title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. ožujka 2017.#Rzecznik Praw Obywatelskich (RPO) protiv Marszałek Sejmu Rzeczypospolitej Polskiej i Prokurator Generalny.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Trybunał Konstytucyjny w Warszawie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Točka 6. Priloga III. – Valjanost – Postupak – Izmjena prijedloga Direktive Vijeća nakon što je Parlament dao svoje mišljenje – Nepostojanje novog savjetovanja s Parlamentom – Članak 98. stavak 2. – Valjanost – Isključenje primjene snižene stope PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem – Načelo jednakog postupanja – Usporedivost dviju situacija – Isporuka digitalnih knjiga elektroničkim putem i u svim fizičkim oblicima.#Predmet C-390/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      7. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost (PDV) — Direktiva 2006/112/EZ — Točka 6. Priloga III. — Valjanost — Postupak — Izmjena prijedloga Direktive Vijeća nakon što je Parlament dao svoje mišljenje — Nepostojanje novog savjetovanja s Parlamentom — Članak 98. stavak 2. — Valjanost — Isključenje primjene snižene stope PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem — Načelo jednakog postupanja — Usporedivost dviju situacija — Isporuka digitalnih knjiga elektroničkim putem i u svim fizičkim oblicima“
      U predmetu C‑390/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud, Poljska), odlukom od 7. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 20. srpnja 2015., u postupku koji je pokrenuo

         Rzecznik Praw Obywatelskich (RPO)

      uz sudjelovanje:

         Marszałek Sejmu Rzeczypospolitej Polskiej,

         Prokurator Generalny,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta i L. Bay Larsen, predsjednici vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Rzecznika Praw Obywatelskich (RPO), A. Bodnar, Rzecznik Praw Obywatelskich, kao i M. Wróblewski i A. Grzelak, u svojstvu agenata,

               —

               za Prokuratora Generalnoga, R. Hernand, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, kao i A. Miłkowska i K. Maćkowska, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, K. Georgiadis i S. Papaïoannou, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, E. Moro, E. Chatziioakeimidou i K. Pleśniak, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost članka 98. stavka 2. i točke 6. Priloga III. Direktivi Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/47/EZ od 5. svibnja 2009. (SL 2009., L 116, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 286., u daljnjem tekstu: izmijenjena Direktiva 2006/112).

               2

               Zahtjev je upućen nakon što je Rzecznik Praw Obywatelskich (Pučki pravobranitelj, Poljska) podnio zahtjev za utvrđenje neustavnosti nacionalnih odredaba koje isključuju primjenu snižene stope poreza na dodanu vrijednost (PDV) na isporuku knjiga i drugih digitalnih publikacija elektroničkim putem.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

      – Šesta direktiva

               3

               Članak 12. stavak 3. točka (a) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2001/4/EZ od 19. siječnja 2001. (SL 2001., L 22, str. 17.) propisuje:
               „Standardnu stopu poreza na dodanu vrijednost sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka za isporuke robe i za isporuke usluga. Od 1. siječnja 2001. do 31. prosinca 2005. taj postotak ne može iznositi manje od 15%.
               [...]
               Također, države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope. Te snižene stope utvrđuju se kao postotak oporezivog iznosa, koji ne može biti manji od 5% i primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga iz kategorija navedenih u Prilogu H.” [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 1. Direktive Vijeća 2002/38/EZ od 7. svibnja 2002. o izmjeni i privremenoj izmjeni Direktive 77/388/EEZ u vezi s poreznim tretmanom usluga radijskog i televizijskog emitiranja te određenih elektronički pruženih usluga (SL 2002., L 128, str. 44.):
               „Direktiva 77/388/EEZ privremeno se mijenja kako slijedi:

                        1.

                        U članku 9.:

                                 (a)

                                 u stavku 2. točki (e) zarez zamjenjuje točku na kraju rečenice i dodaju se sljedeće alineje:

                                          —

                                          ‚[...]

                                          —

                                          elektronički isporučene usluge, među ostalim, one iz Priloga L’;

                                    [...]

                        2.

                        U članku 12. stavku 3. točki (a) dodaje se četvrta alineja:

                                 —

                                 ‚Treći podstavak ne primjenjuje se na usluge iz zadnje alineje članka 9. stavka 2. točke (e).’” [neslužbeni prijevod]

               5

               Šesta direktiva stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2006/112 koja je stupila na snagu 1. siječnja 2007.

         – Direktiva 2006/112

               6

               Članak 14. stavak 1. izmijenjene Direktive 2006/112 određuje:
               „‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.”

               7

               Članak 24. stavak 1. te direktive glasi:
               „‚Isporuka usluga’ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.”

               8

               U skladu s člankom 25. navedene direktive:
               „Isporuka usluga može se sastojati, između ostaloga, od jedne od sljedećih transakcija:

                        (a)

                        ustupanje nematerijalne imovine, bez obzira bilo ono ili ne predmetom dokumenta kojim se utvrđuje vlasništvo;
                        [...]”

               9

               Članak 96. izmijenjene Direktive 2006/112 propisuje:
               „Države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a, koju sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka i za isporuku roba i za isporuku usluga.”

               10

               Članak 98. stavci 1. i 2. glase kako slijedi:
               „1.   Države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope.
               2.   Snižene stope primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.
               Snižene stope ne primjenjuju se na elektronički isporučene usluge.”

               11

               Točka 6. Priloga III. Direktivi 2006/112, u verziji prije stupanja na snagu Direktive 2009/47, navodila je:
               „[N]abava, zajedno s knjižničnom posudbom, knjiga (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, kao i one namijenjene crtanju ili bojanju, glazbena djela, tiskana ili u rukopisu, zemljovide i hidrografske ili slične karte), novina i periodičnih publikacija, osim materijala koji je u cijelosti ili pretežito posvećen oglašavanju.”

               12

               Europska komisija podnijela je 7. srpnja 2008. prijedlog Direktive Vijeća o izmjeni Direktive 2006/112 o sniženim stopama poreza na dodanu vrijednost (COM (2008)428 final, u daljnjem tekstu: prijedlog direktive), koji je propisivao zamjenu točke 6. Priloga III. Direktivi 2006/112, u verziji prije stupanja na snagu Direktive 2009/47, sljedećim tekstom:
               „[I]sporuka, uključujući posudbu iz knjižnica, knjiga (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, crtanke ili bojanke, glazbene note u tiskanom obliku ili u obliku rukopisnih bilješki, zemljopisne karte te hidrografske ili slične grafičke prikaze), kao i audio‑knjige, CD, CD‑ROM ili druge slične fizičke oblike podataka koji u većem dijelu reproduciraju isti sadržaj informacija kao tiskane knjige, novina i časopisa, osim materijala koji su u cijelosti ili većem dijelu posvećen[i] oglašavanju.”

               13

               Nakon što ga je izmijenio, Europski parlament odobrio je prijedlog direktive Zakonodavnom rezolucijom od 19. veljače 2009. Nijedan amandman koji je Parlament usvojio nije se odnosio na tekst koji je Komisija predložila radi zamjene točke 6. Priloga III. Direktivi 2006/112, u verziji prije stupanja na snagu Direktive 2009/47.

               14

               Vijeće je 5. svibnja 2009. odobrilo završni tekst Direktive 2009/47. Točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 od tada glasi kako slijedi:
               „[I]sporuka, uključujući posudbu iz knjižnica knjiga u svim fizičkim oblicima (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, crtanke ili bojanke, glazbene note u tiskanom obliku ili u obliku rukopisnih bilješki, zemljopisne karte te hidrografske ili slične grafičke prikaze), novina i časopisa, osim materijala koji je u cijelosti ili većim dijelom posvećen oglašavanju.”

            Poljsko pravo

               15

               U skladu s člankom 146. i člankom 41. stavcima 2. i 2.a ustawa o podatku od towarów i usług (Zakon o porezu na robe i usluge) od 11. ožujka 2004., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (Dz. U. iz 2011., br. 177., točka 1054., u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), u vezi s točkama 72. do 75. Priloga 3. tom zakonu i točkama 32. do 35. Priloga 10. navedenom zakonu, isporuke tiskanih publikacija ili na fizičkom nosaču podliježu sniženoj stopi PDV‑a. Nasuprot tomu, snižena stopa PDV‑a ne primjenjuje se na prijenose publikacija elektroničkim putem.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Zahtjevom podnesenim 6. prosinca 2013. Pučki pravobranitelj zatražio je od Trybunała Konstytucyjnog (Ustavni sud, Poljska) da utvrdi neustavnost, s jedne strane, točaka 72. do 75. Priloga 3. Zakonu o PDV‑u u vezi s člankom 41. stavkom 2. toga zakona i, s druge strane, točaka 32. do 35. Priloga 10. navedenom zakonu u vezi s člankom 41. stavkom 2.a istoga zakona, time što te odredbe propisuju primjenu sniženih stopa PDV‑a samo na publikacije koje se stavljaju na raspolaganje na fizičkom nosaču a isključuju publikacije prenesene elektroničkim putem.

