ocjena Suda

               64

               Najprije valja podsjetiti na to da je nadležnost Suda u okviru žalbe načelno ograničena na ocjenu pravnog rješenja koje je dano na temelju razloga raspravljenih pred prvostupanjskim sudom (presuda od 17. rujna 2015., Total/Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 22. i navedena sudska praksa).

               65

               Međutim, u ovom slučaju povreda članka 20. Povelje ističe se prvi put pred Sudom, iako je SolarWorld imao prilike istaknuti povredu tog članka u okviru dvaju razloga nedopuštenosti tužbe koje je Vijeće iznijelo pred Općim sudom. Drugi žalbeni razlog SolarWorlda stoga je nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na povredu članka 20. Povelje.

               66

               Što se tiče argumenta koji se temelji na povredi članka 47. Povelje, SolarWorld tvrdi da ako ne bi mogao djelomično pobijati spornu uredbu, on ne bi imao nikakav pravni lijek na raspolaganju ako institucije Unije nezakonito nametnu kompenzacijske mjere u visini iznosa koji nije prikladan za uklanjanje štete koju su pretrpjeli proizvođači Unije.

               67

               U tom smislu valja navesti, kao prvo, da predmet tog članka nije izmjena sustava sudskog nadzora predviđenog Ugovorima, a osobito ne pravila o dopuštenosti tužbi izravno podnesenih sudu Unije (presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 97., i od 24. studenoga 2016., Ackermann Saatzucht i dr./Parlament i Vijeće, C‑408/15 P i C‑409/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:893, t. 49.).

               68

               Kao drugo, zaštita koju pruža članak 47. Povelje ne zahtijeva da je pojedinac bezuvjetno ovlašten podnijeti tužbu za poništenje izravno pred sudom Unije protiv zakonodavnih akata Unije (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 105.).

               69

               Kao treće, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije, kao što to proizlazi iz članka 19. stavka 1. UEU‑a, osiguravaju Sud i sudovi država članica. U tu svrhu, UFEU u svojim člancima 263. i 277., s jedne strane, i u članku 267., s druge strane, ustanovio je cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata Unije povjeravajući ga sudu Unije (presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 90. i 92., i od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 57.).

               70

               U tim okolnostima činjenica da SolarWorld ne može podnijeti pravni lijek isključivo protiv jednog neodvojivog dijela sporne uredbe ne povređuje njegova prava iz članka 47. Povelje jer je to društvo moglo pobijati spornu uredbu u cijelosti. Naime, on je mogao, uz poštovanje zahtjeva o aktivnoj procesnoj legitimaciji iz članka 263. stavka 4. UFEU‑a, pobijati spornu uredbu izravno pred Općim sudom zahtijevajući suspenziju učinaka tog poništenja dok institucije Unije ne donesu mjere potrebne za provedbu poništavajuće presude ili osporavati valjanost sporne uredbe pred nacionalnim sudovima i navesti ih da Sudu upute prethodna pitanja.

               71

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da pobijano rješenje, u dijelu u kojem je Opći sud presudio da je s obzirom na neodvojivost članka 2. od ostatka te uredbe tužba SolarWorlda nedopuštena, ne povređuje članak 47. Povelje.

               72

               Prema tome, drugi žalbeni razlog SolarWorlda valja odbiti kao djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.

               73

               Iz toga slijedi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               74

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               75

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               76

               Budući da je Vijeće zahtijevalo da se žalitelju naloži snošenje troškova i da potonji nije uspio u postupku, žalitelju valja naložiti snošenje troškova te institucije.

               77

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. također primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               78

               U ovom slučaju Komisija, koja je bila intervenijent u prvom stupnju, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se društvu SolarWorld AG snošenje troškova Vijeća Europske unije.

                           3.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 10. studenoga 2017.#Jema Energy, SA protiv Europskog zajedničkog poduzeća za ITER i razvoj energije fuzije.#Ugovori o javnoj nabavi robe – Postupak javne nabave – Nabava sustava pretvorbe napajanja ubrzane mreže – Odbijanje ponuditeljeve ponude – Transparentnost – Pravna sigurnost – Jednako postupanje – Proporcionalnost.#Predmet T-668/15.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. studenoga 2017.#Président de l’Autorité de la concurrence protiv Association des producteurs vendeurs d’endives (APVE) i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Članak 42. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 2200/96 – Uredba (EZ) br. 1182/2007 – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Protutržišna djelovanja – Članak 101. UFEU‑a – Uredba br. 26 – Uredba (EZ) br. 1184/2006 – Organizacije proizvođača – Udruženja organizacija proizvođača – Zadaci tih organizacija i udruženja – Praksa određivanja najnižih prodajnih cijena – Praksa usklađivanja u pogledu količina koje se stavljaju na tržište – Praksa razmjene strateških informacija – Francusko tržište endivije.#Predmet C-671/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      14. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Članak 42. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 2200/96 – Uredba (EZ) br. 1182/2007 – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Protutržišna djelovanja – Članak 101. UFEU‑a – Uredba br. 26 – Uredba (EZ) br. 1184/2006 – Organizacije proizvođača – Udruženja organizacija proizvođača – Zadaci tih organizacija i udruženja – Praksa određivanja najnižih prodajnih cijena – Praksa usklađivanja u pogledu količina koje se stavljaju na tržište – Praksa razmjene strateških informacija – Francusko tržište endivije”
      U predmetu C‑671/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 8. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 14. prosinca 2015., u postupku

         Président de l'Autorité de la concurrence

      protiv

         Association des producteurs vendeurs d’endives (APVE),

         Comité économique régional agricole fruits et légumes de Bretagne (Cerafel),

         Fraileg SARL,

         Prim’Santerre SARL,

         Union des endiviers, ranije Fédération nationale des producteurs d’endives (FNPE),

         Soleil du Nord SARL,

         Comité économique fruits et légumes du Nord de la France (Celfnord),

         Association des producteurs d’endives de France (APEF),

         Section nationale de l’endive (SNE),

         Fédération du commerce de l’endive (FCE),

         France endives société coopérative agricole,

         Cambrésis Artois‑Picardie endives (CAP’Endives) société coopérative agricole,

         Marché de Phalempin société coopérative agricole,

         Primacoop société coopérative agricole,

         Coopérative agricole du marais audomarois (Sipema),

         Valois‑Fruits union de sociétés coopératives agricoles,

         Groupe Perle du Nord SAS,

         Ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, T. von Danwitz i J. Malenovský, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, J.-C. Bonichot, D. Šváby (izvjestitelj), F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 31. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Président de l’Autorité de la concurrence, H. Génin, S. Subrémon Lukasiewicz i I. de Silva, u svojstvu agenata, uz asistenciju J.-P. Duhamela, avocat,

               –

               za Comité économique régional agricole fruits et légumes de Bretagne (Cerafel), Comité économique fruits et légumes du Nord de la France (Celfnord), Association des producteurs d’endives de France (APEF), Section nationale de l’endive (SNE) i Fédération du commerce de l’endive (FCE), H. Calvet, P. Morrier, Y. Chevalier i A. Bouviala, avocats,

