title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 6. rujna 2013.#Bank Refah Kargaran protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Prava na obranu – Pravo na učinkovitu sudsku zaštitu.#Predmet T-24/11.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      6. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja — Zamrzavanje financijskih sredstava — Obveza obrazlaganja — Pravo na obranu — Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu“
      U predmetu T‑24/11,

         Bank Refah Kargaran, sa sjedištem u Teheranu (Iran), koji zastupa J.‑M. Thouvenin, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju M. Bishop i R. Liudvinaviciute‑Cordeiro, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupire:

         Europska komisija, koju su zastupali F. Erlbacher i M. Konstantinidis, zatim A. Bordes i Konstantinidis, u svojstvu agenata,
      intervenijent
      povodom, prvo, zahtjeva za proglašavanje Odluke Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.) neprimjenjivom na tužitelja, drugo, zahtjeva za poništenje Uredbe Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 423/2007 (SL L 281, str. 1.), Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.) i Uredbe Vijeća (EU) br. 1263/2012 od 21. prosinca 2012. o izmjeni Uredbe br. 267/2012 (SL L 356, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 15., str. 91.), kao i svih budućih uredbi kojima bi se dopunilo ili zamijenilo ove uredbe, do objave presude kojom se završava postupak, u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja, treće, zahtjeva za poništenje Odluke Vijeća 2010/644/ZVSP od 25. listopada 2010. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 281, str. 81.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 255.), Odluke Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 319, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.), Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 319, str. 11.) i Odluke Vijeća 2012/829/ZVSP od 21. prosinca 2012. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 356, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 207.), kao i svih budućih akata kojima bi se dopunilo ili zamijenilo te akte, do objave presude kojom se završava postupak, u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja, i, četvrto, zahtjeva za poništenje odluka sadržanih u dopisima od 28. listopada 2010. i od 5. prosinca 2011.
      OPĆI SUD (četvrto vijeće)
      u sastavu: I. Pelikánová (izvjestiteljica), predsjednica, K. Jürimäe i M. van der Woude, suci,
      tajnik: C. Kristensen, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Bank Refah Kargaran, je iranska banka.

               2

               Ovaj predmet nastao je u vezi s mjerama ograničavanja uvedenima u svrhu stvaranja pritiska na Iran kako bi prestao s nuklearnim aktivnostima koje predstavljaju rizik u pogledu širenja nuklearnog oružja i s razvojem lansirnih sustava nuklearnog oružja (u daljnjem tekstu: širenje nuklearnog oružja).

               3

               Tužitelj je 26. srpnja 2010. uvršten na popis subjekata uključenih u širenje nuklearnog oružja koji se nalazi u Prilogu II. Odluci Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.).

               4

               Posljedično, tužitelj je uvršten na popis u Prilogu V. Uredbi Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 103, str. 1.), na temelju Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 668/2010 od 26. srpnja 2010. o provedbi članka 7. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 423/2007 (SL L 195, str. 25.). To je imalo za posljedicu zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora tužitelja.

               5

               U Odluci 2010/413 Vijeće Europske unije navelo je sljedeće razloge u pogledu tužitelja:
               „[Tužitelj] je preuze[o] tekuće poslovanje od banke Bank Melli [nakon što je] Europska unija banci Bank Melli nametnula sankcije.“

               6

               U Provedbenoj uredbi br. 668/2010 navedeno je sljedeće obrazloženje u odnosu na tužitelja:
               „[Tužitelj] je preuze[o] tekuće poslovanje od banke Bank Melli nakon što je Europska unija banci Bank Melli nametnula sankcije.“

               7

               Dopisom od 27. srpnja 2010. Vijeće je obavijestilo tužitelja da je uvršten na popis u Prilogu II. Odluci 2010/413 i na popis u Prilogu V. Uredbi br. 423/2007.

               8

               Dopisom od 8. rujna 2010. tužitelj je od Vijeća zatražio da opozove njegovo uvrštenje na popis u Prilogu II. Odluci 2010/413 i na popis u Prilogu V. Uredbi br. 423/2007.

               9

               Uvrštenje tužitelja u Prilog II. Odluci 2010/413 zadržano je Odlukom Vijeća 2010/644/ZVSP od 25. listopada 2010. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 281, str. 81.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 255.).

               10

               Uredba br. 423/2007 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o donošenju mjera ograničavanja protiv Irana (SL L 281, str. 1.) pa je Vijeće uključilo tužitelja u Prilog VIII. toj uredbi. Posljedično, tužiteljeva financijska sredstva i gospodarski izvori zamrznuti su na temelju članka 16. stavka 2. navedene uredbe.

               11

               Razlozi navedeni u Uredbi br. 961/2010 isti su kao i oni navedeni u Odluci 2010/413.

               12

               Dopisom od 28. listopada 2010. Vijeće je odgovorilo na tužiteljev dopis od 8. rujna 2010. navodeći da je, nakon preispitivanja, odbilo tužiteljev zahtjev za brisanje s popisa iz Priloga II. Odluci 2010/413 i Priloga VIII. Uredbi br. 961/2010. U tom je pogledu preciziralo da tužitelj mora, zato što spis ne sadržava nove dokaze koji bi opravdali promjenu njegova stajališta, i dalje podlijegati mjerama ograničavanja koje su predviđene navedenim tekstovima.

               13

               Dopisom od 12. siječnja 2011. tužitelj je pozvao Vijeće da mu priopći elemente na koje se oslonilo radi donošenja mjera ograničavanja u odnosu na njega.

               14

               Dopisom od 22. veljače 2011, u odgovoru na taj zahtjev, Vijeće je tužitelju dostavilo presliku prijedloga za donošenje mjera ograničavanja koji je podnijela jedna država članica.

               15

               Dana 29. srpnja 2011. tužitelj je Vijeću poslao novi zahtjev za brisanje s popisa iz Priloga II. Odluci 2010/413 i Priloga VIII. Uredbi br. 961/2010. On je u tom pogledu iznio činjenicu da su elementi priopćeni 22. veljače 2011. bili nedovoljno podrobni.

               16

               Na uvrštenje tužitelja u Prilog II. Odluci 2010/413 i Prilog VIII. Uredbi br. 961/2010 nije utjecalo stupanje na snagu Odluke Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 319, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 319, str. 11.).

               17

               Dopisom od 5. prosinca 2011. Vijeće je obavijestilo tužitelja da je njegovo ime zadržano na popisu u Prilogu II. Odluci 2010/413 i na popisu u Prilogu V. Uredbi br. 961/2010. Ono je navelo da u izostanku novih elemenata razlozi izneseni u navedenim tekstovima ostaju opravdani.

               18

               Dopisom od 13. siječnja 2012. tužitelj je ponovno podnio svoje očitovanje i zatražio dostavu svih elemenata na koje se Vijeće oslonilo kod donošenja Odluke 2011/783 i Provedbene uredbe br. 1245/2011.

               19

               Vijeće je na tužiteljev zahtjev odgovorilo dopisom od 21. veljače 2012. kojem su priložena tri dokumenta.

               20

               Uredba br. 961/2010 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o donošenju mjera ograničavanja protiv Irana (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.) pa je Vijeće uvrstilo tužitelja u Prilog IX. toj uredbi. Navedeni razlozi isti su kao i oni navedeni u Odluci 2010/413. Posljedično, tužiteljeva financijska sredstva i gospodarski izvori zamrznuti su na temelju članka 23. stavka 2. navedene uredbe.

               21

               Na uvrštenje tužitelja u Prilog II. Odluci 2010/413 i Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 nije utjecalo stupanje na snagu Odluke Vijeća 2012/829/ZVSP od 21. prosinca 2012. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 356, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 207.) i Uredbe (EU) br. 1263/2012 o izmjeni Uredbe br. 267/2012 (SL L 356, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 15., str. 91.).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               22

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. siječnja 2011. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               23

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 3. svibnja 2011. Europska komisija zatražila je intervenciju u ovom postupku u potporu Vijeću. Rješenjem od 8. srpnja 2011. predsjednica četvrtog vijeća Općeg suda dopustila je tu intervenciju.

               24

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda od 16. veljače 2012. tužitelj je prilagodio svoj zahtjev i dopunio svoju argumentaciju nakon donošenja Odluke 2011/783 i Provedbene uredbe br. 1245/2011.

               25

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda od 31. svibnja 2012. tužitelj je prilagodio svoj zahtjev i dopunio svoju argumentaciju nakon donošenja Uredbe br. 267/2012.

               26

               Rješenjem predsjednice četvrtog vijeća Općeg suda od 26. veljače 2013., a nakon saslušanja stranaka, ovaj predmet i predmeti T‑4/11 i T‑5/11, Export Development Bank of Iran/Vijeće, spojeni su u svrhu usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 50. Poslovnika.

               27

               Na raspravi održanoj 12. ožujka 2013. saslušana su izlaganja stranaka, kao i njihovi odgovori na pitanja koja im je postavio Opći sud.

               28

               Tužitelj je na raspravi prilagodio svoj zahtjev i dopunio svoju argumentaciju nakon donošenja Odluke 2012/829 i Uredbe br. 1263/2012.

               29

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi Odluku 2010/413 neprimjenjivom na njega;

                        —

                        poništi Uredbu br. 961/2010, Uredbu br. 267/2012 i Uredbu br. 1263/2012, kao i sve buduće uredbe kojima bi se dopunilo ili zamijenilo ove uredbe, do objave presude kojom se završava postupak, u dijelu u kojem se one odnose na njega;

                        —

                        poništi članak 16. stavak 2. točke (a) i (b) Uredbe br. 961/2010 i članak 23. stavak 2. točke (a) i (b) te članak 23. stavak 4. Uredbe br. 267/2012 u dijelu u kojem se te odredbe odnose na njega;

                        —

                        poništi Odluku 2010/644, Odluku 2011/783, Provedbenu uredbu br. 1245/2011, Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 kao i Odluku 2012/829, i sve buduće akte kojima bi se dopunilo ili zamijenilo te akte, u dijelu u kojem se odnose na njega, do objave presude kojom se završava postupak;

                        —

                        poništi odluke sadržane u dopisima od 28. listopada 2010. i od 5. prosinca 2011.;

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               30

               Vijeće, koje podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost

      Dopuštenost zahtjeva za poništenje budućih akata

               31

               U pogledu tužiteljevog zahtjeva koji je formuliran na raspravi i koji se odnosi na poništenje svakog budućeg akta kojim bi se dopunilo ili zamijenilo pobijane akte, valja podsjetiti da se Općem sudu može valjano podnijeti samo zahtjev za poništenje akta koji postoji i koji negativno utječe na neku osobu. Iako se tužitelju stoga može dopustiti da pod određenim uvjetima (vidjeti točku 49. u daljnjem tekstu) preformulira svoje zahtjeve tako da se odnose na akte koji su tijekom postupka zamijenili prvotno pobijane akte, tom se mogućnosti ne može dopustiti špekulativni nadzor zakonitosti hipotetskih akata koji još nisu doneseni (rješenje Općeg suda od 18. rujna 1996., Langdon/Komisija, T‑22/96, Zb., str. II‑1009., t. 16., i presuda Općeg suda od 12. prosinca 2006., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Vijeće, T‑228/02, Zb., str. II‑4665., t. 32.).

               32

               Slijedom navedenog valja kao nedopuštene odbaciti zahtjeve za poništenje svakog budućeg akta kojim bi se dopunilo ili zamijenilo akte pobijane u okviru ove tužbe.