               17

               Tijekom glavnog postupka Marszałek Sejmu Rzeczypospolitej Polskiej (Predsjednik Sejma Republike Poljske) i Prokurator Generalny (Glavni državni odvjetnik, Poljska) naglasili su da poljski zakonodavac – s obzirom na to da su odredbe poljskog zakona bile donesene radi prenošenja članka 98. stavka 2. i točke 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 u nacionalno pravo – nije mogao odstupiti od tih odredaba a da pritom ne povrijedi svoje obveze koje proizlaze iz prava Unije. Isto mišljenje branili su članovi poljske vlade koje je sud koji je uputio zahtjev pozvao da izraze svoje mišljenje u ovom predmetu.

               18

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da postoje razlozi za sumnju u valjanost tih dviju odredbi izmijenjene Direktive 2006/112.

               19

               Kao prvo, taj sud ističe da bi Direktiva 2009/47, iz koje je proizašla točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112, mogla biti zahvaćena povredom postupka jer se ta točka u svojemu tekstu razlikuje od teksta prijedloga direktive koji je bio dostavljen Parlamentu.

               20

               Kao drugo, navedeni sud smatra da bi članak 98. stavak 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi mogao biti protivan načelu porezne neutralnosti. Naime, iako digitalne knjige koje se stavljaju na raspolaganje na fizičkom nosaču i knjige prenesene elektroničkim putem imaju slična svojstva i ispunjavaju iste potrebe potrošača, navedeni članak 98. stavak 2. dopušta primjenu snižene stope PDV‑a samo na isporuku digitalnih knjiga na fizičkom nosaču.

               21

               Slijedom toga, Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li točka 6. Priloga III. izmijenjene Direktive 2006/112 nevaljana jer se u zakonodavnom postupku nije poštovao bitan formalan zahtjev u pogledu savjetovanja s Europskim parlamentom?

                        2.

                        Je li članak 98. stavak 2. navedene izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj istoj direktivi nevaljan jer povređuje načelo porezne neutralnosti u dijelu u kojem isključuje primjenu sniženih poreznih stopa na knjige koje se izdaju u digitalnom obliku kao i na ostale elektroničke publikacije?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 nevaljana jer se u zakonodavnom postupku koji je doveo do njezina donošenja nije poštovao bitan formalan zahtjev. Naime, budući da se tekst točke 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 razlikuje od teksta iz prijedloga direktive na temelju kojeg je provedeno savjetovanje s Parlamentom, sud koji je uputio zahtjev pita se je li s njim trebalo ponovno provesti savjetovanje.

               23

               U ovom slučaju treba istaknuti da je u skladu s člankom 93. UEZ‑a, koji je postao članak 113. UFEU‑a i koji propisuje poseban zakonodavni postupak, savjetovanje s Parlamentom trebalo biti provedeno prije donošenja Direktive 2009/47 i, slijedom toga, prije zamjene točke 6. Priloga III. Direktivi 2006/112 tom direktivom.

               24

               Naime, redovito savjetovanje s Parlamentom, u slučajevima koji su uređeni UEZ‑om, koji je postao UFEU, bitan je postupovni zahtjev čije nepoštovanje dovodi do ništavosti akta na koji se to odnosi (presuda od 10. svibnja 1995., Parlament/Vijeće, C‑417/93, EU:C:1995:127, t. 9.).

               25

               Naime, djelotvorno sudjelovanje Parlamenta u zakonodavnom postupku, u skladu s postupcima propisanim Ugovorom, bitan je element međuinstitucijske ravnoteže koja se želi postići tim ugovorom i to s obzirom na to da je nadležnost Parlamenta izraz temeljnog demokratskog načela prema kojem građani sudjeluju u obnašanju vlasti posredstvom zastupničke skupštine (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 1995., Parlament/Vijeće, C‑21/94, EU:C:1995:220, t. 17. i od 10. lipnja 1997., Parlament/Vijeće, C‑392/95, EU:C:1997:289, t. 14.).

               26

               Obveza savjetovanja s Parlamentom tijekom zakonodavnog postupka u slučajevima propisanim Ugovorom znači da se s njime treba ponovno savjetovati svaki put kada konačno doneseni tekst, promatran u cijelosti, odstupa u sâmoj svojoj biti, od onoga o kojemu je već provedeno savjetovanje s Parlamentom, uz iznimku slučajeva u kojima izmjene u bitnome odgovaraju izraženoj želji sâmog Parlamenta (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 1994., Njemačka/Vijeće, C‑280/93, EU:C:1994:367, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Stoga treba ispitati odstupa li točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 u sâmoj svojoj biti od teksta koji se nalazio u prijedlogu direktive na temelju kojega je bilo provedeno savjetovanje s Parlamentom.

               28

               U tom pogledu treba istaknuti da je prijedlog direktive propisivao da će točka 6. Priloga III. Direktivi 2006/112 od tada među brojnim isporukama robe i usluga koje mogu biti predmet sniženih stopa PDV‑a navoditi „isporuk[u], uključujući posudbu iz knjižnica, knjiga (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, crtanke ili bojanke, glazbene note u tiskanom obliku ili u obliku rukopisnih bilješki, zemljopisne karte te hidrografske ili slične grafičke prikaze), kao i audio‑knjige, CD, CD‑ROM ili druge slične fizičke oblike podataka koji u većem dijelu reproduciraju isti sadržaj informacija kao tiskane knjige), novina i časopisa, osim materijala koji su u cijelosti ili većem dijelu posvećen[i] oglašavanju”.

               29

               Međutim, točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 poziva se na „isporuk[u], uključujući posudbu iz knjižnica knjiga u svim fizičkim oblicima (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, crtanke ili bojanke, glazbene note u tiskanom obliku ili u obliku rukopisnih bilješki, zemljopisne karte te hidrografske ili slične grafičke prikaze), novina i časopisa, osim materijala koji je u cijelosti ili većim dijelom posvećen oglašavanju”.

               30

               Dakle, iz usporedbe odgovarajućih tekstova prijedloga direktive i točke 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 proizlazi da se ta točka razlikuje od navedenog prijedloga o kojemu je riječ u dijelu u kojem on, kao vrste fizičkog nosača koje mogu dovesti do primjene snižene stope PDV‑a – za razliku od navedene odredbe – ne navodi „audioknjige, CD‑ove i CD‑ROM‑ove” nabrojene u toj odredbi i ne obuhvaća izričito knjige „koje u većem dijelu reproduciraju isti sadržaj informacija kao tiskane knjige”, ali upućuje na isporuku knjiga u „svim fizičkim oblicima”.

               31

               Ipak, iz tih razlika ne može se zaključiti da točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 u sâmoj svojoj biti odstupa od teksta koji se nalazio u prijedlogu direktive.

               32

               Naime, s obzirom na to da je taj prijedlog navodio da obuhvaća i knjige dostavljene „na drugim fizičkim nosačima [sličnim]” tiskanim knjigama, audio‑knjigama, CD‑ovima i CD‑ROM‑ovima, treba smatrati da nabrajanje izvršeno u navedenom prijedlogu nije ograničavajuće, nego da prikazuje činjenicu da su obuhvaćeni svi mogući fizički nosači, poput onoga što je Vijeće konačno odlučilo u točki 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112.

               33

               Točno je da točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 ne pojašnjava izričito da, kako bi se primijenila snižena stopa PDV‑a, dotični fizički nosači moraju u većem dijelu reproducirati isti sadržaj informacija kao tiskane knjige. Međutim, budući da taj tekst navodi da se odnosi samo na „knjige”, pojam koji u svojem uobičajenom značenju označava tiskano djelo, iz toga slijedi da dotični nosači, kako bi ušli u područje primjene navedene odredbe, moraju u većem dijelu reproducirati isti sadržaj informacija kao tiskane knjige.

               34

               Slijedom toga treba utvrditi, kao što je to Sud učinio u točki 53. presude od 5. ožujka 2015., Komisija/Luksemburg (C‑502/13, EU:C:2015:143), da je tekst točke 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 samo redakcijsko pojednostavnjenje teksta koji se nalazio u prijedlogu direktive i čija je bit u cijelosti zadržana.

               35

               U tim okolnostima Vijeće nije bilo dužno ponovno provesti savjetovanje s Parlamentom.

               36

               Iz prethodno navedenog proizlazi da točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 nije nevaljana jer se u zakonodavnom postupku koji je doveo do njezina donošenja nije poštovao bitan formalan zahtjev.

            Drugo pitanje

               37

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li članak 98. stavak 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi nevaljan jer povređuje načelo porezne neutralnosti u dijelu u kojem isključuje primjenu sniženih poreznih stopa na knjige koje se izdaju u digitalnom obliku kao i na ostale elektroničke publikacije.

         Uvodna razmatranja

               38

               Kao prvo, treba istaknuti da, iako se sud koji je uputio zahtjev u tekstu svojega pitanja poziva na načelo porezne neutralnosti, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da taj sud u biti postavlja pitanje valjanosti članka 98. stavka 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. te direktive s obzirom na načelo jednakog postupanja, kako je navedeno u članku 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               39

               Kao drugo, iako sud koji je uputio zahtjev u formulaciji svojega pitanja osim na knjige koje se izdaju u digitalnom obliku podsjeća i na „druge elektroničke publikacije”, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi i da se sumnje koje je izrazio taj sud odnose isključivo na postojanje mogućeg nejednakog postupanja izmijenjenom Direktivom 2006/112 prema isporuci digitalnih knjiga ovisno o tome jesu li one prenesene fizičkim nosačem ili elektroničkim putem.

               40

               U tim okolnostima treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 98. stavak 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi nevaljan zbog toga što u dijelu u kojem u potpunosti isključuje mogućnost za države članice da primijene sniženu stopu PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem navedeni članak povređuje načelo jednakog postupanja, kako je naveden u članku 20. Povelje.

         Ocjena Suda

               41

               Prije svega treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano (presude od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 51. i od 4. svibnja 2016., Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, t. 35.).

         – Postupanje u usporedivim situacijama

               42

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, elemente koji razlikuju različite situacije, kao i njihovu moguću usporedivost treba utvrđivati i cijeniti vodeći računa o predmetu i cilju koji se nastoji postići odredbama o kojima je riječ, pri čemu u tu svrhu treba uzeti u obzir načela i ciljeve područja o kojemu je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U ovom slučaju, različito postupanje koje navodi sud koji je uputio zahtjev proizlazi iz nemogućnosti za države članice da propišu primjenu snižene stope PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem dok je primjena takve stopa dopuštena kada je riječ o isporuci digitalnih knjiga u svim fizičkim oblicima. Slijedom toga, elemente koji obilježavaju te dvije situacije i njihovu moguću usporedivost treba utvrditi i cijeniti vodeći računa o ciljevima koje je zakonodavac nastojao postići kada je državama članicama dopustio primjenu snižene stope PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga u svim fizičkim oblicima.

               44

               U tom pogledu treba istaknuti da mogućnost za države članice da primijene sniženu stopu PDV‑a na isporuku tiskanih knjiga prvi put bila propisana Direktivom Vijeća 92/77/EEZ od 19. listopada 1992. o dopuni zajedničkog sustava poreza na dodanu vrijednost i izmjeni Direktive 77/388/EEZ (usklađivanje stopa PDV‑a) (SL 1992., L 316, str. 1.), koja je svojim člankom 1. u Šestu direktivu uvrstila Prilog H o popisu isporukâ robe i usluga koje mogu biti predmet snižene stope PDV‑a, a čija je točka 6. bila preuzeta u točki 6. Priloga III. Direktivi 2006/112, u verziji prije stupanja na snagu Direktive 2009/47. Ta mogućnost je potonjom direktivom proširena na isporuku knjiga u „svim fizičkim oblicima”.

               45

               Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 56. svojega mišljenja, cilj na kojemu se zasniva primjena snižene stope PDV‑a na isporuku knjiga sastoji se od poticanja čitanja, bili to književnost, specijalizirana djela, novine ili časopisi.

               46

               Dakle, treba smatrati da se, dopuštajući državama članicama da primijene snižene stope PDV‑a na isporuku knjiga u svim fizičkim oblicima, izmijenjenom Direktivom 2006/112 nastoji postići takav cilj.

               47

               Takav zaključak je usto potkrijepljen činjenicom da točka 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 isključuje mogućnost primjene snižene stope PDV‑a na isporuku „materijala koji je u cijelosti ili većim dijelom posvećen oglašavanju”. Naime, takvom materijalu svojstveno je da se njime nikako ne nastoji postići cilj naveden u točki 45. ove presude.

               48

               Uzimajući to u obzir, ono što je važno kako bi se mogao postići takav cilj jest da građani Europske unije stvarno mogu pristupiti sadržaju knjiga i da njihov način isporuke u tom pogledu ne igra odlujučujuću ulogu.

               49

               Slijedom toga treba utvrditi da u pogledu cilja koji se nastoji postići člankom 98. stavkom 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi, isporuka digitalnih knjiga u svim fizičkim oblicima, s jedne strane, i isporuka digitalnih knjiga elektroničkim putem, s druge strane, jesu usporedive situacije.

               50

               Taj zaključak nije doveden u pitanje okolnošću da u skladu s člankom 14. stavkom 1. izmijenjene Direktive 2006/112, isporuka digitalne knjige na fizičkom nosaču načelno jest isporuka robe, dok na temelju članka 24. stavka 1. i članka 25. te direktive, isporuka digitalne knjige elektroničkim putem jest isporuka usluga. Naime, budući da se pravilima o PDV‑u u načelu nastoje na isti način oporezivati potrošnja dobara i potrošnja usluga, različita kvalifikacija ne čini se odlučujućom u pogledu cilja koji se nastoji postići člankom 98. stavkom 2. navedene direktive u vezi s točkom 6. Priloga III. te iste direktive na koju se podsjeća u točki 45. ove presude.

               51

               Slijedom toga, budući da članak 98. stavak 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi za učinak ima isključivanje primjene snižene stope PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem, dok je takva primjena dopuštena za isporuku digitalnih knjiga u svim fizičkim oblicima, za te odredbe treba smatrati da uspostavljaju razliku u postupanju između dvije situacije koje su usporedive u pogledu cilja koji zakonodavac Unije nastoji postići.

         – Opravdanost

               52

               Kada je utvrđena razlika u postupanju između dviju usporedivih situacija, načelo jednakog postupanja nije povrijeđeno osim ako je ta razlika valjano opravdana (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 46.).

               53

               To je slučaj, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kada se razlika u postupanju odnosi na zakonski dopušten cilj koji se nastoji postići mjerom čiji je učinak uspostava takve razlike i kada je ona proporcionalna tom cilju (vidjeti u tom smislu presude od 17. listopada 2013., Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, t. 77. i od 22. svibnja 2014., Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 43.).

               54

               U tom kontekstu smatra se da je zakonodavac Unije pozvan, kada donosi neku mjeru porezne naravi, provesti političke, gospodarske i socijalne izbore i hijerarhizirati različite interese ili izvršiti složene ocjene. Slijedom toga mu u tom okviru treba priznati široku diskrecijsku ovlast na način da se sudski nadzor poštovanja uvjeta navedenih u prethodnoj točki ove presude treba ograničiti na nadzor očite pogreške (vidjeti u tom smislu presude od 10. prosinca 2002., British American Tobacco (Investments) i Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, t. 123., kao i od 17. listopada 2013., Billerud Karlsborg i Billerud Skärblacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, t. 35.).

               55

               U ovom slučaju treba podsjetiti na to da razlika u postupanju utvrđena u točki 51. ove presude proizlazi iz članka 98. stavka 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi, koji isključuje primjenu snižene stope PDV‑a na isporuku svih elektroničkih usluga i posljedično na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem, za razliku od isporuke knjiga – koje mogu biti digitalne – u svim fizičkim oblicima.

               56

               U tom pogledu iz pripremnih akata Direktive 2002/38 proizlazi da su izmjene koje je predložila Komisija, što se tiče oporezivanja usluga isporučenih elektroničkim putem, bile prva etapa ka provedbi nove politike u području PDV‑a, kojom se nastoji pojednostaviti i ojačati sustav PDV‑a tako da se ohrabre legitimne poslovne transakcije na unutarnjem tržištu. Naime, iz tih pripremnih akata proizlazi da elektronička trgovina predstavlja važan potencijal za stvaranje blagostanja i zapošljavanja u Uniji i da je uspostava jasnog i preciznog normativnog okruženja važan preduvjet za stvaranje klime povjerenja kojima se poduzetnici pozivaju na ulaganje i trgovanje.

               57

               Kao što su to Vijeće i Komisija pojasnili u odgovoru na pisano pitanje koje je postavio Sud i na raspravi, isključenje primjene snižene stope PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem koje se nalazi u članku 98. stavku 2. izmijenjene Direktive 2006/112 treba smatrati sastavnim dijelom posebnog sustava PDV‑a za elektroničku trgovinu. Naime, iz pojašnjenja tih institucija proizlazi da je ocijenjeno nužnim podvrgnuti usluge isporučene elektroničkim putem jasnim, jednostavnim i ujednačenim pravilima kako bi se stopa PDV‑a koja se primjenjuje na te usluge mogla utvrditi sa sigurnošću i tako poreznim obveznicima i nacionalnim poreznim tijelima olakšati upravljanje tim porezom.

               58

               Zakonska dopuštenost takvoga cilja ne može se razumno dovesti u sumnju.

               59

               Naime, načelo pravne sigurnosti, na kojemu se zasniva taj cilj, zahtijeva da propis Unije zainteresiranim osobama omogućava da nedvojbeno znaju opseg svojih prava i obveza kako bi djelovali poznajući stanje stvari (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2010., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑582/08, EU:C:2010:429, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Osim toga, Sud je već priznao opravdanost cilja koji se za zakonodavca sastoji od uspostave općih pravila koja gospodarski subjekti mogu lako primijeniti a nadležna nacionalna tijela jednostavno nadzirati (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 2015., Sopora, C‑512/13, EU:C:2015:108, t. 33.).

               61

               Što se tiče prikladnosti mjere koja se nalazi u članku 98. stavku 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi da ostvari cilj koji se želi postići, kako je pojašnjen u točkama 56. i 57. ove presude, ne čini se da je zakonodavac Unije ocjenom koju je izvršio prekoračio diskrecijsku ovlast kojom raspolaže.

               62

               Naime, isključujući primjenu snižene stope PDV‑a na usluge isporučene elektroničkim putem, zakonodavac Unije oslobađa porezne obveznike i nacionalna porezna tijela obveze da za svaku vrstu isporučenih elektroničkih usluga ispituju ulazi li ona u jednu od kategorija usluga na koje se može primijeniti takva stopa na temelju Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112.

               63

               Dakle, mjeru o kojoj je riječ treba smatrati prikladnom da ostvari cilj kojim se nastoji sa sigurnošću utvrditi stopa PDV‑a koja se primjenjuje na usluge isporučene elektroničkim putem i tako poreznim obveznicima i nacionalnim poreznim tijelima olakšati upravljanje tim porezom.

               64

               Što se tiče zahtjeva povezanog s uvjetom proporcionalnosti, da se odabere najmanje ograničavajuća mjera u odnosu na druge moguće prikladne mjere i da prouzročene neugodnosti ne budu nerazmjerne u odnosu na ciljeve, treba istaknuti da je zakonodavac Unije možda mogao odvojiti isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem od svih elektroničkih usluga i potom omogućiti primjenu snižene stope PDV‑a na te knjige.

               65

               Međutim, takvo rješenje moglo bi biti protivno cilju koji nastoji postići zakonodavac Unije u pogledu nužnosti otklanjanja pravne nesigurnosti stvorene stalnim razvojem kojem podliježu sve elektroničke usluge, zbog čega je zakonodavac Unije isključio sve te usluge s popisa transakcija na koje se mogu primijeniti snižene stope PDV‑a na temelju Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112.

               66

               U tom pogledu, priznati državama članicama da raspolažu mogućnošću da primijene sniženu stopu PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem, kao što je to dopušteno za isporuku takvih knjiga u svim fizičkim oblicima, moglo bi negativno utjecati na cjelokupnu usklađenost mjere koju je namjeravao poduzeti zakonodavac Unije, a koja se sastoji od isključivanja svih elektroničkih usluga od mogućnosti primjene snižene stope PDV‑a.

               67

               Što se tiče eventualnog proširenja mogućnosti primjene snižene stope PDV‑a na sve elektroničke usluge, treba istaknuti da bi donošenje takve mjere općenito uvelo nejednako postupanje između usluga koje nisu elektroničke, na koje se u načelu ne primjenjuje snižena stopa PDV‑a, i elektroničkih usluga.

               68

               Slijedom toga je zakonodavac Unije u okviru margine prosudbe kojom raspolaže mogao smatrati da nijedna od dviju mjera koje su teoretski moguće nije prikladna za postizanje različitih ciljeva koji se njima nastoje postići.

               69

               Treba dodati da iz članaka 4. i 5. Direktive 2002/38 kao i iz članka 6. Direktive Vijeća 2008/8/EZ od 12. veljače 2008. o izmjeni Direktive 2006/112 o mjestu pružanja usluga (SL 2008., L 44, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 263.) proizlazi da je Vijeće propisalo ponovno razmatranje posebnog sustava oporezivanja usluga pruženih elektroničkim putem kako bi se vodilo računa o stečenom iskustvu. Usto, Komisija je u obavijesti Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru o akcijskom planu o PDV‑u (COM (2016)148 final), najavila svoju namjeru da ispita izradu nacrta direktive o izmjeni izmijenjene Direktive 2006/112.

               70

               U tim okolnostima, razliku u postupanju koja proizlazi iz članka 98. stavka 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s točkom 6. Priloga III. toj direktivi, između isporuke digitalnih knjiga elektroničkim putem i isporuke knjiga u svim fizičkim oblicima treba smatrati valjano opravdanom.

               71

               Stoga treba utvrditi da članak 98. stavak 2. izmijenjene Direktive 2006/112 u vezi s člankom 6. Priloga III. toj direktivi, koji za učinak ima isključivanje mogućnosti za države članice da primijene sniženu stopu PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga elektroničkim putem, dopuštajući im istodobno da primijene sniženu stopu PDV‑a na isporuku digitalnih knjiga u svim fizičkim oblicima, ne povređuje načelo jednakog postupanja, kako je navedeno u članku 20. Povelje.

               72

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da ispitivanje prethodnih pitanja nije otkrilo nijedan element koji može utjecati na valjanost točke 6. Priloga III. izmijenjenoj Direktivi 2006/112 ili članka 98. stavka 2. te direktive u vezi s točkom 6. njezina Priloga III.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanje prethodnih pitanja nije otkrilo nijedan element koji može utjecati na valjanost točke 6. Priloga III. Direktivi Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/47/EZ od 5. svibnja 2009. ili članka 98. stavka 2. te direktive u vezi s točkom 6. njezina Priloga III.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2010. rujan 30.#Jean-François Vivier protiv Europska komisija.#Predmet F-29/05.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. travnja 2015.#Drukarnia Multipress sp. z o.o. protiv Minister Finansów.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Direktiva 2008/7/EZ – Članak 2. stavak 1. točke (b) i (c) – Neizravni porezi na prikupljanje kapitala – Oporezivanje porezom na kapital – Ulaganja kapitala u korist komanditnog društva na dionice – Određivanje takvog društva društvom kapitala.#Predmet C-357/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑357/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie (Poljska), odlukom od 12. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 27. lipnja 2013., u postupku
            Drukarnia Multipress sp. z o.o.
            protiv
            Minister Finansów,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj) i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. listopada 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Drukarnia Multipress sp. z o.o., K.Turzyński i M. Kolibski, doradcy podatkowi
            – za Minister Finansów, A. Ćwik‑Bury, u svojstvu agenta,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk – Szaładzińska, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, K. Herrmann i W. Roels, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. prosinca 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. točaka (b) i (c) i stavka 2., kao i članka 9. Direktive 2008/7/EZ Vijeća od 12. veljače 2008. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala (SL L 46, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 159.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Drukarnia Multipress sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: Drukarnia) i Minister Finansówa (ministar financija, u daljnjem tekstu: ministar) u vezi s oporezivanjem poreza nazvanog „porez na građanskopravne poslove“ određenih transakcija restrukturiranja koje je provelo komanditno društvo poljskog prava (u daljnjem tekstu: SCA).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva 2008/7, u skladu s člankom 16., od 1. siječnja 2009. stavila je izvan snage i zamijenila Direktivu 69/335/EEZ Vijeća od 17. srpnja 1969. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala (SL 249, str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/98/EZ od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 129.).
            4. Uvodne izjave 2. do 6. Direktive 2008/7 glase kako slijedi:
            „(2) Neizravni porezi na prikupljanje kapitala, prije svega porez na kapital (porez koji se obračunava trgovačkim društvima na kapitalna ulaganja), biljezi na vrijednosne papire i pristojbe na postupke restrukturiranja, bez obzira na to uključuju li takvi postupci povećanje kapitala, povećavaju diskriminaciju, dvostruko oporezivanje i nejednakost koji ometaju slobodni protok kapitala. Isto vrijedi za druge neizravne poreze koji imaju iste osobine kao i porez na kapital i porez na vrijednosne papire.
            (3) S obzirom na navedeno, u interesu je unutarnjeg tržišta harmonizacija zakonodavstva o neizravnom oporezivanju prikupljanja kapitala da bi se uklonili, što je više moguće, čimbenici koji mogu ometati uvjete natjecanja ili spriječiti slobodan protok kapitala.
            (4) Gospodarski učinci poreza na kapital štetno utječu na restrukturiranje i razvoj poduzeća. Takvi su učinci posebno škodljivi u postojećoj gospodarskoj situaciji, u kojoj je nužno potrebno dati prednost poticanju ulaganja.
            (5) Najbolje rješenje za ostvarivanje navedenih ciljeva bilo bi ukidanje poreza na kapital.
            (6) Međutim, gubici prihoda do kojih bi došlo pri izravnoj primjeni takve mjere neprihvatljivi su za države članice koje trenutačno primjenjuju porez na kapital. Stoga bi te države članice i dalje trebale moći oporezivati porezom na kapital sve ili dio predmetnih transakcija, pri čemu se podrazumijeva da se unutar pojedine države članice mora naplaćivati jedinstvena porezna stopa. Ako država članica odluči ne primjenjivati porez na kapital na sve ili dio transakcija obuhvaćenih ovom Direktivom, ta država članica ne smije imati mogućnost ponovnog uvođenja takvog poreza.“
            5. Članak 2. Direktive 2008/7, naslovljen „Društvo kapitala“, glasi kako slijedi:
            „1. Za potrebe ove Direktive „društvo kapitala“ jest:
            (a) bilo koje društvo koje je strukturirano na jedan od načina navedenih u Prilogu I.;
            (b) bilo koje društvo, udruga ili pravna osoba čijim se udjelima u kapitalu ili imovini može trgovati na burzi;
            (c) bilo koje društvo, udruga ili pravna osoba koja ostvaruje profit, čiji članovi imaju pravo prenijeti svoje udjele na treće stranke bez prethodnog odobrenja i snose odgovornost isključivo za dugove društva, udruge ili treće osobe u smislu vlastitih udjela.
            2. Za potrebe ove Direktive, bilo koje društvo, udruga ili pravna osoba koja ostvaruje profit, smatra se društvom kapitala.“
            6. Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Restrukturiranje“, određuje u stavku 1. točki (b):
            „Za potrebe ove Direktive, sljedeći se postupci restrukturiranja ne smatraju ulaganjima kapitala:
            [...]
            (b) preuzimanje dionica, koje vrši društvo kapitala koje je u postupku osnivanja ili koje je već osnovano, a koje predstavljaju većinski dio prava na glasovanje drugog društva kapitala, pod uvjetom da se naknada za stečene dionice sastoji barem djelomice od vrijednosnih papira koji predstavljaju kapital prethodno navedenog društva. Kada se većina glasova ostvari putem dvije ili više transakcija, samo se transakcija putem koje se ostvaruje većina glasačkih prava i bilo koja sljedeća transakcija smatraju operacijama restrukturiranja.“
            7. Članak 5. iste direktive, naslovljen „Transakcije koje ne podliježu neizravnim porezima“, predviđa u stavku 1. točki (e):
            „Države članice ne oporezuju društva kapitala nikakvim oblikom neizravnih poreza s obzirom na sljedeće:
            [...]
            (e) postupke restrukturiranja navedene u članku 4.“
            8. Prema tekstu članka 9. Direktive 2008/7, naslovljenom „Isključenje određenih tijela iz opsega primjene“:
            „Države članice mogu za potrebe ubiranja poreza na kapital odlučiti da društvima kapitala ne smatraju tijela koja su navedena u članku 2. stavku 2.“
            9. Članak 12. navedene direktive, naslovljen „Isključivanje iz osnove procjene poreza na kapital“, predviđa u stavku 2. podstavku 1.:
            „Država članica može iz osnove za određivanje poreza na kapital isključiti iznos kapitala kojeg je uložio član s neograničenom odgovornošću za obveze društva kapitala, kao i udjele takvog člana u imovini društva.“
            10. Prilog I. istoj direktivi sadrži popis naslovljen “Popis društava iz članka 2. stavka 1. [točke (a)]“, u kojem se nalaze, u točki 21., dionička društva („spółka akcyjna“) i društva s ograničenom odgovrnošću („spółka z ograniczoną odpowiedzialnością“) poljskog prava.
            Poljsko pravo
            11. Članak 1. Zakona o porezu na građanskopravne poslove (ustawa o podatku od czynności cywilnoprawnych) od 9. rujna 2000., u verziji koja je mjerodavna za glavni postupak (Dz. U iz 2010., br. 101, stajalište 649, u daljnjem tekstu: zakon PCC) određuje:
            „1. Oporezuju se:
            1) sljedeći građanskopravni poslovi:
            [...]
            k) društveni ugovori:
            2) izvršene izmjene u ugovorima koji su navedeni u točki 1. ako one dovode do povećanja porezne osnovice na građanskopravne poslove [...]
            [...]
            3. U slučaju društvenog ugovora, izmjena ugovora jest:
            1) za društvo osoba: ulaganje ili povećanje ulaganja čija vrijednost dovodi do povećanja imovine društva ili povećanja njegovog kapitala, zajam koji društvu daje član, dodatne uplate, kao i besplatan prijenos društvu od strane člana stvari ili imovinskih prava;
            […]
            12. Članak 1.a, točka 1. zakona PCC predviđa:
            „U smislu ovog zakona jest:
            1) društvo osoba: [...] komanditno društvo na dionice [‘spółka komandytowo‑akcyjna’]“
            13. U skladu s tekstom članka 2. točke 6. podtočke (c) zakona PCC:
            „Ne oporezuju se:
            [...]
            6)  društveni ugovori i njihove izmjene koje proizlaze iz:
            [...]
            c) ulaganja u društva kapitala, u zamjenu za udjele ili dionice navedenog društva:
            – poduzeća društva kapitala ili poslovne jedinice navedenog poduzeća,
            – udjela ili dionica drugog društva kapitala koje daju većinu glasačkih prava u njemu ili novih udjela ili dionica ako društvo u koje se te dionice ulažu već ima većinu glasačkih prava.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            14. Drukarnia je, želeći se preoblikovati u SCA i zatim povećati svoj kapital ulaganjem koje se sastojalo od dionica drugog SCA‑a, dionica jednog dioničkog društva, kao i poslovnih udjela društva s ograničenom odgovornošću, 21. kolovoza 2012. podnijela ministru zahtjev za tumačenje zakona PCC.
            15. Drukarnia je tvrdila da je SCA bilo društvo kapitala u smislu članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2008/7. Sukladno tomu, na temelju zajedničke primjene članka 4. stavka 1. točke (b) i članka 5. stavka 1. točke (e) te direktive navedeno restrukturiranje ne može se oporezovati porezom na građanskopravne poslove.
            16. Tumačenjem od 20. studenoga 2012. ministar je smatrao da je stajalište Drukarnije bilo pogrešno i da SCA nije predstavljao „društvo kapitala“ u smislu navedene direktive.
            17. Ministar je glede toga primijetio da članak 2. stavak 1. točka (b) i točka (c) Direktive 2008/7 ne omogućuje da se kao društvo kapitala odredi društvo čiji samo jedan dio udjela i članova ispunjava uvjete koje je utvrdila ta odredba. Na taj način su države članice koje su željele uključiti SCA u područje primjene Direktive 2008/7 osigurale da se ta vrsta društava nalazi u popisu Priloga I. navedenoj direktivi. Republika Poljska nije odlučila uvrstiti SCA na popis tog Priloga I. ponajprije zbog njegovog prevladavajućeg osobnog svojstva, te se umjesto toga odlučila za mogućnost predviđenu u članku 9. Direktive 2008/7, kojom se kao SCA određuju društva osoba zakonom PCC. Sukladno tomu se SCA ne može smatrati društvom kapitala na temelju članka 2. stavka 2. Direktive 2008/7, tako da članak 4. stavak 1. točka (b) i članak 5. stavak 1. točka (e) te direktive nisu mjerodavni u glavnom predmetu.
            18. Drukarnia je pred Wojewódzk Sąd Administracyjny w Krakowie (upravni sud u vojsvodstvu Krakov) podnijela tužbu za poništenje tumačenja ministra od 20. studenoga 2012. iz razloga što je ono osobito kršilo članak 2. stavak 1. navedene direktive. Ministar je ponovio svoju argumentaciju i zatražio odbacivanje tužbe.
            19. Sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da je na temelju poljskog trgovačkog prava SCA društvo osoba čiji je cilj obavljanje djelatnosti društva pod vlastitom tvrtkom koja ima elemente tipične za društva osoba i elemente društva kapitala. Osobito, u SCA najmanje jedan od članova, odnosno „komplementar“, odgovora neograničeno za obveze društva glede potraživanja i najmanje jedan član ne odgovara osobno za obveze društva. Kapital SCA‑a sastoji se od njihovih udjela i ulaganja komplementara. Dok se ulaganjima komplementara ne može trgovati na burzi, udjelima SCA‑a može se trgovati pod istim uvjetima poput onih koji su mjerodavni za kapital dioničkih društava. Osim toga, komplementarov ustup prava i obveza načelno je podložan sporazumu s drugim članovima, pri čemu je moguće ustupiti udjele u SCA, iako ustup nominalnih udjela, kao i ustup nominalnih dionica dioničkog društva, može biti ograničen.
            20. U tim je okolnostima Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti dva sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 2. stavak 1. točke (b) i (c) Direktive 2008/7 tumačiti na način da [SCA] treba smatrati društvom kapitala, iako iz pravne naravi tog društva proizlazi da samo jedan dio njegovog kapitala i njegovih članova može ispuniti uvjete koji su predviđeni u članku 2. stavku 1. točkama (b) i (c) te direktive?
            2. Treba li, u slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, članak 9. Direktive 2008/7 tumačiti na način da, dopuštajući državi članici da tijela koja su navedena u članku 2. stavku 2. te direktive ne mora smatrati društvima kapitala, toj državi članici daje punu slobodu u pogledu oporezivanja [tih tijela porezom na kapital]?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            21. Uvodno valja navesti da, u mjeri u kojoj odredbe članka 2. Direktive 2008/7, u vezi s Prilogom I. toj direktivi i člankom 9. navedene direktive, u bitnom preuzimaju sadržaj članka 3. Direktive 69/335, kako je izmijenjen Direktivom 2006/98, tumačenje Suda tog članka 3. od strane Suda također vrijedi i za te odredbe.
            22. Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, pri tumačenju odredbe prava Unije, u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio, kao i, u slučaju potrebe, nastanak tog propisa (vidjeti, u tom smislu, presude Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C- 583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50., Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, t. 34., kao i Bouman, C‑114/13, EU:C:2015:81, t. 31.).
            23. U konkretnom slučaju najprije treba ispitati kontekst u kojem se primjenjuje članak 2. stavak 1. točka (b) i (c) Direktive 2008/7. Iz članka 2. stavka 1. te direktive proizlazi šire definiranje pojma društva kapitala koje nije vezano uz poseban oblik društva (vidjeti, u tom smislu, presudu Amro Aandelen Fonds, 112/86, EU:C:1987:488, t. 8.).
            24. S jedne strane, članak 2. stavak 1. točka (a) Direktive 2008/7, u vezi s Prilogom I. toj direktivi, upućuje na određene vrste društava kapitala nacionalnih prava različitih država članica. S druge strane, pojam „društvo kapitala“ odnosi se na bilo koje društvo, udrugu ili pravnu osobu koja udovoljava kriterijima koji se uobičajeno koriste kako bi se definirala društva kapitala, kako je predviđeno člankom 2. stavkom 1. točkama (b) i (c) navedene direktive.
            25. Stoga okolnost da se u glavnom predmetu SCA ne nalazi u točki 21. Priloga I. Direktivi 2008/7 kao jedno od društava poljskog prava koja valja smatrati društvima kapitala temeljem članka 2. stavka 1. točke (a) te direktive, ne sprečava priznavanje njegovog svojstva društva kapitala kada ima svojstva iz članka 2. stavka 1. točki (b) i (c) navedene direktive.
            26. Osim toga, članak 2. stavak 2. Direktive 2008/7 smatra društvima kapitala bilo koje drugo društvo, udrugu ili pravnu osobu koja ostvaruje profit. Cilj te odredbe sastoji se u tome da se izbjegne izbor određenog pravnog oblika koji bi posljedično mogao imati različit porezni tretman transakcija koje su istovjetne s gospodarskog stajališta, a tako navedena odredba omogućuje da se obuhvate tijela koja iako imaju istu gospodarsku funkciju kao i društva kapitala u pravom smislu riječi, odnosno nastoje ostvariti dobit objedinjavanjem kapitala u zasebnu imovinu, ne ispunjavaju kriterije pojma „društva kapitala“ kako je on definiran u članku 2. stavku 1. te direktive (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Grčka, C‑178/05, EU:C:2007:317, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
            27. Iako članak 9. Direktive 2008/7 omogućuje državama članicama da za potrebe ubiranja poreza na kapital ne smatraju društvima kapitala tijela koja su navedena u članku 2. stavku 2. te direktive, nije predviđena nikakva mogućnost odstupanja glede tijela na koja se odnosi članak 2. stavak 1. navedene direktive, koji na obvezujući i jednak način za sve države članice određuje društva koja imaju svojstvo društava kapitala u smislu iste direktive (presuda ING. AUER, C‑251/06, EU:C:2007:658, t. 21.).
            28. Stoga svako društvo koje udovoljava kriterijima iz članka 2. stavka 1. točaka (b) ili (c) Direktive 2008/7, neovisno o svojem određenju u pravu svake države članice, predstavlja „društvo kapitala“ u smislu te direktive.
            29. Kao drugo, valja utvrditi da tekst članka 2. stavka 1. točaka (b) i (c) navedene direktive ne sadrži nikakvu naznaku kojom bi se utvrdilo da je zakonodavac Unije namjeravao isključiti iz pojma „društva kapitala“ pravne oblike hibridnog svojstva, poput SCA‑a, čijim se samo dijelom udjela u kapitalu ili imovini može trgovati na burzi ili čiji dio članova ima pravo prenijeti svoje udjele na treće stranke bez prethodnog odobrenja i snosi odgovornost za dugove društva samo u visini vlastitih udjela.
            30. Osobito, navedena odredba ne utvrđuje nikakav prag, ni glede važnosti udjela u kapitalu ili u imovini društva kojima se može trgovati na burzi niti glede broja članova društva koji ostvaraju profit imajući pravo prenijeti svoje udjele na treće stranke bez prethodnog odobrenja i snoseći odgovornost za dugove društva samo u visini vlastitih udjela, a ispod kojih se društvo ne može smatrati društvom kapitala na temelju iste odredbe.
            31. Kao treće, kad je riječ o svrsi Direktive 2008/7, valja primijetiti, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 2. do 4. te direktive, da je ona namijenjena harmonizaciji zakonodavstva o neizravnom oporezivanju prikupljanja kapitala kako bi se u najvećoj mogućoj mjeri uklonili čimbenici koji bi mogli ometati uvjete natjecanja ili spriječiti slobodan protok kapitala i time osigurati dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
            32. Puno ostvarenje ciljeva koji se žele postići navedenom direktivom pretpostavlja da se prikupljanje kapitala koje može predstavljati svojstvo društva kapitala u skladu s kriterijima koji su predviđeni u članku 2. stavku 1. točkama (b) i (c) iste direktive može neizravno oporezivati samo pod strogim uvjetima koje je odredio zakonodavac Unije.
            33. Međutim, restriktivno tumačenje članka 2. stavka 1. točki (b) i (c) Direktive 2008/7, na koje se ministar poziva u glavnom predmetu, državama članicama bi omogućilo, protivno svrsi te direktive, da prikupljanje kapitala koje odgovora navedenim kriterijima neizravno oporezuju izvan uvjeta koji su definirani u okviru harmonizacije koja je provedena navedenom direktivom.
            34. Kao četvrto, nastanak iste direktive također ide u korist tumačenju pojma „društva kapitala“ koje omogućuje da se obuhvati što je moguće veći broj tijela koja mogu provesti transakcije prikupljanja kapitala na unutarnjem tržištu. Naime, uvodne izjave 5. i 6. Direktive 2008/7 pojašnjavaju da bi najbolje rješenje za ostvarenje ciljeva te direktive bilo ukidanje poreza na kapital. Države članice koje se nisu odrekle ubiranja takvog poreza mogu ga zadržati samo iz razloga proračunskih teškoća s kojima bi mogle biti suočene u slučaju ukidanja poreza na kapital. Osim toga, država članica koja odluči odreći se ubiranja poreza na kapital nema mogućnost ponovnog uvođenja tog poreza.
            35. Kao peto, treba navesti da članak 12. stavak 2. navedene direktive predviđa da država članica može iz osnove za određivanje poreza na kapital isključiti iznos kapitala koji je uložio član s neograničenom odgovornošću za obveze društva kapitala, kao i udjele takvog člana u imovini društva. Kao što je to primijetio nezavisni odvjetnik u točki 46. svojeg mišljenja, okolnost da se ta odredba odnosi na posebnu situaciju u kojoj se nalaze SCA‑i ide u prilog zaključku da ta društva, poput svakog sličnog hibridnog pravnog oblika, pripadaju u područje primjene iste direktive.
            36. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. točke (b) i (c) Direktive 2008/7 treba tumačiti na način da SCA poljskog prava treba smatrati društvom kapitala u smislu te odredbe, čak i kada samo dio njegovog kapitala i članova može ispuniti uvjete koji su predviđeni tom odredbom.
            Drugo pitanje
            37. Kako je drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev postavljeno samo pod pretpostavkom niječnog odgovora na prvo pitanje, na to pitanje ne treba odgovoriti.
            Troškovi
            38. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 2. stavak 1. točke (b) i (c) Direktive 2008/7 Vijeća od 12. veljače 2008. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala treba tumačiti na način da komanditno društvo na dionice poljskog prava treba smatrati društvom kapitala u smislu te odredbe čak i kada samo dio njegovog kapitala i članova može ispuniti uvjete koji su predviđeni tom odredbom.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 3. listopada 2013.#Postupak koji je pokrenuo Siegfried János Schneider.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sofiyski gradski sad.#Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Područje primjene – Pravna i poslovna sposobnost fizičkih osoba – Isključiva nadležnost u području stvarnih prava na nekretninama – Doseg – Izvanparnični postupak u odnosu na pravo osobe stavljene pod skrbništvo s prebivalištem u jednoj državi članici da raspolaže svojim nekretninama koje se nalaze u drugoj državi članici.#Predmet C-386/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Područje primjene — Pravna i poslovna sposobnost fizičkih osoba — Isključiva nadležnost u području stvarnih prava na nekretninama — Domašaj — Izvanparnični postupak u odnosu na pravo osobe stavljene pod skrbništvo s prebivalištem u jednoj državi članici da raspolaže svojim nekretninama koje se nalaze u drugoj državi članici“
      U predmetu C‑386/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sofiyski gradski sad (Bugarska), odlukom od 29. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 13. kolovoza 2012., u postupku
      Siegfried János Schneider,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za njemačku vladu T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu K. Szíjjártó i Á. Szilágyi, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine A. Robinson, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju V. Savov i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da o predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 22. točke 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL L, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je postavljen u okviru izvanparničnog postupka koji je pokrenuo gospodin Schneider, mađarski državljanin, stavljen u režim skrbništva, kako bi dobio ovlaštenje za prodaju dijela nekretnine čiji je vlasnik, a koja se nalazi na teritoriju Republike Bugarske.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 44/2001

               3

               Uvodna izjava 7. Uredbe br. 44/2001 određuje:
               „Područje primjene ove Uredbe mora pokrivati sve najvažnije građanske i trgovačke stvari, osim nekih točno utvrđenih predmeta.”

               4

               Uvodna izjava 19. navedene Uredbe navodi kako slijedi:
               „Trebao bi biti osiguran kontinuitet između Konvencije iz Brisela [konvencija od 27. rujna 1968. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskom i trgovačkom području (SL 1972, L 299, str. 32., u daljnjem tekstu: konvencija iz Brisela)] i sadašnje uredbe, pa bi s tim ciljem trebale biti donesene prijelazne odredbe. Isti kontinuitet treba biti osiguran s obzirom na tumačenje konvencije iz Brisela na Sudu Europskih zajednica, a Protokol iz 1971. [koji se odnosi na zadaću tumačenja od strane Suda, u svojoj revidiranoj i izmijenjenoj verziji] trebao bi i dalje biti primjenjiv i na slučajeve koji nisu riješeni u trenutku stupanja na snagu ove Uredbe.”

               5

               U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. točkom (a) Uredbe br. 44/2001:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.
               2.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:

                        a)

                        status ili pravnu sposobnost fizičkih osoba, vlasnička prava koja proizlaze iz bračnih veza, oporuka i nasljeđivanja”.

               6

               Članak 22. iste Uredbe, koji se nalazi u njenom poglavlju II., odjeljku 6., naslovljen „Isključive nadležnosti”, propisuje:
               „Sljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil:

                        1)

                        u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretnine ili najam nekretnina, sudovi države članice u kojoj se nekretnina nalazi.

                  [...]”

         Bugarsko pravo

               7

               U skladu sa zajedničkom primjenom odredaba članaka 168. stavka 2., članka 165. stavka 4. i članka 130. stavka 3. obiteljskog zakona (Semeen kodeks), akti raspolaganja koji za predmet imaju nekretnine koje pripadaju osobama koje su proglašene djelomično nesposobnima mogu biti ostvareni dopuštenjem Rayonen sad (regionalnog suda) u mjestu gdje ove osobe imaju domicil, ukoliko raspolaganje nije protivno njihovim interesima.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Primjenom mađarskog zakonodavstva nadležno mađarsko tijelo stavilo je gospodina Schneidera u režim skrbništva i s tim ciljem imenovalo pravnog zastupnika i profesionalnog skrbnika, koji je također mađarski državljanin.

               9

               Nakon majčine smrti, 17. lipnja 2009., gospodin Schneider naslijedio je polovicu stana koji se nalazi u gradu Loveču (Bugarska), a druga polovica pripala je njegovom bratu.

               10

               Gospodin Schneider je, djelujući uz pristanak svog skrbnika, postavio zahtjev pred Sofiyski rayonen sad (regionalni sud u Sofiji) za dobivanje dozvole za prodaju svojeg dijela te nekretnine. U prilog svom zahtjevu naveo je prednosti koje bi prodaja imala za njega jer bi mu omogućila pokrivanje posebnih potreba u Mađarskoj, osobito troškova stalne medicinske njege i smještaja u ustanovi za njegu.

               11

               Odlukom od 29. veljače 2012. Sofiyski rayonen sad odbacio je ovaj zahtjev obrazloživši to time da akt raspolaganja odnosnim dobrom nije u interesu osobe proglašene djelomično nesposobnom. Taj sud je dakle odlučio da je protivno interesima gospodina Schneidera, punoljetne osobe pod skrbništvom, da se njegova nekretnina proda i da se time dobiveni novac stavi u fond, s obzirom na to da bi on istovremeno ostao bez doma u Mađarskoj.

               12

               Gospodin Schneider podnio je na navedenu odluku žalbu pred Sofiyski gradski sad (sud grada Sofije).

               13

               Ocjenjujući da iz članka 22. točke 1. Uredbe br. 44/2001 nije jasno je li ova odredba primjenjiva na izvanparnični postupak, o kakvom je ovdje riječ, Sofiyski gradski sad odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Primjenjuje li se članak 22. stavak 1. [Uredbe br. 44/2001] samo na parnične postupke u području stvarnih prava na nekretninama ili ga također treba primijeniti na izvanparnične postupke u kojima državljani države članice, koji su proglašeni djelomično nesposobnima od strane nadležnog tijela te države u skladu s nacionalnim zakonodavstvom iste i kojima je imenovan skrbnik (također državljanin te države), zahtijevaju pravo raspolaganja naslijeđenom nekretninom čiji su vlasnici, a koja se nalazi na teritoriju druge države članice?”

         O prethodnom pitanju

               14

               Ovim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev za prethodno pitanje, u biti, pita mora li se članak 22. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se primjenjuje na izvanparnični postupak koji je pred nadležnim tijelom druge države članice pokrenuo državljanin države članice, koji je proglašen djelomično nesposobnim i stavljen pod skrbništvo u skladu sa zakonodavstvom te države, kako bi dobio dozvolu za prodaju dijela nekretnine čiji je vlasnik, a koja se nalazi na teritoriju te druge države članice.

               15

               Sve države članice koje su podnijele očitovanja Sudu kao i Europska komisija smatraju da odgovor na ovo pitanje mora biti negativan. Osim toga, oni smatraju da se izvanparnični postupak, kao što je ovaj u predmetu u glavnom postupku odnosi na pravnu sposobnost fizičkih osoba u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 44/2001.

               16

               Znači, za ispitivanje prethodnog pitanja bit će jednako nužno tumačiti spomenutu odredbu Uredbe br. 44/2001.

               17

               Uvodno je potrebno podsjetiti da su, prema članku 1. stavcima 1. i 2. točki (a) Uredbe br. 44/2001, koja se ovdje primjenjuje bez obzira na vrstu nadležnosti „u građanskim i trgovačkim stvarima”, „status i sposobnost fizičke osobe” isključeni iz materijalnog polja primjene ove uredbe.

               18

               Osim toga, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da se pojam „građanska i trgovačka stvar” u smislu članka 1. Uredbe br. 44/2001 mora smatrati autonomnim pojmom koji treba tumačiti pozivajući se, s jedne strane, na ciljeve i sustav ove uredbe i, s druge strane, na opća načela razvijena u svim nacionalnim pravnim sustavima. Stoga područje primjene iste uredbe mora biti određeno prvenstveno na temelju elemenata koji obilježavaju prirodu pravnih odnosa između stranaka u sporu ili predmeta spora (vidjeti, osobito, presude od 18. svibnja 2006., ČEZ, C‑343/04, Recueil, str. I‑4557., točku 22., i onu od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, Recueil, str. I‑3571., točke 41. i 42., kao i navedenu praksu).

               19

               Kako bi se u najvećoj mogućoj mjeri osigurala jednakost i uniformnost prava i obveza koji proizlaze iz Uredbe br. 44/2001 za države članice i osobe na koje se odnose, tumačenje pojma „statusa i pravne sposobnosti fizičkih osoba”, u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) ove uredbe, mora također biti određeno na autonoman način.

               20

               U vezi s mjerodavnom nadležnosti u području stvarnih prava na nekretninama, iz članka 22. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da u toj stvari isključivu nadležnost imaju sudovi država članica gdje se nekretnina nalazi.

               21

               Također je važno istaknuti da je u sudskoj praksi koja se odnosi na članak 16. stavak 1. točku (a) konvencije iz Brisela, koja prema uvodnoj izjavi 19. Uredbe br. 44/2001 također važi i za tumačenje članka 22. stavka 1. iste Uredbe, Sud presudio da se spomenuti članak mora tumačiti na način da isključiva nadležnost sudova države ugovornice gdje se nekretnina nalazi ne obuhvaća sve radnje koje se odnose na stvarna prava na nekretninama, već samo one među njima koje istovremeno ulaze u područje primjene odnosne konvencije i pripadaju među one koje, s jedne strane, određuju opseg, stalnost, vlasništvo, posjedovanje jedne nekretnine ili postojanje drugih stvarnih prava na toj nekretnini a, s druge strane, osiguravaju nositeljima ovih prava zaštitu prava vezanih uz njihov naslov (vidjeti, osobito, presudu od 10. siječnja 1990., Reichert i Kockler, C 115/88, Recueil, str. I‑27., točku 11., kao i ČEZ, gore navedenu, točku 30.).

               22

               Dakle, kao što tvrde sve države članice koje su podnijele svoja pisana očitovanja i Komisija, zahtjev kao što je ovaj u predmetu u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene Uredbe br. 44/2001.

               23

               Naime, postupak je pokrenuo gospodin Schneider, mađarski državljanin stavljen pod skrbništvo, kako bi dobio dozvolu za prodaju dijela nekretnine koja se nalazi na teritoriju Republike Bugarske i čiji je suvlasnik.

               24

               Valja podsjetiti da je, kao što proizlazi iz odluke suda koji je uputio zahtjev za prethodno pitanje, gospodin Schneider tražio navedenu dozvolu jer je, kao osoba stavljena pod skrbništvo, djelomično lišen sposobnosti da ostvaruje svoja prava. Naime, on ne može raspolagati svojim pravima na nekretninu, osim preko posrednika koji djeluje u njegovo ime, tj. skrbnika, i s prethodnom dozvolom sudske vlasti.

               25

               Također je vidljivo iz odluke suda koji je postavio prethodno pitanje da je, primjenom odredaba bugarskog obiteljskog zakona, spomenuta sudska dozvola mjera zaštite osobe stavljene pod skrbništvo koju nalaže zakon jer ta osoba više nema mogućnost sama raspolagati svojim nekretninama. Naime, kao što je to utvrdio i sud koji je postavio prethodno pitanje, takva dozvola se izdaje samo u slučaju kada je otuđenje dotične nekretnine u interesu štićene osobe.

               26

               Iz navedenog proizlazi da je zahtjev koji je predmetom postupka u glavnoj stvari, a koji je podnijela osoba stavljena pod skrbništvo, s namjerom dobivanja dozvole za raspolaganje svojom nekretninom, zahtjev koji se izravno odnosi na pravnu sposobnost fizičke osobe u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 44/2001. Činjenica da je za raspolaganje nekretninom koja pripada osobama pod skrbništvom potrebno odobrenje suda zapravo je izravna posljedica poslovne nesposobnosti ovih osoba kojoj je svrha biti mjerom zaštite kojom ih se štiti kako bi mogle izvršavati te radnje. Naime, neophodnost dobivanja sudske dozvole potrebne za omogućavanje akata raspolaganja nekretninom koja pripada osobi u režimu skrbništva izravna je posljedica pravne nesposobnosti koja pogađa ove osobe zbog mjera zaštite koje su cilj koji se postiže takvim aktima.

               27

               Takvo tumačenje potvrđeno je izvješćem gospodina Jenarda o konvenciji od 27. rujna 1968. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskom i trgovačkom području (SL 1979, C 59, str. 1.), čije se stvarno područje primjene podudara s onim Uredbe br. 44/2001. Naime, stranica 10. ovog izvješća navodi da je primjena ove konvencije ograničena na „sporove i presude čiji su predmet sve ugovorne ili izvanugovorne obveze koje ne utječu ni na status ni na pravnu sposobnost osoba, bilo u području nasljeđivanja, oporuka i bračnih veza bilo na stečaj, socijalnu sigurnost, te se u tom pogledu konvenciju mora tumačiti u najširem smislu.”

               28

               Naposljetku, s obzirom na to da je riječ o okolnosti kada se, u predmetu u glavnoj stvari, sudska dozvola za prodaju, za koju je zahtjev podnijela osoba stavljena pod skrbništvo, tiče nekretnine čiji je ona vlasnik, treba utvrditi da se posebni aspekt postupka u glavnoj stvari ne može smatrati odlučujućim za kvalificiranje istog u postupku o „stvarnim pravima na nekretninama” u smislu članka 22. stavka 1. Uredbe br. 44/2001. Naime, kao što su to već navele njemačka i mađarska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine, kao i Komisija, takav postupak ne određuje opseg, stalnost, vlasništvo ili posjed nekretnine, niti s druge strane osigurava osobi pod skrbništvom zaštitu prava koja joj pripadaju na temelju naslova vlasništva.

               29

               S tim u svezi, treba utvrditi da je na stranicama 34. i 35. spomenutog izvješća gospodina Jenarda u komentaru koji se odnosi na članak 16. konvencije iz Brisela naznačeno da pravilo o nadležnosti propisano u spomenutom članku 16. stavku 1. točki (a), odgovara onome predviđenom u članku 22. točki 1. Uredbe br. 44/2001, koja „se zasniva na predmetu zahtjeva”, odnosno „prigovorima koji za cilj imaju stvarna prava na nekretninama”.

               30

               Stoga je u predmetu u glavnom postupku jedina svrha postupka odrediti je li otuđenje njene nekretnine u interesu osobe proglašene djelomično nesposobnom, ne dovodeći time u pitanje stvarno pravo kao što je ovo na toj nekretnini čiji je nositelj potonja osoba.

               31

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da se Uredba broj 44/2001, a osobito njen članak 22. točka 1., moraju tumačiti na način da se ne primjenjuju na izvanparnični postupak koji je pokrenuo državljanin države članice, proglašen djelomično nesposobnim i smješten pod skrbništvo u skladu sa zakonodavstvom te države, koji pred nadležnim tijelom druge države članice zahtijeva dozvolu za prodaju dijela nekretnine čiji je vlasnik, a koja se nalazi na teritoriju ove druge države članice, s obzirom na to da se takav postupak odnosi na „pravnu sposobnost fizičkih osoba” u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) te uredbe, koji je ovdje isključen iz njenog područja materijalne primjene.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud odlučuje:

                     Uredba (EZ) broj 44/2001 Vijeća od 22. prosinca 2000. o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, a posebno njen članak 22. točka 1., moraju se tumačiti na način da se ne primjenjuju na izvanparnični postupak koji je pokrenuo državljanin države članice, proglašen djelomično nesposobnim i stavljen pod skrbništvo u skladu sa zakonodavstvom te države, koji zahtijeva od suda druge države članice dozvolu za prodaju dijela nekretnine čiji je vlasnik, a koja se nalazi na teritoriju te druge države članice, kad se takav postupak odnosi na „pravnu sposobnost fizičkih osoba” u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) te Uredbe, koji je ovdje isključen iz njenog područja materijalne primjene.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski.