title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. siječnja 2016.#Europska komisija protiv Republike Cipra.#Povreda obveze države članice – Slobodno kretanje osoba – Radnici – Članci 45. i 48. UFEU‑a – Davanja za slučaj starosti – Razlika u postupanju vezana za dob – Službenici neke države članice koji nisu napunili 45 godina i koji tu državu članicu napuštaju radi obavljanja profesionalne djelatnosti u drugoj državi članici ili u okviru neke institucije Europske unije.#Predmet C-515/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Slobodno kretanje osoba — Radnici — Članci 45. i 48. UFEU‑a — Davanja za slučaj starosti — Razlika u postupanju vezana za dob — Službenici neke države članice koji su napunili 45 godina i koji tu državu članicu napuštaju radi obavljanja profesionalne djelatnosti u drugoj državi članici ili u okviru neke institucije Europske unije“
      U predmetu C‑515/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 14. studenoga 2014. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju H. Tserepa‑Lacombe i D. Martin, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Republike Cipra, koju zastupaju N. Ioannou i D. Kalli, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi da je Republika Cipar povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 45. i 48. UFEU‑a kao i članka 4. stavka 3. UFEU‑a zato što nije s retroaktivnim učinkom od 1. svibnja 2004. opozvala kriterij vezan za dob koji se nalazi u članku 27. Zakona 97 (Ι)/1997 o mirovinama a koji odvraća radnike od toga da napuste svoju državu članicu podrijetla radi obavljanja djelatnosti u drugoj državi ili u okviru institucije Europske unije ili druge međunarodne organizacije i koji za posljedicu ima uspostavljanje nejednakog postupanja prema, s jedne strane, radnicima migrantima, uključujući one koji rade u institucijama Unije ili nekoj drugoj međunarodnoj organizaciji te, s druge strane, službenika koji su obavljali svoju djelatnost na Cipru.

         Pravni okvir

               2

               U skladu s člankom 24. stavkom 1. Zakona 97 (I)/1997:
               „Kada službeniku prestane zaposlenje zbog obavljanja javne funkcije koja je nespojiva s prethodnom funkcijom ili radnim mjestom, u svim slučajevima za svoju službu prima:

                        (a)

                        mirovinu na temelju članka 8. (koeficijent mirovine i paušalni iznos) bez obzira na uvjet o pet godina službe, i

                        (b)

                        dodatnu mirovinu u iznosu koji ministarsko vijeće ocijeni pravednim i razumnim.“

               3

               Članak 25. stavak 1. tog zakona glasi kako slijedi:
               „Ako službenik koji je zaposlen na radnom mjestu koje daje pravo na mirovinu ima odobrenje za napuštanje tog radnog mjesta radi njegova izvjesnog imenovanja na radno mjesto u neko tijelo, vlada Republike Cipra u trenutku kada službenik napušta javnu službu tom tijelu isplaćuje paušalni iznos koji je jednak jednoj dvanaestini njegove mjesečne plaće koja u trenutku njegova odlaska daje pravo na mirovinu s obzirom na broj mjeseci provedenih u službi i iznos koji je jednak iznosima koje je službenik uplatio radi prijenosa mirovine svojoj udovici i svojoj djeci, uvećanima za kamate izračunane prema stopi koju utvrdi ministarstvo financija. U tom slučaju tijelo uzima u obzir njegov rad u javnoj službi radi izračuna trajanja službe koja mu daje pravo na povlastice i radi izračuna povlastica u slučaju odlaska koje će imati pravo primiti od tijela na osnovi sustava povlastica u slučaju odlaska koji je na snazi u tijelu a koji je sličan vladinom sustavu mirovina.“

               4

               Članak 27. stavak 1. Zakona 97 (I)/1997 određuje:

                        „a)

                        Kada službenik koji ima barem četrdeset i pet godina, koji je zaposlen na radnom mjestu koje daje pravo na mirovinu i koji je u službi proveo pet ili više godina [...], podnese zahtjev za prijevremeni odlazak iz službe a koji nadležno tijelo prihvati, odmah prima paušalni iznos na koji zbog svoje službe ima pravo, kao što se i njegovu mirovinu konsolidira, a zatim i isplaćuje kada navrši četrdeset pet godina [...]. Mirovina i paušalni iznos izračunavaju se u skladu s člankom 8. (koeficijent mirovine i paušalni iznos) na osnovi njegove plaće koja daje pravo na mirovinu u trenutku njegova prijevremena odlaska. Mirovina, koja će biti isplaćena u trenutku kada predmetna osoba navrši četrdeset pet godina, uvećat će se za postotak za koji su mirovine eventualno porasle od trenutka njegova odlaska do datuma isplate mirovine [...]

                        b)

                        Kada službenik, koji je zaposlen na radnom mjestu koje daje pravo na mirovinu a ne ispunjava druge uvjete navedene u točki (a) ovog stavka, ali je proveo barem tri godine u službi koja daje pravo na mirovinu, da otkaz na radnom mjestu uz odobrenje nadležnog tijela, odmah nakon što je dao otkaz prima paušalni iznos koji je jednak jednoj dvanaestini njegove mjesečne plaće koja daje pravo na mirovinu s obzirom na broj mjeseci provedenih u službi.“

               5

               Članak 26.A Zakona (izmijenjenog) 31 (I)/2012 o mirovinama predviđa da službenici zaposleni u javnoj službi na radnom mjestu koje daje pravo na mirovinu i koje napuste to radno mjesto radi obavljanja funkcije na mjestu imenovanog dužnosnika u instituciji Unije imaju pravo od ciparske vlade tražiti da isplati Uniji iznos koji odgovara kapitaliziranoj vrijednosti povlastica koje su stekli na temelju primjene sustava mirovina za službenike, aktualiziranoj na datum stvarnog prijenosa. Članak 26.B tog zakona predviđa analogno pravo kada je riječ o prijenosu mirovinskih prava iz mirovinskog sustava Unije u nacionalni mirovinski sustav javne službe u slučaju kada je dužnosnik Unije koji je stekao prava na mirovinu imenovan na radno mjesto u okviru javne službe koje daje pravo na mirovinu. Te odredbe, koje mijenjaju one iz Zakona 97 (I)/1997, stupile su na snagu s retroaktivnim učinkom od 1. svibnja 2004.

               6

               Zakon 113 (I)/2011 o mirovinskim povlasticama službenika i agenata u širem javnom sektoru, uključujući lokalne zajednice (odredbe opće primjene) predviđa da su novi službenici, dakle oni imenovani nakon stupanja na snagu tog zakona, to jest 1. listopada 2011., dio drugog mirovinskog sustava u kojem nema razlike u postupanju s obzirom na dob.

         Predsudski postupak

               7

               Komisija je, nakon što je od Republike Cipra zatražila da se očituje, istoj 26. ožujka 2012. uputila obrazloženo mišljenje kojim joj prigovara da od 1. svibnja 2004. nije ukinula odredbe vezane za dob sadržane u ciparskom propisu o mirovinama te da je stoga povrijedila svoje obveze koje ima na temelju članaka 45. i 48. UFEU‑a kao i članka 4. stavka 3. UEU‑a u vezi s člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije. Komisija je tu državu članicu pozvala da poduzme mjere potrebne za usklađivanje s tim obrazloženim mišljenjem u roku od dva mjeseca od njegova primitka.

               8

               Republika Cipar je u svojem odgovoru od 28. svibnja 2012. na spomenuto obrazloženo mišljenje istaknula da s obzirom na to da je zakonodavna izmjena donesena kako bi se omogućio prijenos mirovinskih prava službenika koji napuštaju tu državu članicu da bi stupili u službu neke institucije Unije, ona ni na koji način ne može kršiti te odredbe prava Unije.

               9

               Budući da taj odgovor nije bio u potpunosti zadovoljavajući, Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.

         Dopuštenost

               10

               Republika Cipar tvrdi da je tužba nedopuštena zbog toga što je u njoj proširen predmet spora koji je određen u predsudskom postupku i to na način da se tek u tužbi po prvi put navode argumenti koji se odnose na situaciju službenika koji su u drugoj državi članici imenovani u međunarodnu organizaciju koja nije institucija Unije.

               11

               Usto, Republika Cipar smatra da su prigovori koji se odnose na radnike migrante općenito nedopušteni jer nisu dovoljno precizni i jer se pismo opomene kao i obrazloženo mišljenje odnose samo na dužnosnike Unije koji su dužnosnici migranti.