               –

               za Fraileg SARL i Prim’Santerre SARL, J.-L. Fourgoux i L. Djavadi, avocats,

               –

               za France endives société coopérative agricole, Cambrésis Artois‑Picardie endives (CAP’Endives) société coopérative agricole, Marché de Phalempin société coopérative agricole, Primacoop société coopérative agricole, Coopérative agricole du marais audomarois (Sipema) i Groupe Perle du Nord SAS, B. Néouze, V. Ledoux i S. Pasquesoone, avocats,

               –

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas, S. Horrenberger, C. David i J. Bousin, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, X. Lewis, A. Bouquet i B. Mongin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 101. UFEU‑a u vezi s člankom 2. Uredbe Vijeća br. 26 od 4. travnja 1962. o primjeni određenih pravila tržišnog natjecanja na proizvodnju i trgovinu poljoprivrednim proizvodima (SL 1962., 30, str. 993.), članka 11. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2200/96 od 28. listopada 1996. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru voća i povrća (SL 1996., L 297, str. 1.), članka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1184/2006 od 24. srpnja 2006. o primjeni pravila tržišnog natjecanja na proizvodnju i trgovinu poljoprivrednim proizvodima (SL 2006., L 214, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 188.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. (SL 2007., L 299, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1184/2006), članka 3. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1182/2007 od 26. rujna 2007. o utvrđivanju posebnih pravila za sektor voća i povrća, izmjeni direktiva 2001/112/EZ i 2001/113/EZ i uredaba (EEZ) br. 827/68, (EZ) br. 2200/96, (EZ) br. 2201/96, (EZ) br. 2826/2000, (EZ) br. 1782/2003 i (EZ) br. 318/2006 te stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 2202/96 (SL 2007., L 273, str. 1.) te članka 122. stavka 1. i članka 176. Uredbe br. 1234/2007, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 491/2009 od 25. svibnja 2009. (SL 2009., L 154, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 68., str. 121.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1234/2007).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Président de l’Autorité de la concurrence (Francuska), s jedne strane, i Association des producteurs vendeurs d’endives (APVE), Comité économique régional agricole fruits et légumes de Bretagne (Cerafel), Fraileg SARL, Prim’Santerre SARL, Union des endiviers, ranije Fédération nationale des producteurs d’endives (FNPE), Soleil du Nord SARL, Comité économique fruits et légumes du Nord de la France (Celfnord), Association des producteurs d’endives de France (APEF), Section nationale de l’endive (SNE), Fédération du commerce de l’endive (FCE), France endives société coopérative agricole, Cambrésis Artois‑Picardie endives (CAP’Endives) société coopérative agricole, Marché de Phalempin société coopérative agricole, Primacoop société coopérative agricole, Coopérative agricole du marais audomarois (Sipema), Valois‑Fruits union de sociétés coopératives agricoles, Groupe Perle du Nord SAS te Ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique, s druge strane, vezano uz odluku od 6. ožujka 2012. kojom je Autorité de la concurrence, među ostalim, na temelju članka 101. stavka 1. UFEU‑a utvrdio postojanje i novčano sankcionirao složeni i trajan zabranjeni sporazum na francuskom tržištu endivije (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Odredbe sekundarnog prava o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru voća i povrća koje se primjenjuju na činjenice iz glavnog postupka sadržane su u Uredbi br. 2200/96, koja se primjenjivala do 31. prosinca 2007., Uredbi br. 1182/2007, stavljenoj izvan snage Uredbom Vijeća (EZ) br. 361/2008 od 14. travnja 2008. o izmjeni Uredbe br. 1234/2007 (SL 2008., L 121, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 35., str. 33.), i Uredbi br. 1234/2007. Potonja je stavljena izvan snage počevši od 1. siječnja 2014. Uredbom (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (SL 2013., L 347, str. 671.; ispravci SL 2015., L 114, str. 25. i SL 2016., L 130, str. 8.), koja se, međutim, ne primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka.

               4

               Odredbe sekundarnog prava koje uređuju primjenu pravila tržišnog natjecanja Europske unije na proizvodnju i trgovinu poljoprivrednim proizvodima u sektoru voća i povrća zakonodavac Unije usvojio je u sklopu Uredbe br. 26, koju su kasnije zamijenili Uredba br. 1184/2006 te članci 175. do 182. Uredbe br. 1234/2007.

         Uredba br. 26

               5

               U članku 1. Uredbe br. 26 određuje se:
               „Od stupanja na snagu ove uredbe, članci [101. do 106. UFEU‑a] i odredbe koje uređuju njihovu provedbu primjenjuju se, podložno članku 2. ove uredbe, na sve sporazume, odluke i djelovanja navedena u članku [101. stavku 1. i članku 102. UFEU‑a] koji se odnose na proizvodnju ili prodaju proizvoda navedenih u Prilogu II. Ugovoru” [neslužbeni prijevod].

               6

               Članak 2. stavak 1. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Članak [101. stavak 1. UFEU‑a] ne primjenjuje se na sporazume, odluke i djelovanja iz prethodnog članka koji su sastavni dio nacionalne organizacije tržišta ili su nužni za ostvarenje ciljeva postavljenih u članku [39. UFEU‑a]. On se posebno ne primjenjuje na sporazume, odluke i djelovanja poljoprivrednika, udruženja poljoprivrednika ili udruženja takvih udruženja samo u jednoj državi članici koji se odnose na proizvodnju ili prodaju poljoprivrednih proizvoda ili korištenje zajedničkim objektima za skladištenje, obradu ili preradu poljoprivrednih proizvoda, pri čemu ne postoji obveza naplaćivanja određene cijene, osim ako Komisija ne utvrdi da se time isključuje tržišno natjecanje ili ugrožava ciljeve članka [39. UFEU‑a].” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 2200/96

               7

               U uvodnim izjavama 7. i 16. Uredbe br. 2200/96 navodi se:

                        „(7)

                        imajući u vidu činjenicu da su organizacije proizvođača temeljni element zajedničke organizacije tržištâ čije decentralizirano funkcioniranje osiguravaju na njihovoj razini; da se u okolnostima sve koncentriranije potražnje grupiranje ponude unutar tih organizacija više nego ikad čini ekonomskom nužnošću da bi se ojačao položaj proizvođača na tržištu; da se to grupiranje mora provoditi na dobrovoljnoj i korisnoj osnovi zahvaljujući opsegu i učinkovitosti usluga koje organizacije proizvođača mogu pružati svojim članovima; da se ne radi o dovođenju u pitanje isporuke proizvoda organizacijama specijaliziranih proizvoda koje su postojale prije stupanja na snagu ove uredbe;

                  […]

                        (16)

                        imajući u vidu činjenicu da je radi stabiliziranja tečaja poželjno da organizacije proizvođača imaju mogućnost intervenirati na tržištu, posebno putem odluke da se u pojedinim razdobljima određene količine proizvoda ne plasiraju u prodaju; da se takve mjere povlačenja ne mogu promatrati kao alternativni oblik plasmana na tržište; da stoga njihovo financiranje od strane Zajednice, s jedne strane, treba biti osigurano samo za određeni postotak proizvodnje i, s druge strane, treba biti ograničeno na manju kompenzaciju Zajednice, ne dovodeći u pitanje korištenje operativnih fondova u tu svrhu; da se u cilju pojednostavnjenja pokazuje opravdanim prihvatiti jedinstvenu i linearnu kompenzaciju Zajednice za svaki proizvod; da se za postizanje smanjenja usporedivog opsega za sve proizvode pokazuju potrebnima određena razlikovanja”. [neslužbeni prijevod]

               8

               U članku 11. stavku 1. te uredbe određuje se:
               „U smislu ove uredbe, ‚organizacija proizvođača’ označava svaku pravnu osobu:

                        (a)

                        koja je osnovana na vlastitu inicijativu proizvođača sljedećih kategorija proizvoda iz članka 1. stavka 2.:
                        […]

                                 iii.

