title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. rujna 2015.#Jobcenter Berlin Neukölln protiv Nazife Alimanovic i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundessozialgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje osoba – Građanstvo Unije – Jednako postupanje – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 24. stavak 2. – Socijalna pomoć – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članci 4. i 70. – Posebna nedoprinosna novčana davanja – Državljani jedne države članice koji traže zaposlenje, a borave na području druge države članice – Isključenje – Zadržavanje položaja radnika.#Predmet C-67/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑67/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundessozialgericht (Savezni sud za socijalne sporove, Njemačka), odlukom od 12. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 10. veljače 2014,, u postupku
            Jobcenter Berlin Neukölln
            protiv
            Nazife Alimanovic,
            Sonite Alimanovic,
            Valentine Alimanovic,
            Valentina Alimanovica,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, zamjenik predsjednika, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot i C. Vajda, predsjednici vijeća, E. Levits, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Berger (izvjestitelj), E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. veljače 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Nazifu Alimanovic, Sonitu Alimanovic, Valentinu Alimanovic i Valentina Alimanovica, D. Mende i E. Steffen, Rechtsanwälte ,
            – za njemačku vladu T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,
            – za dansku vladu M. Wolff, u svojstvu agenta,
            – za Irsku E. Creedon, A. Joyce i E. McPhillips, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Gilmore, barrister at Law ,
            – za francusku vladu G. de Bergues i R. Coesme, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato ,
            – za švedsku vladu A. Falk, K. Sparrman, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i N. Otte Widgren kao i L. Swedenborg, E. Karlsson i F. Sjövall, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Coppel, QC ,
            – za Europsku komisiju M. Kellerbauer i D. Martin, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. ožujka 2015.,
            donosi slijedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. i članka 45. stavka 2. UFEU‑a, članaka 4. i 70. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i ispravak SL 2004., L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1244/2010 od 9. prosinca 2010. (SL L 338, str. 35., u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), kao i članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Jobcenter Berlin Neukölln (Zavod za zapošljavanje iz Berlin Neukölln, u daljnjem tekstu: Zavod za zapošljavanje) i Nazife Alimanovic i njezino troje djece Sonite, Valentine i Valentina Alimanovica (zajedno, u daljnjem tekstu: obitelj Alimanovic), u vezi s ukidanjem od strane tog zavoda dodjele davanja u okviru temeljne skrbi (Grundsicherung) predviđene njemačkim zakonodavstvom.
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. U članku 1. Europske konvencije o socijalnoj i medicinskoj pomoći, koju su 11. prosinca 1953. u Parizu potpisali članovi Vijeća Europe i koja je u Saveznoj Republici Njemačkoj na snazi od 1956. (u daljnjem tekstu: Konvencija o pomoći), definirano je načelo nediskriminacije na slijedeći način:
            „Svaka od ugovornih strana poduzima mjere kako bi osigurala da državljani drugih ugovornih strana koji sukladno zakonu borave u bilo kojem dijelu državnog područja na koji se Konvencija primjenjuje, i koji nemaju dovoljno sredstava, budu jednako ovlašteni kao i njezini vlastiti državljani pod jednakim uvjetima na socijalnu i medicinsku pomoć […] predviđenu zakonodavstvom na snazi u tom dijelu državnog područja.“ [neslužbeni prijevod]
            4. Sukladno članku 16. točki (b) Konvencije o pomoći, „svaka od ugovornih strana obavijestit će glavnog tajnika Vijeća Europe o svakom novom zakonu ili propisu koji još nije naveden u prilogu I. Nakon te obavijesti ugovorna će strana moći istaknuti rezerve u odnosu na primjenu novog zakonodavstva ili propisa na državljane drugih ugovornih strana“ [neslužbeni prijevod]. Rezerva koju je istaknula njemačka vlada 19. prosinca 2011. na temelju te odredbe glasi:
            „Vlada Savezne Republike Njemačke ne obvezuje se da će državljanima drugih ugovornih strana, jednako kao vlastitim državljanima i pod istim uvjetima, odobriti davanja predviđena u drugoj knjizi njemačkog Zakonika o socijalnoj sigurnosti [(Sozialgesetzbuch Zweites Buch, u daljnjem tekstu: Knjiga II.)] – Osnovna socijalna zaštita za osobe koje traže zaposlenje, u verziji koja je na snazi u vrijem podnošenja zahtjeva“.
            5. Sukladno članku 16. točki (c) Konvencije o pomoći, o toj su rezervi obaviještene stranke te konvencije.
            Pravo Unije
            Uredba br. 883/2004
            6. U članku 4. Uredbe br. 883/2004, naslovljenom „Jednakost postupanja“, propisano je:
            „Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, osobe na koje se ona primjenjuje uživaju ista prava na davanja i podliježu istim obvezama, u skladu sa zakonodavstvom svake države članice kao i njezini državljani.“
            7. Članak 70. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe“, nalazi se u Glavi III, Poglavlju 9. iste i uređuje „[p]osebna nedoprinosna novčana davanja“. U tom je članku predviđeno:
            „1. Ovaj se članak primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja koja su stečena na temelju zakonodavstva koje zbog svog osobnog opsega, ciljeva i/ili uvjeta za stjecanje prava ima značajke kako zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti navedenog u članku 3. stavku 1., tako i socijalne pomoći.
            2. U smislu ovog poglavlja, ,posebna nedoprinosna novčana davanja' znači ona koja:
            (a) su namijenjena:
            i) stjecanju dopunskog, zamjenskog ili pomoćnog osiguranja za slučaj rizika obuhvaćenih granama socijalne sigurnosti navedenih u članku 3. stavku 1., a koje određenim osobama jamči najniži prihod za osnovne životne troškove s obzirom na gospodarsku i socijalnu situaciju u određenoj državi članici;
            ili
            ii) samo za posebnu zaštitu invalidnih osoba, usko povezanu s navedenim socijalnim okruženjem osobe u određenoj državi članici,
            i
            (b) ako se financiranje isključivo izvodi iz obveznog oporezivanja namijenjenog pokrivanju općih javnih troškova, a uvjeti za stjecanje i određivanje davanja ne ovise ni o kakvom doprinosu s obzirom na korisnika. Međutim, davanja koja se stječu kao dodatak doprinosnim davanjima ne smatraju se doprinosnim davanjima samo zbog tog razloga,
            i
            (c) navedena su u Prilogu X.
            3. Članak 7. i druga poglavlja ove glave ne primjenjuju se na davanja navedena u stavku 2. ovog članka.
            4. Davanja na koja se odnosi stavak 2. stječu se isključivo u državi članici u kojoj osobe na koje se odnose borave, u skladu s njezinom zakonodavstvom. Takva davanja pruža i snosi ustanova mjesta [boravka].“
            8. U Prilogu X. Uredbi br. 883/2004, naslovljenom „Posebna nedoprinosna novčana davanja“ u odnosu na Saveznu Republiku Njemačku predviđena su sljedeća davanja:
            „[…]
            (b) Davanja za pokrivanje osnovnih troškova života u okviru temeljne skrbi za tražitelje zaposlenja, osim ako, u odnosu na ta davanja, nisu ispunjeni uvjeti za stjecanje prava na privremeni dodatak slijedom primanja davanja za nezaposlenost (članak 24. stavak 1. [Knjige II.]).“
            Direktiva 2004/38
            9. Sukladno uvodnim izjavama 10., 16. i 21. Direktive 2004/38:
            „(10) Osobe koje ostvaruju pravo [boravka] ne bi, međutim, trebale postati nerazuman teret sustavu socijalne pomoći u državi članici domaćinu tijekom prvotnog razdoblja [boravka]. Stoga pravo [boravka] građana Unije i članova njihove obitelji u razdoblju duljem od tri mjeseca mora biti uvjetovano.
            […]
            (16) Sve dok nositelji prava [boravka] nisu neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći, ne bi smjeli biti protjerani. Stoga mjera protjerivanja ne smije biti automatska posljedica korištenja sustava socijalne pomoći. Država članica domaćin treba preispitati radi li se o privremenim poteškoćama i uzeti u obzir trajanje [boravka], osobne okolnosti i iznos odobrene pomoći, kako bi se vidjelo je li nositelj prava postao neprimjeren teret za sustav socijalne pomoći i tek tada pokrenuti protjerivanje te osobe. Mjere protjerivanja ne primjenjuju se na radnike, samozaposlene osobe i tražitelje zaposlenja, kako je to utvrdio Sud, osim kada je riječ o zaštiti javnog poretka ili javne sigurnosti.
            […]
            (21) Međutim, državi članici domaćinu treba prepustiti odluku hoće li drugim građanima Unije, osim radnika ili samozaposlenih osoba ili osoba koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji, odobriti socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka], odnosno dulje ako je riječ o tražiteljima zaposlenja, te pomoć za uzdržavanje u svrhu školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje, prije nego što su ostvarile pravo na stal[an] [boravak].“
            10. U članku 7. stavcima 1. i 3. te direktive propisano je:
            „1. Svi građani Unije imaju pravo [boravka] na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:
            (a) su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili
            (b) imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog [boravka] te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu, […]
            […]
            3. Za potrebe stavka 1. točke (a), građani Unije koji više nisu radnici ili samozaposlene osobe zadržavaju položaj radnika ili samozaposlene osobe ako su:
            (a) privremeno nesposobni za rad zbog bolesti ili nesreće;
            (b) propisno prijavljeni kao nesvojevoljno nezaposleni nakon što su dulje od godinu dana bili zaposleni te su se prijavili kao tražitelji zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje;
            (c) propisno prijavljeni kao nesvojevoljno nezaposleni nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kraćeg od godinu dana ili tijekom prvih dvanaest mjeseci te su se prijavili kao tražitelji zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje. U ovom slučaju položaj radnika se zadržava najmanje šest mjeseci;
            (d) krenuli na strukovno osposobljavanje. Osim ako su nesvojevoljno nezaposleni, za zadržavanje položaja radnika osposobljavanje mora biti povezano s prethodnim zaposlenjem.“
            11. Sukladno odredbama članka 14. navedene direktive, naslovljenog „Zadržavanje prava [boravka]“:
            „1. Građani Unije i članovi njihove obitelji imaju pravo [boravka] predviđeno člankom 6. tako dugo dok nisu neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina.
            2. Građani Unije i članovi njihovih obitelji imaju pravo [boravka] predviđeno člancima 7., 12. i 13. tako dugo dok ispunjavaju uvjete iz tih članaka.
            U posebnim slučajevima, ako postoji opravdana sumnja da građani Unije ili članovi njihovih obitelji ne ispunjavaju uvjete iz članaka 7., 12. i 13., države članice mogu provjeriti jesu li ti uvjeti ispunjeni. Takva se provjera ne provodi sustavno.
            3. Kad građanin Unije ili član njegove obitelji zatraži socijalnu pomoć države članice domaćina, ne protjeruje se iz države automatski.
            4. Odstupajući od stavka 1. i 2. i ne dovodeći u pitanje odredbe Poglavlja VI., mjera protjerivanja se ni u kojem slučaju ne može izreći protiv građanina Unije ili člana njegove obitelji ako:
            (a) je građanin Unije radnik ili samozaposlena osoba, ili
            (b) je građanin Unije ušao na područje države članice domaćina u potrazi za poslom. U ovom slučaju građanin Unije i č lanovi njegove obitelji ne mogu biti protjerani tako dugo dok građani Unije mogu pružiti dokaz da i dalje traže posao i da imaju stvarne izglede za zaposlenje.“
            12. U članku 24. iste direktive, naslovljenom „Jednako postupanje“, predviđeno je:
            „1. Podložno posebnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom zakonodavstvu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na području države članice domaćina imaju pravo na jednako postupanje kao prema državljanima te države članice unutar okvira Ugovora. Ovo pravo se proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a imaju pravo [boravka] ili stalnog [boravka].
            2. Odstupajući od stavka 1., država članica domaćin nije dužna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka] odnosno tijekom dužeg razdoblja predviđenog člankom 14. stavkom 4. točkom (b), niti je, prije stjecanja prava stalnog [boravka], dužna dodijeliti pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, osobama koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji.“
            Njemačko pravo
            Socijalni zakonik
            13. U članku 19. bis stavku 1., koji je sadržan u Knjizi I. Socijalnog zakonika, predviđene su dvije glavne vrste davanja osnovnog osiguranja na koje imaju pravo tražitelji zaposlenja, pod ovim uvjetima:
            „Na temelju prava iz osnovnog osiguranja za tražitelje zaposlenja mogu se zahtijevati:
            1. davanja kojima je cilj uključivanje u rad,
            2. davanja kojima je cilj osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba.“
            14. U članku 1. Knjige II., naslovljenom „Zadaća i cilj osnovnog osiguranja za tražitelje zaposlenja“, u njegovim stavcima 1. i 3. propisano je:
            „(1) 	Cilj osnovnog osiguranja za tražitelje zaposlenja jest omogućiti njegovim korisnicima da vode život dostojan čovjeka.
            […]
            (3) Osnovno osiguranje za tražitelje zaposlenja obuhvaća davanja
            1. kojima je cilj ukinuti ili smanjiti stanje potrebe, osobito putem uključivanja u rad i
            2. kojima je cilj osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba.“
            15. U članku 7. Knjige II., naslovljenom „Korisnici“, predviđeno je:
            „(1)  Davanja na temelju ove knjige namijenjena su osobama
            1. koje su napunile 15 godina, ali još nisu dosegnule dobnu granicu iz članka 7.a,
            2. koje su radno sposobne,
            3. kojima je potrebna pomoć i
            4. uobičajeno borave u Saveznoj Republici Njemačkoj (korisnici sposobni za rad).
            Isključeni su:
            1. strankinje i stranci koji nisu radnici ni samozaposlene osobe u Saveznoj Republici Njemačkoj i koji ne uživaju pravo na slobodno kretanje na temelju članka 2. stavka 3. Zakona o slobodnom kretanju građana Unije [Freizügigkeitsgesetz/EU, u daljnjem tekstu: Zakon o slobodnom kretanju] kao i članovi njihovih obitelji, tijekom prva tri mjeseca boravka,
            2. strankinje i stranci čije se pravo boravka temelji samo na traženju zaposlenja kao i članovi njihovih obitelji,
            […]
            Druga rečenica točka 1. ne primjenjuje se na strankinje i strance koji borave u Saveznoj Republici Njemačkoj u skladu s dozvolom boravka izdanom na temelju poglavlja 2. dijela 5. Zakona o pravu boravka [(Aufenthaltgesetz)]. Odredbe iz područja prava boravka ostaju nepromijenjene.
            […]“
            16. Članak 8. stavak 1. Knjige II., naslovljen „Radna sposobnost“, glasi:
            „Radno je sposobna ona osoba koja, u predvidivoj budućnosti, u uobičajenim uvjetima tržišta rada nije nesposobna zbog bolesti ili invalidnosti obavljati profesionalnu djelatnost najmanje tri sata dnevno.“
            17. U članku 9. stavku 1. Knjige II. propisano je:
            „Pomoć je potrebna osobi koja na osnovi dohotka ili imovine koju treba uzeti u obzir ne može ili ne može dovoljno osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba i koja potrebnu pomoć ne prima od drugih osoba, osobito ne od članova svoje obitelji ili drugih tijela socijalnih davanja.“
            18. Članak 20. Knjige II. sadrži dopunske odredbe o osnovnim životnim potrebama, članak 21. Knjige II. one o dodatnim potrebama, a članak 22. Knjige II. one o potrebama stanovanja i grijanja. Naposljetku, članci 28. do 30. Knjige II. odnose se na davanja za osposobljavanje i uključivanje na tržište rada.
            19. Članak 1. Knjige XII. Socijalnog zakonika (u daljnjem tekstu: Knjiga XII.), koji uređuje socijalnu pomoć, glasi:
            „Zadaća socijalne pomoći jest omogućiti njezinim korisnicima život dostojan čovjeka. […]“
            20. U članku 21. Knjige XII. predviđeno je:
            „Naknade za podmirivanje osnovnih životnih potreba ne isplaćuju se korisnicima davanja na temelju [Knjige II.] koji su sposobni za rad ili zbog njihovih obiteljskih veza. […]“
            Zakon o slobodnom kretanju
            21. Područje primjene Zakona o slobodnom kretanju, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, definirano je u članku 1. toga zakona:
            „Ovaj zakon uređuje ulazak i boravak državljana drugih država članica Europske unije (građani Unije) i članova njihovih obitelji.“
            22. U članku 2. Zakona o slobodnom kretanju, u odnosu na pravo ulaska i boravka, predviđeno je:
            „(1) 	Građani Unije koji imaju pravo na slobodno kretanje i članovi njihovih obitelji imaju pravo ulaska na savezno područje i boravka na njemu u skladu s odredbama ovog zakona.
            (2) Na temelju prava Unije, pravo na slobodno kretanje imaju:
            1. građani Unije koji žele boraviti kao radnici, radi traženja zaposlenja ili radi stručnog osposobljavanja.
            […]
            5. građani Unije koji ne obavljaju profesionalnu djelatnost, u skladu s uvjetima iz članka 4.,
            6. članovi obitelji, u skladu s uvjetima iz članaka 3. i 4.,
            […]
            (3) Na pravo radnika ili samozaposlenih osoba iz stavka 1. ne utječe
            1. privremena nesposobnost za rad kao posljedica bolesti ili nesreće,
            2. nesvojevoljna nezaposlenost prijavljena nadležnom zavodu za zapošljavanje ili prestanak samostalne djelatnosti zbog okolnosti neovisnih o volji samozaposlene osobe, nakon obavljanja djelatnosti dulje od godinu dana,
            3. profesionalno osposobljavanje kada postoji veza između osposobljavanja i ranije profesionalne djelatnosti; nije potrebno postojanje veze ako je građanin Unije nesvojevoljno izgubio svoje zaposlenje.
            Nesvojevoljno nezaposlene osobe, koje su prijavljene u nadležnom zavodu za zapošljavanje i koje su bile zaposlene manje od godinu dana, zadržavaju pravo iz stavka 1. u trajanju od šest mjeseci.
            […]“
            23. U članku 3. Zakona o slobodnom kretanju, koji se odnosi na članove obitelji, propisano je:
            „(1)  Članovi obitelji građana Unije iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. imaju pravo na temelju članka 2. stavka 1. kada spomenutog građanina Unije prate ili mu se pridružuju. To se na članove obitelji građana Unije iz članka 2. stavka 2. točke 5. primjenjuje u skladu s uvjetima iz članka 4.
            (2) Članovi obitelji su:
            1. bračni drug i srodnici u silaznoj liniji osoba iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. i 7., ili njihovi bračni drugovi koji još nisu napunili 21 godinu.
            2. srodnici u uzlaznoj ili silaznoj liniji osoba iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. i 7. ili njihovih bračnih drugova, podmirivanje čijih osnovnih životnih potreba osiguravaju te osobe ili njihovi bračni drugovi.
            […]“
            24. U članku 5. Zakona o slobodnom kretanju o dozvolama boravka i boravišnim iskaznicama, predviđa se:
            „(1) Boravišna iskaznica izdaje se odmah i po službenoj dužnosti građanima Unije i članovima njihovih obitelji koji su državljani države članice Europske unije koji imaju pravo slobodnog kretanja na području.
            (3) Nadležni ured za strance može zahtijevati da se uvjeti za ostvarivanje prava predviđeni u članku 2. stavku 1. na vjerodostojan način dokažu u roku od tri mjeseca od ulaska na savezno područje. Obavijesti i dokaze koji su potrebni da bi se pravo opravdalo može prilikom administrativnog upisa zaprimiti tijelo nadležno za upis, koje obavijesti i dokaze prosljeđuje nadležnom uredu za strance. […].
            […]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            25. Nazifa Alimanovic, rođena 1966., i njezina djeca Sonita, Valentina i Valentino, rođena 1994., 1998. i 1999., su svi švedski državljani. N. Alimanovic rođena je u Bosni, dok su sva njezina djeca rođena u Njemačkoj.
            26. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, a da pritom nije pobliže naveden točan datum ni razlog izbivanja, proizlazi da je obitelj Alimanovic napustila Njemačku tijekom 1999. i otišla u Švedsku te da su se u Njemačku vratili u mjesecu lipnju 2010.
            27. Dana 1. srpnja 2010. članovima obitelji Alimanovic izdana je boravišna iskaznica na neodređeno vrijeme na temelju članka 5. Zakona o slobodnom kretanju. Nakon dolaska u Njemačku N. Alimanovic i njezina kći Sonita, koje se bile sposobne za rad u smislu njemačkog zakonodavstva, bile su zaposlene, od lipnja 2010. do svibnja 2011., na radnim mjestima u kratkom trajanju ili su dobile ponude za rad u kraćem trajanju od jedne godine.
            28. U razdoblju od 1. prosinca 2011. do 31. svibnja 2012. N. Alimanovic je za svoju djecu Valentinu i Valentina ostvarila pravo na obiteljske naknade, dok je kao i njena kćer Sonita primila davanja osnovnog osiguranja na temelju Knjige II., i to naknadu za osnovne životne potrebe za dugotrajno nezaposlene osobe naslovljene „Arbeitslosengeld II“ te socijalnu naknadu za korisnike koji nisu sposobni za rad, čiji su korisnici bila druga dva djeteta, Valentina i Valentino (u daljnjem tekstu zajedno: predmetna davanja).