               12

               Valja podsjetiti da iako je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda predmet tužbe podnesene sukladno članku 258. UFEU‑a određen u predsudskom postupku koji je tom odredbom predviđen pa se Komisijino obrazloženo mišljenje i tužba moraju temeljiti na istovjetnim prigovorima, taj zahtjev ne može ići dotle da u svakom slučaju mora postojati savršeno podudaranje između izlaganja prigovora, ako nije došlo do proširenja ili izmjene predmeta spora (vidjeti osobito presude Komisija/Njemačka, C‑433/03, EU:C:2005:462, t. 28.; Komisija/Finska, C‑195/04, EU:C:2007:248, t. 18., i Komisija/Nizozemska, C‑576/10, EU:C:2013:510, t. 34.).

               13

               Dakle, Komisija može precizirati svoje prigovore koje je prvotno navela u tužbi, ali pod uvjetom da ne izmijeni predmet spora (vidjeti presudu Komisija/Finska, C‑195/04, EU:C:2007:248, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               14

               U ovom slučaju Komisija nije ni proširila ni izmijenila predmet tužbe kako je određen u predsudskom postupku.

               15

               Naime, s jedne strane, kao što je Komisija navela u svojoj replici, navođenje situacije službenika imenovanih u okviru međunarodne organizacije koja nije Unija a koja se nalazi u drugoj državi članici, a ne u Republici Cipru, nije imalo za cilj proširiti predmet tužbe, već samo objasniti primjenjivost članka 45. UFEU‑a na situaciju u kojoj je državljanin Unije bio određeno razdoblje zaposlen u međunarodnoj organizaciji sa sjedištem na područje takve države članice radi ostvarivanja prava na starosnu mirovinu.

               16

               U tom pogledu je nužno utvrditi da je Komisija i u svojem pismu opomene i u svojem obrazloženom mišljenju te u svojoj tužbi navela povredu članka 45. UFEU‑a zbog prepreke slobodnom kretanju radnika migranata u koje spadaju i spomenuti službenici.

               17

               S druge strane, premda to pismo opomene, obrazloženo mišljenje i tužba sadržavaju dijelove koji se odnose na posebnu situaciju radnika migranata zaposlenih u institucijama Unije, i dalje stoji činjenica da je Komisija i u predsudskom postupku i u žalbi tvrdila da ciparski propis ima za posljedicu to da priječi slobodu kretanja radnika kako ih se općenito smatra, a da pritom nije ograničila svoju tužbu samo na radnike migrante koji su napustili Cipar kako bi išli raditi u institucije Unije.

               18

               U tim okolnostima je tužba Komisije u cijelosti dopuštena.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               19

               Komisija tvrdi da – s obzirom na to da primjenom članka 27. stavka 1. Zakona 97 (I)/1997 službenik koji ima manje od 45 godina i koji dâ otkaz na radno mjesto u ciparskoj javnoj službi radi obavljanja profesionalne djelatnosti u državi članici koja nije Cipar ili funkcije u okviru institucije Unije ili neke druge međunarodne organizacije prima samo paušalni iznos i gubi svoja buduća prava na mirovinu, dok službenik koji nastavlja obavljati profesionalnu djelatnost na Cipru ili koji napusti svoje zaposlenje u javnoj službi te države članice radi obavljanja određene javne službe u toj istoj državi članici ili kojega zaposli neko ciparsko javnopravno tijelo zadržava ta prava – navedena odredba stavlja radnike migrante u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji svoju profesionalnu djelatnost obavljaju samo na Cipru.

               20

               Prema Komisiji, spomenuta odredba uvodi razliku u postupanju prema radnicima koji nisu koristili svoje pravo na slobodno kretanje u odnosu na radnike migrante, pri čemu su potonji u nepovoljnijem položaju, zato što gubitak mirovinskih prava utječe samo na radnike koji su koristili svoje pravo na slobodno kretanje.

               21

               Iako se takva odredba primjenjuje bez razlike, ona može odvratiti radnike od toga da napuste svoju državu članicu podrijetla radi obavljanja gospodarske djelatnosti u drugoj državi članici ili u okviru institucije Unije te je stoga prepreka slobodi kretanja radnika unutar Unije, zabranjena člankom 45. UFEU‑a.

               22

               Isto tako Komisija smatra da članak 27. stavak 1. Zakona 97 (I)/1997 onemogućuje radniku migrantu da iskoristi cjelokupno razdoblje osiguranja teistom radniku ne jamči karijeru u pogledu socijalne sigurnosti kao što je to propisano člankom 48. UFEU‑a.

               23

               Komisija tvrdi da donošenje Zakona113 (I)/2011 ne utječe na činjenicu da se spomenuti članak 27. stavak 1. nastavlja primjenjivati na službenike koji su u službu stupili prije 1. listopada 2011. kada je taj zakon stupio na snagu.

               24

               Usto, Komisija smatra da uvjet vezan za dob predviđen člankom 27. Zakona 97 (I)/1997 može odvratiti ciparske službenike od toga da prije nego što navrše 45 godina napuste nacionalnu javnu službu radi obavljanja gospodarske djelatnosti u okviru institucije Unije zbog toga što bi, kada bi prihvatili zaposlenje u takvoj instituciji, na temelju nacionalnog sustava socijalnog osiguranja izgubili pravo na mirovinsko primanje na koje bi imali pravo kada ne bi prihvatili to zaposlenje, a što se ne može prihvatiti s obzirom na članak 45. UFEU‑a i članak 4. stavak 3. UEU‑a.

               25

               Komisija ističe da sud koji je uputio zahtjev navodi da Republika Cipar nema izravne veze s diskriminacijom na temelju dobi o kojoj je riječ u ovom slučaju, da ta država članica nije dostavila nijedan dokaz koji bi mogao dopustiti proširenje njezinih navoda i, osim toga, da razlozi isključivo gospodarske prirode ne mogu biti važni razlozi u općem interesu koji bi mogli opravdati ograničenje temeljne slobode zajamčene Ugovorom o FEU.

               26

               Republika Cipar tvrdi da članak 48. UFEU‑a nije primjenjiv i da Komisija ne može na njemu temeljiti svoju tužbu jer, u biti, iako je taj članak pravna osnova koja omogućava donošenje mjera kojima se uređuje uzimanje u obzir svih razdoblja osiguranja ostvarenih u različitim državama članicama, on ipak kao takav ne stvara pravo uzimanja u obzir tih razdoblja.

               27

               Prema toj državi članici, uvjet vezan za dob predviđen člankom 27. Zakona 97 (I)/1997 se od donošenja Zakona 31 (I)/2012, koji je s retroaktivnim učinkom stupio na snagu 1. svibnja 2004., više ne primjenjuje u slučaju kada nacionalni službenik odlazi radi zapošljavanja na mjesto službenika u instituciji Unije i obrnuto.

               28

               Republika Cipar smatra ne samo da se sa službenikom koji napušta ciparsku javnu službu radi zaposlenja u instituciji Unije ne postupa različito već, naprotiv, da se prema tom službeniku postupa manje povoljno nego prema službeniku koji napušta ciparsku javnu službu radi obavljanja profesionalne djelatnosti kod drugog poslodavca na Cipru zato što potonji službenik nema mogućnost prenijeti svoja mirovinska prava.

               29

               Usto, ta država članica ističe da se članak 27. Zakona 97 (I)/1997 bez razlike primjenjuje na radnike koji su čitavu profesionalnu karijeru odradili na nacionalnom teritoriju i na radnike koji su odlučili raditi u drugoj državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo.

               30

               Prema Republici Cipru, taj članak podrazumijeva gubitak povlastice ne zbog korištenja prava na slobodu kretanja, već zbog odluke radnika da da otkaz u nacionalnoj javnoj službi i da napusti odgovarajući strukovni sustav socijalne sigurnosti.

               31

               Naposljetku, Republika Cipar smatra da razlike u uvjetima dodjele povlastica socijalne sigurnosti mogu dovesti u opasnost ravnotežu ciparskog sustava, zbog čega je, čak i da se pretpostavi da spomenuti članak uvodi prepreku slobodi kretanja radnika, takva prepreka opravdana jer joj je cilj jamčiti uravnoteženost profesionalnog sustava službenika uz poštovanje načela proporcionalnosti.

         Ocjena Suda

               32

               Najprije valja odbiti argument Republike Cipra prema kojem se tužba Komisije ne može temeljiti na članku 48. UFEU‑a.

               33

               Naime, suprotno onomu što ta država članica tvrdi, okolnost da je taj članak pravna osnova donošenja mjera čija je svrha uspostavljanje slobode kretanje radnika, među ostalim provođenjem sustava koji radnicima omogućava da im se uzmu u obzir sva razdoblja osiguranja ostvarena u različitim državama članicama, ne znači da pozivanje na spomenuti članak nije relevantno u okviru ove tužbe.

               34

               Sud je već presudio da članak 48. UFEU‑a, čiji je cilj pridonijeti što sveobuhvatnijem uspostavljanju slobode kretanja radnika (vidjeti osobito presudu Silva Martins,C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 70. i navedenu sudsku praksu) podrazumijeva, među ostalim, da radnici migranti ne smiju gubiti prava na davanja iz socijalnog osiguranja niti im se njihov iznos smije smanjiti zbog činjenice da su se koristili svojim pravom na slobodno kretanje koje im dodjeljuje Ugovor (vidjeti osobito presude Nemec, C‑205/05, EU:C:2006:705, t. 38., i Bosmann, C‑114/13, EU:C:2015:81, t. 39.).

               35

               Usto je Sud također presudio da se zahtjev za potpunošću može izravno zadovoljiti primjenom članaka 45. i 48. UFEU‑a, a da se pritom ne mora posezati za pravilima o usklađivanju koje u skladu s potonjim člankom usvoji Vijeće (vidjeti u tom smislu presudu Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, t. 36.).

               36

               Osim toga valja utvrditi da temelj Komisijine tužbe nije samo niti uglavnom ili pretežno članak 48. UFEU‑a, već povreda prava na slobodno kretanje radnika predviđeno člankom 45. UFEU‑a, u vezi s člankom 45. UFEU‑a i 4. stavkom 3. UEU‑a.

               37

               Posljedično valja ispitati je li ciparski propis kojime se Komisijina tužba bavi u skladu s tim trima odredbama.

               38

               Premda države članice zadržavaju nadležnost za uređenje vlastitih sustava socijalne sigurnosti, one ipak u izvršavanju te nadležnosti moraju poštovati pravo Unije, a osobito odredbe Ugovora o slobodi kretanja radnika i pravu slobodnog poslovnog nastana (vidjeti osobito presudu Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 43.).

               39

               U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda cilj svih odredaba Ugovora o slobodnom kretanju državljana Unije olakšati na području Unije obavljanje profesionalnih djelatnosti svih vrsta i da su im protivne mjere koje te državljane mogu staviti u nepovoljniji položaj kada žele obavljati gospodarsku djelatnost na području neke druge države članice. U tom kontekstu državljani država članica osobito imaju pravo, izravno na temelju Ugovora, napustiti državu članicu podrijetla kako bi otišli na područje druge države članice i tamo boravili s ciljem da tamo obavljaju gospodarsku djelatnost (vidjeti osobito presudeBosman, C 415/93, EU:C:1995:463, t. 94. i 95., Ritter‑Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, t. 33.; Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 44.; CasteelsC‑379/09, EU:C:2011:131, t. 21., kao i Las, C‑202/11, EU:C:2013:239, t. 19.).

               40

               Iako doduše primarno pravo Unije ne može osiguraniku jamčiti da mu odlazak u drugu državu članicu neće utjecati na socijalnu sigurnost, osobito u pogledu davanja za slučaj bolesti i starosnih mirovina, s obzirom na to da takvo premještanje, vodeći osobito računa o postojećim razlikama između sustava i zakonodavstava država članica, može, ovisno o slučaju, za dotičnu osobu biti manje ili više povoljno ili nepovoljno u pogledu socijalne zaštite, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kada je primjena nekog nacionalnog propisa manje povoljna, taj je nacionalni propis u skladu s pravom Unije samo ako, među ostalim, ne stavlja dotičnog radnika u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji sve svoje djelatnosti obavljaju u državi članici u kojoj se on primjenjuje i ako ne dovodi do toga da se socijalni doprinosi samo jednostavno uplate u izgubljene fondove (vidjeti presudu Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Također, Sud je opetovano presudio da se svrha članaka 45. i 48. UFEU‑a ne može ostvariti ako radnici migranti, nakon što koriste svoje pravo na slobodno kretanje, gube povlastice socijalnog osiguranja koje im jamči samo zakonodavstvo države članice (vidjeti osobito presude Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 46.; da Silva Martins, C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 74., kao i Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 46.).

               42

               Osim toga, prema sudskoj praksi Suda, članci 45. i 48. UFEU‑a imaju osobito za cilj izbjeći to da se, bez objektivnog opravdanja, prema radniku koji je korištenjem svojeg prava na slobodno kretanje bio zaposlen u više od jedne države članice postupa nepovoljnije nego prema onomu koji je čitavu svoju karijeru ostvario u samo jednoj državi članici (vidjeti presudu da Silva Martins, C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 76.).

               43

               U ovom slučaju iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da primjenom članka 27. stavka 1. Zakona 97 (I)/1997, u vezi s člancima 24. i 25. tog zakona, službenik koji ima manje od 45 godina i koji da otkaz na radnom mjestu u okviru ciparske javne službe radi obavljanja profesionalne djelatnosti u drugoj državi članici, u okviru institucije Unije ili neke druge međunarodne organizacije, odmah prima paušalni iznos i gubi pravo na to da mu se mirovina konsolidira, unovči i isplati kada napuni 55 godina, dok službenik koji ostane na tom radnom mjestu ili koji ga napusti radi obavljanja drugih javnih funkcija na Cipru odmah prima spomenuti iznos i zadržava to pravo.

               44

               S obzirom na to, iako Zakon 113 (I)/2011 predviđa da „novi službenici“, to jest oni imenovani nakon 1. listopada 2011., potpadaju pod drugi mirovinski sustav koji više ne sadržava takvu razliku u postupanju, ipak preostaje činjenica da se, kao što je istaknula Komisija a da joj u pogledu toga Republika Cipar nije prigovorila, prethodni sustav to jest onaj predviđen Zakonom 97 (I)/1997 nastavlja primjenjivati na službenike imenovane prije tog datuma uključujući u njih i one koji su već dali otkaz.

               45

               Iz toga proizlazi da ciparski propis o kojemu je riječ može spriječiti ili učiniti dotičnim ciparskim službenicima manje privlačnim korištenje njihovih prava na slobodu kretanja. Naime taj propis ih može odvratiti od toga da napuste svoje zaposlenje u okviru javne službe njihove države članice podrijetla radi obavljanja profesionalne djelatnosti na području druge države članice ili u okviru institucije Unije ili neke druge međunarodne organizacije te stoga čini prepreku slobodi kretanja radnika unutar Unije koja je načelno zabranjena člankom 45. UFEU‑a.

               46

               Što se tiče argumenta Republike Cipra prema kojem propis o kojemu je riječ ne stavlja radnike migrante u nepovoljniji položaj jer se bez razlike primjenjuje na sve radnike koji se odluče napustiti ciparsku javnu službu radi toga da bi radili u svojoj državi članici podrijetla ili nekoj drugoj državi članici, valja podsjetiti da, kako bi neka mjera ograničila slobodno kretanje, nije nužno da se ona temelji na državljanstvu osoba u pitanju kao niti da ima za učinak da stavlja u povoljniji položaj sve nacionalne radnike kao niti da u nepovoljniji položaj stavlja samo državljane drugih država članica, a ne i nacionalne radnike. Dovoljno je da od te mjere koja donosi prednost koristi imaju samo određene osobe koje obavljaju profesionalnu djelatnost u državi članici u pitanju (vidjeti presudu Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Iako je točno da se propis o kojemu je riječ u ovom slučaju primjenjuje i na ciparske službenike koji su odlučili dati otkaz kako bi otišli raditi u privatni sektor u svojoj državi članici podrijetla kao i na one koji su dali otkaz i otišli iz te države članice kako bi radili u drugoj državi članici, u okviru institucije Unije ili neke druge međunarodne organizacije, i dalje ostaje činjenica da taj propis može ograničiti slobodu kretanja potonje kategorije službenika sprečavajući ih ili odvraćajući ih od toga da napuste svoju državu članicu podrijetla kako bi prihvatili zaposlenje u drugoj državi članici, u okviru institucije Unije ili neke druge međunarodne organizacije. Takav propis izravno uvjetuje ciparskim službenicima pristup tržištu rada u državama članicama koje nisu Republika Cipar i stoga može spriječiti slobodno kretanje radnika (vidjeti u tom smislu presudu Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 98. do 100. i 103.).

               48

               Usto, izmjene koje su Zakonom 31 (I)/2012 učinjene Zakonu 97 (I)/1997 a koje su s retroaktivnim učinkom stupile na snagu 1. svibnja 2004., premda među ostalim predviđaju da službenici zaposleni u ciparskoj javnoj službi na radnom mjestu koje daje pravo na mirovinu i koji su to mjesto napustili kako bi se zaposlili na radnom mjestu dužnosnika u instituciji Unije imaju pravo tražiti od ciparske vlade isplatu iznosa koji odgovara kapitaliziranoj vrijednosti povlastica koje su stekli primjenom mirovinskog sustava za službenike, one ipak ne uklanjaju sve prepreke slobodi kretanja dotičnih službenika, zato što ne obuhvaćaju situaciju onih, među potonjima, koji odluče ne prenijeti svoja mirovinska prava. Naime, ako ti službenici daju otkaz ili su dali otkaz u ciparskoj javnoj službi prije nego što su napunili 45 godina, gube svoja prava na mirovinu.

