Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. prosinca 2013.#Elena Grebenshikova protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice SOLVO – Raniji verbalni žig Zajednice VOLVO – Relativni razlog za odbijanje – Nedostatak vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Nedostatak sličnosti između znakova – Članak 8. stavak. 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-394/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 23. rujna 2009. # France Télécom protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-396/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 12. rujna 2013.#Republika Italija protiv Europske komisije i Europskog ureda za odabir osoblja.#Pravila o jeziku – Obavijesti o otvorenim natječajima za zapošljavanje asistenata – Jezik testova – Izbor drugog jezika između tri službena jezika.#Predmet T-218/09.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 2010. srpanj 02.#Paul Lafili protiv Europska komisija.#Predmet T-485/08 P.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 10. listopada 2017.#Asna, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije ASNA WINGS – Raniji verbalni žig Beneluxa WINGS – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 47. stavci 2. i 3. Uredbe 2017/1001) – Dokazi podneseni prvi put pred Općim sudom.#Predmet T-382/16.


Presuda Suda (veliko vijeće) 19. srpnja 2012.#Littlewoods Retail Ltd and others protiv Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po High Court of Justice (Chancery Division).#Predmet C-591/10.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 2012. svibanj 24.#MasterCard, Inc. i drugi protiv Europska komisija.#Predmet T-111/08.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2010. prosinac 14.#Thomas Bleser protiv Sud Europske unije.#Predmet F-25/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (žalbeno vijeće) od 8. rujna 2008. # Petrus Kerstens protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Javna služba - Dužnosnici. # Predmet T-222/07 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. ožujka 2005.#Ikegami Electronics (Europe) GmbH protiv Oberfinanzdirektion Nürnberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-467/03.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 19. rujna 2013.#Martin y Paz Diffusion SA protiv Davida Depuydta i Fabriek van Maroquinerie Gauquie NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Belgija).#Žigovi – Direktiva 89/104/EEZ – Članak 5. – Odobrenje nositelja žiga dano trećoj osobi za uporabu znaka koji je istovjetan žigu – Odobrenje dano u okviru zajedničke uporabe – Mogućnost da navedeni nositelj okonča zajedničku uporabu i da nastavi isključivu uporabu svojeg žiga.#Predmet C-661/11.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      19. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Žigovi — Direktiva 89/104/EEZ — Članak 5. — Odobrenje nositelja žiga dano trećoj osobi za uporabu znaka koji je istovjetan žigu — Odobrenje dano u okviru zajedničke uporabe — Mogućnost da navedeni nositelj okonča zajedničku uporabu i da nastavi isključivu uporabu svojeg žiga“
      U predmetu C‑661/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Cour de cassation (Belgija) odlukom od 2. prosinca 2011., koju je Sud zaprimio 23. prosinca 2011., u postupku

         Martin Y Paz Diffusion SA

      protiv

         Davida Depuydta,

         Fabriek van Maroquinerie Gauquie NV,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca trećeg vijeća, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Martin Y Paz Diffusion SA, R. Byl, odvjetnik,

               —

               za D. Depuydta i Fabriek van Maroquinerie Gauquie NV, P. Maeyaert i S. Lens, odvjetnici,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. W. Bulst i T. van Rijn, kao i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. travnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 5. i 8. Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.), kako je izmijenjena Sporazumom o europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3., u daljnjem tekstu: Direktiva 89/104).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Martin Y Paz Diffusion SA (u daljnjem tekstu: Martin Y Paz), trgovačkog društva osnovanog u skladu s belgijskim pravom, i D. Depuydta i Fabriek van Maroquinerie Gauquie NV (u daljnjem tekstu: Fabriek van Maroquinerie Gauquie), također trgovačkog društva osnovanog u skladu s belgijskim pravom, u vezi s uporabom žiga čiji je nositelj društvo Martin Y Paz.

         Pravni okvir

               3

               U skladu sa šestom uvodnom izjavom Direktive 89/104, tom direktivom „nije isključena primjena odredbi prava država članica, koje nije pravo o žigu, kao što su odredbe o nepoštenom tržišnom natjecanju, građanskoj odgovornosti ili zaštiti potrošača, na žigove”. [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 5. Direktive 89/104 pod nazivom „Prava koja proizlaze iz žiga“ glasio je:
               „1.   Registrirani žig nositelju daje isključiva prava koja proizlaze iz tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu koriste:

                        (a)

                        svaki znak koji je istovjetan njegovom žigu u odnosu na proizvode ili usluge koji su istovjetni onima za koje je žig registriran;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               5

               U skladu s člankom 6. te direktive naslovljenim „Ograničenje učinka žiga”:
               „1.   Žig ne daje nositelju pravo da trećoj strani u trgovačkom prometu zabrani uporabu:

                        (a)

                        njezina vlastita imena ili adrese;

                        (b)

                        podataka koji se odnose na vrstu, kakvoću, količinu, namjenu, vrijednost, zemljopisno podrijetlo, vrijeme proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili karakteristike proizvoda ili usluga;

                        (c)

                        žiga, kad je njime potrebno naznačiti namjenu proizvoda ili usluge, posebno ako je riječ o priboru ili rezervnim dijelovima;

                  pod uvjetom da ih se koristi u skladu s poštenom praksom u industrijskoj ili trgovačkoj djelatnosti.
               2.   Žig ne daje nositelju žiga pravo zabraniti trećoj strani da u trgovačkom prometu koristi ranije pravo koje se odnosi samo na određeni lokalitet, ako je to pravo priznato prema zakonodavstvu predmetne države članice i u granicama područja na kojem je priznato.” [neslužbeni prijevod]

               6

               U izvornom tekstu članka 7. Direktive 89/104 pod nazivom „Iscrpljenje prava koja proizlaze iz žiga” utvrđeno je sljedeće:
               „1.   Žig ne daje nositelju žiga pravo zabraniti njegovu uporabu za proizvode koji su stavljeni na tržište u Zajednici pod tim žigom od strane samog nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje.
               2.   Stavak 1. ne primjenjuje se kada postoje zakoniti razlozi zbog kojih se nositelj žiga protivi daljnjoj komercijalizaciji proizvoda, posebno kad je stanje proizvoda promijenjeno ili pogoršano nakon što su stavljeni na tržište.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Sukladno članku 65. stavku 2. Sporazuma o europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. u vezi s točkom 4. Priloga XVII. tom sporazumu, izvorni tekst članka 7. stavka 1. Direktive 89/104 izmijenjen je u svrhu tog sporazuma te je izraz „u Zajednici” zamijenjen riječima „na državnom području ugovorne stranke”.

               8

               Člankom 8. Direktive 89/104 predviđalo se sljedeće:
               „1.   Žig može biti predmet licencije za dio proizvoda ili usluga ili za sve proizvode ili usluge za koje je registriran te za cijelo područje ili dio područja predmetne države članice. Licencija može biti isključiva ili neisključiva.
               2.   Nositelj žiga može se pozvati na prava koja proizlaze iz žiga protiv stjecatelja licencije koji krši neku odredbu iz ugovora o licenciji [...]” [neslužbeni prijevod]

               9

               Direktiva 89/104 stavljena je izvan snage Direktivom 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.), koja je stupila na snagu 28. studenoga 2008. Međutim, uzimajući u obzir datum predmetnih činjenica, u glavnom postupku nastavlja se primjenjivati Direktiva 89/104.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Ugovorom sklopljenim 6. lipnja 1990. P. Baquet, proizvođač kožne galanterije i vlasnik poduzeća koje je dio trgovačkog društva osnovanog u skladu s belgijskim pravom koje je proglasilo stečaj 1989., prodao je tvrtku tog društva „Nathan” društvu Martin Y Paz „radi proizvodnje linije sitne kožne galanterije”.

               11

               Tim je ugovorom utvrđeno da će P. Baquet zadržati „naziv u pogledu proizvodnje ručnih torbi”. Društvo Martin Y Paz obvezalo se da će se suzdržavati od nepoštenog tržišnog natjecanja i distribucije takvih proizvoda, dok je P. Baquet zajamčio društvu Martin Y Paz isključivo pravo na uporabu naziva „Nathan” za potrebe proizvodnje i distribucije sitne kožne galanterije.

               12

               Ugovorom od 2. svibnja 1995. P. Baquet prodao je svoje poduzeće za proizvodnju ručnih torbi D. Depuydtu, direktoru Fabriek van Maroquinerie Gauquie.

               13

               U ugovoru je utvrđeno da predmetno poduzeće obuhvaća verbalni žig Beneluksa Nathan (u daljnjem tekstu: verbalni žig Nathan), koji je P. Baquet registrirao tijekom 1991. za proizvode koji pripadaju razredima 18. i 25. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen (u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum). Ti proizvodi obuhvaćaju proizvode od kože (razred 18.) kao i odjeću i obuću (razred 25.).

               14

               Time je D. Depuydt postao nositelj tog verbalnog žiga.

               15

               Nadalje, u ugovoru od 2. svibnja 1995. također je utvrđeno da se P. Baquet u pogledu društva Martin Y Paz obvezao da neće proizvoditi ni distribuirati proizvode sitne kožne galanterije pod nazivom „Nathan”.

               16

               Nakon sklapanja ugovora D. Depuydt počeo je, putem društva Fabriek van Maroquinerie Gauquie i pod verbalnim žigom Nathan, stavljati na tržište ručne torbe na koje je pričvršćeno vodoravno izduženo slovo N.

               17

               Nakon datuma oko kojeg se stranke glavnog postupka ne slažu Martin Y Paz također je postavljao vodoravno izduženo slovo N na svoje proizvode.

               18

               Telefaksom od 18. srpnja 1998. Martin Y Paz požalio se društvu Fabriek van Maroquinerie Gauquie na nedostatak suradnje između tih dvaju društava. Predložio je savjetovanje o materijalima i bojama korištenima za proizvode kao i razmjenu popisa klijenata.

               19

               Dana 14. kolovoza 1998. društvo Martin Y Paz registriralo je za proizvode iz, među ostalim, razreda 18. i 25. Nicanskog sporazuma figurativni žig Beneluksa, koji se sastoji od vodoravno izduženog slova N (u daljnjem tekstu: žig N), kao i figurativni žig Beneluksa koji se sastoji od stilizirane inačice verbalnog znaka Nathan (u daljnjem tekstu: verbalni žig Nathan).

               20

               Od 2002. društva Martin Y Paz i Fabriek van Maroquinerie Gauquie također upotrebljavaju verbalni znak „Nathan Baume”. Dana 24. siječnja 2002. društvo Martin Y Paz registriralo je taj znak kao žig Beneluksa za proizvode iz razreda 18. i 25. Nicanskog sporazuma (u daljnjem tekstu: žig Nathan Baume).

               21

               Ta dva društva međusobno su prodavala svoje proizvode (ručne torbe i cipele koje je proizveo Fabriek van Maroquinerie Gauquie te ostale proizvode od kože koje je proizveo Martin Y Paz) i izlagala su ih u svojim trgovinama.

               22

               Odnosi između dvaju društava postupno su se narušavali.

               23

               Dana 24. svibnja 2005. D. Depuydt i Fabriek van Maroquinerie Gauquie (u daljnjem tekstu zajedno: Gauquie) tužili su društvo Martin Y Paz pred Tribunal de commerce de Nivelles (Trgovački sud u Nivellesu) s namjerom proglašenja žiga N, figurativnog žiga Nathan i žiga Nathan Baume ništavima ili, podredno, kako bi se proglasilo da su ti žigovi važeći samo za proizvode sitne kožne galanterije.

               24

               Presudom od 19. listopada 2006. tribunal de commerce de Nivelles odbio je tužbu koja mu je podnesena.

               25

               Dana 11. siječnja 2007. društvo Martin Y Paz zatražilo je od predsjednika tribunal de commerce de Nivelles da naloži društvu Gauquie da prestane upotrebljavati znakove koji su istovjetni ili slični žigovima N i Nathan Baume za proizvode iz razreda 18. i 25. Nicanskog sporazuma. Gauquie je protuzahtjevom zatražio od tog suda da zabrani društvu Martin Y Paz uporabu tih žigova i svih znakova istovjetnih ili sličnih verbalnom žigu Nathan za proizvode od kože osim proizvoda sitne kožne galanterije.

               26

               Presudom od 9. svibnja 2007. odbijen je zahtjev društva Martin Y Paz i društvu je naloženo da ne proizvodi i ne stavlja na tržište, pod znakovima „N”, „Nathan” ili „Nathan Baume”, ručne torbe istovjetne ili slične onima koje distribuira Gauquie.

               27

               Društvo Martin Y Paz podnijelo je žalbu cour d’appel de Bruxelles, dok je Gauquie podnio protužalbu protiv presude od 9. svibnja 2007. kao i žalbu protiv presude od 19. listopada 2006. navedene u točki 24. ove presude.

               28

               Taj je sud presudom od 8. studenoga 2007. presudio da Gauquie ne smije upotrebljavati znakove koji su istovjetni ili slični žigovima N ili Nathan Baume za proizvode osim ručnih torbi i cipela te da Martin Y Paz ne smije upotrebljavati žig N, figurativni žig Nathan i žig Nathan Baume za ručne torbe i cipele. U preostalom je dijelu odbio žalbu društva Gauquie upućenu protiv presude od 19. listopada 2006.

               29

               Što se tiče prava koja proizlaze iz žigova N i Nathan Baume za njihova nositelja, društvo Martin Y Paz, cour d’appel de Bruxelles je zaključio da je to društvo, do trenutka kada je predsjedniku tribunal de commerce de Nivelles uputilo zahtjev za izdavanje naloga, priznavalo da Gauquie može upotrebljavati znakove istovjetne tim žigovima za ručne torbe i cipele. To je priznavanje dodatno naglašeno ponovljenim prijedlozima društva Martin Y Paz u pogledu zajedničkog upravljanja postupkom stavljanja na tržište njegovih proizvoda i proizvoda Gauquieja.

               30

               Na temelju tih činjenica navedeni je sud zaključio da postoji „neopozivo odobrenje” društva Martin Y Paz za to da Gauquie upotrebljava navedene znakove za ručne torbe i cipele. Sud je zaključio da je društvo Martin Y Paz, s jedne strane, strogo zahtijevajući zabranu takve uporabe počinilo zlouporabu isključivog prava koje proizlazi iz tih žigova i, s druge strane, da činjenica što to društvo pod tim žigovima stavlja na tržište ručne torbe ili cipele predstavlja čin nepoštene konkurencije jer to društvo nepravedno iskorištava Gauquiejevo ulaganje kako bi učinio poznatima svoje visokokvalitetne proizvode te također može dovesti potrošače u zabludu.

               31

               Martin Y Paz podnio je žalbu u kasacijskom postupku protiv presude od 8. studenoga 2007. navedene u točki 28. ove presude.

               32

               Iako priznaje da je dao odobrenje da Gauquie upotrebljava znakove istovjetne žigu N i žigu Nathan Baume za ručne torbe i cipele na neodređeno vrijeme, Martin Y Paz tvrdi da je cour d’appel de Bruxelles počinio pogrešku koja se tiče prava kada je to odobrenje proglasio „neopozivim”. Kako tvrdi Martin Y Paz, u svakom trenutku se može jednostrano povući to odobrenje. Budući da više nije davao odobrenje da Gauquie upotrebljava te znakove, njegov zahtjev, kojim je tražio da se društvu Gauquie zabrani svaka uporaba znakova istovjetnih ili sličnih njegovim žigovima, ni u kojem slučaju ne predstavlja zlouporabu, nego legitimno korištenje isključivog prava koje za njega proizlazi iz žigova čiji je nositelj.

               33

               Osim toga, tvrdi da je cour d’appel de Bruxelles također počinio pogrešku koja se tiče prava kada je utvrdio da Martin Y Paz ne može proizvoditi i stavljati na tržište ručne torbe i cipele pod žigovima N i Nathan Baume. U tom pogledu Martin Y Paz primjećuje da su predmetni žigovi registrirani za razrede proizvoda kojima su, među ostalim, obuhvaćene ručne torbe i cipele. Zabranom uporabe vlastitih žigova za te proizvode tom bi se društvu uskratilo njegovo isključivo pravo.

               34

               U presudi od 2. prosinca 2011. Cour de cassation odbio je argumentaciju društva Martin Y Paz, prema kojoj je njegov zahtjev za izdavanje naloga predstavljao samo izraz isključivog prava koje proizlazi iz njegovih žigova, zbog čega se ne može smatrati zlouporabom. U tom pogledu navedeni sud primjećuje da zaključak koji je donio cour d’appel de Bruxelles o zlouporabi koju je počinilo društvo Martin Y Paz nije utemeljen samo na odobrenju koje je dalo potonje društvo, nego i na izrazima koje je koristilo u svojem zahtjevu za izdavanje naloga te na želji za osvetom.

               35

               S druge strane, Cour de cassation pita nije li cour d’appel de Bruxelles počinio pogrešku koja se tiče prava kada je društvu Martin Y Paz uskratio mogućnost da se poziva na svoje žigove protiv društva Gauquie, kao i mogućnost da samo upotrebljava te žigove za ručne torbe i cipele. Zbog toga je presudom od 2. prosinca 2011. odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Moraju li se članak 5. stavak 1. i članak 8. stavak 1. [Direktive 89/104] tumačiti na način da se nositelj registriranog žiga, u pogledu svih proizvoda koje je žig obuhvaćao u vrijeme registracije, protiv treće strane nikako ne može pozivati na isključivo pravo koje iz tog žiga proizlazi:

                                          —

                                          ako ga je nositelj žiga, u pogledu dijela proizvoda na koje se žig odnosi, tijekom dugog razdoblja zajednički upotrebljavao s trećom stranom kroz određeni oblik suvlasništva;

                                          —

                                          ako je nositelj žiga dao trećoj strani neopozivo odobrenje da tijekom te zajedničke uporabe upotrebljava žig u pogledu odnosnih proizvoda?

                                 (b)

                                 Moraju li se navedene odredbe tumačiti na način da primjena nacionalnog propisa, poput onog kojim se predviđa da nositelj prava ne može to pravo pogrešno upotrebljavati ili ga zlouporabiti, može dovesti do konačne zabrane korištenja tim isključivim pravom za dio proizvoda na koje se odnosi ili na način da se ta primjena mora ograničiti na neki drugi oblik sankcije za pogrešno korištenje tim pravom, odnosno njegovu zlouporabu?

                        2.

                                 (a)

                                 Moraju li se članak 5. stavak 1. i članak 8. stavak 1. [Direktive 89/104] tumačiti na način da nacionalni sud, ako nositelj registriranog žiga povuče svoju obvezu prema trećoj strani da neće upotrebljavati taj žig u odnosu na određene proizvode s namjerom da ga sam počne upotrebljavati, svejedno može nositelju tog žiga konačno zabraniti da ponovno počne koristiti odnosni žig zato što to predstavlja nepošteno tržišno natjecanje zbog prednosti koju nositelj tog žiga ostvaruje zahvaljujući oglašavanju koje je treća strana ranije provodila i zbog moguće zablude kod potrošača, ili se moraju tumačiti na način da nacionalni sud mora pronaći drugačije rješenje kojim se nositelju neće konačno zabraniti ponovna uporaba žiga?

                                 (b)

                                 Moraju li se navedene odredbe tumačiti na način da je izricanje konačne zabrane uporabe žiga njegovu nositelju opravdano ako je treća strana tijekom više godina vršila ulaganja kako bi pozornost javnosti svratila na proizvode u pogledu kojih je nositelj toj trećoj strani odobrio uporabu žiga?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               36

               Gauquie smatra da su postavljena pitanja nedopuštena ili da ih barem treba preformulirati.

               37

               Ističe da spor između njega i društva Martin Y Paz nije uređen Direktivom 89/104, nego nacionalnim pravom kojim je ta direktiva prenesena. Budući da Sud nema ovlasti tumačiti nacionalno pravo, ovaj zahtjev za prethodnu odluku ne može se ispitivati.

               38

               Odgovor na postavljena pitanja u svakom slučaju nije relevantan za ishod glavnog postupka. U tom pogledu Gauquie primjećuje da se članak 5. Direktive 89/104 odnosi na doseg isključivog prava koje proizlazi iz žiga u slučaju nepostojanja odobrenja, dok se ovaj zahtjev za prethodnu odluku temelji na postojanju „neopozivog odobrenja”. Nadalje, budući da Martin Y Paz i Gauquie nisu sklopili nikakav ugovor o licenciji, članak 8. te direktive, koji se odnosi na licencije, također nema veze s glavnim postupkom.

               39

               Osim toga, pitanja koja je postavio Cour de cassation dovode do zaključka da je cour d’appel de Bruxelles zabranio društvu Martin Y Paz da se koristi isključivim pravom koje proizlazi iz njegovih žigova, dok je u stvarnosti tek zabranio tom društvu da se koristi tim pravom za ručne torbe i cipele.

               40

               Europska komisija slaže se s argumentacijom društva Gauquie, koja se temelji na tvrdnji da članak 8. Direktive 89/104 nije relevantan za ishod glavnog postupka. Međutim, što se tiče članka 5. te direktive, smatra da ta odredba može biti relevantna iako se, kako tvrdi ta institucija, ishod glavnog postupka mora prije svega temeljiti na belgijskom građanskom pravu i pravilima u području poštenog tržišnog natjecanja.

               41

               Ni društvo Martin Y Paz ni poljska vlada nisu osporili dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.

               42

               Kao prvo, što se tiče argumentacije društva Gauquie prema kojoj sud koji je uputio zahtjev zapravo traži tumačenje nacionalnog prava kojim se prenosi Direktiva 89/104, valja utvrditi da to društvo ne osporava da primjena nacionalnog prava ili prava Beneluksa u području žigova mora biti u skladu s direktivom o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima. Sud koji je uputio zahtjev upravo traži tumačenje Direktive 89/104 kako bi utvrdio je li cour d’appel de Bruxelles mogao zabraniti društvu Martin Y Paz uporabu njegovih žigova za ručne torbe i cipele i pozivanje na isključivo pravo koje proizlazi iz tih žigova protiv društva Gauquie a da time ne počini povredu te direktive. U tim se okolnostima ne može tvrditi da je predmet zahtjeva za prethodnu odluku bilo što drugo osim tumačenje prava Unije (vidjeti, prema analogiji, presudu od 11. rujna 2003., Anomar i dr., C‑6/01, Zb., str. I‑8621., t. 38.).

               43

               Nadalje, što se tiče argumenta prema kojem članci 5. i 8. te direktive nisu relevantni za ishod glavnog postupka, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se takav argument ne može prihvatiti osim ako nije očito da zatraženo tumačenje nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom tog spora (vidjeti među ostalim presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, Zb., str. I‑2099., t. 39., od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, Zb., str. I‑11421., t. 25., kao i od 18. srpnja 2013., Daiichi Sankyo i Sanofi‑Aventis Deutschland, C‑414/11, t. 35.).

               44

               Međutim, iako je točno, kako ističe Gauquie, da se članak 5. Direktive 89/104 odnosi na uporabu žigova istovjetnih ili sličnih drugom žigu bez odobrenja njegova nositelja, iz izjave suda koji je uputio zahtjev prema kojoj postoji „neopozivo odobrenje” ne proizlazi nužno da je društvo Martin Y Paz dalo odobrenje društvu Gauquie za uporabu znakova istovjetnih njegovim žigovima i da time u glavnom postupku nedostaje jedan od bitnih elemenata za primjenu pravila predviđenog člankom 5. Direktive 89/104, odnosno nepostojanja odobrenja.

               45

               Upravo suprotno, iz činjenica navedenih u točki 25. ove presude može slijediti da društvo Martin Y Paz više nije suglasno s time da se njegovi žigovi upotrebljavaju na proizvodima društva Gauquie.

               46

               Nadalje, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je, koristeći izraz „neopozivo odobrenje”, Cour de cassation preuzeo terminologiju koju je koristio cour d’appel de Bruxelles kako bi pokazao, s jedne strane, da se društvo Martin Y Paz u okviru zajedničke uporabe tijekom neodređenog razdoblja obvezalo da se neće protiviti tome da Gauquie koristi znakove istovjetne njegovim žigovima za ručne torbe i cipele i, s druge strane, da se ta obveza nije mogla raskinuti jednostrano ili, u najmanju ruku, na neprimjeren način, kao što je ovdje slučaj. Čini se dakle da uporaba tog izraza u zahtjevu za prethodnu odluku ukazuje na to da je društvo Martin Y Paz nezakonito povuklo svoje odobrenje i ne dovodi do zaključka da članak 5. Direktive 89/104 očito nije relevantan za glavni predmet.

               47

               Nadalje, činjenica da formulacija prethodnih pitanja navodi na zaključak da se glavni postupak odnosi na mjeru kojom se nositelju žigova zabranjuje svako korištenje isključivim pravom koje proizlazi iz tih žigova, dok je u stvarnosti nositelju samo zabranjeno korištenje tim pravom za određene proizvode, također ne podrazumijeva nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. U tom je pogledu dovoljno preformulirati postavljena pitanja.

               48

               Međutim, što se tiče članka 8. Direktive 89/104, valja utvrditi da je tumačenje te odredbe koja se odnosi na licencije beskorisno za ishod glavnog postupka. Činjenica da odnosi između stranaka glavnog postupka nikad nisu bili uređeni licencijom, što su istaknuli Gauquie i Komisija, navedena je u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, a potvrdio ju je i Martin Y Paz u okviru odgovora na pitanje koje je Sud postavio tijekom usmenog postupka. U tom pogledu, iako je tvrdio da je zajednička uporaba s društvom Gauquie proizvoda „Nathan” i s njima povezanih žigova bila slična ugovornom odnosu kao što je licencija, društvo Martin Y Paz priznalo je da ta uporaba zapravo nema svojstva takvog odnosa.

               49

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na tumačenje članka 8. Direktive 89/104, dok se u preostalom dijelu valja smatrati dopuštenim.

         O prethodnim pitanjima

               50

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati sprječava li članak 5. Direktive 89/104 da nositelj žigova koji je u okviru zajedničke uporabe s trećom osobom odobrio toj trećoj osobi uporabu znakova koji su istovjetni s njegovim žigovima za određene proizvode iz razreda za koje su ti žigovi registrirani, i koji to više ne odobrava, bude uskraćen za svaku mogućnost da toj trećoj osobi suprotstavi isključivo pravo koje mu je povjereno na temelju navedenih žigova i da sam izvršava to isključivo pravo za proizvode istovjetne proizvodima navedene treće osobe.

               51

               Društvo Martin Y Paz smatra da je članak 5. protivan takvoj uskrati prava i tvrdi da je njegov učinak oduzimanje biti tom isključivom pravu koje proizlazi iz predmetnih žigova. Jedina dopuštena ograničenja tog isključivog prava jesu ona utvrđena u člancima 6. i 7. Direktive 89/104.

               52

               S druge strane, Gauquie tvrdi da isključivo pravo koje proizlazi iz žiga također može biti ograničeno načelom utvrđenim u nacionalnom pravnom poretku, prema kojem nositelj prava ne može zloupotrebljavati to pravo ili ga upotrebljavati na nepošten način. Stoga je to oduzimanje biti u skladu s člankom 5. Direktive 89/104.

               53

               Poljska vlada i Komisija smatraju da se tim načelom ograničava isključivo pravo koje proizlazi iz žiga, ali da ono ne može dovesti do potpunog sprječavanja primjene tog isključivog prava. Osim toga, poljska vlada smatra da, u sporu kao što je onaj u glavnom postupku, valja ispitati može li uporaba koju nositelj žiga želi spriječiti ugroziti neku od funkcija tog žiga.

               54

               Ponajprije valja podsjetiti da je člancima 5. do 7. Direktive 89/104 dovršeno usklađivanje pravila o pravima koja proizlaze iz žiga te da su njima definirana prava koja uživaju nositelji žigova u Europskoj uniji (vidjeti osobito presude od 20. studenoga 2001., Zino Davidoff i Levi Strauss, C‑414/99 do C‑416/99, Zb., str. I‑8691., t. 39.; od 3. lipnja 2010., Coty Prestige Lancaster Group, C‑127/09, Zb., str. I‑4965., t. 27., kao i od 22. rujna 2011., Budějovický Budvar, C‑482/09, Zb., str. I‑8701., t. 32.).

               55

               Prema tome, osim u određenim slučajevima uređenima člankom 8. et seq. navedene direktive, nacionalni sud ne može, u okviru postupka koji se odnosi na korištenje isključivim pravom koje proizlazi iz žiga, ograničiti to isključivo pravo na način koji premašuje ograničenja koja proizlaze iz navedenih članaka 5. do 7.

               56

               Što se tiče tih ograničenja, kao prvo, neupitno je da nijedno od ograničenja navedenih u članku 6. Direktive 89/104 nije relevantno za slučaj kao što je onaj u glavnom postupku.

               57

               Drugo, valja istaknuti da odobrenje, kao što je ono kojim je društvu Gauquie dopuštena uporaba znakova istovjetnih žigovima društva Martin Y Paz za ručne torbe i cipele, doista dovodi do iscrpljenja isključivog prava u smislu članka 7. navedene direktive, ali samo za pojedinačne artikle koje je na tržište Europskog gospodarskog prostora (EGP) stavio korisnik odobrenja (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 1999., Sebago i Maison Dubois, C‑173/98, Zb., str. I‑4103., t. 19. i 20., kao i prethodno navedenu presudu Coty Prestige Lancaster Group, t. 31.). Iz navedene sudske prakse, kao i iz samog teksta članka 7., proizlazi da se treća osoba koja koristi to odobrenje i koja se, prema tome, može pozivati na iscrpljenje isključivih prava koja proizlaze iz žiga za sve pojedinačne artikle obuhvaćene tim odobrenjem koje stavlja na tržište unutar EGP‑a može pozivati na to iscrpljenje tek nakon završetka primjene odobrenja.

               58

               Treće, što se tiče ograničenja isključivih prava koja proizlaze iz članka 5. Direktive 89/104 kao takve, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da su isključiva prava predviđena tom odredbom dodijeljena kako bi nositelj žiga mogao zaštiti svoje specifične interese kao nositelj žiga, odnosno kako bi mogao zajamčiti da žig može ispuniti svoje funkcije. Prema tome, korištenje tog prava trebalo bi se ograničiti na slučajeve u kojima činjenica da treća osoba upotrebljava žig ugrožava ili može ugroziti neku od funkcija žiga. Među tim funkcijama ne nalazi se samo glavna funkcija žiga, a to je jamčiti potrošačima podrijetlo predmetnog proizvoda ili usluge, nego i druge funkcije, poput jamstva kvalitete tog proizvoda ili te usluge, ili funkcije komunikacije, ulaganja ili oglašavanja (vidjeti u tom smislu prethodno navedenu presudu Budějovický Budvar, t. 71. i navedenu sudsku praksu, kao i presudu od 22. rujna 2011., Interflora i Interflora British Unit, C‑323/09, Zb., str. I‑8625., t. 32. do 41.).

               59

               U ovom slučaju isključivo pravo koje proizlazi iz žigova koje Martin Y Paz želi koristiti može biti obuhvaćeno situacijom opisanom u članku 5. stavku 1. točki (a) Direktive 89/104, prema kojoj nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja upotrebljavaju znak koji je istovjetan njegovu žigu u odnosu na proizvode koji su istovjetni onima za koje je žig registriran.

               60

               Ako valja smatrati da Gauquie, otkada je društvo Martin Y Paz izrazilo svoju volju da se koristi svojim isključivim pravom protiv njega, upotrebljava znakove istovjetne žigovima društva Martin Y Paz bez odobrenja potonjeg, a što mora ispitati sud koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da, u skladu s onim što je navedeno u točki 58. ove presude, ocijeni ugrožava li ta uporaba ili može li ugroziti, u predmetnim okolnostima, neku od funkcija navedenih žigova. U slučaju da se pokaže da takva ugroza ili mogućnost takve ugroze postoji, valja zaključiti da uskrata društvu Martin Y Paz mogućnosti da se koristi svojim isključivim pravom protiv uporabe koju vrši društvo Gauquie premašuje ograničenja koja proizlaze iz članaka 5. do 7. Direktive 89/104.

               61

               Doduše, kako proizlazi iz toga što se u šestoj uvodnoj izjavi Direktive 89/104 poziva na nacionalno pravo u području građanske odgovornosti, nacionalni sud može izreći kaznu nositelju žiga ili mu naložiti nadoknađivanje pretrpljene štete ako utvrdi da je nositelj nezakonito okončao odobrenje na temelju kojega je treća strana mogla upotrebljavati znakove istovjetne njegovim žigovima. Međutim, kako su to istaknule poljska vlada i Komisija, kao i nezavisni odvjetnik u točkama 78. do 83. svojega mišljenja, činjenica da je utvrđeno postojanje takvog ponašanja ne može imati za učinak produljenje, na temelju sudske odluke i na neodređeno vrijeme, zajedničke uporabe tih žigova ako više ne postoji zajednička volja predmetnih društava za takvo korištenje.

               62

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja odgovoriti na postavljena pitanja na način da članak 5. Direktive 89/104 ne dopušta da nositelj žiga koji je u okviru zajedničke uporabe s trećom osobom odobrio toj trećoj strani uporabu znakova koji su istovjetni s njegovim žigovima za određene proizvode iz razreda za koje su ovi žigovi registrirani, i koji to više ne odobrava, bude uskraćen za svaku mogućnost da toj trećoj osobi suprotstavi isključivo pravo koje mu je povjereno na temelju navedenih žigova i da se sam koristi tim isključivim pravom za proizvode istovjetne proizvodima navedene treće osobe.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima, kako je izmijenjena Sporazumom o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992., ne dopušta da nositelj žiga koji je u okviru zajedničke uporabe s trećom osobom odobrio toj trećoj osobi uporabu znakova koji su istovjetni s njegovim žigovima za određene proizvode iz razreda za koje su ti žigovi registrirani, i koji to više ne odobrava, bude uskraćen za svaku mogućnost da toj trećoj osobi suprotstavi isključivo pravo koje mu je povjereno na temelju navedenih žigova i da se sam koristi tim isključivim pravom za proizvode istovjetne proizvodima navedene treće osobe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 31. svibnja 2005.#Synetairismos Farmakopoion Aitolias & Akarnanias (Syfait) i drugi protiv GlaxoSmithKline plc i GlaxoSmithKline AEVE.#Zahtjev za prethodnu odluku: Epitropi Antagonismou - Grčka.#Dopuštenost.#Predmet C-53/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. prosinca 2005.#Centralan Property Ltd protiv Commissioners of Customs & Excise.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-63/04.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. ožujka 2016.#Christian Liffers protiv Producciones Mandarina SL i Mediaset España Comunicación SA, ranije Gestevisión Telecinco SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Direktiva 2004/48/EZ – Članak 13. stavak 1. – Audiovizualno djelo – Aktivnost kojom se povređuje pravo – Naknada štete – Načini izračunavanja – Paušalni iznos – Neimovinska šteta – Uključenost.#Predmet C-99/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Direktiva 2004/48/EZ — Članak 13. stavak 1. — Audiovizualno djelo — Aktivnost kojom se povređuje pravo — Naknada štete — Načini izračunavanja — Paušalni iznos — Neimovinska šteta — Uključenost“
      U predmetu C‑99/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 12. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2015., u postupku

         Christian Liffers

      protiv

         Producciones Mandarina SL,

         Mediaset España Comunicación SA, ranije Gestevisión Telecinco SA,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C. Liffersa, E. Jordi Cubells, abogado,

               —

               za Producciones Mandarina SL, A. González Gozalo, abogado,

               —

               za Mediaset España Comunicación SA, R. Seel, abogado,

               —

               za španjolsku vladu, M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, E. Gippini Fournier i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 1. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između C. Liffersa i Producciones Mandarina SL (u daljnjem tekstu: Mandarina) te Mediaset España Comunicación SA, ranije Gestevisión Telecinco SA (u daljnjem tekstu: Mediaset), u vezi s tužbom zbog povrede prava intelektualnog vlasništva.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10., 17. i 26. Direktive 2004/48 glase:

                        „(10)

                        Cilj je ove Direktive usklađivanje zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.

                  […]

                        (17)

                        Mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom trebali bi se odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama tog slučaja, uključujući i posebna obilježja svakog prava intelektualnog vlasništva i, kada je primjereno, namjernu ili nenamjernu prirodu povrede.

                  […]

                        (26)

                        Radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna, kako će one dovesti do takve povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, kada je to prikladno, bilo kakvu [neimovinsku] štetu nanesenu nositelju prava. Kao alternativa, na primjer kada je teško utvrditi iznos stvarno pretrpljene štete, iznos odštete može biti izveden iz elemenata kao što su naknade ili pristojbe koje bi trebalo platiti da je počinitelj povrede zahtijevao odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva. Cilj nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete već omogućavanje naknade štete utemeljene na objektivnom kriteriju istovremeno vodeći računa o troškovima koje je imao nositelj prava, kao što su troškovi identifikacije i istraživanja.“

               4

               Članak 13. stavak 1. te direktive, naslovljen „Naknade štete“, određuje:
               „Države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela, na zahtjev oštećene stranke, počinitelju povrede koji je znao ili za kojeg je osnovano pretpostaviti da je morao znati da sudjeluje u vršenju povrede, nalože da nositelju prava plati naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede.
               Pri određivanju naknade štete sudska tijela:

                        (a)

                        uzimaju u obzir sve primjerene aspekte, kao što su negativne gospodarske posljedice, uključujući i izgubljenu dobit, koje je pretrpjela oštećena stranka, svaku nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, u odgovarajućim slučajevima, elemente koji nisu gospodarski čimbenici, kao što je [neimovinska] šteta koju je povreda nanijela nositelju prava;
                        ili

                        (b)

                        kao alternativu točki (a), ona mogu u odgovarajućim slučajevima odrediti naknadu štete u obliku paušalnog iznosa na temelju elemenata kao što je barem iznos naknada ili pristojbi koje bi povreditelj prava morao platiti da je zatražio odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva.

                  […]“

         Španjolsko pravo

               5

               Članak 140. Zakona o intelektualnom vlasništvu, koji je potvrđen Kraljevskom zakonodavnom uredbom 1/1996 o odobravanju kodificiranog teksta Zakona o intelektualnom vlasništvu kojim se utvrđuju, pojašnjavaju i usklađuju zakonske odredbe na snazi u tom području (Real Decreto Legislativo 1/1996, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Propiedad Intelectual, regularizando, aclarando y armonizando las disposiciones legales vigentes sobre la materia), od 12. travnja 1996. (BOE br. 97, str. 14369.), kako je izmijenjen Zakonom 19/2006 o proširenju sredstava zaštite prava intelektualnog i industrijskog vlasništva te o utvrđivanju postupovnih pravila radi olakšanja primjene različitih propisa Zajednice (ley 19/2006, por la que se amplían los medios de tutela de los derechos de propiedad intelectual e industrial y se establecen normas procesales para facilitar la aplicación de diversos reglamentos comunitarios) od 5. lipnja 2006. (BOE br. 134, str. 21230., u daljnjem tekstu: Zakon o intelektualnom vlasništvu), propisuje:
               „1.   Naknada štete koja se duguje na temelju povrede prava ne podrazumijeva samo vrijednost pretrpljenog gubitka već i izgubljenu dobit koja je posljedica te povrede prava. Iznos naknade štete može podrazumijevati troškove istraživanja nastale u svrhu pribavljanja razumnih dokaza počinjenja povrede na koju se odnosi sudski postupak.
               2.   Naknada štete se utvrđuje prema izboru oštećene osobe sukladno jednom od sljedećih kriterija:

                        (a)

                        Negativnim ekonomskim posljedicama, osobito izgubljenoj dobiti koju je pretrpjela oštećena osoba i neopravdanoj koristi koju je stekao počinitelj povrede uslijed nezakonite uporabe. Ako postoji neimovinska šteta, ona se mora naknaditi čak i ako nije utvrđeno postojanje ekonomske štete. Kako bi se ona procijenila, valja uzeti u obzir okolnosti povrede, njezinu ozbiljnost i stupanj nezakonitog širenja djela.

                        (b)

                        Iznosu koji je oštećena osoba trebala primiti na temelju naknade da je počinitelj povrede zatražio odobrenje za korištenje predmetnog intelektualnog vlasništva‟.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               6

               C. Liffers je redatelj, scenarist i producent audiovizualnog djela naslovljenog Dos patrias, Cuba y la noche (Dvije domovine, Kuba i noć) u kojem se iznosi šest osobnih i intimnih priča različitih stanovnika Havane (Kuba) čija je zajednička osobina njihov homoseksualni odnosno transseksualni odabir.

               7

               Mandarina je proizvela audiovizualni dokumentarni film o dječjoj prostituciji na Kubi u kojem su prikazana nezakonita postupanja snimljena skrivenom kamerom. U taj dokumentarni film uključeno je nekoliko scena iz djela Dos patrias, Cuba y la Noche, za što nije zatraženo odobrenje C. Liffersa. Navedeni dokumentarni film distribuirao je španjolski televizijski kanal Telecinco u vlasništvu Mediaseta.

               8

               C. Liffers podnio je pred Juzgado de lo Mercantil no 6 de Madrid (trgovački sud br. 6. u Madridu) tužbu protiv društava Mandarina i Mediaset, kojom je od spomenutog suda zatražio da potonjima naloži prestanak povrede njegovih prava intelektualnog vlasništva te isplatu iznosa od 6740 eura zbog povrede njegovih prava iskorištavanja, kao i dodatan iznos od 10000 eura na temelju naknade neimovinske štete za koju je smatrao da ju je pretrpio.

               9

               C. Liffers procijenio je iznos naknade štete za povredu prava iskorištavanja njegova djela upućujući na iznos naknada ili pristojbi na koje bi imao pravo da su Mandarina i Mediaset od njega bili zatražili odobrenje za korištenje predmetnog intelektualnog vlasništva, čime se primjenjuje članak 140. stavak 2. točka (b) Zakona o intelektualnom vlasništvu koji omogućuje oštećenom nositelju prava intelektualnog vlasništva da procijeni naknadu štete na temelju iznosa naknada ili pristojbi na koje bi imao pravo da je počinitelj povrede bio zatražio odobrenje za korištenje tog prava (u daljnjem tekstu: hipotetske naknade). Taj način izračunavanja, za razliku od načina izračunavanja iz stavka 2. točke (a) tog članka, ne obvezuje tražitelja naknade štete da utvrdi opseg svoje stvarne štete. C. Liffers koristio je u tu svrhu tarife Organizacije za upravljanje pravima audiovizualnih proizvođača (Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales). Na tako utvrđen iznos imovinske štete C. Liffers dodao je paušalni iznos za neimovinsku štetu za koju je smatrao da ju je pretrpio.

               10

               Juzgado de lo Mercantil no 6 de Madrid (trgovački sud br. 6 u Madridu) prihvatio je djelomično tužbu C. Liffersa te je naložio Mandarini i Mediasetu, među ostalim, da mu isplate iznos od 3370 eura za naknadu imovinske štete koja je nastala uslijed te povrede kao i iznos od 10000 eura za prouzročenu neimovinsku štetu. Postupajući povodom žalbe, Audiencia Provincial de Madrid (provincijski sud u Madridu) snizio je iznos naknade imovinske štete na 962,33 eura te je u cijelosti ukinuo osudu Mandarine i Mediaseta na naknadu neimovinske štete. Naime, prema mišljenju tog suda, s obzirom na to da je C. Liffers odabrao način izračunavanja koji se temelji na hipotetskim naknadama iz članka 140. stavka 2. točke (b) Zakona o intelektualnom vlasništvu, on više nema osnove tražiti uz to i naknadu svoje neimovinske štete. U tu svrhu trebao je odabrati način izračunavanja iz stavka 2. točke (a) navedenog članka. Odabir jednog načina izračunavanja isključuje drugi pa je kombinacija dvaju izračunavanja isključena.

               11

               U žalbi podnesenoj pred sudom koji je uputio zahtjev, odnosno pred Tribunal Supremom (Vrhovni sud), C. Liffers tvrdi da mu naknada neimovinske štete mora biti odobrena u svakom slučaju, neovisno o tome je li podnositelj zahtjeva odabrao način izračunavanja štete iz članka 140. stavka 2. točke (a) Zakona o intelektualnom vlasništvu ili iz točke (b) te odredbe. Sud koji je uputio zahtjev ima sumnje u vezi s tumačenjem članka 13. stavka 1. Direktive 2004/48 i članka 140. stavka 2. Zakona o intelektualnom vlasništvu kojim se prenosi ta odredba u španjolsko pravo.

               12

               U tim okolnostima, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se članak 13. stavak 1. Direktive 2004/48 tumačiti na način da osoba oštećena povredom intelektualnog vlasništva koja zahtijeva naknadu imovinske štete izračunane na osnovi iznosa naknada ili pristojbi koje bi joj počinitelj povrede platio da je zatražio odobrenje za korištenje predmetnog prava intelektualnog vlasništva ne može povrh toga zahtijevati i naknadu nanesene neimovinske štete?“

         O prethodnom pitanju

               13

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 13. stavak 1. Direktive 2004/48 tumačiti na način da se osobi koja je oštećena povredom svojeg prava intelektualnog vlasništva i koja traži naknadu svoje imovinske štete izračunane na temelju hipotetskih naknada u skladu s člankom 13. stavkom 1. podstavkom drugim točkom (b) tog članka, ne dopušta i potraživanje naknade njezine neimovinske štete kako je predviđena u stavku 1. podstavku drugom točki (a) navedenog članka.

               14

               U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst te ciljeve propisa čiji je ona dio (presuda Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, t. 28. i navedena sudska praksa).

               15

               Kada je riječ, kao prvo, o tekstu članka 13. stavka 1. podstavka drugog točki (b) Direktive 2004/48, valja ustvrditi da iako se u njemu ne navodi neimovinska šteta kao element koji sudska tijela moraju uzeti u obzir prilikom utvrđivanja naknade štete koju se treba platiti nositelju prava, on ipak ne isključuje uzimanje u obzir takve vrste štete. Naime, navedena odredba, propisujući mogućnost utvrđivanja paušalnog iznosa naknade štete „barem“ na temelju elemenata koji su tamo navedeni, dopušta uključivanje u taj iznos drugih elemenata kao što su to, ovisno o slučaju, naknada neimovinske štete nastale nositelju tog prava.

               16

               Kao drugo, valja navesti da takvu tvrdnju potvrđuje analiza konteksta predmetne odredbe.

               17

               Naime, s jedne strane, podstavak prvi članka 13. stavka 1. Direktive 2004/48 utvrđuje opće pravilo prema kojem nadležna sudska tijela moraju naložiti počinitelju povrede da oštećenom nositelju prava intelektualnog vlasništva isplati naknadu štete „primjerenu stvarnoj šteti koju je [potonji] pretrpio kao posljedicu povrede“. Doista, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 28. svojeg mišljenja, neimovinska šteta, kao što je to povreda ugleda autora djela, jest, pod pretpostavkom da se utvrdi, sastavni dio štete koju je potonji stvarno pretrpio.

               18

               Stoga sâm tekst članka 13. stavka 1. podstavka drugog točke (b) Direktive 2004/48, tumačen u vezi s podstavkom prvim tog stavka, isključuje da se izračunavanje naknade štete koju treba platiti nositelju predmetnog prava temelji isključivo na iznosu hipotetskih naknada u slučaju kada je nositelj zaista pretrpio neimovinsku štetu.

               19

               S druge strane, valja navesti da je nadležnim sudskim tijelima primjena metode paušalnog izračunavanja iz članka 13. stavka 1. podstavka drugog točke (b) Direktive 2004/48 dopuštena, podredno, samo u „odgovarajućim slučajevima“.

               20

               Doista, kao što to navodi uvodna izjava 26. navedene direktive, ta potonja metoda primjenjuje se „na primjer kada je teško utvrditi iznos stvarno pretrpljene štete“. U tim okolnostima, iznos naknade štete može se izračunati na temelju elemenata kao što su to naknade ili pristojbe koje bi inače trebalo platiti za korištenje prava intelektualnog vlasništva, a što ne uzima u obzir moguću neimovinsku štetu.

               21

               Kad je riječ, naposljetku, o ciljevima koji se nastoje ostvariti Direktivom 2004/48, valja ponajprije podsjetiti da je u skladu s uvodnom izjavom 10. njezin cilj osiguravanje visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.

               22

               Nadalje, iz uvodne izjave 17. te direktive proizlazi da bi se mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni tom direktivom trebali odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama slučaja.

               23

               Naposljetku, uvodna izjava 26. navedene direktive navodi, među ostalim, da radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava intelektualnog vlasništva treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, među ostalim, bilo kakvu neimovinsku štetu nanesenu nositelju prava.

               24

               Iz uvodnih izjava 10., 17. i 26. Direktive 2004/48 proizlazi da se tom direktivom nastoji ostvariti visoka razina zaštite prava intelektualnog vlasništva koja uzima u obzir posebnosti svakog slučaja i temelji se na načinu izračunavanja naknade štete kojim se nastoji zadovoljiti te posebnosti.

               25

               S obzirom na ciljeve Direktive 2004/48, članak 13. stavak 1. podstavak prvi treba tumačiti na način da utvrđuje načelo prema kojem se izračunavanjem iznosa naknade štete koji se treba platiti nositelju prava intelektualnog vlasništva mora nastojati zajamčiti cjelovita naknada štete koju je „stvarno pretrpio“ uključujući i eventualno nastalu neimovinsku štetu.

               26

               Doista, kao što to proizlazi iz točke 20. ove presude, paušalno utvrđivanje iznosa naknade štete koji se mora platiti samo na temelju hipotetskih naknada obuhvaća samo imovinsku štetu koju je pretrpio dotični nositelj prava intelektualnog vlasništva pa radi cjelovite naknade taj nositelj mora imati mogućnost zatražiti povrh tako izračunane naknade štete i naknadu neimovinske štete koju je eventualno pretrpio.

               27

               U tim okolnostima, na prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 13. stavak 1. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da se osobi koja je oštećena povredom svojeg prava intelektualnog vlasništva i koja traži naknadu svoje imovinske štete izračunane na temelju hipotetskih naknada u skladu s člankom 13. stavkom 1. podstavkom drugim točkom (b) tog članka, dopušta povrh toga i potraživanje naknade njezine neimovinske štete kako je predviđena u stavku 1. podstavku drugom točki (a) navedenog članka.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 1. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da se osobi koja je oštećena povredom svojeg prava intelektualnog vlasništva i koja traži naknadu svoje imovinske štete izračunane na temelju hipotetskih naknada u skladu s člankom 13. stavkom 1. podstavkom drugim točkom (b) tog članka, dopušta povrh toga i potraživanje naknade njezine neimovinske štete kako je predviđena u stavku 1. podstavku drugom točki (a) navedenog članka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. listopada 2014.#Gérard Buono i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Zajednička ribarstvena politika – Ribolovne kvote – Hitne mjere Komisije – Izvanugovorna odgovornost Unije – Članak 340. stavak 2. UFEU-a – Pretpostavke – Stvarna i izvjesna šteta.#Spojeni predmeti C‑12/13 P i C‑13/13 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑12/13 P i C‑13/13 P,
            povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesenih 4. siječnja 2013.,
            Gérard Buono, sa stalnom adresom u Agdeu (Francuska),
            Jean-Luc Buono, sa stalnom adresom u Agdeu,
            Roger Del Ponte, sa stalnom adresom u Balaruc-les-Bainsu (Francuska),
            Serge Antoine Di Rocco, sa stalnom adresom u Sèteu (Francuska),
            Jean Gérald Lubrano, sa stalnom adresom u Balaruc-les-Bainsu,
            Jean Lubrano, sa stalnom adresom u Port-Vendresu (Francuska),
            Jean Lucien Lubrano, sa stalnom adresom u Saleillesu (Francuska),
            Fabrice Marin, sa stalnom adresom u Frontignanu (Francuska),
            Robert Marin, sa stalnom adresom u Balaruc-les-Bainsu,
            koje zastupaju A. Arnaud i P.-O. Koubi-Flotte, odvjetnici (C‑12/13 P),
            i
            Syndicat des thoniers méditerranéens, sa sjedištem u Marseilleu (Francuska),
            Marc Carreno, sa stalnom adresom u Sèteu,
            Jean-Louis Donnarel, sa stalnom adresom u Lourmarinu (Francuska),
            Jean-François Flores, sa stalnom adresom u Sèteu,
            Gérald Jean Lubrano, sa stalnom adresom u Balaruc-les-Bainsu,
            Hervé Marin, sa stalnom adresom u Balaruc-le-Vieuxu (Francuska),
            Nicolas Marin, sa stalnom adresom u Frontignanu,
            Sébastien Marin, sa stalnom adresom u Bouziguesu (Francuska),
            Serge Antoine José Perez, sa stalnom adresom u Sorèdeu (Francuska),
            koje zastupa C. Bonnefoi, odvjetnica (C‑13/13 P),
            žalitelji,
            druge stranke u postupku su:
            Europska komisija, koju zastupaju A. Bouquet i D. Nardi, u svojstvu agenata,
            tuženik u prvostupanjskom postupku,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, C. Vajda i S. Rodin, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits (izvjestitelj),  J. L. da Cruz Vilaça i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. ožujka 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Svojim žalbama Gérard Buono, Jean-Luc Buono, Roger Del Ponte, Serge Antoine Di Rocco, Jean Gérald Lubrano, Jean Lubrano, Jean Lucien Lubrano, Fabrice Marin i Robert Marin (predmet C‑12/13 P) kao i Syndicat des thoniers méditerranéens (u daljnjem tekstu: STM) te Marc Carreno, Jean-Louis Donnarel, Jean-François Flores, Gérald Jean Lubrano, Hervé Marin, Nicolas Marin, Sébastien Marin i Serge Antoine José Perez (predmet C-13/13 P) zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije Syndicat des thoniers méditerranéens i dr./Komisija (T‑574/08, EU:T:2012:583, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on odbio njihovu tužbu radi naknade štete koju su navodno pretrpjeli zbog donošenja Uredbe Komisije (EZ) br. 530/2008 od 12. lipnja 2008. o utvrđivanju hitnih mjera primjenjivih na plivarice tunolovke koje love plavoperajnu tunu u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º W i u Mediteranskome moru (SL L 155, str. 9.).
            Pravni okvir
            2. Uredbom Vijeća (EZ) br. 2371/2002 od 20. prosinca 2002. o očuvanju i održivom iskorištavanju ribolovnih resursa u okviru Zajedničke ribarstvene politike (SL L 358, str. 59.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 38.) želi se uspostaviti višegodišnji plan upravljanja u ribarstvu kako bi se osigurala dugoročna održivost tog sektora.
            3. Članak 7. Uredbe br. 2371/2002, pod naslovom „Hitne mjere Komisije“, glasi:
            „1. Ako postoje dokazi da ribolovne aktivnosti dovode u ozbiljnu opasnost očuvanje živih vodenih bogatstava ili morski ekosustav i da je potrebno odmah postupati, Komisija može, na temelju opravdanog zahtjeva države članice ili na vlastitu inicijativu, odlučiti o uvođenju hitnih mjera koje ne smiju trajati dulje od šest mjeseci. Komisija može donijeti novu odluku o produženju hitnih mjera za razdoblje od najviše šest mjeseci.
            2. Država članica dostavlja zahtjev istodobno Komisiji, drugim državama članicama i regionalnim savjetodavnim vijećima. Oni mogu, u roku od pet radnih dana od primitka zahtjeva, dostaviti Komisiji pismene primjedbe.
            Komisija donosi odluku u roku od 15 radnih dana od primitka zahtjeva iz stavka 1.
            3. Hitne mjere odmah stupaju na snagu. O njima se obavješćuju dotične države članice i objavljuju se u Službenom listu .
            4. Odluku Komisije dotične države članice mogu uputiti Vijeću u roku od 10 radnih dana od primitka obavijesti.
            5. U roku od mjesec dana od primitka te odluke, Vijeće može kvalificiranom većinom donijeti drukčiju odluku.“
            4. Člankom 20. Uredbe br. 2371/2002, pod naslovom „Dodjela ribolovnih mogućnosti“, propisano je:
            „1. Na prijedlog Komisije, Vijeće kvalificiranom većinom odlučuje o ograničenjima ulova i/ili ribolovnog napora te o dodjeli ribolovnih mogućnosti državama članicama kao i o uvjetima vezanima uz ta ograničenja. Ribolovne mogućnosti se raspodjeljuju među državama članicama tako da se svakoj državi članici osigura relativna stabilnost ribolovnih aktivnosti za svaki stok ili tip ribolova.
            2. Kada Zajednica utvrdi nove ribolovne mogućnosti, Vijeće odlučuje o dodjeli tih mogućnosti uzimajući u obzir interese svake države članice.
            3. Svaka država članica odlučuje o načinu na koji će među plovilima koja vijore njezinu zastavu raspodijeliti ribolovne mogućnosti koje su joj dodijeljene u skladu s pravom Zajednice. O načinu raspodjele obavješćuje Komisiju.
            4. Vijeće utvrđuje ribolovne mogućnosti koje su na raspolaganju trećim zemljama u vodama Zajednice te ih dodjeljuje svakoj od tih zemalja.
            5. Države članice mogu, nakon što o tome obavijeste Komisiju, međusobno razmijeniti sve ili dio ribolovnih mogućnosti koje su im dodijeljene.“
            5. U tom kontekstu došlo je do Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/2008 od 16. siječnja 2008. kojom se za 2008. godinu utvrđuju ribolovne mogućnosti i odgovarajući uvjeti za određene stokove riba i skupine stokova riba, primjenjivi u vodama Zajednice i za brodove Zajednice, u vodama koje su podvrgnute ograničenjima ribolova (SL L 19, str. 1.).
            6. Ta ograničenja i kvote izmijenjene su Uredbom Komisije (EZ) br. 446/2008 od 22. svibnja 2008. kojom se kvote određene za plavoperajnu tunu u 2008. prilagođavaju sukladno članku 21. stavku 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2847/93 o uspostavi sustava kontrole koji se primjenjuje na zajedničku ribarstvenu politiku (SL L 134, str. 11.).
            7. Primjenom članka 7. Uredbe br. 2371/2002 Komisija je 12. lipnja 2008. donijela Uredbu br. 530/2008.
            8. Uvodna izjava 6. Uredbe br. 530/2008 propisuje:
            „Informacije kojima raspolaže Komisija kao i one koje joj priopće nadzornici za vrijeme svojih misija u državama članicama u pitanju pokazuju da se ribolovne mogućnosti plavoperajne tune u Atlantskom oceanu, istočno od 45º W i u Mediteranskome moru, koje su dodijeljene plivaricama tunolovkama koje plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom ili koje su registrirane u tim državama članicama trebaju smatrati iskorištenima 16. lipnja 2008. i da se ribolovne mogućnosti za taj stok dodijeljene plivaricama tunolovkama koje plove pod španjolskom zastavom ili koje su registrirane u toj državi članici trebaju smatrati iskorištenima 23. lipnja 2008.“ [neslužbeni prijevod]
            9. Prvim člankom navedene uredbe predviđeno je:
            „Plivaricama tunolovkama koje plove pod zastavom Grčke, Francuske, Italije, Cipra i Malte ili onima koje su registrirane u tim državama od 16. lipnja 2008. zabranjen je ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45° W i u Mediteranskome moru.
            Od tog datuma također je zabranjeno zadržavati na plovilu, stavljati u kaveze za tov ili uzgoj, prekrcavati, prevoziti ili iskrcavati stok koji su ulovila navedena plovila.“
            10. Članak 2. iste uredbe sastavljen je kako slijedi:
            „Plivaricama tunolovkama koje plove pod španjolskom zastavom ili su registrirane u toj državi od 23. lipnja 2008. zabranjen je ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45° W i u Mediteranskome moru.
            Od tog datuma također je zabranjeno zadržavati na plovilu, stavljati u kaveze za tov ili uzgoj, prekrcavati, prevoziti ili iskrcavati stok koji su ulovila navedena plovila.“
            11. Članak 3. Uredbe br. 530/2008 propisuje:
            „1. Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 2., od 16. lipnja 2008. gospodarski subjekti Zajednice neće prihvaćati nikakve radnje iskrcaja, stavljanja u kavez s ciljem tovljenja ili uzgajanja ni prekrcaj u vodama ili lukama Zajednice plavoperajne tune koju ulove plivarice tunolovke u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º W i u Mediteranskome moru.
            2. Bit će dopušteno iskrcavati, stavljati u kaveze s ciljem tovljenja ili uzgajanja te u vodama ili lukama Zajednice prekrcavati plavoperajnu tunu koju do 23. lipnja 2008. u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º W i u Mediteranskome moru ulove plivarice tunolovke koje plove pod španjolskom zastavom.“ [neslužbeni prijevod]
            Okolnosti spora
            12. Žalitelji u predmetu C-12/13 P te Marc Carreno, Jean-Louis Donnarel, Jean-François Flores, Gérald Jean Lubrano, Hervé Marin, Nicolas Marin, Sébastien Marin i Serge Antoine José Perez, žalitelji u predmetu C-13/13 P, vlasnici su i/ili suvlasnici plivarica tunolovki pod francuskom zastavom koje plove u vodama Mediteranskog mora. Svi su članovi STM-a.
            13. STM, također žalitelj u predmetu C‑13/13 P, sindikat je na koji se primjenjuje Knjiga IV. francuskog Zakonika o radu i u koji se mogu učlaniti samo pomorci koji se bave ribolovom tuna.
            14. Svi ostali tužitelji, osim STM-a, imali su za 2008. godinu posebnu dozvolu za ribolov koja im je davala ovlast loviti, zadržati, prekrcavati, prenositi, iskrcavati, prevoziti, skladištiti i prodavati plavoperajnu tunu iz Mediteranskog mora, u okviru mogućnosti ribolova koje su im stavljene na raspolaganje putem individualnih kvota. Dozvola koju su izdala francuska tijela dopuštala je ribolov u razdoblju od 1. travnja 2008. do 30. lipnja 2008.
            15. Nakon donošenja Uredbe br. 530/2008, kojom se zabranjuje ribolov plavoperajne tune u Mediteranskome moru, njezina ribolovna sezona prekinuta je 16. lipnja 2008. i dozvole za ribolov svih  tužitelja osim STM-a bile su povučene.
            Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
            16. Tajništvo Općeg suda 24. prosinca 2008. zaprimilo je kolektivnu tužbu tužitelja u prvom stupnju, žalitelja u predmetima C‑12/13 P i C‑13/13 P, koji su podnijeli tužbu za naknadu štete kako bi ustanovili izvanugovornu odgovornost Europske unije bez krivnje zbog donošenja Uredbe br. 530/2008.
            17. Rješenjem od 25. ožujka 2010. postupak pred Općim sudom bio je prekinut do donošenja odluke Suda kojom se završava postupak u predmetu AJD Tuna (C‑221/09) i odluke Općeg suda o dopuštenosti u predmetima Norilsk Nickel Harjavalta i Umicore/Komisija (T‑532/08) kao i Etimine i Etiproducts/Komisija (T‑539/08).
            18. Presudom od 17. ožujka 2011. AJD Tuna (C-221/09, EU:C:2011:153) Sud je odlučio da je Uredba br. 530/2008 bila nevaljana u dijelu u kojem zabrane koje su njome propisane na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 2371/2002 stupaju na snagu 23. lipnja 2008. što se tiče plivarica tunolovki koje plove pod španjolskom zastavom ili koje su registrirane u toj državi članici i gospodarskih subjekata Zajednice koji su s njima sklopili ugovore, dok su za plivarice tunolovke koje plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom ili koje su registrirane u tim državama članicama i gospodarske subjekte Zajednice koji su s njima sklopili ugovore te zabrane proizvodile učinke počevši od 16. lipnja 2008., a da ta razlika u postupanju nije bila objektivno opravdana.
            19. Pobijanom presudom Opći sud je tužbu koju je podnio STM ocijenio nedopuštenom, a tužbu koju su podnijeli ostali tužitelji odbio je kao neosnovanu.
            Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
            20. Rješenjem predsjednika Suda od 26. veljače 2013. predmeti C‑12/13 P i C‑13/13 P bili su spojeni u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i presude sukladno članku 54. Poslovnika Suda.
            21. Žalitelji u predmetu C‑12/13 P od Suda zahtijevaju da:
            – ukine pobijanu presudu;
            – odluči o meritumu i naloži Komisiji da na temelju izvanugovorne odgovornosti isplati sljedeće iznose:
            – Gérardu Buonou i Jean-Lucu Buonou, iznos od 1.523.588,94 eura,
            – Rogeru Del Ponteu, iznos od 1.068.600 eura,
            – Sergeu Antoineu Di Roccou, iznos od 1.094.800 eura,
            – Jeanu Géraldu Lubranou, iznos od 855.628,20 eura,
            – Jeanu Lubr anou i Jeanu Lucienu Lubranou, iznos od 1.523.588,94 eura,
            – Fabriceu Marinu i Robertu Marinu, iznos od 865.784,59 eura i
            – podredno, da ukine pobijanu presudu i vrati predmet Općem sudu.
            22. Žalitelji u predmetu C-13/13 P zahtijevaju od Suda da:
            – tužbu STM-a proglasi dopuštenom;
            – ukine pobijanu presudu;
            – naloži Komisiji da na temelju izvanugovorne odgovornosti isplati iznos naknade štete zatražen u tužbi i
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            23. Komisija od Suda zahtijeva da:
            – odbije žalbe;
            – podredno, odbije tužbe za izvanugovornu odgovornost i
            – naloži tužiteljima snošenje troškova žalbi kao i troškova prvostupanjskog postupka.
            O zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
            24. S obzirom na to da je nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika usmeni dio postupka zatvoren 20. ožujka 2014., žalitelji u predmetu C‑13/13 P zatražili su ponovno otvaranje usmenog dijela postupka dopisom od 24. ožujka 2014., dostavljenim tajništvu Suda 25. ožujka 2014.
            25. Potonji su osobito iznijeli, s jedne strane, da je mišljenje nezavisnog odvjetnika utemeljeno na argumentu o kojem stranke nisu dovoljno raspravile, odnosno zakonitom ili nezakonitom karakteru Uredbe br. 530/2008 i, s druge strane, da postoji nova činjenica, koja može imati odlučujući utjecaj na odluku Suda, vezana za činjenicu da Komisija nije bila aktivna i nije poduzela mjere radi uklanjanja diskriminacije koju je uzrokovala nevaljanost Uredbe br. 530/2008.
            26. U tom smislu valja podsjetiti da na temelju članka 83. svojeg poslovnika Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, nakon zatvaranja tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije (vidjeti presude Pohotovosť, C-470/12, EU:C:2014:101, t. 21. i Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C-190/12, EU:C:2014:249, t. 20.).
            27. K tome je na temelju članka 252. drugog stavka UFEU-a dužnost nezavisnog odvjetnika, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznositi obrazložena mišljenja u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do mišljenja (presuda Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C-593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 57. i navedena sudska praksa).
            28. U ovom slučaju Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da je stvar dovoljno razjašnjena da se o njoj donese odluka, da o ovim predmetima ne treba odlučiti na temelju argumenata o kojima stranke nisu raspravile i da nova činjenica koju tužitelji spominju nije takva da bi imala odlučujući utjecaj na odluku Suda. Stoga ne treba prihvatiti zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
            O žalbama
            Prvi žalbeni razlog iz predmeta C‑13/13 P
            Argumentacija stranaka
            29. Prvim žalbenim razlogom žalitelji u predmetu C-13/13 P ističu da je Opći sud, odlučivši da STM nema aktivnu procesnu legitimaciju, iskrivio elemente iz spisa. Smatraju da bi se potpunim ispitivanjem tih elemenata moglo ustanoviti postojanje vlastitog pravnog interesa STM‑a koji mu omogućava zahtijevanje naknade svoje posebne štete.
            30. S jedne strane, žalitelji u predmetu C-13/13 P osporavaju materijalnu točnost zaključka Općeg suda iz točke 23. pobijane presude prema kojoj STM nije obrazložio svoju štetu upućujući na vlastite pisane odgovore na dva pitanja koja je postavio Opći sud, iz kojih proizlazi da je nematerijalna šteta STM-a povezana s povredom profesionalnog ugleda aktivnosti njegovih članova.
            31. S druge strane, žalitelji u predmetu C-13/13 P ne osporavaju ocjenu Općeg suda iz točke 24. pobijane presude prema kojoj STM nije cesionar prava na odštetu koje su prenijeli njegovi članovi, već ističu da je, sukladno francuskom pravu, STM-u kao sindikatu povjerena zadaća od općeg pravnog interesa koja mu daje pravni interes za sebe i svoje članove.
            32. Komisija osporava argumente koje su žalitelji u predmetu C-13/13 P iznijeli u prilog prvom žalbenom razlogu. U svojem odgovoru na tužbu Komisija ističe da je obrazloženje Općeg suda odraz zbunjujuće argumentacije STM-a.
            Ocjena Suda
            33. Sukladno članku 21. Statuta Suda i članku 44. Poslovnika Općeg suda, tužba mora između ostalog naznačivati predmet spora i sadržavati tužbeni zahtjev te sažeti prikaz tužbenih razloga.
            34. Nesporno je da, kako bi tužba za naknadu štete odgovarala gore navedenim zahtjevima, tužitelj mora u svojoj tužbi naznačiti razloge koje namjerava navesti u prilog svojim zahtjevima te, osobito, prirodu štete koju je navodno pretrpio kao i činjenicu koja je proizvela tu štetu (rješenje TAO/AFI/Komisija, C‑322/91, EU:C:1992:495, t. 13.).
            35. Naprotiv, bilo koji zahtjev za naknadu štete čiji predmet nije preciziran i za koji nedostaju tužbeni razlozi treba smatrati nedopuštenim (presuda Zuckerfabrik Schöppenstedt/Vijeće, 5/71, EU:C:1971:116, t. 8. i 9.).
            36. Tužba u prvom stupnju nije sadržavala nikakvu preciznu naznaku prirode štete koju je STM navodno pretrpio.
            37. Naime, šteta koju je STM navodno pretrpio nalazi se samo u dijelu tužbe koji sadrži tužbeni zahtjev tužitelja u prvom stupnju i u obliku zahtjeva za paušalni iznos od 30.000 eura, na temelju nematerijalne štete, koji bi se uložio u programe informiranja za članove STM-a.
            38. Slijedi da, kako je ocijenio Opći sud u točki 22. pobijane presude, STM nije u tužbi ništa precizirao u vezi sa, s jedne strane, prirodom navodne štete u pogledu ponašanja prigovorenog Komisiji i, s druge strane, čak ni okvirnom procjenom te štete. Nadalje, tvrdnja prema kojoj bi iznos od 30.000 eura bio dodijeljen za informiranje članova STM-a nije relevantna za određivanje prirode ili dosega navedene štete jer se odnosi samo na buduće korištenje odštete, a ne na doseg navedene štete.
            39. Stoga je tužba za naknadu štete STM-a trebala u svakom slučaju biti proglašena nedopuštenom zato što nije ispunjavala uvjete predviđene u članku 44. stavku 1. točki (c) Poslovnika Općeg suda a da nije potrebno izjasniti se o tome je li Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je tužbu, onako kako ju je sročio STM, zbog nedostatka procesne legitimacije potonjeg proglasio nedopuštenom.
            Treći žalbeni razlog naveden u predmetu C-12/13 P te treći i četvrti žalbeni razlozi navedeni u predmetu C-13/13 P
            Argumentacija stranaka
            40. Trećim žalbenim razlogom žalitelji u predmetu C-12/13 P ističu da pobijana presuda sadrži pogrešku koja se tiče prava zbog toga što Opći sud nije općenito priznao postojanje izvanugovorne odgovornosti bez krivnje u pravu Unije.
            41. Trećim i četvrtim žalbenim razlogom, koje valja smatrati jednim žalbenim razlogom, žalitelji u predmetu C‑13/13 P ističu da je Opći sud učinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 82. do 88. pobijane presude ocijenio da navedena šteta nije neuobičajena s obzirom na to da ne prelazi granice ekonomskog rizika svojstvenog sektoru ribolova.
            42. Komisija osporava sve argumente navedene u okviru spomenutih žalbenih razloga.
            Ocjena Suda
            43. Nesporno je da prema trenutačnom stanju prava Unije usporedno ispitivanje pravnih sustava država članica ne omogućava uspostavu sustava izvanugovorne odgovornosti Unije zbog njezinog zakonitog izvršavanja aktivnosti koje ulaze u normativnu sferu (vidjeti presudu FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 175. i 179.).
            44. U tom pogledu Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava jer je, s jedne strane, u točkama 69. do 73. pobijane presude svoj stav temeljio na navedenoj sudskoj praksi i jer je, s druge strane, u točki 76. procijenio da u svjetlu te iste sudske prakse treba ispitati tužbeni razlog koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije zbog zakonitog akta.
            45. Slijedi da treći žalbeni razlog koji su tužitelji iznijeli u predmetu C‑12/13 P treba odbiti kao neosnovan.
            46. Kad je riječ o trećem i četvrtom žalbenom razlogu žalitelja u predmetu C‑13/13 P, Opći sud je u točkama 77. do 87. pobijane presude pristupio ispitivanju navodno neuobičajenoga i posebnoga karaktera suvišno navedene štete, u slučaju da u pravu Unije treba priznati načelo izvanugovorne odgovornosti Unije zbog zakonitog akta (vidjeti u tom smislu presudu Dorsch Consult/Vijeće i Komisija, C-237/98 P, EU:C:2000:321, t. 18. i 19.).
            47. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kada je u okviru žalbe jedan od tužbenih razloga koje je Opći sud prihvatio dovoljan kako bi opravdao izreku njegove presude, nedostaci koje bi mogao imati neki drugi tužbeni razlog presude u pitanju ne mogu utjecati na navedenu izreku, zbog čega je žalbeni razlog na koji se poziva bez učinka i treba ga odbaciti (presuda Komisija/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, EU:C:2004:236, t. 68.).
            48. Slijedi da treći i četvrti žalbeni razlog na koji se pozivaju žalitelji u predmetu C‑13/13 P treba odbaciti kao razloge bez učinka s obzirom na to da su usmjereni protiv žalbenog razloga pobijane presude koji je suvišan.
            Drugi žalbeni razlog naveden u predmetu C-13/13 P
            Argumentacija stranaka
            49. Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji u predmetu C-13/13 P ističu da Uredba br. 530/2008, čak i nakon proglašenja presude AJD Tuna (EU:C:2011:153), ostaje u načelu zakonit akt, koji je samo djelomično proglašen ništavim, odnosno u dijelu koji se tiče datuma njezinog stupanja na snagu u odnosu na plivarice tunolovke koje plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom ili koje su registrirane u tim državama članicama i gospodarskih subjekata Unije koji su s njima sklopili ugovore.
