title: Presuda Suda (treće vijeće) od 21. travnja 2016.#Ernst Georg Radlinger i Helena Radlingerová protiv Finway a.s.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský soud v Praze.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 7. – Nacionalna postupovna pravila koja uređuju stečajni postupak – Dugovanja koja proizlaze iz ugovora o potrošačkom kreditu – Učinkovit pravni lijek – Točka 1. podtočke (e) priloga – Neproporcionalnost iznosa naknade – Direktiva 2008/48/EZ – Članak 3. točka (l) – Ukupni iznos kredita – Točka I. Priloga I. – Iznos povlačenja novca – Izračun efektivne kamatne stope – Članak 10. stavak 2. – Obveza pružanja informacija – Ispitivanje po službenoj dužnosti – Sankcija.#Predmet C-377/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      21. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Članak 7. — Nacionalna postupovna pravila koja uređuju stečajni postupak — Dugovanja koja proizlaze iz ugovora o potrošačkom kreditu — Učinkoviti pravni lijek — Točka 1. podtočke (e) priloga — Neproporcionalnost iznosa naknade — Direktiva 2008/48/EZ — Članak 3. točka (l) — Ukupni iznos kredita — Točka I. Priloga I. — Iznos povlačenja novca — Izračun efektivne kamatne stope — Članak 10. stavak 2. — Obveza pružanja informacija — Ispitivanje po službenoj dužnosti — Sankcija“
      U predmetu C‑377/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Krajský soud v Praze (Regionalni sud u Pragu, Republika Češka), odlukom od 24. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 7. kolovoza 2014., u postupku

         Ernst Georg Radlinger,

         Helena Radlingerová

      protiv

         Finway a.s.

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik drugog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, C. Toader (izvjestitelj), F. Biltgen, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za E. G. Radlingera i H. Radlingerovu, I. Ulč,

               —

               za Finway a.s., L. Macek,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i D. Kuon, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek, G. Goddin i K. Walkerová, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) i točke 1. podtočke (e) priloga toj direktivi, te, s druge strane, članaka 10. stavka 2. i članka 22. stavka 2. Direktive br. 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL L 133, str. 66., ispravci u SL 2009., L 207, str. 14.; SL 2010., L 199, str. 40.; i SL 2011., L 234, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između E. G. Radlingera i H. Radlingerove (u daljnjem tekstu: supružnici Radlinger) i društva Finway a.s. (u daljnjem tekstu: Finway) u vezi s tražbinama koje su prijavljene u stečajnom postupku i koje se temelje na ugovoru o potrošačkom kreditu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 93/13

               3

               Sukladno njezinu članku 1. stavku 1., svrha Direktive 93/13 je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.

               4

               Sukladno članku 3. stavku 1. te direktive, odredba potrošačkog ugovora o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlih iz ugovora. U članku 3. stavku 3. navedene direktive je navedeno da „prilog sadrž[ava] indikativan i netaksativni popis odredbi koje se mogu smatrati nepoštenima”. U točki 1. podtočki (e) tog priloga, sadržane su osobito odredbe čiji su predmet ili svrha „zahtjev da svaki potrošač koji propusti ispuniti svoju obvezu plati nerazmjerno visok iznos naknade”.

               5

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”

               6

               Članak 6. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               7

               U skladu s člankom 7. navedene direktive:
               „1.   U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
               2.   Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.
               [...]”

         Direktiva 2008/48

               8

               Kao što je to precizirano u njezinom članku 1., svrha Direktive 2008/48 jest usklađivanje određenih aspekata zakona i drugih propisa država članica o ugovorima koji obuhvaćaju potrošačke kredite.

               9

               Sukladno članku 2. stavku 2. točki (a) te direktive, ona se, među ostalim, ne primjenjuje na „ugovore o kreditu osigurane hipotekom ili nekim drugim sličnim instrumentom osiguranja koji se obično upotrebljava u dotičnoj državi članici za nepokretnu imovinu ili osigurane pravom u vezi s tom nepokretnom imovinom”. U uvodnoj izjavi 10. navedene direktive objašnjeno je da iako je u njoj izričito definiran opseg usklađivanja, države članice mogu unatoč tomu, u skladu s pravom Unije, primijeniti odredbe Direktive na pitanja koja nisu obuhvaćena njezinim područjem primjene.

               10

               Sukladno njezinim uvodnim izjavama 6., 7., 9., 19. i 31., svrha Direktive 2008/48 je osobito razvoj transparentnijeg i djelotvornijeg tržišta kredita u okviru unutarnjeg tržišta, postizanje potpunog usklađivanja u području potrošačkog kreditiranja, čime se osigurava svim potrošačima Europske unije visoka i istovjetna razina zaštite njihovih interesa, osiguravanje da ugovori o kreditu sadržavaju sve potrebne informacije u jasnom i sažetom obliku kako bi potrošači mogli donijeti odluke potpuno upoznati s činjenicama, kako bi im se omogućilo da budu svjesni prava i obveza prema ugovoru o kreditu te kako bi se [osiguralo] da raspolažu, prije sklapanja ugovora o kreditu, odgovarajućim informacijama koje se posebno odnose na efektivnu kamatnu stopu (u daljnjem tekstu: EKS) diljem Europske unije, što im omogućava usporedbu tih stopa.

               11

               Nadalje, u uvodnoj izjavi 43. Direktive 2008/48 se posebno navodi da, unatoč jednoobraznoj matematičkoj formuli za njezin izračun, EKS se još uvijek ne može u cijelosti usporediti diljem Unije. Stoga se ovom direktivom jasno i sveobuhvatno definiraju ukupni troškovi kredita za potrošača.

               12

               Člankom 3. Direktive 2008/48, naslovljen „Sankcije”, propisano je:
               „Za potrebe ove Direktive izraz:
               [...]

                        (g)

                        ‚ukupni troškovi kredita za potrošača’ znači svi troškovi, uključujući i kamate, provizije, pristojbe ili bilo koju drugu vrstu naknade koju potrošač mora platiti u vezi s ugovorom o kreditu i koji su poznati vjerovniku, osim troškova javnog bilježnika; troškovi u pogledu dodatnih usluga koje se odnose na ugovor o kreditu, a posebno premije osiguranja, također su uključeni ako je, povrh toga, sklapanje ugovora o pružanju drugih usluga obvezno s ciljem dobivanja kredita ili dobivanja kredita prema uvjetima koji vrijede na tržištu;

                        (h)

                        ‚ukupan iznos koji plaća potrošač’ znači zbroj ukupnog iznosa kredita i ukupnih troškova kredita za potrošača;

                        (i)

                        ‚EKS’ znači ukupne troškove kredita za potrošača, izražene kao godišnji postotak ukupnog iznosa kredita, uključujući, prema potrebi, i troškove iz članka 19. stavka 2.;

                  [...]

                        (l)

                        ‚ukupan iznos kredita’ znači gornja granica ili ukupan zbroj koji se stavlja potrošaču na raspolaganje prema ugovoru o kreditu;

                  [...]“

               13

               U članku 10. Direktive 2008/48, naslovljenom „Informacije koje treba uključiti u ugovore o kreditu” u njegovu stavku 1. prvom podstavku se zahtijeva da se ugovori o kreditu sastavljaju na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju. U njegovu stavku 2. nabrojene su informacije koje moraju biti jasno i sažeto određene u svakom ugovoru o kreditu. Taj popis osobito uključuje:

                        „(d)

                        ukupan iznos kredita i uvjete koji uređuju povlačenje novca na temelju ugovora o kreditu;

                  [...]

                        (f)

                        kamatnu stopu, uvjete koji uređuju primjenu te stope te, kada su ti podaci dostupni, bilo koji indeks ili referentnu stopu koji se primjenjuje na inicijalnu stopu, kao i razdoblja, uvjete i postupke promjene te kamatne stope te, ako se u različitim okolnostima primjenjuju različite kamatne stope, gore navedene informacije u odnosu na sve stope koje se primjenjuju;

                        (g)

                        [EKS] i ukupan iznos koji je potrošač dužan platiti izračunan u trenutku sklapanja ugovora o kreditu; treba spomenuti sve pretpostavke primijenjene u izračunu te stope;

                        (h)

                        iznos, broj i učestalost uplata koje je potrošač dužan izvršiti i, kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim kamatnim stopama u svrhe povrata;

                  [...]”

               14

               U članku 19. Direktive 2008/48, naslovljenog „Naknade”, u stavcima 1. i 2. je predviđeno:
               „1.   [EKS], izjednačujući na godišnjoj osnovi sadašnju vrijednost svih obveza (povlačenja tranše, otplata i pristojba), budućih ili postojećih, dogovorenih između vjerovnika i potrošača, izračunava se u skladu s matematičkom formulom navedenom u dijelu I. Priloga I.
               2.   U svrhu izračuna tog [EKS‑a] određuju se ukupni troškovi kredita za potrošača, uz iznimku svih pristojbi koje je potrošač dužan platiti za nesukladnost s bilo kojom od obveza utvrđenih ugovorom o kreditu i svih drugih pristojba osim kupovne cijene koju je obvezan platiti za kupnju proizvoda ili usluga bilo da se transakcija provodi u gotovini ili na kredit.
               Troškove upravljanja računom na kojem su vidljive i transakcije uplata i povlačenja tranše, troškove uporabe sredstava plaćanja i za transakcije uplata i za povlačenja tranše, te sve druge troškove koji se odnose na transakcije uplata treba obuhvatiti ukupnim troškovima kredita za potrošača osim ako je otvaranje računa neobvezno i ako su troškovi računa jasno i zasebno pokazani u ugovoru o kreditu ili u bilo kojem drugom ugovoru sklopljenim s potrošačem.”

               15

               U članku 22. stavcima 2. i 3. te direktive, naslovljenog „Usklađivanje i imperativna narav ove direktive” određeno je:
               „Države članice osiguravaju da se potrošači ne smiju odreći prava koja su im prenesena odredbama nacionalnog prava o provedbi ove Direktive ili su u skladu s ovom Direktivom.”

               16

               Sukladno članku 23. navedene direktive, naslovljenom „Sankcije”:
               „Države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba koje se donose na temelju ove Direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

               17

               U dijelu I. Priloga I. Direktivi 2008/48 sadržano je slijedeće pojašnjenje:
               „[…]
               Osnovna jednadžba kojom se utvrđuje [EKS], jednaka je, na godišnjoj osnovi, ukupnoj sadašnjoj vrijednosti povlačenja tranše s jedne strane i ukupne sadašnje vrijednosti otplata i plaćanja pristojba s druge strane […]”

         Češko pravo

      Stečajni postupak

               18

               Iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da je stečajni postupak uređen Zakonom br. 182/2006 o stečaju i načinima njegova rješavanja (Zakon o stečaju) [zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)], kako je izmijenjen Zakonom br. 185/2013 (u daljnjem tekstu: Zakon o stečaju).

               19

               Sukladno tom zakonu, osobito se smatra da je dužnik stečajni dužnik kada nije u mogućnosti ispuniti svoje novčane obveze u razdoblju dužem od 30 dana od trenutka njihova dospijeća. Dužnik koji nije prodavatelj robe ili pružatelj usluge može zatražiti od suda nadležnog za stečajni postupak da se njegov slučaj riješi u obliku oslobođenja od preostalih obveza. Odluka o oslobađanju od preostalih obveza je uvjetovana, s jedne strane, utvrđenju suda da tim zahtjevom dužnik ne teži postizanju nepoštenog cilja i, s druge strane, razumnom predmnjevom da upisani neosigurani vjerovnici naplate, u slučaju oslobađanja od preostalih obveza, barem 30 % utvrđenih tražbina. U kontekstu toga stečajnog postupka, na temelju članka 410. toga zakona, sud ne može prije donošenja svoje odluke o oslobađanju od preostalih obveza, ni po službenoj dužnosti ni na temelju zahtjeva dužnika, ispitati valjanost, iznos ili razred tražbina, ni kada dužnici ističu okolnosti koje se odnose na Direktivu 93/13 ili Direktivu 2008/48.

               20

               Samo u slučaju da stečajni sud odobri dovršavanje dužnikova stečajnog postupka u obliku oslobođenja od preostalih obveza dužnik može, kako bi osporio prijavljene tražbine podnijeti incidentalnu tužbu, koja je međutim ograničena samo na ovršive neosigurane tražbine. Nadalje, u tom slučaju, dužnik se može, kako bi opravdao osporavanje postojanja ili visine te tražbine, pozvati na prestanak ili zastaru tražbine.

         Propis u području zaštite potrošača

               21

               Člancima 51.a Zakona br. 40/1964 o Građanskom zakoniku (Zákon č. 40/1964 Sb., Občanský zákoník), u verziji koja je bila na snazi do 31. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik) prenesena je Direktiva 93/13 u češko pravo.

               22

               Sukladno članku 56. stavku 1. tog zakonika, ugovori sklopljeni s potrošačima ne smiju sadržavati odredbe kojima se, bez obzira na uvjet o dobroj vjeri, na štetu potrošača stvara značajna neravnoteža u pravima i obvezama stranaka. Na temelju članka 55. stavka 2. navedenog zakonika, ništetne su odredbe takve naravi sadržane u ugovorima zaključenim s potrošačima. U članku 56. stavku 3. istog zakonika naveden je indikativni popis nepoštenih odredbi, koji se temelji na Prilogu Direktivi 93/13, međutim, popisom nije obuhvaćena odredba, na koju se odnosi točka 1. podtočka (c) tog priloga, čiji je predmet ili svrha zahtjev da svaki potrošač koji ne ispunjava obveze plati nerazmjerno visok iznos naknade.

               23

               Direktiva 2008/48 prenesena je u češko pravo Zakonom 145/2010 o potrošačkom kreditiranju i o izmjenama određenih zakona (Zákon č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů) (u daljnjem tekstu: Zakon o potrošačkom kreditiranju).

               24

               U članku 6. stavku 1. tog zakona, kojim se propisuje obveza vjerovnika da potrošaču pruži informacije, propisano je:
               „Ugovor kojim se odobrava potrošački kredit mora biti u pisanom obliku te sadržavati informacije nabrojene u Prilogu 3. ovom zakonu, na jasan, sažet i uočljiv način. Nepoštovanje te obveze pružanja informacija ili pisanog oblika nema utjecaja na valjanost ugovora [...]”

               25

               Na temelju članka 8. Zakona o potrošačkom kreditiranju, ako ugovor o potrošačkom kreditu ne sadržava navode propisane člankom 6. stavkom 1. navedenog zakona i ako potrošač prigovori vjerovniku tu okolnost, kamate koje proizlaze iz ugovora o potrošačkom kreditu smatraju se kao da su od početka obračunate na temelju eskontne stope koja se primjenjivala na dan zaključenja navedenog ugovora, koju objavljuje Češka nacionalna banka, dok drugi način plaćanja potrošačkog kredita nisu valjani.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               26

               Supružnici Radlinger su 29. kolovoza 2011. zaključili ugovor o potrošačkom kreditu s društvom Smart Hypo s.r.o. na temelju kojeg im je odobren zajam u iznosu od 1170000 čeških kruna (CZK) (oko 43300 eura).

               27

               Kao protučinidbu za odobravanje kredita supružnici Radlinger su se najprije obvezali platiti vjerovniku iznos od 2958000 CZK‑a (oko 109500 eura) u 120 mjesečnih obroka. Taj iznos obuhvaća glavnicu, kamatu u visini od 10 % godišnje na glavnicu za čitavo razdoblje trajanja ugovora, naknadu vjerovniku u iznosu od 585000 CZK (oko 21602 eura) i troškove u visini od 33000 CZK‑a (oko 1200 eura). EKS predmetnog potrošačkog kredita iznosio je 28,9 %.

               28

               Također, Supružnici Radlinger su se obvezali platiti vjerovniku osim zateznih kamata propisanih zakonom, ugovornu kaznu u visini od 0,2 % iznosa prvotno odobrene glavnice za svaki dan zakašnjenja, paušalnu ugovornu kaznu od 117000 SZK‑a (oko 4300 eura) u slučaju zakašnjenja duljeg od mjesec dana, te paušalnu naknadu od 50000 CZK‑a (oko 1850 eura), koja odgovara troškovima naplate dužnog iznosa.

               29

               Naposljetku, vjerovnik si je zadržao pravo tražiti, s trenutačnim učinkom, plaćanje cjelokupnog iznosa kredita odjednom, u slučaju ako jedan od mjesečnih obroka ne bi bio plaćen u cijelosti ili na vrijeme, ili ako bi se utvrdilo da je njegov pristanak ishođen namjernim prikrivanjem činjenica od strane supružnika Radlinger.

               30

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, niti jedan iznos nije stvarno isplaćen supružnicima Radlinger. Naime, kredit o kojemu se raspravlja u glavnom postupku iskorišten je za podmirenje ranijih dugova glede kojih se vodi postupak pred ovršiteljem, troškova javnog bilježnika koji su vezani za upis založnog prava u zemljišnu knjigu kojim se jamči ispunjenje navedenog kredita te troškova zajmodavca koji se odnose na navedeni kredit, prvog mjesečnog obroka istog kredita i dio naknadnih mjesečnih obroka.

               31

               Dana 27. rujna 2011., Finway, kojemu je Smart Hypo s. r. o. prenio tražbine koje je imao prema supružnicima Radlinger, izvijestio ih je da traži plaćanje cijeloga iznosa duga odjednom koje je u to vrijeme dosegnuo iznos od 2873751 CZK‑a (106300 eura), s obrazloženjem da su bitne informacije prešućene prilikom sklapanja ugovora o kojemu se raspravlja u glavnom postupku. Naime, Finway smatra da su supružnici Radlinger prikrili činjenicu da je ovrha bila određena na njihovoj imovini za iznos od 4285 CZK‑a (oko 160 eura).

               32

               Opomenom pred tužbu od 19. studenog 2012. to je društvo ponovno pozvalo supružnike Radlinger da plate dug, koji je tada iznosio 3794786 CZK‑a (140500 eura), precizirajući da je dug dospio u cijelosti zbog činjenice da zainteresirane osobe nisu redovno i pravovremeno vršile isplatu kredita.

               33

               Dana 5. veljače 2013. supružnici Radlinger su pokrenuli postupak pred Krajský soudom v Plzni (Regionalni sud u Pilsenu, Republika Češka) kako bi utvrdio da su nesposobni za plaćanje i prihvatio njihov zahtjev za oslobođenje od preostalih obveza na temelju plana otplate, s obzirom na to da nisu više bili u mogućnosti poštovati svoje obveze, te im se stavlja na teret kašnjenje u plaćanju dulje od tri mjeseca. Taj je zahtjev proslijeđen Krajsky soudu v Praze (Regionalni sud u Pragu, Republika Češka), sudu koji je mjesno nadležan za odlučivanje o tom zahtjevu te je potonji sud rješenjem od 26. travnja 2013. utvrdio da su supružnici Radlinger nesposobni za plaćanje, odredio sudskog povjerenika te pozvao vjerovnike da prijave svoje tražbine u roku od 30 dana.

               34

               Dana 23. svibnja 2013., Finway je u okviru stečajnog postupka prijavio dvije ovršive tražbine, prvu u iznosu od 3045991 CZK‑a (112700 eura), osiguranu hipotekom, i drugu, u iznosu od 1359540 CZK‑a (50300 eura), neosiguranu založnim pravom i koja odgovara ugovornoj kazni predviđene ugovorom o kojem se raspravlja u glavnom postupku, u visini od 0,2 % iznosa prvotno odobrene glavnice za svaki dan zakašnjenja, za razdoblje od 23. rujna 2011. do 25. travnja 2013.

               35

               Dana 3. srpnja 2013. supružnici Radlinger priznali su dospjelost tih tražbina, ali su osporili iznos, pozivajući se na nespojivost odredbi ugovora o kojemu se raspravlja u glavnom postupku s moralnim načelima.

               36

               Rješenjem od 23. srpnja 2013. sud koji je uputio zahtjev odobrio je oslobađanje preostalih obveza supružnika Radlinger na temelju solidarnog plaćanja prema planu otplate.

               37

               Dana 24. srpnja 2013. taj je sud zaprimio incidentalni zahtjev supružnika Radlinger kojim oni, kao dužnici, osporavaju djelomično ili u cijelosti zakonitost tražbina koje je prijavio Finway.

               38

               U odnosu na taj zahtjev navedeni sud ističe da, na temelju Zakona o stečaju, dužnik ima pravo osporiti samo tražbine koje nisu osigurane založnim pravom te samo u okviru incidentalnog zahtjeva i samo zbog razloga nastupa zastare ili prestanka duga.

               39

               S obzirom na to da ugovor o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, na kojemu Finway temelji svoje prijavljene tražbine, istovremeno predstavlja i ugovor o potrošačkom kreditu u smislu Direktive 2008/48 i ugovor zaključen između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača u smislu Direktive 93/13, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje odnose li se obveze koje proizlaze iz potonje direktive također i na stečajni sud pred kojim se osporavaju tražbine koje se temelje na ugovoru o kreditu.

               40

               Taj sud dvoji glede zakonitosti EKS‑a, onako kako je naveden u ugovoru o kojem se raspravlja u glavnom postupku. U tom pogledu postavlja pitanje koje je iznose zajmodavac uključio u iznos povlačenja novca, u smislu točke I. Priloga Direktivi 2008/48, radi izračuna EKS‑a, imajući u vidu okolnost da su troškovi povezani s tim kreditom te prva dva mjesečna obroka odmah odbijeni iz iznosa navedenog kredita.

               41

               Konačno, postavlja pitanje o načinu na koji, s obzirom na zahtjeve iz Direktive 93/13, valja ispitati odredbe ugovora zaključenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača, poput onog o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, u kojemu se predviđa da u slučaju zakašnjenja s plaćanjem vjerovnik može zahtijevati od dužnika neposrednu isplatu odnosnog kredita u cijelosti, uključujući kamate i buduće naknade vjerovniku, plaćanje ugovorne kazne u visini od 0,2 % iznosa glavnice za svaki dan zakašnjenja te, u slučaju da taj dužnik padne u zakašnjenje dulje od dva mjeseca, plaćanje paušalne ugovorne kazne od 117000 CZK‑a (oko 4300 eura).

               42

               Smatrajući da donošenje odluke u glavnom postupku ovisi o tumačenju naprijed navedene odredbe prava Unije, Krajsky soud v Praze (Regionalni sud u Pragu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 i članku 22. stavku 2. Direktive 2008/48 ili drugim odredbama prava Unije u području zaštite potrošača protivni:

                                 a)

                                 koncept Zakona o stečaju, prema kojemu sud može ispitivati visinu, iznos ili prvenstveni red tražbina koje potječu iz potrošačkih odnosa samo na temelju incidentalnog zahtjeva stečajnog upravitelja, vjerovnika ili (uz gore navedena ograničenja) dužnika (potrošača) i

                                 b)

                                 odredbe koje, u kontekstu nacionalnog zakonodavstva kojim se uređuju stečajni postupci, ograničavaju pravo dužnika (potrošača) da zatraži sudsko preispitivanje prijavljenih tražbina vjerovnika (dobavljača robe ili davatelja usluga) samo na slučajeve u kojima je odobreno dovršavanje potrošačeva stečajnog postupka u obliku oslobođenja od preostalih obveza i u ovom kontekstu samo u odnosu na neosigurana potraživanja vjerovnikâ, s time da su dužnikovi prigovori, u slučaju ovršnih tražbina koja su priznata odlukom nadležnog tijela, dodatno ograničeni samo na mogućnost tvrdnje da je tražbina prestala ili zastarjela kao što se navodi u članku 192. stavku 3. i članku 410. stavcima 2. i 3. Zakona o stečaju?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: treba li sud u postupku koji se odnosi na ispitivanje potraživanja iz ugovora o potrošačkim kreditima:

                                 a)

                                 po službenoj dužnosti ispitati, čak i bez prigovora potrošača, činjenicu da davatelj kredita nije ispunio zahtjeve u pogledu informacija koje treba uključiti u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/48 te

                                 b)

                                 poduzeti sve mjere u skladu s nacionalnim pravom koje proizlaze iz ništetnosti ugovornih odredbi?

                           Ako je odgovor na 1. ili 2. pitanje potvrdan:

                        3.

                        Imaju li odredbe gore primijenjenih direktiva izravan učinak i sprječava li njihovu izravnu primjenu činjenica da pokretanje incidentalnog sudskog postupka po službenoj dužnosti (ili, sa stajališta nacionalnog prava, nedopušteno preispitivanje potraživanja na temelju pravno nedjelotvornog osporavanja od strane dužnika‑potrošača) zadire u horizontalni odnos između potrošača i dobavljača robe ili davatelja usluga?

                        4.

                        Koji iznos predstavlja ‚ukupan iznos kredita’ u skladu s člankom 10. stavkom 2. točkom (d) Direktive 2008/48 i koji su iznosi uključeni kao ‚iznosi povučenog novca’ u izračun EKS‑a prema formuli iz Priloga I. Direktivi o ugovorima o potrošačkim kreditima, ako prema ugovoru o kreditu formalno treba isplatiti određeni novčani iznos ali je istovremeno ugovoreno da će se, čim kredit bude isplaćen, potraživanja davatelja kredita u obliku naknade za odobrenje kredita i prvog mjesečnog obroka otplate kredita (ili daljnjih obroka) odbiti u određenom dijelu iz tog iznosa, tako da ti odbijeni iznosi nikada nisu zaista isplaćeni potrošaču, ili na njegov račun, i ostaju cijelo vrijeme na raspolaganju vjerovnika? Utječe li uračunavanje tih iznosa koji u stvarnosti nisu isplaćeni na iznos izračuna EKS‑a?
                        Neovisno o odgovoru na pitanja koja prethode:

                        5.

                        Prilikom ocjene je li gore ugovorena naknada nerazmjerna u smislu točke 1. (e) Priloga Direktivi 93/13, je li potrebno ocijeniti kumulativni učinak svih odredbi o ugovornim kaznama koji su ugovoreni, neovisno o tome traži li vjerovnik da se one u cijelosti ispune i neovisno o tome može li se neke od njih sa stajališta pravila nacionalnog prava smatrati ništavim, ili treba uzeti u obzir samo ukupan iznos ugovornih kazni koje se stvarno potražuju ili koje se mogu potraživati?

                        6)

                        U slučaju da se utvrdi da se ugovorne kazne smatraju nepoštenima, treba li izuzeti od primjene sve te djelomične ugovorne kazne koje su, samo kada ih se zajedno razmotri dovele sud do zaključka da je iznos naknade nerazmjeran u smislu točke 1.(e) Priloga Direktivi 93/13, ili samo neke od njih (i u tom slučaju na temelju kojeg kriterija)?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               43

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 i članak 22. stavak 2. Direktive 2008/48 tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji propisuje da u stečajnom postupku, s jedne strane, sud pred kojim se vodi taj postupak ne može po službenoj dužnosti ispitati eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi na kojima se temelje tražbine koje su prijavljene u okviru navedenog postupka te, s druge strane, taj sud može ispitati samo tražbine koje nisu osigurane založnim pravom i samo u odnosu na određeni broj prigovora, kojima se ističe nastup zastare ili njihov prestanak.

               44

               Sukladno članku 22. stavku 2. Direktive 2008/48, države članice moraju osigurati da se potrošači ne smiju odreći prava koja su im prenesena odredbama nacionalnog prava o provedbi ili u skladu s njom. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev ne proizlazi da su se supružnici Radlinger odrekli prava koja su na njih prenesena nacionalnim odredbama kojima se provodi ta direktiva. Slijedom toga, kao što je nezavisna odvjetnica to navela u točki 40. njezinog mišljenja, ta odredba nije od značaja za to pitanje.

               45

               U odnosu na članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, tom je odredbom naložena državama članicama obveza da osiguravaju da postoje u korist potrošača primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklapa s potrošačima.

               46

               Među tim sredstvima moraju biti uključene i odredbe koje omogućuju da se potrošačima jamči djelotvorna sudska zaštita, dajući im mogućnost da pred sudom osporavaju sporni ugovor, uključujući osporavanje i u okviru stečajnog postupka, i to u razumnim postupovnim uvjetima, tako da za izvršavanje njihovih prava nisu propisani uvjeti, osobito glede rokova ili troškova koji pretjerano otežavaju ili u praksi onemogućavaju izvršavanje prava zajamčenih Direktivom 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 59.).

               47

               U ovom slučaju, prvo postavljeno pitanje odnosi se na postupovno uređenje stečaja u kontekstu spora u kojemu dužnik‑potrošač osporava osnovanost prijavljenih tražbina.

               48

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku odredbi Unije u tom području, unutarnji pravni sustav svake države članice treba, na temelju načela postupovne autonomije, odrediti nadležne sudove i postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije. Slijedom navedenoga, postupovna pravila za pravna sredstva čija je svrha osigurati zaštitu prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2015., Baczó i Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, t. 41. i 42. te navedenu sudsku praksu).

               49

               Kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, valja primijetiti, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 32. svojeg mišljenja, da Sud ne raspolaže nijednim dokazom koji bi doveo u sumnju usklađenost tog načela i s propisom o kojima je riječ u glavnom postupku.

               50

               Što se tiče načela djelotvornosti, svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora biti analiziran uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. Međutim, posebnosti postupaka ne mogu utjecati na pravnu zaštitu koju potrošači imaju na temelju odredbi Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 52. i 53. te navedenu sudsku praksu).

               51

               U ovom slučaju, prvo pitanje, točka (a) odnosi se na to je li u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13 nacionalni postupovni sustav, poput onog izloženog u točkama 19. i 20. ove presude, u kojemu nije dopušteno sudu pred kojim se vodi stečajni postupak da po službenoj dužnosti ispita eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi na kojima se temelje tražbine koje su prijavljene u tom postupku.

               52

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, nacionalni sud dužan po službenoj dužnosti procijeniti nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu između potrošača i prodavača ili pružatelja čim raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima (presuda od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 41. i navedena sudska praksa).

               53

               Naime, Sud je već presudio da se, kako bi se osigurala zaštita koja je uređena tom direktivom, položaj nejednakosti potrošača u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge ne može nadoknaditi pozitivnom intervencijom nacionalnog suda pred kojim se vodi postupak, nezavisnom od samih ugovornih strana (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Stoga, članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji propisuje da u stečajnom postupku sud pred kojim se vodi taj postupak ne može po službenoj dužnosti ispitati eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi na kojima se temelje tražbine koje su prijavljene u okviru navedenog postupka, iako taj sud raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima.

               55

               U odnosu na prvo pitanje, točku (b), iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da sukladno nacionalnom zakonodavstvu o kojemu se raspravlja u glavnom postupku nije dopušteno osporavati sve tražbine koje proizlaze iz ugovora o kreditu koji bi mogao sadržavati nepoštene odredbe, već samo one koje nisu osigurane založnim pravom, i to isključivo iz razloga nastupa zastare ili njihova prestanka.

               56

               Međutim, kako je to istaknuto u sudskoj praksi navedenoj u točki 46. ove presude, pravo na učinkoviti pravni lijek pretpostavlja da je potrošač u mogućnosti osporiti pred nacionalnim sudom osnovanost tražbina koje proizlaze iz ugovora o kreditu koji sadržava odredbe koje bi mogle biti proglašene nepoštenima, bez obzira jesu li osigurane založnim pravom.

               57

               Nadalje, iako iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da na temelju nacionalnog zakonodavstva iz glavnog postupka dužnik koji namjerava pobijati tražbinu koja nije osigurana založnim pravom može samo istaknuti zastaru ili prestanak te tražbine, valja podsjetiti da je ograničavanje ovlasti nacionalnog suda da isključi po službenoj dužnosti primjenu nepoštenih odredbi takve naravi da bi moglo nanijeti štetu djelotvornosti zaštite potrošača za kojom idu članci 6. i 7. Direktive 93/13 (vidjeti, analogijom, presudu od 21. studenog 2002.Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, t. 35.).

               58

               Stoga, time što je dopušteno osporiti samo neke tražbine, koje se temelje na potrošačkom ugovoru i čije određene odredbe mogu biti proglašene nepoštenima, isticanjem ograničenog broja prigovora kojima se navodi njihova zastara ili prestanak, nacionalnim propisom, poput onog u glavnom postupku, nisu poštovani zahtjevi koji proizlaze iz članka 7. stavka 1. Direktive 93/13.

               59

               Imajući u vidu gornje navode, valja odgovoriti na prvo pitanje tako da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni postupovni propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim je propisano da u stečajnom postupku, s jedne strane, sud pred kojim se vodi taj postupak ne može po službenoj dužnosti ispitati eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi na kojima se temelje tražbine koje su prijavljene u okviru navedenog postupka, čak i u slučaju kada taj sud raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, te da, s druge strane, taj sud može ispitati samo tražbine koje nisu osigurane založnim pravom i samo u odnosu na određeni broj prigovora u kojima se ističe zastara tražbina ili njihov prestanak.

         Drugo pitanje

               60

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. Direktive 2008/48 tumačiti u smislu da se njime nalaže da nacionalni sud pred kojim se vodi spor o tražbinama koje se temelje na ugovoru o kreditu u smislu te direktive po službenoj dužnosti ispita poštovanje obveze pružanja informacija predviđene tom odredbom te da poduzme mjere koje su propisane nacionalnim pravom u slučaju takve povrede.

               61

               Najprije je potrebno naglasiti da obveza pružanja informacija iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 pridonosi, zajedno s onima propisanim člancima 5. i 8. te direktive, postizanju cilja te direktive koji se sastoji, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 7. i 9. iste, u tome da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koja se smatraju nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti, analogijom, presudu od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               62

               U odnosu na drugo pitanje, točku (a), valja navesti da je Sud višestruko istaknuo obvezu nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita povredu nekih odredbi prava Unije u području zaštite potrošača (vidjeti u tom smislu, u odnosu na Direktivu 93/13, presudu od 4. lipnja 2009., Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, t. 32., u odnosu na Direktivu Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 3.) presudu od 17. prosinca 2009., Martín Martín, C‑227/08, EU:C:2009:792, t. 29. te u odnosu na Direktivu 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (SL L 171, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17.), presudu od 3. listopada 2013., Duarte Hueros, C‑32/12, EU:C:2013:637, t. 39.).

               63

               Kako je to navela nezavisna odvjetnica u točki 51. i daljnjim točkama svojega mišljenja, takav se zahtjev opravdava stajalištem da se sustav zaštite, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na poslovni subjekt, kako u pogledu pregovaračke snage tako i u pogledu razine obaviještenosti, što je situacija koja ga navodi da pristane na uvjete koje je ranije sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge bez da na njih može imati utjecaja (presuda od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 39. i navedena sudska praksa).

               64

               U tom pogledu, informacije koje se daju prije ili istovremeno sa sklapanjem ugovora i koje se odnose na uvjete ugovora i posljedice spomenutog sklapanja od temeljne su važnosti za potrošača. Potonji osobito na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga (presuda od 16. siječnja 2014., Constructora Principado, C‑226/12, EU:C:2014:10, t. 25. i navedena sudska praksa).

               65

               Nadalje, postoji nezanemariva opasnost da se, osobito zbog neznanja, potrošač ne pozove na pravno pravilo namijenjeno njegovoj zaštiti (presuda od 4. lipnja 2015., Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 42. i navedena sudska praksa).

               66

               Slijedom toga ne može se postići djelotvornu zaštitu potrošača kada sud ne bi bio dužan po službenoj dužnosti ispitati poštovanje obveze koje proizlaze iz prava Unije u području prava zaštite potrošača (vidjeti, analogijom, presudu od 4. listopada 2007., Rampion i Godard, C‑429/05, EU:C:2007:575, t. 61. i 65.).

               67

               Naime, kao što je to navedeno u točki 53. ove presude, kako bi se osigurala zaštita koja je uređena tom direktivom, položaj nejednakosti potrošača u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge ne može se nadoknaditi pozitivnom intervencijom nacionalnog suda pred kojim se vodi postupak, nezavisno od samih ugovornih strana.

               68

               Osim toga, ispitivanje zahtjeva koji proizlaze iz Direktive 2008/48 po službenoj dužnosti od strane suda predstavlja sredstvo za postizanje rezultata iz članka 10. stavka 2. te direktive koje doprinosi ostvarenju ciljeva navedenih u uvodnim izjavama 31. i 43. (vidjeti, analogijom, rješenje od 16. studenog 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               69

               Posebno, sukladno članku 23. Direktive 2008/48, sankcije koje su predviđene za slučaj povrede nacionalnih propisa koji su doneseni u skladu s tom direktivom moraju biti odvraćajuće. Bez sumnje, ispitivanje poštovanja zahtjeva koji proizlaze iz iste direktive od strane nacionalnog suda po službenoj dužnosti takve su naravi.

               70

               Budući da je nacionalni sud pozvan da osigura korisni učinak zaštite potrošača koji je utvrđen odredbama direktive 2008/48, uloga koja mu je dana pravom Unije u razmatranom području ne ograničava se samo na mogućnost da donese odluku o navedenim zahtjevima, već sadržava također obvezu da po služenoj dužnosti ispita to pitanje, kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima (vidjeti, analogijom, presudu od 4. lipnja 2009., Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, t. 32.).

               71

               Nadalje, kada nacionalni sud po službenoj dužnosti utvrdi povredu članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48, dužan je poduzeti sve mjere koje proizlaze iz nacionalnog prava, bez čekanja da potrošač podnese takav zahtjev, pri čemu mora poštovati načelo kontradiktornosti (vidjeti, analogijom, presudu od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C 472/11, EU:C:2013:88, t. 36. i od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 42.).

               72

               U tom kontekstu valja također podsjetiti da iz članka 23. Direktive 2008/48 proizlazi da države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredbi koje se donose na temelju te direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe. Osim što moraju biti odvraćajuće, sankcije moraju biti učinkovite i proporcionalne.

               73

               U tom pogledu, kada je nacionalni sud utvrdio povredu obveze pružanja informacija, dužan je poduzeti sve mjere koje su predviđene nacionalnim pravom, pod uvjetom da prilikom primjene sankcija budu poštovani zahtjevi članka 23. Direktive 2008/48, kako su protumačeni od strane Suda, osobito u presudi od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190).

               74

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, valja odgovoriti na drugo pitanje tako da članak 10. stavak 2. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da se njime nalaže da nacionalni sud pred kojim se vodi spor o tražbinama koje se temelje na ugovoru o kreditu u smislu te direktive po službenoj dužnosti ispita poštovanje obveze pružanja informacije predviđene tom odredbom te da poduzme mjere koje su propisane nacionalnim pravom u slučaju takve povrede, pod uvjetom da sankcije pritom ispunjavaju zahtjeve iz članka 23. navedene direktive.

         Treće pitanje

               75

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, nakon što je naveo da se glavni spor vodi između dvaju pojedinaca, u biti pita imaju li relevantne odredbe Direktive 93/13 i Direktive 2008/48 izravni učinak.

               76

               U tom pogledu, valja podsjetiti da se sukladno članku 288. trećem podstavku UFEU‑a, time što obvezuje u pogledu rezultata koji je potrebno postići svaku državu članicu kojoj je upućena, direktivom prepušta odabir oblika i metoda postizanja tog rezultata nacionalnim tijelima. Štoviše, direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedinca pa se stoga na nju ne može pozvati kao takvu protiv njega (presuda od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 37. i navedena sudska praksa). Također, obveza države članice da poduzme sve potrebne mjere kako bi se postigao rezultat propisan određenom direktivom obvezujuća je na temelju članka 288. trećeg podstavka UFEU‑a i same direktive. Ta se obveza poduzimanja svih općih i posebnih mjera odnosi na sva tijela država članica, uključujući i sudove u okviru njihove nadležnosti (presuda od 24. lipnja 2008., Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, t. 83. i navedena sudska praksa).

               77

               U ovom slučaju, s jedne strane, obveza da ispita po službenoj dužnosti nepoštenost određenih odredbi i postojanje obveznog sadržaja u ugovoru o kreditu koji se tiče informacija predstavlja postupovno pravilo koje ne ide na teret pojedinca, već nacionalnih tijela (vidjeti, analogijom, presudu od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 67. te od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               78

               S druge strane, kao što to proizlazi iz sadržaja članka 23. Direktive 2008/48, tijela država članica moraju osigurati da se, prilikom prenošenja navedene direktive i njezine provedbe, primjenjuju učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije.

               79

               Nadalje, valja podsjetiti da su, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, nacionalni sudovi prilikom primjene unutarnjeg prava dužni, koliko je to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem direktive 2008/48 kako bi se postigao njome predviđen rezultat i postupilo u skladu s trećim stavkom članka 288. UFEU‑a. Naime, ta obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava inherentna je sustavu UFEU‑u jer omogućuje nacionalnim sudovima da osiguraju, u okviru svojih nadležnosti, potpunu učinkovitost prava Unije prilikom rješavanja sporova koji se pred njima vode (vidjeti, analogijom, presudu od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               80

               Stoga na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Četvrto pitanje

               81

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita kako treba tumačiti pojmove „ukupan iznos kredita” i „iznos povlačenja novca“ koji se pojavljuju, prvi, u članku 3. točka (l) i članku 10. stavku 2. Direktive 2008/48, a drugi, u točki I. Priloga I. istoj.

               82

               Taj sud naime navodi da je u ugovoru o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, kojim se zajmodavac obvezuje odobriti kredit supružnicima Radlinger, ugovoreno da će se, prilikom odobravanja kredita na tekućem računu, troškovi njegova odobravanja, prvi mjesečni obrok i, ako to bude prikladno, slijedeći mjesečni obroci podmiriti iz ukupnog iznosa kredita. Također se postavlja pitanje može li se za potrebe izračuna EKS‑a dio istog kredita koji nije stavljen na raspolaganje predmetnim osobama uključiti u iznos povlačenja novca u smislu točke I. Priloga I. Direktivi 2008/48.

               83

               U tom pogledu valja ponoviti da je ukupan iznos kredita u smislu Direktive 2008/48 definiran člankom 3. stavkom 1. kao gornja granica ili ukupan zbroj koji se stavlja potrošaču na raspolaganje prema ugovoru o kreditu.

               84

               Nadalje, sukladno članku 3. točki (g) te direktive, ukupni troškovi kredita za potrošača obuhvaćaju sve troškove, uključujući i kamate, provizije, pristojbe ili bilo koju drugu vrstu naknade koju potrošač mora platiti u vezi s ugovorom o kreditu i koji su poznati vjerovniku. Naposljetku, na temelju članka 3. točke (i) navedene direktive, EKS znači ukupne troškove kredita za potrošača, izražene kao godišnji postotak ukupnog iznosa kredita, uključujući, prema potrebi, i troškove iz članka 19. stavka 2. iste direktive.

               85

               Budući da je pojam „ukupan iznos koji plaća potrošač” definiran u članku 3. točki (h) Direktive 2008/48 kao zbroj ukupnog iznosa kredita i ukupnih troškova kredita za potrošača, proizlazi da su pojmovi „ukupan iznos kredita” i „ukupni troškovi kredita za potrošača” međusobno isključivi i stoga se u ukupni iznos kredita ne mogu uključiti iznosi koji ulaze u ukupne troškove kredita za potrošača.

               86

               Stoga, ne može se uključiti u ukupni iznos kredita u smislu članka 3. točke (l) i članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 niti jedan iznos koji predstavlja izvršenje obveze koja je ugovorena predmetnim ugovorom, poput upravnih troškova, kamata, naknada i drugih vrsta troškova koje mora snositi potrošač.

               87

               Valja naglasiti da će nedopušteno uključenje u ukupni iznos kredita iznosa koji ulaze u ukupni trošak kredita za potrošača neminovno imati za posljedicu nižu procjenu EKS‑a, čiji izračun ovisi o ukupnom iznosu kredita.

               88

               Naime, u članku 19. stavku 1. Direktive 2008/48 precizirano je da se EKS, kojim se izjednačuje na godišnjoj osnovi sadašnju vrijednost svih obveza dogovorenih između vjerovnika i potrošača, izračunava u skladu s matematičkom formulom navedenom u dijelu I. Priloga I. Međutim, tom je direktivom propisano da je osnovna jednadžba kojom se utvrđuje EKS jednaka, na godišnjoj osnovi, ukupnoj sadašnjoj vrijednosti povlačenja tranše, s jedne strane, i ukupne sadašnje vrijednosti otplata i plaćanja pristojba, s druge strane. Stoga, iznos povlačenja novca u smislu dijela I. Priloga I. Direktivi 2008/48 odgovara ukupnom iznosu kredita u smislu članka 3. točke (l) te direktive.

               89

               U ovom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li jedan ili više iznosa koji su navedeni u točkama 27. i 28. ove presude nezakonito uključen u ukupni iznos kredita u smislu članka 3. točke (l) Direktive 2008/48, s obzirom na to da ta okolnost može utjecati na izračun EKS‑a i slijedom toga na točnost informacija koje je vjerovnik morao, sukladno članku 10. stavku 2. te direktive, navesti u ugovoru o kojemu se raspravlja u glavnom postupku.

               90

               Međutim, kako je u bitnom navedeno u uvodnim izjavama 31. i 43. Direktive 2008/48, informiranje potrošača o ukupnom trošku kredita u obliku stope koja se izračunava prema jedinstvenoj matematičkoj formuli od bitne je važnosti. Naime, s jedne strane, tom se informacijom doprinosi transparentnosti tržišta, što omogućuje potrošaču da usporedi kreditne ponude. S druge strane, time se omogućuje potrošaču da ocijeni opseg njegove obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2004., Cofinoga, C‑264/02, EU:C:2004:127, t. 26. i rješenje od 16. listopada 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 70.).

               91

               Imajući u vidu gornje navode, valja odgovoriti na četvrto pitanje tako da članak 3. točku (l) i članak 10. stavak 2. Direktive 2008/48 te točku I. Priloga I. toj direktivi treba tumačiti na način da ukupni iznos kredita i iznos povlačenja novca obuhvaćaju sve iznose koji su stavljeni na raspolaganje potrošaču, čime su isključeni oni iznosi koji se isplaćuju vjerovniku s osnova troškova koji su povezani s predmetnim kreditom i koji nisu u stvarnosti isplaćeni potrošaču.

         Peto i šesto pitanje

               92

               Svojim petim i šestim pitanjem, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 93/13 tumačiti na način da, prilikom ocjene nerazmjerno visokog iznosa naknade koju mora platiti potrošač koji propusti ispuniti svoju obvezu u smislu točke 1. podtočke (e) priloga toj direktivi, valja ocijeniti kumulativni učinak svih odredbi koje se na to odnose i koje su sadržane u razmatranom ugovoru, neovisno o tome traži li vjerovnik u stvarnosti puno ostvarenje svake tražbine, te da, u odnosu na one za koje je utvrđeno da su nepoštene, nacionalni sud mora izuzeti iz primjene sve odredbe ili samo neke među njima.

               93

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja valja podsjetiti, kao prvo, da prilog na koji je upućeno u članku 3. Direktive 93/13 sadržava indikativni i netaksativni popis odredba koje bi se moglo proglasiti nepoštenima, među kojima se nalazi, kao što to proizlazi iz točke 1. podtočke (e) tog priloga, ona čiji su predmet ili svrha „zahtjev da svaki potrošač koji propusti ispuniti svoju obvezu plati nerazmjerno visok iznos naknade”.

               94

               Člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13 propisano je da prilikom ocjene eventualne nepoštenosti ugovorne odredbe odluku treba donijeti tako da se u obzir uzimaju narav robe ili usluga na koje se ugovor odnosio u vrijeme kada je sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. studenog 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 59. i presudu od 9. srpnja 2015., Bucura, C‑348/14, EU:C:2015:447, t. 48.).

               95

               Naime, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 74. svojeg mišljenja, potrebno je ocijeniti kumulativni učinak svih odredbi ugovora sklopljenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača. Takva ocjena je opravdana, s obzirom na to da se odredbe primjenjuju u njihovoj ukupnosti i neovisno o tome traži li vjerovnik u stvarnosti njihovo potpuno izvršenje (vidjeti, analogijom, presudu od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 42.).

               96

               Kao drugo, valja naglasiti da sukladno članku 6. stavku 1. prvog dijela rečenice Direktive 93/13, države članice utvrđuju da nepoštene odredbe u ugovoru koji je zaključen s potrošačem prema nacionalnom pravu nisu obvezujuće za potrošača. Međutim, u članku 6. stavku 1. drugog dijela rečenice te direktive precizirano je da ugovor „i dalje obvezuje stranke u tim uvjetima, ako je daljnje važenje ugovora moguće i bez tih nepoštenih odredaba”.

               97

               Sud je već ponovio da su nacionalni sudovi obvezni samo izuzeti iz primjene nepoštenu ugovornu odredbu kako ona ne bi imala obvezujuće učinke na potrošača, a da pritom nisu nadležni preispitati njezin sadržaj. Ugovor u načelu mora nastaviti vrijediti bez bilo koje druge izmjene osim one koja proizlazi iz otklanjanja nepoštenih uvjeta, ako je takav kontinuitet ugovora pravno moguć prema pravilima nacionalnog prava (presuda od 21. siječnja 2015., Unicaja Banco et Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13, EU:C:2015:21, t. 28. kao i navedena sudska praksa).

               98

               To je tumačenje u skladu s ciljevima i općom strukturom Direktive 93/13. U tom pogledu, s obzirom na prirodu i značaj javnog interesa koji predstavlja temelj zaštite zajamčene potrošačima, tom je direktivom naloženo državama članicama, kako to proizlazi iz članka 7. stavka 1., da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za „sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredbi u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima”. Međutim, ako bi nacionalni sud mogao izmijeniti sadržaj nepoštenih uvjeta, to bi moglo ugroziti ostvarenje dugoročnog cilja iz članka 7., budući da bi se time doprinijelo slabljenju preventivnog učinka na prodavatelje robe ili pružatelje usluga, koji postoji samom činjenicom neprimjene takvih nepoštenih uvjeta na potrošače (presuda od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 58. i navedena sudska praksa).

               99

               Stoga, u slučaju kada nacionalni sud dođe do zaključka da je odredba nepoštena u smislu članka 93/13, na njemu je da utvrdi sve posljedice koje u skladu s nacionalnim pravom iz toga proizlaze kako bi se uvjerio da potrošač nije vezan tom ugovornom odredbom (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. studenog 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 62. i navedenu sudsku praksu).

               100

               Iz toga slijedi, kao što je to u bitnom navela nezavisna odvjetnica u točki 75. svojeg mišljenja, nacionalni sud koji je utvrdio da je više odredbi ugovora zaključenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača nepošteno u smislu te Direktive 93/13, mora isključiti iz primjene sve nepoštene odredbe, a ne samo neke od njih.

               101

               Imajući u vidu gornje navode, valja odgovoriti na peto i šesto pitanje tako da odredbe Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, prilikom utvrđenja da je iznos naknade koju mora platiti potrošač koji propusti ispuniti svoju obvezu nerazmjerno visok u smislu točke 1. podtočke (e) priloga toj direktivi, valja ocijeniti kumulativni učinak svih odredbi koje se na to odnose i koje su sadržane u razmatranom ugovoru, neovisno o tome traži li vjerovnik u stvarnosti puno ostvarenje svake tražbine, te kada je to slučaj, nacionalni sud mora izuzeti iz primjene sve odredbe za koje je utvrdio da su nepoštene, kako bi osigurao da potrošač ne bude njima vezan.

         Troškovi

               102

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni postupovni propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim je propisano da u stečajnom postupku, s jedne strane, sud pred kojim se vodi taj postupak ne može po službenoj dužnosti ispitati eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi na kojima se temelje tražbine koje su prijavljene u okviru navedenog postupka, čak i u slučaju kada taj sud raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, te da, s druge strane, taj sud može ispitati samo tražbine koje nisu osigurane založnim pravom i samo u odnosu na određeni broj prigovora u kojima se ističe zastara tražbina ili njihov prestanak.

                           2.

                           Članak 10. stavak 2. točku (d) Direktive 2008/48/EZ Europskog Parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ treba tumačiti na način da se njime nalaže da nacionalni sud pred kojim se vodi spor o tražbinama koje se temelje na ugovoru o kreditu u smislu te direktive po službenoj dužnosti ispita poštovanje obveze pružanja informacije predviđene tom odredbom te da poduzme mjere koje su propisane nacionalnim pravom u slučaju takve povrede, pod uvjetom da sankcije pritom ispunjavaju zahtjeve iz članka 23. navedene direktive.

                           3.

                           Članak 3. točku (l) i članak 10. stavak 2. Direktive 2008/48 te točku I. Priloga I. toj direktivi treba tumačiti na način da ukupni iznos kredita i iznos povlačenja novca obuhvaćaju sve iznose koji su stavljeni na raspolaganje potrošaču, čime su isključeni oni iznosi koji se isplaćuju vjerovniku s osnova troškova koji su povezani s predmetnim kreditom i koji nisu u stvarnosti isplaćeni potrošaču.

                           4.

                           Odredbe Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, prilikom utvrđenja da je iznos naknade koju mora platiti potrošač koji propusti ispuniti svoju obvezu nerazmjerno visok u smislu točke 1. podtočke (e) priloga toj direktivi, valja ocijeniti kumulativni učinak svih odredbi koje se na to odnose i koje su sadržane u razmatranom ugovoru, neovisno o tome traži li vjerovnik u stvarnosti puno ostvarenje svake tražbine, te kada je to slučaj, nacionalni sud mora izuzeti iz primjene sve odredbe za koje je utvrdio da su nepoštene, kako bi osigurao da potrošač ne bude njima vezan.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. lipnja 1979. # Nicolai Beljatzky protiv Hauptzollamt Aachen-Süd. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Predmet 216/78.


title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. srpnja 2015. (Ulomci).#Emesa-Trefilería, SA i Industrias Galycas, SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište čelika za prednapinjanje – Utvrđivanje cijena, podjela tržišta i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a – Suradnja tijekom upravnog postupka – Članak 139. točka (a) Poslovnika Općeg suda.#Predmet T-406/10.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑406/10,
            Emesa‑Trefilería SA, sa sjedištem u Arteixu (Španjolska),
            Industrias Galycas SA, sa sjedištem u Vitoriji (Španjolska),
            koje zastupaju A. Creus Carreras i A. Valiente Martin, odvjetnici,
            tužitelji,
            protiv
            Europske komisije, koju su zastupali V. Bottka i F. Castilla Contreras, potom V. Bottka i A. Biolan, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Gray, barrister ,
            tuženika,
            koju podupire
            Vijeće Europske unije, koje zastupaju F. Florindo Gijón i R. Liudvinaviciute‑Cordeiro, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            povodom zahtjeva za poništenje i preinaku Odluke Komisije C (2010) 4387 final od 30. lipnja 2010. u vezi s postupkom primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38344 – Čelik za prednapinjanje), izmijenjene Odlukom Komisije C (2010) 6676 final  od 30. rujna 2010. i Odlukom Komisije C (2011) 2269 final  od 4. travnja 2011.,
            OPĆI SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj), predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins, suci,
            tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. lipnja 2014,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            [ omissis ]
             Ocjena Općeg suda
            113. Prvi tužbeni razlog u biti se temelji na tome da je postupak koji se provodi u području prava tržišnog natjecanja nezakonit s obzirom na članak 6. EKLJP‑a i članak 47. Povelje o temeljnim pravima, jer se, kad je riječ o postupku kaznenopravne naravi, Komisiji ne mogu istodobno dodijeliti istražne ovlasti, ovlast progona i ovlast donošenja odluke kojom izriče sankciju a da pritom Opći sud ne izvršava puni nadzor nad navedenim odlukama, što, prema mišljenju tužitelja, nije posrijedi.
             Pregled načela
            114. Treba podsjetiti da je Sud u svojoj presudi Schindler Holding i dr./Komisija, t. 69. supra  (EU:C:2013:522), presudio sljedeće:
            „33. […] Suprotno tvrdnjama žalitelja, činjenica da odluke kojima se izriču novčane kazne u području prava tržišnog natjecanja donosi Komisija, nije po sebi protivna članku 6. EKLJP‑a kako ga tumači Europski sud za ljudska prava. U tom smislu valja istaknuti da je Europski sud za ljudska prava u svojoj presudi A. Menarini Diagnostics protiv Italije, gore navedena, koja se odnosi na sankciju koju je izreklo talijansko tijelo nadležno za tržišno natjecanje zbog postupanja protivnih pravilima tržišnog natjecanja jednakih onima za koje se odgovornost pripisuje žaliteljima, procijenio da, s obzirom na visok iznos izrečene novčane kazne, sankcija pripada prema svojoj težini u kazneno područje.
            34. Europski sud za ljudska prava ipak je naveo, u točki 58. spomenute presude, da povjeravanje administrativnim tijelima zadataka gonjenja i kažnjavanja kršenja propisa tržišnog natjecanja nije nespojivo s EKLJP‑om, ukoliko zainteresirana osoba može u odnosu na svaku odluku koja je protiv nje donesena pokrenuti postupak pred sudom koji poštuje jamstva predviđena člankom 6. EKLJP‑a.
            35. U točki 59. presude A. Menarini Diagnostics protiv Italije, gore navedena, Europski sud za ljudska prava pojasnio je da poštivanje članka 6. EKLJP‑a ne isključuje da, u postupku administrativne prirode, „kaznu“ prvo izrekne administrativno tijelo. Europski sud za ljudska prava ipak pretpostavlja da je odluka administrativnog tijela koja sama ne ispunjava uvjete predviđene člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a podvrgnuta daljnjoj kontroli sudskog tijela neograničene nadležnosti. Jedna od karakteristika takvog tijela je ovlast u cijelosti, činjenično i pravno izmijeniti odluku koju je donijelo niže tijelo. Sudsko tijelo mora posebno biti nadležno ispitati sva činjenična i pravna pitanja relevantna u sporu koji se pred istim vodi.
            36. Odlučujući o načelu učinkovite sudske zaštite, temeljnom načelu prava Unije koje je danas izraženo u članku 47. Povelje i koje odgovara, unutar prava Unije, članku 6. stavku 1. EKLJP‑a, Sud je presudio da, osim kontrole zakonitosti koju predviđa UFEU, sudovi Unije raspolažu neograničenom nadležnošću koju im dodjeljuje članak 31. Uredbe br. 1/2003, sukladno članku 261. UFEU‑a, i koji ih ovlašćuje da zamijene ocjenu Komisije vlastitom ocjenom i, posljedično, da ukinu, smanje ili povećaju izrečenu novčanu kaznu ili periodični penal (presuda od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, Zb., EU:C:2011:815, t. 63.).
            37. U odnosu na kontrolu zakonitosti, Sud navodi da je sudovi Unije moraju izvršavati na temelju dokaza koje tužitelj iznese u prilog istaknutim tužbenim razlozima i da se ne oslanjaju na diskrecijsku marginu kojom raspolaže Komisija, ni u odnosu na izbor dokaza uzetih u obzir prilikom primjene kriterija navedenih u Smjernicama iz 1998. niti u odnosu na ocjenu tih dokaza, kako bi odustali od provođenja dubinske pravne i činjenične kontrole (presuda Chalkor/Komisija, EU:C:2011:815, t. 62.).
            38. S obzirom na to da kontrola koju predviđaju Ugovori podrazumijeva da sudovi Unije izvršavaju kontrolu prava i činjenica i da su ovlašteni ocjenjivati dokaze, poništiti pobijanu odluku i izmijeniti iznose novčanih kazni, Sud je zaključio da kontrola zakonitosti predviđena člankom 263. UFEU‑a, dopunjena neograničenom nadležnošću u odnosu na iznos novčane kazne iz članka 31. Uredbe br. 1/2003, nije u suprotnosti sa zahtjevima načela učinkovite sudske zaštite koja se sada nalazi u članku 47. Povelje (presuda Chalkor/Komisija, EU:C:2011:815, t. 67.).“
            115. Nadalje, nepostojanje obveze kontrole cjelokupne sporne odluke po službenoj dužnosti ne narušava načelo djelotvorne sudske zaštite. U kontekstu poštovanja tog načela nije nužno da Opći sud po službenoj dužnosti pristupi novom sveobuhvatnom preispitivanju spisa, iako jest dužan odgovoriti na istaknute tužbene razloge i izvršiti kontrolu pravnih i činjeničnih elemenata (presude od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, Zb., EU:C:2011:815, t. 66. i od 26. listopada 2013., Kone i dr./Komisija, C‑510/11 P, EU:C:2013:696, t. 32.).
            116. Kad je riječ o relativnom dosegu presuda o poništenju, Sud je više puta presudio da se odluka donesena u području tržišnog natjecanja u pogledu nekoliko poduzetnika, iako je sastavljena i objavljena kao jedna, treba analizirati kao skupina pojedinačnih odluka kojima se u pogledu svakog od poduzetnika kojima je upućena utvrđuje povreda ili povrede za koje se tereti i kojima mu se, ovisno o slučaju, izriče novčana kazna (presude od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr., C‑310/97 P, Zb., EU:C:1999:407, t. 49. i sljedeće i od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, Zb., EU:C:2002:582, t. 100.).
            117. U presudi od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija (C‑444/11 P, EU:C:2013:464), Sud je presudio da, ako adresat odluke odluči podnijeti tužbu za poništenje, pred sudom Unije vodit će se postupak samo o elementima odluke koji se odnose na njega, dok oni koji se odnose na ostale adresate ne ulaze u predmet spora koji sud Unije mora riješiti, osim u slučaju posebnih okolnosti, te je u tom pogledu uputio na svoju presudu od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, Zb., EU:C:2013:29, t. 43. i 49.).
            118. U preostalom dijelu odluka posljedično ostaje obvezujuća u pogledu adresata koji nisu podnijeli tužbu za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, t. 116. supra , EU:C:2002:582, t. 100.).
            119. Nadalje, presuđeno je da postupovna jamstva koja moraju postojati u postupku koji se vodi u području povrede pravila tržišnog natjecanja ne nalažu Komisiji da uspostavi unutarnju organizaciju kojom se sprečava da jedan te isti dužnosnik djeluje u istom predmetu kao istražitelj i izvjestitelj (vidjeti presudu od 11. ožujka 1999., Aristrain/Komisija, T‑156/94, Zb., EU:T:1999:53, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            120. Sud je osim toga presudio da se ništa ne protivi tomu da članove Komisije zadužene za donošenje odluke kojom se izriču novčane kazne o ishodu saslušanja izvijeste osobe koje je Komisija ovlastila za njegovo provođenje (presuda od 15. srpnja 1970., Buchler/Komisija, 44/69, Zb., EU:C:1970:72, t. 19. do 23.).
             Osnovanost prvog tužbenog razloga
            121. Dana 18. prosinca 2013., u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika od 2. svibnja 1991., Opći sud tužiteljima je odlučio postaviti pitanje u pisanom obliku o eventualnim posljedicama presude Schindler Holding i dr./Komisija, t. 69. supra  (EU:C:2013:522) na prvi tužbeni razlog iznesen u prilog tužbi. Tužitelji su postupili u skladu s tim zahtjevom 30. siječnja 2014.
            122. Tužitelji su tom prilikom naveli da, unatoč presudi Schindler Holding i dr./Komisija, t. 69. supra  (EU:C:2013:522), oni i dalje ustraju u svojem prvom tužbenom zahtjevu (vidjeti gornju točku 111.).
            123. S jedne strane, s obzirom na sudsku praksu navedenu u gore navedenoj točki 114. i sljedećima, treba odbiti sve prigovore koji se temelje na neusklađenosti postupka koji je Komisija vodila u području zabranjenog sporazuma, kako je propisan Uredbom br. 1/2003, s člankom 6. EKLJP‑a i člankom 47. Povelje o temeljnim pravima kao i na navodnom nepostojanju neograničene nadležnosti nadzora koji Opći sud izvršava u ovom području.
            124. Sudska praksa navedena u gore navedenoj točki 115. također dovodi do odbijanja prigovora koji se temelje na nepostojanju nadzora Općeg suda po službenoj dužnosti cijele sporne odluke.
            125. Također treba odbiti argumentaciju tužitelja prema kojoj je nepostojanje učinaka erga omnes  presuda o poništenju pojedinačne odluke u pravu tržišnog natjecanja kojom se izriče novčana kazna njezinu adresatu u biti nespojivo sa zahtjevom punog nadzora Općeg suda i dovodi da toga da cijeli postupak koji provode Komisija i Opći sud nije u skladu sa zahtjevima iz članka 6. stavka 1. EKLJP‑a.
            126. Kao prvo, treba podsjetiti da poništenje pojedinačne odluke ima učinak erga omnes  te obvezuje svakoga, međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom gore u točki 116., nije u korist svih – za razliku od poništenja akta opće primjene – ne dovodeći pritom u pitanje neke posebne okolnosti (presuda Komisija/Tomkins, t. 117. supra , EU:C:2013:29, t. 43. i 49.). Presuda o poništenju odluke koja je dio skupine pojedinačnih odluka u okviru postupka koji je Komisija vodila u području zabranjenih sporazuma posljedično može u nekim okolnostima imati određene posljedice za osobe različite od tužitelja u postupku u kojem je došlo do njezina poništenja.
            127. Kao drugo, mora se utvrditi da je prilikom donošenje presude Schindler Holding i dr./Komisija, t. 69. supra  (EU:C:2013:522) Sud namjeravao potvrditi sukladnost cijelog postupka koji su u području zabranjenih sporazuma vodili Komisija i Opći sud s člankom 6. EKLJP‑a i člankom 47. Povelje o temeljnim pravima. Taj zaključak posljedično ne može biti doveden u pitanje tvrdnjama tužitelja prema kojima Opći sud nije izvršavao puni nadzor odluke Komisije ako ne postoje učinci njegovih presuda o poništenju erga omnes , zato što je Sud svakako uzeo u obzir svoju ustaljenu sudsku praksu navedenu u gore navedenim točkama 116. do 118. kada je odlučio u predmetu u kojem je donesena presuda Schindler Holding i dr./Komisija, t. 69. supra  (EU:C:2013:522).
            128. Naposljetku, kao treće, i u mjeri u kojoj je to potrebno, treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, ni u kojem slučaju nije na sudu Unije da sobom zamijeni ustavotvornu vlast radi izmjene sustava pravnih lijekova i postupaka utvrđenih Ugovorom (vidjeti presudu od 21. travnja 2005., Holcim (Deutschland)/Komisija, T‑28/03, Zb., EU:T:2005:139, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
            129. Posljedično, prigovor koji se temelji na nepostojanju učinaka presuda o poništenju erga omnes  treba odbiti.
            130. S druge strane, kad je riječ o argumentaciji koju su tužitelji iznijeli kao odgovor na pitanja koja je u pisanom obliku postavio Opći sud kao i na pitanja koja su im s tim u vezi postavljena na raspravi, treba utvrditi da je u svakom slučaju neosnovana.
            131. Treba istaknuti da Uredba br. 1/2003 ne predviđa da je odluka kojom se zaključuje upravni postupak ona koju donosi Opći sud. Ta argumentacija de lege ferenda  – što su tužitelji, uostalom, i priznali na raspravi – ne počiva ni na kojem temelju u propisu koji se primjenjuje na ovaj spor te se, posljedično, na njoj ne može temeljiti ni tužba za poništenje podnesena protiv odluke Komisije.
            132. Nadalje, treba podsjetiti da je točno da članak 25. stavak 5. Uredbe br. 1/2003 predviđa da se postupak ni u kojem slučaju ne može voditi protekom dvostrukog vremena zastare u kojem Komisija nije izrekla novčanu kaznu ili periodični penal. Nadalje, članak 25. stavak 5. precizira da se najdulji rok od deset godina produžuje za vrijeme prekida zastare u skladu sa stavkom 6. Međutim, članak 25. stavak 6. te iste uredbe predviđa da se zastara za propisivanje novčanih kazni ili periodičnih penala smatra prekinutom sve dok je odluka Komisije predmet postupka koji se vodi pred Sudom.
            133. U ovom slučaju nesporno je da je Komisija donijela odluku kojom je tužiteljima izrekla novčanu kaznu prije isteka roka od deset godina predviđenog člankom 25. stavkom 5. Uredbe br. 1/2003.
            134. Stoga, pod uvjetom da tužitelji namjeravaju tvrditi da je, kad je o njima riječ, zastarni rok istekao, treba istaknuti da su oni podnijeli svoju tužbu 15. rujna 2010. i da je zastara stoga prekinuta počevši od tog datuma, u skladu s člankom 25. stavkom 6. Uredbe br. 1/2003.
            135. Posljedično, prvi tužbeni razlog treba u cijelosti odbiti.
            [omissis]
             Ocjena Općeg suda
             Pregled načela
            152. Treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, samo se poduzetniku koji je surađivao s Komisijom na temelju Obavijesti o oslobođenju od kazne može dodijeliti na temelju te obavijesti smanjenje novčane kazne koja bi, u izostanku te suradnje, bila izrečena. Takvo smanjenje ne može se proširiti na drugo društvo koje je tijekom jednog dijela razdoblja protupravnosti bilo dijelom gospodarskog subjekta koji je tvorilo prvo društvo, ali koje u trenutku u kojem je prvo društvo surađivalo s Komisijom više nije njegovim dijelom. Suprotno tumačenje stoga bi, osobito, podrazumijevalo da bi u slučaju sukcesije poduzetnika društvo koje je prvotno sudjelovalo u protupravnom ponašanju, u svojstvu društva majke društvu kćeri koje je izravno u to uključeno, te koje je potom prenijelo to društvo kćer na drugog poduzetnika, ako je primjenjivo, dobilo smanjenje novčane kazne dodijeljeno potonjem poduzetniku na temelju njegove suradnje s Komisijom, iako to društvo nije sâmo doprinijelo otkrivanju protupravnog ponašanja u pitanju niti je u trenutku suradnje izvršavalo odlučujući utjecaj na svoje nekadašnje društvo kćer. Doista, s obzirom na cilj Obavijesti o oslobođenju od kazne koji se sastoji u poticanju otkrivanja ponašanja protivnih pravu tržišnog natjecanja Unije, i s ciljem osiguranja učinkovite primjene tog prava, ništa ne opravdava proširenje smanjenja novčane kazne dodijeljenog jednom poduzetniku na temelju njegove suradnje s Komisijom na drugog poduzetnika koji, iako je u prošlosti kontrolirao sektor djelatnosti uključen u povredu u pitanju, nije sam pridonio njezinu otkrivanju (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., FLSmidth/Komisija, C‑238/12 P, Zb., EU:C:2014:284, t. 83. i 85.; od 19. lipnja 2014., FLS Plast/Komisija, C‑243/12 P, Zb., EU:C:2014:2006, t. 85. i 87. i Hoechst/Komisija, t. 148. supra , EU:T:2009:366, t. 76.).
            153. Iz te sudske prakse proizlazi da kriterij koji treba uzeti u obzir prilikom ocjene treba li poduzetniku odobriti uživanje koristi od smanjenja kazni odnosno oslobađanja od kazni jest njegov stvaran doprinos u otkrivanju ili utvrđivanju dokaza o povredi.
            154. Iz toga također proizlazi da se uživanje koristi od smanjenja kazni odnosno oslobađanja od kazni odobrava poduzetniku, to jest gospodarskoj jedinici koja postoji u trenutku podnošenja Komisiji zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni.
            155. Načelo stvarne suradnje poduzetnika odražava se u točki 7. Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni kao i u njezinoj točki 11. podtočki (a), koja se odnosi na oslobađanje od kazni, u skladu s kojom poduzetnik s Komisijom surađuje u potpunosti, kontinuirano i brzo tijekom cijelog upravnog postupka, te u točki 23. podtočki (b) drugom stavku u vezi sa smanjenjem iznosa novčane kazne, koja predviđa da će Komisija uzeti u obzir opseg i trajanje suradnje koje je poduzetnik pokazao počevši od dana svojega doprinosa.
            156. Posljedično, nikakvo smanjenje iznosa novčane kazne ne može se odobriti poduzetniku ako ne postoji njegova stvarna suradnja pri utvrđivanju dokaza o povredi.
            157. Na temelju toga, Sud je u presudama navedenima gore u točki 152. tako utvrdio da društvo koje je tijekom jednog dijela razdoblja protupravnosti bilo dijelom gospodarskog subjekta koji je tvorilo prvo društvo, ali koje u trenutku u kojem je potonje surađivalo s Komisijom više nije njegovim dijelom, ne može uživati korist od smanjenja kazni odnosno oslobađanja od kazni odobrenog gospodarskoj jedinici koja stvarno surađuje s Komisijom.
            158. Sud je također na temelju toga smatrao da ništa ne opravdava proširenje smanjenja novčane kazne dodijeljenog jednom poduzetniku na temelju njegove suradnje s Komisijom na drugog poduzetnika koji, iako je u prošlosti kontrolirao sektor djelatnosti uključen u povredu u pitanju, nije sam pridonio njezinu otkrivanju.
            159. Treba utvrditi da isključenje uživanja koristi od smanjenja kazni odnosno oslobađanja od kazni koje se temelji na izostanku doprinosa u otkrivanju povrede i nepostojanju stvarne suradnje, u toj mjeri, vrijedi i za bivše društvo kćer prigodom zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni koji je podnijelo njegovo bivše društvo majka i za bivše društvo majku nakon zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni koji je podnijelo njegovo bivše društvo kći.
             Ocjena predmetnog slučaja
            160. U ovom slučaju, najprije treba podsjetiti da su zahtjev za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni u pogledu kojeg tužitelji tvrde da imaju pravo uživati korist 28. lipnja 2007. podnijeli društva Arcelor España i njegova društva kćeri, Mittal Steel Company i njegova društva kćeri, uključujući Arcelor, te Tréfileurope i njegova društva kćeri, istodobno izričito zahtijevajući da se bilo kakvo oslobađanje od kazne ili smanjenje novčane kazne odobreno društvu Arcelor España primijeni i na društva Emesa i Galycas, pri čemu bi društvo Arcelor España osiguravalo njihovo pravo na obranu, u skladu s ugovorom o prodaji između društava Arcelor España i Companhia Previdente.
            161. Mora se, međutim, utvrditi da, unatoč izričitom navođenju društava Emesa i Galycas u zahtjevu za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni od 28. lipnja 2007., ona formalno nisu bila dijelom poduzetnika kojeg su tvorili podnositelji zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni, što, uostalom, ne tvrde ni sami tužitelji.
            162. Međutim, iz sudske prakse navedene gore u točki 152. proizlazi da društvo može uživati korist od zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni kojega formalno nije podnositelj samo ako je u trenutku njegova podnošenja bilo dijelom istog poduzetnika kao i podnositelj zahtjeva.
            163. U tom pogledu, mora se utvrditi da društva Emesa i Galycas, s obzirom na to da ih je 2004. preuzelo društvo Companhia Previdente, u trenutku kada je to društvo u 2007. podnijelo svoj zahtjev za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni više nisu bila dijelom društva Arcelor España. Stoga je Komisija u pobijanoj odluci ispravno utvrdila da ta društva više nisu bila dijelom poduzetnika koji joj je podnio zahtjev za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni.
            164. Treba primijetiti da je smanjenje od 5 %, odobreno društvima Emesa i Galycas na temelju informacija koje su ona sama dostavila Komisiji u 2002., bilo prošireno na društvo Arcelor España zbog činjenice da su u trenutku u kojem su tužitelji dostavili te informacije društvo Arcelor España i društva Emesa i Galycas doista bili dijelom istog poduzetnika.
            165. Zatim, treba ispitati je li, s obzirom na posebne okolnosti ovog slučaja i unatoč prethodnim izlaganjima, Komisija trebala tužiteljima odobriti uživanje koristi od zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni koji je podnijelo društvo Arcelor España.
            166. U tom pogledu, kao prvo, treba utvrditi da je aktivna suradnja tužitelja s Komisijom u postupku u kojem je donesena pobijana odluka ograničena na informacije koje su oni dostavili Komisiji u okviru svojeg vlastitog zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni podnesenog 25. listopada 2002., za koji je Komisija odobrila smanjenje iznosa novčane kazne od 5 %.
            167. Tužitelji, istina, navode da bilješke društva Emesa koje je dostavilo društvo Arcelor España u okviru zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni od 28. lipnja 2007. potječu od njih, s obzirom na to da ih je u konkretnom vremenu sastavio bivši zaposlenik društva Emesa i da su one imale bitan utjecaj na trajanje i težinu povrede.
            168. Međutim, treba istaknuti da porijeklo tih bilješki i njihova nesporna dodana vrijednost ne dokazuju aktivnu suradnju tužitelja s Komisijom. Iz spisa proizlazi upravo suprotno – i to tužitelji ne osporavaju – da su bilješke društva Emesa koje je Komisiji dostavilo društvo Arcelor España bile u posjedu potonjeg društva, a ne tužiteljâ i da je nesporno da tužitelji nisu znali da je društvo Arcelor España podnijelo zahtjev za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni, s obzirom na to da ga je ono u skladu s primjenjivim pravilima držalo u tajnosti.
            169. Kao drugo, ponašanje Komisije, koja, suprotno svojim tvrdnjama, nije na vrijeme i precizno izvijestila društvo Arcelor España o činjenici da se njegov zahtjev za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni ne može proširiti na društva Emesa i Galycas, ne može zbog toga dovesti do stvaranja prava za tužitelje da uživaju korist od zahtjeva društva Arcelor Espana za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni.
            170. Doista, društvo ArcelorMittal España Komisiji sa stajališta načela dobre uprave svakako može prigovoriti zbog činjenice da je na zahtjev za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni društva Arcelor España od 28. lipnja 2007. odgovorila tek 19. rujna 2008. i zbog toga što nije izričito odbila zahtjev za proširenje uživanja koristi od njega na društva Emesa i Galycas, ali to i dalje nema nikakva utjecaja na mogućnost da tužitelji uživaju korist od zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni kojem nisu aktivno doprinijeli.
            171. Zbog svih tih razloga, treba utvrditi da Komisija nije povrijedila načelo dobre uprave i članak 41. Povelje o temeljnim pravima, načelo jednakog postupanja ni pravičnost time što na društva Emesa i Galycas, koja na to nisu imala pravo, nije proširila uživanje koristi od zahtjeva za smanjenje kazni odnosno oslobađanje od kazni koji je podnijelo društvo Arcelor España i time što im nije odobrila smanjenje iznosa novčane kazne jednako onom koje je odobrila društvu ArcelorMittal España.
            172. Posljedično, drugi tužbeni razlog treba u cijelosti odbiti.
            [ omissis ]
             Troškovi
            188. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
            189. Budući da tužitelji nisu uspjeli u svojim zahtjevima i da su Komisija i Vijeće postavili takav zahtjev, oni će snositi vlastite troškove kao i troškove Komisije i Vijeća.
            190. Nadalje, na temelju članka 139. točke (a) Poslovnika, ako stranka Općem sudu prouzroči troškove koje se moglo izbjeći, Opći sud može toj stranci naložiti njihovu naknadu.
            191. Treba podsjetiti da je u ovom slučaju rješenjem od 16. svibnja 2014. Opći sud naložio Komisiji da predoči tajnu verziju dokumenata na koje su se odnosile mjere upravljanja postupkom od 17. prosinca 2013., a koje joj Komisija još nije bila dostavila.
            192. Dana 23. svibnja 2014. Komisija je Općem sudu dostavila javnu verziju tih dokumenata.
            193. Rješenjem od 12. lipnja 2014. Opći sud naložio je Komisiji da predoči tajnu verziju navedenih dokumenata.
            194. Komisija je 16. lipnja 2014. postupila po tom zahtjevu.
            195. Stoga Komisiji, s obzirom na visinu troškova koje je Opći sud morao pretrpjeti i koji su se mogli izbjeći, treba naložiti da Općem sudu naknadi dio tih troškova u iznosu od 1500 eura.
            (1) .
            (1) Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (šesto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Društva Emesa‑Trefilería, SA i Industrias Galycas, SA snosit će vlastite troškove kao i troškove Europske komisije i Vijeća Europske unije.
            3. Komisiji se nalaže da Općem sudu plati iznos od 1 500 eura na temelju članka 139. točke (a) njegova Poslovnika radi naknade dijela troškova koje je potonji morao pretrpjeti.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. prosinca 2010.#Joseba Andoni Aguirre Zarraga protiv Simone Pelz.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Celle - Njemačka.#Predmet C-491/10 PPU.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 8. listopada 2015.#DD protiv Agencije Europske unije za temeljna prava.#Javna služba – Osoblje FRA‑e – Član privremenog osoblja – Izvješće o razvoju karijere – Unutarnja žalba – Optužbe za diskriminaciju – Optužbe za viktimizaciju u smislu Direktive 2000/43 – Upravna istraga – Stegovni postupak – Stegovna mjera – Ukor – Članci 2., 3. i 11. Priloga IX. Pravilniku o osoblju – Raskid ugovora na neodređeno vrijeme – Članak 47. točka (c) podtočka i. Uvjeta zapošljavanja – Pravo na saslušanje – Članak 41. stavak 2. točka (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima.#Spojeni predmeti F-106/13 i F-25/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 29. srpnja 2010.#Dyrektor Izby Skarbowej w Białymstoku protiv Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski sp. j.#Zahtjev za prethodnu odluku: Naczelny Sąd Administracyjny - Poljska.#Zahtjev za prethodnu odluku - PDV.#Predmet C-188/09.