title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 2. ožujka 2017.#José María Pérez Retamero protiv TNT Express Worldwide SL i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social de Barcelona.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2002/15/EZ – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Cestovni prijevoz – Mobilni radnik – Samozaposleni vozač – Pojam – Nedopuštenost.#Predmet C-97/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      2. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2002/15/EZ — Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika — Organizacija radnog vremena — Cestovni prijevoz — Mobilni radnik — Samozaposleni vozač — Pojam — Nedopuštenost“
      U predmetu C‑97/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Radni sud u Barceloni, Španjolska) odlukom od 2. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 17. veljače 2016., u postupku

         José María Pérez Retamero

      protiv

         TNT Express Worldwide Spain S. L.,

         Last Mile Courier S. L., prije Transportes Sapirod S. L.,

         Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednik vijeća, E. Levits i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Pérez Retamero, J. Juan Monreal, abogado,

               —

               za TNT Express Worldwide SL, D. Fernández de Lis Alonso, abogado,

               —

               za Last Mile Courier SL, ranije Transportes Saripod SL, V. Domènech Huertas, abogado,

               —

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i J. Rius Riu, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točaka (d) i (e) Direktive 2002/15/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2002. o organizaciji radnog vremena osoba koje obavljaju mobilne djelatnosti cestovnog prijevoza (SL 2002., L 80, str. 35., i ispravak u SL‑u 2007., L 57, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 96.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Joséa Maríje Péreza Retamera i Last Mile Courier S. L., prije Transportes Sapirod S. L. (u daljnjem tekstu: Sapirod), kao i TNT Express Worldwide Spain, S. L. (u daljnjem tekstu: TNT) u vezi s otkazom ugovora o radu Joséu Maríji Pérezu Retameru od strane društva Sapirod.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 9. i 10. Direktive 2002/15 glase kako slijedi:

                        „(4)

                        Stoga je potrebno utvrditi niz konkretnijih odredbi o radnim satima u cestovnom prijevozu kojima bi se osiguravala sigurnost prijevoza te zdravlje i sigurnost uključenih osoba.

                  [...]

                        (9)

                        Definicije korištene u ovoj Direktivi ne smiju imati prvenstvo pred drugim uredbama [propisima] Zajednice o radnom vremenu.

                        (10)

                        Za poboljšanje cestovne sigurnosti, sprečavanje narušavanja tržišnog natjecanja i jamčenje sigurnosti i zdravlja mobilnih radnika koje pokriva ova Direktiva, oni bi točno trebali znati koja razdoblja posvećena djelatnostima cestovnog prijevoza čine radno vrijeme, a koja ne i stoga se smatraju stankama, odmorima ili razdobljima raspoloživosti. Tim se radnicima mora odobriti minimum dnevnih i tjednih razdoblja odmora te primjerene stanke. Također je potrebno postaviti najvišu granicu broja tjednih radnih sati.”

               4

               Člankom 1. Direktive 2002/15, naslovljenim „Predmet”, propisano je:
               „Svrha je ove Direktive odrediti minimalne zahtjeve u odnosu na organizaciju radnog vremena s ciljem poboljšanja zaštite zdravlja i sigurnosti osoba koje obavljaju mobilne djelatnosti cestovnog prijevoza te s ciljem poboljšanja cestovne sigurnosti i usklađivanja uvjeta tržišnog natjecanja.”

               5

               Člankom 2. stavkom 1. te direktive njezino je područje primjene ograničeno na „mobilne radnike zaposlene u tvrtkama s poslovnim nastanom u državi članici, koji sudjeluju u djelatnostima cestovnog prijevoza obuhvaćenih Uredbom [Vijeća (EEZ) br. 3820/85 od 20. prosinca 1985. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva u vezi s cestovnim prometom (SL 1985., L 370, str. 1.)] ili, u nedostatku tog [Europskim sporazumom o radu posade na vozilima koja obavljaju međunarodni cestovni prijevoz sporazumom (AETR)]” i, od 23. ožujka 2009., na „samozaposlene vozače” koji sudjeluju u istim djelatnostima prometa.

               6

               Člankom 3. Direktive 2002/15 propisano je:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        (d)

                        ‚mobilni radnik’ znači svaki radnik koji je dio prijevoznog osoblja, uključujući vježbenike i naučnike te radi za tvrtku koja [uz naknadu ili za vlastite potrebe] obavlja cestovni prijevoz putnika ili tereta [...];

                        (e)

                        ‚samozaposleni vozač’ znači osoba čija je glavna djelatnost cestovni prijevoz putnika ili tereta [uz naknadu] [...] u smislu zakonodavstva Zajednice, koji posjeduje licenciju za tu djelatnost [ili kakvu drugu profesionalnu dozvolu za obavljanje takvog prijevoza], koji radi za sebe i nije vezan za poslodavca ugovorom o radu ili drugim oblikom radnog odnosa, koja je slobodna organizirati radne aktivnosti, čiji prihod izravno ovisi o zaradi i koja ima slobodu samostalno ili u suradnji sa samozaposlenim vozačima, stupati u poslovne odnose s više klijenata.
                        Za potrebe ove Direktive, za vozače koji ne zadovoljavaju ove kriterije vrijede jednake obveze i prava koja se za mobilne radnike predviđaju ovom Direktivom;
                        [...]”

         Španjolsko pravo

               7

               U skladu s člankom 1. pročišćenog teksta Ley del Estatuto de los Trabajadores (Zakon o radu), odobrenog s Real Decreto Legislativo 1/1995 (kraljevska zakonodavna uredba 1/1995) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji primjenjivoj u trenutku nastupanja okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o radu):
               „1.   Ovaj zakon primjenjuje se na radnike koji dobrovoljno uz naknadu pružaju svoje usluge za račun drugoga, u organizaciji i pod upravljanjem druge fizičke ili pravne osobe koja se naziva poslodavac ili poduzetnik.
               [...]
               3.   Iz primjene ovog zakona izuzet je:
               [...]

                        (g)

                        općenito, svaki rad koji se obavlja u okviru odnosa različitog od onog definiranog stavkom 1. ovog članka.

                  U tu svrhu djelatnost osoba koje, uz upravne dozvole i odgovarajuću naknadu, pružaju prijevozničke usluge poslovnim vozilima namijenjenima prijevozničkim djelatnostima, na koja se primjenjuju posebni propisi i koja su u vlasništvu tih osoba ili kojima one izravno raspolažu, ne smatra se radnim odnosom čak i ako se te usluge redovito obavljaju za istog špeditera ili trgovca.
               [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Pérez Retamero je 2. lipnja 2008. s društvom TNT sklopio ugovor naslovljen „standardizirani ugovor o obavljanju prijevozničkih usluga”. U skladu s tim ugovorom društvo TNT povjerilo je Pérezu Retameru dužnost preuzimanja i isporuke robe na području Katalonije (Španjolska), dužnost ispunjavanja i predaje dokumenata potrebnih za carinjenje, uz precizne upute za taj postupak, utovar, slaganje, istovar i raspakiravanje prevezene robe i, naposljetku, primanje isplata za preuzete ili isporučene pošiljke. Usto, tim je ugovorom bilo predviđeno da TNT može, u potpunosti ili djelomično, jednostrano izmijeniti načela i pravila koja se primjenjuju na prijevozničke usluge. Pérez Retamero je za obavljanje svojega posla dobio mobilni telefon s karticom operatera Vodafone. Nadalje, u skladu s tim ugovorom, Pérez Retamero trebao je sklopiti i ugovor o osiguranju prijevoza te, u svakom slučaju, preuzeti odgovornost za izgubljenu ili uništenu robu kao i za kašnjenje u isporuci. Početno trajanje tog ugovora bilo je šest mjeseci. Međutim, ugovor je kasnije bilo moguće uzastopno produljivati za jednako duga razdoblja. Naknada za usluge koje je obavljala osoba o kojoj je riječ bila je utvrđena u paušalnom iznosu određenom za svaki radni dan te se plaćala mjesečno. U ugovoru o kojem je riječ bilo je određeno da na vozilu koje se koristi moraju biti istaknute boje i oglasi koje odabere društvo TNT. Pérez Retamero je, nadalje, izjavio da je nositelj dozvole za obavljanje prijevozničke djelatnosti. Prilogom I. tom ugovoru bilo je predviđeno da prijevoznik ima nadzornika.

               9

               Taj je ugovor produljen ili su nakon njega sklopljeni novi ugovori, ali sadržaj tih ugovora ostao je u biti nepromijenjen.

               10

               Pérez Retamero je u siječnju 2014., obavljajući i dalje isti posao, počeo račune za obavljene usluge ispostavljati društvu Sapirod, koje je društvo TNT zadužilo za provedbu usluga prijevoza o kojima je riječ. Pristupne kartice za prostorije društva TNT to je društvo izdavalo prijevoznicima neposredno. Na toj je kartici Pérez Retamero naveden kao „vozač-zaposlenik”.