                                 povrće;

                           […]

                        (b)

                        koja posebno ima za cilj:

                                 1.

                                 osiguravanje da se proizvodnja planira i prilagođava potražnji, posebno s obzirom na kakvoću i količinu;

                                 2.

                                 promicanje koncentracije ponude i plasman proizvoda koje su proizveli njezini članovi;

                                 3.

                                 smanjenje proizvodnih troškova i stabiliziranje cijena proizvođača;

                                 4.

                                 promicanje uporabe postupaka uzgoja, proizvodnih postupaka i za okoliš prihvatljivog gospodarenja otpadom, posebno kako bi se zaštitila kakvoća vode, tla i krajolika i očuvala i/ili potaknula biološka raznolikost;

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               9

               Pod naslovom „Sustav intervencija”, članak 23. stavak 1. Uredbe br. 2200/96 predviđa da „[o]rganizacije proizvođača ili njihova udruženja mogu odlučiti da u količini i u razdobljima koje smatraju primjerenima ne nude na prodaju proizvode iz članka 1. stavka 2. koje su dostavili njihovi članovi”.

         Uredba br. 1184/2006

               10

               U članku 1.a Uredbe br. 1184/2006 određuje se:
               „Članci [101. do 106. UFEU‑a] i odredbe o njihovoj provedbi primjenjuju se, uz uvjete iz članka 2. ove Uredbe, na sve sporazume, odluke i djelovanja iz članka [101. stavka 1. i članka 102. UFEU‑a] koj[i] se odnose na proizvodnju i trgovinu proizvodima iz članka 1.”

               11

               Članak 2. stavak 1. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Članak [101. stavak 1. UFEU‑a] ne primjenjuje se na sporazume, odluke i djelovanja iz članka 1.a ove Uredbe koji su sastavni dio nacionalne organizacije tržišta ili su potrebni za ostvarenje ciljeva postavljenih u članku [39. UFEU‑a].
               […]”

         Uredba br. 1182/2007

               12

               U članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1182/2007 određuje se:
               „Za potrebe ove uredbe, ‚organizacija proizvođača’ je pravni subjekt (pravna osoba) ili jasno definiran dio pravnog subjekta koji ispunjava sljedeće kriterije:

                        (a)

                        osnovan je na inicijativu proizvođača u smislu članka 2. točke (a) Uredbe (EZ) br. 1782/2003 koji uzgajaju jedan ili više proizvoda nabrojenih u članku 1. stavku 2. Uredbe (EZ) br. 2200/96 i/ili takve proizvode koji su namijenjeni isključivo za preradu;

                        (b)

                        cilj mu je uporaba postupaka uzgoja, postupaka proizvodnje i gospodarenja otpadom koji su prihvatljivi za okoliš, posebno kako bi se zaštitila kakvoća vode, tla i krajolika i očuvala i/ili potaknula biološka raznolikost;

                        (c)

                        ima barem jedan od ovih ciljeva:

                                 i.

                                 osiguravanje da se proizvodnja planira i prilagođava potražnji, posebno u smislu kakvoće i količine;

                                 ii.

                                 koncentracija ponude i plasman proizvoda njegovih članova;

                                 iii.

                                 optimiziranje troškova proizvodnje i stabiliziranje proizvođačkih cijena;

                        (d)

                        njegov statut predviđa posebne uvjete iz stavka 2. i

                        (e)

                        odnosna država članica priznala ga je sukladno uvjetima iz članka 4.” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1234/2007

               13

               Člankom 103.c Uredbe br. 1234/2007 određuje se da operativni programi u sektoru voća i povrća uključuju dva ili više ciljeva predviđenih u članku 122. stavku 1. točki (c) te uredbe ili ciljeve nabrojene u istom članku 103.c, među kojima je i cilj sprečavanja i upravljanja kriznim situacijama.

               14

               U navedenom članku 103.c stavku 2. točki (a) navodi se da sprečavanje i upravljanje kriznim situacijama ima za cilj izbjegavanje i rješavanje kriznih situacija na tržištima voća i povrća, što u tom kontekstu uključuje i povlačenje s tržišta.

               15

               U članku 122. stavku 1. Uredbe br. 1234/2007 određuje se:
               „Države članice priznaju proizvođačke organizacije:

                        (a)

                        koje čine proizvođači iz jednog od ovih sektora:
                        […]

                                 iii.

                                 sektora voća i povrća u odnosu na poljoprivrednike koji uzgajaju jedan ili više proizvoda iz tog sektora i/ili takve proizvode koji su namijenjeni isključivo za preradu;

                           […]

                        (b)

                        koje su osnovane na inicijativu proizvođača;

                        (c)

                        koje djeluju na postizanju posebnog cilja, koji se naročito može, a u sektoru voća i povrća mora, odnositi na jedan ili više sljedećih ciljeva:

                                 i.

                                 osiguravanje da se proizvodnja planira i prilagođava u odnosu na potražnju, posebno u smislu kakvoće i količine;

                                 ii.

                                 koncentracija ponude i stavljanje na tržište proizvoda svojih članova;

                                 iii.

                                 optimiziranje troškova proizvodnje i stabiliziranje cijena proizvođača.”

               16

               U članku 123. stavcima 1. i 3. te uredbe navodi se:
               „1.   Države članice priznaju sektorske organizacije:

                        (a)

                        koje se sastoje od predstavnika gospodarskih djelatnosti povezanih s proizvodnjom, trgovinom i/ili preradom proizvoda u sljedećim sektorima:

                                 i.

                                 sektoru maslinovog ulja i stolnih maslina;

                                 ii.

                                 sektoru duhana;

                        (b)

                        koje su osnovane na inicijativu svih ili nekih organizacija ili udruženja koja ih sačinjavaju;

                        (c)

                        koje djeluju na postizanju posebnog cilja, koji se naročito može odnositi na:

                                 i.

                                 koncentraciju i usklađivanje ponude te na stavljanje na tržište proizvoda svojih članova;

                                 ii.

                                 zajedničko prilagođavanje proizvodnje i prerade zahtjevima tržišta i poboljšanje proizvoda;

                                 iii.

                                 promicanje racionalizacije i unapređenja proizvodnje i prerade;

                                 iv.

                                 provođenje istraživanja o održivim proizvodnim metodama i razvoju tržišta.

                  […]
               3.   Osim organizacija iz stavka 1., države članice u sektoru voća i povrća priznaju, a u sektoru vina mogu priznati, i sektorske organizacije:
               […]

                        (c)

                        koje obavljaju jednu, a u slučaju sektora voća i povrća dvije ili više sljedećih aktivnosti u jednoj ili više regija Zajednice, uzimajući u obzir interese potrošača i, ne dovodeći u pitanje ostale sektore, u sektoru vina uzimajući u obzir javno zdravlje i interese potrošača:

                                 i.

                                 poboljšavanje poznavanja i transparentnosti proizvodnje i tržišta;

                                 ii.