         Dopuštenost druge i treće točke tužiteljevog tužbenog zahtjeva

               33

               Drugom i trećom točkom tužbenog zahtjeva tužitelj od Općeg suda zahtijeva da, s jedne strane, poništi Uredbu br. 961/2010, Uredbu br. 267/2012 i Uredbu br. 1263/2012 i, s druge strane, poništi članak 16. stavak 2. točke (a) i (b) Uredbe br. 961/2010 i članak 23. stavak 2. točke (a) i (b) te članak 23. stavak 4. Uredbe br. 267/2012 u dijelu u kojem se ti akti i odredbe odnose na njega.

               34

               U skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a, svaka fizička ili pravna osoba može pod uvjetima utvrđenima u stavku prvom i drugom te odredbe pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.

               35

               Na prvom mjestu, u pogledu zahtjeva za poništenje Uredbe br. 961/2010 i Uredbe br. 267/2012, u dijelu u kojem se odnose na tužitelja, iz sudske prakse proizlazi da te uredbe istodobno predstavljaju akte opće primjene, u mjeri u kojoj ti akti zabranjuju kategoriji adresata određenoj na općenit i apstraktan način, među ostalim, stavljanje na raspolaganje sredstava i gospodarskih izvora osobama i subjektima čija se imena nalaze na popisima sadržanima u prilozima tim aktima, i skup pojedinačnih odluka u pogledu tih osoba i subjekata (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, C‑402/05 P i C‑415/05 P, Zb., str. I‑6351., t. 241. do 244.). Valja nadalje podsjetiti, u pogledu akata donesenih na temelju odredaba o zajedničkoj vanjskoj i sigurnosnoj politici, kao što su Uredba br. 961/2010 i Uredba br. 267/2012, da pojedinačna narav tih akata omogućuje – u skladu s člankom 275. drugim stavkom i člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a – pristup sudovima Unije.

               36

               Proizlazi da je tužitelju, čije ime se nalazi u Prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010 i Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012, dopušteno zahtijevati poništenje tih dviju uredbi u dijelu u kojem se odnose na njega.

               37

               Na drugom mjestu, što se tiče zahtjeva za poništenje članka 16. stavka 2. točaka (a) i (b) Uredbe br. 961/2010 i članka 23. stavka 2. točaka (a) i (b) te članka 23. stavka 4. Uredbe br. 267/2012, u dijelu u kojem se te odredbe odnose na njega, valja prije svega ustvrditi da se on ne može tumačiti kao prigovor nezakonitosti tih odredaba s obzirom na to da se tužitelj nije ograničio na isticanje njihove nezakonitosti, nego je izričito zatražio njihovo poništenje.

               38

               Potom, u pogledu tog istog zahtjeva, valja još istaknuti da nijedan od tri slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, kako su izneseni u točki 34. gore, nije ovdje nastao.

               39

               Prvo, tužitelj nije adresat navedenih odredaba.

               40

               Drugo, predmetne uredbe se doduše izravno i osobno odnose na tužitelja jer je on poimence naveden u njihovim prilozima koji sadržavaju imena osoba i subjekata obuhvaćenih mjerama ograničavanja. Međutim, ovo utvrđenje ne vrijedi za odredbe čije on poništenje konkretno traži i koje se primjenjuju na kategoriju subjekata koji su općenito i apstraktno navedeni, to jest bilo na kategorije osoba i subjekata definiranih člankom 16. stavkom 2. Uredbe br. 961/2010 i člankom 23. stavcima 2. i 4. Uredbe br. 267/2012, bilo na sve gospodarske subjekte koji mogu održavati gospodarske veze s navedenim subjektima ili s Iranom. Slijedom toga, navedene odredbe su u pogledu tužitelja općenite naravi.

               41

               Treće, bez potrebe za utvrđenjem predstavljaju li navedene odredbe regulatorne akte u smislu članka 263. četvrtog stavka 4. UFEU‑a, valja ustvrditi da one obuhvaćaju provedbene mjere. Naime, kako bi mjere ograničavanja koje su u njima predviđene bile primjenjive na određene pojedince, ovi potonji moraju biti uvršteni ili zadržani na popisima koji se nalaze u prilogu navedenim uredbama, kao što u pogledu ograničavanja predviđenih u članku 16. stavku 2. Uredbe br. 961/2010 proizlazi iz članka 36. stavka 2. iste uredbe, a u pogledu ograničavanja predviđenih u članku 23. stavku 2. Uredbe br. 267/2012 iz članka 46. stavka 2. iste uredbe. U ovom su slučaju takve provedbene mjere donesene u odnosu na tužitelja u obliku raznih akata kojima je on uvršten ili zadržan, nakon preispitivanja, na popisima u Prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010 i u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012.

               42

               Slijedom navedenog, tužitelju nije dopušteno zahtijevati poništenje članka 16. stavka 2. točaka (a) i (b) Uredbe br. 961/2010 i članka 23. stavaka 2. i 4. Uredbe br. 267/2012.

               43

               Ta utvrđenja nisu dovedena u pitanje činjenicom da je tužitelj naveo da predmetne odredbe pobija samo u dijelu u kojem se odnose na njega. Naime, okolnost da su one bile primijenjene na tužitelja ne mijenja njihovu pravnu prirodu općeg akta.

               44

               Na trećem mjestu, što se tiče Uredbe br. 1263/2012, valja istaknuti da su njome u Uredbu 267/2012 unesene dodatne mjere ograničavanja protiv Irana a da pritom nije izmijenjen Prilog IX. toj uredbi niti je Vijeće preispitalo taj prilog. Iako se tim dodatnim mjerama može povećati opseg u kojem se negativno utječe na tužitelja zbog njegova uvrštenja na popise osoba i subjekata koji su predmet mjera ograničavanja, one su ipak općenite naravi kao i članak 16. stavak 2. točke (a) i (b) Uredbe br. 961/2010 i članak 23. stavak 2. točke (a) i (b) te članak 23. stavak 4. Uredbe br. 267/2012. Zbog toga tužitelju nije dopušteno zahtijevati ni poništenje Uredbe br. 1263/20012.

               45

               Proizlazi da kao nedopuštenu valja odbaciti treću točku tužbenog zahtjeva koji je tužitelj podnio, kao i drugu točku tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na Uredbu br. 1263/2012.

         Prilagodba tužiteljevog tužbenog zahtjeva

               46

               Kao što proizlazi iz točaka 9., 10. i 20. gore, od podnošenja tužbe popis u Prilogu II. Odluci 2010/413 bio je zamijenjen novim popisom donesenim u Odluci 2010/644, a Uredba br. 423/2007, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom br. 668/2010, stavljena je izvan snage Uredbom br. 961/2010, koja je sama stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 267/2012. Nadalje, u uvodnim izjavama Odluke 2011/783 i Provedbene uredbe br. 1245/2011 Vijeće je izričito ustvrdilo da je u cijelosti preispitalo popis u Prilogu II. Odluci 2010/413/ZVSP i u Prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010, te da je zaključilo da osobe, subjekti i tijela koji su u njima navedeni, među kojima je i tužitelj, i dalje moraju podlijegati mjerama ograničavanja. Tužitelj je prilagodio svoj prvotni tužbeni zahtjev tako da se njegov zahtjev za poništenje, osim na Odluku 2010/644, odnosi i na Odluku 2011/783, Provedbenu uredbu br. 1245/2011, Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 i Odluku 2012/289. Vijeće i Komisija istaknuli su prigovore samo u pogledu prilagodbe zadnjeg od ovih akata.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti da se, ako je tijekom postupka odluka ili uredba koja se izravno i osobno odnosi na određenog pojedinca zamijenjena aktom kojim se želi postići isti cilj, taj akt mora smatrati novim elementom zbog kojeg tužitelj može prilagoditi svoj tužbeni zahtjev i tužbene razloge. Bilo bi, naime, suprotno dobrom sudovanju i načelu ekonomičnosti postupka obvezati tužitelja da podnese novu tužbu. Osim toga, bilo bi nepravedno da predmetna institucija može, kako bi odgovorila na kritike sadržane u tužbi podnesenoj sudu Unije protiv određenog akta, izmijeniti pobijani akt ili ga zamijeniti drugim aktom i tijekom postupka pozivati se na tu izmjenu ili zamjenu kako bi drugu stranku lišila mogućnosti da proširi svoj prvi zahtjev i tužbene razloge na kasniji akt ili da podnese dodatni zahtjev ili tužbene razloge protiv tog akta (vidjeti po analogiji presudu Općeg suda od 23. listopada 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T‑256/07, Zb., str. II‑3019., t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Isti zaključak primjenjuje se na akte, kao što su Odluka 2011/783 i Provedbena uredba br. 1245/2011, kojima se utvrđuje da se odluka ili uredba mora i dalje odnositi izravno i osobno na određene pojedince, nakon postupka preispitivanja koji se izričito zahtijeva tom istom odlukom ili uredbom.

               49

               Stoga u ovom slučaju valja zaključiti da je tužitelju također dopušteno zahtijevati poništenje Odluke 2011/783 i Provedbene uredbe br. 1245/2011, kojima ga se uvrštava ili zadržava na popisima osoba koje su predmet mjera zamrzavanja financijskih sredstava, priloženih Uredbi br. 961/2010, kao i Priloga IX. Uredbi br. 267/2012 u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, točka 47. gore, t. 47.).

               50

               S druge strane, Odlukom 2012/829 ne zamjenjuje se prethodni akt koji se izravno i osobno odnosi na tužitelja, niti je ona donesena nakon cjelovitog preispitivanja popisa osoba koje su predmet mjera ograničavanja. Naime, ta odluka sadržava samo odredbe o financijskim institucijama sa sjedištem na području Unije kao i dodatak popisu osoba koje su predmet mjera ograničavanja, a koji se nalazi u Prilogu II. Odluci 2010/413. Stoga se ona ne odnosi ni izravno ni osobno na tužitelja, i njemu nije, kao što je to Vijeće istaknulo na raspravi, dopušteno prilagoditi svoj tužbeni zahtjev kako bi zatražio njezino poništenje.

         Meritum

               51

               Svojom četvrtom točkom tužbenog zahtjeva, u dijelu u kojem je dopuštena (vidjeti točku 32. gore), tužitelj od Općeg suda zahtijeva u bitnome da poništi akte koji se odnose na njegovo uvrštenje i zadržavanje na popisu osoba koje su predmet mjera zamrzavanja financijskih sredstava. Nadalje, svojom drugom točkom tužbenog zahtjeva, u dijelu u kojem je dopuštena (vidjeti točke 32. i 44. gore), tužitelj od Općeg suda zahtijeva da poništi Uredbu br. 961/2010 i Uredbu br. 267/2012, u dijelu u kojem se one odnose na njega. Međutim, iz razmatranja izloženih u točki 35. gore proizlazi da se ti akti odnose na tužitelja upravo zato što je on poimence naveden u njihovim prilozima VIII. i IX. U tim okolnostima valja ustvrditi da se druga točka tužbenog zahtjeva zapravo preklapa s četvrtom točkom.

               52

               Naposljetku, peta točka tužbenog zahtjeva tužitelja odnosi se na poništenje odluka navodno sadržanih u dopisima od 28. listopada 2010. i 5. prosinca 2011. Budući da je tim dvama dopisima tužitelj bio obaviješten o svojem zadržavanju na popisima osoba koje su predmet mjera zamrzavanja financijskih sredstava nakon donošenje Odluke 2010/644 i Uredbe br. 861/2010 kao i Odluke 2011/783 te Provedbene uredbe br. 1245/2011, te da ti dopisi nisu sadržavali samostalnu odluku, valja ustvrditi da se peta točka tužbenog zahtjeva zapravo preklapa s četvrtom točkom.

               53

               Po toj osnovi tužitelj ističe pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 215. UFEU‑a, drugi na povredi obveze obrazlaganja, prava na obranu i prava na djelotvornu sudsku zaštitu, treći na pogrešci koja se tiče prava i pogrešci u ocjeni, četvrti na povredi načela proporcionalnosti i prava na poštovanje vlasništva i peti na povredi načela jednakog postupanja.

               54

               Vijeće i Komisija osporavaju osnovanost tužbenih razloga koje je tužitelj podnio. Oni smatraju, nadalje, da se kao produžena ruka iranske države tužitelj ne može pozivati na zaštite i jamstva povezana s temeljnim pravima.

               55

               Opći sud smatra da prije svega valja ispitati drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, prava na obranu i prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Međutim, uvodno valja ispitati može li se tužitelj pozivati na zaštite i jamstva povezana s temeljnim pravima.

         Mogućnost tužitelja da se pozove na zaštite i jamstva povezana s temeljnim pravima

               56

               Vijeće i Komisija ističu da se na temelju prava Unije pravne osobe koje su produžena ruka trećih država ne mogu pozivati na zaštitu i jamstva povezana s temeljnim pravima. Budući da je tužitelj prema njihovu mišljenju produžena ruka iranske države, to se pravilo na njega primjenjuje.

               57

               U tom pogledu valja primijetiti da ni Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (SL 2010., C 83, str. 389.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 104.) niti Ugovorima nisu predviđene odredbe kojima su pravne osobe koje su produžena ruka države isključene iz zaštite temeljnih prava. Nasuprot tome, odredbama navedene povelje koje su relevantne u pogledu tužbenih razloga koje je tužitelj istaknuo, a osobito njezinim člancima 17., 41. i 47., prava su zajamčena „svakom“, što je formulacija koja uključuje pravne osobe kao što je tužitelj.

               58

               Vijeće i Komisija u tom se kontekstu ipak pozivaju na članak 34. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), na temelju kojeg nije dopušteno da vladine organizacije podnose tužbe Europskom sudu za ljudska prava.

               59

               Međutim, s jedne strane, članak 34. EKLJP‑a jest postupovna odredba koja nije primjenjiva u postupcima pred sudom Unije. S druge strane, prema sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava, cilj te odredbe jest izbjeći da država potpisnica EKLJP‑a istodobno bude tužitelj i tuženik pred navedenim Sudom (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a, Brodarsko društvo Islamske Republike Iran protiv Turske, od 13. prosinca 2007., Zbornik presuda i odluka, 2007-V, t. 81.). Taj zaključak nije primjenjiv u ovom slučaju.

               60

               Vijeće i Komisija također tvrde da pravilo na koje se pozivaju opravdava činjenica da država osigurava poštovanje temeljnih prava na svojem državnom području, ali ne može iskoristiti takva prava.

               61

               Međutim, pod pretpostavkom da se to opravdanje primjenjuje u pogledu unutarnje situacije, okolnost prema kojoj država osigurava poštovanje temeljnih prava na vlastitom državnom području nije relevantna u pogledu dosega prava koja mogu ostvariti pravne osobe koje su produžena ruka te iste države na državnom području trećih država.

               62

               S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da pravo Unije ne sadržava pravilo kojim se sprečava pravne osobe koje su produžena ruka trećih država da se u svoju korist pozovu na zaštite i jamstva povezana s temeljnim pravima. Navedene osobe mogu se stoga pozvati na ta ista prava pred sudom Unije u onoj mjeri u kojoj su ta prava spojiva s njihovim svojstvom pravne osobe.

               63

               U svakom slučaju, Vijeće i Komisija nisu istaknuli elemente koji omogućuju utvrđenje da tužitelj uistinu i jest produžena ruka iranske države, to jest subjekt koji sudjeluje u obavljanju javne vlasti ili koji upravlja javnom službom pod nadzorom upravnih tijela (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a, Brodarsko društvo Islamske Republike Iran protiv Turske, točka 59. gore, t. 79.).

               64

               U tom pogledu Vijeće smatra da je tužitelj zapravo u vlasništvu ili pod nadzorom iranske države ili vlade jer je njegova glavna skupština sastavljena od raznih članova iranske vlade. Štoviše, Vijeće drži da tužitelj upravlja javnom službom pod nadzorom iranskih tijela jer je njegov cilj promicanje iranske vanjske trgovine u okviru suradnje s državama u razvoju. Nadalje, pružanje bankarskih usluga je bitno za gospodarske djelatnosti i društvo općenito.

               65

               No ni činjenica da iranska država drži većinski udio u kapitalu tužitelja, pa ni činjenica da su bankarske usluge koje on pruža bitne za funkcioniranje gospodarstva jedne države, ne daje tim djelatnostima svojstvo javne usluge i ne znači da tužitelj sudjeluje u obavljanju javne vlasti.

               66

               S obzirom na prethodno izneseno, valja zaključiti da se tužitelj može pozivati u svoju korist na zaštite i jamstva povezana s temeljnim pravima.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, prava na obranu i prava na djelotvornu sudsku zaštitu

               67

               U tom pogledu tužitelj tvrdi, prvo, da nije saslušan prije nego što je uvršten u Prilog VIII. Uredbi br. 961/2010, drugo, da dano obrazloženje nije dostatno i, treće, da je unatoč svojim ranijim zahtjevima ishodio pristup spisu Vijeća tek nakon isteka roka za podnošenje tužbe.

               68

               Što se tiče osobito obrazloženja, tužitelj u bitnome ističe da ne može razumjeti po kojoj osnovi je bio uvršten na popise osoba koje su predmet mjera zamrzavanja financijskih sredstava, da nedostatnost obrazloženja nije otklonjena dokumentima koji su kasnije dostavljeni i da je dopis od 5. prosinca 2011. koji mu je Vijeće uputilo unaprijed sastavljen standardni dopis.

               69

               Vijeće, koje podupire Komisija, protivi se ovim argumentima.

               70

               Prije svega valja ispitati prigovor koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja.

               71

               U tom pogledu valja podsjetiti da obveza obrazlaganja akta koji negativno utječe na neku osobu, kako je predviđena člankom 296. drugim stavkom UFEU‑a, i u ovom slučaju konkretno člankom 24. stavkom 3. Odluke 2010/413, člankom 15. stavkom 3. Uredbe br. 423/2007, člankom 36. stavkom 3. Uredbe br. 961/2010 i člankom 46. stavkom 3. Uredbe br. 267/2012 ima za cilj, s jedne strane, toj osobi na koju se odnosi dati dostatnu uputu o tome je li mjera osnovana ili sadržava li eventualno neku pogrešku koja omogućuje osporavanje njezine valjanosti pred sudom Unije i, s druge strane, tom sudu omogućiti da izvrši nadzor zakonitosti te mjere. Tako opisana obveza obrazlaganja predstavlja bitno načelo prava Unije od kojeg je moguće odstupiti samo zbog važnih razloga. Stoga se obrazloženje mora, načelno, priopćiti osobi na koju se odnosi zajedno s aktom koji na nju negativno utječe te se izostavljanje obrazloženja ne može ispraviti činjenicom da je ta osoba saznala za razloge donošenja akta tijekom postupka pred sudovima Unije (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 14. listopada 2009., Bank Melli Iran/Vijeće, T‑390/08, Zb., str. II‑3967., t. 80. i navedenu sudsku praksu).

               72

               Stoga, osim ako se važni razlozi koji se tiču sigurnosti Unije ili njezinih država članica ili pak vođenja njihovih međunarodnih odnosa ne protive priopćenju određenih informacija, Vijeće je dužno obavijestiti subjekt obuhvaćen mjerama ograničavanja o posebnim i konkretnim razlozima zbog kojih je smatralo da mora usvojiti te mjere. Vijeće mora navesti činjenične i pravne elemente o kojima ovisi pravno opravdanje usvojenih mjera, kao i razloge koji su doveli do usvajanja tih mjera (vidjeti u tom smislu presudu Bank Melli Iran/Vijeće, točka 71. gore, t. 81. i navedenu sudsku praksu).

               73

               Pored toga, obrazloženje mora biti prilagođeno naravi predmetnog akta, kao i kontekstu u kojem se donosi. Obveza obrazlaganja mora se ocijeniti vodeći računa o okolnostima slučaja, osobito o sadržaju akta, naravi razloga koji su navedeni i interesu koji bi adresati akta ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogli imati za dobivanje objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno navesti sve relevantne činjenične i pravne elemente s obzirom na to da se dostatnost obrazloženja mora ocijeniti ne samo u odnosu na način kako je ono formulirano, nego i u odnosu na njegov kontekst i sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje. Određenije, akt koji negativno utječe na neku osobu dostatno je obrazložen ako je donesen u kontekstu poznatom toj osobi koji joj omogućuje da razumije doseg mjere koja se na nju odnosi (vidjeti presudu Bank Melli Iran/Vijeće, točka 71. gore, t. 82. i navedenu sudsku praksu).

               74

               Na početku valja istaknuti da radi ocjene poštovanja obveze obrazlaganje u obzir treba uzeti, uz obrazloženja iz pobijanih akata, i prijedlog za donošenje mjera ograničavanja koji je Vijeće dostavilo tužitelju.

               75

               Naime, s jedne strane, iz navedenog prijedloga, kako je priopćen tužitelju, proizlazi da je podnesen izaslanstvima država članica u kontekstu donošenja mjera ograničavanja protiv tužitelja pa stoga predstavlja element na kojem se te iste mjere temelje.

               76

               S druge strane je točno da je taj prijedlog bio priopćen tužitelju i nakon donošenja Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010 i nakon podnošenja tužbe. Stoga on ne može valjano nadopuniti obrazloženje Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010. Njega se ipak može uzeti u obzir u okviru ocjene zakonitosti kasnijih akata, to jest Odluke 2011/873, Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012.

               77

               Što se tiče tužitelja, u pobijanim aktima naveden je samo jedan razlog prema kojem je on preuzeo tekuće poslovanje od banke Bank Melli nakon što joj je Unija nametnula sankcije.

               78

               Prijedlog za donošenje mjera ograničavanja koji je priopćen 22. veljače 2011. odgovara obrazloženju pobijanih akata.

               79

               Naposljetku, u dopisu od 5. prosinca 2011. upućenom tužitelju navedeno je samo da je nakon preispitivanja Vijeće odlučilo da bi tužitelj i dalje trebao podlijegati mjerama ograničavanja predviđenima u Odluci 2010/413 i Uredbi br. 961/2010 jer spis ne sadržava nikakve nove elemente koji bi opravdali izmjenu njegova stajališta, i stoga razlozi za uvrštenje u prilozima tim dvama aktima ostaju valjani.

               80

               U tom pogledu valja ustvrditi da jedini razlog koji Vijeće ističe nije dovoljno precizan jer ne navodi konkretno što treba razumjeti pod „preuzimanjem“ u pogledu bankarskog poslovanja, ni koje je poslovanje banke Melli tužitelj preuzeo, ni koje su bile treće strane koje bi u konačnici trebale imati koristi od predmetnog poslovanja. Nadalje, dopis od 5. prosinca 2011. upućen tužitelju ne sadržava nijedan dodatni element kojim bi se moglo obrazložiti mjere koje su mu određene.

               81

               Što se tiče pojma „preuzimanje“ tekućeg bankarskog poslovanja, Vijeće je na raspravi, nakon pitanja Općeg suda, navelo da taj pojam označava nastavljanje poslovanja banke Melli koje je blokirano zbog mjera ograničavanja, u okviru složenih transakcija koje se mogu odnositi na sve poslove koje banka obavlja u okviru dugoročnih operacija, kao što su akreditivi i financiranja. Međutim, valja ustvrditi da su te tvrdnje isto onako općenite kao i tvrdnje sadržane u jedinom razlogu i ne pružaju nikakvo posebno dodatno pojašnjenje u odnosu na konkretnu narav usluga koje je tužitelj pružao. U tom pogledu valja istaknuti da su akreditivi ili financiranja bili spomenuti samo primjera radi i da Vijeće nije utvrdilo nikakav konkretan posao koje je tužitelj obavio u okviru „preuzimanja“ poslovanja od banke Melli.

               82

               U ovim okolnostima treba ustvrditi da je Vijeće povrijedilo svoju obvezu obrazlaganja predviđenu u članku 296. drugom stavku UFEU‑a, članku 24. stavku 3. Odluke 2010/413, članku 15. stavku 3. Uredbe br. 423/2007, članku 36. stavku 3. Uredbe br. 961/2010 i članku 46. stavku 3. Uredbe br. 267/2012, kao i obvezu da tužitelja, u njegovu svojstvu zainteresiranog subjekta, obavijesti o elementima koje mu stavlja na teret u vezi s razlozima za mjere zamrzavanja financijskih sredstava donesenih protiv njega.

               83

               Iz navedenog proizlazi da valja prihvatiti drugi tužbeni razlog u dijelu u kojem se temelji na povredi obveze obrazlaganja, a što je utvrđenje koje samo za sebe opravdava poništenje pobijanih akata u dijelu u kojem se odnose na tužitelja.

               84

               S obzirom na sve prethodno izneseno valja poništiti akte koji se odnose na uvrštenje i zadržavanje tužitelja na popisima osoba koje su predmet mjera zamrzavanja financijskih sredstava, pri čemu nije potrebno ispitati druge argumente i tužbene razloge istaknute u potporu četvrtoj i petoj točki tužbenog zahtjeva koje je tužitelj podnio.

               85

               Budući da je uvrštenje tužitelja na popise priložene pobijanim aktima poništeno, Odluka 2010/413 više ne proizvodi učinke u odnosu na njega. Slijedom navedenog, više nije potrebno odlučiti o prvoj točki tužbenog zahtjeva tužitelja, navedenoj u točki 29. gore, ni ispitati argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je Vijeće istaknulo u odnosu na njega.

         Vremenski učinci poništenja

               86

               Što se tiče vremenskih učinaka poništenja akata kojima je tužitelj uvršten i zadržan na popisima osoba koje su predmet mjera zamrzavanja financijskih sredstava, prije svega treba istaknuti da Prilog VIII. Uredbi br. 961/2010, osobito u njegovoj verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe br. 1245/2011, više ne proizvodi pravne učinke nakon što je potonja uredba stavljena izvan snage Uredbom br. 267/2012. Slijedom navedenog, poništenje uvrštenja tužitelja u Prilog VIII. Uredbi br. 961/2010, osobito u njegovoj verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe br. 1245/2011, u dijelu u kojem se tiče tužitelja, odnosi se samo na učinke navedenog uvrštenja koji su nastali za tužitelja između njegova stupanja na snagu i njegova stavljanja izvan snage.

               87

               Zatim, u odnosu na Prilog IX. Uredbi br. 267/2012, valja podsjetiti da na temelju članka 60. stavka 2. Statuta Suda Europske unije, odstupajući od članka 280. UFEU‑a, odluke Općeg suda kojima se uredba proglašava ništavom stupaju na snagu tek istekom roka za podnošenje žalbe iz članka 56. stavka 1. navedenog statuta, ili, ako je u tom roku podnesena žalba, od dana njezina odbijanja. Stoga Vijeće ima na raspolaganju rok od dva mjeseca, uvećan za deset dana zbog udaljenosti, računajući od datuma dostave ove presude, za uklanjanje utvrđenih povreda donošenjem, u slučaju potrebe, novih mjera ograničavanja protiv tužitelja.

               88

               U konkretnom slučaju, rizik ozbiljnog i nepovratnog ugrožavanja djelotvornosti mjera ograničavanja koje nalaže Uredba br. 267/2012 ne čini se dovoljno velikim, uzimajući u obzir značajan učinak tih mjera na prava i slobode tužitelja, za opravdanje zadržavanja učinaka navedene uredbe prema tužitelju tijekom razdoblja koje prelazi ono predviđeno člankom 60. stavkom 2. Statuta Suda (vidjeti po analogiji presudu Općeg suda od 16. rujna 2011., Kadio Morokro/Vijeće, T‑316/11, neobjavljeno u Zborniku, t. 38.).

               89

               Napokon, u pogledu vremenskih učinaka poništenja tužiteljevog uvrštenja u Prilog II. Odluci 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2010/644, a potom Odlukom 2011/783, treba podsjetiti da na temelju članka 264. drugog stavka UFEU‑a Opći sud može, ako to smatra potrebnim, navesti koji se učinci akta koje je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.

               90

               U konkretnom slučaju, postojanje razlike između datuma učinka poništenja tužiteljevog uvrštenja u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 i poništenja njegova uvrštenja u Prilog II. Odluci 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2010/644, a zatim Odlukom 2011/783, moglo bi ozbiljno ugroziti pravnu sigurnost jer ta dva akta tužiteljima nalažu identične mjere ograničavanja. Učinci Priloga II. Odluci 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2010/644, a zatim Odlukom 2011/783, trebaju se stoga zadržati u odnosu na tužitelja do početka učinka poništenja tužiteljevog uvrštenja u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 (vidjeti po analogiji presudu Kadio Morokro/Vijeće, točka 88. gore, t. 39.).

         Troškovi

               91

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Osim toga, u skladu s člankom 87. stavkom 6. Poslovnika, u slučaju obustave postupka Opći sud o troškovima odlučuje po slobodnoj ocjeni. Budući da u ovom slučaju Vijeće u bitnome nije uspjelo u postupku, istom valja naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevom zahtjevu.

               92

               U skladu s člankom 87. stavkom 4. podstavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga će Komisija snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Poništavaju se, u dijelu u kojem se odnose na Bank Refah Kargaran:

                                 —

                                    Prilog II. Odluci Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP, kako je izmijenjena Odlukom Vijeća 2010/644/ZVSP od 25. listopada 2010., a zatim Odlukom Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011.;

                                 —

                                    Odluka 2010/644;

                                 —

                                    Prilog VIII. Uredbi Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 423/2007, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010;

                                 —

                                    Odluka 2011/783;

                                 —

                                    Provedbena uredba br. 1245/2011;

                                 —

                                    Prilog IX. Uredbi Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010.

                        2.

                           Održavaju se na snazi učinci Priloga II. Odluci 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2010/644, a zatim Odlukom 2011/783, u odnosu na Bank Refah Kargaran, do početka učinka poništenja Priloga IX. Uredbi br. 267/2012, u dijelu u kojem se odnosi na Bank Refah Kargaran.

                        3.

                           Nije potrebno odlučivati o zahtjevu da se Odluku 2010/413 proglasi neprimjenjivom na Bank Refah Kargaran.

                        4.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                        5.

                           Vijeće Europske unije će, osim vlastitih troškova, snositi i troškove društva Bank Refah Kargaran.

                        6.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove.

                           Pelikánová

                           Jürimäe

                           Van der Woude

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. rujna 2013.
                     Potpisi

            Sadržaj

                  Okolnosti spora

                  Postupak i zahtjevi stranaka

                  Pravo

                  Dopuštenost

                  Dopuštenost zahtjeva za poništenje budućih akata

                  Dopuštenost druge i treće točke tužiteljevog tužbenog zahtjeva

                  Prilagodba tužiteljevog tužbenog zahtjeva

                  Meritum

                  Mogućnost tužitelja da se pozove na zaštite i jamstva povezana s temeljnim pravima

                  Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, prava na obranu i prava na djelotvornu sudsku zaštitu

                  Vremenski učinci poništenja

                  Troškovi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: francuski.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 15. lipnja 2000. # Alzetta Mauro i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Obrazloženje. # Spojeni predmeti T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97 do 607/97, T-1/98, T-3/98 do T-6/98 i T-23/98.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. lipnja 2010.#Lafarge SA protiv Europske komisije.#Žalba.#Predmet C-413/08 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. prosinca 2010.#Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG protiv BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Berlin - Njemačka.#Predmet C-239/09.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. lipnja 2013. # Syndicat OP 84 protiv Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer). # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska. # Poljoprivreda. # Predmet C-3/12.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. lipnja 2017.#Postupak koji je pokrenuo Ilves Jakelu Oy.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein hallinto-oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 97/67/EZ – Članak 9. – Sloboda pružanja usluga – Poštanske usluge – Pojmovi univerzalne usluge i osnovnih zahtjeva – Opća i pojedinačna ovlaštenja – Ovlaštenje za pružanje poštanskih usluga prilikom provedbe ugovora o kojima se pojedinačno pregovaralo – Nametnuti uvjeti.#Predmet C-368/15.

text:
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
15. lipnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 97/67/EZ – Članak 9. – Sloboda pružanja usluga – Poštanske usluge – Pojmovi univerzalne usluge i osnovnih zahtjeva – Opća i pojedinačna ovlaštenja – Ovlaštenje za pružanje poštanskih usluga prilikom provedbe ugovora o kojima se pojedinačno pregovaralo – Nametnuti uvjeti”
U predmetu C‑368/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska), odlukom od 10. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 14. srpnja 2015., u postupku koji je pokrenuo

Ilves Jakelu Oy,

uz sudjelovanje:

Liikenne- ja viestintäministeriö,

SUD (šesto vijeće),
u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Ilves Jakelu Oy, H. Piekkala i I. Aalto‑Setälä, asianajajat,
–        za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,
–        za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–        za norvešku vladu, I. Thue i C. Rydning, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, P. Costa de Oliveira i P. Aalto, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga (SL 1998., L 15, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 53.), kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008. (SL 2008., L 52, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 214.; u daljnjem tekstu: Direktiva 97/67).

2        Zahtjev je podnesen u okviru postupka po tužbi koju je društvo Ilves Jakelu Oy podnijelo protiv odluke valtioneuvosto (Vijeće ministara, Finska) od 30. siječnja 2017. da izdavanje dozvole za pružanje poštanskih usluga uvjetuje poštovanjem određenih zahtjeva.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        Uvodna izjava 15. Direktive 97/67 glasi kako slijedi:
„budući da odredbe ove direktive koje se odnose na pružanje univerzalnih usluga ne dovode u pitanje pravo operatora univerzalnih usluga da s korisnicima ugovaraju pojedinačne ugovore;”

4        U skladu s člankom 2. spomenute direktive:
„Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
13.      pružatelj univerzalne usluge: državni ili privatni pružatelj poštanskih usluga koji pruža univerzalnu poštansku uslugu ili njezine dijelove u državi članici, čiji je identitet u skladu s člankom 4. prijavljen Komisiji;
14.      ovlaštenja: sva odobrenja kojima se utvrđuju prava i obveze specifične za poštanski sektor, a kojima se poduzećima omogućuje pružanje poštanskih usluga te, prema potrebi, uspostava i/ili korištenje poštanskih mreža za pružanje tih usluga u obliku općeg ovlaštenja ili pojedinačne dozvole, kako je niže određeno:
–        ‚opće ovlaštenje’: ovlaštenje, bez obzira na to je li uređeno ‚klasnom dozvolom’ ili općim zakonom, i bez obzira traži li takva regulativa postupak registracije ili prijave, a za koju dotično poduzeće ne treba pribaviti nikakvu izričitu odluku nacionalnog regulatornog tijela prije realizacije prava koja proistječu iz takvog ovlaštenja,
–        ‚pojedinačna dozvola’: ovlaštenje koje izdaje nacionalno regulatorno tijelo koje pružatelju poštanskih usluga daje posebna prava, odnosno kojim se tome poduzeću utvrđuju posebne obveze kojima se dopunjuje opća obveza, pri čemu to poduzeće nema pravo realizacije dotičnih prava dok ne dobije odluku nacionalnog regulatornog tijela;
[…]
19.      osnovni zahtjevi: opći negospodarski razlozi koji mogu potaknuti državu članicu da odredi uvjete za isporuku poštanskih usluga. Ti razlozi su povjerljivost prepiske, sigurnost mreže u vezi s prijevozom opasnog tereta, poštovanje uvjeta zapošljavanja i programa socijalne sigurnosti koji su utvrđeni zakonima, uredbama, odredbama i/ili kolektivnim ugovorima o kojima je postignut dogovor između nacionalnih socijalnih partnera u skladu sa zakonom Zajednice i nacionalnim zakonom, te kada je to opravdano, zaštita podataka, zaštita okoliša i regionalno planiranje. Tajnost podataka može uključivati tajnost osobnih podataka, povjerljivost prenesene ili pohranjene informacije i zaštitu privatnosti;
[…]”

5        Poglavlje 2. Direktive 97/67 uređuje univerzalne usluge. U njezinu članku 3. određeno je:
„1.      Države članice osiguravaju pravo korisnika na univerzalne usluge, uključujući i stalno pružanje poštanskih usluga određene kvalitete na svim dijelovima svog državnog područja, uz prihvatljive cijene za sve korisnike.
[…]
4.      Svaka država članica donosi potrebne mjere kako bi osigurala da univerzalne usluge obuhvaćaju barem sljedeće mogućnosti:
–        prikupljanje, razvrstavanje, transport i distribuciju poštanskih pošiljaka do dva kilograma,
–        prikupljanje, razvrstavanje, transport i distribuciju poštanskih pošiljaka do 10 kilograma,
–        usluge preporučene i vrijednosne pošte.”

6        U članku 9. spomenute direktive propisano je:
„1.      Za usluge koje su izvan okvira univerzalne usluge, države članice mogu uvesti opće dozvole u mjeri potrebnoj da se osigura poštovanje bitnih [osnovnih] zahtjeva.
2.      Za usluge koje su u okviru univerzalne usluge, države članice mogu uvesti postupke ovlaštenja, zajedno s pojedinačnim dozvolama u mjeri potrebnoj da se osigura poštovanje bitnih [osnovnih] zahtjeva te da se osigura pružanje univerzalne usluge.
Izdavanje ovlaštenja može:
–        ovisiti o obvezama univerzalne usluge,
–        nametnuti, ako je to potrebno i utemeljeno, zahtjeve u vezi kvalitete, dostupnosti i izvođenja tih usluga,
–        kada je potrebno, ovisiti o obvezama financijskog doprinosa mehanizmu dijeljenja iz članka 7., ako pružanje univerzalne usluge uzrokuje neto trošak i nepošten financijski teret za pružatelja(-e) univerzalne usluge, određene u skladu s člankom 4.,
–        kada je potrebno, ovisiti o obvezama financijskog doprinosa za operativni trošak nacionalnog regulatornog tijela iz članka 22.,
–        kada je potrebno, ovisiti ili nametnuti obvezu poštovanja uvjeta na radu koji su utvrđeni u nacionalnim zakonima.
Obveze i zahtjevi iz prve alineje i iz članka 3. mogu se nametnuti samo imenovanim pružateljima univerzalne usluge.
Osim u slučaju poduzeća, koja su bila imenovana kao pružatelji univerzalne usluge u skladu s člankom 4., dozvole ne smiju:
–        biti brojčano ograničene,
–        za jednake elemente univerzalne usluge ili dijela nacionalnog područja nametati obvezu univerzalne usluge i istodobno obvezu financijskog doprinosa za mehanizam dijeljenja,
–        udvostručiti uvjete koji se primjenjuju za poduzeća na temelju drugog, sektorski nespecifičnog nacionalnog zakonodavstva,
–        nametati tehničke ili operativne uvjete, osim onih koji su potrebni za ispunjavanje obveza iz ove direktive.
3.      Postupci, obveze i zahtjevi iz stavaka 1. i 2. su transparentni, dostupni, nediskriminirajući, proporcionalni, točni i jednoznačni, objavljeni unaprijed i u skladu s objektivnim mjerilima. Države članice osiguravaju da je podnositelj molbe obaviješten o razlozima za potpuno ili djelomično odbijanje ili oduzimanje dozvole i o pokretanju žalbenog postupka.”

7        U uvodnoj izjavi 33. Direktive 2008/6 određeno je:
„Državama članicama trebalo bi dopustiti korištenje općih ovlaštenja i pojedinačnih dozvola, kad god je to opravdano i proporcionalno s ciljem […]”.
 Finsko pravo

8        U skladu s člankom 1. prvim stavkom postilakija (415/2011) (Zakon 415/2011 o pošti), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon 415/2011), njegov je cilj osigurati da poštanske usluge, a osobito univerzalna usluga, pod jednakim uvjetima budu dostupne u cijeloj zemlji.

9        Na temelju članka 3. Zakona 415/2011, sve poštanske usluge rukovanja poštanskim pošiljkama podvrgnute su sustavu dozvola. U skladu s člankom 4. prvim stavkom tog zakona, dozvola za pružanje poštanskih usluga mora se zatražiti od Vijeća ministara. Njezino izdavanje ne uključuje objavljivanje obavijesti.

10      Na temelju članka 6. Zakona 415/2011, dozvola se mora izdati ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
„1)      podnositelj zahtjeva je društvo ili udruga koja raspolaže dostatnim financijskim sredstvima za ispunjavanje obveza poštanskog poduzeća;
2)      nema opravdanog razloga za sumnju u sposobnost podnositelja zahtjeva da poštuje pravila i zahtjeve koji se primjenjuju na poštansku djelatnost;
3)      podnositelj zahtjeva sposoban je osigurati redovito obavljanje djelatnosti u skladu s dozvolom;
4)      državno područje obuhvaćeno zatraženom dozvolom udovoljava uvjetima iz članka 7.;
5)      vlada nema posebnih razloga za sumnju da bi izdavanje dozvole moglo očito ugroziti nacionalnu sigurnost.”

11      Članak 9. Zakona 415/2011 uređuje sadržaj dozvole. U skladu s drugim stavkom točkom 5. tog članka, Vijeće ministara u dozvoli mora utvrditi obveze kojima se upotpunjavaju odredbe tog zakona ili odredbe donesene na njegovu temelju, a u pogledu bilo kojeg drugog zahtjeva analognog onima taksativno navedenima u članku 2. drugom stavku točkama 1. i 4. koji je potreban da bi se osigurale kvaliteta, dostupnost i učinkovitost usluge.
 Glavni postupak i prethodna pitanja

12      Odlukom od 30. siječnja 2014. Vijeće ministara izdalo je društvu Ilves Jakelu dozvolu za obavljanje djelatnosti rukovanja poštanskim pošiljkama u smislu članka 3. Zakona 415/2011. U prvoj odredbi te dozvole taksativno se navode njome obuhvaćene općine na finskom državnom području. U skladu s drugom odredbom spomenute dozvole, koja se odnosi na opseg djelatnosti, društvo Ilves Jakelu ima pravo na tom području za korisnike s kojima je sklopilo ugovor obavljati poštansku djelatnost bez ograničenja.

13      Odredbama 4. do 8. navedene dozvole nastoje se osigurati kvaliteta, dostupnost i učinkovitost poštanskih usluga. Na temelju njezine odredbe 4., društvo Ilves Jakelu dužno je prije početka pružanja usluge dostave poštanskih pošiljaka urediti uvjete isporuke. U skladu s odredbom 5. dozvole izdane odlukom od 30. siječnja 2014., to društvo mora osigurati takav ustroj svojih službi da se nepredane poštanske pošiljke mogu distribuirati najmanje jednom tjedno, osim u vrijeme blagdana. Prema odredbi 6. te dozvole, Ilves Jakelu mora imati službu za prekid dostave i službu za izmjenu adrese. Na temelju odredbe 7. navedene dozvole, ono mora svoje pošiljke označavati tako da ih je moguće razlikovati i odvojiti od sličnih pošiljaka koje distribuiraju drugi imatelji dozvola. U skladu s odredbom 8. spomenute dozvole, društvo Ilves Jakelu mora u svakoj općini njome obuhvaćenog državnog područja organizirati najmanje jedno sabirno mjesto za primanje poštanskih pošiljaka navedenih u članku 47. Zakona 415/2011 i vraćanje onih kod kojih je došlo do pogreške prilikom dostave.

14      Prema navodima spomenutog društva, članak 9. Zakona 415/2011 protivan je Direktivi 97/67 jer ne predviđa postupak izdavanja općeg ovlaštenja i jer omogućava da se izdavanje dozvola za usluge koje su izvan okvira univerzalne usluge podvrgne uvjetima različitima od onih koje odgovaraju osnovnim zahtjevima.

15      Glavni postupak odnosi se na pitanje je li Vijeće ministara smjelo uvjetovati izdavanje dozvole društvu Ilves Jakelu poštovanjem njezinih odredaba 4. i 8. Prema mišljenju finske vlade, navedene su odredbe nužne za osiguravanje kvalitete, dostupnosti i učinkovitosti poštanskih usluga obuhvaćenih dozvolom.

16      U tim je okolnostima Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li dostavu poštanskih pošiljaka ugovornih korisnika prilikom tumačenja članka 9. [Direktive 97/67] smatrati uslugom koja ne spada u opseg univerzalnih usluga u smislu stavka 1. te odredbe ili uslugom koja spada u opseg univerzalnih usluga u smislu stavka 2. ako poštansko poduzeće ugovara uvjete dostave sa svojim korisnicima i obračunava im zasebno ugovorenu naknadu?
2.      Ako je u slučaju gore navedene dostave poštanskih pošiljaka ugovornih korisnika riječ o usluzi koja ne spada u opseg univerzalnih usluga, treba li članak 9. stavak 1. i članak 2. točku 14. [Direktive 97/67] tumačiti na način da nuđenje takvih poštanskih usluga u okolnostima poput onih u glavnom postupku može biti uvjetovano pojedinačnom dozvolom kako je propisana Zakonom o pošti?
3.      Ako je u slučaju gore navedene dostave poštanskih pošiljaka ugovornih korisnika riječ o usluzi koja ne spada u opseg univerzalnih usluga, treba li članak 9. stavak 1. tumačiti na način da ovlaštenje koje se odnosi na te usluge može biti uvjetovano samo zahtjevima za osiguranje ispunjenja osnovnih zahtjeva u smislu članka 2. točke 19. [Direktive 97/67] i da ta ovlaštenja koja se odnose na te usluge ne smiju biti uvjetovana zahtjevima u pogledu kvalitete, dostupnosti i izvršavanja određenih usluga u smislu članka 9. stavka 2. Direktive?
4.      Ako ovlaštenja koja se odnose na gore navedenu dostavu poštanskih pošiljaka ugovornih korisnika mogu biti uvjetovana samo obvezom da se osigura ispunjenje osnovnih zahtjeva, može li se smatrati da zahtjevi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku – a koji se odnose na uvjete dostave poštanske usluge, učestalost dostave pošiljaka, službu za izmjenu adrese i prekid dostave, označavanje pošiljaka i lokacije prikupljanja – odgovaraju osnovnim zahtjevima u smislu članka 2. točke 19. [Direktive 97/67] te su potrebni da bi se osiguralo njihovo ispunjenje u smislu članka 9. stavka 1. [te direktive]?”
 Ocjena Suda

 Prvo i drugo pitanje

17      Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. Direktive 97/67 tumačiti na način da se usluge rukovanja poštanskim pošiljkama poput onih u glavnom postupku nalaze izvan okvira univerzalne usluge ako poštansko poduzeće koje ih pruža ugovara uvjete dostave sa svojim korisnicima i obračunava im zasebno ugovorenu naknadu. Prema potrebi, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li se pružanje takvih poštanskih usluga u okolnostima poput onih u glavnom postupku uvjetovati izdavanjem pojedinačne dozvole.

18      Da bi se, kao prvo, utvrdilo je li pružanje usluga dostave poštanskih pošiljaka korisnika s kojima je sklopljen ugovor poput onoga u glavnom postupku obuhvaćeno gore navedenom odredbom ili, suprotno tomu, člankom 9. stavkom 2. spomenute direktive, najprije valja utvrditi je li ono obuhvaćeno pojmom „univerzalna usluga” u smislu članka 3. te direktive. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita udovoljava li djelatnost društva Ilves Jakelu – za koju je ono zatražilo izdavanje dozvole – kriterijima koje u tom pogledu postavlja Direktiva 97/67.

19      S jedne strane, iz njezina članka 2. točke 13. proizlazi da je pružatelj univerzalne usluge državni ili privatni pružatelj poštanskih usluga koji pruža univerzalnu poštansku uslugu ili njezine dijelove u državi članici, a čiji je identitet prijavljen Komisiji.

20      S druge strane, na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 97/67, univerzalna usluga znači stalno pružanje poštanskih usluga određene kvalitete na svim dijelovima državnog područja, uz prihvatljive cijene za sve korisnike.

21      Među elementima koji se u tom pogledu mogu uzeti u obzir jest i činjenica na koju upozorava sud koji je uputio zahtjev, a to je da društvu Ilves Jakelu nije nametnuta nikakva obveza pružanja univerzalne usluge. Isti zaključak može se izvesti iz pisanih očitovanja finske vlade, prema kojima društvo Ilves Jakelu nije pružatelj univerzalne usluge čije je ime prijavljeno Komisiji u smislu članka 2. točke 13. Direktive.

22      Isto vrijedi kada je riječ o okolnosti da je društvo Ilves Jakelu zatražilo dozvolu za pružanje poštanskih usluga na području određenih općina. Naime, kao što je to navedeno u točki 20. ove presude, univerzalna poštanska usluga mora se pružati na svim dijelovima državnog područja.

23      S druge strane, finska je vlada u svojim pisanim očitovanjima navela da društvo Ilves Jakelu nudi svoje usluge isključivo korisnicima s kojima je sklopilo trgovačke ugovore. Doista, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se o cijenama poštanskih usluga koje nudi to društvo odvojeno pregovara i da se plaćanje provodi po izdavanju računa.

24      U tom smislu treba podsjetiti da se usluge hitne pošte razlikuju od univerzalnih poštanskih usluga zbog dodane vrijednosti koju donose korisnicima, zbog čega su oni spremni platiti više. Takve su usluge posebne i odvojive su od usluga od općeg interesa te odgovaraju posebnim potrebama gospodarskih subjekata i zahtijevaju pružanje određenih dodatnih pogodnosti koje ne nudi tradicionalna poštanska služba (vidjeti u tom smislu presudu od 19. svibnja 1993., Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, t. 19.).

25      Usto, iz uvodne izjave 15. Direktive 97/67 proizlazi da mogućnost pojedinačnog pregovaranja o ugovorima s korisnicima a priori ne odgovara pojmu pružanja univerzalne usluge (presuda od 23. travnja 2009., TNT Post UK, C‑357/07, EU:C:2009:248, t. 48.).

26      Stoga članak 9. stavak 1. te direktive treba tumačiti na način da djelatnost rukovanja poštanskim pošiljkama poput one u glavnom postupku treba smatrati uslugom koja je izvan okvira univerzalne usluge ako nije riječ o stalnom pružanju poštanskih usluga određene kvalitete na svim dijelovima državnog područja, uz prihvatljive cijene za sve korisnike, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

27      Kada je, kao drugo, riječ o tome može li se djelatnost iz glavnog postupka uvjetovati izdavanjem pojedinačne dozvole, treba podsjetiti da članak 9. stavak 1. spomenute direktive dopušta državama članicama da podvrgnu poduzetnike u poštanskom sektoru općim ovlaštenjima za usluge koje nisu u okviru univerzalne usluge, dok stavak 2. prvi podstavak tog članka predviđa mogućnost uvođenja postupka izdavanja ovlaštenja – uključujući pojedinačne dozvole – za usluge koje su u okviru univerzalne usluge (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2016., DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, t. 20.).

28      Također valja istaknuti da, iako iz uvodne izjave 33. Direktive 2008/6 proizlazi da bi državama članicama trebalo dopustiti korištenje općim ovlaštenjima i pojedinačnim dozvolama kad god je to opravdano i proporcionalno cilju koji se želi postići, nema sumnje da članak 9. stavak 1. Direktive 97/67, suprotno stavku 2. tog članka, ne predviđa mogućnost da se pružanje poštanskih usluga uvjetuje izdavanjem pojedinačne dozvole.

29      U tim okolnostima treba zaključiti da se pružanje navedenih usluga može uvjetovati isključivo izdavanjem općeg ovlaštenja u smislu članka 2. točke 14. Direktive.

30      S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. stavak 1. Direktive 97/67 treba tumačiti na način da se usluge rukovanja poštanskim pošiljkama poput onih u glavnom postupku nalaze izvan okvira univerzalne usluge ako nije riječ o stalnom pružanju poštanskih usluga određene kvalitete na svim dijelovima državnog područja, uz prihvatljive cijene za sve korisnike. Pružanje poštanskih usluga koje su izvan okvira univerzalne usluge može se uvjetovati isključivo izdavanjem općeg ovlaštenja.
 Treće pitanje

31      Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. Direktive 97/67 tumačiti na način da se pružanje poštanskih usluga koje su izvan okvira univerzalne usluge može podvrgnuti zahtjevima poput onih iz članka 9. stavka 2. drugog podstavka druge alineje te direktive.

32      Sud je već bio pozvan odlučivati o tom pitanju u presudi od 16. studenoga 2016., DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880), a odgovor koji je tada dao vrijedi i u ovom predmetu.

33      Naime, u točki 26. spomenute presude Sud je istaknuo da članak 9. stavak 2. drugi podstavak druga alineja navedene direktive dopušta državama članicama da dodjelu ovlaštenja uvjetuju zadovoljenjem zahtjeva u pogledu kvalitete, dostupnosti i izvođenja odgovarajućih usluga. On je smatrao da, s obzirom na to da nema preciznih navoda o tome koje su usluge obuhvaćene tom obvezom, treba istaknuti da iz pripremnih akata Direktive 2008/6 proizlazi da je namjera zakonodavca Unije bila ukinuti ne samo posljednje prepreke potpunom otvaranju tržišta određenim pružateljima univerzalne usluge već i sve druge prepreke pružanju poštanskih usluga. Sud je iz toga izveo zaključak da, u izostanku protivnog navoda i uzimajući u obzir narav odnosne obveze, svi pružatelji poštanskih usluga mogu podlijegati obvezi iz članka 9. stavka 2. drugog podstavka druge alineje Direktive 97/67.

34      U tim uvjetima, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. stavak 1. Direktive 97/67 treba tumačiti na način da se pružanje poštanskih usluga koje su izvan okvira univerzalne usluge može podvrgnuti zahtjevima poput onih iz članka 9. stavka 2. drugog podstavka druge alineje te direktive.
 Četvrto pitanje

35      Četvrto pitanje treba shvatiti na način da je postavljeno samo pod pretpostavkom da je članak 9. stavak 1. Direktive 97/67 trebao biti tumačen na način da se dozvola za pružanje poštanskih usluga koje su izvan okvira univerzalne usluge može uvjetovati samo obvezama kojima se nastoji zajamčiti poštovanje osnovnih zahtjeva u smislu članka 2. točke 19. te direktive. Imajući u vidu odgovor dan na treće pitanje, na četvrto pitanje ne treba odgovarati.
 Troškovi

36      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
1.      Članak 9. stavak 1. Direktive 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga, kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008., treba tumačiti na način da se usluge rukovanja poštanskim pošiljkama poput onih u glavnom postupku nalaze izvan okvira univerzalne usluge ako nije riječ o stalnom pružanju poštanskih usluga određene kvalitete na svim dijelovima državnog područja, uz prihvatljive cijene za sve korisnike. Pružanje poštanskih usluga koje su izvan okvira univerzalne usluge može se uvjetovati isključivo izdavanjem općeg ovlaštenja.

2.      Članak 9. stavak 1. Direktive 97/67, kako je izmijenjena Direktivom 2008/6, treba tumačiti na način da se pružanje poštanskih usluga koje su izvan okvira univerzalne usluge može podvrgnuti zahtjevima poput onih iz članka 9. stavka 2. drugog podstavka druge alineje spomenute direktive, kako je izmijenjena.

Potpisi

*      Jezik postupka: finski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. lipnja 2017.#Stichting Brein protiv Ziggo BV i XS4All Internet BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Direktiva 2001/29/EZ – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i drugih srodnih prava – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Pojam – Internetska platforma za razmjenu datoteka – Dijeljenje zaštićenih datoteka, bez ovlaštenja nositelja.#Predmet C-610/15.

text:
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
14. lipnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Direktiva 2001/29/EZ – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i drugih srodnih prava – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Pojam – Internetska platforma za razmjenu datoteka – Dijeljenje zaštićenih datoteka, bez ovlaštenja nositelja”
U predmetu C‑610/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 13. studenog 2015., koju je Sud zaprimio 18. studenog 2015., u postupku

Stichting Brein

protiv

Ziggo BV,

XS4ALL Internet BV,

SUD (drugo vijeće),
u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. listopada 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Stichting Brein, J. C. H. van Manen, advocaat,
–        za Ziggo BV, F. E. Vermeulen i E. A. de Groot, advocaten,
–        za XS4ALL Internet BV, C. Alberdingk Thijm i C. F. M. de Vries, advocaten,
–        za španjolsku vladu, V. Ester Casas i A. Gavela Llopis, u svojstvu agenata,
–        za francusku vladu, D. Segoin, u svojstvu agenta,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Di Matteo, avvocato dello Stato,
–        za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i M. Figueiredo, u svojstvu agenata, uz asistenciju T. Rendas, pravni savjetnik,
–        za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown i J. Kraehling, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Saunders, barrister,
–        za Europsku komisiju, J. Samnadda kao i T. Scharf i F. Wilman, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. veljače 2017.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 3. stavka 1. i članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) i, s druge strane, članka 11. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45. i ispravak SL 2004., L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Stichting Breina, zaklade koja štiti interese nositelja autorskih prava, i Ziggo BV i XS4ALL Internet BV (u daljnjem tekstu: XS4ALL), pružatelja pristupa internetu, povodom zahtjeva Stichting Breina da se potonjima naloži da onemoguće pristup korisničkom imenu domene i IP adresama internetske platforme za razmjenu datoteka „The Pirate Bay” (u daljnjem tekstu: platforma za razmjenu datoteka TPB).
 Pravni okvir

3        Uvodne izjave 9., 10., 23. i 27. Direktive 2001/29 određuju:
„(9)      Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva.
(10)      Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, kao što to moraju dobiti i producenti kako bi bili u mogućnosti financirati to djelo. Ulaganje potrebno za proizvodnju proizvoda kao što su fonogrami, filmovi ili multimedijalni proizvodi, i usluga kao što su usluge ‚na zahtjev’, značajno je. Odgovarajuća pravna zaštita prava intelektualnog vlasništva nužna je za jamčenje postojanja takve naknade i pruža mogućnost zadovoljavajućeg povrata tog ulaganja.
[…]
(23) Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnost putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.
[…]
(27)      Samo opskrba materijalnim uređajem za priopćavanje nije sama po sebi priopćavanje u smislu ove Direktive.”

4        Članak 3. te direktive, naslovljen „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti”, u stavku 1. propisuje:
„Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.”

5        Članak 8. te direktive, naslovljen „Sankcije i pravna sredstva”, u svojem stavku 3. predviđa:
„Države članice osiguravaju nositeljima prava mogućnost podnošenja zahtjeva za izdavanje sudskog naloga protiv posrednika čije usluge koristi treća strana za povredu autorskog prava ili srodnog prava.”

6        Uvodna izjava 23. Direktive 2004/48 glasi kako slijedi:
„Ne dovodeći u pitanje bilo koje druge raspoložive mjere, postupke i pravna sredstva, nositelji prava trebali bi imati mogućnost zahtijevati izdavanje sudskih naloga protiv posrednika čije usluge koristi treća strana radi povrede prava nositelja industrijskog vlasništva. Uvjeti i postupci koji se odnose na takve naloge trebaju biti prepušteni nacionalnom pravu država članica. Što se tiče povrede autorskog i srodnih prava, sveobuhvatna razina usklađivanja već je utvrđena Direktivom 2001/29/EZ. Ova Direktiva stoga ne bi trebala utjecati na članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29/EZ.”

7        Na temelju članka 11. Direktive 2004/48, naslovljenog „Sudski nalozi”:
„Države članice osiguravaju da, kada je donesena sudska odluka o povredi prava intelektualnog vlasništva, sudska tijela mogu protiv počinitelja povrede izdati sudski nalog čiji je cilj zabrana daljnjeg vršenja povrede. Ako je tako utvrđeno nacionalnim pravom, nepoštovanje sudskog naloga, prema potrebi, podliježe plaćanju kazne. Države članice također osiguravaju da nositelji prava mogu zatražiti sudski nalog protiv posrednika čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva, ne dovodeći u pitanje članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29/EZ.”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

8        Stichting Brein nizozemska je zaklada za zaštitu interesa nositelja autorskih prava.

9        Ziggo i XS4ALL pružatelji su pristupa internetu. Značajan dio njihovih pretplatnika koristi se platformom za razmjenu datoteka TPB, indeksatora datoteka BitTorrent. BitTorrent je protokol pomoću kojega korisnici (nazvani ravnopravni članovi ili „peers”) mogu dijeliti datoteke. Bitna je karakteristika BitTorrenta u tome što su datoteke koje se dijele segmentirane u male dijelove, što omogućuje da se ne nalaze na jednom glavnom poslužitelju za skladištenje navedenih datoteka, čime se smanjuje opterećenje pojedinačnih poslužitelja u procesu dijeljenja. Kako bi se datoteke mogle dijeliti, korisnici prvo moraju preuzeti poseban program pod nazivom „client‑BitTorrent”, koji se ne može preuzeti putem platforme za razmjenu datoteka TPB. „Client‑BitTorrent” program je koji omogućuje stvaranje torrent datoteka.

10      Korisnici (pod nazivom „seeders”) koji žele staviti na raspolaganje datoteku koja se nalazi na njihovu računalu drugim korisnicima (pod nazivom „leechers”) moraju pomoću svojeg client‑BitTorrenta stvoriti torrent datoteku. Torrent datoteke upućuju na središnji poslužitelj (pod nazivom „tracker”) koji prepoznaje korisnike dostupne za dijeljenje pojedine torrent datoteke kao i temeljne medijske datoteke. Te datoteke seeders učitavaju (upload) u platformu za razmjenu datoteka, kao što je TPB, koji ih dalje indeksira, kako bi ih korisnici platforme za razmjenu datoteka mogli naći i kako bi se djela na koja te torrent datoteke upućuju mogla preuzeti (download) na računala potonjih u manjim segmentima, pomoću client‑BitTorrenta.

11      Često se umjesto torrent datoteka koriste „magnetne poveznice”. Te poveznice prepoznaju sadržaj torrent datoteke i na nju upućuju putem digitalnog potpisa.

12      Torrent datoteke koje se nude na platformi za razmjenu datoteka TPB upućuju u većini na djela zaštićena autorskim pravom a da nositelji tih prava nisu dali ovlaštenje administratorima ili korisnicima tih platformi za ostvarivanje odnosnog čina dijeljenja.

13      U okviru glavnog postupka Stichting Brein zahtijeva ponajprije da se pružateljima Ziggo i XS4ALL naloži blokiranje imena domene i IP adrese platforme za razmjenu datoteka TPB kako bi se onemogućilo da se usluge tih pružatelja pristupa internetu koriste za povredu autorskih i drugih srodnih prava nositelja prava čije interese štiti Stichting Brein.

14      Prvostupanjski sud usvojio je zahtjeve Stichting Breina. Oni su međutim odbijeni u žalbenom postupku.

15      Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) ističe da je nesporno da su posredovanjem platforme za razmjenu datoteka TPB zaštićena djela stavljena na raspolaganje javnosti bez ovlaštenja nositelja prava. Također je nesporno da pretplatnici poslužitelja Ziggo i XS4ALL posredovanjem te platforme čine dostupnima zaštićena djela bez ovlaštenja nositelja prava i time povređuju autorska i druga srodna prava navedenih nositelja.

16      Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) međutim ističe da sudska praksa Suda ne dopušta da se sa sigurnošću odgovori na pitanje priopćava li platforma za razmjenu datoteka TPB djela javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, posebice:
–        stvarajući i održavajući sustav u kojemu se korisnici interneta međusobno povezuju kako bi mogli dijeliti, u segmentima, djela koja se nalaze na njihovim vlastitim računalima;
–        administrirajući internetsku stranicu na koju korisnici mogu učitati torrent datoteke koje upućuju na segmente tih djela, i
–        indeksirajući torrent datoteke objavljene na toj internetskoj stranici i klasificirajući ih na način da se osnovni segmenti tih djela mogu lokalizirati i da korisnici mogu preuzeti ta djela (kao cjeline) na svoja računala.

17      U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Obavlja li administrator internetske stranice priopćavanje javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 ako se nijedno zaštićeno djelo ne nalazi na toj stranici, ali postoji sustav u kojem se za korisnike indeksiraju i klasificiraju metapodaci koji se odnose na zaštićena djela koja se nalaze na računalima korisnika na način da oni mogu pronaći zaštićena djela i učitati ih kao i preuzeti na vlastita računala?
2.      Ako je odgovor na prvo pitanje niječan:
Omogućuju li članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29 i članak 11. Direktive 2004/48 izdavanje sudskog naloga protiv posrednika u smislu navedenih odredbi kada taj posrednik olakšava trećim osobama da počine povrede na način opisan u prvom pitanju?”
 O prethodnim pitanjima

 Prvo pitanje

18      Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u bitnome, treba li pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da obuhvaća, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, stavljanje na raspolaganje i upravljanje na internetu platformom za razmjenu datoteka koja, indeksacijom metapodataka koji se odnose na zaštićena djela i omogućavanjem tražilice, omogućuje korisnicima te platforme da lokaliziraju djela i da ih dijele u okviru mreže ravnopravnih članova (peer‑to‑peer).

19      Iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da države članice moraju osigurati da autori imaju isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.

20      Na temelju te odredbe autori imaju pravo koje je preventivne naravi i koje im omogućuje da stanu između eventualnih korisnika svojih djela i radnji priopćavanja javnosti koje bi ti korisnici mogli izvršiti, a sve kako bi to mogli zabraniti (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 25. kao i navedena sudska praksa).

21      S obzirom na to da člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 nije definiran pojam „priopćavanje javnosti”, smisao i doseg toga pojma valja odrediti s obzirom na ciljeve koji se žele ostvariti tom direktivom i s obzirom na kontekst kojeg je dio odredba koja se tumači (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 26. kao i navedena sudska praksa).

22      U tom pogledu valja podsjetiti da iz uvodnih izjava 9. i 10. Direktive 2001/29 proizlazi da ta direktiva ima kao glavni cilj uspostavu višeg stupnja zaštite autorâ, omogućavajući im dobivanje odgovarajuće naknade za korištenje njihovih djela, osobito prigodom priopćavanja javnosti. Iz toga slijedi da pojam „priopćavanje javnosti” treba tumačiti u širem smislu, kao što je to, uostalom, izričito navedeno u uvodnoj izjavi 23. te direktive (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 27. kao i navedena sudska praksa).

23      Sud je također naglasio da pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 podrazumijeva pojedinačnu ocjenu (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 28. kao i navedena sudska praksa).

24      Iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da pojam „priopćavanje javnosti” ujedinjuje dva kumulativna elementa, točnije „radnju priopćavanja” nekog djela i priopćavanje tog djela određenoj „javnosti” (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 29. kao i navedena sudska praksa).

25      Kako bi se ocijenilo priopćava li korisnik djelo javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, važno je imati u vidu više međusobno dopunjujućih kriterija koji nisu samostalni ni neovisni jedan o drugomu. Posljedično, s obzirom na to da se ti kriteriji mogu naći u različitim konkretnim situacijama u vrlo različitom opsegu, valja ih primijeniti i pojedinačno i u njihovoj međusobnoj interakciji (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 30. kao i navedena sudska praksa).

26      Među tim kriterijima Sud je ponajprije istaknuo nezaobilaznu ulogu korisnika i namjernost njegove intervencije. Naime, taj korisnik poduzima radnju priopćavanja kada djeluje, i pritom je u potpunosti svjestan posljedica svojeg postupanja, kako bi omogućio svojim klijentima pristup zaštićenom djelu, i to osobito kada, kad ne bi bilo takvog djelovanja, ti klijenti ne bi mogli, ili ne bi mogli bez teškoća, uživati u emitiranom djelu (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 31. kao i navedena sudska praksa).

27      Nadalje, Sud je pojasnio da pojam „javnosti” obuhvaća neograničen broj potencijalnih adresata te usto podrazumijeva znatan broj osoba (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 32. kao i navedena sudska praksa).

28      Sud je također podsjetio da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost kvalificiranja radnje kao „priopćavanja javnosti” zaštićenog djela podrazumijeva njegovo priopćavanje na poseban tehnološki način, koji se razlikuje od dotad korištenog načina, ili, ako to nije posrijedi, „novoj javnosti”, odnosno javnosti koju nisu uzeli u obzir nositelji autorskog prava kad su dali ovlaštenje za prvotno priopćavanje javnosti (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 33. kao i navedena sudska praksa).

29      Naposljetku, Sud je u više navrata naglasio da lukrativna narav priopćavanja javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 nije irelevantna (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 34. i navedena sudska praksa).

30      Kada je, kao prvo, riječ o tome je li stavljanje na raspolaganje i upravljanje internetskom platformom za razmjenu, poput onoga u glavnom postupku, „radnja priopćavanja” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, treba istaknuti da – kao što to proizlazi iz uvodne izjave 23. Direktive 2001/29 – pravo autora na priopćavanje javnosti, navedeno u članku 3. stavku 1., obuhvaća svaki prijenos ili reemitiranje djela javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja, žično ili bežično, uključujući radiodifuzijsko emitiranje.

31      Osim toga, kako to proizlazi iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, za postojanje „radnje priopćavanja” dovoljno je, ponajprije, da se djelo stavi na raspolaganje određenoj javnosti na način da mu osobe od kojih se ona sastoji mogu pristupiti, s mjesta i u vrijeme koje same odaberu, a da pri tome ne mora biti odlučujuće jesu li se one tom mogućnošću koristile ili ne (vidjeti presudu od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 36. kao i navedenu sudsku praksu).

32      U tom pogledu Sud je već ocijenio da stavljanje na internetsku stranicu poveznica na koje je moguće kliknuti, a koje vode do zaštićenih djela objavljenih bez ograničenja pristupa drugoj internetskoj stranici, nudi korisnicima prve stranice izravan pristup navedenim djelima (presuda od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 18.; vidjeti također u tom smislu rješenje od 21. listopada 2014., BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, t. 15. i presudu od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 43.).

33      Sud je također presudio da je to slučaj i s prodajom multimedijskog preglednika u koji su prethodno instalirani add‑on programi dostupni na internetu koji sadržavaju hiperpoveznice na internetske stranice slobodno dostupne javnosti na kojima su bez pristanka nositelja autorskih prava stavljena na raspolaganje javnosti njima zaštićena djela (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 38. i 53.)

34      Stoga se iz te sudske prakse može zaključiti da, u načelu, svaka radnja korisnika koja, uz potpuno poznavanje činjenica, omogućuje njegovim klijentima pristup zaštićenim djelima, može predstavljati „radnju priopćavanja” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

35      U ovom slučaju ponajprije treba zaključiti, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojega mišljenja, da je nesporno da su djela zaštićena autorskim pravom, posredovanjem platforme za razmjenu datoteka TPB, stavljena na raspolaganje korisnicima te platforme na način da im oni mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje oni sami odaberu.

36      Nadalje, naravno, kao što ističe sud koji je uputio zahtjev, djela koja su stavljena na raspolaganje korisnicima platforme za razmjenu datoteka TPB nisu na tu internetsku platformu postavili njegovi administratori, nego njegovi korisnici. Ipak, ostaje činjenica da navedeni administratori, stavljanjem na raspolaganje i upravljanjem platformom za razmjenu datoteka, poput one u glavnom postupku, djeluju s punim poznavanjem posljedica svojeg ponašanja, u cilju davanja pristupa zaštićenim djelima, indeksirajući i navodeći na navedenoj platformi torrent datoteke koje omogućuju njihovim korisnicima da lokaliziraju ta djela i da ih dijele u okviru mreže ravnopravnih članova (peer‑to‑peer). U tom pogledu, kao što u bitnome ističe nezavisni odvjetnik u točki 50. svojega mišljenja, kada administratori ne bi stavljali na raspolaganje takve platforme i upravljali njima, korisnici ne bi mogli dijeliti navedena djela, ili bi im barem njihovo dijeljenje na internetu bilo složenije.

37      Prema tome, treba zaključiti da stavljanjem na raspolaganje i upravljanjem platformom za razmjenu datoteka TPB njegovi administratori svojim korisnicima nude pristup dotičnim djelima. Može se stoga smatrati da imaju nezaobilaznu ulogu u stavljanju odnosnih djela na raspolaganje.

38      Naposljetku, ne može se smatrati da administratori platforme za razmjenu datoteka ostvaruju „samo opskrbu” materijalnim uređajem za priopćavanje u smislu uvodne izjave 27. Direktive 2001/29. Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da ta platforma provodi indeksaciju torrent datoteka, slijedom čega korisnici navedenih platformi za razmjenu mogu lako lokalizirati i preuzeti djela na koja upućuju te torrent datoteke. Osim toga, iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da platforma za razmjenu datoteka TPB nudi, uz tražilicu, još i indeks za razvrstavanje djela prema različitim kategorijama ovisno o naravi djela, njegovu žanru ili popularnosti, unutar kojih su djela stavljena na raspolaganje podijeljena, dok administratori tih platformi provjeravaju jesu li ta djela stavljena u primjerene kategorije. Usto, navedeni administratori brišu pogrešne ili zastarjele torrent datoteke i na aktivan način filtriraju određeni sadržaj.

39      S obzirom na ta razmatranja, pružanje platforme za razmjenu datoteka i upravljanje njome, poput onoga u glavnom postupku, treba smatrati radnjom priopćavanja u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

40      Kao drugo, da bi bila obuhvaćena pojmom „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, još je potrebno da su zaštićena djela doista priopćena određenoj javnosti (presuda od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 43. kao i navedena sudska praksa).

41      U tom pogledu Sud je precizirao, s jedne strane, da pojam „javnost” podrazumijeva određeni minimalni prag, što iz tog pojma isključuje vrlo malen, odnosno neznatan skup osoba. S druge strane, treba uzeti u obzir kumulativan učinak koji proizlazi iz stavljanja zaštićenih djelâ na raspolaganje mogućim adresatima. Stoga, potrebno je znati koliko osoba ima pristup istom djelu, ne samo istodobno nego i uzastopno (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 44. kao i navedenu sudsku praksu).

42      U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je značajan dio pretplatnika društava Ziggo i XS4ALL preuzeo medijske datoteke posredovanjem platforme za razmjenu datoteka TPB. Iz očitovanja iznesenih Sudu također proizlazi da se ta platforma koristi značajnim brojem osoba jer su administratori TPB‑a istaknuli da je na njihovoj platformi za razmjenu datoteka više desetaka milijuna „ravnopravnih članova”. U tom pogledu, odnosna komunikacija u glavnom postupku obuhvaća, barem, sve korisnike te platforme. Ti korisnici mogu u svakom trenutku i simultano pristupiti zaštićenim djelima koja se dijele posredovanjem te platforme. Na taj način spomenuto priopćavanje obuhvaća neograničen broj potencijalnih adresata i podrazumijeva znatan broj osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 45. kao i navedenu sudsku praksu).

43      Iz navedenoga slijedi da su, komunikacijom poput one u glavnom postupku zaštićena djela doista priopćena određenoj „javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

44      Osim toga, kada je riječ o pitanju jesu li ta djela priopćena „novoj” javnosti u smislu sudske prakse navedene u točki 28. ove presude, treba istaknuti da je Sud u presudi od 13. veljače 2014., Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 24. i 31.) kao i u rješenju od 21. listopada 2014., BestWater International (C‑348/13, EU:C:2014:2315, t. 14.) ocijenio da je nova javnost ona koju nositelji autorskog prava nisu uzeli u obzir kad su dali ovlaštenje za prvotno priopćavanje.

45      U ovom slučaju, iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi, s jedne strane, da su administratori platforme za razmjenu datoteka TPB bili obaviješteni da ta platforma, koju oni stavljaju na raspolaganje korisnicima i upravljaju njome, omogućuje pristup objavljenim djelima bez ovlaštenja nositelja prava i, s druge strane, da isti administratori izričito navode, na blogovima i forumima koji su o toj platformi dostupni, da je njihov cilj staviti na raspolaganje korisnicima zaštićena djela i potonje potiču na stvaranje primjeraka tih djela. U svakom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da administratori platforme za razmjenu datoteka TPB nisu mogli ne znati da ta platforma omogućuje pristup djelima objavljenima bez ovlaštenja nositelja prava, s obzirom na okolnost, koju je izričito istaknuo sud koji je uputio zahtjev, da veliki broj torrent datoteka koje se nalaze na platformi za razmjenu datoteka TPB upućuje na djela objavljena bez ovlaštenja nositelja prava. U tim okolnostima treba smatrati da se radi o komunikaciji „novoj javnosti” (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2017., Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, t. 50.).

46      Osim toga, ne može se osporiti da se stavljanje na raspolaganje platforme za razmjenu datoteka i upravljanje njome, poput onoga u glavnom postupku, provodi s ciljem stjecanja dobiti s obzirom na to da ta platforma ostvaruje, kao što proizlazi iz očitovanja podnesenih Sudu, značajne prihode od oglašavanja.

47      Prema tome, treba smatrati da stavljanje na raspolaganje platforme za razmjenu datoteka i upravljanje njome, poput onoga u glavnom postupku, predstavlja „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

48      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da obuhvaća, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, stavljanje na raspolaganje i upravljanje na internetu platformom za razmjenu datoteka koja, indeksacijom metapodataka koji se odnose na zaštićena djela i omogućavanjem sredstva za pretraživanje, omogućuje korisnicima te platforme da lokaliziraju djela i da ih dijele u okviru mreže ravnopravnih članova (peer‑to‑peer).
 Drugo pitanje

49      S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
 Troškovi

50      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da obuhvaća, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, stavljanje na raspolaganje i upravljanje na internetu platformom za razmjenu datoteka koja, indeksacijom metapodataka koji se odnose na zaštićena djela i omogućavanjem sredstva za pretraživanje, omogućuje korisnicima te platforme da lokaliziraju djela i da ih dijele u okviru mreže ravnopravnih članova (peer‑to‑peer).

Potpisi

* Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. lipnja 2005.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water i drugi protiv Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Direktiva 96/92/EZ.#Predmet C-17/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. rujna 2008.#Hans Eckelkamp i drugi protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van beroep te Gent - Belgija.#Članci 56. i 58. UEZ-a.#Predmet C-11/07.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. studenog 2011.#Low & Bonar plc i Bonar Technical Fabrics NV protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-59/06.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. listopada 2009. # Minister voor Wonen, Wijken en Integratie protiv Woningstichting Sint Servatius. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska. # Članak 56. UEZ-a. # Predmet C-567/07.