            29. Prilikom odlučivanja o dodjeli predmetnih davanja za to razdoblje Zavod za zapošljavanje je smatrao da se pravilo o isključenju građana Unije koji traže zaposlenje, predviđeno u članku 7. stavku 1. drugoj rečenici točki 2. Knjige II., ne primjenjuje na obitelj Alimanovic s obzirom na to da su njezini članovi švedski državljani i da se to pravilo ne može primijeniti zbog načela nediskriminacije iz članka 1. Konvencije o pomoći. Naime, u presudi od 19. listopada 2010. Savezni sud za socijalne sporove presudio je da obveza koja za Saveznu Republiku Njemačku proizlazi iz te odredbe, to jest da omogući državljanima drugih država ugovornica koji uredno borave na cijelom njezinom području i koji nemaju dovoljno sredstava dobivanje pomoći na jednak način kao i vlastitim državljanima, obuhvaća i najniži prihod za osnovne životne troškove iz članka 19. i pratećih članaka Knjige II.
            30. Međutim, sukladno članku 48. stavku 1. prvoj rečenici Zakonika o socijalnoj sigurnosti, upravni akt valja poništiti s budućim učinkom kada nakon donošenja tog akta dođe do značajne promjene u činjeničnim i pravnim odnosima. Što se tiče dodjele davanja na temelju članka 1. Konvencije o pomoći, u svibnju 2012. izvršena je promjena, nakon rezerve koju je 19. prosinca 2011. izrazila njemačka vlada u odnosu na tu konvenciju. Na toj je osnovi Zavod za zapošljavanje stavio izvan snage odluku o dodjeli svih predmetnih davanja za svibanj 2012.
            31. Povodom tužbe obitelji Alimanovic Sud za socijalne sporove u Berlinu (Sozialgericht Berlin) poništio je tu odluku te je, među ostalim, presudio da su N. Alimanovic i njezina kći Sonita imale pravo na predmetna davanja osobito na temelju članka 4. Uredbe br. 883/2004 kojom se zabranjuje svaka diskriminacija građana Unije u odnosu na državljane odnosne države članice, u smislu članka 70. te uredbe koji uređuje posebna nedoprinosna novčana davanja, kao što su ona o kojima se raspravlja u postupku koji je pred njim pokrenut.
            32. U okviru svoje žalbe koja je podnesena sudu koji je uputio zahtjev Zavod za zapošljavanje posebno ističe da davanja za pokrivanje osnovnih troškova života na temelju Knjige II. znače „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, što stoga omogućuje da se osobe koje traže zaposlenje isključe iz korištenja tih davanja.
            33. Sud koji je uputio zahtjev osobito navodi da se, sukladno činjeničnim utvrđenjima Suda za socijalne sporove u Berlinu kojima je vezan, N. Alimanovic i njezina kći Sonita više nisu mogle pozvati na pravo boravka kao radnice na temelju članka 2. Zakona o slobodnom kretanju. Naime, od lipnja 2010. one su bile zaposlene samo na radnim mjestima u kratkom trajanju ili su dobivale samo ponude za rad u kraćem trajanju od jedne godine, a od svibnja 2011. više nisu obavljale nikakvu djelatnost, ni plaćenu ni samostalnu.
            34. Pozivajući se na presudu Vatsouras i Koupatantze (C‑22/08 i C‑23/08, EU:C:2009:344) taj sud smatra da iz članka 2. stavka 3. druge rečenice Zakona o slobodnom kretanju, u smislu članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38, proizlazi da ni N. Alimanovic ni njezina kći Sonita više nemaju položaj radnika ili samozaposlene osobe te da ih se zbog toga mora smatrati tražiteljicama zaposlenja u smislu članka 2. stavka 2. točke 1. Zakona o slobodnom kretanju.
            35. Zbog toga su, na temelju članka 7. stavka 1. druge rečenice točke 2. Knjige II., koji isključuje od korištenja davanja predviđenog tim zakonodavstvom sve osobe čije se pravo boravka opravdava samo traženjem zaposlenja članova njihove obitelji, N. Alimanovic i njezina kći Sonita isključene iz sustava korištenja naknade za osnovne životne potrebe dugotrajno nezaposlenih osoba.
            36. Sud koji je uputio zahtjev zato postavlja pitanje, s jedne strane, krši li ta odredba Knjige II. načelo nediskriminacije predviđeno u članku 4. Uredbe br. 883/2004.
            37. S druge strane, taj se sud pita može li se navedenu odredbu Knjige II. smatrati pravilnim prijenosom članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 u unutarnje pravo ili se, u slučaju da ta odredba prava Unije nije primjenjiva, ista protivi članku 45. stavku 2. UFEU‑a, u smislu članka 18. UFEU‑a.
            38. U tim je okolnostima Savezni sud za socijalne sporove odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Primjenjuje li se načelo nediskriminacije iz članka 4. Uredbe br. 883/2004, uz iznimku isključenja izvoza davanja iz članka 70. stavka 4. navedene uredbe, i na posebna nedoprinosna novčana davanja u smislu članka 70. stavka 1. i 2. te uredbe?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, jesu li i, ako jesu, u kojem opsegu, moguća ograničenja načela nediskriminacije iz članka 4. Uredbe br. 883/2004 odredbama nacionalnog zakonodavstva kojima se prenosi članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38, prema kojima pristup tim davanjima ne postoji ni u kojem slučaju, ako pravo boravka građanina Unije u drugoj državi članici proizlazi samo iz cilja traženja zaposlenja?
            3. Protivi li se članku 45. stavku 2. UFEU‑a, u vezi s člankom 18. UFEU‑a, nacionalna odredba kojom se građanima Unije koji se kao tražitelji zaposlenja mogu pozivati na korištenje prava slobode kretanja, za vrijeme trajanja prava boravka samo u svrhu traženja zaposlenja i neovisno o vezi s državom članicom domaćinom, bez iznimke uskraćuje socijalno davanje koje služi osiguranju sredstva za osnovne životne potrebe i istodobno olakšava pristup tržištu rada?“
            39. Dopisom od 26. studenoga 2014. tajništvo Suda dostavilo je sudu koji je uputio zahtjev presudu Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) te ga je pozvalo da se očituje, u smislu prve točke izreke te presude, o tome ustraje li kod prvog prethodnog pitanja. Rješenjem od 11. veljače 2015., koje je zaprimljeno u tajništvu Suda 19. veljače 2015., Savezni sud za socijalne sporove odlučio je da odustaje od prvog prethodnog pitanja.
            O prethodnim pitanjima
            O naravi predmetnih davanja
            40. Valja podsjetiti da je iz spisa koji je dostavljen Sudu razvidno da sud koji je uputio zahtjev smatra da pravo boravka N. Alimanovic i njezine kćeri Sonite proizlazi iz njihova položaja tražitelja zaposlenja te da je u tom pogledu on vezan činjeničnim utvrđenjima suda prvog stupnja.
            41. Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev postavlja Sudu u bitnom pitanje o usklađenosti, s jedne strane, s člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38 i, s druge strane, s člankom 18. UFEU‑a i člankom 45. stavkom 2. UFEU‑a, nacionalnog propisa koji isključuje od korištenja određenih davanja državljane drugih država članica koji imaju položaj tražitelja zaposlenja, pri čemu su ta davanja zajamčena državljanima odnosne države članice koji se nalaze u istom položaju.
            42. Budući da je utvrđenje naravi predmetnih davanja kao socijalne pomoći ili kao mjera za olakšavanje pristupa tržištu rada neophodno kako bi se odredilo pravilo Unije u odnosu na koje treba procijeniti tu sukladnost, valja provesti to utvrđenje.
            43. U tom pogledu, dovoljno je navesti da je sud koji je uputio zahtjev kvalificirao predmetna davanja kao „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004. U tom je smislu naglasio da je cilj navedenih davanja osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba osoba koje to ne mogu učiniti i da se radi o nedoprinosnom davanju koje se ne financira iz poreza. Budući da se navedena davanja spominju u prilogu X. Uredbe br. 883/2004, ona udovoljavaju uvjetima iz članka 70. stavka 2. navedene uredbe i u slučaju kada su obuhvaćene sustavom koji, osim toga, predviđa davanja čiji je cilj olakšati pronalazak zaposlenja.
            44. Slijedom toga valja dodati, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, da takva davanja također ulaze u pojam „socijalne pomoći“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38. Naime, taj se pojam odnosi na sve programe pomoći javnih tijela, bilo na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini, na koje ima pravo pojedinac koji ne raspolaže dostatnim sredstvima za podmirivanje svojih osnovnih potreba kao ni potreba svoje obitelji i za kojeg iz tog razloga postoji opasnost da će tijekom svojeg boravka u državi članici domaćinu postati teret javnim financijama te države, što bi moglo imati posljedice na opću razinu pomoći koje ta država može dodijeliti (presuda Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 63.).
            45. Nadalje, u konkretnom slučaju valja utvrditi da, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 72. svojeg mišljenja, prevladavajuća namjena predmetnih davanja jest upravo osiguranje pokrivanja osnovnih životnih troškova potrebnih za život dostojan čovjeka.
            46. Zbog toga iz tih razmatranja proizlazi da se navedena davanja ne mogu kvalificirati kao financijska davanja za olakšavanje traženja zaposlenja na tržištu rada države članice (vidjeti u tom smislu presudu Vatsouras i Koupatantze, C‑22/08 i C‑23/08, EU:C:2009:344, t. 45.), nego se moraju smatrati socijalnom pomoći u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 66. do 71. svojeg mišljenja.
            47. Slijedom toga nije potrebno odgovoriti na treće prethodno pitanje.
            O drugom pitanju
            48. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. Direktive 2004/38 i članak 4. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da se protive zakonodavstvu države članice koje isključuje iz korištenja određenih „posebnih nedoprinosnih novčanih davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, koja također znače „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, državljane drugih država članica koji traže zaposlenje na području države članice domaćina, pri čemu su ta davanja zajamčena državljanima države članice domaćina koji se nalaze istom položaju.
            49. U tom pogledu valja najprije podsjetiti da građanin Unije može, što se tiče pristupa socijalnoj pomoći poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zahtijevati jednako postupanje kao prema državljanima države članice domaćina na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38 samo ako je njegov boravak na području države članice domaćina u skladu s uvjetima Direktive 2004/38 (presuda Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 69.).
            50. Naime, priznati da se osobe koje nemaju pravo boravka na temelju Direktive 2004/38 mogu pozvati na pravo na socijalnu pomoć pod istim uvjetima koji se primjenjuju na državljane dotične države članice bilo bi protivno cilju spomenute direktive, navedenom u njezinoj uvodnoj izjavi 10., a koji teži tome da se izbjegne da građani Unije koji su državljani drugih država članica postanu neprimjeren teret za sustav socijalne skrbi države članice domaćina (presuda Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, točka 74.).
            51. Kako bi se utvrdilo može li se odbiti socijalna pomoć, kao što su predmetna davanja, na temelju odstupanja od članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, valja, dakle, prethodno provjeriti primjenjivost načela jednakog postupanja koje se navodi u članku 24. stavku 1. navedene direktive, a time i zakonitost boravka na području države članice domaćina odnosnog građana Unije.
            52. Valja navesti da samo dvije odredbe Direktive 2004/38 predviđaju da se tražiteljima zaposlenja koji se nalaze u položaju kao N. Alimanovic i njezina kći Sonita može dodijeliti pravo boravka u državi članici domaćinu na temelju te direktive, i to članak 7. stavak 3. točka (c) i članak 14. stavak 4. točka (b) iste.
            53. U tom je pogledu u članku 7. stavku 3. točki (c) Direktive 2004/38 predviđeno da radnik koji je propisno prijavljen kao nesvojevoljno nezaposlen nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kraće od godinu dana ili tijekom prvih dvanaest mjeseci te koji se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje zadržava položaj radnika najmanje šest mjeseci. U tom razdoblju građanin Unije na kojega se to odnosi zadržava svoje pravo boravka u državi članici domaćinu na temelju članka 7. Direktive 2004/38 i stoga se može pozvati na načelo jednakog postupanja zajamčeno u članku 24. stavku 1. navedene direktive.
            54. Stoga je Sud i presudio u presudi Vatsouras i Koupatantze (C‑22/08 i C‑23/08, EU:C:2009:344, t. 32.) da građani Unije koji su zadržali položaj radnika na temelju članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38 imaju pravo na socijalnu pomoć, kao što su predmetna davanja, tijekom navedenog razdoblja od najmanje šest mjeseci.
            55. Međutim, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, nije sporno da N. Alimanovic i njezina kći Sonita, koje su zadržale položaj radnika tijekom najmanje šest mjeseci nakon završetka njihova posljednjeg zaposlenja, nisu više imale navedeni položaj u vrijeme kada im je bilo odbijeno pravo na predmetna davanja.
            56. U odnosu na pitanje može li se na članku 14. stavku 4. točki (b) Direktive 2004/38 temeljiti pravo boravka predviđeno u Direktivi 2004/38 u korist građana Unije koji se nalaze u istom položaju kao N. Alimanovic i njezina kći Sonita, ta odredba propisuje da građanin Unije koji je ušao na područje države članice domaćina u potrazi za poslom ne može biti protjeran iz te države članice tako dugo dok može pružiti dokaz da i dalje traži posao i da ima stvarne izglede za zaposlenje.
            57. Iako, prema sudu koji je uputio zahtjev, N. Alimanovic i njezina kći Sonita mogu temeljiti pravo boravka na navedenoj odredbi i nakon isteka razdoblja iz članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38 u razdoblju koje je predviđeno u članku 14. stavku 4. točki (b) iste i prema kojem imaju pravo na jednako postupanje u odnosu na državljane države članice domaćina u pogledu pristupa socijalnoj pomoći, valja međutim navesti da u takvom slučaju država članica domaćin može utemeljiti svoju odluku na odstupanju od članka 24. stavka 2. te direktive kako bi navedenom građaninu odbila dati zatraženu socijalnu pomoć.
            58. Naime, iz upućivanja članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 na članak 14. stavak 4. točku (b) iste izričito proizlazi da država članica domaćin može građaninu Unije koji koristi pravo boravka samo na temelju te potonje odredbe odbiti dati ikakvu socijalnu pomoć.
            59. U tom pogledu, valja precizirati da, iako je Sud već presudio da Direktiva 2004/38 nalaže da država članica vodi računa o pojedinačnom položaju zainteresirane osobe kada donosi mjeru udaljavanja ili kada utvrđuje da ta osoba predstavlja nerazuman teret za sustav socijalne pomoći tijekom razdoblja njezina boravka (presuda Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 64., 69. i 78.), takvo pojedinačno ispitivanje međutim nije potrebno u slučaju kao što je onaj o kojemu se raspravlja u glavnom postupku.
            60. Naime, u Direktivi 2004/38, kojom se uspostavlja stupnjevani sustav zadržavanja položaja radnika, koji osigurava pravo boravka i pristup socijalnoj pomoći, vodi se računa o različitim čimbenicima koji obilježavaju pojedinačni položaj svakog podnositelja zahtjeva za socijalnu pomoć i, osobito, trajanje obavljanja ekonomske djelatnosti.
            61. Međutim, omogućujući zainteresiranim osobama da jasno saznaju svoja prava i obveze, kriterij iz članka 7. stavka 1. Knjige II., tumačen zajedno s člankom 2. stavkom 3. Zakona o slobodnom kretanju, i iz članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38, to jest u razdoblju od šest mjeseci nakon prestanka obavljanja profesionalne djelatnosti u kojemu je zadržano pravo na socijalnu pomoć, stoga može jamčiti visok stupanj pravne sigurnosti i transparentnosti prilikom dodjele socijalne pomoći u okviru osnovnog osiguranja i biti u skladu s načelom proporcionalnosti.
            62. Nadalje, kad je riječ o pojedinačnom ispitivanju čiji je cilj sveobuhvatna ocjena tereta koji konkretno predstavlja dodjela davanja u odnosu na sveukupni nacionalni sustav socijalne skrbi, treba istaknuti da se pomoć koja je dodijeljena samo jednom podnositelju zahtjeva teško može kvalificirati kao „nerazuman teret“ za državu članicu u smislu članka 14. stavka 1. Direktive 2004/38, koja bi državu članicu mogla opteretiti ne nakon što je za nju podnesen pojedinačni zahtjev nego nužno na kraju, tek kad se zbroje svi pojedinačni zahtjev koji su joj bili podneseni.
            63. Imajući u vidu sve gornje navode, na postavljeno drugo pitanje valja odgovoriti da članak 24. Direktive 2004/38 i članak 4. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da se ne protive zakonodavstvu države članice koje isključuje iz korištenja određenih „posebnih nedoprinosnih novčanih davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, a koja također znače „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, državljane drugih država članica koji se nalaze u položaju kao što je onaj iz članka 14. stavka 4. točke (b) navedene direktive, pri čemu su ta ista davanja zajamčena državljanima te države članice koji se nalaze istom položaju.
            Troškovi
            64. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            Članak 24. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ i članak 4. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1244/2010 od 9. prosinca 2010., treba tumačiti na način da se ne protive zakonodavstvu države članice koje isključuje iz korištenja određenih „posebnih nedoprinosnih novčanih davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, a koja također znače „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, državljane drugih država članica koji se nalaze u položaju kao što je onaj iz članka 14. stavka 4. točke (b) navedene direktive, pri čemu su ta ista davanja zajamčena državljanima te države članice koji se nalaze istom položaju.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. lipanj 14.#Europska komisija protiv Nizozemska Kraljevina.#Predmet C-542/09.


Presuda Suda (peto vijeće) od 19. listopada 2004.#Pharmacia Italia SpA, ranije Pharmacia & Upjohn SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Predmet C-31/03.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 22. listopada 2014. # Europska komisija protiv Kraljevine Nizozemske. # Povreda obveze države članice - Direktive 2002/73/EZ i 2006/54/EZ - Jednako postupanje prema muškarcima i ženama - Zapošljavanje i rad - Mogućnost zapošljavanja - Povratak s rodiljnog dopusta - Formalni zahtjev vezan za tužbu kojom se pokreće postupak - Dosljedno navođenje prigovora - Nedvosmisleno sastavljanje tužbenog zahtjeva. # Predmet C-252/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑252/13,
            povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU-a, podnesene 7. svibnja 2013.,
            Europska komisija , koju zastupaju D. Martin i M. van Beek, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luksemburgu,
            tužitelj,
            protiv
            Kraljevine Nizozemske , koju zastupaju M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: A. Borg Barthet, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da Kraljevina Nizozemska, zadržavajući na snazi odredbe nizozemskog zakonodavstva koje nisu u skladu s odredbama članka 1. stavka 2. točaka (a) i (b), članka 15. i članka 28. stavka 2. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.), nije ispunila obveze na temelju te direktive.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            2. Direktiva 2006/54, koja sukladno članku 1. stavku 1. ima za cilj „osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada“, stavila je, s učinkom na dan 15. kolovoza 2009., izvan snage Direktivu Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju te uvjeta rada (SL L 39, str. 40.). Kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 1., u Direktivi 2006/54 preinačuju se i objedinjuju u jednom tekstu već postojeće glavne odredbe iz područja koje obuhvaća, a sve to u interesu jasnoće.
            3. Članak 15. Direktive 2006/54, pod nazivom „Povratak s rodiljnog dopusta“, propisuje:
            „Žena koja koristi rodiljni dopust ima se pravo po isteku tog dopusta vratiti na svoje radno mjesto ili na istovjetno radno mjesto, pod uvjetima koji za nju nisu manje povoljni i ima pravo uživati sva poboljšanja radnih uvjeta na koja bi imala pravo za vrijeme svoje odsutnosti.“
            4. Članak 28. stavak 2. te direktive određuje da ona „ne dovodi u pitanje odredbe Direktive [Vijeća 96/34/EZ od 3. lipnja 1996. o Okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su sklopili UNICE, CEEP i EUTC (SL L 145, str. 4.)] i Direktive [Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (SL L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.)]“.
            5. Odredbe slične odredbama članaka 15. i 28. stavka 2. Direktive 2006/54 unesene su u članak 2. stavak 7. drugi i četvrti podstavak Direktive 76/207 Direktivom Europskog parlamenta i Vijeća 2002/73/EZ od 23. rujna 2002. o izmjeni Direktive 76/207 (SL L 269, str. 15.).
            Nizozemsko pravo
            6. Kraljevina Nizozemska prenijela je Direktivu 2002/73 Općim zakonom o jednakom postupanju (Algemeene wet gelijke behandeling, u daljnjem tekstu: AWGB), Zakonom o jednakom postupanju prema muškarcima i ženama (Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen) kao i izmjenama u nizozemskom Građanskom zakoniku (Nederlands Burgerlijk Wetboek, u daljnjem tekstu: BW).
            7. Članak 1. Zakona o jednakom postupanju prema muškarcima i ženama glasi kako slijedi:
            „1. U smislu ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:
            [...]
            b. izravna diskriminacija: situacija u kojoj se prema nekoj osobi zbog njezina spola postupa ili se postupalo ili bi se moglo postupati na drukčiji način nego prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji;
            [...]
            2. Pod izravnom diskriminacijom podrazumijeva se i diskriminacija na temelju trudnoće, porođaja i majčinstva.“
            8. Članak 1. AWGB-a i članak 7:646. stavak 5. BW-a sadrže odredbe jednakog dosega.
            9. Članak 5. stavak 1. točka (a) AWGB-a i članak 7:646. stavak 1. BW-a zabranjuju svaku diskriminaciju ili svako razlikovanje muškaraca i žena kada je riječ o uvjetima rada.
            10. Člankom 7:611. BW-a propisano je da se „poslodavac i radnik moraju ponašati kao dobar poslodavac i kao dobar radnik“.
            Predsudski postupak
            11. Komisija je Kraljevini Nizozemskoj, sukladno postupku propisanom člankom 226. UEZ-a, dopisom od 29. lipnja 2007. dala priliku da se očituje o pitanju svojeg zakonodavstva kojim se provode različite odredbe Direktive 2002/73. Nizozemska tijela odgovorila su dopisom od 7. kolovoza 2007.
            12. Dopisom od 2. veljače 2009. Komisija je Kraljevini Nizozemskoj uputila dodatno pismo opomene, na koje su nizozemska tijela odgovorila dopisom od 27. ožujka 2009. Komisija je na temelju tog odgovora odustala od svojih prigovora u odnosu na više točaka povrede obveze koja se stavlja na teret.
            13. Što se tiče ostalih spornih pitanja, Komisija je Kraljevini Nizozemskoj 30. rujna 2011. uputila obrazloženo mišljenje u kojem navodi da nizozemsko zakonodavstvo nije dovoljno jasno i precizno prenijelo određene odredbe Direktive 2006/54. U njemu je zaključila da zadržavanje na snazi odredbi koje nisu u skladu s člankom 1. stavkom 2. točkama (a) i (b), člancima 15. i 16. te člankom 28. stavkom 2. te direktive predstavlja povredu njome propisanih obveza. Nizozemska tijela odgovorila su na to obrazloženo mišljenje dopisom od 1. prosinca 2011.
            14. Smatrajući – unatoč tom odgovoru – da je prigovor koji se odnosi na članak 1. stavak 2. točke (a) i (b) te članak 15. i članak 28. stavak 2. Direktive 2006/54 osnovan, Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.
            Zahtjevi stranaka
            15. Tužbom kojom je pokrenut postupak Komisija od Suda zahtijeva da:
            – utvrdi da „Kraljevina Nizozemska, time što nije usvojila sve odredbe zakona ili drugih propisa potrebne da se osigura, zadržavajući odredbe nizozemskog zakonodavstva koje nisu u skladu s odredbama članka 1. [stavka 2.] točaka (a) i (b), članka 15. i članka 28. stavka 2. Direktive 2006/54, nije ispunila obveze na temelju te direktive“;
            – Kraljevini Nizozemskoj naloži snošenje troškova.
            16. Komisija je dopisom od 6. lipnja 2013. obavijestila tajništvo Suda da, nakon što je ustanovila postojanje „redakcijske nejasnoće“ u njegovu izričaju, želi ispraviti tekst svojeg prvog tužbenog zahtjeva. Potonji, dakle, treba glasiti tako da od Suda samo traži da utvrdi da „Kraljevina Nizozemska, zadržavajući odredbe nizozemskog zakonodavstva koje nisu u skladu s odredbama članka 1. [stavka 2.] točaka (a) i (b), članka 15. i članka 28. stavka 2. Direktive 2006/54, nije ispunila obveze na temelju te direktive“.
            17. Kraljevina Nizozemska od Suda zahtijeva da odbaci tužbu i da Komisiji naloži snošenje troškova.
            O tužbi
            Argumentacija stranaka
            Dopuštenost
            18. Kraljevina Nizozemska osporava dopuštenost tužbe jer smatra da ne poštuje zahtjeve jasnoće, preciznosti i dosljednosti koje zahtijeva sudska praksa Suda.
            19. Na prvome mjestu ta država članica ističe da se njezin predmet, kako je opisan na prvoj stranici tužbe kojom je pokrenut postupak, odnosi na Direktivu 2002/73, dok se njezin tužbeni zahtjev odnosi isključivo na Direktivu 2006/54.
            20. Na drugome mjestu Kraljevina Nizozemska tvrdi da taj tužbeni zahtjev nije povezan s argumentima navedenima u glavnom dijelu tužbe. Prema mišljenju te države, ti se argumenti ne odnose na zadržavanje na snazi odredbi zakona koje nisu u skladu s odredbama Direktive 2006/54 i koje, uostalom, nisu precizno određene u toj tužbi, već se u njima ponavlja Komisijino stajalište prema kojem nizozemsko zakonodavstvo nije osiguralo potpuno prenošenje te direktive.
            21. Komisija smatra da materijalne nepreciznosti koje je Kraljevina Nizozemska otkrila u tužbi kojom je pokrenut postupak ne dovode u pitanje njezinu jasnoću.
            22. Kada je riječ o prigovoru da nije odredila odredbe nacionalnog prava koje nisu u skladu s Direktivom 2006/54, Komisija podsjeća da je tijekom cijelog predsudskog postupka jasno isticala da odredbe članka 1. AWGB-a i članka 7:646. stavka 5. BW-a nisu dovoljne da bi se njima osiguralo zadovoljavajuće prenošenje članka 15. i članka 28. stavka 2. te direktive.
            Meritum
            23. Komisija se poziva na sudsku praksu Suda prema kojoj je u cilju prenošenja direktive nužno da nacionalno pravo učinkovito jamči punu primjenu te direktive, da pravni položaj koji iz tog prava proizlazi bude dovoljno precizan i jasan i da se ovlaštenicima omogući poznavanje svih svojih prava kao i da se na njih, prema potrebi, mogu pozvati pred nacionalnim sudovima.
            24. Nadalje u tom pogledu tvrdi da ni opće odredbe koje zabranjuju svaku diskriminaciju na temelju trudnoće, porođaja i majčinstva ni „načelo dobrog poslodavca“, kako je propisano u nizozemskom pravnom sustavu, ne predstavljaju dovoljno jasno i precizno prenošenje dotičnih odredbi Direktive 2006/54.
            25. Kraljevina Nizozemska u svoju obranu poziva se na sudsku praksu Suda prema kojoj prenošenje direktive posebnim zakonskim mjerama ili propisima može postati suvišno zbog postojanja općih načela prava, pod uvjetom da ta načela učinkovito jamče punu primjenu te direktive.
            26. Ta država članica smatra da je puna primjena Direktive 2006/54 zajamčena različitim odredbama nizozemskog zakonodavstva na koje je upućivala tijekom predsudskog postupka i koje je ponovila u svojem odgovoru na tužbu.
            Ocjena Suda
            Doseg tužbe
            27. Najprije valja odrediti doseg ove tužbe.
            28. U tom pogledu valja podsjetiti da tužbu podnesenu na temelju članka 258. UFEU-a treba ispitati samo u odnosu na tužbeni zahtjev koji je sadržan u tužbi kojom je pokrenut postupak (vidjeti osobito presudu Komisija/Belgija, C-132/09, EU:C:2010:562, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            29. Valja također podsjetiti da ti zahtjevi trebaju biti sastavljeni na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da Sud odluči ultra petita  ili da propusti odlučiti o nekom od prigovora (vidjeti osobito presudu Komisija/Španjolska, C-67/12, EU:C:2014:5, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
            30. U ovom je slučaju prvi dio tužbenog zahtjeva iz tužbe kojom je pokrenut postupak bio dvosmislen jer se mogao tumačiti na način da navodi dva prigovora, i to, s jedne strane, nepostojanje nacionalnih mjera koje osiguravaju potpuno prenošenje Direktive 2006/54 i, s druge strane, zadržavanje Kraljevine Nizozemske na snazi odredbi koje nisu u skladu s tom direktivom.
            31. Komisija je svojim dopisom od 6. listopada 2013. priznala da u prvom dijelu njezina tužbenog zahtjeva postoji dvosmislenost i navela da ga treba razumjeti tako da se odnosi samo na jedan prigovor, i to na zadržavanje na snazi tužene države članice odredbi koje nisu u skladu s Direktivom 2006/54.
            32. Budući da navedeni Komisijin dopis sužava doseg tužbenog zahtjeva postavljenog u tužbi kojom je pokrenut postupak, valja ga uzeti u obzir i smatrati da je tim dopisom djelomično povučen tužbeni zahtjev. Dakle, za predmetnu tužbu treba uzeti da se odnosi na zadržavanje na snazi Kraljevine Nizozemske odredbi za koje Komisija tvrdi da nisu u skladu s člankom 1. stavkom 2. točkama (a) i (b) te s člankom 15. i člankom 28. stavkom 2. Direktive 2006/54.
            Dopuštenost tužbe
            33. Iz članka 120. točke (c) Poslovnika i sudske prakse koja se odnosi na tu odredbu proizlazi da u svakoj tužbi kojom se pokreće postupak treba naznačiti predmet spora i dati sažeti prikaz razloga navedenih u prilog toj tužbi kao i da ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna da bi tuženik mogao pripremiti obranu, a Sud provesti nadzor. Iz toga slijedi da temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva tužba trebaju na dosljedan i razumljiv način biti vidljivi iz samog teksta tužbe (vidjeti osobito presudu Komisija/Španjolska, EU:C:2014:5, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
            34. Sud je također presudio da u okviru tužbe podnesene na temelju članka 258. UFEU-a prigovore treba iznijeti na dosljedan i precizan način kako bi se državi članici i Sudu omogućilo da pravilno razumiju doseg povrede prava Unije koja se stavlja na teret, što je nužno da bi država članica mogla na koristan način istaknuti navode u svoju obranu i Sud provjeriti postojanje povrede obveze koja se stavlja na teret (vidjeti osobito presudu Komisija/Španjolska, EU:C:2014:5, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
            35. U ovom slučaju Kraljevina Nizozemska na prvome mjestu tvrdi da ova tužba ne ispunjava te uvjete jer na nejasan način upućuje na direktive 2002/73 i 2006/54.
            36. U tom pogledu valja istaknuti da je predsudski dio ovog postupka zbog povrede obveze započeo tijekom lipnja 2007. slanjem prvog pisma opomene i da je završen 7. svibnja 2013. podnošenjem ove tužbe. U tom razdoblju od gotovo šest godina Direktiva 2002/73, na koju se to pismo opomene odnosilo, stavljena je izvan snage s učinkom na dan 15. kolovoza 2009. i zamijenjena gotovo jednakim odredbama Direktive 2006/54. Od tog je dana predsudski postupak, kao što to proizlazi iz spisa koji je podnesen Sudu, nastavljen pozivanjem na načelno jednake odredbe potonje direktive.
            37. U tim okolnostima činjenica da se predmet ove tužbe, kako je opisan na njezinoj prvoj stranici, odnosi na Direktivu 2002/73, dok se tužbeni zahtjev poziva isključivo na Direktivu 2006/54, ne može izazvati sumnju kad je riječ o identifikaciji odredbi prava Unije u odnosu na koje treba ocjenjivati osnovanost ove tužbe. Zbog istih tih razloga Kraljevina Nizozemska ne može tvrditi da nije mogla razumjeti doseg povrede obveze koja joj se stavlja na teret ni da nije u potpunosti mogla ostvariti svoja prava obrane.
            38. Na drugome mjestu Kraljevina Nizozemska ističe da u tužbi kojom je pokrenut postupak navođenje činjeničnih i pravnih elemenata na kojima se temelji nije u skladu s tužbenim zahtjevom koji je u njoj postavljen.
            39. U ovom slučaju Komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da Kraljevina Nizozemska, zadržavajući na snazi u svojem unutarnjem pravnom sustavu pravna pravila koja su suprotna članku 1. stavku 2. točkama (a) i (b) te članku 15. i članku 28. stavku 2. Direktive 2006/54, nije ispunila obveze koje ima na temelju te direktive. Tim je zahtjevom određen predmet tužbe, pa Sud ne može odlučivati ultra petita .
            40. Naime, premda Komisija u okviru tužbenih razloga svoje tužbe relativno detaljno opisuje mjere nizozemskih pravnih propisa koji su na snazi, to čini kako bi ustvrdila da te mjere nisu dostatne da bi osigurale potpuno prenošenje odredbi Direktive 2006/54 navedenih u prethodnoj točki.
            41. S druge strane, Komisija ne upućuje ni na jedno pravilo nizozemskog prava čiji sadržaj ili primjena ne bi bili u skladu s tekstom ili ciljem dotičnih odredbi te direktive.
            42. U skladu s time, budući da Komisija nije navela element koji je Sudu nužan da bi mu omogućio donošenje odluke uz potpuno poznavanje činjenica tužbenog zahtjeva, valja utvrditi da tužba ne udovoljava zahtjevima jasnoće, preciznosti i dosljednosti koje po tom pitanju zahtijeva sudska praksa Suda.
            43. Budući da Sud u okviru ove tužbe ne može provjeriti postoji li navodna povreda, tužbu valja odbaciti kao nedopuštenu.
            Troškovi
            44. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Kraljevina Nizozemska postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. srpnja 2013.#Europska komisija protiv Republike Cipra.#Povreda obveze države članice – Direktiva 1999/31/EZ – Odlaganje otpada na odlagalištima – Nastavljanje odlaganja u nedostatku plana sanacije – Obveza zatvaranja odlagališta.#Predmet C-412/12.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 22. lipnja 2010. # CM Capital Markets Holding, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-563/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. lipnja 1989. # REWE-Handelsgesellschaft Nord mbH protiv Überwachungsstelle für Milcherzeugnisse und Handelsklassen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Poljoprivreda. # Predmet 88/88.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 3. rujna 2015.#A2A SpA protiv Agenzia delle Entrate.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Određivanje obračuna kamata koje se odnose na povrat potpora nespojivih sa zajedničkim tržištem – Jednostavne ili složene kamate – Nacionalno zakonodavstvo koje za obračun kamata upućuje na odredbe Uredbe (EZ) br. 794/2004 – Odluka o povratu dostavljena prije stupanja na snagu te uredbe.#Predmet C-89/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑89/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Italija), odlukom od 14. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 21. veljače 2014., u postupku
            A2A SpA
            protiv
            Agenzia delle Entrate ,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za A2A SpA, A. Santa Maria, G. Russo Corvace, G. Pizzonia, G. Zoppini i E. Gambaro, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Bellisa, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, D. Grespan i B. Stromsky, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka 93. Ugovora o EZ‑u (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) i članaka 9., 11. i 13. Uredbe Komisije (EZ) br. 794/2004 od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe br. 659/1999 (SL L 140, str. 1. i ispravak SL 2004., L 286, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 9.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između društva A2A SpA (u daljnjem tekstu: A2A) i Agenzia delle entrate (porezna uprava), povodom povrata državne potpore koja je Odlukom Komisije 2003/193/EZ od 5. lipnja 2002. o državnoj potpori koju je Italija u obliku poreznih oslobođenja i zajmova po povlaštenim uvjetima dodijelila javnim komunalnim poduzećima u većinskom javnom vlasništvu (SL L 77, str. 21.) proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Uredba br. 659/1999
            3. Uvodna izjava 13. Uredbe br. 659/1999 glasi:
             „Budući da je potrebno u slučaju nezakonitih potpora koje nisu u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ponovno uspostaviti djelotvorno tržišno natjecanje; budući da je u tu svrhu potrebno da se bez odgađanja izvrši povrat potpore, uključujući kamate; budući da je prikladno da se povrat sredstava potpore izvrši u skladu s postupcima utvrđenim nacionalnim pravom; budući da primjena tih postupaka ne smije onemogućiti neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije, te tako otežati ponovnu uspostavu djelotvornog tržišnog natjecanja; budući da zbog postizanja tog cilja države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kojima se osigurava djelotvornost odluke Komisije.“
            4. Članak 14. te uredbe, naslovljen „Povrat potpore“, određuje:
            „1. U slučaju kada se u slučajevima nezakonite potpore donesu negativne odluke, Komisija donosi odluku kojom se od dotične države članice zahtijeva da poduzme sve potrebne mjere kako bi od korisnika povukla sredstva potpore (dalje u tekstu ,odluka o povratu potpore’). Komisija ne smije zahtijevati povrat sredstava potpore ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava Zajednice.
            2. Iznos potpore koji se treba povratiti u skladu s odlukom o povlačenju uključuje i kamatu po odgovarajućoj stopi koju odredi Komisija. Kamata se naplaćuje počevši od dana kada je nezakonita potpora stavljena na raspolaganje korisniku do dana povrata njezinog iznosa.
            3. Ne dovodeći u pitanje bilo koju odluku Suda Europskih zajednica donesenu u skladu s člankom 185. Ugovora, povrat potpore izvršava se bez odgađanja i u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom dotične države članice, pod uvjetom da isti omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije. U tu svrhu i u slučaju pokretanja postupka pred domaćim sudom, dotična država članica poduzima sve neophodne korake koji joj stoje na raspolaganju u okviru njezinog pravnog sustava, uključujući i privremene mjere, i ne dovodeći pri tom u pitanje pravo Zajednice.“
            Komunikacija Komisije o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora
            5. Komunikacija Komisije o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora, objavljena u Službenom listu Europske unije 8. svibnja 2003. (SL C 110 od 8. svibnja 2003., str. 21.), navodi:
            „[...]
            U okviru lojalne suradnje između Komisije i država članica tijekom izvršenja određenih odluka o povratu, postavlja se, međutim, pitanje trebaju li kamate biti jednostavne ili složene [...]. Uzimajući u obzir cilj povrata nezakonitih potpora i njegovo značenje u sustavu nadzora državnih potpora predviđenom u Ugovoru o EZ‑u, Komisija smatra nužnim obrazložiti svoje stajalište u tom pogledu.
            [...]
            Prema tržišnim praksama, jednostavne kamate obično se obračunavaju kada korisnik sredstava ne koristi iznos tih kamata prije kraja razmatranog razdoblja, primjerice kada se odnosni iznos isplaćuje tek na kraju toga razdoblja; složene kamate, naprotiv, obično se obračunavaju ako se može smatrati da se iznos kamata svake godine (ili razdoblja) plaća korisniku, uvećavajući pritom prvotno stečenu glavnicu. U tom slučaju, naime, korisnik bi stjecao kamatu na kamate uplaćene za svako razdoblje.
            [...] Stoga, unatoč raznovrsnim situacijama, proizlazi da nezakonita potpora ima učinak osigurati korisniku sredstva pod istim uvjetima koji vrijede za srednjoročni beskamatni zajam. Iz toga proizlazi da se primjena složenih kamata čini potrebnom kako bi se osigurala potpuna neutralizacija financijskih prednosti koje su nastale takvom situacijom.
            Komisija stoga želi obavijestiti države članice i zainteresirane stranke da će u svakoj odluci kojom će se nalagati povrat nezakonite potpore koju bi ubuduće mogla donijeti primijeniti referentnu stopu koja se koristi prilikom izračuna neto ekvivalenta regionalnih potpora na temelju složenog kamatnog računa. Sukladno uobičajenim tržišnim praksama, ukamaćivanje se mora provoditi na godišnjoj osnovi. Na isti način Komisija će od država članica očekivati da primjenjuju složene kamate prilikom izvršenja svih neriješenih odluka o povratu, osim ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava Zajednice.“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba br. 794/2004
            6. U poglavlju V. Uredbe br. 794/2004 nalaze se članci 9. i 11., koji se odnose na kamatnu stopu primjenjivu na povrat nezakonitih potpora.
            7. Članak 9., pod naslovom „Metoda određivanja kamatne stope“, propisuje:
            „1. Ako posebnom odlukom nije drugačije predviđeno, kamatna stopa koja se koristi pri povratu državne potpore koja je dodijeljena u suprotnosti s odredbama članka 88. stavka 3. Ugovora o EZ‑u odgovara efektivnoj godišnjoj kamatnoj stopi koja se utvrđuje za svaku kalendarsku godinu.
            Ta se kamatna stopa izračunava na temelju prosjeka objavljenih petogodišnjih međubankarskih kamatnih stopa za rujan, listopad i studeni prethodne godine, uvećanih za 75 baznih bodova. U zakonski opravdanim slučajevima Komisija može uvećati kamatnu stopu za više od 75 baznih bodova u odnosu na jednu ili više država članica.
            2. Ako se posljednji tromjesečni prosjek raspoloživih petogodišnjih međubankarskih kamatnih stopa u zbroju sa 75 baznih bodova razlikuje za više od 15 % od kamatne stope na iznos povrata državne potpore koja je na snazi, Komisija može ponovo izračunati odnosnu kamatnu stopu.
            Nova se kamatna stopa primjenjuje od prvog dana mjeseca koji slijedi nakon ponovnog izračuna od strane Komisije. Komisija pismeno izvješćuje države članice o novom izračunu i datumu od kojeg se primjenjuje.
            3. Kamatna stopa određuje se za svaku državu članicu pojedinačno, ili za dvije ili više država članica zajedno.
            4. U nedostatku pouzdanih ili drugih mjerodavnih podataka, ili u iznimnim okolnostima, Komisija može, u uskoj suradnji s predmetnom državom članicom/državama članicama, odrediti kamatnu stopu na iznos povrata potpore, za jednu ili više država članica, na temelju neke druge metode te na temelju informacija koje su joj dostupne.“
            8. Pod naslovom „Primjena kamatne stope“, članak 11. stavak 2. Uredbe br. 794/2004 navodi:
            „Kamatna stopa primjenjuje se kako je obračunata složenim kamatnim računom do dana povrata potpore. Na obračunatu, a nenaplaćenu kamatu u prethodnoj godini obračunava se kamata za svaku sljedeću godinu.“
            9. Članak 13. prvi stavak Uredbe br. 794/2004 predviđa da ista stupa na snagu dvadeseti dan od dana objave u Službenom listu Europske unije . Budući da je ta uredba objavljena u Službenom listu Europske unije 30. travnja 2004., stupila je na snagu 20. svibnja 2004. Osim toga, prema članku 13. petom stavku navedene uredbe, članak 11. primjenjuje se na svaku odluku o povratu potpore koja je prijavljena nakon dana stupanja na snagu te uredbe.
            Odluka 2003/193
            10. Komisija je 5. lipnja 2002. donijela Odluku 2003/193, koju je dostavila Talijanskoj Republici 7. lipnja 2002. U članku 2. te odluke Komisija je utvrdila da oslobođenje od poreza na dobit koje je Talijanska Republika odobrila u korist društava s većinskim udjelom javnog kapitala, obuhvaćeno tim člankom, predstavlja državnu potporu u smislu članka 87. stavka 1. Ugovora o EZ‑u, nespojivu sa zajedničkim tržištem.
            11. U skladu s člankom 3. navedene odluke:
            „Italija poduzima sve potrebne mjere kako bi od korisnika zahtijevala povrat potpore opisane u članku 2. koja mu je nezakonito dodijeljena.
            Potpora se vraća odmah, u skladu s postupcima nacionalnog prava, ako je njima omogućeno neposredno i stvarno izvršenje odluke.
            Potpora koju je potrebno vratiti uključuje kamate od datuma kad je korisnik primio nezakonitu potporu do datuma njezina stvarnog povrata. Te se kamate računaju na temelju referentne stope primjenjive na izračun ekvivalenta subvencije za potpore u regionalne svrhe.“ [neslužbeni prijevod]
            Talijansko pravo
            12. Članak 1283. Građanskog zakonika određuje:
            „U nedostatku protivnih odredbi, na dospjele kamate mogu se primijeniti kamate tek od dana podnošenja sudskog spisa ili na temelju ugovora sklopljenog nakon njihova dospijeća i pod uvjetom da se radi o kamatama koje se duguju najmanje šest mjeseci.“
            13. Članak 24. Zakonodavnog dekreta br. 185 od 29. studenoga 2008. o hitnim mjerama potpore za domaćinstvo, rad, zapošljavanje i poduzetnike te u svrhu izmjene nacionalnog strateškog okvira protukriznim mjerama (decreto‑legge n. 185 – Misure urgenti per il sostegno a famiglie, lavoro, occupazione e impresa e per ridisegnare in funzione anti‑crisi il quadro strategico nazionale), koji je na temelju Zakona br. 2 od 28. siječnja 2009. s izmjenama pretvoren u zakon (u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 185/2008), pod naslovom „Provedba europskih odluka koje se odnose na povrat nezakonitih potpora“, u stavku 4. predviđa:
            „Kamate iz stavka 2. utvrđuju se na temelju odredaba poglavlja V. Uredbe […] br. 794/2004 […]“
            14. Članak 36. Zakonodavnog dekreta određuje njegovo stupanje na snagu na dan objave u Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana. Taj dekret objavljen je 29. studenoga 2008.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            15. A2A je društvo nastalo spajanjem društava ASM Brescia SpA i AEM SpA. Ta društva bila su korisnici trogodišnjeg oslobođenja od poreza na dobit koji je Talijanska Republika odobrila u korist društava s većinskim udjelom javnog kapitala. Komisija je Odlukom 2003/193, koja je dostavljena Talijanskoj Republici 7. lipnja 2002., utvrdila da takvo oslobođenje predstavlja državnu potporu nespojivu sa zajedničkim tržištem.
            16. U presudi Komisija/Italija (C‑207/05, EU:C:2006:366, t. 54.) Sud je presudio da je Talijanska Republika, s obzirom na to da nije u propisanim rokovima poduzela mjere potrebne kako bi od korisnika povratila potpore koje su Odlukom 2003/193 proglašene nezakonitima i nespojivima sa zajedničkim tržištem, povrijedila svoje obveze na temelju te odluke.
            17. Nakon te presude, Talijanska Republika, kako bi uredila povrat dotičnih potpora, donijela je članak 1. Zakonodavnog dekreta br. 10 o odredbama radi provedbe obveza Zajednice i međunarodnih obveza (decreto‑legge n. 10 – Disposizioni volte a dare attuazione ad obblighi comunitari ed internazionali) od 15. veljače 2007., koji je na temelju Zakona br. 46 od 6. travnja 2007. s izmjenama pretvoren u zakon (u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 10/2007), pod naslovom „Izvršenje presude koju je 1. lipnja 2006. donio Sud Europskih zajednica u predmetu C‑207/05. Provedba Odluke Komisije 2003/193/EZ od 5. lipnja 2002. Postupak zbog povrede na temelju čl. 228. Ugovora o EZ‑u br. 2006/2456“, članak 24. stavak 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008 i članak 19. Zakonodavnog dekreta br. 135 od 25. rujna 2009. o hitnim odredbama za provedbu obveza Zajednice i izvršenje presuda Suda Europskih zajednica (decreto‑legge n. 135 – Disposizioni urgenti per l’attuazione di obblighi comunitari e per l’esecuzione di sentenze della Corte di giustizia delle Comunità europee), koji je na temelju Zakona br. 166 od 20. studenoga 2009. s izmjenama pretvoren u zakon.
            18. Agenzia delle entrate dostavila je društvu A2A tijekom 2009. godine porezna rješenja kako bi naplatila svote poreza na dobit koji ASM Brescia SpA i AEM SpA nisu platili na temelju oslobođenja od poreza koje im je odobrila Talijanska Republika. Tim poreznim rješenjima zahtijevalo se plaćanje iznosa od 170 milijuna eura glavnice i iznosa od 120 milijuna eura na temelju kamata obračunatih složenim kamatnim računom.
            19. Društvo A2A podnijelo je tužbu protiv tih poreznih rješenja. Pred sudom koji je uputio zahtjev, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), ono je istaknulo da je članak 24. stavak 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008 protivan pravu Unije. Naime, za obračun kamata ta odredba upućuje na članke 9. i 11. Uredbe br. 794/2004, iako se, prema njezinu članku 13. petom stavku, ta uredba ratione temporis  ne primjenjuje na Odluku 2003/193, koja je dostavljena Talijanskoj Republici prije stupanja na snagu navedene uredbe.
            20. U zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe, pozivajući se na presudu Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707, t. 46.), da ni iz prava Unije ni iz sudske prakse Suda u trenutku donošenja Odluke 2003/193 nije proizlazilo da se kamate koje se primjenjuju tijekom povrata državnih potpora obuhvaćenih tom odlukom moraju obračunavati složenim kamatnim računom. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da se Komisijina praksa u to vrijeme sastojala u upućivanju na odredbe nacionalnog prava. Talijansko pravo, na temelju članka 1282. Građanskog zakonika, primjenjuje jednostavne kamate i dopušta primjenu složenih kamata na novčane obveze samo pod uvjetima predviđenima člankom 1283. Građanskog zakonika, koji nisu ispunjeni što se tiče povrata potpora o kojima je riječ u glavnom postupku.
            21. U tim okolnostima, Corte suprema di cassazione postavlja pitanje stvara li pravo Unije prepreku nacionalnoj odredbi kao što je članak 24. stavak 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008, ili dopušta propisivanje primjene složenih kamata na povrat državne potpore, iako je odluka o povratu dotične potpore bila dostavljena prije stupanja na snagu Uredbe br. 794/2004.
            22. S obzirom na ta razmatranja, navedeni je sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 14. [Uredbe br. 659/1999] i članke 9., 11. i 13. [Uredbe br. 794/2004] tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo koje, u odnosu na postupak za povrat državne potpore nastavno na odluku Komisije dostavljenu 7. lipnja 2002., propisuje da se kamate utvrđuju na temelju odredbi poglavlja V. Uredbe [br. 794/2004] (a posebno njezinih članaka 9. i 11.), odnosno primjenjujući kamatnu stopu koja se temelji na sustavu složenih kamata?“
            O prethodnom pitanju
            23. Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se pravo Unije, posebno članak 14. Uredbe br. 659/1999 kao i članci 11. i 13. Uredbe br. 794/2004, nacionalnom propisu poput članka 24. stavka 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008, kojim se propisuje, upućivanjem na Uredbu br. 794/2004, primjena složenih kamata na povrat državne potpore koja je proglašena nespojivom sa zajedničkim tržištem, iako je odluka kojom je ta potpora proglašena nespojivom sa zajedničkim tržištem i kojom je naložen povrat te potpore bila donesena i dostavljena odnosnoj državi članici prije stupanja na snagu te uredbe.
            24. Ponajprije treba zaključiti da zahtjev za prethodnu odluku ne upućuje samo na članak 24. stavak 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008 već također na članak 1. Zakonodavnog dekreta br. 10 od 15. veljače 2007. kao i članak 19. Zakonodavnog dekreta br. 135 od 25. rujna 2009., spomenute u točki 17. ove presude. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je, što se tiče predmeta u glavnom postupku, sadržaj članka 1. stavka 3. Zakonodavnog dekreta br. 10 od 15. veljače 2007. i članka 24. stavka 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008 istovjetan.
            25. Zahtjev za prethodnu odluku ne navodi jasno koje su od tih odredbi primjenjive na predmet u glavnom postupku. U njemu se samo zaključuje da se presuda koja je predmet spora pred sudom koji je uputio zahtjev temelji na shvaćanju da je „obračun kamata složenim kamatnim računom pravilan, s obzirom na to da je proveden sukladno članku 24. stavku 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008“. U tim okolnostima, treba krenuti od pretpostavke prema kojoj se zadnje navedena odredba primjenjuje na predmet u glavnom postupku, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            26. Na temelju članka 14. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 659/1999, ako su donesene negativne odluke u slučajevima nezakonite potpore, Komisija odlučuje da predmetna država članica poduzima potrebne mjere kako bi povratila potporu danu korisniku. Potpora koju je potrebno povratiti na temelju odluke o povratu uključuje, sukladno članku 14. stavku 2. te uredbe, i kamate. Međutim, ta odredba ne navodi obračunavaju li se te kamate na temelju jednostavnog ili složenog kamatnog računa.
            27. U tom pogledu, kao prvo, treba zaključiti – iako članak 11. stavak 2. Uredbe br. 794/2004 navodi da se kamatna stopa primjenjuje kako je obračunata složenim kamatnim računom do dana povrata potpore i da se na obračunatu, a nenaplaćenu kamatu u jednoj godini obračunava kamata za svaku sljedeću godinu – da je ta odredba primjenjiva, sukladno članku 13. petom stavku te uredbe, samo na odluke o povratu dostavljene nakon datuma stupanja na snagu navedene uredbe, odnosno nakon 20. svibnja 2004.
            28. Stoga, budući da je Odluka 2003/193 kojom su potpore koje su predmet povrata u glavnom postupku proglašene nespojivima sa zajedničkim tržištem bila dostavljena Talijanskoj Republici 7. lipnja 2002., odnosno nakon stupanja na snagu Uredbe br. 794/2004, članak 11. stavak 2. te uredbe nije kao takav primjenjiv ratione temporis  u glavnom postupku.
            29. Što se tiče, kao drugo, pitanja koji se propis primjenjivao prije stupanja na snagu Uredbe br. 794/2004 za utvrđivanje trebaju li kamate biti jednostavne ili složene, valja podsjetiti da je u presudi Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707, t. 46.) Sud utvrdio da na dan donošenja odnosne odluke u predmetu u kojem je donesena ta presuda, odnosno 12. srpnja 2000., ni pravo Zajednice ni sudska praksa Suda ili Općeg suda nisu navodili trebaju li kamate koje su uključene u povrat potpore biti izračunate na temelju jednostavnog ili složenog kamatnog računa. U nedostatku odredbe prava Unije o tom pitanju, Sud je smatrao da praksa Komisije, detaljno opisana u njezinu dopisu upućenom državama članicama SG (91) D/4577 od 4. ožujka 1991., povezuje pitanje naplate kamata s postupovnim pravilima o povratu te u tom pogledu upućuje na nacionalno pravo (presuda Komisija/Département du Loiret, C‑295/07, EU:C:2008:707, t. 82. do 84.).
            30. Tek u svojoj Komunikaciji o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora objavljenoj 8. svibnja 2003. Komisija je izričito navela da će u svim odlukama kojima se nalaže povrat nezakonite potpore koje bi ubuduće mogla donijeti primijeniti složenu kamatnu stopu (presuda Komisija/Département du Loiret, C‑295/07, EU:C:2008:707, t. 46.) i da očekuje da države članice prilikom izvršenja odluka o povratu primjenjuju složene kamate.
            31. Što se tiče Odluke 2003/193, ona u članku 3. stavku 2. zahtijeva da se potpora vrati odmah, u skladu s postupcima nacionalnog prava, međutim bez dodatnih pojašnjenja što se tiče pitanja trebaju li se te kamate obračunati na osnovi jednostavnog ili složenog kamatnog računa.
            32. Budući da je ta odluka bila dostavljena Talijanskoj Republici 7. lipnja 2002., odnosno nakon promjene Komisijine prakse najavljene u njezinoj Komunikaciji o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora, treba zaključiti, na temelju sudske prakse utvrđene u presudi Komisija/Département du Loiret (C‑295/07, EU:C:2008:707), da je na nacionalnom pravu da odredi treba li u ovom slučaju kamatnu stopu obračunati na osnovi jednostavnog ili složenog kamatnog računa.
            33. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi da tekst članka 24. stavka 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2004 upućuje samo na poglavlje V. Uredbe br. 794/2004, a ne na poglavlje VI., koje sadržava prijelaznu odredbu članka 13., tako da to upućivanje prema nacionalnom pravu ne podliježe vremenskom ograničenju navedenom u tom članku.
            34. Članak 24. stavak 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008, kako ga tumači sud koji je uputio zahtjev, ne može se smatrati protivnim članku 13. Uredbe br. 794/2004. Naime, iako taj članak u prvom stavku određuje datum stupanja na snagu te uredbe i u petom stavku navodi da se članak 11. stavak 2. navedene uredbe, koji se odnosi na izračun kamata na osnovi složenog kamatnog računa, primjenjuje samo na odluke o povratu dostavljene nakon dana stupanja na snagu te iste uredbe, iz takvog ograničenja primjenjivosti Uredbe br. 794/2004 ratione temporis ne može se izvesti zaključak o postojanju načela koje državama članicama, koje su na dan donošenja Odluke 2003/193 jedine bile nadležne za utvrđivanje osnove za izračun kamata, zabranjuje da zakonodavstvo uređuju na određeni način, a ne na neki drugi. Članak 13. Uredbe br. 794/2004 stoga ne uvodi pravilo o neretroaktivnosti koje se primjenjuje na nacionalna zakonodavstva prije stupanja na snagu Uredbe br. 794/2004.
            35. Kao treće, treba istaknuti da Zakonodavni dekret br. 185/2008, uređujući načine obračuna kamata koje se primjenjuju na povrat državne potpore koja je proglašena nespojivom sa zajedničkim tržištem, ima osobito za cilj izvršenje članka 3. Odluke 2003/193. Stoga se njime provodi članak 14. stavak 1. Uredbe br. 659/1999. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kada države članice usvajaju mjere kojima provode pravo Unije, one su obvezne poštovati opća načela tog prava (presuda Ålands Vindkraft, C‑573/12, EU:C:2014:2037, t. 125.).
            36. Među ta opća načela pripadaju, osobito, načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja.
            37. U tom pogledu treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iako se načelo pravne sigurnosti protivi retroaktivnoj primjeni uredbe, odnosno primjeni na situaciju nastalu prije njezina stupanja na snagu, neovisno o pozitivnim ili negativnim učincima koje bi takva primjena mogla imati za zainteresiranu osobu, to isto načelo zahtijeva da se svaka činjenična situacija, osim ako nije izričito protivno određeno, u pravilu ocjenjuje s obzirom na pravna pravila koja su u to vrijeme bila na snazi. Međutim, iako novi propis vrijedi samo za buduće vrijeme, on se, osim u slučaju odstupanja, također primjenjuje na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom razdoblja valjanosti prijašnjeg zakona (vidjeti u tom smislu presudu Bavaria, C‑120/08, EU:C:2010:798, t. 40. i 41. i navedenu sudsku praksu).
            38. Isto tako, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, područje primjene načela zaštite legitimnih očekivanja ne može se proširiti toliko da bi se spriječila, na općenit način, primjena novog propisa na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom valjanosti prijašnjeg zakona (presuda Stadt Papenburg, C‑226/08, EU:C:2010:10, t. 46. i navedena sudska praksa).
            39. U ovom slučaju treba podsjetiti da je primjena složenih kamata bila uvedena nacionalnim propisima navedenima u točkama 21. i 22. ove presude. Prije stupanja tih propisa na snagu, talijansko je pravo, na temelju članka 1282. Građanskog zakonika, primjenjivalo jednostavne kamate.
            40. Predviđajući primjenu složenih kamata na povrat potpora koje su Odlukom 2003/193 proglašene nespojivima sa zajedničkim tržištem, Zakonodavni dekret br. 185/2008 nema nikakav retroaktivni učinak i njime se samo novi propisi primjenjuju na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom valjanosti prijašnjeg propisa.
            41. Naime, s jedne strane, članak 36. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008 određuje njegovo stupanje na snagu na dan objave u Gazetta ufficiale della Repubblica italiana , do koje je došlo 29. studenoga 2008., tako da taj zakonodavni dekret nije stupio na snagu prije dana objave. S druge strane, porezna rješenja u kojima su primijenjene kamate na temelju složenog kamatnog računa dostavljena su društvu A2A nakon stupanja na snagu tog zakonodavnog dekreta. S obzirom na to da potpora proglašena nespojivom sa zajedničkim tržištem o kojoj je riječ u glavnom postupku nije vraćena niti je bila predmet gore navedenih poreznih rješenja na dan stupanja na snagu tog zakonodavnog dekreta, ne može se smatrati da on utječe na situaciju nastalu prije njegova stupanja na snagu.
            42. Osim toga, s obzirom na znatno vremensko razdoblje koje je prošlo između donošenja Odluke 2003/193 kojom je Komisija zatražila povrat državne potpore o kojoj je riječ u glavnom postupku 5. lipnja 2002. i izdavanja poreznog rješenja namijenjenog osiguravanju učinkovitog povrata te potpore tijekom 2009. godine, potrebno je smatrati da je primjena složenih kamata osobito primjereno sredstvo za osiguravanje potpune neutralizacije tržišnih prednosti nezakonito dodijeljenih poduzetnicima koji su korisnici navedene državne potpore.
            43. Slijedom navedenog, opća načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja ne protive se nacionalnom propisu kao što je Zakonodavni dekret br. 185/2008, o kojem je riječ u glavnom postupku.
            44. Naposljetku, što se tiče pitanja koje je istaknuo A2A u pisanom očitovanju, odnosno povređuje li se Zakonodavnim dekretom br. 185/2008 načelo jednakog postupanja, treba istaknuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nije potrebno ispitivati druga pitanja koja su stranke glavnog postupka podnijela Sudu osim onih koja su predmet odluke kojom nacionalni sud upućuje prethodno pitanje (vidjeti u tom smislu presudu Kersbergen‑Lap i Dams‑Schipper, C‑154/05, EU:C:2006:449, t. 21. i 22. kao i navedenu sudsku praksu).
            45. Nesporno je da u svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev nije istaknuo to pitanje.
            46. U svakom slučaju, Sud ne raspolaže elementima koji bi mu omogućili da provjeri pokušava li se A2A pozivati na nacionalnu praksu odlučivanja koja bi mogla biti protivna poštovanju zakonitosti. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo jednakog postupanja mora se pomiriti s poštovanjem načela zakonitosti, u skladu s kojim se nitko ne može u svoju korist pozvati na nezakonitost počinjenu u korist trećega (presuda The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10, EU:C:2011:719, t. 62. i navedena sudska praksa).
            47. Sud stoga ne može ispitati argument društva A2A o mogućoj razlici u postupanju protivnoj načelu nediskriminacije.
            48. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da se članak 14. Uredbe br. 659/1999 i članci 11. i 13. Uredbe br. 794/2004 ne protive nacionalnom propisu kao što je članak 24. stavak 4. Zakonodavnog dekreta br. 185/2008, kojim se propisuje, upućivanjem na Uredbu br. 794/2004, primjena složenih kamata na povrat državne potpore, iako je odluka kojom je ta potpora proglašena nespojivom sa zajedničkim tržištem i kojom je naložen njezin povrat bila donesena i dostavljena odnosnoj državi članici prije stupanja na snagu te uredbe.
            Troškovi
            49. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Članak 14. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka 93. Ugovora o EZ‑u i članci 11. i 13. Uredbe Komisije (EZ) br. 794/2004 od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe br. 659/1999 ne protive se nacionalnom propisu kao što je članak 24. stavak 4. Zakonodavnog dekreta br. 185 od 29. studenoga 2008. o hitnim mjerama potpore za domaćinstvo, rad, zapošljavanje i poduzetnike te u svrhu izmjene nacionalnog strateškog okvira protukriznim mjerama, koji je na temelju Zakona br. 2 od 28. siječnja 2009. s izmjenama pretvoren u zakon, kojim se propisuje, upućivanjem na Uredbu br. 794/2004, primjena složenih kamata na povrat državne potpore, iako je odluka kojom je ta potpora proglašena nespojivom sa zajedničkim tržištem i kojom je naložen njezin povrat bila donesena i dostavljena odnosnoj državi članici prije stupanja na snagu te uredbe.