                                 pružanje pomoći u svrhu bolje koordinacije načina stavljanja na tržište proizvoda iz sektora voća i povrća i sektora vina, posebno putem istraživanja i analiza tržišta;

                                 iii.

                                 izrada standardnih oblika ugovora koji su u skladu s pravilima Zajednice;

                                 iv.

                                 bolje iskorištavanje potencijala proizvedenog voća i povrća i potencijala proizvodnje u sektoru vina;

                                 v.

                                 davanje informacija i provođenje istraživanja potrebnih za preusmjeravanje proizvodnje na proizvode koji su prilagođeniji zahtjevima tržišta te ukusu i očekivanjima potrošača, posebno u pogledu kakvoće proizvoda i zaštite okoliša;

                                 vi.

                                 pronalaženje načina da se ograniči upotreba sredstava za zaštitu bilja i drugih sredstava te da se osigura kakvoća proizvoda i očuvanje tla i vode;

                                 vii.

                                 razvoj metoda i instrumenata za poboljšanje kakvoće proizvoda u svim fazama proizvodnje i stavljanja na tržište i, u sektoru vina, vinifikacije;

                                 viii.

                                 iskorištavanje potencijala ekološke poljoprivrede te zaštita i promicanje takve poljoprivrede kao i oznaka izvornosti, oznaka kvalitete i oznaka zemljopisnog podrijetla;

                                 ix.

                                 promicanje integrirane proizvodnje ili drugih okolišno prihvatljivih metoda proizvodnje;

                                 x.

                                 za sektor voća i povrća, što se tiče pravila za proizvodnju i stavljanje na tržište iz točke 2. i 3. Priloga XVI.a, donošenje pravila koja su stroža od pravila Zajednice ili nacionalnih pravila;

                  […]”

               17

               U članku 125.a stavcima 1. i 2. navedene uredbe predviđa se:
               „1.   Statut proizvođačke organizacije u sektoru voća i povrća zahtijeva od proizvođača koji su njezini članovi, posebno sljedeće:
               […]

                        (c)

                        da svoju cjelokupnu predmetnu proizvodnju stavljaju na tržište putem proizvođačke organizacije;

                  […]
               2.   Neovisno o stavku 1. točki (c), kada proizvođačka organizacija to odobri i kada je to u skladu s uvjetima koje određuje proizvođačka organizacija, proizvođači članovi mogu:

                        (a)

                        prodati najviše utvrđeni postotak svoje proizvodnje i/ili proizvoda izravno na svojim gospodarstvima i/ili izvan svojih gospodarstava potrošačima za njihove osobne potrebe, s tim da taj postotak utvrđuju države članice i da on nije manji od 10 %;

                        (b)

                        sami ili putem druge proizvođačke organizacije koju odredi njihova vlastita organizacija stavljati na tržište količine proizvoda koje su neznatne u odnosu na opseg tržišne proizvodnje njihove organizacije;

                        (c)

                        sami ili putem druge proizvođačke organizacije koju odredi njihova vlastita organizacija stavljati na tržište proizvode koji, radi njihovih osobina, nisu uobičajeno obuhvaćeni komercijalnim aktivnostima dotične proizvođačke organizacije.”

               18

               Članak 125.b stavak 1. točke (c) i (g) Uredbe br. 1234/2007 određuje da države članice moraju priznati kao organizacije proizvođača (u daljnjem tekstu: OP) u sektoru voća i povrća sve pravne subjekte ili jasno definirane dijelove pravnih subjekata koji zatraže takvo priznanje, pod uvjetom, među ostalim, da postoje dostatna jamstva da mogu primjereno obavljati svoje djelatnosti, kako u smislu trajanja tako i u smislu učinkovitosti i koncentracije ponude, te da nemaju dominantan položaj na određenom tržištu, osim ako to nije potrebno za postizanje ciljeva iz članka 39. UFEU‑a.

               19

               U članku 125.c navedene uredbe određuje se:
               „Udruženje [OP‑ova] u sektoru voća i povrća uspostavlja se na poticaj priznatih [OP‑ova] i može obavljati bilo koju od djelatnosti [OP‑a] iz ove Uredbe. U tu svrhu države članice mogu, na zahtjev, priznati udruženje [OP‑ova] kada:

                        (a)

                        država članica smatra da udruženje može učinkovito obavljati te djelatnosti; i

                        (b)

                        udruženje nema dominantan položaj na određenom tržištu, osim ako je to potrebno za postizanje ciljeva iz članka [39. UFEU‑a].

                  […]”

               20

               Članak 175. Uredbe br. 1234/2007 glasi kako slijedi:
               „Osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom, članci [101. do 106. UFEU‑a] i odredbe o njihovoj provedbi primjenjuju se, podložno člancima 176. do 177. ove Uredbe, na sve sporazume, odluke i djelovanja iz članka [101. stavka 1. i članka 102. UFEU‑a] koji se odnose na proizvodnju ili trgovinu proizvodima koji su obuhvaćeni ovom Uredbom.”

               21

               Članak 176. stavak 1. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Članak [101. stavak 1. UFEU‑a] ne primjenjuje se na sporazume, odluke i djelovanja iz članka 175. ove Uredbe koji su sastavni dio nacionalne organizacije tržišta ili su potrebni za ostvarenje ciljeva iz članka [39. UFEU‑a].
               Članak [101. stavak 1. UFEU‑a] posebno se ne primjenjuje na sporazume, odluke i djelovanja poljoprivrednika, udruženja poljoprivrednika ili saveze tih udruženja koji pripadaju jednoj državi članici i tiču se proizvodnje ili prodaje poljoprivrednih proizvoda ili korištenja zajedničkih objekata za skladištenje, obradu ili preradu poljoprivrednih proizvoda i koji ne predviđaju obvezu naplaćivanja jednakih cijena, osim ako Komisija ne utvrdi da je time isključeno tržišno natjecanje ili da su ugroženi ciljevi iz članka [39. UFEU‑a].”

               22

               U članku 176.a stavcima 1. i 4. navedene uredbe određuje se:
               „1.   Članak [101. stavak 1. UFEU‑a] [ne] primjenjuje se na sporazume, odluke i usklađena djelovanja priznatih sektorskih organizacija s ciljem izvođenja djelatnosti iz članka 123. stavka 3. točke (c) ove Uredbe.
               […]
               4.   Sljedeći sporazumi, odluke i usklađena djelovanja proglašavaju se u svakom slučaju suprotni pravilima Zajednice:

                        (a)

                        sporazumi, odluke i usklađena djelovanja koji mogu dovesti do bilo kakvog oblika diobe tržišta unutar Zajednice;

                        (b)

                        sporazumi, odluke i usklađena djelovanja koji mogu utjecati na pravilno djelovanje organizacije tržišta;

                        (c)

                        sporazumi, odluke i usklađena djelovanja koji mogu dovesti do narušavanja konkurencije, koj[i] ni[su] neophodn[i] za postizanje ciljeva zajedničke poljoprivredne politike, koj[e] sektorska organizacija ostvaruje kroz svoje djelovanje;

                        (d)

                        sporazumi, odluke i usklađena djelovanja koji povlače za sobom utvrđivanje cijena, ne dovodeći u pitanje mjere koje poduzimaju sektorske organizacije u primjeni posebnih pravila Zajednice;

                        (e)

                        sporazumi, odluke i usklađena djelovanja koji mogu uzrokovati diskriminaciju ili isključiti konkurenciju za značajan dio dotičnih proizvoda.”

         Francusko pravo

               23

               U članku L. 420‑1 Trgovačkog zakonika (Code de commerce) određuje se:
               „Usklađena djelovanja, dogovori, izričiti ili prešutni zabranjeni sporazumi ili koalicije koji imaju za cilj ili mogu imati kao učinak sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja zabranjeni su, čak i ako je do njih došlo neposredno ili posredno putem društva iz skupine sa sjedištem izvan Francuske, osobito ako se njima:

                        1.

                        drugim poduzetnicima ograničava pristup tržištu ili slobodno tržišno natjecanje;

                        2.

                        sprečava slobodno određivanje cijena na tržištu umjetnim poticanjem njihova rasta ili sniženja;

                        3.

                        ograničava ili nadzire proizvodnja, tržišni plasman, ulaganja ili tehnički napredak;

                        4.

                        vrši podjela tržišta ili izvora nabave.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               24

               Slijedom pretraga i zapljena koje je 12. travnja 2007. proveo Direction générale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes (Glavna uprava za tržišno natjecanje, potrošnju i suzbijanje prijevara, DGCCFR, Francuska), Ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique (ministar gospodarstva, industrije i digitalnih tehnologija, Francuska) pokrenuo je pred Conseilom de la concurrence (Vijeće za tržišno natjecanje, Francuska), koji je kasnije postao Autorité de la concurrence (Ured za tržišno natjecanje), postupak zbog praksi koje se primjenjuju u sektoru proizvodnje i trgovine endivijom.

               25

               Spornom odlukom od 6. ožujka 2012. Ured za tržišno natjecanje utvrdio je da su APVE, Cerafel, FNPE, Celfnord, APEF, SNE, FCE i Groupe Perle du Nord te OP‑i Fraileg, Prim’Santerre, Soleil du Nord, France endives, Cap’Endives, Marché de Phalempin, Primacoop, Sipema i Valois‑Fruits na tržištu endivije primjenjivali složen i trajan zabranjeni sporazum iz članka L. 420‑1 Trgovačkog zakonika i članka 101. stavka 1. UFEU‑a u obliku usklađivanja cijene endivije različitim mehanizmima kao što su tjedno priopćavanje najniže cijene, određivanje središnje cijene, uspostava trgovačke burze, određivanje najniže prihvatljive cijene i zlouporaba mehanizma cijena povlačenja s tržišta, zatim usklađivanja količina endivije koje se stavljaju na tržište i sustava razmjene strateških informacija koji je služio za uspostavljanje politike cijena, pri čemu je cilj tih djelovanja bilo zajedničko određivanje najniže proizvođačke cijene za prodaju endivije, čime se proizvođačima i nekolicini njihovih strukovnih organizacija omogućilo održavanje najnižih prodajnih cijena u razdoblju koje je započelo u siječnju 1998., a u trenutku donošenja sporne odluke i dalje je trajalo. Stoga im je odredio novčane kazne u ukupnom iznosu od 3970590 eura.

               26

               Ured za tržišno natjecanje u spornoj je odluci, među ostalim, odbio tužbeni razlog kojim su proizvođači tvrdili da predmetne sporazume treba smatrati nužnima za ostvarivanje ciljeva zajedničke poljoprivredne politike, uz obrazloženje da u konkretnom slučaju nije moguće primijeniti izuzeća predviđena člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1184/2006 i člankom 176. Uredbe br. 1234/2007.

               27

               Nekoliko sankcioniranih društava i tijela pokrenulo je postupak pred Courom d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) tražeći da se sporna odluka poništi odnosno, podredno, preinači.

               28

               Taj je sud presudom od 15. svibnja 2014. preinačio sve odredbe sporne odluke te je presudio da nije utvrđeno da nisu bile poštovane odredbe članka L. 420‑1 Trgovačkog zakonika i članka 101. stavka 1. UFEU‑a. U tom je smislu, među ostalim, zaključio da u okolnostima postojanja poteškoća pri tumačenju propisa o zajedničkoj organizaciji tržišta u pogledu točnog opsega i granica zadatka stabiliziranja cijena – dodijeljenog subjektima koji se terete u kontekstu izuzeća od prava tržišnog natjecanja slijedom primjene pravila zajedničke poljoprivredne politike – nije utvrđeno da je priopćavanje uputa o najnižim cijenama u svim okolnostima bilo nužno i potpuno zabranjeno, pa stoga nije nesporno ustanovljeno da su predmetni subjekti prekoračili granice zadataka koji su im zakonom propisani u pogledu stabiliziranja cijena.

               29

               Predsjednik Ureda za tržišno natjecanje protiv te je presude podnio kasacijsku žalbu. U prilog svojoj žalbi u bitnome je naveo, među ostalim, da je – izvan okvira primjene izričitih izuzeća od primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a uvedenih uredbama o primjeni određenih pravila o tržišnom natjecanju na proizvodnju i trgovinu poljoprivrednih proizvoda – obavljanje zadataka povjerenih OP‑ima i udruženjima OP‑a (u daljnjem tekstu: UOP) moguće zamisliti samo uz pridržavanje pravila o tržišnom natjecanju.

               30

               U okviru tog postupka Komisija je na temelju članka 15. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.; ispravak SL 2016., L 173, str. 108.) podnijela očitovanje pred Courom de cassation (Kasacijski sud, Francuska). U njemu je navela da, uz opća izuzeća od primjene pravila Unije o tržišnom natjecanju u poljoprivrednom sektoru, donesena na temelju članka 2. uredaba br. 26 i 1184/2006 te članka 176. Uredbe br. 1234/2007, prema članku 175. te uredbe postoje i posebna izuzeća sadržana u različitim uredbama o zajedničkoj organizaciji tržišta koje organizacijama koje djeluju u području proizvodnje i trgovine voćem i povrćem nalažu određene posebne zadatke na koje bi inače bilo moguće primijeniti zabrane iz pravila o tržišnom natjecanju. U konkretnom bi se slučaju radilo o Uredbi br. 2200/96, za razdoblje zaključno do kraja 2007. godine, te Uredbi br. 1182/2007, uklopljenoj u Uredbu br. 1234/2007, za razdoblje počevši od 1. siječnja 2008. Komisija, međutim, smatra da najvažnija djelovanja o kojima je riječ u glavnom postupku, to jest mehanizmi najniže cijene dogovoreni unutar glavnih UOP‑a, ne spadaju u posebne zadatke predviđene zajedničkom organizacijom dotičnog tržišta te da ih se ne može smatrati obuhvaćenima tim posebnim izuzećima.

               31

               S tim u vezi, Cour de cassation (Kasacijski sud) navodi da je Sud u svojim presudama od 9. rujna 2003., Milk Marque i National Farmers’ Union (C‑137/00, EU:C:2003:429) i od 19. rujna 2013., Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou (C‑373/11, EU:C:2013:567) utvrdio da se člankom 42. UFEU‑a uspostavlja načelo primjene europskih pravila tržišnog natjecanja u poljoprivrednom sektoru te da održavanje djelotvornog tržišnog natjecanja na tržištima poljoprivrednih proizvoda spada među ciljeve zajedničke poljoprivredne politike, pri čemu je smatrao da se tom odredbom, čak i kada je riječ o pravilima UFEU‑a iz područja tržišnog natjecanja, daje prednost ciljevima zajedničke poljoprivredne politike pred ciljevima politike u području tržišnog natjecanja.

               32

               Smatra, međutim, da Sud još nije odlučivao o postojanju „posebnih izuzeća” na koja se poziva Komisija niti je eventualno pojasnio njihov odnos s „općim izuzećima” predviđenima u uredbama o primjeni pravila tržišnog natjecanja u poljoprivrednom sektoru.

               33

               Cour de cassation (Kasacijski sud) stoga je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mogu se li sporazumi, odluke ili djelovanja [OP‑a], [UOP‑a] i strukovnih organizacija koji se mogu kvalificirati kao protivni tržišnom natjecanju u smislu članka 101. UFEU‑a izuzeti iz zabrane predviđene tim člankom samo zbog činjenice da ih je moguće povezati sa zadacima koji su tim organizacijama povjereni u okviru zajedničke organizacije [konkretnog] tržišta, čak i ako se na njih ne primjenjuje nijedno od općih izuzeća redom predviđenih u članku 2. uredbi [br. 26] i [br. 1184/2006] te članku 176. Uredbe br. 1234/2007 […]?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora, treba li članak 11. stavak 1. Uredbe br. 2200/96, članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1182/2007 i članak 122. [stavak 1.] Uredbe br. 1234/2007, koji među ciljevima [OP‑a i UOP‑a] određuju stabiliziranje proizvođačkih cijena i prilagodbu proizvodnje potražnji, osobito u pogledu količine, tumačiti na način da su prakse zajedničkog određivanja najniže cijene, usklađivanja u pogledu količina koje se stavljaju na tržište ili razmjene strateških informacija koje primjenjuju te organizacije ili njihova udruženja izuzeti iz zabrane protutržišnih sporazuma ako je njihov smisao postizanje tih ciljeva?”

         O prethodnim pitanjima

               34

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 101. UFEU‑a u vezi s člankom 2. Uredbe br. 26, člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 2200/96, člankom 2. Uredbe br. 1184/2006, člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 1182/2007 te člankom 122. stavkom 1. i člancima 175. i 176. Uredbe br. 1234/2007 tumačiti na način da su djelovanja poput onih iz glavnog postupka – kojima OP‑i, UOP‑i i strukovne organizacije koji djeluju u sektoru endivije zajednički određuju najniže prodajne cijene, usuglašavaju količine koje se plasiraju na tržište i razmjenjuju strateške informacije – isključena iz područja primjene zabranjenih sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               35

               Uvodno treba reći da endivija spada u kategoriju „jestivo povrće, neko korijenje i gomolji” iz Priloga I. UFEU‑u, pa se stoga, sukladno članku 38. UFEU‑a, na nju primjenjuju odredbe članaka 39. do 44. UFEU‑a o zajedničkoj poljoprivrednoj politici.

               36

               Članak 42. UFEU‑a određuje da se odredbe poglavlja koje se odnosi na pravila o tržišnom natjecanju primjenjuju na proizvodnju i trgovinu poljoprivrednim proizvodima samo u onoj mjeri koju utvrde Europski parlament i Vijeće Europske unije u okviru članka 43. stavka 2. UFEU‑a i u skladu s postupkom utvrđenim tim člankom, uzimajući u obzir ciljeve određene člankom 39. UFEU‑a. U tom smislu, članak 43. stavak 2. UFEU‑a predviđa da Parlament i Vijeće, među ostalim, donose odredbe potrebne za provođenje ciljeva zajedničke poljoprivredne politike.

               37

               Dakle, u kontekstu provedbe ciljeva uvođenja zajedničke poljoprivredne politike i uspostave sustava nenarušenog tržišnog natjecanja, članak 42. UFEU‑a određuje da zajednička poljoprivredna politika ima prednost pred ciljevima Ugovora u području tržišnog natjecanja te da je zakonodavac Unije ovlašten odlučiti u kojoj mjeri pravila tržišnog natjecanja treba primijeniti u poljoprivrednom sektoru (vidjeti u tom smislu presude od 5. listopada 1994., Njemačka/Vijeće, C‑280/93, EU:C:1994:367, t. 61. i od 12. prosinca 2002., Francuska/Komisija, C‑456/00, EU:C:2002:753, t. 33.).

               38

               Iz toga slijedi, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 51. i 56. svojeg mišljenja, da intervencije zakonodavca Unije u tom pogledu nemaju za cilj uspostavu izuzeća ili razloga za zabranu djelovanja iz članka 101. stavka 1. i članka 102. UFEU‑a, nego da se iz područja primjene tih odredbi isključe djelovanja koja bi njime bila obuhvaćena kad bi se pojavila u nekom drugom sektoru, a ne u sektoru zajedničke poljoprivredne politike.

               39

               Kada je konkretno riječ o sektoru voća i povrća te o razdobljima o kojima je riječ u glavnom postupku, zakonodavac Unije pojasnio je odnos između zajedničke poljoprivredne politike i pravila tržišnog natjecanja redom u članku 1. Uredbe br. 26, članku 1.a Uredbe br. 1184/2006, a potom i članku 175. Uredbe br. 1234/2007.

               40

               Što se tiče ove posljednje odredbe, koja u bitnome slijedi način na koji je taj odnos uređen u uredbama br. 26 i 1184/2006, njome se predviđa da se, osim ako Uredbom br. 1234/2007 nije drukčije određeno, članci 101. do 106. UFEU‑a i odredbe donesene radi njihove provedbe primjenjuju, ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 176. do 177. te uredbe, na sve sporazume, odluke i djelovanja iz članka 101. stavka 1. i članaka 102. UFEU‑a koji se tiču proizvodnje ili trgovine proizvodima, uređenih tom uredbom.

               41

               U sektoru voća i povrća članci 101. do 106. UFEU‑a primjenjuju se na njima predviđene prakse, pri čemu su, s jedne strane, izuzete prakse iz članaka 176. i 176.a Uredbe br. 1234/2007 te, s druge strane, samo ako tom uredbom nije drukčije određeno, kako to predviđa njezin članak 175.

               42

               Treba reći da su prema članku 122. stavku 1. Uredbe br. 1234/2007, koji je zamijenio članak 11. stavak 1. Uredbe br. 2200/96, i članku 125.c Uredbe br. 1234/2007 OP‑i ili UOP‑i koji djeluju u sektoru voća i povrća zaduženi osigurati da se proizvodnja planira i prilagođava u odnosu na potražnju, posebno u smislu kakvoće i količine, za koncentraciju ponude i stavljanje na tržište proizvoda svojih članova ili za optimizaciju troškova proizvodnje i stabiliziranje proizvođačkih cijena.

               43

               Moguće je, međutim, da se radi postizanja ciljeva previđenih tim odredbama OP‑i ili UOP‑i moraju poslužiti sredstvima različitima od onih koja uređuju uobičajeno funkcioniranje tržištâ te posebno određenim oblicima koordinacije i dogovaranja među poljoprivrednim proizvođačima.

               44

               Stoga, osim ako se OP‑e i UOP‑e ne želi lišiti sredstava koja im omogućavaju postizanje ciljeva koji su im povjereni u okviru zajedničke organizacije tržišta, u kojoj sudjeluju i u kojoj – kako se to podsjeća u uvodnoj izjavi 7. Uredbe br. 2200/96 – predstavljaju temeljni element, te time dovesti u pitanje djelotvornost uredbi o zajedničkoj organizaciji tržištâ u sektoru voća i povrća, prakse tih subjekata potrebne za postizanje jednog ili više od navedenih ciljeva moraju biti izuzete, među ostalim, od zabrane sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               45

               Iz navedenog slijedi da u tom sektoru slučajevi neprimjenjivosti članka 101. stavka 1. UFEU‑a nisu ograničeni samo na prakse iz članaka 176. i 176.a Uredbe br. 1234/2007, nego uključuju i one spomenute u prethodnoj točki.

               46

               Unatoč tomu, doseg tih izuzeća treba usko tumačiti.

               47

               Kao što je to Sud već bio u prilici pojasniti, zajedničke organizacije tržištâ poljoprivrednih proizvoda ne znače prostor bez tržišnog natjecanja (presuda od 9. rujna 2003., Milk Marque i National Farmers’ Union, C‑137/00, EU:C:2003:429, t. 61.).

               48

               Naprotiv, održavanje stvarnog tržišnog natjecanja na tržištima poljoprivrednih proizvoda spada u ciljeve zajedničke poljoprivredne politike i zajedničke organizacije tržištâ (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Milk Marque i National Farmers’ Union, C‑137/00, EU:C:2003:429, t. 57. i 58.).

               49

               Također treba naglasiti da, sukladno načelu proporcionalnosti, usklađena djelovanja ne smiju prekoračivati ono što je krajnje nužno za postizanje cilja odnosno ciljeva koji su dotičnom OP‑u ili UOP‑u povjereni sukladno propisima o zajedničkoj organizaciji konkretnog tržišta.

               50

               U svjetlu tih razmatranja valja ocijeniti jesu li prakse poput onih iz glavnog postupka – kojima OP‑i, UOP‑i i strukovne organizacije koji djeluju u sektoru endivije zajednički određuju najniže prodajne cijene, usklađuju količine koje se plasiraju na tržište i razmjenjuju strateške informacije – isključene iz područja primjene zabrane sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               51

               U tom se pogledu u točki 44. ove presude podsjeća na to da OP‑i i UOP‑i predstavljaju temeljne elemente koji na svojim razinama osiguravaju decentralizirano funkcioniranje zajedničkih organizacija tržišta.

               52

               Tako se u članku 122. stavku 1. točki (c) i članku 125.c Uredbe br. 1234/2007 predviđa da u sektoru voća i povrća države članice priznaju OP‑e i UOP‑e koji su, među ostalim, konkretno zaduženi za jedan od ciljeva koje određuje zakonodavac Unije, a nabrojeni su u točkama i. i iii. te prve odredbe.

               53

               Iz toga slijedi da neprimjenjivanje pravila tržišnog natjecanja Unije na temelju činjenice da je usklađeno djelovanje nužno za postizanje cilja ili ciljeva zajedničke organizacije konkretnog tržišta pretpostavlja da to djelovanje provodi subjekt koji je za to stvarno ovlašten sukladno propisima o zajedničkoj organizaciji tog tržišta te koji je dakle priznala država članica.

               54

               Praksa koja se primjenjuje unutar subjekta koji država članica nije priznala radi postizanja jednog od tih ciljeva ne može biti izuzeta iz zabrane djelovanja iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               55

               To bi posebno moralo vrijediti u slučaju praksi strukovnih organizacija kao što su to u glavnom postupku APVE, SNE i FCE, s obzirom na to da ni iz spisa ni iz odgovora na pitanja Suda ne proizlazi da su ih francuska tijela priznala kao OP‑e, UOP‑e ili sektorske organizacije u smislu članka 123. stavka 1. Uredbe br. 1234/2007, što će sud koji je uputio zahtjev morati provjeriti.

               56

               Kada je riječ o praksama koje primjenjuje OP ili UOP, važno je istaknuti da se takve prakse moraju zadržati samo unutar jednog OP‑a ili UOP‑a.

               57

               Naime, posebice prema članku 122. stavku 1. točki (c) i članku 125.b stavku 1. točki (c) Uredbe br. 1234/2007, zadaće planiranja proizvodnje, koncentracije ponude i stavljanja na tržište, optimizacije troškova proizvodnje i stabiliziranja proizvođačkih cijena, koje je moguće povjeriti OP‑u ili UOP‑u sukladno propisima koji se primjenjuju na zajedničku organizaciju konkretnog tržišta, ne mogu se odnositi samo na proizvodnju i trgovanje proizvodima članova odnosnog OP‑a ili UOP‑a. Dakle, njima se može opravdavati postojanje određenih oblika koordinacije ili dogovaranja samo među proizvođačima koji su članovi istog OP‑a ili istog UOP‑a koji je priznala država članica.

               58

               Prema tome, sporazumi odnosno usklađena djelovanja koji nisu dogovoreni unutar jednog OP‑a ili jednog UOP‑a, nego među OP‑ima ili UOP‑ima, prekoračuju ono što je nužno za ispunjavanje tih zadaća.

               59

               Iz razmatranja izloženih u točkama 51. do 58. ove presude slijedi da prakse koje postoje između takvih OP‑a ili UOP‑a, a to više i prakse koje uz takve OP‑e ili UOP‑e uključuju i subjekte koje država članica nije priznala u okviru provedbe zajedničke poljoprivredne politike u konkretnom sektoru, ne mogu biti isključene iz zabrane djelovanja iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               60

               Budući da sporne prakse iz glavnog postupka nisu bile prihvaćene unutar istog OP‑a ili istog UOP‑a, nego između više OP‑a, više UOP‑a i više subjekata koji nisu priznati u okviru zajedničke organizacije tržišta endivije, nije ih moguće isključiti iz područja primjene zabrane sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               61

               Nadalje, kada je riječ o praksama dogovorenima među članovima istog OP‑a ili istog UOP‑a koji je priznala država članica, valja podsjetiti da u kontekstu zajedničke poljoprivredne politike u sektoru voća i povrća priznati OP‑i i UOP‑i moraju biti konkretno zaduženi barem za jedan od triju ciljeva iz članka 122. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 1234/2007, na koje se podsjeća u točki 42. ove presude.

               62

               Iz toga slijedi da neprimjenjivanje pravila tržišnog natjecanja Unije u sektoru voća i povrća na praksu koja nije određena u člancima 176. i 176.a Uredbe br. 1234/2007 pretpostavlja da je praksa dogovorena unutar konkretnog OP‑a ili UOP‑a stvarno i usko povezana s postizanjem cilja odnosno ciljeva koji su mu dodijeljeni sukladno propisima o zajedničkoj organizaciji odnosnog tržišta.

               63

               Kada je riječ o ciljevima spomenutima u točkama 42. i 61. ove presude, treba reći da cilj osiguravanja planiranja proizvodnje i njezina prilagođavanja potražnji te koncentracije ponude i stavljanja na tržište proizvoda članova kao i cilj stabiliziranja proizvođačkih cijena nužno pretpostavljaju razmjenu strateških informacija između pojedinačnih proizvođača članova konkretnog OP‑a ili UOP‑a, čija je svrha, među ostalim, upoznati se sa značajkama njihovih proizvoda. Dakle, razmjene strateških informacija između proizvođača istog OP‑a ili istog UOP‑a mogu biti proporcionalne ako do njih konkretno dolazi radi postizanja cilja ili ciljeva dodijeljenih tom OP‑u ili UOP‑u te su ograničene samo na informacije koje su za to krajnje nužne.

               64

               Cilj stabiliziranja proizvođačkih cijena radi osiguravanja primjerenog životnog standarda poljoprivrednog stanovništva može također opravdavati koordinaciju među poljoprivrednim proizvođačima istog OP‑a ili istog UOP‑a u pogledu količina poljoprivrednih proizvoda koji se plasiraju na tržište, što proizlazi iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 2200/96 i interventnog mehanizma čije je načelo funkcioniranja određeno u članku 23. te uredbe, a izmijenjeno je člankom 103.c stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1234/2007.

               65

               Nadalje, cilj koncentracije ponude radi jačanja pozicije proizvođača u okolnostima sve koncentriranije potražnje može također opravdavati određeni oblik koordinacije politike cijena pojedinačnih poljoprivrednih proizvođača unutar odnosnog OP‑a ili UOP‑a. To posebno vrijedi ako su članovi ovlastili OP ili UOP da trguju svim njihovim proizvodima, kako to zahtijeva, osim u posebnim slučajevima, članak 125.a stavak 1. točka (c) Uredbe br. 1234/2007 u vezi s člankom 125.c te uredbe.

               66

               S druge strane, zajedničko određivanje najnižih prodajnih cijena unutar OP‑a ili UOP‑a ne može se, s gledišta praksi potrebnih za ispunjavanje zadaća koje su im povjerene u sklopu zajedničke organizacije konkretnog tržišta, smatrati razmjernim ciljevima stabiliziranja cijena ili koncentracije ponude ako ono proizvođačima koji sami prodaju svoje proizvode u slučajevima iz članka 125.a stavka 2. Uredbe br. 1234/2007 ne omogućava da prakticiraju cijenu nižu od tih najnižih cijena, zato što ono ima za posljedicu slabljenje već niske razine tržišnog natjecanja na tržištima poljoprivrednih proizvoda, posebice zbog mogućnosti okupljanja u OP‑e i UOP‑e koja je proizvođačima dana radi koncentriranja njihove ponude.

               67

               Slijedom navedenoga, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 101. UFEU‑a u vezi s člankom 2. Uredbe br. 26, članak 11. stavak 1. Uredbe br. 2200/96, članak 2. Uredbe br. 1184/2006, članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1182/2007 te članak 122. stavak 1., članak 175. i članak 176. Uredbe br. 1234/2007 treba tumačiti na način:

                        –

                        da se prakse zajedničkog određivanja najnižih prodajnih cijena, usuglašavanja količina koje se plasiraju na tržište i razmjena strateških informacija, poput onih iz glavnog postupka, ne mogu izuzeti iz zabrane sporazuma, odluka i usklađenih djelovanja iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako su dogovorene između različitih OP‑a ili UOP‑a te sa subjektima koje država članica ne priznaje za potrebe postizanja cilja koji je zakonodavac Unije definirao u okviru zajedničke organizacije konkretnog tržišta, kao što su strukovne organizacije koje nemaju status OP‑a, UOP‑a ili sektorskih organizacija u smislu propisa Unije, i

                        –

                        da se prakse usuglašavanja u pogledu cijena ili količina koje se plasiraju na tržište ili razmjena strateških informacija, poput onih iz glavnog postupka, mogu izuzeti iz zabrane sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako su dogovorene između članova istog OP‑a ili istog UOP‑a koji priznaje država članica te ako su krajnje nužne za postizanje cilja odnosno ciljeva koji su konkretnom OP‑u ili UOP‑u povjereni sukladno propisima Unije.

         Troškovi

               68

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 101. UFEU‑a u vezi s člankom 2. Uredbe Vijeća br. 26 od 4. travnja 1962. o primjeni određenih pravila tržišnog natjecanja na proizvodnju i trgovinu poljoprivrednim proizvodima, članak 11. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2200/96 od 28. listopada 1996. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru voća i povrća, članak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1184/2006 od 24. srpnja 2006. o primjeni pravila tržišnog natjecanja na proizvodnju i trgovinu poljoprivrednim proizvodima, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007., članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1182/2007 od 26. rujna 2007. o uvođenju posebnih pravila za sektor voća i povrća, izmjeni direktiva 2001/112/EZ i 2001/113/EZ i uredbi (EEZ) br. 827/68, (EZ) br. 2200/96, (EZ) br. 2201/96, (EZ) br. 2826/2000, (EZ) br. 1782/2003 i (EZ) br. 318/2006 te stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 2202/96 te članak 122. stavak 1., članak 175. i članak 176. Uredbe br. 1234/2007, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 491/2009 od 25. svibnja 2009., treba tumačiti na način:

                        –

                           da se prakse zajedničkog određivanja najnižih prodajnih cijena, usuglašavanja količina koje se plasiraju na tržište i razmjena strateških informacija, poput onih iz glavnog postupka, ne mogu izuzeti iz zabrane sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako su dogovorene između različitih organizacija proizvođača ili udruženja organizacija proizvođača te sa subjektima koje država članica ne priznaje za potrebe postizanja cilja koji je zakonodavac Europske unije definirao u okviru zajedničke organizacije konkretnog tržišta, kao što su strukovne organizacije koje nemaju status organizacija proizvođača, udruženja organizacija proizvođača ili sektorskih organizacija u smislu propisa Europske unije, i

                        –

                           da se prakse usuglašavanja u pogledu cijena ili količina koje se plasiraju na tržište ili razmjena strateških informacija, poput onih iz glavnog postupka, mogu izuzeti iz zabrane sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako su dogovorene između članova iste organizacije proizvođača ili istog udruženja organizacija proizvođača koje priznaje država članica te ako su krajnje nužne za postizanje cilja odnosno ciljeva koji su konkretnoj organizaciji proizvođača ili udruženju organizacija proizvođača povjereni sukladno propisima Europske unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 8. studenoga 2017.#Carlo De Nicola protiv Vijeća Europske unije i Suda Europske unije.#Izvanugovorna odgovornost – Javna služba – EIB-ovo osoblje – Direktive o laserskim terapijama – Članak 47. Povelje o temeljnim pravima – Razuman rok – Nepoštovanje pravila pravičnog postupka – Imovinska šteta – Neimovinska šteta – Tužiteljevi zahtjevi u okviru postupka koji se vodi pred Službeničkim sudom – Djelomično vraćanje predmeta Općem sudu na ponovno suđenje.#Predmet T-42/16.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 8. studenoga 2017.#Carlo De Nicola protiv Suda Europske unije.#Izvanugovorna odgovornost – Javna služba – Osoblje EIB-a – Uznemiravanje – Nepoštovanje pravila pravičnog postupka – Članak 47. Povelje o temeljnim pravima – Razuman rok – Zahtjevi za naknadu štete podneseni u okviru postupka koji se vodi pred Službeničkim sudom – Djelomično vraćanje predmeta Općem sudu na ponovno suđenje.#Predmet T-99/16.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 8. studenoga 2017.#Isocell GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije iCell. – Raniji verbalni žig Europske unije Isocell, raniji međunarodni verbalni žig Isocell i raniji međunarodni i nacionalni verbalni žigovi ISOCELL – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-776/16.