               49

               U tom pogledu, okolnost na koju se pozvala Republika Cipar, prema kojoj spomenuti službenici mogu, osim primitka paušalnog iznosa na temelju Zakona 97 (I)/1997, imati pravo na mirovinu na temelju Zakona 59 (I)/2010 o socijalnoj sigurnosti ako ispunjavaju uvjete predviđene tim zakonom, nije takva da dovodi u pitanje postojanje prepreke utvrđene u prethodnoj točki ove presude.

               50

               Naime, Komisija je u svojoj replici, a da joj Republika Cipar u tom pogledu nije prigovorila, navela da za razliku od službenika koji da otkaz nakon što je napunio 45 godina i koji ima pravo na mirovinu i na temelju Zakona 97 (I)/1997 i Zakona 59 (I)/2010, službenik zaposlen u ciparskoj javnoj službi na radnom mjestu koje daje pravo na mirovinu i koji to mjesto odluči napustiti prije nego što dosegne tu dob kako bi obavljao funkciju u okviru institucije Unije, a koji ne zatraži prijenos svojih mirovinskih prava, nema pravo na mirovinu na temelju Zakona 97 (I)/1997.

               51

               Stoga ciparski propis može tu potonju kategoriju službenika odvratiti od toga da napuste Cipar radi obavljanja profesionalne djelatnosti u okviru institucije Unije zbog toga što bi oni, kada bi prihvatili zaposlenje u takvoj instituciji, na temelju nacionalnog sustava socijalnog osiguranja izgubili pravo na mirovinsko primanje na koje bi imali pravo kada ne bi prihvatili to zaposlenje (vidjeti u tom smislu presude My, C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 47.; Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 19., i Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t. 16.).

               52

               Osim što je takva posljedica prepreka zabranjena člankom 45. UFEU‑a, nju se ne može prihvatiti ni sa stajališta obveze lojalne suradnje i pomoći koja tereti države članice s obzirom na Uniju i koja je izražena u obvezi predviđenoj člankom 4. stavkom 3. UEU‑a olakšavanja Uniji ispunjenje njezine misije (vidjeti u tom smislu presudu My, C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 48.).

               53

               Što se tiče argumenta koji je istaknula Republika Cipar prema kojem je prepreka slobodi kretanja radnika koja proizlazi iz odredaba članka 27. Zakona 97 (I)/1997 opravdana činjenicom da bi razlike u uvjetima dodjele povlastica socijalne sigurnosti mogle dovesti u pitanje ravnotežu sustava a da je cilj tih odredaba jamčiti tu ravnotežu, uz poštovanje načela proporcionalnosti, valja podsjetiti da premda razlozi isključivo ekonomske prirode ne mogu biti važan razlog u općem interesu koji bi mogao opravdati ograničenje temeljne slobode zajamčene Ugovorom (vidjeti presude Verkooijen, C‑35/98, EU:C:2000:294, t. 48.; Kranemann, C‑109/04, EU:C:2005:187, t. 34., i Thiele Meneses, C‑220/12, EU:C:2013:683, t. 43.), nacionalni propis ipak može biti opravdana prepreka temeljnoj slobodi ako takvu prepreku nalažu motivi ekonomskog poretka koji slijede cilj od općeg interesa (vidjeti presuduEssent i dr., C‑105/12 do C‑107/12, EU:C:2013:677, t. 52.). Ne može se isključiti da opasnost od ozbiljne štete financijskoj ravnoteži sustava socijalne sigurnosti može biti važan razlog u općem interesu koji može opravdati zanemarivanje odredaba Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje radnika (vidjeti u tom smislu presudu Kohll, C‑158/96, EU:C:1998:171, t. 41.).

               54

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, na nacionalnim je nadležnim tijelima da, kada donesu mjeru koja odstupa od načela zaštićenog pravom Unije, u svakom pojedinom slučaju dokažu da je spomenuta mjera prikladna za ostvarenje navedenog cilja i da ne prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje. Opravdavajući razlozi koje država članica može navesti moraju stoga biti poduprijeti prikladnim dokazima ili analizom prikladnosti i proporcionalnosti mjere ograničavanja koju je ta država članica donijela, kao i preciznim dokazima koji omogućuju proširenje njezine argumentacije. Takva objektivna analiza poduprta okolnostima i brojkama mora biti u mogućnosti dokazati pomoću ozbiljnih, usklađenih i uvjerljivih dokaza da postoji stvarna opasnost za ravnotežu sustava socijalne sigurnosti (vidjeti osobito presude Komisija/Belgija, C‑254/05, EU:C:2007:319, t. 36., kao i Bressol i dr., C‑73/08, EU:C:2010:181, t. 71.).

               55

               Međutim, u ovom slučaju je potrebno utvrditi da takav dokaz nedostaje. Naime, ciparska vlada samo aludira na opasnost remećenja ravnoteže sustava socijalnog osiguranja i tvrdi da propis o kojemu je riječ ispunjava uvjet proporcionalnosti iz prethodne točke ove presude.

               56

               Posljedično, prepreka slobodi kretanja radnika o kojoj je riječ u ovom slučaju nije opravdana.

               57

               Stoga Komisijinu tužbu valja proglasiti osnovanom.

               58

               U tim okolnostima valja zaključiti da je Republika Cipar povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 45. i 48. UFEU‑a kao i članka 4. stavka 3. UFEU‑a zato što nije s retroaktivnim učinkom od 1. svibnja 2004. opozvala uvjet vezan za dob koji se nalazi u članku 27. Zakona 97 (Ι)/1997 a koji odvraća radnike od toga da napuste svoju državu članicu podrijetla radi obavljanja djelatnosti u drugoj državi ili u okviru institucije Unije ili druge međunarodne organizacije i koji za posljedicu ima uspostavljanje nejednakog postupanja prema, s jedne strane, radnicima migrantima, uključujući one koji rade u institucijama Unije ili nekoj drugoj međunarodnoj organizaciji u odnosu na, s druge strane, službenike koji su obavljali svoju djelatnost na Cipru.

         Troškovi

               59

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Republika Cipar snosi troškove i da ista nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Republika Cipar je povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 45. i 48. UFEU‑a kao i članka 4. stavka 3. UFEU‑a zato što nije s retroaktivnim učinkom od 1. svibnja 2004. opozvala uvjet vezan za dob koji se nalazi u članku 27. Zakona 97 (Ι)/1997 o mirovinama a koji odvraća radnike od toga da napuste svoju državu članicu podrijetla radi obavljanja djelatnosti u drugoj državi ili u okviru institucije Europske unije ili druge međunarodne organizacije i koji za posljedicu ima uspostavljanje nejednakog postupanja prema, s jedne strane, radnicima migrantima, uključujući one koji rade u institucijama Europske unije ili nekoj drugoj međunarodnoj organizaciji u odnosu na, s druge strane, službenike koji su obavljali svoju djelatnost na Cipru.

                           2.

                           Republici Cipru nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: grčki


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 22. lipnja 2017.#Biogena Naturprodukte GmbH & Co KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije ZUM wohl – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Upućivanje na podnesak upućen žalbenom vijeću koji je ponovno iznesen u tužbi – Dokazi priloženi zahtjevu za javnu raspravu.#Predmet T-236/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      22. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Prijava figurativnog žiga Europske unije ZUM wohl — Apsolutni razlog za odbijanje — Opisni karakter — Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Upućivanje na podnesak upućen žalbenom vijeću koji je ponovno iznesen u tužbi — Dokazi priloženi zahtjevu za javnu raspravu“
      U predmetu T‑236/16,

         Biogena Naturprodukte GmbH & Co. KG, sa sjedištem u Salzburgu (Austrija), koju zastupaju I. Schiffer i G. Hermann, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa S. Hanne, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      povodom tužbe protiv odluke prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 23. veljače 2016. (predmet R 1982/2015‑1), koja se odnosi na prijavu za registraciju figurativnog znaka ZUM wohl kao žiga Europske unije,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni (izvjestitelj), predsjednik, L. Madise i R. da Silva Passos, suci,
      tajnik: A. Lamote, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 10. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 29. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir pisana pitanja koja je Opći sud postavio strankama i njihove usmene odgovore na raspravi,
      nakon rasprave održane 9. veljače 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Biogena Naturprodukte GmbH & Co. KG, podnio je 23. siječnja 2015. prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Prijava za registraciju žiga podnesena je za sljedeći figurativni znak:

               3

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju u razrede 29., 30., 32. i 43. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        Razred 29.: „Meso; neživa perad; divljač; mesni ekstrakti; bistre juhe; džemovi i voće u konzervi; kuhano voće; zamrznuto voće; sušeno voće; želei; džemovi; voće, kuhano; želei, džemovi, kompoti, voćni i povrtni namazi; voćne salate; voćne grickalice; salate od povrća; mlijeko; mliječni proizvodi; ulja za prehranu; ulja i masti; prerađene mahunarke; prerađeno voće, gljive i povrće (uključujući orašaste plodove i mahunarke); riba”;

                        —

                        Razred 30.: „Kava; čaj; mješavine čaja; kakao; šećer; riža; tapioka; sago [škrob iz jezgre palme sago]; nadomjesci kave; brašno; žitarice; kruh; slastice od tijesta; konditorski proizvodi; sladoledi i mliječni sladoledi; kečap; med; sol; slačica [senf]; umaci (začinski); mješavine začina za hranu, ocat”;

                        —

                        Razred 32.: „Pivo; mineralna voda; gazirane vode; bezalkoholna pića; voćna pića; sokovi; sirupi za napitke; ekstrakti za proizvodnju napitaka; pripravci za pripremu pića”;

                        —

                        Razred 43.: „Usluge pripremanja hrane i pića; usluge iznošenja hrane; pružanje informacija u svezi s pripremanjem hrane i pića”.

               4

               Odlukom od 31. srpnja 2015., ispitivač je odbio prijavu za registraciju žiga podnesenu za proizvode i usluge navedene u točki 3. ove presude, na temelju članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.

               5

               Tužitelj je 30. rujna 2015. podnio žalbu EUIPO‑u protiv odluke ispitivača, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               6

               Prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a odlukom od 23. veljače 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbilo je žalbu. Ono je uvodno preciziralo da se relevantna javnost istovremeno sastojala od opće javnosti i specijalizirane javnosti koja je govorila njemački odnosno barem ga dovoljno poznavala (točke 13. i 14. pobijane odluke). Žalbeno je vijeće nadalje utvrdilo da je prijavljeni žig bio opisan u odnosu na obuhvaćene proizvode i usluge, u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, jer je njemački izraz „zum Wohl” relevantna javnost odmah shvatila na način da ti proizvodi i usluge doprinose dobrobiti ciljanih potrošača i da figurativni elementi prijavljenog žiga nisu omogućavali odvraćanje pažnje potrošača od laskave promidžbene poruke koja se tim izrazom jasno prenosi (točke 15. do 23. pobijane odluke). Ono je također istaknulo da prijavljeni žig nema razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (točke 25. do 32. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               7

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        „prihvati potpunu registraciju” prijavljenog žiga kao žiga Europske unije za proizvode i usluge iz razreda 29., 30., 32. i 43. navedene u prijavi za registraciju;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova, uključujući one nastale u žalbenom postupku pred njim;

               8

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbaci drugi tužbeni razlog kao nedopušten;

                        —

                        u preostalom dijelu tužbu odbije kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               9

               Tužitelji su na raspravi povukli treći tužbeni razlog, o čemu je sastavljena zabilješka u zapisniku s navedene rasprave.

         Pravo

         Dopuštenost

         Upućivanje na podnesak upućen žalbenom vijeću

               10

               Tužitelj u tužbi upućuje na podnesak u kojem se iznose razlozi žalbe pred žalbenim vijećem EUIPO‑a ističući da je taj podnesak „sastavni dio obrazloženja ove tužbe”.

               11

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, na temelju članka 21. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 177. stavka 1. točke (d) Poslovnika Općeg suda, tužba treba sadržavati tužbene razloge i argumente kao i sažet prikaz tih razloga. Ta naznaka mora proizlaziti iz samog teksta tužbe i biti dovoljno jasna i precizna kako bi se tuženiku omogućilo da pripremi obranu, a Općem sudu da odluči o tužbi, prema potrebi, bez dodatnih informacija (vidjeti presude od 9. srpnja 2010., Exalation/OHIM (Vektor‑Lycopin), T‑85/08, EU:T:2010:303, t. 33. i navedenu sudsku praksu, i od 12. studenoga 2015., CEDC International/OHIM – Fabryka Wódek Polmos Łańcut (WISENT), T‑449/13, neobjavljenu, EU:T:2015:839, t. 16. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također u tom smislu presudu od 18. srpnja 2006., Rossi/OHIM, C‑214/05 P, EU:C:2006:494, t. 37.).

               12

               Usto, iako jest točno da se tekst tužbe može u određenim točkama poduprijeti i nadopuniti upućivanjem na određene pasuse akata koji su joj priloženi, nije na Općem sudu da u prilozima traži i prepoznaje tužbene razloge i argumente koje bi mogao smatrati osnovama za tužbu jer prilozi imaju strogo dokaznu i pomoćnu funkciju (vidjeti presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija, C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, točke 40. i 41. i navedenu sudsku praksu; rješenje od 14. travnja 2016., Best‑Lock (Europe)/EUIPO, C‑452/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:270, t. 14. i navedenu sudsku praksu, i presudu od 2. prosinca 2015., Kenzo/OHIM – Tsujimoto (KENZO ESTATE), T‑528/13, neobjavljenu, EU:T:2015:921, t. 38. i navedenu sudsku praksu). Slijedi da je tužba u dijelu u kojem upućuje na pismena podnesena EUIPO‑u nedopuštena ako se opće upućivanje koje ona sadržava ne može povezati s tužbenim razlozima i argumentima iznesenima u toj samoj tužbi (vidjeti u tom smislu presude od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, točke 14. i 15., i od 25. studenoga 2015., Masafi/OHIM – Hd1 (JUICE masafi), T‑248/14, neobjavljenu, EU:T:2015:880, t. 14.).

               13

               Također je tomu tako kad se upućivanje odnosi na akt koji se ponovno izlaže u tužbi a da se ne navode posebne točke u iznošenju tužbenih razloga iz tužbe koju tužitelj želi dopuniti, ni odlomci dotičnog akta u kojima se nalaze eventualni dokazi kojima se potkrjepljuju ili dopunjuju tužbeni razlozi iz tužbe jer se takvo uključivanje u tom slučaju ni po čemu ne razlikuje od općenitog upućivanja na prilog tužbi (vidjeti u tom smislu, u području javne službe, u vezi upućivanja na žalbu izloženu u tužbi, rješenje od 28. travnja 1993., De Hoe/Komisija, T‑85/92, EU:T:1993:39, t. 23., potvrđeno u žalbenom postupku rješenjem od 7. ožujka 1994., De Hoe/Komisija, C‑338/93 P, EU:C:1994:85, t. 29.). Da je drugačije, tužitelji bi mogli pomoću jednostavnog izlaganja priloga u samoj tužbi zaobići sudsku praksu o nespojivosti općenitih upućivanja na priloge s formalnim zahtjevima iz odredaba Statuta Suda Europske unije i Poslovnika iz točke 11. ove presude

               14

               U ovom slučaju dakle iako je podnesak koji je iznesen pred žalbenim vijećem u potpunosti uključen u izlaganju okolnosti spora u tužbi, nije na Općem sudu da traži, ni u tom podnesku ni u odlomcima tužbe u kojima je taj dopis iznesen, argumente na koje se tužitelj poziva, te da ih ispituje jer su takvi argumenti nedopušteni. Tomu je tim više tako jer je navedeni podnesak sastavljen u svrhu osporavanja odluke ispitivača i ne može se smatrati relevantnim za potporu tužbi podignutoj protiv pobijane odluke.

         Dokazi izneseni u prilogu zahtjevu za javnu raspravu

               15

               Tužitelj je zahtjevu za javnu raspravu podnesenom u roku od tri tjedna od priopćenja strankama o zatvaranju pisanog stadija postupka na temelju članka 106. Poslovnika priložio kopije fotografija proizvoda koje se odnose na prijavljeni žig i novinske članke o prenoćištu „Zum Wohl”, kao i izvatke s internetske stranice Wikipedije koji se odnose na dotične novinske naslove.

               16

               Valja podsjetiti da se prema članku 85. stavcima 1. i 3. Poslovnika dokazi podnose u okviru prve razmjene podnesaka, a iznimno, glavne stranke mogu podnositi dokaze i prije zatvaranja usmenog dijela postupka pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza.

               17

               Iz sudske prakse proizlazi da dokazi o protivnom i dokumenti koji sadržavaju dopunu postojećih dokaznih prijedloga podneseni nakon dokaza o protivnom protivne stranke u njezinu odgovoru na tužbu nisu obuhvaćeni pravilom o prekluziji predviđenim u članku 85. stavku 1. Poslovnika. Naime, ta se odredba odnosi na nove dokaze i treba se tumačiti u kontekstu članka 92. stavka 7. tog poslovnika koji izričito predviđa da se mogu podnositi dokazi o protivnom i dopunjavati postojeći dokazni prijedlozi (vidjeti analogijom presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, t. 72., i od 12. rujna 2012., Italija/Komisija, T‑394/06, neobjavljenu, EU:T:2012:417, t. 45.).

               18

               U ovom slučaju tužitelj je prvi put u prilogu zahtjevu za raspravu, nakon zatvaranja pisanog stadija postupka, iznio dokaze iz točke 15. ove presude a da nije ponudio nikakvo objašnjenje za to zakašnjenje. Na raspravi je u odgovoru na pitanje Općeg suda objasnio (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2013.Bopp/OHIM (Prikaz osmerokutnog zelenog okvira), T‑263/11, neobjavljenu,EU:T:2013:61, t. 31. i navedenu sudsku praksu) da nije mogao podnijeti te dokaze u trenutku podnošenja tužbe zbog promjena osoblja njegove pravne službe i rodiljnog dopusta jednog od direktora.

               19

               Ne može se smatrati da takve nepotkrijepljene tvrdnje koje se odnose na isključivo unutarnje poteškoće, tim više što se tiču društva koje ima vlastitu pravnu službu, opravdavaju zakašnjelo podnošenje dotičnih dokaza.

               20

               Osim toga, EUIPO nije ni u odgovoru na tužbu ni u njegovu prilogu iznio niti jedan dokaz kojim bi se opravdalo to da se tužitelju treba dopustiti da u ovom stadiju postupka podnese dokaze, a sve da bi se poštovalo načelo kontradiktornosti.

               21

               Slijedi da dokaze iz priloga tužiteljevu zahtjevu za raspravu treba proglasiti nedopuštenima, tim više što se ti dokazi ne nalaze u spisu postupka pred žalbenim vijećem i što na Općem sudu nije da preispituje činjenične okolnosti u kontekstu dokumenata koji su mu podneseni prvi put (vidjeti rješenje od 13. rujna 2011., Wilfer/OHIM, C‑546/10 P, neobjavljeno, EU:C:2011:574, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

         Meritum

               22

               Tužitelj u tužbi navodi dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, a drugi na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) navedene uredbe. On je tijekom rasprave u odgovoru na pitanje koje mu je postavio Opći sud precizirao da argumentima iznesenim u zahtjevu za javnu raspravu nije dodatno isticao povredu članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, o čemu je stavljena zabilješka u zapisniku s rasprave.

               23

               Na raspravi je tužitelj dodao da želi istaknuti treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, koji valja ispitati prvi.

         Tužbeni razlog koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja

               24

               Na raspravi je tužitelj istaknuo da pobijana odluka nije dovoljno obrazložena jer žalbeno vijeće nije posebno obrazložilo ocjenu opisnog i nerazlikovnog karaktera prijavljenog žiga za svaki od dotičnih proizvoda i usluga.

               25

               Međutim, bez potrebe da se odlučuje o dopuštenosti ovog tužbenog razloga i o zahtjevima kontradiktorne rasprave, valja utvrditi da je obrazloženje pobijane odluke u svakom slučaju dovoljno.

               26

               U tom pogledu valja podsjetiti da se na temelju članka 75. prve rečenice Uredbe br. 207/2009 u odlukama EUIPO‑a moraju navesti razlozi na kojima se one temelje. Prema sudskoj praksi, ta obveza ima isti opseg kao ona utvrđena člankom 296. UFEU‑a i njezin je cilj omogućiti, s jedne strane, zainteresiranim strankama da se upoznaju s opravdanjima poduzete mjere kako bi mogli obraniti svoja prava, i s druge strane, sudu Europske unije da izvrši nadzor zakonitosti odluke (vidjeti presudu od 28. travnja 2004., Sunrider/OHIM – Vitakraft‑Werke Wührmann i Friesland Brands (VITATASTE i METABALANCE 44), T‑124/02 i T‑156/02, EU:T:2004:116, t. 72. i 73. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Treba također podsjetiti da iako odluka o odbijanju registracije žiga treba u načelu biti obrazložena za svaki od proizvoda ili usluga o kojima je riječ, nadležno tijelo može se, međutim, ograničiti na općenito obrazlaganje kada se isti razlog odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga, među kojima postoji dovoljno izravna i konkretna veza, do točke da čine jednu kategoriju ili grupu proizvoda ili usluga dovoljne homogenosti (presuda od 16. listopada 2014., Larrañaga Otaño/OHIM (GRAPHENE), T‑458/13, EU:T:2014:891, t. 26.; vidjeti također u tom smislu rješenje od 18. ožujka 2010., CFCMCEE/OHIM, C‑282/09 P, EU:C:2010:153, t. 37. do 40., i analogijom, presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, EU:C:2007:99, t. 34. do 38.).

               28

               U ovom je slučaju žalbeno vijeće utvrdilo da je prijavljeni žig bio, s jedne strane, opisan za prehrambene proizvode iz razreda 29., 30. i 32., kao i za usluge vezane za hranu iz razreda 43. jer se njemački izraz „zum Wohl” može shvatiti na način da obuhvaćeni proizvodi i usluge doprinose dobrobiti, te da su figurativni elementi koji prate taj izraz bili nedovoljni da bi odvratili pažnju s te poruke, i, s druge strane, nerazlikovan kao uobičajena laskava naznaka tih proizvoda i usluga (vidjeti gornju točku 6.). Ono je zasigurno zbog jednostavnosti pripreme teksta i zbog toga što nije posebno osporavan niti jedan dotični proizvod ili usluga nekoliko puta općenito uputilo na navedene proizvode i usluge, pozivajući se osobito na „proizvode i usluge iz prehrambenog sektora” (točke 18. i 28. pobijane odluke). Ono je ipak, kad je to tražila analiza, prilagodilo svoje obrazloženje ovisno o tome o kojim proizvodima i uslugama je bila riječ i specificiralo to obrazloženje u odnosu na navedene proizvode, ponovno grupirajući određene među njima po vrsti namirnice ili pića i izdvajajući one koji nisu mogli biti ponovno grupirani (točke 20. i 21. pobijane odluke).

               29

               Valja dodati da se među dotičnim proizvodima i uslugama – po tome što svi pripadaju prehrambenim proizvodima tekuće potrošnje, odnosno uslugama izravno povezanim s takvim proizvodima – može uvidjeti dovoljno izravna i konkretna veza, do te mjere da oni čine dovoljno homogenu kategoriju kako bi se omogućilo da sva pravna i činjenična utvrđenja koja čine obrazloženje pobijane odluke, s jedne strane, dostatno obrazlože stajalište koje je zauzelo žalbeno vijeće za svaki proizvod i uslugu iz te kategorije i, s druge strane, kako bi ih se moglo neovisno primijeniti na svaki od predmetnih proizvoda ili usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2007., Develey/OHIM, C‑238/06 P, EU:C:2007:635, t. 92.).

               30

               Slijedi da se žalbenom vijeću ne može prigovoriti zbog toga što je u ovom slučaju u bitnome pružilo općenito obrazloženje ocjene apsolutnih razloga za odbijanje registracije prijavljenog žiga.

         Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009

               31

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati „žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označavanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga”.

               32

               Prema sudskoj praksi članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 sprječava to da znakovi ili podaci na koje se odnosi budu rezervirani za jednog poduzetnika kao posljedica njihove registracije kao žiga. Ta odredba želi ostvariti cilj od općeg interesa, koji podrazumijeva da se svi mogu slobodno koristiti takvim znakovima ili podacima (presude od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, EU:C:2003:579, t. 31.; od 27. veljače 2002., Ellos/OHIM (ELLOS), T‑219/00, EU:T:2002:44, t. 27., i od 2. svibnja 2012., Universal Display/OHIM (UniversalPHOLED), T‑435/11, neobjavljena, EU:T:2012:210, t. 14.).

               33

               Nadalje, za znakove ili podatke, koji u trgovini mogu služiti za označavanje obilježja proizvoda ili usluge za koje je podnesena prijava, smatra se na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 da ne mogu izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje komercijalnog podrijetla proizvoda ili usluge kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koja je označena žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim (presude od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, EU:C:2003:579, t. 30., od 2. svibnja 2012., UniversalPHOLED, T‑435/11, neobjavljena, EU:T:2012:210, t. 15.).

               34

               Iz toga slijedi da, kako bi neki znak potpao pod zabranu iznesenu u toj odredbi, potrebno je da ima dovoljno izravnu i konkretnu vezu s proizvodima ili uslugama o kojima je riječ, a koja je takve prirode da omogućuje dotičnoj javnosti da odmah i bez dodatnog promišljanja opazi opis proizvoda ili usluga o kojima je riječ, ili jedno od njihovih obilježja (vidjeti presudu od 16. listopada 2014.GRAPHENE, T‑458/13, EU:T:2014:891, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Naposljetku, valja podsjetiti da se ocjena opisnog karaktera znaka može provesti samo, s jedne strane, u odnosu na percepciju relevantne javnosti i, s druge strane, u odnosu na proizvode ili usluge o kojima je riječ (vidjeti presudu od 7. lipnja 2005., Münchener Rückversicherungs‑Gesellschaft/OHIM (MunichFinancial Services), T‑316/03, EU:T:2005:201, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               36

               U ovom je slučaju žalbeno vijeće utvrdilo da se relevantna javnost na koju se odnosilo poimanje opisnog karaktera prijavljenog žiga istovremeno sastojala od opće javnosti i specijalizirane javnosti koja je govorila njemački odnosno barem ga dovoljno poznavala (točke 13. i 14. pobijane odluke).

               37

               Tužitelj ne dovodi u pitanje utvrđenje žalbenog vijeća prema kojem se relevantna javnost istovremeno sastoji od opće i specijalizirane javnosti, već kritizira ocjenu opisnog karaktera prijavljenog žiga samo s obzirom na javnost koja govori njemački odnosno barem ga osnovno poznaje. On osim toga osporava pobijanu odluku s obzirom na značenje verbalnog elementa prijavljenog žiga, na to što nisu u dovoljnoj mjeri uzeti u obzir figurativni elementi navedenog žiga i opisnu vezu ustanovljenu između tog žiga i obuhvaćenih proizvoda i usluga.

         – Znanje jezika relevantne javnosti

               38

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se opisni karakter znaka koji sadržava verbalni element ocjenjuje s obzirom na potrošače koji dovoljno znaju jezik iz kojeg dolazi dotični verbalni element (vidjeti u tom smislu presude od 11. lipnja 2009., ERNI Electronics/OHIM (MaxiBridge), T‑132/08, neobjavljenu, EU:T:2009:200, t. 34. i navedenu sudsku praksu, i od 9. srpnja 2014., Pågen Trademark/OHIM (gifflar), T‑520/12, neobjavljenu, EU:T:2014:620, t. 19. i 20.). Naime, članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 koji određuje da se stavak 1. primjenjuje čak i ako razlozi za odbijanje postoje samo u jednom dijelu Unije podrazumijeva da ako verbalni element žiga ima opisni karakter u samo jednom jeziku koji se koristi u trgovini unutar Unije, to utvrđenje može biti dovoljno da ga se smatra neprikladnim za registraciju kao žiga Europske unije (vidjeti što se tiče verbalnog žiga presudu od 20. rujna 2001., Procter & Gamble/OHIM, C‑383/99 P, EU:C:2001:461, t. 41.). Nasuprot tomu, iako potrošač koji poznaje jezik u kojem verbalni element ima određen smisao ne doživljava taj element kao opisan, a fortiori, drugi potrošači u Uniji koji ne znaju taj jezik ga ne doživljavaju opisnim i u odnosu na predmetni žig se ne može isticati apsolutni razlog za odbijanje koji se temelji na opisnom karakteru.

               39

               Slijedi da treba odbiti tužiteljev prigovor kojim se kritizira ocjena opisnog karaktera prijavljenog žiga samo u odnosu na javnost koja govori njemački odnosno barem ga osnovno poznaje.

         – Značenje verbalnog elementa prijavljenog žiga

               40

               Žalbeno je vijeće utvrdilo da je njemački izraz „zum Wohl” uobičajena formula koja se koristi za „poželjeti dobrobit” nekomu i da se prijavljeni žig odmah shvaća na način da njime obuhvaćeni proizvodi i usluge pridonose dobrobiti ciljanih potrošača. Ono je preciziralo da razlike u korištenju velikih i malih slova između njemačkog izraza „zum Wohl” i prijavljenog žiga ne omogućuju da se takvo shvaćanje navedenog žiga dovede u pitanje (točke 16. do 18. pobijane odluke).

               41

               Tužitelj ističe da se verbalni element prijavljenog žiga ne može shvatiti kao da znači „za dobrobit” jer je element „zum” napisam velikim, a element „wohl” malim slovima, te potonji element time upućuje na prilog a ne na njemačku imenicu „Wohl” koja počinje velikim slovom „W” i znači „dobrobit”.

               42

               Valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da netočna gramatička struktura znaka nije dovoljna za zaključak o nepostojanju opisnog karaktera tog znaka, jer odstupanje koje eventualno nastaje vezano za riječ koja poštuje gramatička pravila dotičnog jezika ne može prijavljenom žigu pridati značenje koje je dovoljno daleko od značenja te riječi (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2005., MunichFinancialServices, T‑316/03, EU:T:2005:201, t. 36., i od 2. prosinca 2015., adp Gauselmann/OHIM (Multi Win), T‑529/14, neobjavljenu, EU:T:2015:919, t. 32.).

               43

               Tako u ovom slučaju, što se tiče njemačkog izraza koji u govornom jeziku ima jedno značenje kad se piše „zum Wohl”, odnosno „željeti dobrobit” nekomu, osobito prilikom nazdravljanja ili kihanja, što nije slučaj kad se prilog „wohl” koji znači „vjerojatno” pridružuje riječi „zum”, relevantna njemačka javnost će primijetiti razliku i zamijeniti pogrešno napisanu riječ „wohl” riječju „Wohl” (vidjeti u tom smislu presudu od 12. lipnja 2007., MacLean‑Fogg/OHIM (LOKTHREAD), T‑339/05, neobjavljenu, EU:T:2007:172, t. 55.).

               44

               Tim je više tako jer, kako je istaknulo žalbeno vijeće u točki 18. pobijane odluke, s obzirom na to da je prijavljeni žig figurativan, korištenje malih i velikih slova se prije doživljava kao stilizacija verbalnog elementa navedenog žiga nego kao mogućnost izmjene značenja tog verbalnog elementa.

               45

               Proizlazi da je žalbeno vijeće pravilno utvrdilo da se verbalni element prijavljenog žiga treba shvatiti kao da znači „za dobrobit”.

         – Uzimanje u obzir figurativnih elemenata

               46

               Žalbeno vijeće je, nakon opisa figurativnih elemenata od kojih se sastoji prijavljeni žig, utvrdilo da ti elementi nisu mogli odvratiti pažnju potrošača od laskave promidžbene poruke koja se jasno prenosi njemačkim izrazom „zum Wohl”. U potporu tom utvrđenju ono je istaknulo da kružna crna pozadina, kao i njezine bijele konture, vrsta korištenih slova i veličina verbalnih elemenata odgovaraju uobičajenim grafičkim elementima (točke 15. i 19. pobijane odluke).

               47

               Tužitelj nasuprot tomu ističe da su figurativni elementi (vrsta slova, pozadina, odabir boja) svojom neobičnošću i kreativnošću dovoljni da znaku daju karakter koji nije isključivo opisan. On nadalje žalbenom vijeću prigovara da nije dovoljno obrazložilo svoju ocjenu figurativnih elemenata prijavljenog žiga.

               48

               Iz sudske prakse proizlazi da se u svrhu ocjene opisnog karaktera znaka koji sadržava verbalne i figurativne elemente odlučujuće pitanje odnosi na to odvraćaju li figurativni elementi relevantnog potrošača od poruke koju prenosi verbalni element prijavljenog žiga vezano za dotične proizvode i usluge (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2014., gifflar, T‑520/12, neobjavljenu, EU:T:2014:620, t. 24. i navedenu sudsku praksu, i od 10. rujna 2015., Laverana/OHIM (BIO PROTEINREICHER PFLANZENKOMPLEX AUS EIGENER HERSTELLUNG), T‑571/14, neobjavljenu, EU:T:2015:626, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               49

               U ovom slučaju međutim žalbeno je vijeće precizno provelo takvu analizu u točki 19. pobijane odluke, ispitivanjem (ne)uobičajenosti svakog figurativnog elementa prijavljenog žiga te je zaključilo da oni ne odvraćaju potrošača od poruke koja se dotičnim žigom prenosi (vidjeti gornju točku 46.). Međutim, ne može mu se prigovoriti da u tom pogledu nije pružilo dovoljno obrazloženje.

               50

               Žalbeno je vijeće usto pravilno utvrdilo da figurativni elementi ne odvraćaju relevantnu javnost koja govori njemački od poruke o dobrobiti koja proizlazi iz verbalnog elementa prijavljenog žiga.

               51

               Naime, crna pozadina kružnog oblika, kao i krugovi koji sačinjavaju konturu odgovaraju osnovnom geometrijskom obliku, kao i uobičajenim okvirima (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., BIO PROTEINREICHER PFLANZENKOMPLEX AUS EIGENER HERSTELLUNG, T‑571/14, neobjavljenu, EU:T:2015:626, t. 20.). Jednako tako, razlika u veličini između dvaju verbalnih elemenata, kao i različitih vrsta slova korištenih za ta dva elementa dovode do toga da se pažnja potrošača usmjeri na riječ „Wohl” i prema tome, na ideju dobrobiti. Napokon, crna i bijela boja često se koriste za privlačenje pažnje potrošača (presuda od 3. prosinca 2015., Infusion Brands/OHIM (DUALTOOLS), T‑648/14, neobjavljena, EU:T:2015:930, t. 30.] i u ovom slučaju doprinose tomu da ističu verbalni element „zum wohl” napisan bijelim na crnoj pozadini i stavljaju naglasak na njega. Dakle, čak i kad se razmotre zajedno, figurativni elementi prijavljenog žiga ne odvraćaju relevantnu javnost od poruke koju prenosi njemački izraz „zum Wohl”.

               52

               Prigovori koji se temelje na nedovoljnom obrazloženju i pogrešci u ocjeni prilikom uzimanja u obzir figurativnih elemenata prijavljenog žiga trebaju se, prema tome, odbiti.

         – Veza između prijavljenog žiga i njime obuhvaćenih proizvoda i usluga

               53

               Žalbeno je vijeće utvrdilo da je prijavljeni žig bio „kvalitativna naznaka i prema tome, opisan” u odnosu na dotične proizvode i usluge, jer je relevantna javnost shvatila odmah i bez daljnjeg razmišljanja da dotični prehrambeni proizvodi doprinose dobrobiti potrošača i da se dotične usluge nude za dobrobit potrošača (točke 20. do 23. pobijane odluke).

               54

               Tužitelj je istaknuo da poruka „za dobrobit” ne pruža nikakvu konkretnu naznaku kvalitete tako opisanih proizvoda i usluga i, osim toga, ne opisuje niti jednu značajku navedenih proizvoda i usluga.

               55

               Valja podsjetiti da iz sudske prakse proizlazi da „kvaliteta” spomenuta u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009 obuhvaća također laskave izraze kojima se opisuju svojstvene kvalitete proizvoda ili usluga, pod uvjetom da postoji dovoljno izravna i konkretna veza između te naznake kvalitete i dotičnih proizvoda i usluga (vidjeti u tom smislu presude od 9. prosinca 2009., Earle Beauty/OHIM (SUPERSKIN), T‑486/08, neobjavljenu, EU:T:2009:487, t. 33., 37. i 38., i od 28. travnja 2015., Saferoad RRS/OHIM (MEGARAIL), T‑137/13, neobjavljenu, EU:T:2015:232, t. 47. i 48.).

               56

               Međutim, u ovom slučaju valja utvrditi, nakon žalbenog vijeća (točka 22. pobijane odluke) da prehrambeni proizvodi i pića iz razreda 29., 30. i 32. koji su obuhvaćeni prijavom žiga, time što su namijenjeni prehrani, mogu „biti na dobrobit tijela i duha”, odnosno doprinose dobrom zdravlju i fizičkoj, ali također i psihološkoj dobrobiti potrošača. Isto vrijedi i za usluge povezane s prehranom koje pripadaju razredu 43., također obuhvaćene prijavom žiga jer one isto mogu dobavom namirnica i pića odnosno informacija koje se odnose na njihovu pripremu doprinijeti dobrom zdravlju i dobrobiti svojih korisnika.

               57

               Slijedi da se kvaliteta dotičnih proizvoda i usluga spomenuta u točki 56. ove presude može smatrati značajkom, koju ciljana javnost može lako prepoznati, tih proizvoda i usluga za koje je zatražena registracija i da je razumno predvidjeti da će prijavljeni žig navedena javnost stvarno prepoznati kao opis jedne od značajki dotičnih proizvoda i usluga.

               58

               Suprotno tužiteljevim tvrdnjama, nije od značaja činjenica, čak i pod pretpostavkom da je točna, da ne doprinose sve namirnice i sva pića dobrobiti potrošača. Naime, činjenica da je znak opisan samo za jedan dio proizvoda ili usluga obuhvaćenih spomenutim razredom u prijavi za registraciju ne sprečava to da se tom znaku odbije registracija jer, iako je u tom slučaju dotični znak registriran kao žig Europske unije za taj razred, njegova nositelja ništa ne sprečava da ga također koristi za proizvode ili usluge tog razreda za koje je opisan (vidjeti presudu od 9. srpnja 2008., Reber/OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, EU:T:2008:268, t. 92. i navedenu sudsku praksu). Prema tome, žalbenom se vijeću ne može prigovoriti ni da si je u točki 22. pobijane odluke proturječilo potvrđujući, s jedne strane, da je prijavljeni žig bio opisan za dotične proizvode i usluge te, s druge strane, da ne doprinose sve namirnice i pića dobrobiti.

               59

               Također nije od značaja tužiteljev navod prema kojem se poruka o dobrobiti odnosi na sve proizvode i usluge koje potrošač kupuje, jer potonji kupuje samo proizvode i usluge kojima stječe korist i koji time doprinose njegovoj dobrobiti. Naime, navodna okolnost prema kojoj se svi proizvodi i usluge kupuju jer doprinose dobrobiti potrošača ne isključuje to da prijavljeni žig koji precizno prenosi takvu poruku o dobrobiti može imati opisni karakter za proizvode i usluge dotičnog prehrambenog sektora.

               60

               Napokon, ni okolnost koju na raspravi navodi tužitelj, da je žig jednak žigu prijavljenom u ovom slučaju već registriran u Austriji ne omogućuje da se dovede u pitanje opisni karakter prijavljenog žiga. Naime, osim činjenice da tužitelj ničim nije dokazao svoj navod i da je priznao da je austrijski žig registriran nakon donošenja pobijane odluke, valja podsjetiti da EUIPO i, ovisno o slučaju, sud Unije ne vezuju, iako ih oni mogu uzeti u obzir, odluke donesene na razini država članica, i da ni jedna odredba Uredbe br. 207/2009 ne obvezuje EUIPO ili, povodom tužbe, Opći sud da dođu do istih rezultata kao nacionalna upravna tijela ili nacionalni sudovi u sličnoj situaciji (vidjeti presudu od 15. srpnja 2015., Australian Gold/OHIM – Effect Management & Holding (HOT), T‑611/13, EU:T:2015:492, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

               61

               Slijedi da prigovor kojim se kritizira dovoljno izravna i konkretna veza između prijavljenog žiga i njime obuhvaćenih proizvoda i usluga treba odbiti, isto kao i cjelokupni tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009.

         Tužbeni razlog koji se temelji se na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               62

               Kao što to proizlazi iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, dovoljno je da se može primijeniti jedan od apsolutnih razloga za odbijanje da se sporni znak ne može registrirati kao žig Europske unije (presude od 19. rujna 2002., DKV/OHIM, C‑104/00 P, EU:C:2002:506, t. 29., i od 7. listopada 2015., Chypre/OHIM (XAΛΛOYMI i HALLOUMI), T‑292/14 i T‑293/14, EU:T:2015:752, t. 74.).

               63

               Slijedom toga, budući da za dotične proizvode i usluge iz ispitivanja prethodnog tužbenog razloga proizlazi da znak podnesen za registraciju ima opisan karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 i da taj razlog sam po sebi opravdava odbijanje sporne registracije, ni u kom slučaju nije potrebno ispitivati utemeljenost tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) navedene uredbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 13. veljače 2008., Indorata‑Serviços e Gestão/OHIM, C‑212/07 P, neobjavljeno, EU:C:2008:83, t. 28.).

               64

               Iz svega navedenog proizlazi da tužbu treba odbiti.

         Troškovi

               65

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti da snosi troškove, sukladno zahtjevu EUIPO‑a.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Biogena Naturprodukte GmbH & Co. KG nalaže se snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Madise

                           da Silva Passos

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. lipnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački