title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. prosinca 2014.#CA Consumer Finance protiv Ingrid Bakkaus i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal d’instance d’Orléans.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Potrošačko kreditiranje – Direktiva 2008/48/EZ – Obveza pružanja informacija prije sklapanja ugovora – Obveza procjene kreditne sposobnosti korisnika kredita – Teret dokazivanja – Dokazna sredstva.#Predmet C‑449/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Potrošačko kreditiranje — Direktiva 2008/48/EZ — Obveza pružanja informacija prije sklapanja ugovora — Obveza procjene kreditne sposobnosti korisnika kredita — Teret dokazivanja — Dokazna sredstva“
      U predmetu C‑449/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal d’instance d’Orléans (Francuska), odlukom od 5. kolovoza 2013., koju je Sud zaprimio 12. kolovoza 2013., u postupku
      CA Consumer Finance SA
      protiv
      Ingrid Bakkaus,

         Charline Bonato, rođene Savary,
      Floriana Bonata,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. srpnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za CA Consumer Finance SA, B. Soltner, odvjetnik,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Menez, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i M. Van Hoof, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 5. i 8. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL L 133, str. 66., ispravci u SL 2009., L 207, str. 14.; SL 2010., L 199, str. 40.; i SL 2011., L 234, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između CA Consumer Finance SA (u daljnjem tekstu: CA CF) s jedne strane i I. Bakkaus, C. Bonato, rođene Savary, i F. Bonata s druge strane (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: korisnici kredita) vezano uz zahtjeve za plaćanje preostalih nepodmirenih iznosa koji proizlaze iz osobnog zajma koji je to društvo odobrilo korisnicima kredita i u odnosu na koji isti nisu ispunili svoju obvezu plaćanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Tekst uvodnih izjava 7., 9., 19., 24. i 26. do 28. Direktive 2008/48 glasi:

                        „(7)

                        Kako bi se što lakše došlo do unutarnjeg tržišta potrošačkih kredita koje dobro funkcionira, usklađeni okvir Zajednice potrebno je predvidjeti u čitavom nizu osnovnih područja. […]

                  [...]

                        (9)

                        Potpuno usklađivanje potrebno je kako bi se osiguralo da svi potrošači u Zajednici uživaju visoku i ekvivalentnu razinu zaštite svojih interesa i stvaranja istinskog unutarnjeg tržišta. Stoga državama članicama ne bi trebalo dozvoliti zadržavanje ni uvođenje nacionalnih odredaba drugačijih od onih utvrđenih u ovoj Direktivi. [...] Kada ne postoje tako usklađene odredbe, države članice trebale bi slobodno odlučiti hoće li zadržati ili uvesti nacionalno zakonodavstvo [...]

                  [...]

                        (19)

                        Kako bi se potrošačima omogućilo da odluke donose potpuno upoznati s činjenicama, treba im odgovarajuće informacije o uvjetima i troškovima kredita te o njihovim obvezama, a koje potrošači mogu ponijeti sa sobom i razmotriti, pružiti prije donošenja odluke o ugovoru o kreditu. Kako bi se osigurala najveća moguća transparentnost i mogućnost usporedbe ponuda, takve informacije trebaju obuhvaćati posebno efektivnu kamatnu stopu koja se primjenjuje na taj kredit, određenu na isti način diljem Zajednice [...].

                  [...]

                        (24)

                        Potrošačima je potrebno dati sveobuhvatne informacije prije nego što sklope ugovore o kreditu, bez obzira na to je li ili nije u prodaju kredita uključen kreditni posrednik. Stoga bi se, općenito, zahtjevi za pružanjem informacija prije sklapanja ugovora trebali primjenjivati i na kreditne posrednike. [...]

                  [...]

                        (26)

                        [...] Na rastućem kreditnom tržištu posebno je važno da se vjerovnici ne upuštaju u neodgovorno posuđivanje i da ne odobravaju kredite bez prethodne procjene kreditne sposobnosti, a države članice trebale bi provoditi potreban nadzor kako bi se izbjeglo takvo ponašanje i trebale bi odrediti potrebna sredstva za sankcioniranje vjerovnika u takvim slučajevima. [...] [V]jerovnici bi trebali snositi odgovornost za provjeravanje kreditne sposobnosti potrošača u svakom pojedinom slučaju. U tom cilju, njima bi trebalo dozvoliti da se koriste informacijama koje im pružaju potrošači ne samo tijekom sastavljanja predmetnog ugovora o kreditu, nego i tijekom dugotrajnog komercijalnog odnosa. Tijela država članica trebala bi također davati i odgovarajuće upute i smjernice vjerovnicima. Potrošači bi također trebali djelovati razborito i poštovati svoje ugovorne odnose.

                        (27)

                        Unatoč informacijama koje treba pružiti prije sklapanja ugovora, potrošaču će možda i dalje biti potrebna dodatna pomoć kako bi donio odluku o tome koji je ugovor o kreditu, u rasponu predloženih proizvoda, najprimjereniji za njegove potrebe i financijsku situaciju. Stoga bi države članice trebale osigurati da vjerovnici pružaju takvu pomoć u pogledu kreditnih proizvoda koje nude potrošačima. Kada je to primjereno, relevantne informacije prije sklapanja ugovora, kao i bitne karakteristike predloženih proizvoda, potrošaču bi trebalo objasniti osobno tako da potrošač može razumjeti učinke koje oni mogu imati na njegovu ekonomsku situaciju. Prema potrebi, ta dužnost pružanja pomoći potrošačima trebala bi se primjenjivati i na kreditne posrednike. Države članice mogle bi odlučiti kada i u kojoj mjeri treba dati takva objašnjenja potrošačima uzimajući u obzir posebne okolnosti u kojima se kredit nudi, potrebu potrošača za pomoći i narav svakog pojedinoga kreditnog proizvoda.

                        (28)

                        S ciljem procjene kreditnog statusa potrošača vjerovnik bi također trebao izvršiti uvid u relevantne baze podataka; pravne i stvarne okolnosti možda će zahtijevati variranje opsega takvih uvida [...].“

               4

               Članak 5. Direktive 2008/48 pod nazivom „Informacije prije sklapanja ugovora“, u stavku 1. prvom podstavku i stavku 6. određuje sljedeće:
               „1.   Pravodobno, prije nego što se potrošač obveže ugovorom o kreditu ili ponudom, vjerovnik i, kada je to primjereno, kreditni posrednik, na temelju kreditnih uvjeta i odredaba koje nudi vjerovnik i, prema potrebi, želja i informacija koje je izrazio odnosno dostavio potrošač, potrošaču pružaju sve informacije koje su mu potrebne za uspoređivanje različitih ponuda s ciljem donošenja informirane odluke o tome hoće li sklopiti ugovor o kreditu. Takve informacije, na papiru ili nekom trajnom mediju, daju se putem obrasca Standardnih informacija o kreditu za potrošače u Europskoj uniji [Standardne europske informacije o potrošačkim kreditima] navedenog u Prilogu II. Smatra se da je vjerovnik ispunio sve zahtjeve za informiranjem u ovom stavku i u članku 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2002/65/EZ ako je dao Standardne informacije o kreditu za potrošače u Europskoj unij [Standardne europske informacije o potrošačkim kreditima].
               [...]
               6.   Države članice osiguravaju da vjerovnici i, prema potrebi, kreditni posrednici potrošaču pruže odgovarajuća objašnjenja s ciljem dovođenja potrošača u položaj koji mu omogućuje da procijeni je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i njegovoj financijskoj situaciji, kada je to primjereno i tako da se objašnjavaju informacije prije sklapanja ugovora koje treba pružiti u skladu sa stavkom 1., bitne karakteristike predloženih proizvoda i posebne učinke koje bi oni mogli imati na potrošača, uključujući i posljedice neispunjavanja obveze plaćanja od strane potrošača. Način i stupanj u kojem se pruža takva pomoć, kao i subjekt pružanja takve pomoći, države članice mogu prilagoditi posebnim okolnostima situacije u kojoj se nudi ugovor o kreditu, osobi kojoj se on nudi i vrsti ponuđenog kredita.“

               5

               Članak 8. stavak 1. te Direktive pod nazivom „Obveza procjene kreditne sposobnosti potrošača“ određuje:
               „Države članice osiguravaju da, prije sklapanja ugovora o kreditu, vjerovnik procijeni kreditnu sposobnost potrošača na temelju dostatnih informacija koje se, kada je to primjereno, dobivaju od potrošača i, kada je to potrebno, na temelju uvida u relevantnu bazu podataka. Države članice čije zakonodavstvo zahtijeva da vjerovnici procijene kreditnu sposobnost potrošača na temelju uvida u relevantnu bazu podataka mogu zadržati taj zahtjev.“

               6

               Članak 22. stavci 2. i 3. navedene Direktive, pod nazivom „Usklađivanje i imperativna narav ove direktive“ određuju sljedeće:
               „2.   Države članice osiguravaju da se potrošači ne smiju odreći prava koja su im prenijeta odredbama nacionalnog prava o provedbi ove Direktive ili su u skladu s ovom Direktivom.
               3.   Nadalje, države članice osiguravaju da se odredbe koje one donesu u provedbi ove Direktive ne mogu zaobići kao rezultat načina formuliranja ugovora, posebno integriranjem povlačenja tranše ili ugovora o kreditu koji potpadaju pod područje primjene ove Direktive u ugovore o kreditu čija bi narav ili svrha omogućili izbjegavanje njegove primjene.“

         Francusko pravo

               7

               Zakon br. 2010‑737 od 1. srpnja 2010. o reformi potrošačkog kreditiranja (JOFR od 2. srpnja 2010., str. 12001.), čiji je cilj prijenos Direktive 2008/48 u francusko nacionalno unutarnje pravo, ugrađen je u članak L. 311‑1 i prateće članke Zakonika o zaštiti potrošača.

               8

               Članak L. 311‑6. Zakonika propisuje:

                        „I.

                        Prije sklapanja ugovora o kreditu vjerovnik ili kreditni posrednik potrošaču pruža, pisanim putem ili putem kojeg drugog trajnog medija, informacije potrebne za uspoređivanje različitih ponuda koje korisniku kredita omogućavaju, vodeći računa o njegovim preferencijama, razumijevanje opsega njegovih obveza.
                        [...]

                        II.

                        Kad potrošač želi sklopiti ugovor o kreditu u mjestu prodaje, vjerovnik vodi računa o tome da mu obrazac naveden u [stavku] I. bude uručen u mjestu prodaje.“

               9

               Članak L. 311‑8 navedenog zakonika određuje:
               „Vjerovnik ili kreditni posrednik potrošaču pruža objašnjenja na temelju kojih potonji može utvrditi je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i financijskoj situaciji, osobito na temelju informacija sadržanih u obrascu iz članka L. 311‑6. On će korisniku kredita ukazati na bitna obilježja ponuđenog ili ponuđenih kredita te na eventualne posljedice koje kredit može imati za njegovu financijsku situaciju, uključujući posljedice neispunjenja obveze plaćanja. Te će informacije biti pružene na temelju preferencija koje eventualno izrazi korisnik kredita.
               [...]“

               10

               Tekst članka L. 311‑9 istog zakonika glasi:
               „Prije sklapanja ugovora o kreditu vjerovnik mora provjeriti kreditnu sposobnost korisnika kredita na osnovi dovoljnog broja informacija, uključujući informacije koje dobije od potonjeg na svoj zahtjev. Vjerovnik mora izvršiti uvid u registar predviđen u članku L. 333‑4 pod uvjetima koji su predviđeni u odluci navedenoj u članku L.333‑5.“

               11

               Članak L. 311‑48 u stavcima 2. i 3. Zakonika o zaštiti potrošača predviđa:
               „Ako vjerovnik ne ispuni obvezu propisanu u člancima L. 311‑8 i L. 311‑9, gubi pravo na kamatu, u cijelosti ili u dijelu koji odredi sudac. […]
               Korisnik kredita dužan je vratiti samo glavnicu prema predviđenim obrocima kao i, kad je to slučaj, platiti kamatu na koju vjerovnik nije izgubio pravo. Iznose koji su naplaćeni s osnove kamata po stopi u visini zakonske kamate, počevši od dana njihovog plaćanja, vjerovnik mora vratiti ili uračunati u otplatu preostalog nepodmirenog iznosa glavnice.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Supružnici Bonato sklopili su 5. svibnja 2011. s CA CF, uz posredovanje trgovca, ugovor o osobnom zajmu vezano uz kupnju automobila na iznos od 20.900 eura, koji je predviđao fiksnu godišnju kamatu po stopi od 6,40% i efektivnu kamatnu stopu (EKS) od 7,685%.

               13

               Ingrid Bakkaus sklopila je 15. srpnja 2011. s CA CF ugovor o osobnom zajmu na iznos od 20.000 eura, uz fiksnu godišnju kamatu po stopi od 7,674% i efektivnu godišnju kamatnu stopu (EKS) od 7,950%.

               14

               Kad su uplate za te zajmove prestale, CA CF tužio je korisnike kredita tribunalu d’instance d’Orléans sa zahtjevom da im se naloži plaćanje iznosa koji proizlaze iz navedenih zajmova uvećanih za kamate.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev po službenoj je dužnosti istaknuo prigovor mogućeg gubitka prava na kamatu predviđenu u članku L. 311‑48 stavku 2. Zakonika o zaštiti potrošača, s obzirom na to da CA CF na raspravi nije podnio ni obrazac o predugovornim informacijama koji je trebao biti uručen korisnicima kredita ni neki drugi dokument na temelju kojeg bi se utvrdilo da je u odnosu na potonje ispunio svoju obvezu pružanja informacija i provjere njihove kreditne sposobnosti.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da sukladno Direktivi 2008/48 i Zakonu br. 2010‑737, cilj kojega je prijenos te direktive u francusko pravo, vjerovnici snose odgovornost pružanja informacija i objašnjenja kojima se korisnicima kredita omogućuje informirana odluka u odnosu na preuzimanje kreditne obveze. Međutim, nijedna odredba navedene direktive ili tog zakona ne utvrđuje pravila o teretu i načinima dokazivanja ispunjenja obveza vjerovnika.

               17

               U odnosu na obvezu vjerovnika da potrošačima dostavi obrazac sa „standardnim europskim informacijama o potrošačkim kreditima“, sud koji je uputio zahtjev navodi da u predmetnom slučaju CA CF nije podnio takav obrazac. Štoviše, to društvo nije podnijelo nikakav dokument u vezi sa svojom obvezom pružanja objašnjenja i nije se izjasnilo o ovom nedostatku dokumentacije. Ovaj sud, međutim, ističe da ugovor koji je potpisala I. Bakkaus sadrži standardnu klauzulu koja glasi: „Ja, niže potpisana Bakkaus Ingrid, potvrđujem da sam primila obrazac sa „standardnim europskim informacijama o potrošačkim kreditima“. Navedeni sud smatra da bi takva klauzula mogla prouzrokovati poteškoće kad bi rezultirala inverzijom tereta dokazivanja na štetu potrošača. Isti sud stoga smatra da bi takva vrsta klauzule potrošaču mogla otežati, čak i onemogućiti, ostvarivanje prava na osporavanje toga da je vjerovnik u cijelosti ispunio svoje obveze.

               18

               U vezi s provjerom kreditne sposobnosti korisnika kredita, sud koji je uputio zahtjev navodi da, iako je u postupku protiv I. Bakkaus CA CF podnio obrazac prihoda i rashoda koji je ona potpisala, kao i potvrde o prihodima koje je poslala CA CF‑u, to nije slučaj u postupku protiv supružnika Bonato.

               19

               U tim je okolnostima tribunal d’instance d’Orléans odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li Direktivu [2008/48] tumačiti tako da je vjerovnik dužan podnijeti dokaz da je pravilno i u cijelosti ispunio svoje obveze prilikom sklapanja i izvršavanja ugovora o kreditu, a koje su nastale na temelju nacionalnog prava kojim je prenesena navedena Direktiva?

                        2.

                        Je li protivno Direktivi [2008/48] da se pravilno i potpuno ispunjenje obveza vjerovnika može dokazati isključivo pomoću standardne klauzule sadržane u ugovoru o kreditu kojom potrošač potvrđuje da su ispunjene obveze vjerovnika, a koja nije potkrijepljena dokumentima koje je izdao vjerovnik i podnio korisniku kredita?

                        3.

                        Treba li članak 8. Direktive [2008/48] tumačiti na način da mu je u suprotnosti to da se provjera kreditne sposobnosti potrošača izvršava isključivo na osnovi informacija koje je dostavio potrošač, bez stvarne provjere takvih informacija u odnosu na druge dokaze?

                        4.

                        Treba li članak 5. stavak 6. Direktive [2008/48] tumačiti na način da vjerovnik potrošaču ne može pružiti odgovarajuća objašnjenja ako nije prethodno provjerio njegovu financijsku situaciju i njegove potrebe?
                        Treba li članak 5. stavak 6. Direktive [2008/48] tumačiti na način da mu je u suprotnosti to da odgovarajuća objašnjenja pružena potrošaču proizlaze samo iz informacija sadržanih u ugovoru o kreditu a da nije sastavljen poseban dokument?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               20

               U svojem prvom i drugom pitanju, koje je potrebno razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti, kao prvo, želi znati treba li Direktivu 2008/48 tumačiti na način da je vjerovnik dužan dokazati pravilno i potpuno izvršenje predugovornih obveza iz članaka 5. i 8. te direktive, a koje proizlaze iz nacionalnog prava kojim je prenesena navedena Direktiva te, kao drugo, može li unošenje standardne klauzule u ugovor o kreditu kojom potrošač potvrđuje da je vjerovnik ispunio svoje obveze, a koja nije potkrijepljena dokumentima koje vjerovnik podnosi korisniku kredita, biti dostatan dokaz da je vjerovnik ispunio svoju obvezu pružanja informacija prije sklapanja ugovora.

               21

               Najprije je potrebno naglasiti da predugovorne obveze navedene u ovim pitanjima pridonose postizanju cilja Direktive 2008/48 koji se sastoji, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 7. i 9. iste, u tome da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koje se smatra nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti presudu LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, točku 42.).

               22

               Međutim, u odnosu na, kao prvo, teret dokazivanja da je vjerovnik poštovao svoje obveze pružanja odgovarajućih informacija potrošaču i provjere kreditne sposobnosti istog, predviđene u člancima 5. i 8. Direktive 2008/48 i, kao drugo, načine dokazivanja poštovanja tih obveza, valja utvrditi da ta direktiva ne sadrži nijednu odredbu u tom pogledu.

               23

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku propisa Unije u ovom pogledu procesnopravna pravila namijenjena zaštiti pravâ koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije uređena su nacionalnim pravnim poretkom svake države članice, sukladno načelu njihove procesne autonomije, pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične nacionalne situacije (načelo ekvivalentnosti) te da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje pravâ koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti osobito presudu Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 112. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, valja utvrditi da Sud ne raspolaže nijednim dokazom koji bi doveo u sumnju usklađenost tog načela i propisa o kojima je riječ u glavnom postupku.

               25

               Vezano uz načelo djelotvornosti, valja napomenuti da svaki slučaj u kojem se postavi pitanje u smislu toga onemogućuje li ili otežava li pretjerano neka nacionalna procesnopravna odredba primjenu prava Unije, treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima (presuda Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 52. i navedena sudska praksa).

               26

               U predmetnom slučaju, vezano uz nacionalne propise u postupku u glavnoj stvari, valja podsjetiti da nije na Sudu da se izjasni o tumačenju odredbi nacionalnog prava nego je to isključivo zadaća suda koji je uputio zahtjev.

               27

               Trebalo bi međutim istaknuti da bi poštovanje tog načela bilo ugroženo kad bi teret dokazivanja neispunjenja obveza iz članaka 5. i 8. Direktive 2008/48 bio na potrošaču. Naime, potrošač nema na raspolaganju sredstva kojima bi dokazao da mu vjerovnik nije pružio informacije iz članka 5. te direktive i da, kao drugo, nije provjerio njegovu kreditnu sposobnost.

               28

               S druge strane, djelotvornost izvršavanja prava iz Direktive 2008/48 osigurana je nacionalnim pravilom prema kojem je vjerovnik načelno dužan na sudu dokazati da su njegove predugovorne obveze valjano ispunjene. Cilj takvog pravila je osigurati, kao što je i navedeno u točki 21. ove presude, zaštitu potrošača bez neproporcionalne povrede prava vjerovnika na pravično suđenje. Naime, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 35. svojeg mišljenja, pažljivi vjerovnik mora biti svjestan nužnosti prikupljanja i čuvanja dokaza o ispunjenju svojih obveza pružanja informacija i objašnjenja.

               29

               Što se tiče standardne klauzule sadržane u ugovoru o kreditu koji je sklopila I. Bakkaus, klauzula te vrste ne ugrožava djelotvornost prava utvrđenih Direktivom 2008/48 ako, prema nacionalnom pravu, takva klauzula podrazumijeva samo to da korisnik kredita potvrđuje primitak obrasca sa „standardnim europskim informacijama o potrošačkim kreditima“.

               30

               U tom pogledu iz članka 22. stavka 3. Direktive 2008/48 proizlazi da takva klauzula ne može vjerovniku omogućiti zaobilaženje njegovih obveza. Stoga standardna klauzula o kojoj je riječ predstavlja indiciju koju vjerovnik mora potkrijepiti s jednim ili više odgovarajućih dokaza. Usto, potrošač uvijek mora biti u stanju iznijeti tvrdnju da nije primio taj obrazac ili da taj obrazac nije omogućio vjerovniku da ispuni svoje predugovorne obveze pružanja informacija.

               31

               Ako, s druge strane, takva standardna klauzula temeljem nacionalnog prava znači da potrošač potvrđuje potpuno i pravilno ispunjenje predugovornih obveza vjerovnika, ona bi slijedom toga rezultirala inverzijom tereta dokazivanja ispunjenja navedenih obveza, što bi ugrozilo djelotvornost prava priznatih Direktivom 2008/48. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri ugrožava li dokazna vrijednost te standardne klauzule mogućnost da kako potrošači tako i sud dovedu u pitanje pravilno ispunjenje predugovorne obveze vjerovnika vezane uz informiranje i provjere.

               32

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da odredbe Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da su:

                        —

                        s jedne strane tim odredbama protivni nacionalni propisi prema kojima je teret dokazivanja neispunjenja obveza iz članaka 5. i 8. Direktive 2008/48 na potrošaču i,

                        —

                        s druge strane te odredbe suprotne tome da sud, na temelju standardne klauzule, mora smatrati da je potrošač potvrdio potpuno i pravilno ispunjenje predugovornih obveza vjerovnika, čime bi ta klauzula dovela do inverzije tereta dokazivanja ispunjenja navedenih obveza a time i ugrožavanja djelotvornosti prava priznatih Direktivom 2008/48.

         Treće pitanje

               33

               Treće pitanje suda koji je uputio zahtjev jest treba li članak 8. Direktive 2008/48 tumačiti na način da mu je protivno to da se procjena kreditne sposobnosti potrošača vrši isključivo na osnovi informacija koje je potonji pružio bez stvarne provjere tih informacija u odnosu na druge dokaze.

               34

               Iz članka 8. stavka 1. Direktive 2008/48 proizlazi da je prije sklapanja ugovora o kreditu vjerovnik dužan procijeniti kreditnu sposobnost potrošača na osnovi dostatne količine informacija koje je, u slučaju potrebe, podnio potonji te prema potrebi pristupajući odgovarajućim bazama podataka.

               35

               U tom pogledu uvodna izjava 26. te direktive propisuje da bi vjerovnici trebali snositi odgovornost za provjeravanje kreditne sposobnosti potrošača u svakom pojedinačnom slučaju i da bi im trebalo dopustiti da se koriste informacijama koje im pružaju potrošači ne samo tijekom sastavljanja predmetnog ugovora o kreditu već i tijekom dugotrajnog komercijalnog odnosa. Stoga je ta obveza usmjerena na jačanje odgovornosti vjerovnika i izbjegavanje izdavanja kredita nesolventnim potrošačima.

               36

               Direktiva 2008/48 ne sadrži iscrpan popis informacija pomoću kojih vjerovnik mora ocijeniti kreditnu sposobnost potrošača niti određuje moraju li i na koji način te informacije biti provjerene. Upravo suprotno, tekst članka 8. stavka 1. Direktive 2008/48, u svjetlu uvodne izjave 26. navedene Direktive, vjerovniku dodjeljuje diskrecijski prostor u svrhu utvrđivanja jesu li ili ne informacije kojima raspolaže dostatne za utvrđivanje kreditne sposobnosti potrošača i treba li iste provjeriti u odnosu na druge dokaze.

               37

               Iz toga slijedi da vjerovnik mora, kao prvo, u svakom pojedinom slučaju i vodeći računa o posebnim okolnostima slučaja, ocijeniti jesu li navedene informacije odgovarajuće i dostatne za procjenu kreditne sposobnosti potrošača. U tom pogledu dostatnost navedenih informacija može varirati ovisno o okolnostima u kojima je ugovor o kreditu sklopljen, osobnoj situaciji potrošača ili iznosu predviđenom ugovorom. Ta procjena može se izvršiti korištenjem potvrda o financijskoj situaciji potrošača, ali nije isključeno da vjerovnik uzme u obzir eventualna prethodna saznanja o financijskom stanju podnositelja zahtjeva za kredit. Međutim, puke nepotkrijepljene izjave potrošača ne mogu se same po sebi smatrati dostatnima ako nisu popraćene dokaznom dokumentacijom.

               38

               Kao drugo, ne dovodeći u pitanje drugu rečenicu članka 8. stavka 1. Direktive 2008/48, prema kojoj države članice mogu u svom zakonodavstvu zadržati obvezu vjerovnika da izvrši uvid u relevantnu bazu podataka, Direktiva 2008/48 ne zahtijeva da vjerovnici sustavno provjeravaju vjerodostojnost informacija koje je pružio potrošač. Ovisno o konkretnim okolnostima svakog pojedinog slučaja, vjerovnik se može ili zadovoljiti informacijama koje mu je podnio potrošač ili odlučiti da je nužno pribaviti potvrdu tih informacija.

               39

               S obzirom na prethodna razmatranja, odgovor na treće pitanje jest da članak 8. stavak 1. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da on, s jedne strane, nije protivan tome da se procjena kreditne sposobnosti potrošača izvrši isključivo na temelju informacija koje je isti podnio, pod uvjetom da se radi o dostatnoj količini tih informacija i da su puke izjave potrošača popraćene dokaznom dokumentacijom, i da, s druge strane, ta odredba ne nalaže vjerovniku izvršavanje sustavnih provjera informacija koje je dostavio potrošač.

         Četvrto pitanje

               40

               Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, a koje se sastoji od dva dijela, pita, kao prvo, treba li članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48 tumačiti na način da se ne može smatrati da je vjerovnik pružio odgovarajuća objašnjenja potrošaču ako prethodno nije provjerio njegovu financijsku situaciju i potrebe. Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita treba li tu odredbu tumačiti na način da joj se protivi to da odgovarajuća objašnjenja pružena potrošaču proizlaze samo iz ugovornih informacija sadržanih u ugovoru o kreditu, ne zahtijevajući pritom sastavljanje posebnog dokumenta.

               41

               U pogledu prvog dijela tog pitanja, iz članka 5. stavka 6. i uvodne izjave 27. Direktive 2008/48 proizlazi da se, unatoč predugovornim informacijama koje moraju biti pružene sukladno članku 5. stavku 1. te direktive, može dogoditi da potrošač, prije sklapanja ugovora o kreditu, treba dodatnu pomoć prilikom utvrđivanja je li riječ o ugovoru o kreditu koji najbolje odgovara njegovim potrebama i financijskoj situaciji. Stoga mu vjerovnik mora pružiti odgovarajuća i personalizirana objašnjenja, zahvaljujući kojima će potonji moći utvrditi je li ponuđeni ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i financijskoj situaciji, prema potrebi pružajući objašnjenja vezana uz predugovorne informacije, bitne odrednice ponuđenih proizvoda i posebne učinke koje oni mogu imati na situaciju potrošača, uključujući posljedice neispunjavanja njegove obveze plaćanja.

               42

               Stoga je cilj obveze pružanja odgovarajućih objašnjenja omogućiti potrošaču informiranu odluku u odnosu na određenu vrstu ugovora o kreditu.

               43

               Nasuprot tome, kao što je već navedeno u točki 35. ove presude, cilj obveze procjenjivanja kreditne sposobnosti potrošača predviđene člankom 8. stavkom 1. Direktive 2008/48, jest ojačati odgovornost vjerovnika i izbjeći odobravanje kredita insolventnim potrošačima.

               44

               Cilj je članaka 5. i 8. iste direktive zaštititi sve potrošače u Uniji i osigurati visoku i jednaku razinu zaštite njihovih interesa.

               45

               Iako su obje ove obveze predugovorne naravi, s obzirom na to da se primjenjuju prije sklapanja ugovora o kreditu, ni iz teksta ni iz ciljeva članaka 5. i 8 Direktive 2008/48 ne proizlazi da se ocjena financijske situacije i potreba potrošača moraju izvršiti prije pružanja odgovarajućih objašnjenja. Načelno ne postoji veza između ovih dviju obveza koje proizlaze iz navedenih članaka te direktive. Vjerovnik može potrošaču pružiti objašnjenja temeljena isključivo na informacijama koje mu je potrošač dao kako bi potrošač mogao donijeti odluku o određenoj vrsti ugovora o kreditu a da vjerovnik nije dužan prethodno procijeniti kreditnu sposobnost potrošača. Vjerovnik međutim mora voditi računa o procjeni kreditne sposobnosti potrošača u mjeri u kojoj ta procjena iziskuje prilagodbu pruženih objašnjenja.

               46

               U pogledu drugog dijela četvrtog pitanja, treba napomenuti da iz članka 5. stavka 1. Direktive 2008/48 proizlazi da su obveze pružanja informacija iz članka 5. te direktive predugovornog karaktera. U skladu s time, one ne mogu biti ispunjene u fazi sklapanja ugovora o kreditu, već pravodobno, pružajući potrošaču objašnjenja iz članka 5. stavka 6. navedene direktive prije potpisivanja ugovora.

               47

               Što se tiče načina ispunjenja obveze vjerovnika da pruži objašnjenja, članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48, suprotno stavku 1. istog članka, ne određuje oblik u kojem se odgovarajuća objašnjenja navedena u tom članku pružaju korisniku kredita. Stoga ni iz teksta stavka 6. ni iz njegova cilja ne proizlazi da ta objašnjenja moraju biti pružena u posebnom dokumentu i nije isključeno da ih vjerovnik potrošaču pruži usmenim putem, tijekom njihova razgovora.

               48

               Međutim, države članice mogu, na temelju članka 5. stavka 6. druge rečenice te direktive, detaljnije odrediti obvezu vjerovnika da pruži odgovarajuća objašnjenja. Stoga pitanje oblika u kojem se ona pružaju pripada nacionalnom pravu.

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, odgovor na četvrto postavljeno pitanje jest da članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da se, iako nije protivan tome da vjerovnik potrošaču pruži odgovarajuća objašnjenja prije procjene njegove financijske situacije i potreba, može pokazati da procjena kreditne sposobnosti potrošača zahtijeva prilagodbu odgovarajućih objašnjenja koja su pružena i koja moraju biti pravodobno priopćena potrošaču prije potpisivanja ugovora o kreditu, ali ne zahtijevajući pritom sastavljanje posebnog dokumenta.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Odredbe Direktive 2008/48 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL L 133, str. 66., ispravci u SL 2009., L 207, str. 14.; SL 2010., L 199, str. 40.; i SL 2011., L 234, str. 46.) treba tumačiti na sljedeći način:

                                 —

                                    s jedne strane tim je odredbama protivan nacionalni propis prema kojem je teret dokazivanja neispunjenja obveza predviđenih člancima 5. i 8. Direktive 2008/48 na potrošaču i,

                                 —

                                    s druge strane tim je odredbama protivno da sud mora zbog standardne klauzule utvrditi da je potrošač potvrdio potpuno i pravilno ispunjenje predugovornih obveza vjerovnika, čime bi ta klauzula rezultirala inverzijom tereta dokazivanja ispunjenja navedenih obveza koje bi mogle ugroziti djelotvornost prava priznatih Direktivom 2008/48.

                           2.

                           Članak 8. stavak 1. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da se on, s jedne strane, ne protivi tome da se procjena kreditne sposobnosti potrošača vrši isključivo na temelju informacija koje je potonji podnio, pod uvjetom da postoji dostatna količina tih informacija i da puke izjave potrošača budu popraćene dokaznom dokumentacijom te da, s druge strane, vjerovniku ne nalaže sustavno provjeravanje informacija koje je pružio potrošač.

                           3.

                           Članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da se, iako se ne protivi tome da vjerovnik potrošaču pruži odgovarajuća objašnjenja prije procjene njegove financijske situacije i potreba, može pokazati da procjena potrošačeve kreditne sposobnosti zahtijeva da odgovarajuća objašnjenja koja su pružena budu prilagođena i da budu pravodobno priopćena potrošaču prije potpisivanja ugovora o kreditu, ali ne zahtijevajući pritom sastavljanje posebnog dokumenta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. travnja 2013. # Steinel Vertrieb GmbH protiv Hauptzollamt Bielefeld. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-595/11.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 30. studenog 2009. # Fritz Harald Wenig protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba - Dužnosnici. # Predmet F-80/08.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2012. travanj 19.#Europska komisija protiv Nizozemska Kraljevina.#Predmet C-141/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. veljače 2014.#Nils Svensson i dr. protiv Retriever Sverige AB.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Svea hovrätt.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Informacijsko društvo – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Pojam – Internetske poveznice (‚poveznice na koje je moguće kliknutiʼ) koje daju pristup zaštićenim djelima.#Predmet C‑466/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      13. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Usklađivanje zakonodavstava država članica — Autorsko i srodna prava — Direktiva 2001/29/EZ — Informacijsko društvo — Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava — Članak 3. stavak 1. — Priopćavanje javnosti — Pojam — Internetske poveznice (‚poveznice na koje je moguće kliknuti’) koje daju pristup zaštićenim djelima“
      U predmetu C‑466/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Svea hovrätt (Švedska), odlukom od 18. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 18. listopada 2012., u postupku

         Nils Svensson,

         Sten Sjögren,

         Madelaine Sahlman,

         Pia Gadd

      protiv

         Retriever Sverige AB,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj), A. Prechal i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: C. Strömholm, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za N. Svenssona, S. Sjögrena i M. Sahlman, O. Wilöf, förbundsjurist,

               —

               za P. Gadda, R. Gómez Cabaleiro, abogado, i M. Wadsted, advokat,

               —

               za Retriever Sverige AB, J. Åberg, M. Bruder i C. Rockström, advokater,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, F. X. Bréchot i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Saundersa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/EZ od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između s jedne strane N. Svenssona i S. Sjögrena kao i M. Sahlman i P. Gadd i s druge strane Retriever Sverige AB (u daljnjem tekstu: Retriever Sverige) u vezi s odštetom koja se navodno duguje N. Svenssonu, S. Sjögrenu, M. Sahlman i P. Gadd na ime naknade štete za koju navedeni procjenjuju da su je pretrpjeli zbog uvrštavanja na internetsku stranicu tog društva internetskih poveznicâ na koje je moguće kliknuti (u daljnjem tekstu: hiperpoveznice) a koje upućuju na novinske članke za koje su gore navedeni nositelji autorskog prava.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      WIPO Ugovor o autorskom pravu

               3

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) usvojila je 20. prosinca 1996. u Ženevi WIPO Ugovor o autorskom pravu (u daljnjem tekstu: WIPO Ugovor o autorskom pravu). Ugovor je odobren u ime Europske zajednice odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL L 89, str. 6.) [neslužbeni prijevod].

               4

               WIPO Ugovor o autorskom pravu u članku 1. stavku 4. predviđa da se ugovorne strane moraju pridržavati članka 1. do 21. Konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djelâ , potpisane u Bernu 9. rujna 1886. (akt iz Pariza od 24. srpnja 1971.), u inačici koja je rezultat izmjene od 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija).

         Bernska konvencija

               5

               Članak 20. Bernske konvencije pod naslovom „Posebni sporazumi između zemalja Unije“ propisuje:
               „Vlade zemalja Unije pridržavaju pravo pristupiti sklapanju posebnih međusobnih sporazuma, ako bi se tim sporazumima autorima dala veća prava od onih koja su im priznata Konvencijom ili ako bi oni sadržavali druge odredbe koje nisu u suprotnosti s tom Konvencijom. Odredbe postojećih sporazuma koji odgovaraju gore navedenim uvjetima ostaju u primjeni.“

         Pravo Unije

               6

               Uvodne izjave 1., 4., 6., 7., 9. i 19. Direktive 2001/29 propisuju:

                        „(1)

                        Ugovorom se predviđa uspostavljanje unutarnjeg tržišta i uvođenje sustava koji će osigurati da na unutarnjem tržištu tržišno natjecanje ne bude narušeno. Usklađivanje zakonodavstava država članica o autorskom pravu i srodnim pravima pridonosi postizanju tih ciljeva.

                  [...]

                        (4)

                        Usklađeni pravni okvir autorskog prava i srodnih prava će, kroz povećanu pravnu sigurnost i omogućujući stupanj zaštite intelektualnog vlasništva, potaknuti znatno ulaganje u stvaralaštvo i inovativnost, uključujući mrežnu infrastrukturu, i usporedno dovesti do rasta i povećane konkurentnosti europske industrije, i u sadržaju i u području informacijske tehnologije i još općenitije u cijelom nizu industrijskih i kulturnih sektora. [...]

                  [...]

                        (6)

                        Bez usklađivanja na razini Zajednice, zakonodavne djelatnosti na nacionalnoj razini koje su već započele u većem broju država članica kao odgovor na tehnološke izazove mogle bi rezultirati značajnim razlikama u zaštiti, a time i u ograničenjima slobodnog kretanja usluga i proizvoda koji sadrže intelektualno vlasništvo ili se temelje na intelektualnom vlasništvu, što dovodi do ponovnog cjepkanja unutarnjeg tržišta i pravne nedosljednosti. Utjecaj takvih zakonskih razlika i pravne nesigurnosti postat će značajniji daljnjim razvojem informacijskog društva, koje je već znatno povećalo prekogranično iskorištavanje intelektualnog vlasništva. Taj razvoj će se povećati i treba se dalje povećavati. Značajne zakonske razlike i pravna nesigurnost u zaštiti mogle bi ometati ekonomiju razvoja u odnosu na nove proizvode i usluge koji sadrže autorsko pravo i srodna prava.

                        (7)

                        Zakonski okvir Zajednice za zaštitu autorskog prava i srodnih prava mora, stoga, također biti prilagođen i dopunjen koliko god je to potrebno za nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta. S tim ciljem, one nacionalne odredbe o autorskom pravu i srodnim pravima država članica koje se znatno razlikuju ili koje uzrokuju pravne nesigurnosti ometajući nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta i pravilan razvoj informacijskog društva u Europi trebalo bi uskladiti, a nedosljedne nacionalne odgovore na tehnološki razvoj trebalo bi izbjegavati, dok razlike koje ne utječu štetno na funkcioniranje unutarnjeg tržišta ne bi trebalo ukloniti niti ih sprečavati.

                  [...]

                        (9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. […]

                  [...]

                        (19)

                        Moralna prava nositelja prava trebala bi se izvršavati sukladno zakonodavstvima država članica i odredbama Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela, Ugovoru o autorskom pravu Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo i Ugovoru o izvedbama i fonogramima. [...]“

               7

               Članak 3. te direktive propisuje:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
               [...]
               3.   Prava iz stavaka 1. i 2. ne iscrpljuju se bilo kojom radnjom priopćavanja javnosti ili stavljanja na raspolaganje javnosti određenom tim člankom.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Tužitelji u glavnom postupku, svi novinari, napisali su novinske članke koji su bili objavljeni, s jedne strane, u dnevnoj novini Göteborgs‑Posten i, s druge strane, na internetskoj stranici Göteborgs‑Posten. Retriever Sverige uređuje internetsku stranicu koja daje njegovim klijentima, u skladu s njihovim potrebama, popise internetskih poveznicâ na koje je moguće kliknuti a koje vode do članaka objavljenih na drugim internetskim stranicama. Među strankama nije sporno da su ti članci bili slobodno dostupni na internetskoj stranici novina Göteborgs‑Posten. Prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, ako klijent klikne na jednu od tih poveznicâ, neće mu biti jasno vidljivo da je premješten na drugu stranicu za pristupanje djelu koje ga zanima. Suprotno tome, prema mišljenju Retriever Sverigea, klijentu će biti jasno da ga se upućuje na drugu stranicu kada klikne na jednu od tih poveznicâ.

               9

               Tužitelji u glavnom postupku tužili su Retriever Sverige pred Stockholms tingsrättom (mjesnim sudom u Stockholmu) da bi dobili odštetu na temelju činjenice da je to društvo iskoristilo, bez njihovog ovlaštenja, pojedine od njihovih članaka tako što ih je stavilo na raspolaganje svojim klijentima.

               10

               Presudom od 11. lipnja 2010. Stockholms tingsrätt odbio je njihov zahtjev. Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv te odluke Svea hovrätta (žalbenom sudu iz Sveae).

               11

               Tužitelji u glavnom postupku su pred tim žalbenim sudom posebice istaknuli da je Retriever Sverige povrijedio njihovo isključivo pravo da stavljaju na raspolaganje javnosti svoja djelâ u tom smislu da su, zahvaljujući uslugama koje pruža njegova internetska stranica, njegovi klijenti mogli imati pristup djelima tužitelja.

               12

               Retriever Sverige u prilog svojoj obrani navodi da davanje popisa internetskih poveznicâ koje vode do djelâ koja su priopćena javnosti na drugim internetskim stranicama ne predstavlja radnju koja bi mogla utjecati na autorsko pravo. Retriever Sverige također navodi da nije izvršio prijenos nijednog zaštićenog djela bilo koje vrste i da je njegova radnja ograničena na navođenje tim klijentima internetskih stranica na kojima se nalaze djelâ koja ih zanimaju.

               13

               U ovim je uvjetima Svea hovrätt odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li situacija u kojoj bilo koja druga osoba, različita od nositelja autorskog [prava] na jednom djelu, stavlja poveznicu na koju je moguće kliknuti kako bi se došlo do tog djela na njegovoj internetskoj stranici priopćavanje djela javnosti u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive [2001/29]?

                        2.

                        Utječe li na ispitivanje prvog pitanja okolnost da se djelo na koje upućuje poveznica nalazi na internetskoj stranici na koju svatko može pristupiti bez ograničenja ili okolnost da je pristup na ovu stranicu, nasuprot tomu, ograničen na određeni način?

                        3.

                        Treba li pri ispitivanju prvog pitanja praviti razliku između situacije u kojoj se čini da se djelo, nakon što je korisnik kliknuo na poveznicu, pojavljuje na drugoj internetskoj stranici ili, nasuprot tomu, situacije u kojoj se čini da se djelo nalazi na istoj [internetskoj] stranici?

                        4.

                        Može li država članica šire zaštititi isključivo pravo autora na način da predvidi da pojam priopćavanja javnosti obuhvaća više radnji od onih predviđenih člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29?“

         O prethodnim pitanjima

         Prva tri pitanja

               14

               Svojim prvim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da stavljanje na internetsku stranicu poveznicâ na koje je moguće kliknuti a koje vode do zaštićenih djelâ dostupnih na drugoj internetskoj stranici, predstavlja radnju priopćavanja javnosti, kako je predviđena u ovoj odredbi, uzimajući u obzir da su, na ovoj drugoj stranici, djelâ o kojima je riječ slobodno dostupna.

               15

               U tom pogledu iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da svaku radnju priopćavanja jednom djelu javnosti treba ovlastiti nositelj autorskog prava.

               16

               Iz te odredbe dakle proizlazi da pojam priopćavanja javnosti ujedinjuje dva kumulativna elementa, točnije „radnju priopćavanja“nekog djela i priopćavanje tog posljednjeg određenoj „javnosti“ (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, t. 21. i 31.).

               17

               Prvi od tih elemenata, naime „radnju priopćavanja“, treba tumačiti široko (vidjeti, u tom smislu, presudu od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C-403/08 i C-429/08, Zb., str. I-9083., t. 193.) kako bi se osigurao, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 4. i 9. Direktive 2001/29, viši stupanj zaštite za nositelje autorskog prava.

               18

               U predmetnom slučaju, valja utvrditi da stavljanje na internetsku stranicu poveznicâ na koje je moguće kliknuti a koje vode do zaštićenih djelâ objavljenih bez ograničenja pristupa na drugoj internetskoj stranici nudi korisnicima prve stranice izravan pristup navedenim djelima.

               19

               Dakle, kako i proizlazi iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, za postojanje „radnje priopćavanja“ dovoljno je, ponajprije, da se djelo stavi na raspolaganje određenoj javnosti na način da mu osobe od kojih se ona sastoji mogu imati pristup a da pri tome ne mora biti odlučujuće jesu li one ovu mogućnost koristile ili ne (vidjeti, analogijom, presudu od 7. prosinca 2006., SGAE, C-306/05, Zb., str. I-11519., t. 43.).

               20

               Iz navedenog slijedi da se, u okolnostima poput onih u predmetu u glavnom postupku, situacija u kojoj se nude poveznice na koje je moguće kliknuti a koje vode do zaštićenih djelâ treba smatrati „stavljanjem na raspolaganje“, te stoga „radnjom priopćavanja“ u smislu navedene odredbe.

               21

               U vezi s drugim od navedenih elemenata, tj. da zaštićeno djelo treba biti stvarno priopćeno „javnosti“, iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da pod pojmom „javnosti“ ta odredba obuhvaća neograničen broj potencijalnih adresata te podrazumijeva, k tome, značajan broj osoba (gore navedena presuda SGAE, t. 37. i 38., kao i, u tom smislu, gore navedena presuda ITV Broadcasting i dr., t. 32.)

               22

               Dakle, radnja priopćavanja, poput one koju je izvršio uređivač određene internetske stranice putem poveznicâ na koje je moguće kliknuti, obuhvaća sve potencijalne korisnike stranice koju ta osoba uređuje, znači neodređen i dosta velik broj adresata.

               23

               U tim se okolnostima treba smatrati da navedeni uređivač vrši priopćavanje određenoj javnosti.

               24

               Uz navedeno, kako i proizlazi iz stalne sudske prakse, da bi bilo obuhvaćeno pojmom „priopćavanje javnosti“, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, priopćavanje, poput onoga u predmetu u glavnom postupku, koje obuhvaća ista djelâ kao i prvotno priopćavanje te je učinjeno putem interneta poput prvotnog priopćavanja, dakle na isti tehnološki način, treba također biti upućeno novoj javnosti, odnosno javnosti koju nisu uzeli u obzir nositelji autorskog prava kad su dali ovlaštenje za prvotno priopćavanje javnosti (vidjeti, analogijom, gore navedenu presudu SGAE, t. 40. i 42., rješenje od 18. ožujka 2010., Organismos Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon, C‑136/09, t. 38. kao i presudu ITV Broadcasting, t. 39.).

               25

               U predmetnom slučaju treba konstatirati da stavljanje na raspolaganje djelâ o kojem je riječ putem poveznicâ na koje je moguće kliknuti, poput onoga u predmetu u glavnom postupku, ne dovodi do priopćavanja predmetnih djelâ novoj javnosti.

               26

               Naime, ciljana publika prvotnog priopćavanja bili su svi potencijalni posjetitelji predmetne stranice jer su, znajući da pristup djelima na ovoj stranici nije bio ni na koji način ograničen, svi internetski korisnici mogli slobodno pristupiti navedenim djelima.

               27

               U tim okolnostima treba konstatirati da se, kada su svi korisnici druge stranice kojima su djelâ priopćena putem poveznice na koju je moguće kliknuti mogli izravno pristupiti tim djelima na stranici gdje su ta djela bila prvotno priopćena, bez intervencije uređivača te druge stranice, korisnici stranice koju uređuje navedeni uređivač moraju smatrati potencijalnim adresatima prvotnog priopćavanja te stoga dijelom javnosti koju su uzeli u obzir nositelji autorskog prava kada su odobrili prvotno priopćavanje.

               28

               Prema tome, zbog činjenice da ne postoji nova javnost nije potrebno ovlaštenje nositelja autorskog prava za priopćavanje javnosti poput onoga u predmetu u glavnom postupku.

               29

               Takva konstatacija ne bi bila upitna ako bi sud koji je uputio zahtjev morao konstatirati, a što ne proizlazi jasno iz spisa, da se, kada internetski korisnici kliknu na predmetnu poveznicu, djelo pokazuje na način da ostavlja dojam da se prikazuje na stranici gdje se nalazi ta poveznica, dok se u stvarnosti ono nalazi na nekoj drugoj stranici.

               30

               Doista, ta dodatna okolnost nimalo ne mijenja zaključak prema kojem stavljanje na stranicu poveznice na koju je moguće kliknuti a koja vodi do zaštićenog djela objavljenog i slobodno dostupnog na drugoj stranici ima za učinak stavljanje na raspolaganje korisnicima prve stranice navedenog djela i stoga čini priopćavanje javnosti. Međutim, uzimajući u obzir da nije riječ o novoj javnosti, ovlaštenje nositelja autorskog prava u svakom slučaju nije potrebno za jedno takvo priopćavanje javnosti.

               31

               Nasuprot tome, u slučaju kada poveznica na koju je moguće kliknuti dopušta korisnicima stranice gdje se nalazi ta poveznica zaobilaženje mjera ograničenja koje je postavila stranica gdje se nalazi zaštićeno djelo da bi se pristup javnosti ograničio samo na pretplatnike te kada, također, predstavlja intervenciju bez koje se navedeni korisnici ne bi mogli koristiti prenesenim djelima, valja sve te korisnike promatrati zajedno kao novu javnost koju nisu uzeli u obzir nositelji autorskog prava kad su dali ovlaštenje za prvotnu komunikaciju, u smislu da je ovlaštenje nositelja potrebno za takvo priopćavanje javnosti. Takav je slučaj, posebice, kada djelo nije više na raspolaganju javnosti na stranici na kojoj je prvotno priopćeno ili kada se još uvijek nalazi na navedenoj stranici ali je dostupno samo za ograničenu javnost, odnosno kada je dostupno na drugoj internetskoj stranici bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

               32

               S obzirom na navedeno, na prva tri pitanja valja odgovoriti u smislu da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da stavljanje na internetsku stranicu poveznicâ na koje je moguće kliknuti a koje vode do djelâ koja su slobodno dostupna na drugoj internetskoj stranici ne predstavlja radnju priopćavanja javnosti, kako je predviđena u ovoj odredbi.

         Četvrto pitanje

               33

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da zabranjuje državi članici da šire zaštiti nositelje autorskog prava na način da propiše da pojam priopćavanja javnosti obuhvaća više radnji od onih navedenih u toj odredbi.

               34

               U tom pogledu proizlazi osobito iz uvodnih izjava 1., 6. i 7. Direktive 2001/29 da su ciljevi te direktive ponajprije otklanjanje pravne neusklađenosti i pravne nesigurnosti u vezi sa zaštitom autorskih prava. Međutim, priznavanje da država članica može šire zaštititi nositelje autorskog prava na način da propiše da pojam priopćavanje javnosti obuhvaća također i druge radnje osim onih iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 dovelo bi do stvaranja pravnih neusklađenosti i time, za treće subjekte, pravne nesigurnosti.

               35

               Posljedično, cilj Direktive 2001/29 bio bi zasigurno ugrožen ako bi različite države članice mogle pojam priopćavanja javnosti tumačiti na način da on obuhvaća više radnji od onih iz članka 3. stavka 1. te direktive.

               36

               Točno je da uvodna izjava 7. navedene direktive naglašava da ista nema za cilj ukinuti ili spriječiti razlike koje ne utječu štetno na funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Valja međutim utvrditi da bi navedeno, ako bi države članice bile prisiljene priznati mogućnost da pojam priopćavanja javnosti obuhvaća više radnji od onih iz članka 3. stavka 1. iste direktive, nužno imalo štetan utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta.

               37

               Iz navedenog slijedi da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 ne treba tumačiti tako da dopušta državama članicama širu zaštitu nositelja autorskog prava na način da predvide da pojam priopćavanja javnosti obuhvaća više radnji od onih navedenih u toj odredbi.

               38

               Na takav zaključak ne utječe okolnost, koju su u svojim pisanim očitovanjima naveli tužitelji u predmetu u glavnom postupku, da članak 20. Bernske konvencije predviđa mogućnost da države potpisnice mogu sklopiti „posebne sporazume“ da bi nositeljima autorskog prava dale veća prava od onih koja su predviđena tom konvencijom.

               39

               U tom je pogledu dovoljno podsjetiti da se, kada konvencija dopušta državi članici usvajanje mjere koja je protivna pravu Unije, a da je ne obvezuje na navedeno, država članica treba suzdržati od usvajanja takve mjere (presuda od 9. veljače 2012., Luksan, C‑277/10, to. 62.).

               40

               Budući da bi cilj Direktive 2001/29 zacijelo bio ugrožen ako bi se pojam priopćavanja javnosti tumačio na način da obuhvaća više aktivnosti od onih koje su navedene u članku 3. stavku 1. te direktive, država članica treba se uzdržati od korištenja mogućnosti koja joj je dana člankom 20. Bernske konvencije.

               41

               Stoga na četvrto pitanje valja odgovoriti u smislu da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti tako da zabranjuje državi članici da šire zaštiti nositelje autorskog prava na način da predvidi da pojam priopćavanja javnosti obuhvaća više radnji od onih navedenih u toj odredbi.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/CE od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da stavljanje na internetsku stranicu poveznicâ na koje je moguće kliknuti a koje vode do djelâ koja su slobodno dostupna na drugoj internetskoj stranici ne predstavlja radnju priopćavanja javnosti, kako je predviđena u ovoj odredbi.

                           2.

                           Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da zabranjuje državi članici da šire zaštiti nositelje autorskog prava na način da predvidi da pojam priopćavanja javnosti obuhvaća više radnji od onih navedenih u toj odredbi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. rujna 2007. # Philippe Combescot protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba - Dužnosnici - Tužba za poništenje - Tužba za naknadu štete. # Predmet T-249/04.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 4. rujna 2014.#Germanwings GmbH protiv Ronnyja Henninga.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesgericht Salzburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članci 2., 5. i 7. – Pravo na odštetu u slučaju dužeg kašnjenja leta – Duljina kašnjenja leta – Pojam ,vremena dolaska’.#Predmet C‑452/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zračni prijevoz — Uredba (EZ) br. 261/2004 — Članci 2., 5. i 7. — Pravo na odštetu u slučaju dužeg kašnjenja leta — Duljina kašnjenja leta — Pojam ‚vremena dolaska’“
      U predmetu C‑452/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesgericht Salzburg (Austrija), odlukom od 31. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 12. kolovoza 2013., u postupku

         Germanwings GmbH

      protiv

         Ronnyja Henninga,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. svibnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za R. Henninga, A. Skribe, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i N. Yerrell, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pojma „vremena dolaska“ u smislu članaka 2., 5. i 7. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili duljeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između zračnog prijevoznika Germanwings GmbH (u daljnjem tekstu: Germanwings) i R. Henninga zato što mu je taj zračni prijevoznik odbio nadoknaditi štetu zbog navodnog kašnjenja u dolasku u zračnu luku Köln/Bonn (Njemačka).

         Pravni okvir

               3

               Članak 2. Uredbe br. 261/2004 naslovljen „Definicije“ glasi:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               [...]

                        h)

                        'konačno odredište' znači destinacija na karti predstavljena na šalteru za registraciju putnika ili, u slučaju izravno povezanih letova, odredište zadnjeg leta; zamjenski povezani letovi koji su dostupni neće uzimati u obzir izvorno planirano vrijeme dolaska“.

               4

               Članak 5. navedene uredbe naslovljen „Otkazivanje leta“ previđa:
               „1.   U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
               [...]

                        c)

                        imaju pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7., osim ako su obaviješteni o otkazivanju leta:
                        [...]

                                 iii)

                                 u roku od sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje, čime im je omogućeno da otputuju ne više od sat vremena ranije od predviđenog vremena polaska i da stignu u mjesto odredišta unutar dva sata od planiranog vremena dolaska.

                  [...]
               3.   Stvarni zračni prijevoznik nije dužan platiti odštetu u skladu s člankom 7., ako može dokazati da je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći čak ni ako su sve razumne mjere poduzete.
               [...]“

               5

               Članak 6. Uredbe br. 261/2004, naslovljen „Kašnjenje leta“ glasi:
               „1.   Kada stvarni zračni prijevoznik razumno očekuje kašnjenje leta u polasku izvan vremena predviđenog redom letenja:

                        a)

                        za dva sata i više za letove od 1500 km ili kraće; ili

                        b)

                        za tri sata ili više za sve letove unutar Zajednice duže od 1500 km i za sve ostale letove između 1500 km i 3500 km; ili

                        c)

                        za četiri sata ili više, u slučaju svih letova koji ne spadaju pod točke (a) ili (b),
                        zračni prijevoznik dužan je putnicima pružiti:

                                 i)

                                 pomoć propisanu u članku 9. stavku 1. točki (a) i članku 9. stavku 2.; i

                                 ii)

                                 kada je razumno očekivano vrijeme polaska najmanje dan nakon prethodno najavljenog vremena polaska, pomoć propisanu u članku 9. stavku 1. točki (b) i članku 9. stavku 1. točki (c); i

                                 iii)

                                 kada je kašnjenje leta najmanje pet sati, pomoć propisanu člankom 8. stavkom 1. točkom (a).

                  2.   U svakom slučaju, pomoć će se pružiti unutar gore propisanih vremenskih rokova, a s obzirom na svaku pojedinu kategoriju udaljenosti.“

               6

               Članak 7. Uredbe br. 261/2004, naslovljen „Pravo na odštetu“ određuje:
               „1.   Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od:

                        (a)

                        250 EUR za sve letove dužine 1500 km ili kraće;

                  [...]
               2.   Kada je putnicima ponuđeno preusmjeravanje do njihovog mjesta odredišta zamjenskim letom, sukladno članku 8., i kad na taj način ostvareno vrijeme dolaska ne premašuje prvotno vrijeme dolaska leta

                        a)

                        za 2 sata, u vezi s letovima dugim 1500 km ili kraće, [...]

                  [...]
               zračni prijevoznik može smanjiti visinu odštete predviđenu stavkom 1. za 50%.
               [...]
               4.   Udaljenosti iz stavaka 1. i 2. određuju se pomoću metode za određivanje rute preko velikog kruga ortodrome.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               R. Henning kupio je od Germanwingsa zrakoplovnu kartu kako bi iz Salzburga (Austrija) došao u Köln/Bonn. Ta je karta predviđala polijetanje iz zračne luke Salzburg 11. svibnja 2012. u 13 i 30 sati, a dolazak u zračnu luku Köln/Bonn istoga dana u 14 i 40. Dužina leta između tih dviju zračnih luka je u skladu s metodom za određivanje rute preko velikog kruga ortodrome kraća od 1500 kilometara.

               8

               Zrakoplov u kojem se nalazio R. Henning poletio je 11. svibnja 2012. s kašnjenjem iz zračne luke Salzburg. Pri dolasku kotači zrakoplova dotaknuli su asfalt uzletno‑sletne staze zračne luke Köln/Bonn u 17 i 38 sati. Zrakoplov je međutim došao u parkirni položaj tek u 17 i 43, odnosno 3 sata i 3 minute nakon planiranog vremena dolaska. Vrata zrakoplova otvorila su se nedugo nakon toga.

               9

               R. Henning smatra da je zrakoplov stigao na konačno odredište s kašnjenjem većim od 3 sata u odnosu na planirano vrijeme dolaska. Stoga smatra da na temelju članaka 5. do 7. Uredbe br. 261/2004 ima pravo na odštetu u iznosu od 250 eura. Germanwings tvrdi da je stvarno vrijeme dolaska bilo vrijeme kad su kotači zrakoplova dotaknuli asfalt zračne luke Köln/Bonn, da kašnjenje leta u odnosu na planirano vrijeme dolaska iznosi samo 2 sata i 58 minuta, pa stoga smatra da nije dužan platiti nikakvu odštetu.

               10

               Sud prvog stupnja smatrao je da je stvarno vrijeme dolaska koje se trebalo uzeti u obzir bilo vrijeme kad su se prva vrata na zrakoplovu otvorila kako bi se putnicima omogućilo da iz njega izađu. Slijedom toga, taj je sud Germanwingsu naložio da plati odštetu R. Henningu u iznosu od 250 eura. To je društvo uložilo žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev.

               11

               U tim je okolnostima Landesgericht Salzburg odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Koji je trenutak mjerodavan za pojam ‚vrijeme dolaska’ upotrijebljen u člancima 2., 5. i 7. Uredbe [br. 261/2004]:

                        a)

                        vrijeme kada zrakoplov pri slijetanju dotakne uzletno‑sletnu stazu (‚doticanje kotača’, na engleskom ‚touchdown’)?

                        b)

                        vrijeme kad je zrakoplov došao u parkirni položaj i aktivirane su mu parkirne kočnice, odnosno pričvršćeni kočni blokovi (eng. ‚in‑block’)?

                        c)

                        vrijeme kad su se otvorila vrata zrakoplova?

                        d)

                        vrijeme koje odrede stranke u okviru autonomije volje?“

         O prethodnom pitanju

               12

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 2., 5. i 7. Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da pojam „vrijeme dolaska“, koji se koristi za određivanje duljine kašnjenja leta koje su pretrpjeli putnici jednog zrakoplova, označava vrijeme u koje kotači zrakoplova dotaknu uzletno‑sletnu stazu zračne luke odredišta ili na način da taj pojam označava vrijeme u koje je zrakoplov došao u parkirni položaj i aktivirane su mu parkirne kočnice, odnosno pričvršćeni kočni blokovi, ili na način da navedeni pojam označava vrijeme u koje se otvore vrata zrakoplova ili na način da isti pojam označava vrijeme koje stranke suglasno odrede.

               13

               Najprije je potrebno istaknuti da navedena uredba predviđa dvije različite situacije kašnjenja leta.

               14

               S jedne strane, u nekim slučajevima, poput onih kašnjenja leta opisanih u članku 6. Uredbe br. 261/2004, ta uredba upućuje na kašnjenje leta u odnosu na vrijeme polaska predviđenog redom letenja.

               15

               S druge strane, u ostalim slučajevima, poput onih predviđenih u člancima 5. i 7. navedene uredbe, ona upućuje na kašnjenje leta utvrđeno prilikom dolaska. Iz tih članaka proizlazi da je za određivanje duljine takvog kašnjenja potrebno usporediti planirano vrijeme dolaska zrakoplova s vremenom kada je on stvarno došao na svoje odredište.

               16

               Međutim, Uredba br. 261/2004 ne određuje to stvarno vrijeme dolaska. S obzirom na navedeno, potreba za ujednačenom primjenom prava Unije kao i načelo jednakosti nalažu da se tekst odredbe prava Unije, koji ne upućuje izričito na pravo država članica, mora radi utvrđenja njegova smisla i dosega redovno autonomno tumačiti (u tom smislu vidjeti presudu Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, t. 11.).

               17

               Iz toga proizlazi da taj pojam „stvarnog vremena dolaska“ treba tumačiti na način da se ujednačeno primjenjuje u Uniji.

               18

               U tim uvjetima jedan od slučajeva koje je predvidio sud koji je uputio zahtjev, naime onaj prema kojem bi taj pojam ugovorom mogle odrediti zainteresirane stranke, u nedostatku bilo kakvog upućivanja u tom smislu u Uredbi br. 261/2004, mora se odmah isključiti.

               19

               Nadalje valja podsjetiti da je Sud već presudio da, kada dođe do duljeg kašnjenja, to jest u trajanju od tri sata ili više, putnici letova koji tako kasne imaju, poput putnika čiji je prvotni let otkazan i kojima zračni prijevoznik ne može ponuditi preusmjeravanje pod uvjetima predviđenima u članku 5. stavku 1. točki (c) iii. Uredbe br. 261/2004, pravo na odštetu na temelju članka 7. te uredbe, s obzirom na to da oni nepovratno gube vrijeme (u tom smislu vidjeti presudu Folkerts, C‑11/11, EU:C:2013:106, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               20

               Naime, tijekom leta putnici se nalaze u zatvorenom prostoru, izloženi su uputama i nadzoru zračnog prijevoznika, ili su iz tehničkih i sigurnosnih razloga njihove mogućnosti komunikacije s vanjskim svijetom znatno ograničene. U takvim uvjetima putnici ne mogu održavati neprekinute osobne, obiteljske, socijalne ili profesionalne odnose. Tek po završetku leta mogu nastaviti sa svojim uobičajenim aktivnostima.

               21

               Iako se takva neugodnost treba smatrati neizbježnom toliko dugo dok let ne premaši predviđeno vrijeme trajanja, situacija je drukčija ako dođe do kašnjenja, jer vrijeme do kojega je, u okolnostima opisanima u prethodnoj točki, propisano trajanje bilo prekoračeno predstavlja „izgubljeno vrijeme“, pa i zato što ga dotični putnici ne mogu koristiti za ostvarenje ciljeva koji su ih i naveli da se u željeno vrijeme upute prema odredištu po svom izboru.

               22

               Iz toga slijedi da u kontekstu Uredbe br. 261/2004 pojam „stvarno vrijeme dolaska“ treba shvatiti tako da odgovara vremenu kada završava situacija opisana u točki 20. ove presude.

               23

               Međutim, u tom pogledu treba ustvrditi da se u biti situacija putnikâ leta bitno ne mijenja ni kada kotači njihova zrakoplova pri slijetanju dotaknu uzletno‑sletnu stazu zračne luke odredišta, ni kada taj zrakoplov dođe u parkirni položaj i aktivirane su mu parkirne kočnice, a ni kada su kočni blokovi pričvršćeni, jer putnici u zatvorenom prostoru u kojem se nalaze ostaju i dalje podvrgnuti različitim ograničenjima.

               24

               Tek kad se putnicima dopusti da napuste zrakoplov i kada se u tu svrhu naloži otvaranje njegovih vratâ, oni mogu u biti nastaviti sa svojim svakodnevnim aktivnostima ne trpeći više ta ograničenja.

               25

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članke 2., 5. i 7. Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da pojam „vremena dolaska“, koji se koristi za utvrđenje duljine kašnjenja leta koje su pretrpjeli putnici leta, odgovara trenutku kada se otvore barem jedna vrata zrakoplova, pri čemu se podrazumijeva da je putnicima u tom trenutku dopušteno napustiti zrakoplov.

               26

               Takav zaključak nije u suprotnosti s okolnosti da više europskih uredbi, kao i neki dokumenti Međunarodne udruge zračnih prijevoznika (IATA), definira pojam „stvarnog vremena dolaska“ kao vrijeme u koje je zrakoplov došao u parkirni položaj. Naime, te uredbe i ti dokumenti teže ostvarenju ciljeva koji se odnose na pravila zračne plovidbe, a osobito na dodjeljivanje slotova, i koji su različiti od onih kojima teži Uredba br. 261/2004. Slijedom toga, definicije koje oni daju ne mogu se smatrati mjerodavnima za tumačenje odgovarajućih izraza u kontekstu Uredbe br. 261/2004 koja sa svoje strane isključivo predviđa priznavanje minimalnih prava putnicima koji pretrpe razne neugodnosti zbog uskraćivanja ukrcaja protiv svoje volje, otkazivanja ili kašnjenja leta.

               27

               S obzirom na sva prethodna razmatranja na pitanje suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti da članke 2., 5. i 7. Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti tako da pojam „vrijeme dolaska“, koji se koristi za utvrđenje duljine kašnjenja leta koje su pretrpjeli putnici leta, označava trenutak kada se otvore barem jedna vrata zrakoplova, pri čemu se podrazumijeva da je putnicima u tom trenutku dopušteno napustiti zrakoplov.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članke 2., 5. i 7. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili duljeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 treba tumačiti tako da pojam „vrijeme dolaska“, koji se koristi za utvrđenje duljine kašnjenja leta koje su pretrpjeli putnici leta, označava trenutak kada se otvore barem jedna vrata zrakoplova, pri čemu se podrazumijeva da je putnicima u tom trenutku dopušteno napustiti zrakoplov.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) 18. prosinca 2008.#Kraljevina Belgija i Europska komisija protiv Emmanuel Genette.#Spojeni predmeti T-90/07 P i T-99/07 P.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. srpnja 2016.#SIA „VM Remonts“ (prije SIA „DIV un KO“) i dr. protiv Konkurences padome.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 101. stavak 1. UFEU‑a – Potpuno unutarnja situacija – Primjena analognog nacionalnog propisa – Nadležnost Suda – Usklađeno djelovanje – Odgovornost poduzetnika zbog djelovanja pružatelja usluga – Pretpostavke.#Predmet C-542/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Tržišno natjecanje — Članak 101. stavak 1. UFEU‑a — Potpuno unutarnja situacija — Primjena analognog nacionalnog propisa — Nadležnost Suda — Usklađeno djelovanje — Odgovornost poduzetnika zbog djelovanja pružatelja usluga — Pretpostavke“
      U predmetu C‑542/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 13. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 27. studenoga 2014., u postupku

         SIA „VM Remonts”, ranije SIA „DIV un Ko”,

         SIA „Ausma grupa”

      protiv

         Konkurences padome

      i

         Konkurences padome

      protiv

         SIA „Pārtikas kompānija”,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i J. Treijs‑Gigulis, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, N. Khan i C. Giolito kao i I. Rubene, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, SIA „VM Remonts”, ranije SIA „DIV un Ko”, i SIA „Ausma grupa” protiv Konkurences padome (Vijeće za tržišno natjecanje, Latvija, i, s druge strane, potonjeg protiv SIA „Pārtikas kompānija”, povodom navodnog usklađenog djelovanja navedenih poduzetnika prilikom sudjelovanja u postupku javne nabave koji je organizirao grad Jūrmala (Latvija).

         Pravni okvir

               3

               U skladu s člankom 11. stavkom 1. Konkurences likums (Zakona o tržišnom natjecanju), od 4. listopada 2001. (Latvijas Vēstnesis, 2001., br. 151):
               „Zabranjeni su i ništavi od njihova sklapanja sporazumi između gospodarskih subjekata koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na državnom području Latvije, uključujući i sporazume koji se odnose na:
               [...]

                        5)

                        sudjelovanje ili nesudjelovanje u postupcima javne nabave ili javnim natječajima ili na odredbe o takvim radnjama (izostancima), osim ako su sudionici javno objavili svoju zajedničku ponudu i ako ta ponuda za cilj nema sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja;

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               4

               Gradsko vijeće grada Jūrmale organiziralo je postupak javne nabave koji se odnosio na opskrbu obrazovnih ustanova živežnim namirnicama. DIV un Ko, Ausma grupa i Pārtikas kompānija su podnijeli ponude u okviru tog postupka javne nabave.

               5

               Kako bi dobila pravnu pomoć u okviru pripreme i podnošenja svoje ponude, Pārtikas kompānija se obratila društvu SIA „Juridiskā sabiedrība ‚B & Š partneri’”. „Juridiskā sabiedrība ‚B & Š partneri’” SIA se pak u tu svrhu obratila podizvoditelju, SIA „MMD lietas”, koji je od Pārtikas kompānije dobio njezin nacrt ponude.

               6

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je Pārtikas kompānija taj nacrt ponude pripremila potpuno samostalno, bez usklađivanja s društvima DIV un Ko ili Ausma grupom.

               7

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi i da se usporedno s tim MMD lietas obvezao – ne obavijestivši o tome Pārtikas kompāniju – pripremiti ponude DIV un Ko‑a i Ausma grupe. U tom je kontekstu jedan zaposlenik MMD lietasa ponudu Pārtikas kompānije koristio kao osnovu za izradu ponuda drugih dvaju ponuditelja. Taj je zaposlenik te dvije ponude sačinio na osnovi cijena iz ponude Pārtikas kompānije, na način da ponuda Ausma grupe bude otprilike 5 % jeftinija od ponude Pārtikas kompānije, a ponuda DIV un Ko‑a otprilike 5 % jeftinija od ponude Ausma grupe.

               8

               Svojom odlukom od 21. listopada 2011. Vijeće za tržišno natjecanje utvrdilo je da su tri društva ponuditelja povrijedila članak 11. stavak 1. točku 5. Zakona o tržišnom natjecanju zato što su svoje ponude zajednički pripremila s ciljem stvaranja privida učinkovitog tržišnog natjecanja među njima. Vijeće za tržišno natjecanje je smatralo da je to usklađeno djelovanje narušilo tržišno natjecanje te je navedenim poduzetnicima izreklo novčanu kaznu.

               9

               DIV un Ko, Ausma grupa i Pārtikas kompānija su podnijeli tužbe za poništenje te odluke. Presudom od 3. srpnja 2013. Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud, Latvija) je poništio navedenu odluku u dijelu u kojem se njome utvrđivala povreda od strane Pārtikas kompānije, ali je tu odluku potvrdio u odnosu na preostala dva poduzetnika.

               10

               Naime, iako je taj sud smatrao da aritmetički odnos između cijena iz ponuda triju ponuditelja dokazuje postojanje usklađenog djelovanja u okviru sudjelovanja u postupku javne nabave, on je isto tako smatrao i da nijedan element ne dokazuje da se Pārtikas kompānija pridružila tom djelovanju.

               11

               DIV un Ko i Ausma podnijeli su pred Augstākā Tiesa (Vrhovni sud, Latvija) žalbu u kasacijskom postupku protiv presude Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud) u dijelu u kojem je odbijena njihova žalba. Vijeće za tržišno natjecanje je pak podnijelo žalbu u kasacijskom postupku protiv navedene presude u dijelu u kojem je njome uvažena tužba Pārtikas kompānije.

               12

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev ističe da među strankama u glavnom postupku nije sporno da navedeno usklađeno djelovanje ne može utjecati na trgovinu među državama članicama. Međutim, on navodi da je Zakon o tržišnom natjecanju napisan vodeći računa o potrebi usklađivanja nacionalnog prava tržišnog natjecanja s pravom tržišnog natjecanja Europske unije, i da pravnu osnovu u pravu Unije koja odgovara pravnoj osnovi tog zakona predstavljaju članci 81. i 82. UEZ‑a (koji su postali članci 101. i 102. UFEU‑a). Kada je, još preciznije, riječ o članku 11. stavku 1. navedenog zakona, tom se odredbom predviđa pravni okvir koji je u biti jednak pravnom okviru iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Primjena navedenog članka 11. stavka 1. ne bi trebala biti različita od primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               13

               Međutim, s obzirom na to da Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud), koji je jedini nadležan utvrđivati činjenice, nije utvrdio da su rukovoditelji Pārtikas kompānije dali dopuštenje za djelovanje MMD lietasa ili da su o njemu bili obaviješteni, sud koji je uputio zahtjev se pita može li se, u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, poduzetniku kao što je Pārtikas kompānija pripisati sudjelovanje u usklađenom djelovanju u smislu navedenog članka 101. stavka 1. UFEU‑a, zbog djelovanja pružatelja usluga koji mu je, kao što je to bio slučaj s MMD lietasom, samostalno pružao usluge.

               14

               Taj se sud osobito pita jesu li u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka relevantna razmatranja iz točke 97. presude od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija (100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), i iz točke 25. presude od 7. veljače 2013., Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71), prema kojima pripisivanje poduzetniku povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a ne pretpostavlja radnju, pa čak ni znanje, od strane članova ili glavnih rukovoditelja dotičnog poduzetnika, već radnju osobe koja je ovlaštena djelovati za njegov račun.

               15

               U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 101. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da je za utvrđenje o sudjelovanju poduzetnika u sporazumu kojim se ograničava tržišno natjecanje potrebno dokazati da je rukovoditelj osobno postupao, odnosno da je znao za postupanje osobe koja pruža vanjske usluge poduzetniku, a istodobno djeluje i za račun drugih sudionika mogućeg zabranjenog sporazuma ili da je na to postupanje pristao?”

         O prethodnom pitanju

         Nadležnost Suda

               16

               U odluci kojom je uputio prethodno pitanje Augstākā tiesa (Vrhovni sud) ističe da se usklađeno djelovanje o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi na potpuno unutarnju situaciju i da ne utječe na trgovinu između država članica. Slijedom toga, članak 101. stavak 1. UFEU‑a se ne bi mogao primijeniti u glavnom postupku. Stoga najprije treba provjeriti je li Sud nadležan odgovoriti na pitanja koja je uputio navedeni sud.

               17

               U tom pogledu, treba podsjetiti da se Sud u više navrata proglasio nadležnim za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji su se odnosili na odredbe prava Unije u situacijama u kojima se činjenično stanje glavnog predmeta nalazilo izvan područja primjene tog prava, ali u kojima su spomenute odredbe bile primjenjive na temelju nacionalnog zakonodavstva, koje je za potpuno unutarnje situacije usvojilo rješenja istovjetna onima predviđenima pravom Unije. Naime, u takvim je slučajevima, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, očiti interes Unije da se radi sprečavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe ili pojmovi preuzeti iz prava Unije tumače ujednačeno, bez obzira na okolnosti u kojima se primjenjuju (vidjeti osobito presude od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 20.; od 4. prosinca 2014., FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, t. 18., kao i od 26. studenoga 2015., Maxima Latvija, C‑345/14, EU:C:2015:784, t. 12.).

               18

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi, s jedne strane, da je latvijski zakonodavac imao izričitu namjeru uskladiti nacionalno pravo tržišnog natjecanja s onim Unije, pri čemu je odlučio da identično postupa s unutrašnjim situacijama i situacijama koje uređuje pravo Unije. S druge strane, Augstākā tiesa (Vrhovni sud) navodi da se člankom 11. stavkom 1. Zakona o tržišnom natjecanju predviđa pravni okvir koji je u osnovi jednak pravnom okviru predviđenom člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, i da se navedeni članak 11. stavak 1. tumači na isti način kao i članak 101. stavak 1. UFEU‑a.

               19

               U tim je okolnostima Sud nadležan odgovoriti na upućeno pitanje.

         Meritum

               20

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 101. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da se poduzetnika može držati odgovornim za usklađeno djelovanje zbog postupaka neovisnog pružatelja koji mu pruža usluge.

               21

               U tom pogledu uvodno treba istaknuti da se to pitanje ne odnosi na pravila koja uređuju ocjenu dokaza i potrebnu razinu dokazivanja, koja – u slučaju nepostojanja pravila Unije u tom području – u načelu spadaju u procesnu autonomiju država članica (vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., Eturas i dr., C‑74/14, EU:C:2016:42, t. 29. do 37.), već na konstitutivne elemente povrede koji se moraju ispuniti kako bi se utvrdilo da je neki poduzetnik odgovoran za usklađeno djelovanje.

               22

               Zatim, valja podsjetiti da u kontekstu prava tržišnog natjecanja Unije pojam poduzetnika treba razumijevati tako da označava jednu gospodarsku jedinicu čak i ako se s pravnog stajališta ta jedinica sastoji od više fizičkih ili pravnih osoba (presude od 12. srpnja 1984., Hydrotherm Gerätebau, 170/83, EU:C:1984:271, t. 11., te od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, t. 55.).

               23

               S obzirom na navedeno, treba, kao prvo, istaknuti da je Sud presude od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija (100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), i od 7. veljače 2013., Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71), donio u predmetima u kojima su poduzetnici optuženi na temelju postupanja njihovih zaposlenika. Međutim, zaposlenik ispunjava svoje dužnosti u korist i pod vodstvom poduzetnika za kojeg radi, te se stoga smatra da je integriran u gospodarsku jedinicu koju predstavlja taj poduzetnik (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 1999., Becu i dr., C‑22/98, EU:C:1999:419, t. 26.).

               24

               Stoga su za potrebe utvrđenja povreda prava tržišnog natjecanja Unije eventualni protutržišni postupci zaposlenika pripisivi poduzetniku čiji je on dio, te se u načelu tog poduzetnika smatra odgovornim.

               25

               Nasuprot tomu, budući da pružatelj usluga samostalno nudi svoje usluge na određenom tržištu uz naknadu, treba ga se za potrebe primjene pravila o sankcioniranju protutržišnih ponašanja pojmiti kao poduzetnika različitog od poduzetnika kojima nudi svoje usluge, te se postupci takvog pružatelja usluga ne mogu a priori pripisati nekom od navedenih poduzetnika.

               26

               Odnos između poduzetnika i njegovih zaposlenika se u načelu dakle ne može uspoređivati s odnosom između tog poduzetnika i pružatelja usluga koji mu pružaju usluge, tako da razmatranja navedena u točki 97. presude od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija (100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), i točki 25. presude od 7. veljače 2013., Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71), nisu primjenjiva na potonju situaciju.

               27

               Unatoč tomu, ne može se isključiti da, u određenim okolnostima, pružatelj usluga koji se predstavlja kao samostalan, u stvarnosti djeluje pod vodstvom ili pod nadzorom poduzetnika koji koristi njegove usluge. Takav bi, na primjer, bio slučaj u okolnostima u kojima bi on raspolagao samo malom autonomijom i fleksibilnosti u pogledu načina izvršavanja ugovorene aktivnosti, ili ih uopće ne bi imao, jer bi njegova navodna samostalnost skrivala radni odnos (vidjeti u tom smislu presudu od 4. prosinca 2014., FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, t. 35. i 36.). Nadalje, o postojanju takvog vodstva ili kontrole bi se moglo zaključiti iz postojanja specifičnih organizacijskih, gospodarskih i pravnih veza između predmetnog pružatelja usluga i korisnika usluga, po analogiji odnosa između društava majki i njihovih društava kćeri (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 75. i 76. i navedenu sudsku praksu). U takvim se okolnostima poduzetnik korisnik usluga može smatrati odgovornim za eventualne radnje pružatelja usluga.

               28

               Kao drugo, valja istaknuti da se – pod pretpostavkom da je dotični pružatelj usluga uistinu samostalan, što je dužan provjeriti nacionalni sud – u okolnostima kakve su one iz glavnog postupka usklađeno djelovanje koje uključuje tog pružatelja usluga može pripisati poduzetniku korisniku njegovih usluga samo pod određenim uvjetima.

               29

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud presudio da se poduzetnika može držati odgovornim za sporazume ili usklađena djelovanja koja imaju protutržišni cilj ako je on vlastitim ponašanjem nastojao pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika i ako je znao za materijalna ponašanja koja su drugi poduzetnici planirali ili izvršavali pri ostvarivanju istih ciljeva, ili ako ih je mogao razumno predvidjeti te ako je bio spreman snositi povezani rizik (vidjeti, u tom smislu, presudu od 8. srpnja 1999., Komisija/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, t. 87.).

               30

               Tako se poduzetniku korisniku usluga osobito može pripisati sporno usklađeno djelovanje ako je znao za protutržišne ciljeve koje su ostvarivali njegovi konkurenti i pružatelj usluga te ako im je namjeravao doprinijeti svojim ponašanjem. Iako je točno da je takav uvjet ispunjen kada je navedeni poduzetnik namjeravao posredstvom svojeg pružatelja usluga otkriti osjetljive poslovne informacije svojim konkurentima, ili kada je izrijekom ili prešutno odobrio da pružatelj s konkurentima podijeli te osjetljive poslovne informacije (vidjeti, po analogiji, presude od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 82. do 84., kao i od 21. siječnja 2016., Eturas i dr., C‑74/14, EU:C:2016:42, t. 28.), to nije slučaj kada je pružatelj usluga, ne obavijestivši o tome poduzetnika korisnika usluga, njegove osjetljive poslovne informacije koristio za izradu ponuda navedenih konkurenata.

               31

               Sporno se usklađeno djelovanje može pripisati navedenom poduzetniku korisniku usluga i ako je mogao razumno predvidjeti da će pružatelj usluga kojem se obratio podijeliti njegove poslovne informacije s njegovim konkurentima i ako je bio spreman preuzeti taj rizik.

               32

               Nacionalni sud je dužan, u skladu s odredbama nacionalnog prava o ocjeni dokaza i potrebnoj razini dokazivanja, provjeriti je li – u okolnostima glavnog postupka – neki od tih uvjeta ispunjen.

               33

               Imajući sva prethodna razmatranja u vidu, na upućeno pitanje valja odgovoriti da se članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se poduzetnika u načelu može držati odgovornim za usklađeno djelovanje zbog postupaka samostalnog pružatelja usluga koji mu je pružao usluge, samo ako je ispunjen neki od sljedećih uvjeta:

                        —

                        pružatelj je usluga u stvarnosti postupao pod vodstvom ili pod kontrolom optuženog poduzetnika, ili

                        —

                        taj je poduzetnik znao za protutržišne ciljeve koje su ostvarivali njegovi konkurenti i pružatelj usluga, te im je namjeravao doprinijeti svojim vlastitim ponašanjem, ili pak

                        —

                        navedeni je poduzetnik razumno mogao predvidjeti protutržišno djelovanje svojih konkurenata i pružatelja usluga, te je bio spreman preuzeti taj rizik.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se poduzetnika u načelu može držati odgovornim za usklađeno djelovanje zbog postupaka samostalnog pružatelja usluga koji mu je pružao usluge, samo ako je ispunjen neki od sljedećih uvjeta:

                        —

                           pružatelj je usluga u stvarnosti postupao pod vodstvom ili pod kontrolom optuženog poduzetnika, ili

                        —

                           taj je poduzetnik znao za protutržišne ciljeve koje su ostvarivali njegovi konkurenti i pružatelj usluga, te im je namjeravao doprinijeti svojim vlastitim ponašanjem, ili pak

                        —

                           navedeni je poduzetnik razumno mogao predvidjeti protutržišno djelovanje svojih konkurenata i pružatelja usluga, te je bio spreman preuzeti taj rizik.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. svibnja 2002. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Švedske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 93/13/EEZ. # Predmet C-478/99.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. veljače 2009.#Allianz SpA i Generali Assicurazioni Generali SpA protiv West Tankers Inc.#Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-185/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) 11. lipnja 2009.#Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG protiv Franz Hauswirth GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Oberster Gerichtshof.#Predmet C-529/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. studenog 2008.#Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba.#Predmet C-38/07 P.