               11

               Pérez Retamero bio je vlasnik dostavnog vozila s najvećim dopuštenim opterećenjem od 2590 kilograma, za koje je imao prijevozničku dozvolu na temelju koje je bio ovlašten obavljati prijevozničke usluge.

               12

               Društvo Sapirod je 17. veljače 2015. usmeno obavijestilo Péreza Retamera da mu više ne može ponuditi nikakve prijevozničke usluge. Ta je obavijest potvrđena dopisom od 6. ožujka 2015.

               13

               Pérez Retamero je 17. ožujka 2015. podnio tužbu Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Radni sud u Barceloni, Španjolska) radi utvrđenja da je bio u radnom odnosu s društvom Sapirod te da je stoga njegov otkaz bio nedopušten. Uz taj zahtjev Pérez Retamero podnio je tužbu i protiv društva TNT zbog nezakonita stavljanja radnika na raspolaganje te je zatražio utvrđenje solidarne odgovornosti tih dvaju društava.

               14

               U prilog svojoj tužbi Pérez Retamero istaknuo je da su bili ispunjeni svi elementi radnog odnosa, poput podređenosti, obavljanja rada za drugoga i uključenja u organizaciju poduzeća, slijedom čega je u ovom slučaju trebalo zaključiti da je riječ o ugovoru o radu, a ne o poslovnom odnosu. Objektivno izuzeće iz članka 1. stavka 3. točke (g) Zakona o radu protivno je Direktivi 2002/15 pa ga zbog toga nije moguće okvalificirati kao „samozaposlenog vozača” u smislu članka 3. točke (e) te direktive.

               15

               Društvo Sapirod je pred sudom koji je uputio zahtjev među ostalim istaknulo da ne postoji nikakvo proturječje između članka 1. stavka 3. točke (g) Zakona o radu i članka 3. Direktive 2002/15 s obzirom na to da je u skladu s objema tim odredbama „licencija ili upravna dozvola” za pružanje prijevozničkih usluga odlučujući kriterij koji isključuje postojanje radnog odnosa. Okolnost da se ta odredba prava Unije ne poziva izričito na činjenicu da je osoba o kojoj je riječ vlasnik vozila ili ovlaštenik raspolaganja tim vozilom nije relevantna.

               16

               Pred sudom koji je uputio zahtjev društvo TNT je, među ostalim, istaknulo da iz uvodne izjave 5. Direktive 2002/15 proizlazi da ona ne smije prelaziti ono što je nužno za postizanje ciljeva iz njezina članka 1. te da ta direktiva stoga ne predstavlja valjani zakonodavni instrument za razlikovanje obavljanja prijevozničke djelatnosti u okviru radnog odnosa i u svojstvu samozaposlenog vozača.

               17

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iako predmet Direktive 2002/15 nije definiranje pojmova „zaposlena osoba” i „samozaposlena osoba”, ta je kvalifikacija ključna za pitanje s njome povezane odgovornosti. Ako je cilj prava Unije u području prijevoza usklađivanje pravila tržišnog natjecanja, pojmovi „mobilni radnik” i „samozaposleni vozač” iz članka 3. točaka (d) i (e) te direktive trebali bi biti isti u svim državama članicama.

               18

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Radni sud u Barceloni) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li definiciju ‚mobilnog radnika’, određenu člankom 3. točkom (d) Direktive 2002/15 [...], tumačiti na način da joj se protivi odredba nacionalnog propisa kao što je članak 1. stavak 3. točka (g) Zakona o radu, kojim je predviđeno da se ‚mobilnim radnicima’ ne mogu smatrati ‚osobe koje pružaju uslugu prijevoza na temelju upravnih dozvola čiji su nositelji, koje obavljaju […] vozilima […] čiji su vlasnici ili kojima mogu izravno raspolagati […]’?

                        2.

                        Treba li članak 3. stavak 2. točku (e) Direktive 2002/15 [...] tumačiti na način da, ako nije ispunjen samo jedan uvjet potreban da bi se osobu o kojoj je riječ moglo smatrati ‚samozaposlenim vozačem’, valja smatrati da je riječ o ‚mobilnom radniku’?”

         Dopuštenost prethodnih pitanja

               19

               U svojim pisanim očitovanjima društva Sapirod i TNT te španjolska vlada i Europska komisija osporili su dopuštenost postavljenih pitanja, osobito zato što glavni postupak ne ulazi u područje primjene Direktive 2002/15 pa stoga tumačenje te direktive nije potrebno za rješenje tog spora.

               20

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a je instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova. Iz toga proizlazi da samo nacionalni sudovi pred kojima se vodi postupak i koji trebaju donijeti sudsku odluku mogu ocjenjivati, s obzirom na posebnosti svakog predmeta, je li im za donošenje njihove odluke potrebna prethodna odluka kao i relevantnost pitanja koja postavljaju Sudu (vidjeti, među ostalim, presude od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 24., i od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr., C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 25.).

               21

               Slijedom toga, ako se pitanja nacionalnih sudova odnose na tumačenje odredbe prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (vidjeti osobito presude od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369. t. 25., i od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr., C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 26.).

               22

               Međutim, Sud može uskratiti donošenje prethodne odluke koju je zatražio nacionalni sud ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presude od 11. srpnja 2006., Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456, t. 33., i od 7. srpnja 2011, Agafiţei i dr., C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 27.).

               23

               Iz ustaljene sudske prakse tako proizlazi da odbijanje zahtjeva nacionalnog suda može biti opravdano ako je očito da na okolnosti predmeta nije ni izravno ni neizravno primjenjivo pravo Unije (presuda od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr., C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 28.).

               24

               Valja utvrditi da u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev postavlja Sudu pitanje koje se odnosi na tumačenje Direktive 2002/15 a da pritom nije utvrdio ulazi li situacija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u područje primjene te direktive.

               25

               U vezi s time treba istaknuti da, s jedne strane, iz članka 1. Direktive 2002/15 proizlazi da je njezin cilj odrediti minimalne zahtjeve u odnosu na organizaciju radnog vremena s ciljem poboljšanja zaštite zdravlja i sigurnosti osoba koje obavljaju mobilne djelatnosti cestovnog prijevoza te s ciljem poboljšanja cestovne sigurnost i usklađivanja uvjeta tržišnog natjecanja.

               26

               S druge strane, u skladu s člankom 3. Direktive 2002/15, njome propisane definicije vrijede „za potrebe ove Direktive”. Slijedom toga, tumačenje pojmova „mobilni radnik” i „samozaposleni vozač” iz članka 3. točaka (d) i (e) te direktive ne smije prekoračiti područje primjene te direktive.

               27

               Treba utvrditi da se glavni postupak koji se vodi povodom tužbe radi utvrđenja nedopuštenosti otkaza ne odnosi na pitanje organizacije radnog vremena, nego na pitanje treba li osobu o kojoj je riječ okvalificirati kao „mobilnog radnika” i stoga kao zaposlenika u smislu primjene nacionalnog radnog prava i, preciznije, propisa o otkazima.

               28

               Slijedom toga, valja utvrditi da spor poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene Direktive 2002/15 pa da stoga pojmovi iz članka 3. točaka (d) i (e) te direktive nisu primjenjivi u tom sporu.

               29

               Iz toga proizlazi da tumačenje članka 3. točaka (d) i (e) Direktive 2002/15 nije potrebno za rješenje spora o kojem je riječ u glavnom postupku.

               30

               Slijedom navedenog, valja zaključiti da su pitanja koja su predmet zahtjeva za prethodnu odluku koji je podnio Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Radni sud u Barceloni) nedopuštena.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Radni sud u Barceloni, Španjolska) nije dopušten.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. srpnja 2017.#Vijeće Europske unije protiv Hamas.#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Borba protiv terorizma – Mjere ograničavanja poduzete protiv određenih osoba i subjekata – Zamrzavanje financijskih sredstava – Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP – Članak 1. stavci 4. i 6. – Uredba (EZ) br. 2580/2001 – Članak 2. stavak 3. – Zadržavanje organizacije na popisu osoba, skupina i subjekata uključenih u teroristička djela – Pretpostavke – Činjenična osnova odluka o zamrzavanju financijskih sredstava – Odluka nadležnog tijela – Obveza obrazlaganja.#Predmet C-79/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      26. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Borba protiv terorizma – Mjere ograničavanja poduzete protiv određenih osoba i subjekata – Zamrzavanje financijskih sredstava – Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP – Članak 1. stavci 4. i 6. – Uredba (EZ) br. 2580/2001 – Članak 2. stavak 3. – Zadržavanje organizacije na popisu osoba, skupina i subjekata uključenih u teroristička djela – Pretpostavke – Činjenična osnova odluka o zamrzavanju financijskih sredstava – Odluka nadležnog tijela – Obveza obrazlaganja”
      U predmetu C‑79/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 20. veljače 2015.,

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju B. Driessen, G. Étienne i M. Bishop, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koje podupire:

         Francuska Republika, koju zastupaju D. Colas, F. Fize i G. de Bergues, u svojstvu agenata,
      intervenijent u žalbenom postupku,
      a druge stranke u postupku su:

         Hamas, sa sjedištem u Dohi (Katar), koji zastupa L. Glock, odvjetnica,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castillo de la Torre, M. Konstantinidis i R. Tricot, u svojstvu agenata,
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, T. von Danwitz (izvjestitelj), J. L. da Cruz Vilaça i M. Vilaras, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. svibnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 22. rujna 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Vijeće Europske unije žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 17. prosinca 2014., Hamas/Vijeće (T‑400/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:1095), kojom je Opći sud poništio:

                        –

                        odluke Vijeća 2010/386/ZVSP od 12. srpnja 2010. (SL 2010., L 178, str. 28.), 2011/70/ZVSP od 31. siječnja 2011. (SL 2011., L 28, str. 57.), 2011/430/ZVSP od 18. srpnja 2011. (SL 2011., L 188, str. 47.) o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma, odluke Vijeća 2011/872/ZVSP od 22. prosinca 2011. (SL 2011., L 343, str. 54.), 2012/333/ZVSP od 25. lipnja 2012. (SL 2012., L 165, str. 72.), 2012/765/ZVSP od 10. prosinca 2012. (SL 2012., L 337, str. 50.), 2013/395/ZVSP od 25. srpnja 2013. (SL 2013., L 201, str. 57.), 2014/72/ZVSP od 10. veljače 2014. (SL 2014., L 40, str. 56.) i 2014/483/ZVSP od 22. srpnja 2014. (SL 2014., L 217, str. 35.), kojima se ažuriraju i izmjenjuju popisi osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i stavljanju izvan snage odluka 2011/430, 2011/872, 2012/333, 2012/765, 2013/395 i 2014/72 kao i

                        –

                        provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 610/2010 od 12. srpnja 2010. (SL 2010., L 178, str. 1.), (EU) br. 83/2011 od 31. siječnja 2011. (SL 2011., L 28, str. 14.), (EU) br. 687/2011 od 18. srpnja 2011. (SL 2011., L 188, str. 2.), (EU) br. 1375/2011 od 22. prosinca 2011. (SL 2011., L 343, str. 10.), (EU) br. 542/2012 od 25. lipnja 2012. (SL 2012., L 165, str. 12.), (EU) br. 1169/2012 od 10. prosinca 2012. (SL 2012., L 337, str. 2.), (EU) br. 714/2013 od 25. srpnja 2013. (SL 2013., L 201, str. 10.), (EU) br. 125/2014 od 10. veljače 2014. (SL 2014., L 40, str. 9.), (EU) br. 790/2014 od 22. srpnja 2014. (SL 2014., L 217, str. 1.) o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage provedbenih uredaba (EU) br. 1285/2009, br. 610/2010, br. 83/2011, br. 687/2011, br. 1375/2011, br. 542/2012, br. 1169/2012, br. 714/2013 i br. 125/2014,

                  (u daljnjem tekstu, zajedno: sporni akti), u dijelu u kojem se ti akti odnose na Hamas, uključujući Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem (u daljnjem tekstu: Hamas).

         Pravni okvir
      Rezolucija Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda 1373 (2001)

               2

               Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 28. rujna 2001. Rezoluciju 1373(2001) koja sadržava strategije za borbu protiv terorizma svim sredstvima, a posebno protiv financiranja terorizma. Točkom 1. podtočkom (c) te rezolucije određeno je, među ostalim, da sve države moraju bez odgađanja zamrznuti financijska sredstva i ostalu financijsku imovinu ili gospodarske izvore osoba koje počine ili pokušaju počiniti teroristička djela ili koje sudjeluju u terorističkim djelima ili pomažu u njihovu izvršenju, subjekata u vlasništvu tih osoba ili pod njihovom kontrolom te osoba i subjekata koji djeluju u ime ili prema uputama tih osoba i subjekata.

               3

               Tom rezolucijom nije predviđen popis osoba na koje treba primijeniti te mjere ograničavanja.

         Pravo Unije
      Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP

               4

               Vijeće je 27. prosinca 2001. radi provedbe spomenute Rezolucije 1373(2001) donijelo Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 11.).

               5

               U članku 1. tog zajedničkog stajališta propisano je:
               „1.   Ovo Zajedničko stajalište primjenjuje se sukladno odredbama sljedećih članaka na osobe, skupine i subjekte navedene u Prilogu, a koje su uključene u teroristička djela.
               […]
               4.   Popis u Prilogu sastavlja se na temelju točnih podataka ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku u vezi s tim osobama, skupinama i subjektima donijelo nadležno tijelo, bez obzira je li ta odluka donesena u vezi s pokretanjem istrage ili kaznenog progona za terorističko djelo, za pokušaj počinjenja, sudjelovanje, ili pomaganje pri počinjenju takvog djela, na temelju ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija, ili na temelju osuda za takva djela. Popisu se mogu dodati osobe, skupine i subjekti za koje je Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda identificiralo da su povezani s terorizmom i protiv kojih je odredilo sankcije.
               U smislu ovog stavka, ‚nadležno tijelo’ jest pravosudno tijelo ili, tamo gdje pravosudna tijela nisu nadležna za područje u smislu ovoga članka, ekvivalentno tijelo nadležno za ovo područje.
               […]
               6.   Imena osoba i subjekata navedenih na popisu redovito se revidiraju, a najmanje jednom u šest mjeseci, kako bi se osiguralo postojanje razloga zadržavanja imena na popisu.”

         Uredba (EZ) br. 2580/2001

               6

               Budući da je za provedbu mjera iz Zajedničkog stajališta 2001/931 na razini Zajednice bila potrebna uredba, Vijeće je donijelo Uredbu (EZ) br. 2580/2001 od 27. prosinca 2001. o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 70., i ispravak SL 2010., L 52, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 5.).

               7

               Člankom 2. te uredbe predviđeno je:
               „1.   Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6.:

                        (a)

                        sva financijska sredstva, ostala financijska imovina i gospodarski izvori koji pripadaju, ili koje ima u vlasništvu ili drži neka fizička ili pravna osoba, skupina ili subjekt navedeni u popisu iz stavka 3. ovog članka se zamrzavaju;

                        (b)

                        nikakva financijska sredstva, ostala financijska imovina ili gospodarski izvori nisu dostupni, neposredno ili posredno, u korist neke fizičke ili pravne osobe, skupine ili subjekta uključenog u popis iz stavka 3. ovog članka.

                  2.   Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6., zabranjeno je pružanje financijskih usluga nekoj fizičkoj ili pravnoj osobi, skupini ili subjektu navedenom u popisu iz stavka 3. ovog članka ili u njihovu korist.
               3.   Odlučujući jednoglasno, Vijeće utvrđuje, ispituje i mijenja popis osoba, skupina i subjekata na koje se ova Uredba odnosi, u skladu s odredbama članka 1. stavaka 4., 5. i 6. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP; popis obuhvaća:

                        i.

                        fizičke osobe koje počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju;

                        ii.

                        pravne osobe, skupine ili subjekte koji počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju;

                        iii.

                        pravne osobe, skupine ili subjekte koji djeluju u ime ili po nalogu jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupina ili subjekata iz točaka i. i ii.; ili

                        iv.

                        fizičke ili pravne osobe, skupine ili subjekti koji djeluju u ime ili po nalogu jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupina ili subjekata iz točaka i. i ii.”

         Okolnosti spora i sporni akti

               8

               Vijeće je 27. prosinca 2001. donijelo Zajedničko stajalište 2001/931, Uredbu br. 2580/2001 i Odluku 2001/927/EZ kojom se utvrđuje popis iz članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 (u daljnjem tekstu: sporni popis) (SL 2001., L 344, str. 83.). Hamas je bio uvršten na popise priložene Zajedničkom stajalištu 2001/931 i Odluci 2001/927.

               9

               To je uvrštenje zadržano kasnijim aktima Vijeća, uključujući spornim aktima.

               10

               U obrazloženju tih akata Vijeće je opisalo Hamas kao terorističku skupinu te je navelo niz terorističkih djela koja je potonji navodno počinio od 2005. Usto, Vijeće je, među ostalim, navelo odluku Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske donesenu 2001. i dvije odluke Sjedinjenih Američkih Država donesene iste godine. Odluka Ujedinjene Kraljevine je odluka Secretary of State for the Home Departement (ministar unutarnjih poslova) o zabrani Hamasa, koji se smatra organizacijom uključenom u teroristička djela. Odluke tijela Sjedinjenih Država sastoje se u vladinoj odluci kojom se Hamas kvalificira kao strana teroristička organizacija, na temelju odjeljka 219. US Immigration and Nationality Act (Zakon Sjedinjenih Država o useljavanju i državljanstvu) i u odluci kojom se Hamas izričito kvalificira kao međunarodni teroristički subjekt, na temelju Predsjedničkog dekreta 13224 (u daljnjem tekstu, zajedno: odluke tijela Sjedinjenih Država). Budući da je utvrdilo da je spomenutu odluku Ujedinjene Kraljevine redovito revidirao vladin nacionalni odbor i da je bio predviđen upravni i sudski nadzor odluka Sjedinjenih Država, Vijeće je zaključilo da su te odluke donijela nadležna tijela, u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Naposljetku, Vijeće je utvrdilo da su te odluke i dalje na snazi te je zaključilo da su razlozi koji su opravdavali Hamasovo uvrštenje na sporni popis i dalje važeći.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. rujna 2010. Hamas je pokrenuo postupak za poništenje Odluke 2010/386 i Provedbene uredbe br. 610/2010. Budući da su ti akti stavljeni izvan snage i zatim zamijenjeni aktima Vijeća iz siječnja, srpnja i prosinca 2011., iz lipnja i prosinca 2012., iz srpnja 2013. kao i iz veljače i srpnja 2014., navedenima u točki 1. ove presude, Hamas je naknadno prilagodio svoj prvotni tužbeni zahtjev, na način da je svojom tužbom obuhvatio i poništenje potonjih akata u dijelu u kojem se odnose na njega.

               12

               U prilog svojem zahtjevu za poništenje akata Vijeća iz srpnja 2010. i siječnja 2011., navedenima u točki 1. ove presude, Hamas navodi četiri tužbena razloga, koji se odnose na, redom, povredu prava obrane, očitu pogrešku u ocjeni, povredu prava vlasništva i povredu obveze obrazlaganja. U prilog svojem zahtjevu za poništenje akata koje je Vijeće donijelo u razdoblju od srpnja 2011. do srpnja 2014., navedenima u točki 1. ove presude (u daljnjem tekstu, zajedno: akti Vijeća iz razdoblja od srpnja 2011. do srpnja 2014.), Hamas navodi osam tužbenih razloga, koji se odnose na, redom, povredu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, pogreške u pogledu istinitosti činjenica, pogrešku u ocjeni terorističke naravi tog subjekta, nedovoljno uzimanje u obzir razvoja situacije „zbog proteka vremena”, povredu načela nemiješanja, povredu obveze obrazlaganja, povredu prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu te povredu prava vlasništva.

               13

               Opći sud je prihvatio četvrti i šesti tužbeni razlog, usmjerene protiv akata koje je Vijeće donijelo u razdoblju od srpnja 2011. do srpnja 2014. te je na toj osnovi poništio sporne akte u dijelu u kojem su se odnosili na Hamas.

         Zahtjevi stranaka

               14

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu,

                        –

                        donese konačnu odluku o pitanjima koja su predmet žalbe, i

                        –

                        naloži Hamasu snošenje troškova Vijeća u prvostupanjskom i žalbenom postupku.

               15

               Hamas od Suda zahtijeva da odbije žalbu. Podredno, u slučaju da Sud konačno odluči o pitanjima koja su predmet žalbe, Hamas ostaje pri svim tužbenim razlozima i zahtjevima iznesenima tijekom postupka pred Općim sudom. Hamas zahtijeva od Suda i da naloži Vijeću snošenje troškova Hamasa u prvostupanjskom i žalbenom postupku.

               16

               Europska komisija intervenira u potporu žalbenim zahtjevima Vijeća.

               17

               Francuska Republika zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, konačno odluči o pitanjima koja su predmet žalbe i da odbije Hamasovu tužbu.

         O žalbi
      Prvi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               18

               Prvim žalbenim razlogom, koji se osobito odnosi na točke 101., 103., 109. do 111., 121., 125. do 127. i 141. pobijane presude, Vijeće tvrdi, s jedne strane, da se ta presuda temelji na pogrešnoj pretpostavci da Vijeće mora redovito iznositi nove razloge za zadržavanje Hamasa na spornom popisu. Budući da nacionalne odluke na temelju kojih je Hamas bio prvotno uvršten na taj popis nisu poništene niti povučene i budući da ne postoje drugi elementi u prilog njegovu uklanjanju s tog popisa, Vijeće je s pravom zadržalo Hamas na spornom popisu samo na temelju nacionalnih odluka koje su opravdavale prvotno uvrštenje tog subjekta na taj popis.

               19

               S druge strane, Vijeće tvrdi da je Opći sud pogriješio odbivši upotrijebiti informacije iz javnih izvora za periodične revizije. Vijeće smatra da u tu svrhu mora imati mogućnost oslanjanja na druge elemente osim nacionalnih odluka s obzirom na to da često neće postojati nikakva nacionalna odluka donesena nakon prvotnog uvrštenja osobe ili subjekta na sporni popis. Rezoniranje Općeg suda suprotno je, dakle, cilju borbe protiv terorizma iz Zajedničkog stajališta 2001/931.

               20

               Komisija i Francuska Republika intervenirale su u potporu argumentaciji Vijeća, naglašavajući osobito razliku koju Zajedničko stajalište 2001/931 uspostavlja između, s jedne strane, prvotnog uvrštenja subjekta na sporni popis, iz članka 1. stavka 4. tog zajedničkog stajališta, i, s druge strane, naknadne revizije iz članka 1. stavka 6. tog stajališta.

               21

               S druge strane, Hamas smatra da Vijeće pogrešno tvrdi da su osnova za njegovo zadržavanje na spornom popisu mogle biti samo nacionalne odluke koje su opravdavale njegovo prvotno uvrštenje na taj popis. Tvrdnja Vijeća u skladu s kojom je Opći sud pogrešno odbacio korištenje podataka iz javnih izvora protivna je članku 1. stavku 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, kako ga je protumačio Sud u presudi od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa (C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711), u skladu s kojim se mjere ograničavanja Unije, kako bi bila zajamčena zaštita osoba ili subjekata o kojima je riječ i s obzirom na nedostatak modaliteta istrage Europske unije, moraju temeljiti na elementima koji su konkretno ispitani i upotrijebljeni u odlukama nadležnih nacionalnih tijela. Taj zahtjev se primjenjuje i na revizije iz članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 s obzirom na ozbiljnost posljedica mjera ograničavanja za osobe ili subjekte o kojima je riječ.

               22

               Time što je, nakon zabrane Hamasa u Ujedinjenoj Kraljevini i odluke tijela Sjedinjenih Država o zamrzavanju njegove imovine, teško imati na raspolaganju nove odluke nadležnih nacionalnih tijela, nije dovedena u pitanje obveza Vijeća da se oslanja samo na činjenice koje su ocijenile takva tijela. Ta teškoća može se riješiti tako da se od nadležnog nacionalnog tijela, po potrebi, zatraži zauzimanje stajališta o određenoj činjenici koja se može okvalificirati kao terorističko djelo.

         Ocjena Suda

               23

               Prvi žalbeni razlog odnosi se na pretpostavke koje treba ispuniti kako bi Vijeće, u okviru revizije uvrštenja osobe ili subjekta na sporni popis, koju je dužno izvršiti u skladu s člankom 1. stavkom 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, odlučilo zadržati tu osobu ili subjekt na navedenom popisu. Kako bi se utvrdile te pretpostavke, članak 1. stavak 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 valja tumačiti vodeći računa o njegovu odnosu s člankom 1. stavkom 4. tog stajališta, kojim se propisuju pretpostavke za prvotno uvrštenje osobe ili subjekta o kojem je riječ na taj popis.

               24

               Kad je riječ o prvotnim odlukama o zamrzavanju financijskih sredstava, Sud je presudio da se u tekstu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 upućuje na odluku nacionalnog tijela, uz zahtijevanje točnih podataka ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je donesena takva odluka. Cilj je tog zahtjeva osigurati da se, u nedostatku modaliteta kojima bi Unija mogla sama provesti istrage o uključenosti osobe ili subjekta u teroristička djela, odluka Vijeća o prvotnom uvrštenju osobe ili subjekta na sporni popis temelji na dostatnoj činjeničnoj osnovi koja će mu omogućiti da zaključi postoji li opasnost da će, ako se ne donesu preventivne mjere, osoba ili subjekt o kojem je riječ i dalje biti uključeni u teroristička djela (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 69., 79. i 81.).

               25

               S druge strane, kad je riječ o naknadnim odlukama o zamrzavanju financijskih sredstava, iz sudske prakse Suda proizlazi da je za donošenje odluke o zadržavanju osobe ili subjekta na spornom popisu relevantno je li se, od uvrštenja te osobe ili subjekta na popis ili od zadnje revizije, činjenično stanje promijenilo do te mjere da više ne vrijedi isti zaključak o uključenosti te osobe ili subjekta u terorističke aktivnosti (presuda od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 82.).

               26

               U ovom je slučaju Opći sud u točkama 101. i 125. pobijane presude zaključio da je popis terorističkih djela koja je Hamas navodno počinio od 2005., koji je dio obrazloženja spornih akata, imao odlučujuću ulogu u odluci Vijeća o zadržavanju zamrzavanja financijskih sredstava Hamasa. Opći sud je u točkama 110. i 127. pobijane presude zaključio da pozivanje na svako novo terorističko djelo koje Vijeće uvrsti u svoje obrazloženje povodom revizije na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 mora biti predmet ispitivanja i odluke nadležnog nacionalnog tijela. Budući da je Opći sud, osobito u točkama 109. i 131. pobijane presude, utvrdio da Vijeće svoje tvrdnje o terorističkim djelima koja je Hamas navodno počinio od 2005. nije utemeljilo na takvim odlukama, nego na podacima iz tiska i s interneta, poništio je sporne akte.

         – Prvi dio prvog žalbenog razloga

               27

               Prvim dijelom prvog žalbenog razloga Vijeće tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši da je ono moralo redovito iznositi nove razloge za zadržavanje Hamasa na spornom popisu te da ga, u nedostatku elemenata u prilog njegovu uklanjanju s tog popisa, nije moglo zadržati na tom popisu samo na temelju nacionalnih odluka koje su opravdavale njegovo prvotno uvrštenje.

               28

               Kao što to proizlazi osobito iz točke 119. pobijane presude, Opći sud je, makar i implicitno, ocijenio da odluka Ujedinjene Kraljevine i/ili odluke tijela Sjedinjenih Država nisu, same za sebe, bile dovoljna osnova za zadržavanje Hamasa na spornom popisu.

               29

               U vezi s time valja podsjetiti da iz sudske prakse navedene u točki 25. ove presude proizlazi da Vijeće, u okviru revizije na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, može zadržati osobu ili subjekt o kojem je riječ na spornom popisu ako zaključi da i dalje postoji rizik da su oni uključeni u terorističke aktivnosti, koji je opravdavao njihovo prvotno uvrštenje na taj popis. Zadržavanje osobe ili subjekta na spornom popisu stoga, u biti, predstavlja produljenje prvotnog uvrštenja.

               30

               U okviru provjere daljnjeg postojanja rizika da su osoba ili subjekt o kojem je riječ uključeni u terorističke aktivnosti, treba uzeti u obzir naknadnu sudbinu nacionalne odluke koja je bila temelj za prvotno uvrštenje te osobe ili subjekta na sporni popis, osobito poništenje ili povlačenje te nacionalne odluke zbog novih činjenica ili elemenata ili zbog izmjene ocjene nadležnog nacionalnog tijela.

               31

               Međutim, u ovom slučaju postavlja se pitanje je li održavanje na snazi nacionalne odluke koja je bila temelj za prvotno uvrštenje na sporni popis samo za sebe dovoljno za zadržavanje osobe ili subjekta o kojem je riječ na tom popisu.

               32

               U vezi s time, ako –s obzirom na proteklo vrijeme i promjene okolnosti u ovom slučaju, na temelju same činjenice da je nacionalna odluka koja je bila temelj za prvotno uvrštenje i dalje na snazi –nije moguće zaključiti da i dalje postoji rizik da su osoba ili subjekt o kojem je riječ uključeni u terorističke aktivnosti, Vijeće je dužno utemeljiti odluku o zadržavanju te osobe ili subjekta na tom popisu na aktualnoj ocjeni situacije, vodeći računa o najnovijim činjeničnim elementima koji dokazuju daljnje postojanje tog rizika (vidjeti, po analogiji, presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 156.).

               33

               U ovom slučaju je između donošenja nacionalnih odluka koje su bile temelj za prvotno uvrštenje Hamasa na sporni popis i tog uvrštenja, iz 2001., s jedne strane, i donošenja spornih akata tijekom razdoblja od 2010. do 2014., s druge strane, proteklo dosta vremena. Vijeće je stoga bilo dužno utemeljiti zadržavanje Hamasa na tom popisu na najnovijim elementima koji dokazuju da i dalje postoji rizik da je taj subjekt uključen u terorističke aktivnosti. Slijedom toga, protivno tvrdnjama Vijeća, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava ocijenivši, makar i implicitno, da odluke tijela Sjedinjenih Država i/ili odluka Ujedinjene Kraljevine same za sebe nisu bile dovoljna osnova za donošenje spornih akata.

               34

               Stoga prvi dio prvog žalbenog razloga valja odbiti.

         – Drugi dio prvog tužbenog razloga

               35

               Kad je riječ o drugom dijelu prvog žalbenog razloga, Vijeće tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ocijenivši, osobito u točkama 109., 110., 125. do 127. i 141. pobijane presude, da se Vijeće prilikom donošenja odluke o zadržavanju osobe ili subjekta na spornom popisu moglo osloniti samo na elemente iz nacionalnih odluka nadležnih tijela te da je Vijeće, oslonivši se u ovom slučaju na podatke iz tiska i s interneta, povrijedilo i članak 1. Zajedničkog stajališta 2001/931 i svoju obvezu obrazlaganja.

               36

               Kad je riječ o, kao prvo, članku 1. Zajedničkog stajališta 2001/931, valja najprije istaknuti da taj članak razlikuje, s jedne strane, prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na sporni popis, o kojem je riječ u njegovu stavku 4., i, s druge strane, zadržavanje na tom popisu osobe ili subjekta koji su već uvršteni na taj popis, o kojem je riječ u njegovu stavku 6.

               37

               U skladu s člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, za prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na sporni popis potrebna je nacionalna odluka nadležnog tijela ili odluka Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda kojom se određuje sankcija.

               38

               S druge strane, takva pretpostavka nije predviđena člankom 1. stavkom 6. tog zajedničkog stajališta, u skladu s kojim se „[i]mena osoba i subjekata navedenih na popisu redovito […] revidiraju, a najmanje jednom u šest mjeseci, kako bi se osiguralo postojanje razloga zadržavanja imena na popisu”.

               39

               Razlog za tu razliku je činjenica da, kao što je istaknuto u točki 29. ove presude, zadržavanje osobe ili subjekta na popisu koji se odnosi na zamrzavanje financijskih sredstava u biti predstavlja produljenje prvotnog uvrštenja pa stoga pretpostavlja da i dalje postoji rizik da su osobe ili subjekti o kojima je riječ uključeni u terorističke aktivnosti, kao što je to prvotno utvrdilo Vijeće, na temelju nacionalne odluke koja je bila temelj za to prvotno uvrštenje.

               40

               Slijedom toga, iako se člankom 1. stavkom 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 zahtijeva da Vijeće, barem jednom u šest mjeseci, izvrši „reviziju” kako bi se uvjerilo da je „zadržavanje” na popisu osobe ili subjekta koji su već uvršteni na taj popis na temelju nacionalne odluke nadležnog tijela i dalje opravdano, njime se ipak ne zahtijeva da je svaki novi element na koji se Vijeće poziva kako bi opravdalo zadržavanje na spornom popisu osobe ili subjekta o kojem je riječ predmet nacionalne odluke nadležnog tijela donesene nakon one koja je bila temelj za prvotni upis. Postavljanjem takvog zahtjeva Opći sud je pretpostavku postojanja takve odluke, koja je člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 propisana samo za prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na taj popis, prenio na revizije koje je Vijeće dužno provoditi na temelju članka 1. stavka 6. tog zajedničkog stajališta. Opći sud je time povrijedio razliku koja postoji između odluke o prvotnom uvrštenju osobe ili subjekta na sporni popis i naknadne odluke o zadržavanju osobe ili subjekta o kojem je riječ na tom popisu.

               41

               Nadalje, valja utvrditi da se tumačenje Općeg suda članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931 temelji, makar i implicitno, bilo na postavki da nadležna nacionalna tijela redovito donose odluke koje mogu biti temelj revizija koje je Vijeće dužno provoditi na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 bilo na onoj da Vijeće ima mogućnost da od tih tijela, po potrebi, traži da donesu takve odluke.

               42

               Međutim, potonja postavka nema nikakav temelj u pravu Unije.

               43

               U vezi s time valja pojasniti da, s jedne strane, činjenica da države članice obavještavaju Vijeće o odlukama nadležnih nacionalnih tijela te da mu ih prosljeđuju ne znači da su ta tijela dužna redovito ili barem po potrebi donositi odluke koje mogu biti temelj za te revizije.

               44

               S druge strane, u nedostatku ikakvog posebnog temelja u okviru sustava mjera ograničavanja uspostavljenog Zajedničkim stajalištem 2001/931, načelo lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a ne ovlašćuje Vijeće da obveže nadležna nacionalna tijela da po potrebi donesu nacionalne odluke koje mogu biti temelj za revizije koje je Vijeće dužno provoditi na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931.

               45

               Naprotiv, valja istaknuti da taj sustav ne predviđa mehanizam koji bi Vijeću omogućio da mu se po potrebi stave na raspolaganje nacionalne odluke donesene nakon prvotnog uvrštenja osobe ili subjekta o kojem je riječ na sporni popis kako bi provelo revizije koje je dužno provesti na temelju članka 1. stavka 6. tog zajedničkog stajališta i u okviru kojih je dužno provjeriti postoji li i dalje rizik da su ta osoba ili subjekt uključeni u terorističke aktivnosti. U nedostatku takvog mehanizma, ne može se zaključiti da taj sustav od Vijeća zahtijeva da provede takve revizije samo na temelju tih nacionalnih odluka jer bi u protivnom sredstva kojima Vijeće raspolaže u tu svrhu bila neopravdano ograničena.

               46

               Naposljetku, valja utvrditi da, suprotno zaključku Općeg suda, osobito iz točke 110. pobijane presude, njegovo tumačenje članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931 nije opravdano ni potrebom zaštite osoba ili subjekata o kojima je riječ.

               47

               U vezi s time treba istaknuti da je, kad je riječ o prvotnom uvrštenju na sporni popis, osoba ili subjekt o kojem je riječ zaštićen, osobito, mogućnošću osporavanja kako nacionalnih odluka koje su bile temelj za to uvrštenje, pred nacionalnim sudovima, tako i tog uvrštenja, samog za sebe, pred sudovima Unije.

               48

               Kad je riječ o naknadnim zamrzavanjima financijskih sredstava, osoba ili subjekt o kojem je riječ zaštićen je, osobito, mogućnošću pokretanja postupka protiv tih odluka pred sudom Unije. Potonji je dužan provjeriti, osobito, je li poštovana obveza obrazlaganja iz članka 296. UFEU‑a, s jedne strane, pa, slijedom toga, jesu li navedeni razlozi dovoljno precizni i konkretni, kao i, s druge strane, jesu li ti razlozi potkrijepljeni (vidjeti, po analogiji, presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 118. i 119., i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 64.).

               49

               U tom kontekstu valja pojasniti da osoba ili subjekt o kojem je riječ može, u okviru tužbe protiv svojeg zadržavanja na spornom popisu, osporavati sve elemente na koje se Vijeće oslonilo kako bi dokazalo da još uvijek postoji rizik uključenosti u terorističke aktivnosti, neovisno o tome odnose li se ti elementi na nacionalnu odluku nadležnog tijela ili na druge izvore. U slučaju osporavanja Vijeće je dužno dokazati osnovanost činjenica koje se stavljaju na teret, a sud Unije dužan je provjeriti njihovu sadržajnu pravilnost (vidjeti, po analogiji, presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 121. i 124., i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 66. i 69.).

               50

               Iz toga proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da je Vijeće, time što se u obrazloženjima spornih akata oslonilo na elemente iz izvora različitih od nacionalnih odluka nadležnih tijela, povrijedilo članak 1. Zajedničkog stajališta 2001/931.

               51

               Kao drugo, kad je riječ o povredi obveze obrazlaganja koju je utvrdio Opći sud, valja podsjetiti da ocjenu Općeg suda o dostatnosti obrazloženja nadzire Sud u okviru žalbenog postupka (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 140. i navedena sudska praksa).

               52

               U ovom slučaju, osobito iz točke 141. ove presude proizlazi da se Opći sud, kako bi utvrdio povredu obveze obrazlaganja kad je riječ o popisu terorističkih djela koja je Hamas navodno počinio od 2005., koji je dio obrazloženja spornih akata, oslonio samo na nepostojanje pozivanja na nacionalne odluke nadležnih tijela. Utvrđenje Općeg suda povrede obveze obrazlaganja je stoga izravna posljedica utvrđenja postojanja povrede članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931, za koje je utvrđeno da sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               53

               Slijedom toga, zbog pogreške koja se tiče prava, koju je Opći sud počinio prilikom tumačenja tog članka 1., njegovo utvrđenje povrede obveze obrazlaganja od strane Vijeća također sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               54

               Slijedom navedenog, s obzirom na to da treba prihvatiti drugi dio prvog žalbenog razloga, na toj osnovi valja u cijelosti ukinuti pobijanu presudu, a da pritom nije potrebno odlučiti o drugom i trećem žalbenom razlogu.

         O tužbi pred Općim sudom

               55

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, kada Sud ukine odluku Općeg suda, on može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               56

               Budući da je Opći sud odlučio samo o četvrtom i šestom razlogu Hamasove tužbe za poništenje akata Vijeća iz razdoblja od srpnja 2011. do srpnja 2014. i budući da su se ostali tužbeni razlozi istaknuti pred Općim sudom djelomično odnosili na ocjenu činjenica, Sud smatra da stanje postupka ne dopušta donošenje odluke i da predmet treba vratiti Općem sudu na ponovno suđenje, a o troškovima odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 17. prosinca 2014., Hamas/Vijeće (T‑400/10, EU:T:2014:1095).

                           2.

                           Predmet se vraća Općem sudu na ponovno suđenje.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 21. rujna 2016.#Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV protiv Gregoryja Demeya.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio vredegerecht te Ieper.#Željeznički prijevoz – Uredba (EZ) br. 1371/2007 – Prava i obveze putnika – Izostanak karte – Propuštanje reguliranja u rokovima – Kazneno djelo.#Predmet C-261/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      21. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Željeznički prijevoz — Uredba (EZ) br. 1371/2007 — Prava i obveze putnika — Izostanak karte — Propuštanje reguliranja u rokovima — Kazneno djelo“
      U predmetu C‑261/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio vredegerecht te Ieper (sudac izmiritelj u Ieperu, Belgija), odlukom od 21. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 1. lipnja 2015., u postupku

         Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV

      protiv

         Gregoryja Demeya,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i E. Levits, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV, J.-P. Kesteloot, advocaat,

               —

               za G. Demeya, K. Bentein, advocaat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, F.-X. Bréchot i M.-L. Kitamura, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman, J. Hottiaux i N. Yerrell, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje zadnje rečenice stavka 2. članka 6. Dodatka A Konvenciji o međunarodnom željezničkom prijevozu (COTIF) od 9. svibnja 1980., kako je izmijenjena Protokolom o izmjenama Konvencije o međunarodnom željezničkom prijevozu od 3. lipnja 1999. (u daljnjem tekstu: Dodatak A), u Prilogu I. Uredbi (EZ) br. 1371/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu (SL 2007., L 315, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 10., str. 143.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV (belgijsko nacionalno željezničko poduzeće (SNCB)) i Grégoryja Demeya u vezi s plaćanjem paušalne naknade štete zatražene zbog kaznenih djela koja je G. Demey počinio putujući vlakom bez karte i propuštajući regulirati svoj položaj u zakonskim rokovima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 4. Uredbe br. 1371/2007, naslovljen „Ugovor o prijevozu”, propisuje:
               „Sukladno odredbama ovog poglavlja, sklapanje i izvršavanje ugovora o prijevozu te pružanje informacija i karata, uređuju se odredbama glava II. i III. Priloga I.”

               4

               Prilog I. toj uredbi, naslovljen „Izvod iz Jedinstvenih pravila o ugovoru o međunarodnom željezničkom prijevozu putnika i prtljage (CIV)”, sadržava Dodatak A. Nadalje, naslov II. Dodatka A Priloga I., naslovljen „Zaključivanje i izvršavanje ugovora o prijevozu”, sadržava članke 6. do 11. tog dodatka.

               5

               U skladu s člankom 6. Dodatka A, naslovljenim „Ugovor o prijevozu”:
               „1.   Ugovorom o prijevozu prijevoznik preuzima prijevoz putnika, a gdje je primjereno, i prijevoz prtljage i vozila, do odredišta te isporuku prtljage i vozila u mjestu odredišta.
               2.   Ugovor o prijevozu mora se potvrditi s jednom ili s više karata koje su izdane putniku. Međutim, na temelju članka 9., izostanak, neispravnost ili gubitak karte neće utjecati na postojanje ili valjanost ugovora koji ostaje podložan tim Jedinstvenim pravilima.
               3.   Karta je prima facie dokaz o zaključivanju i sadržaju ugovora o prijevozu.”

               6

               Članak 7. Dodatka A odnosi se na kartu.

               7

               Članak 8. Dodatka A, naslovljen „Plaćanje i naknada prijevozne cijene”, u stavku 1. propisuje da se cijena prijevoza plaća unaprijed, osim u slučaju drukčijeg sporazuma između putnika i prijevoznika.

               8

               Članak 9. Dodatka A, naslovljen „Pravo na prijevoz. Isključenje iz prijevoza”, propisuje:
               „1.   Putnik, od početka putovanja, mora posjedovati valjanu kartu i pokazati je pri pregledu karata. Opći uvjeti o prijevozu mogu predvidjeti

                        a)

                        da putnik koji ne pokaže valjanu kartu, mora platiti, osim cijene karte, i nadoplatu;

                        b)

                        da [se od] putnik[a] koji odbije platiti naknadu za prijevoz ili nadoplatu pošto se to od njega zatraži [može zahtijevati da prekine putovanje];

                        c)

                        ako i pod kojima uvjetima se naplaćuje nadoknada.

                  2.   Opći uvjeti o prijevozu mogu predvidjeti da putnici

                        a)

                        koji predstavljaju opasnost za sigurnost dobrog funkcioniranja prometovanja ili zbog sigurnosti drugih putnika,

                        b)

                        koji uznemiruju ostale putnike na nepodnošljiv način,
                        budu isključeni iz prometa ili se može zahtijevati da te osobe prekinu putovanje i da nemaju pravo na povrat cijene karte ili drugih naknada za prijevoz predane prtljage koju su možda platili.”

               9

               Članci 10. i 11. Dodatka A odnose se, redom, na ispunjavanje administrativnih formalnosti i na otkazivanje i kašnjenje vlakova. Naslov III. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007 uređuje prijevoz priručne prtljage, životinja, predane prtljage i vozila.

         Belgijsko pravo

               10

               Članak 15. stavak 1. prvi podstavak Koninklijk besluit van 20 december 2007 houdende reglement van de politie op de spoorwegen (Kraljevska uredba od 20. prosinca 2007. koja se odnosi na propis o željezničkoj policiji) (Belgisch Staatsblad, 15. srpnja 2008., str. 36973.) propisuje:
               „Željeznička vozila i peroni dostupni su samo putnicima koji u skladu s općim uvjetima prijevoza dotičnog željezničkog poduzetnika posjeduju valjanu kartu ili koji se usklade s općim uvjetima prijevoza kupnjom takve karte.”

               11

               U skladu s člankom 18. stavkom 1. te kraljevske uredbe:
               „Svaka povreda odredaba ove uredbe kažnjiva je u skladu s člankom 3. Zakona od 12. travnja 1835. o cestarinama i propisima o željezničkoj policiji, čak i ako je počinjena nenamjerno.”

               12

               Članak 3. Wet van 12 april 1835 betreffende het tolgeld en de reglementen van de spoorwegpolitie (Zakon od 12. travnja 1835. o cestarinama i propisima o željezničkoj policiji) (objavljen 17. travnja 1835.) propisuje da vlada može utvrditi kazne u skladu s Wet van 6 maart 1818 betreffende de straffen uit te spreken tegen de overtreders van algemene verordeningen of te stellen bij provinciale of plaatselijke reglementen (Zakon od 6. ožujka 1818. o kaznama za povrede općih mjera unutarnjih poslova kao i o kaznama koje mogu biti utvrđene propisima provincijskih ili općinskih tijela) (objavljen 6. ožujka 1818.).

               13

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Zakona od 6. ožujka 1818., „povrede kraljevskih uredbi u pogledu kojih zakonima nisu određene niti će se odrediti posebne kazne [...] kaznit će se kaznom zatvora od osam do četrnaest dana i novčanom kaznom u iznosu od dvadeset i šest do dvjesto franaka ili samo jednom od tih kazni”.

               14

               Članak 74. Wet van 6 april 2010 betreffende marktpraktijken en consumentenbescherming (Zakon od 6. travnja 2010. o tržišnim praksama i zaštiti potrošača) (Belgisch Staatsblad, 12. travnja 2010., str. 20803.) (u daljnjem tekstu: Zakon o tržišnim praksama) propisuje:
               „U ugovorima sklopljenima između poduzetnika i potrošača u svakom su slučaju nepoštene ugovorne odredbe i uvjeti odnosno spoj ugovornih odredaba i uvjeta čiji je cilj:
               [...]

                        17°

                        odrediti iznos naknade koji duguje potrošač koji ne izvršava svoje obveze a da se pritom ne predvidi istovrsna naknada na teret poduzetnika koji ne izvršava svoje obveze;

                  [...]

                        24°

                        utvrditi iznose naknade štete i kamata koje se potražuju u slučaju neizvršenja potrošačkih obveza ili zakašnjenja u njihovu izvršenju, a koje očito premašuju opseg štete koju bi mogao snositi poduzetnik;

                  [...]”

               15

               Članak 75. Zakona o tržišnim praksama u stavku 1. propisuje:
               „Svaka nepoštena ugovorna odredba je ništava.
               Ugovor nastavlja obvezivati stranke ako može postojati bez nepoštenih ugovornih odredaba.
               Potrošač se ne može odreći prava koja su mu dana ovim odjeljkom.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               Prilikom kontrola provedenih u rujnu i listopadu 2013. utvrđeno je da je G. Demey u četiri navrata putovao vlakom po Belgiji bez karte. Kontrolor karata u vlaku pozvao je G. Demeya da regulira svoj položaj plaćanjem u roku od 14 dana cijene putovanja od 11,20 eura uvećane za 8 eura, što ukupno iznosi 19,20 eura po putovanju. G. Demey nije regulirao svoj položaj u rokovima koji su mu dodijeljeni niti je odgovorio na opomene koje mu je poslao SNCB.

               17

               Posljedično, SNCB je tužio G. Demeya pred vredegerecht te Ieper (sudac izmiritelj u Ieperu, Belgija) te je zahtijevao plaćanje dodatne paušalne naknade u iznosu od 800 eura, odnosno 200 eura po izvršenom putovanju bez karte, i to umjesto početno predviđenog upravnog povećanja od 8 eura po putovanju.

               18

               SNCB je naveo da je paušalna naknada štete u iznosu od 200 eura po putovanju opravdana kaznenim djelima koja je počinio G. Demey. Prema mišljenju SNCB‑a, u ovom slučaju ne postoji suglasnost potrebna za postojanje ugovora o prijevozu jer se G. Demey kaznenim postupanjem namjerno vozio vlakom bez karte. Posljedično, SNCB smatra da G. Demey ne može uživati pravnu zaštitu koju mu kao potrošaču pružaju članci 74. i 75. Zakona o tržišnim praksama.

               19

               G. Demey tvrdi da uživa pravnu zaštitu koju pruža članak 74. stavci 17° i 24° tog zakona jer na temelju zadnje rečenice stavka 2. članka 6. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007 nepostojanje karte ne utječe ni na postojanje ni na valjanost ugovora.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se argumentacija G. Demeya temelji na postojanju ugovornog odnosa između njega i SNCB‑a. Nasuprot tomu, sud koji je uputio zahtjev smatra da SNCB‑ovo stajalište podrazumijeva da je G. Demey počinio kazneno djelo. Posljedično, sud koji je uputio zahtjev pita se postoji li u ovom slučaju ugovor o prijevozu između G. Demeya i navedenog društva za prijevoz na temelju zadnje rečenice stavka 2. članka 6. i može li stoga primijeniti odredbe Zakona o tržišnim praksama koje se temelje na postojanju takvog ugovora.

               21

               U tim je okolnostima vredegerecht te Ieper (sudac izmiritelj u Ieperu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se [zadnja rečenica] stavka 2. članka 6. [Dodatka A] Priloga I. [Uredbi (EZ) br. 1371/2007] belgijskim nacionalnim kaznenim odredbama [koje su navedene u točkama 10. do 13. ove presude] prema kojima putnik u željezničkom prometu bez karte – koji taj položaj nije regulirao unutar zakonski predviđenih rokova – čini kazneno djelo koje isključuje bilo kakav ugovorni odnos između društva za prijevoz i putnika u željezničkom prometu, tako da se putnik u željezničkom prometu zbog toga ne može pozvati ni na odgovarajuće odredbe europskog i belgijskog nacionalnog prava o pravnoj zaštiti […] koje se temelje na navedenom (isključivom) ugovornom odnosu s tim potrošačem, [...]?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li zadnju rečenicu stavka 2. članka 6. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007 tumačiti na način da joj se protive nacionalne odredbe koje propisuju da ne postoji ugovorni odnos između željezničkog poduzetnika i osobe koja putuje vlakom bez posjedovanja karte u tu svrhu i koja ne regulira svoj položaj u rokovima predviđenima tim odredbama.

               23

               U okviru glavnog postupka stranke su međusobno suprotstavljene u vezi s odgovorom na pitanje je li ugovor o prijevozu sklopljen čim osoba putuje vlakom, neovisno o tome posjeduje li ona ili ne posjeduje kartu u tu svrhu. Stoga valja utvrditi uređuje li članak 6. stavak 2. Dodatak A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007 uvjete sklapanja ugovora o prijevozu.

               24

               Valja navesti da članak 4. Uredbe br. 1371/2007, naslovljen „Ugovor o prijevozu”, propisuje da se sklapanje ugovora o prijevozu uređuje odredbama naslova II. i III. Dodatka A Priloga I. toj uredbi. Međutim, te odredbe ne uređuju detaljno uvjete sklapanja takvog ugovora.

               25

               Naime, u skladu s člankom 6. stavkom 2. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007 „[u]govor o prijevozu mora se potvrditi s jednom ili s više karata koje su izdane putniku. Međutim, na temelju članka 9., izostanak, neispravnost ili gubitak karte neće utjecati na postojanje ili valjanost ugovora koji ostaje podložan tim Jedinstvenim pravilima”.

               26

               Iz izričaja te odredbe proizlazi da ona pretpostavlja postojanje prethodno sklopljenog ugovora o prijevozu i ne odnosi se na dokaz o postojanju takvog ugovora, koji mora biti potvrđen s jednom ili više karata. Druga rečenica navedene odredbe odnosi se na slučajeve u kojima željeznički putnik nije u mogućnosti pokazati kartu ili u kojima je karta neispravna te propisuje da to ne utječe na postojanje i valjanost ugovora o prijevozu, pri čemu se ne navode detaljno pravila prema kojima se ugovor o prijevozu mora sklopiti.

               27

               Posebice, izostanak karte, koji se navodi u toj drugoj rečenici, može se tumačiti samo na način da znači da je ugovor o prijevozu prethodno sklopljen i da putnik ne može pokazati dokaz kojim se potvrđuje da je kupio kartu jer bi drukčije tumačenje oduzelo prvoj rečenici navedene odredbe svaki koristan učinak.

               28

               U skladu s člankom 6. stavkom 1. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007, ugovorom o prijevozu prijevoznik preuzima prijevoz putnika, a gdje je primjereno i prijevoz prtljage i vozila, do odredišta. Ta odredba također počiva na premisi da je ugovor o prijevozu sklopljen ranije, ali ne navodi detaljno način na koji taj ugovor o prijevozu mora biti sklopljen.

               29

               Također, članak 6. stavak 3. Dodatka A navodi samo da je karta prima facie dokaz o zaključivanju i sadržaju ugovora o prijevozu.

               30

               Iz toga slijedi da se članak 6. stavak 2. navedenog dodatka ne može tumačiti na način da uređuje uvjete sklapanja ugovora o prijevozu.

               31

               Tu tvrdnju potvrđuje analiza konteksta u kojem se nalazi ta odredba.

               32

               Naime, u skladu s člankom 9. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007, na koji upućuje članak 6. stavak 2. tog dodatka, putnik od početka putovanja mora posjedovati valjanu kartu i pokazati je pri pregledu karata. Taj članak 9. također propisuje da opći uvjeti o prijevozu mogu predvidjeti da putnik koji ne pokaže valjanu kartu mora platiti, osim cijene karte, i nadoplatu te da se može prekinuti putovanje putnika koji odbije platiti naknadu za prijevoz ili nadoplatu nakon što se to od njega zatraži. Dakle, ta odredba predviđa samo sankcije koje se mogu poduzeti protiv putnika koji nije imao kartu i koji nije naknadno kupio kartu, a ne sadržava nijednu naznaku o uvjetima sklapanja ugovora o prijevozu.

               33

               Jednako vrijedi i za druge odredbe koje se nalaze u glavi II. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007. Naime, članak 8. Dodatka A u stavku 1. propisuje da se cijena prijevoza plaća unaprijed, osim u slučaju drukčijeg sporazuma između putnika i prijevoznika. Članak 7. Dodatka A odnosi se na karte, a njegovi članci 10. i 11., redom, na ispunjavanje administrativnih formalnosti i na otkazivanje i kašnjenje vlakova.

               34

               U tim okolnostima treba zaključiti da se članak 6. stavak 2. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007 ne može tumačiti na način da uređuje uvjete sklapanja ugovora o prijevozu, pri čemu su ti uvjeti uređeni relevantnim nacionalnim odredbama.

               35

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da zadnju rečenicu stavka 2. članka 6. Dodatka A Priloga I. Uredbi br. 1371/2007 treba tumačiti na način da joj se ne protive nacionalne odredbe koje propisuju da ne postoji ugovorni odnos između željezničkog poduzetnika i osobe koja putuje vlakom bez posjedovanja karte u tu svrhu i koja ne regulira svoj položaj u rokovima predviđenima tim odredbama.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Zadnju rečenicu stavka 2. članka 6. Dodatka A Konvenciji o međunarodnom željezničkom prijevozu (COTIF) od 9. svibnja 1980., kako je izmijenjena Protokolom o izmjenama Konvencije o međunarodnom željezničkom prijevozu od 3. lipnja 1999., u Prilogu I. Uredbi (EZ) br. 1371/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu treba tumačiti na način da joj se ne protive nacionalne odredbe koje propisuju da ne postoji ugovorni odnos između željezničkog poduzetnika i osobe koja putuje vlakom bez posjedovanja karte u tu svrhu i koja ne regulira svoj položaj u rokovima predviđenima tim odredbama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. ožujka 2011.#IBP Ltd i International Building Products France SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-384/06.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 3. rujna 2015.#iNET24 Holding AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Verbalni žig IDIRECT24 – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-225/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 26. rujna 2017.#Ingo Hanschmann protiv Agencije Europske unije za suradnju tijela za izvršavanje zakonodavstva.#Javna služba – Europol – Neproduljenje ugovora - Odbijanje dodjele ugovora o radu na neodređeno vrijeme - Naknada - Odluka Službeničkog suda o poništenju - Izvršenje presuda u predmetima F-27/09 i F-104/12.#Predmet T-562/16.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 3. lipnja 2015.#Philippe Gross protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Osoblje ESVD‑a – Dužnosnici – Promaknuće – Članci 43. i 45. stavak 1. Pravilnika o osoblju – Usporedba zasluga svih dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće – Dužnosnici koje su službe ESVD‑a predložile i oni koje nisu predložile – Uzimanje u obzir izvješća o ocjeni – Isključivo doslovne ocjene.#Predmet F-78/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 27. lipnja 2017.#Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije ANTICO CASALE – Apsolutni razlozi za odbijanje – Članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 1. točke (b), (c) i (g) i članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-327/16.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. studenog 1986. # SpA Iveco Fiat protiv Van Hool NV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Bruxelleska konvencija. # Predmet 313/85.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 24. rujna 2015. # Roderich Weissenfels protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-92/14.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 26. veljače 2015.#9Flats GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice 9flats.com – Raniji nacionalni figurativni žig 50flats – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑713/13.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 5. svibnja 2015.#Skype Ultd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-423/12.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 10. prosinca 2015.#Canon Europa NV protiv Europske komisije.#Žalba – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Uredba (EU) br. 861/2010 – Tužba za poništenje – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere – Puštanje robe i obavještavanje o iznosu pristojbe – Korištenje pojednostavljenih postupaka ili tehnika elektroničke obrade podataka.#Predmet C-552/14 P.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 30. rujna 2010. # Carlo van Heuckelom protiv Europskog policijskog ureda (Europol). # Javna služba - Granice. # Predmet F-43/09.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. srpnja 2011.#Helenska Republika protiv Europske komisije.#ERDF - Sudski nadzor.#Predmet T-81/09.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. ožujka 1983. # Kazneni postupak protiv De Kikvorsch Groothandel-Import-Export BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemska. # Slobodno kretanje robe. # Predmet 94/82.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 10. prosinca 2015.#Kraljevina Belgija protiv Europske komisije.#EFJP – Izdaci isključeni iz financiranja – Izdaci koji su nastali za Belgiju – Voće i povrće – Obveza obrazlaganja – Pretpostavke za priznavanje organizacije proizvođača – Eksternalizacija ključnih djelatnosti koju je izvršila organizacija proizvođača – Iznos koji treba isključiti – Proporcionalnost.#Predmet T-563/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. svibnja 2014.#1. garantovaná a.s. protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Zabranjeni sporazumi – Izračun iznosa novčane kazne – Ukupni prihod ostvaren u prethodnoj poslovnoj godini.#Predmet C‑90/13 P.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) 17. svibnja 2006.#Theodoros Kallianos protiv Europska komisija.#Predmet T-93/04.