            50. Uzimajući u obzir činjenicu da je navedeni žalbeni razlog usmjeren protiv točaka pobijane presude koje se tiču tužitelja u prvostupanjskom postupku, koji su različiti od žalitelja u predmetu C‑13/13 P, Komisija smatra da je taj žalbeni razlog osnovan i da stoga izricanje presude AJD Tuna (EU:C:2011:153) ne predstavlja novu činjenicu u smislu članka 48. stavka 2. Poslovnika Općeg suda.
            51. Komisija osobito smatra, s jedne strane, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je proglasio prihvatljivim tužbeni razlog koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije zbog nezakonitog akta na koji su se pozvali tužitelji u prvom stupnju, žalitelji u predmetu C-12/13 P, s obzirom na to da iz čitanja presude AJD Tuna (EU:C:2011:153) proizlazi da je Sud proglasio ništavom Uredbu br. 530/2008 samo u mjeri u kojoj zabrane koje su njome propisane za plivarice tunolovke koje plove pod španjolskom zastavom ili koje su u toj državi članici registrirane i za gospodarske subjekte Unije koji su s njima sklopili ugovore stupaju na snagu počevši od 23. lipnja 2008., dok su te zabrane za plivarice tunolovke koje plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom te malteškom zastavom ili koje su u tim državama članicama registrirane i za gospodarske subjekte koji su s njima sklopili ugovore stupile na snagu 16. lipnja 2008. i, s druge strane, da tužitelji u prvom stupnju nisu bili ni na koji način spriječeni podnijeti tužbu za naknadu štete zbog štete koja proizlazi iz nezakonitog akta Unije, čak i u nedostatku presude koja proglašava nevaljanost tog akta.
            Ocjena Suda
            52. Kao prvo, kada je riječ o dopuštenosti drugog žalbenog razloga koji su istaknuli žalitelji u predmetu C-13/13 P, Sud je već presudio da kada je Opći sud spojio dva predmeta i donio jedinstvenu presudu koja odgovara na sve tužbene razloge koje su stranke iznijele u postupku pred Općim sudom, svaka od njih može kritizirati obrazloženja koja se tiču tužbenih razloga koje je pred Općim sudom iznio samo tužitelj u drugom predmetu (presuda ISD Polska i dr./Komisija, C-369/09 P, EU:C:2011:175, t. 85. i navedena sudska praksa).
            53. U ovom slučaju, iako je prvotno pred Općim sudom bio pokrenut samo jedan postupak, činjenica da su se tijekom pisanog postupka tužitelji podijelili u dvije skupine od kojih je jedna, odnosno tužitelji u prvostupanjskom postupku, žalitelji u predmetu C-12/13 P, iznijela novi žalbeni razlog, omogućava per analogiam  primjenu gore navedene sudske prakse.
            54. Slijedi da je drugi žalbeni razlog, koji su iznijeli žalitelji u predmetu C‑13/13 P i koji je usmjeren protiv odgovora Općeg suda na tužbeni razlog koji su iznijeli tužitelji u prvostupanjskom postupku, žalitelji u predmetu C-12/13 P, dopušten.
            55. Kao drugo, kada je riječ o osnovanosti drugog žalbenog razloga koji su iznijeli žalitelji u predmetu C-13/13 P, valja podsjetiti da je sukladno članku 48. stavku 2. Poslovnika Općeg suda iznošenje novih tužbenih razloga tijekom postupka zabranjeno osim ako se temelje na pravnim i činjeničnim elementima koji su otkriveni tijekom postupka.
            56. U ovom slučaju i kako je spomenuto u točki 18. ove presude, s obzirom na to da je Sud u presudi AJD Tuna (EU:C:2011:153) presudio da je Uredba br. 530/2008 nevaljana, Opći sud je pozvao stranke u postupku da pisanim putem zauzmu stajalište o posljedicama koje proizvodi navedena presuda. U svojim su odgovorima tužitelji u prvom stupnju, žalitelji u predmetu C-12/13 P, sastavili tužbeni razlog koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije zbog nezakonitog akta. Osobito su istaknuli da im je dozvola za ribolov do 23. lipnja 2008. koja je dana plivaricama tunolovkama koje plove pod španjolskom zastavom, dok su plivarice tunolovke koje plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom morale prekinuti ribolov 16. lipnja 2008., nanijela stvarnu i izvjesnu štetu, a koja se sastoji u dijelu njihove kvote za 2008. koji nisu ulovili i prodali.
            57. Kao prvo valja podsjetiti da je Opći sud u točkama 48. i 49. pobijane presude smatrao da su tužitelji u prvom stupnju, žalitelji u predmetu C‑12/13 P, uobličili tužbeni razlog koji nije bio naveden u tužbi kojom se pokrenuo postupak i koji stoga čini novi tužbeni razlog u smislu članka 48. stavka 2. Poslovnika Općeg suda.
            58. U tom pogledu, kada se radi o dopuštenosti tog tužbenog razloga, u točkama 53. i 54. pobijane presude Opći sud je ocijenio da presudu AJD Tuna (EU:C:2011:153), koju je Sud izrekao na datum koji je kasniji od onog kada je podnesena žalba, treba smatrati elementom koji omogućava podnošenje novog tužbenog razloga s obzirom na to da je navedena presuda izmijenila pravnu situaciju za vrijeme podnošenja tužbe. Zaista, Opći sud je utvrdio da je nakon presude AJD Tuna (EU:C:2011:153) Uredba br. 530/2008 bila poništena u cijelosti te je prestala, na temelju p rimjene presumpcije zakonitosti, proizvoditi pravne učinke.
            59. Međutim valja istaknuti da u ovom slučaju obrazloženje Općeg suda polazi od pogrešnog čitanja presude AJD Tuna (EU:C:2011:153). Osobito, iz točaka 105. do 108. navedene presude proizlazi da je Komisija, odgađajući do 23. lipnja 2008. stupanje na snagu mjera zabrane ribolova samo za plivarice tunolovke koje plove pod španjolskom zastavom a da taj dodatni rok nije bio objektivno opravdan, povrijedila načelo nediskriminacije. Tako iz te ocjene Suda proizlazi da je presuda AJD Tuna (EU:C:2011:153), odbacivši sve druge razloge za utvrđenje ništavosti Uredbe br. 530/2008, tu uredbu proglasila ništavom samo u dijelu u kojem plivarice tunolovke koje plove pod španjolskom zastavom uživaju dodatni tjedan ribolova, zadržavajući valjanost datuma zabrane određenoga za druge plivarice, odnosno 16. lipnja 2008.
            60. Suprotno ocjeni Općeg suda, slijedi da, s obzirom na to da je Uredba br. 530/2008 bila proglašena ništavom samo u mjeri u kojoj daje povoljniji tretman plivaricama tunolovkama koje plove pod španjolskom zastavom, donošenje presude AJD Tuna (EU:C:2011:153) ne čini novi pravni element koji se pojavio tijekom postupka pred Općim sudom. Naime, budući da je zabrana ribolova izrečena za plivarice tunolovke koje plove pod grčkom, francuskom, talijanskom, ciparskom i malteškom zastavom ostala valjana, navedena presuda je samo potvrdila pravnu situaciju koju su tužitelji u prvom stupnju, žalitelji u predmetu C‑12/13 P, poznavali u trenutku kada su podnijeli tužbu.
            61. Iz prethodno navedenoga slijedi da je Opći sud učinio pogrešku koja se tiče prava kada je ocijenio da objava presude AJD Tuna (EU:C:2011:153) predstavlja novi pravni element koji omogućava iznošenje novog tužbenog razloga tijekom postupka.
            62. Međutim, valja podsjetiti da, ako obrazloženje presude Općeg suda otkrije povredu prava Unije, ali se izreka čini utemeljenom na drugim pravnim razlozima, takvo kršenje nije takvo da bi uzrokovalo ukidanje te presude (u tom smislu vidjeti presude FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, EU:C:2008:476, t. 187. te Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, C‑465/09 P do C‑470/09 P, EU:C:2011:372, t. 171.).
            63. U ovom slučaju, iako je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je proglasio dopuštenim tužbeni razlog koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije zbog nezakonitog akta, koji su naveli tužitelji u prvom stupnju, žalitelji u predmetu C‑12/13 P, ta pogreška nije takva da bi uzrokovala ukidanje pobijane presude, s obzirom na to da je Opći sud u svakom slučaju odbio navedeni razlog kao neosnovan u točkama 55. do 66. pobijane presude.
            64. S obzirom na prethodno navedeno, drugi žalbeni razlog koji su naveli žalitelji u predmetu C-13/13 P, iako osnovan, mora se odbiti kao razlog bez učinka (u tom smislu vidjeti presude Ojha/Komisija, C‑294/95 P, EU:C:1996:434, t. 52. i FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, EU:C:2008:476, t. 189.).
            Prvi i drugi žalbeni razlog navedeni u predmetu C‑12/13 P
            Argumentacija stranaka
            65. Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji u predmetu C-12/13 P ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u okviru ispitivanja postojanja izvanugovorne odgovornosti Unije zbog nezakonitog akta jer je u točkama 61. do 66. pobijane presude presudio da navedena šteta nije stvarna i izvjesna.
            66. Drugim žalbenim razlogom žalitelji u predmetu C-12/13 P ističu da je Opći sud također počinio pogrešku u procjeni stvarnosti i izvjesnosti navedene štete jer nije utvrdio da ona proizlazi iz povrede prava vlasništva i slobodnog obavljanja profesionalne aktivnosti.
            67. Komisija ističe da te žalbene razloge treba odbaciti kao nedopuštene, a u svakom slučaju odbiti kao neosnovane.
            Ocjena Suda
            68. Valja podsjetiti da je Opći sud, kako proizlazi iz točke 63. ove presude, počinio pogrešku koja se tiče prava kada je proglasio dopuštenim tužbeni razlog koji se temelji na postojanju izvanugovorne odgovornosti Unije zbog nezakonitog akta, koji tijekom prvostupanjskog postupka navode tužitelji u prvom stupnju, žalitelji u predmetu C-12/13 P.
            69. Budući da je navedeni razlog trebao biti proglašen nedopuštenim, slijedi da valja odbiti prvi i drugi žalbeni razlog koje su žalitelji naveli u predmetu C-12/13 P kao razloge bez učinka u mjeri u kojoj se odnose na analizu Općeg suda u vezi s meritornim ispitivanjem istog razloga.
            70. S obzirom na sve navedeno, žalbe žalitelja iz predmeta C‑12/13 P i C‑13/13 P treba odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            71. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija zatražila da žalitelji u predmetima C-12/13 P i C-13/13 P snose troškove te s obzirom na to da nisu uspjeli u postupku, treba im naložiti snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Žalbe podnesene u predmetima C‑12/13 P i C‑13/13 P se odbijaju.
            2. Gérardu Buonou, Jean-Lucu Buonou, Rogeru Del Ponteu, Sergeu Antoineu Di Roccou, Jeanu Géraldu Lubranou, Jeanu Lubranou, Jeanu Lucienu Lubranou, Fabriceu Marinu i Robertu Marinu nalaže se snošenje troškova u predmetu C‑12/13 P, a Syndicat des thoniers méditerranéens, Marcu Carrenou, Jean-Louisu Donnarelu, Jean-Françoisu Floresu, Géraldu Jeanu Lubranou, Hervéu Marinu, Nicolasu Marinu, Sébastienu Marinu i Sergeu Antoineu Joséu Perezu nalaže se snošenje troškova u predmetu C-13/13 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće)
 11. travnja 2013.#Novartis Pharma GmbH protiv Apozyt GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Landgericht Hamburg.#Predmet C-535/11.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. prosinac 12.#Novácke chemické závody a.s. protiv Europska komisija.#Predmet T-352/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 2012. studeni 07.#Syndicat des thoniers méditerranéens i drugi protiv Europska komisija.#Predmet T-574/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2. kolovoza 1993. # Genaro Acciardi protiv Commissie beroepszaken administratieve geschillen in de provincie Noord-Holland. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-66/92.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 5. ožujka 2015.#Vario Tek GmbH protiv Hauptzollamt Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i Zajednička carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura − Tarifno razvrstavanje – Tarifni broj 8525 80 –Televizijske kamere, digitalni fotoaparati i videokamere (kamkorder) – Tarifni podbrojevi 8525 80 91 i 8525 80 99 – Videokamere ugrađene u sportske naočale – Funkcija ,optičkog zumiranjaʼ − Zapisivanje datoteka iz vanjskih izvora.#Predmet C-178/14.


Presuda Suda (šesto vijeće) 17. siječnja 2013.#BGŻ Leasing sp. zoo protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie.#Predmet C-224/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. prosinca 2014. # Wilo SE protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-601/13.