title: Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 31. svibnja 2018.#Janusz Korwin-Mikke protiv Europskog parlamenta.#Institucionalno pravo – Europski parlament – Poslovnik Parlamenta – Govor koji povređuje dostojanstvo Parlamenta i ugrožava neometani rad Parlamenta – Stegovne sankcije u vidu gubitka prava na dnevnicu i privremenog oduzimanja prava sudjelovanja u svim aktivnostima Parlamenta – Sloboda izražavanja – Obveza obrazlaganja – Pogreška koja se tiče prava.#Predmet T-352/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto prošireno vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Institucionalno pravo – Europski parlament – Poslovnik Parlamenta – Govor koji povređuje dostojanstvo Parlamenta i ugrožava neometani rad Parlamenta – Stegovne sankcije u vidu gubitka prava na dnevnicu i privremenog oduzimanja prava sudjelovanja u svim aktivnostima Parlamenta – Sloboda izražavanja – Obveza obrazlaganja – Pogreška koja se tiče prava”
      U predmetu T‑352/17,

         Janusz Korwin‑Mikke, sa stalnom adresom u Józefówu (Poljska), kojeg zastupaju M. Cherchi, A. Daoût i M. Dekleermaker, avocats,
      tužitelj,
      protiv

         Europskog parlamenta, koji zastupaju N. Görlitz, S. Seyr i S. Alonso de León, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje odluke predsjednika Parlamenta od 14. ožujka 2017. i odluke Predsjedništva Parlamenta od 3. travnja 2017. kojima je tužitelju izrečena sankcija u vidu gubitka prava na dnevnicu za razdoblje od trideset dana, privremenog oduzimanja prava sudjelovanja u svim aktivnostima Parlamenta za razdoblje od deset uzastopnih dana i zabrane predstavljanja Parlamenta za razdoblje od jedne godine, s jedne strane, te povodom zahtjeva na temelju članka 268. UFEU‑a kojim se traži naknada štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog navedenih odluka, s druge strane,
      OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće)
      u sastavu: G. Berardis, predsjednik, S. Papasavvas (izvjestitelj), D. Spielmann, Z. Csehi i O. Spineanu‑Matei, suci,
      tajnik: G. Predonzani, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Janusz Korwin‑Mikke, zastupnik je u Europskom parlamentu.

               2

               Na plenarnoj sjednici Parlamenta od 1. ožujka 2017. (u daljnjem tekstu: plenarna sjednica od 1. ožujka 2017.), čiji je predmet rasprave bio „Gender pay gap”, to jest problematika razlike u plaćama između žena i muškaraca, tužitelj je jednoj europskoj zastupnici uputio sljedeće pitanje:
               „Je li vam poznat plasman žena na olimpijadama iz teorijske fizike? Koje je mjesto zauzela najbolje plasirana žena ili djevojka? Reći ću Vam: 800. A znate li koliko žena se nalazi među prvih sto šahista? Reći ću Vam: nijedna. I naravno, žene trebaju zarađivati manje nego muškarci jer su slabije, manje i manje inteligentne, trebaju zarađivati manje. To je sve.”

               3

               Dopisom od 3. ožujka 2017. predsjednik Parlamenta obavijestio je tužitelja, s jedne strane, o činjenici da je govor koji je održao tijekom plenarne sjednice od 1. ožujka 2017. povrijedio dostojanstvo Parlamenta i ugrozio vrijednosti utvrđene u članku 11. njegova poslovnika (u daljnjem tekstu: Poslovnik), i, s druge strane, o pokretanju stegovnog postupka protiv njega na temelju članka 166. stavka 1. navedenog poslovnika, pri čemu ga je pozvao da podnese svoja očitovanja.

               4

               Dopisom od 7. ožujka 2017. tužitelj je predsjedniku Parlamenta uputio svoja očitovanja.

               5

               Odlukom od 14. ožujka 2017. (u daljnjem tekstu: odluka predsjednika) predsjednik Parlamenta izrekao je tužitelju sljedeće sankcije:

                        –

                        gubitak prava na dnevnicu za razdoblje od trideset dana;

                        –

                        privremeno oduzimanje prava sudjelovanja u svim aktivnostima Parlamenta za razdoblje od deset uzastopnih dana, ne dovodeći u pitanje pravo glasa na plenarnoj sjednici;

                        –

                        zabrana predstavljanja Parlamenta u okviru međuparlamentarnog izaslanstva, međuparlamentarne konferencije ili bilo kojeg međuparlamentarnog foruma, za razdoblje od jedne godine.

               6

               Dana 27. ožujka 2017. tužitelj je Predsjedništvu Parlamenta podnio u skladu s člankom 167. Poslovnika unutarnju žalbu protiv odluke predsjednika zahtijevajući poništenje sankcija koje su izrečene protiv njega.

               7

               Odlukom od 3. travnja 2017. (u daljnjem tekstu: odluka Predsjedništva) Predsjedništvo Parlamenta potvrdilo je sankcije koje su tužitelju izrečene odlukom predsjednika.

         Postupak

               8

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 2. lipnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               9

               Opći sud na prijedlog šestog vijeća i primjenom članka 28. svojeg Poslovnika odlučio je uputiti predmet proširenom sastavu suda.

               10

               Na temelju prijedloga suca izvjestitelja, Opći sud (šesto prošireno vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. svojeg Poslovnika pozvati stranke da odgovore na jedno pitanje. Stranke su se odazvale na taj zahtjev u određenom roku.

               11

               Na raspravi od 29. studenoga 2017. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.

         Zahtjevi stranaka

               12

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi odluku Predsjedništva;

                        –

                        poništi odluku predsjednika;

                        –

                        naloži naknadu imovinske i neimovinske štete koja je uzrokovana odlukama predsjednika i Predsjedništva i koja je procijenjena na 19180 eura;

                        –

                        naloži Parlamentu snošenje troškova.

               13

               Parlament od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbaci zahtjev za poništenje odluke predsjednika kao nedopušten;

                        –

                        zahtjev za poništenje odluke Predsjedništva djelomično odbaci kao nedopušten i djelomično odbije kao neosnovan;

                        –

                        zahtjev za naknadu štete odbaci kao djelomično nedopušten i odbije kao djelomično neosnovan;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               14

               Na raspravi tužitelj je izjavio da tužbu povlači u dijelu u kojem se odnosi na odluku predsjednika jer je ona zamijenjena odlukom Predsjedništva koja predstavlja konačno stajalište Parlamenta, a što je uneseno u zapisnik s rasprave.

         Pravo

            Zahtjev za poništenje

               15

               U prilog svojem zahtjevu za poništenje tužitelj ističe dva tužbena razloga od kojih se prvi temelji na povredi općeg načela slobode izražavanja, članka 166. Poslovnika i obveze obrazlaganja i drugi na povredi načela proporcionalnosti i obveze obrazlaganja.

               16

               Naime, iako su u naslovu navedenih tužbenih razloga, kako je naveden u tužbi, također spomenuti drugi prigovori koji se temelje osobito na povredi članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i prekoračenju ovlasti, mora se utvrditi da iz biti tužiteljeve argumentacije proizlazi da Parlamentu prigovara da je povrijedio njegovo pravo na slobodu izražavanja kako je zajamčeno člankom 11. Povelje i člankom 10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) (prvi dio prvog tužbenog razloga), da je počinio očitu pogrešku u ocjeni i da je zanemario područja primjene članka 166. Poslovnika (drugi dio prvog tužbenog razloga), da je povrijedio obvezu obrazlaganja koju ima na temelju članka 296. UFEU‑a (treći dio prvog tužbenog razloga i drugi dio drugog tužbenog razloga) te, naposljetku, da je povrijedio načelo proporcionalnosti u pogledu izrečenih stegovnih sankcija (prvi dio drugog tužbenog razloga).

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi općeg načela slobode izražavanja, članka 166. Poslovnika i obveze obrazlaganja

               17

               Prije svega valja ispitati treći dio, a potom zajedno prvi i drugi dio prvog tužbenog razloga.

         – Treći dio, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja

               18

               Tužitelj tvrdi da se na temelju obrazloženja odluke Predsjedništva ne može ni znati je li on iznimno ozbiljno narušio red na plenarnoj sjednici od 1. ožujka 2017., niti utvrditi koja su načela utvrđena člankom 11. Poslovnika bila povrijeđena, niti shvatiti zašto u obzir nije uzeta šira sloboda izražavanja koju uživa kao parlamentarni zastupnik.

               19

               Parlament osporava ovu argumentaciju.

               20

               Valja podsjetiti da obveza obrazlaganja predstavlja bitnu postupovnu pretpostavku, koja se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta (vidjeti presudu od 22. svibnja 2012., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, T‑300/10, EU:T:2012:247, t. 180. i navedenu sudsku praksu). Naime, obrazloženje odluke sastoji se od formalnog navođenja razloga na kojima se ta odluka temelji. To obrazloženje može biti zadovoljavajuće čak i kad navodi pogrešne razloge (vidjeti rješenje od 12. srpnja 2012., Dover/Parlament, C‑278/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:457, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Osim toga, u obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na formulaciju već i na kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje (vidjeti presudu od 22. svibnja 2012., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, T‑300/10, EU:T:2012:247, t. 181. i navedenu sudsku praksu).

               22

               U ovom slučaju odluka Predsjedništva sadržava tri odjeljka. U prvom odjeljku (točke 1. do 16. odluke) izložene su činjenice koje su dovele do donošenja predmetnih sankcija, tužiteljeve prethodne izjave koje su već bile predmet sankcija i unutarnji žalbeni postupak koji je ovaj potonji pokrenuo protiv odluke predsjednika. U drugom odjeljku (točke 17. do 23. odluke) naveden je primjenjiv pravni okvir, a treći (točke 24. do 37. odluke) sadržava pravnu ocjenu čija je namjena utvrditi tužiteljevu povredu članka 11. Poslovnika i time članka 166. navedena poslovnika.

               23

               Konkretno, u točkama 26. do 28. svoje odluke i nakon što je podsjetilo na važnost načela ravnopravnosti muškaraca i žena, utvrđenog u članku 2. UEU‑a i priznatog Poveljom, Predsjedništvo Parlamenta je prije svega utvrdilo da je svojim diskriminatornim, uvredljivim i zasigurno promišljenim govorom, koji je osim toga održan kao da je potkrijepljen pristranim statističkim podacima, tužitelj ugrozio jednu od temeljnih vrijednosti Europske unije. Osim toga, tužitelj je nedvojbeno imao namjeru izazvati i uvrijediti žene, ali i Parlament kao instituciju, čuvara europskih vrijednosti koji promiče jednakost spolova. Osim toga, navedeni govor pobudio je interes medija i reakcije na društvenim mrežama proizvevši tako negativan utjecaj na ugled Parlamenta i njegovih zastupnika kod građana Unije.

               24

               Pozvavši se potom na važnost slobode izražavanja priznate člankom 11. stavkom 4. prvim podstavkom Poslovnika i raznim međunarodnim pravnim instrumentima u vezi s ljudskim pravima, Predsjedništvo Parlamenta istaknulo je da bi na temelju tih tekstova i tumačenja te slobode u sudskoj praksi njezino ostvarivanje moglo biti ograničeno ako se njime krše druga prava, „a osobito ako bi vrijeđalo druge osobe” ili „radi osiguranja zaštite prava ili ugleda drugih osoba” (točke 29. i 30. odluke Predsjedništva). Također, u točki 31. navedene odluke Predsjedništvo je navelo da načelo slobode govora zajamčeno svim zastupnicima u Parlamentu nije primjenjivo „na jezik kojim se vrijeđa ili omalovažava” ili „na ponašanje koje povređuje dostojanstvo Parlamenta i predstavlja povredu temeljnih vrijednosti i načela Unije”.

               25

               Nakon tog izlaganja Predsjedništvo je u točki 32. svoje odluke zaključilo da ponašanje tužitelja predstavlja povredu članka 11. stavka 3. Poslovnika zbog štete nanesene vrijednostima i načelima utvrđenima u Ugovorima, uključujući Povelju, i da ne poštuje dostojanstvo Parlamenta. Osim toga, ono je istaknulo da se to ponašanje ne može opravdati na temelju članka 11. stavka 4. navedena poslovnika uzimajući u obzir činjenicu da korištenje uvredljivog jezika ne može biti pokriveno slobodom izražavanja. Zaključilo je da je u tim okolnostima tužitelj ometao rad Parlamenta, čime je prekršio načela iz članka 11. Poslovnika u smislu njegova članka 166.

               26

               Naposljetku, u točkama 33. do 35. svoje odluke, Predsjedništvo Parlamenta istaknulo je da se tužitelj već koristio neprimjerenim jezikom, čime je prekršio članak 11. stavak 3. Poslovnika, što je u tri navrata navelo predsjednika Parlamenta da mu izrekne sankcije koje je nakon toga Predsjedništvo Parlamenta potvrdilo. Slijedom navedenog ono je zaključilo da se ponašanje tužitelja treba smatrati ozbiljnim i učestalim te da činjenica da nije iznio opravdanje, već je, naprotiv, ponovio svoje primjedbe, tim više opravdava težinu izrečene sankcije.

               27

               Iz toga slijedi da, bez obzira na ispitivanje njezine osnovanosti koje će se izvršiti u okviru prvog i drugog dijela ovog tužbenog razloga, odluka Predsjedništva sadržava obrazloženje u skladu sa zahtjevima iz članka 296. UFEU‑a.

               28

               Slijedom navedenog, treći dio prvog tužbenog razloga treba odbiti.

         – Prvi i drugi dio, koji se temelje na povredi slobode izražavanja i povredi članka 166. Poslovnika

               29

               Tužitelj ističe u biti da Parlament nije dokazao da su pretpostavke potrebne radi primjene članka 166. stavka 1. Poslovnika ispunjene te da mu je on stoga izrekao stegovnu sankciju kršeći širu slobodu izražavanja koju uživa kao parlamentarni zastupnik, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP).

               30

               U tom pogledu tvrdi, kao prvo, da je odluka Predsjedništva zahvaćena pogreškom koja se tiče prava jer ne uzima dovoljno u obzir činjenicu da njegov govor, održan u okviru obavljanja njegovih parlamentarnih funkcija u okviru Parlamenta, predstavlja elemente njegova političkog diskursa.

               31

               Kao drugo, smatra da je Parlament, u nastojanju da sankcionira sadržaj njegova govora, a ne moguću povredu pravila o parlamentarnoj raspravi, počinio očitu pogrešku u ocjeni i zanemario područje primjene članka 166. Poslovnika. S jedne strane ističe da iz razloga navedene odluke proizlazi da je njegov govor na plenarnoj sjednici od 1. ožujka 2017. bio u skladu s pravilima, tako da se valja upitati o tome je li se njime uistinu ozbiljno narušio red ili ometao rad prilikom parlamentarne rasprave. S druge strane ističe da „nejasnoća i nepreciznost” teksta: „ozbiljno narušavanje reda ili ometanje rada Parlamenta, čime se krše načela utvrđena člankom 11.”, na koji se članak 166. Poslovnika odnosi, zahtijeva da Parlament konkretno dokaže da njegov govor ulazi u područje primjene te odredbe, a što nije bio slučaj u ovom predmetu.

               32

               Kao treće, tužitelj tvrdi da odlukom Predsjedništva nije dokazao da je njegov govor doista narušio red na plenarnoj sjednici od 1. ožujka ili da je ozbiljno ometao rad Parlamenta kršenjem članka 11. Poslovnika, da bi se moglo zaključiti da su materijalne pretpostavke iz članka 166. navedena Poslovnika doista bile ispunjene.

               33

               Kao četvrto, tužitelj ističe da Parlament nije uspio dokazati da se odluku Predsjedništva može smatrati dopuštenim odstupanjem od slobode izražavanja.

               34

               Parlament ističe prije svega da ispitivanje valjanosti odluke Predsjedništva treba provesti samo s obzirom na temeljna prava zajamčena Poveljom i konkretno s obzirom na njezin članak 11. u kojem je utvrđena sloboda izražavanja te njegovo tumačenje od strane suda Unije. Sudska praksa ESLJP‑a na koju se tužitelj pozvao nije stoga primjenjiva u ovom slučaju, već bi u najboljem slučaju mogla služiti kao izvor nadahnuća. Pod pretpostavkom da je ona primjenjiva, iz nje ne bi proizlazilo da je njegova sloboda govora neograničena.

               35

               Parlament potom ističe da prilikom izvršavanja ovlasti predviđenih u članku 166. i 167. Poslovnika njegov predsjednik te prema potrebi Predsjedništvo Parlamenta raspolažu određenom marginom prosudbe. Nadzor Općeg suda treba se stoga ograničiti na ispitivanje toga nije li izvršavanje takve ovlasti zahvaćeno očitom pogreškom u ocjeni ili zlouporabom ovlasti i jesu li postupovna jamstva bila poštivana.

               36

               Naposljetku, što se tiče povrede članka 166. Poslovnika istaknute u okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga, Parlament tvrdi da iz tužbe ne proizlazi dovoljno jasno kritizira li tužitelj odluku Predsjedništva zbog toga što je donesena kršenjem navedenog članka ili on osporava zakonitost tog članka kao pravne osnove za navedenu odluku, tako da je predmetni dio nedopušten. Međutim, Parlament se podredno brani ističući da je suglasan s tumačenjem koje tužitelj izvodi iz ratio legisa članka 166. Poslovnika i tvrdeći da situacija na koju se ta odredba odnosi odgovara upravo onoj u ovom slučaju zato što je svojim govorom tužitelj ometao red na raspravama i rad Parlamenta kršeći time načela utvrđena u članku 11. Poslovnika na štetu dostojanstva Parlamenta te je uslijed toga bio sankcioniran. Upućujući na točku 27. odluke Predsjedništva Parlament dodaje da su izjave tužitelja osim toga izazvale trenutnu reakciju nekih zastupnika i potaknule reakcije u medijima i na društvenim mrežama, čime su ozbiljno naštetile ugledu te institucije.

               37

               Na početku valja utvrditi, s jedne strane, da nasuprot tvrdnjama Parlamenta i kao što proizlazi iz točaka 16. i 29. do 33. ove presude, bit tužiteljevih argumenata u vezi s drugim dijelom prvog tužbenog razloga dovoljno jasno proizlazi iz tužbe, tako da se Parlament mogao učinkovito braniti u svojim pismenima (vidjeti točku 36. ove presude) i na raspravi. Naime, na raspravi i kao što to proizlazi iz zapisnika s te rasprave, Parlament je u potpunosti zauzeo svoje stajalište o pretpostavkama za primjenu članka 166. Poslovnika u vezi s člankom 11. istog poslovnika na koji ta odredba upućuje. Stoga treba odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji Parlament ističe.

               38

               S druge strane, radi ispitivanja povrede članka 166. Poslovnika, Parlament ne može osporavati relevantnost EKLJP‑a i sudske prakse ESLJP‑a u ovom slučaju.

               39

               Naime, iako je točno da EKLJP nije pravni instrument koji formalno predstavlja dio pravnog poretka Unije, a iz razloga što mu Unija nije pristupila (presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 44. i od 3. rujna 2015., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, t. 45.) i da slijedom toga valjanost akta sekundarnog prava Unije treba ispitati samo s obzirom na temeljna prava zajamčena Poveljom (presuda od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 46.), valja podsjetiti da, s jedne strane, na temelju članka 6. stavka 3. UEU‑a temeljna prava priznata EKLJP‑om čine opća načela prava Unije te da, s druge strane, iz članka 52. stavka 3. Povelje proizlazi da prava koja su sadržana u njoj i odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om imaju jednako značenje i opseg kao što su oni koje im daje EKLJP. Prema Objašnjenjima koja se odnose na tu odredbu, a koja u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje treba uzeti u obzir radi njezina tumačenja, značenje i opseg primjene zajamčenih prava utvrđuju se ne samo u skladu s tekstom EKLJP‑a već i posebice u skladu sa sudskom praksom ESLJP‑a (vidjeti presudu od 30. lipnja 2016., Toma i Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci, C‑205/15, EU:C:2016:499, t. 41. i navedenu sudsku praksu). Iz navedenih objašnjenja proizlazi, osim toga, da se člankom 52. stavkom 3. Povelje nastoji osigurati nužna koherentnost između prava sadržanih u Povelji i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om, a da to ne ugrožava autonomnost prava Unije i Suda Europske unije (presuda od 28. srpnja 2016., JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, t. 50.). Štoviše, treba istaknuti da je ta istovrijednost između sloboda zajamčenih Poveljom i prava zajamčenih EKLJP‑om formalno utvrđena u pogledu slobode izražavanja (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 147.).

               40

               Što se konkretno tiče slobode izražavanja, valja podsjetiti da ona zauzima bitno mjesto u demokratskim društvima i da ona po toj osnovi čini temeljno pravo koje je, među ostalim, zajamčeno člankom 11. Povelje, člankom 10. EKLJP‑a i člankom 19. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima koji je Opća skupština Ujedinjenih naroda donijela 16. prosinca 1966. (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2011., Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, t. 31.).

               41

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz sudske prakse ESLJP‑a proizlazi da pod uvjetima iz članka 10. stavka 2. EKLJP‑a sloboda izražavanja ne važi samo za informacije odnosno ideje koje se shvaćaju pozitivno ili se smatraju neuvredljivima ili neutralnima, već i za one koje povređuju, šokiraju i zabrinjavaju državu ili bilo koji dio njezina stanovništva. To su zahtjevi pluralizma, tolerancije i otvorenog duha, bez kojih nema demokratskog društva (presuda ESLJP‑a od 7. prosinca 1976., Handyside protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, t. 49.).

               42

               Pravo na slobodu izražavanja nije međutim apsolutno i njezino se ostvarivanje može u određenim okolnostima ograničiti.

               43

               S obzirom na temeljnu važnost slobode izražavanja, njezina ograničenja treba tumačiti usko te, kao što proizlazi iz članka 10. stavka 2. EKLJP‑a i članka 52. stavka 1. Povelje, zadiranje u slobodu izražavanja dopušteno je samo ako udovoljava trima uvjetima. Kao prvo, dotično ograničenje mora biti „predviđeno zakonom”. Drugim riječima, institucija Unije koja usvaja mjere kojima se može ograničiti sloboda izražavanja neke osobe mora za to imati pravni temelj. Kao drugo, dotično ograničenje mora se odnositi na cilj od općeg interesa koji Unija priznaje kao takav. Kao treće, dotično ograničenje ne smije biti prekomjerno, što, s jedne strane, znači da ono mora biti nužno i proporcionalno cilju koji se želi postići i, s druge strane, da bit predmetne slobode ne smije biti ugrožena (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2017., Kiselev/Vijeće, T‑262/15, EU:T:2017:392, t. 69. i 84. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Valja još pojasniti da se za zadiranje u slobodu izražavanja ili za njezino ograničenje može smatrati da je „predviđeno zakonom” samo ako je norma navedena s dovoljnom preciznošću, tako da je predvidljiva u svojim učincima i da svojem adresatu omogući da uskladi svoje ponašanje (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 17. veljače 2004., Maestri protiv Italije, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, t. 30.).

               45

               Osim toga valja istaknuti da su u demokraciji Parlament ili usporediva tijela neophodni forumi u političkoj raspravi. Zadiranje u slobodu izražavanja izvršeno u okviru tih tijela može se stoga opravdati samo važnim razlozima (presuda ESLJP‑a od 17. prosinca 2002., A. protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2002:1217JUD003537397, t. 79.).

               46

               Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi ESLJP‑a, sloboda izražavanja parlamentarnih zastupnika od osobite je važnosti. Naime, ako je sloboda izražavanja dragocjena za svakoga, to osobito važi za osobu koju je narod izabrao; ona predstavlja svoje birače, upozorava na njihove brige i brani njihove interese. Slijedom toga, zadiranje u slobodu izražavanja parlamentarnog zastupnika opozicije, kao što je tužitelj, nalaže sudu da provede najstroži nadzor (presuda ESLJP‑a od 23. travnja 1992., Castells protiv Španjolske, CE:ECHR:1992:0423JUD001179885, t. 42.).

               47

               Valja stoga zaključiti da slobodi izražavanja parlamentarnih zastupnika treba dodijeliti širu zaštitu s obzirom na temeljnu važnost koju Parlament ima u demokratskom društvu.

               48

               Međutim, iako je naglasio da svaki govor u parlamentarnom okviru treba visok stupanj zaštite, ESLJP je nedavno priznao, s obzirom na usku vezu koja postoji između istinski demokratskog karaktera političkog sustava i funkcioniranja Parlamenta, da ostvarivanje slobode izražavanja unutar Parlamenta treba ponekad ustuknuti pred legitimnim interesom kao što su zaštita neometanog odvijanja parlamentarnih aktivnosti i zaštita prava drugih parlamentarnih zastupnika (presuda ESLJP‑a od 17. svibnja 2016., Karácsony i dr. protiv Mađarske, CE:ECHR:2016:0517JUD 004246113, t. 138. do 141.).

               49

               Valja istaknuti da je ESLJP, s jedne strane, vezao mogućnost parlamenta da sankcionira ponašanje jednog od svojih članova uz nužnost da se osigura red u parlamentarnom radu te je, s druge strane, priznao parlamentima široku autonomiju da uređuju način, trenutak i mjesto koje parlamentarni zastupnici odaberu za svoje intervencije (pri čemu je nadzor ESLJP‑a posljedično ograničen), ali, s druge strane, i vrlo mali manevarski prostor za ograničavanje sadržaja govora parlamentarnih zastupnika (pri čemu je nadzor ESLJP‑a posljedično stroži). U svojoj sudskoj praksi on u tom pogledu navodi samo „određenu mjeru regulacije […] koja je nužna za sprečavanje oblika izražavanja kao što su izravni ili neizravni pozivi na nasilje” (presuda ESLJP‑a od 17. svibnja 2016., Karácsony i dr. protiv Mađarske, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, t. 140.).

               50

               Proizlazi da bi se, s jedne strane, mogućnost sankcioniranja govora parlamentarnih zastupnika mogla predvidjeti poslovnikom parlamenta samo u slučaju u kojemu bi oni ugrozili neometano funkcioniranje Parlamenta ili predstavljali ozbiljnu opasnost za društvo kao što su pozivi na nasilje ili rasnu mržnju.

               51

               S druge strane, ovlast koja je priznata parlamentima da izriču stegovne sankcije radi osiguranja neometanog odvijanja svojih aktivnosti ili zaštite određenih temeljnih prava, načela ili sloboda trebalo bi uskladiti s nužnošću da se osigura poštovanje slobode izražavanja parlamentarnih zastupnika.

               52

               Slijedom toga, uzimajući u obzir osobitu važnost koju ima sloboda izražavanja parlamentarnih zastupnika i uske granice unutar kojih se ograničenja te slobode mogu postaviti, valja provjeriti, u skladu s načelima izvedenima u sudskoj praksi ESLJP‑a u tom kontekstu, je li izrekavši predmetnu stegovnu sankciju Parlament poštovao pretpostavke iz članka 166. stavka 1. svojeg poslovnika.

               53

               U ovom slučaju, Poslovnik u svojoj verziji koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjenica i koju je Predsjedništvo Parlamenta primijenilo predviđa u četvrtom poglavlju svoje glave VII., naslovljenom „Mjere u slučaju nepridržavanja pravila ponašanja zastupnika”, mjere za trenutačnu primjenu koje predsjedavatelj sjednice može poduzeti kako bi se ponovno uspostavio red (članak 165. Poslovnika) i stegovne sankcije koje predsjednik Parlamenta može donijeti u odnosu na zastupnika (članak 166. Poslovnika).

               54

               Na temelju članka 166. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika, koji je primijenjen u ovom slučaju, predsjednik Parlamenta donosi obrazloženu odluku o odgovarajućoj sankciji, „[u] ozbiljnim slučajevima narušavanja reda ili ometanja rada Parlamenta, čime se krše načela utvrđena člankom 11. […]”.

               55

               Valja istaknuti da se tekst članka 166. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika razlikuje ovisno o jezičnim verzijama navedena poslovnika. Tako se za razliku od verzije te odredbe na francuskom jeziku kao i, među ostalim, verzije na njemačkom, talijanskom, španjolskom, nizozemskom i grčkom jeziku, u verziji na engleskom jeziku ne spominje ometanje „rada” ili „aktivnosti”, već se koristi izraz „disruption of Parliament”. Parlament smatra da se taj izraz ne odnosi samo na parlamentarni rad unutar vijećnice, već označava situaciju koja je šira od sjednice i također obuhvaća utjecaj na njegov ugled ili dostojanstvo kao institucije.

               56

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi potreba ujednačenog tumačenja odredbe zahtijeva da se, u slučaju neslaganja između njezinih raznih jezičnih verzija, ta odredba tumači ovisno o kontekstu i svrsi propisa čiji je sastavni element (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2016., Bayer CropScience i Stichting De Bijenstichting, C‑442/14, EU:C:2016:890, t. 84. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Proizlazi da se ne može prihvatiti zaključak koji je Parlament iznio na raspravi da se radi tumačenja volje zakonodavca i svih jezičnih verzija valja osloniti na englesku verziju članka 166. Poslovnika.

               58

               Naime, uzimajući u obzir njegov kontekst i svrhu, članak 166. Poslovnika odnosi se na slučaj ugrožavanja neometanog funkcioniranja Parlamenta ili reda u parlamentarnom radu te se njime stoga nastoji sankcionirati ponašanje zastupnika koji sudjeluje u sjednici ili parlamentarnom radu, a koje može ozbiljno ometati njihovo odvijanje. Osim toga, takvo tumačenje odgovara, kao što je navedeno u točkama 49. do 51. ove presude, cilju koji je općenito postavljen stegovnim propisom parlamenta čiju je legitimnost ESLJP priznao (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 17. svibnja 2016., Karácsony i dr. protiv Mađarske, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, t. 138. do 140.).

               59

               Osim toga, valja istaknuti da tekst članka 166. Poslovnika ide za tim da se mogu sankcionirati dva slučaja, to jest činjenica „[ozbiljnog] narušavanja reda […] čime se krše načela utvrđena člankom 11.” ili „[ozbiljno] ometanj[e] rada Parlamenta, čime se krše načela utvrđena člankom 11. […]”.

               60

               Valja ustvrditi u tom pogledu da ni iz odluke Predsjedništva niti iz pismena stranaka ne proizlazi da je govor tužitelja pred Parlamentom na plenarnoj sjednici od 1. ožujka 2017. doveo do ikakvog narušavanja reda na navedenoj sjednici u smislu prve mogućnosti iz članka 166. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika. U tom pogledu, a kao što proizlazi iz odgovora na pitanja Općeg suda, jedina trenutna reakcija na govor tužitelja bila je ona zastupnice kojoj je on postavio pitanje putem plave kartice. Ona je svoje zgražanje izrazila na sljedeći način: „Gospodine zastupniče, prema Vama, prema Vašim teorijama, ja čak ne bih imala pravo biti ovdje kao zastupnica, znam da Vas to vrijeđa, znam da Vam uopće ne pričinja zadovoljstvo da žene danas imaju pravo predstavljati građane pod istim uvjetima, s istim pravima kao i Vi. A ja sam žena i branim prava žena protiv muškaraca kao što se Vi”. Međutim, na temelju takve reakcije ne može se zaključiti da je došlo do ozbiljnog narušavanja reda na plenarnoj sjednici od 1. ožujka 2017. ili ozbiljnog ometanja rada Parlamenta. Povrh toga, takva ocjena ne proizlazi iz odluke Predsjedništva, koja je predmet nadzora zakonitosti koji je zatražen od Općeg suda na temelju ove tužbe.

               61

               Štoviše, i u okviru svojih odgovora na pisana pitanja Općeg suda i na raspravi, Parlament je potvrdio da nakon tužiteljeve intervencije na plenarnoj sjednici od 1. ožujka 2017. i u okviru pripadajućih rasprava nije došlo ni do kakva narušavanja reda ili ometanja rada u njegovu okviru, a kamoli ozbiljnog. Međutim, Parlament je tvrdio da je tužiteljev slučaj ionako obuhvaćen drugom mogućnošću iz članka 166. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika, to jest „ometanjem rada” koje je bilo izravna posljedica povrede načela iz članka 11. navedena poslovnika, koji za zastupnike utvrđuje pravila ponašanja. U tom je pogledu Parlament tvrdio da se „ometanje” koje je opravdalo izricanje stegovnih sankcija u odnosu na tužitelja odrazilo mimo sjednice, i to povredom njegova ugleda i dostojanstva kao institucije. Parlament je osim toga objasnio da ometanja rada iz članka 166. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika nije ograničeno na rasprave ili rad unutar njega, već mu treba pridodati šire značenje tako da obuhvaća Parlament kao cjelinu, njegovo dostojanstvo, ugled i time njegovo funkcioniranje.

               62

               Ova se argumentacija ne može prihvatiti.

               63

               Naime, kao prvo, mora se utvrditi da tvrdnja Parlamenta na raspravi da je tužiteljev položaj obuhvaćen drugom mogućnošću iz članka 166. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika, to jest ometanjem rada Parlamenta, ne proizlazi iz odluke Predsjedništva u kojoj nije naveden izričit razlog za konkretnu povredu koji je u ovom slučaju u obzir uzet među onima iz navedene odredbe. U tom je pogledu navedena odluka ograničena na zaključak u točki 32. da ponašanje tužitelja predstavlja povredu načela utvrđenih u članku 11. stavku 3. navedena poslovnika jer krši vrijednosti i načela utvrđena u Ugovorima Unije i jer ne poštuje dostojanstvo Parlamenta te iz toga izvodi „ometanje Parlamenta” u smislu članka 166. tog poslovnika. Nasuprot onome što je Parlament tvrdio na raspravi, drukčije tumačenje točke 32. odluke Predsjedništva ne može proizlaziti iz razloga sadržanih u točkama 26. i 27. navedene odluke, s obzirom na koje je valja protumačiti. Naime, u tim potonjim točkama samo je istaknuto da su provokativni, unaprijed smišljeni, uvredljivi i diskriminatorni govori, kako prema ženama tako i prema Parlamentu kao instituciji, predstavljali povredu temeljne vrijednosti Unije i da su mogli doprinijeti negativnom doživljaju Parlamenta i njegovih zastupnika kod javnosti. Stoga, ako bi se te ocjene moglo u najboljem slučaju protumačiti kao utvrđenje o postojanju povrede članka 11. Poslovnika, one ni tada uopće ne upućuju na ometanje rada Parlamenta kako se to zahtijeva člankom 166. Poslovnika.

               64

               No, dovoljno je podsjetiti u tom pogledu da su baš u članku 166. Poslovnika, a ne u njegovu članku 11., pojašnjene pretpostavke pod kojima se sankcija može izreći zastupniku. Naime, članak 11. navedena poslovnika sadržava pravila ponašanja kojima se podsjeća na načela i vrijednosti kojih se zastupnici trebaju pridržavati u svojem ponašanju, pri čemu prema članku 11. stavku 3. prvom podstavku navedena poslovnika ono ne smije dovesti u pitanje neometani rad Parlamenta, jamčenje sigurnosti i reda u prostorima Parlamenta niti funkcioniranje opreme ovog potonjeg. Osim toga, članak 11. stavak 3. drugi podstavak Poslovnika određuje da na parlamentarnim raspravama zastupnici ne upotrebljavaju klevetničke, rasističke ili ksenofobne izraze ili ponašanje. S druge strane, što se tiče mogućih posljedica nepridržavanja tih pravila ponašanja, u članku 11. stavku 3. četvrtom podstavku Poslovnika samo je navedeno da ono „može” dovesti do primjene „mjera” iz članaka 165., 166. i 167. navedena poslovnika. Iz toga slijedi da zaključak izveden u točki 32. odluke Predsjedništva, da povreda načela i vrijednosti utvrđenih u članku 11. tog pravilnika dovodi ipso facto do utvrđenja o postojanju ozbiljnog narušavanja reda ili ozbiljnog ometanja rada Parlamenta, uopće ne proizlazi iz navedene odredbe.

               65

               Okolnost da članak 11. stavak 3. Poslovnika, u svojoj verziji primjenjivoj u ovom sporu, upućuje u svojem drugom podstavku na „klevetničko, rasističko ili ksenofobno izražavanje ili ponašanje” ne može oboriti ovaj zaključak. U tom pogledu valja istaknuti da bi, iako članak 166. stavak 1. poslovnika, kao u svojoj ranijoj verziji, upućuje na načela utvrđena u članku 11. istog poslovnika, doslovno tumačenje prve od tih odredaba dovelo do zaključka da povreda navedenih načela ne predstavlja samostalni razlog za inkriminaciju, već dodatnu pretpostavku koja je nužna da se može sankcionirati ozbiljno narušavanje reda ili ometanje rada Parlamenta, a što je Parlament osim toga potvrdio na raspravi. Iz toga slijedi da povreda načela utvrđenih u članku 11. Poslovnika, pod pretpostavkom da je dokazana, ne može sama po sebi biti sankcionirana kao takva, već samo ako je popraćena narušavanjem reda ili ometanjem rada Parlamenta, a što je Parlament također potvrdio na raspravi.

               66

               Kao drugo i nasuprot tvrdnjama Parlamenta na raspravi, ometanje rada Parlamenta iz članka 166. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika do kojeg bi došlo izvan vijećnice, zbog posljedica koje je govor tužitelja mogao imati izvan Parlamenta ne bi se moglo shvatiti na način da povređuje ugled ili dostojanstvo Parlamenta kao institucije. Naime, okolnost spomenuta u točki 27. odluke Predsjedništva, da je govor tužitelja privukao nakon plenarne sjednice od 1. ožujka 2017. pažnju medija i društvenih mreža i da je „mogao” (likely) doprinijeti negativnom doživljaju Parlamenta i njegovih zastupnika kod javnosti, nije relevantna zato što se na temelju nje ne može zaključiti da je Parlament dokazao postojanje ometanja svojeg rada u smislu članka 166. Poslovnika. Osim toga, odluka Predsjedništva ne sadržava nikakvu ocjenu u vezi s kriterijima koji su Predsjedništvo Parlamenta mogli navesti na zaključak o postojanju navodne povrede dostojanstva Parlamenta. Štoviše, budući da nisu utvrđeni objektivni kriteriji za ocjenu postojanja takve povrede i uzimajući u obzir u najmanju ruku nejasan karakter pojma „dostojanstvo Parlamenta” ili povrede tog dostojanstva, kao i značajnu marginu diskrecije kojom Parlament raspolaže u tom području, takvo bi tumačenje dovelo do proizvoljnog ograničenja slobode izražavanja parlamentarnih zastupnika.

               67

               Osim toga, valja istaknuti da se članak 166. stavak 2. Poslovnika tiče ponašanja zastupnika i predviđa da se radi ocjene istog treba uzeti u obzir njegova iznimnost, učestalost ili ustrajnost te stupanj njegove ozbiljnosti. S druge strane, izjave, riječi i govori nisu spomenuti i stoga ne mogu kao takvi biti predmet mjere u vidu sankcije.

               68

               Iz toga proizlazi da, čak pod pretpostavkom da se govor održan u okviru parlamentarnih funkcija može izjednačiti s ponašanjem koje u skladu s člankom 11. stavkom 3. prvim podstavkom Poslovnika, treba, među ostalim, počivati na određenim vrijednostima i ne dovoditi u pitanje neometano odvijanje parlamentarnog rada i da je navedeni govor mogao po toj osnovi predstavljati povredu načela i vrijednosti utvrđenih u navedenoj odredbi, on nije mogao biti predmet sankcije ako ne postoji ozbiljno narušavanje reda ili ozbiljno ometanje rada Parlamenta.

               69

               Osim toga, na temelju razlike koja je u članku 166. stavku 2. drugom podstavku Poslovnika uspostavljena u svrhu procjene ponašanja zastupnika prilikom obavljanja njihovih parlamentarnih funkcija, i to između, s jedne strane, vidljivih radnji koje se mogu tolerirati u određenim okolnostima i, s druge strane, „onih koje aktivno ometaju parlamentarne aktivnosti”, ne može se zaključiti da se govor na parlamentarnoj sjednici može uključiti u ovu potonju kategoriju ponašanja i po toj osnovi sankcionirati ako ne postoji utvrđenje o postojanju ozbiljnog narušavanja reda ili ozbiljnog ometanja rada Parlamenta.

               70

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno kao i osobitu važnost koju ima sloboda izražavanja parlamentarnih zastupnika te uske granice unutar kojih se njezina ograničenja mogu postaviti i koje su navedene u točkama 37. do 51. ove presude, članke 11. i 166. Poslovnika treba tumačiti na način da se na temelju njih zastupnik ne može sankcionirati zbog govora održanog u okviru njegovih parlamentarnih funkcija ako ne postoji ozbiljno narušavanje reda ili ozbiljno ometanje rada Parlamenta.

               71

               U tim okolnostima te unatoč osobitoj sablažnjivosti riječi koje je tužitelj koristio prilikom svoje intervencije na plenarnoj sjednici od 1. ožujka 2017., Parlament mu u okolnostima konkretnog slučaja nije mogao izreći stegovnu sankciju na temelju članka 166. stavka 1. svojeg poslovnika.

               72

               Štoviše, čak i da se zaključi da ometanje rada nije ograničeno stricto sensu na okvire vijećnice, uzimajući u obzir činjenicu da upućivanje na „sjednicu” u članku 166. stavku 1. Poslovnika postoji samo u pogledu prve mogućnosti, to jest ozbiljnog narušavanja reda, tako širok smisao kao što je onaj koji Parlament zastupa ne može se prihvatiti iz razloga izloženih u točki 66. ove presude.

               73

               S obzirom na sve prethodno izneseno, valja prihvatiti prvi tužbeni razlog u dijelu u kojem se njime nastoji dokazati povreda članka 166. Poslovnika kao i prvi dio tužbenog zahtjeva te poništiti odluku Predsjedništva, pri čemu nije nužno ispitati drugi tužbeni razlog istaknut u prilog zahtjevu za poništenje.

            Zahtjevi za naknadu štete

               74

               U prilog svojim zahtjevima za naknadu štete, tužitelj tvrdi da zbog poništenja odluke Predsjedništva neće moći dobiti naknadu cjelokupne pretrpljene štete. Stoga on traži, s jedne strane, naknadu imovinske štete koja proizlazi iz gubitka prava na dnevnicu koja iznosi 9180 eura. S druge strane, zahtijeva da se Parlamentu naloži plaćanje iznosa od 10000 eura radi naknade neimovinske štete koja proizlazi iz privremenog oduzimanja njegova prava na sudjelovanje u aktivnostima Parlamenta, zabrane predstavljanja Parlamenta kao i povrede njegova ugleda i časti.

               75

               Parlament smatra da je zahtjev za naknadu imovinske štete nedopušten. Osim toga, smatra da je poništenje odluke Predsjedništva primjerena naknada za neimovinsku štetu tužitelja. Podredno smatra da bi iznos od najviše 1000 eura bio primjeren.

               76

               Kao prvo, što se u ovom predmetu tiče zahtjeva za naknadu imovinske štete koja potječe iz gubitka prava na dnevnicu, dovoljno je istaknuti da tužitelj ne objašnjava zašto mu, čak i u slučaju poništenja odluke Predsjedništva, okolnost da je već pretrpio predmetnu sankciju, neće omogućiti da dobije naknadu svoje cjelokupne štete, tim više što zahtijeva samo isplatu iznosa koji je jednak naknadi koju bi primio da nema izrečene sankcije, to jest 9180 eura. Uzimajući u obzir poništenje odluke Predsjedništva i u skladu s člankom 266. UFEU‑a, na Parlamentu će biti da poduzme potrebne mjere kako bi postupio sukladno ovoj presudi, što podrazumijeva naknadu iznosa koji odgovaraju dnevnici čija je isplata suspendirana.

               77

               Iz toga proizlazi da zahtjev za naknadu imovinske štete treba odbiti.

               78

               Kao drugo, što se tiče zahtjeva za naknadu neimovinske štete koju je tužitelj navodno pretrpio, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi, poništenje akta zahvaćenog nezakonitošću samo po sebi može biti primjerena naknada te je u načelu dovoljno za svaku neimovinsku štetu koju je taj akt mogao uzrokovati (presude od 9. srpnja 1987., Hochbaum i Rawes/Komisija, 44/85, 77/85, 294/85 i 295/85, EU:C:1987:348, t. 22. i od 9. studenoga 2004., Montalto/Vijeće, T‑116/03, EU:T:2004:325, t. 127.), osim ako tužitelj dokaže da je pretrpio neimovinsku štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se poništenje temelji i koju to poništenje vjerojatno neće u potpunosti nadoknaditi (vidjeti presudu od 25. lipnja 2015., EE/Komisija, F‑55/14, EU:F:2015:66, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               79

               U ovom se slučaju ne može na temelju ničega u spisu zaključiti da je odluka Predsjedništva bila donesena u okolnostima koje bi tužitelju uzrokovale neimovinsku štetu neovisno o poništenom aktu. Slijedom toga, zahtjev za naknadu neimovinske štete treba odbiti.

         Troškovi

               80

               Sukladno članku 134. stavku 3. Poslovnika Općeg suda, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Budući da je u ovom slučaju prihvaćen samo zahtjev za poništenje, valja odlučiti da svaka strana snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka Predsjedništva Europskog parlamenta od 3. travnja 2017.

                           2.

                           Odbija se zahtjev za naknadu štete.

                           3.

                           Janusz Korwin‑Mikke i Parlament snose svaki svoje troškove.

                           Berardis

                           Papasavvas

                           Spielmann

                           Csehi

                           Spineanu‑Matei

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 31. svibnja 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 5. lipnja 2018.#Grupo Norte Facility SA protiv Angela Manuela Moreire Gómeza.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Pojam ‚uvjeti zapošljavanja’ – Usporedivost situacija – Opravdanje – Pojam ‚objektivni razlozi’ – Naknada u slučaju prestanka ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog objektivnog razloga – Niža naknada koja se isplaćuje istekom ugovora o radu na određeno vrijeme zbog zamjene.#Predmet C-574/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      5. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Pojam ‚uvjeti zapošljavanja’ – Usporedivost situacija – Opravdanje – Pojam ‚objektivni razlozi’ – Naknada u slučaju prestanka ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog objektivnog razloga – Niža naknada koja se isplaćuje istekom ugovora o radu na određeno vrijeme zbog zamjene”
      U predmetu C‑574/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska), odlukom od 7. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 14. studenoga 2016., u postupku

         Grupo Norte Facility SA

      protiv

         Angela Manuela Moreire Gómeza,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça, A. Rosas i C. G. Fernlund, predsjednici vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. studenoga 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Grupo Norte Facility SA, A. I. López Fernández i E. Orusco Almazán, abogados,

               –

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), sadržanog u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.), i članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Grupo Norte Facility SA (u daljnjem tekstu: Grupo Norte) i Angela Manuela Moreire Gómeza, u vezi s istekom ugovora o zamjeni na temelju kojeg je potonji bio povezan s tim društvom.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 14. Direktive 1999/70:
               „Stranke potpisnice željele su zaključiti Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme, utvrđujući opća načela i minimalne zahtjeve za ugovore o radnim odnosima i radu na određeno vrijeme; potpisnice su iskazale želju za poboljšanjem kvalitete rada na određeno vrijeme putem osiguranja primjene načela nediskriminacije te za uspostavljanjem okvira za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopne primjene ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme”.

               4

               U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, njezina je svrha „staviti na snagu [Okvirni sporazum], zaključen […] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP) […]”.

               5

               Drugi odlomak preambule Okvirnog sporazuma glasi:
               „Stranke ovog Sporazuma priznaju da ugovori o radu na neodređeno vrijeme predstavljaju i da će i nadalje predstavljati osnovni oblik radnog odnosa između poslodavaca i radnika. One također priznaju da ugovori o radu na određeno vrijeme, u određenim okolnostima, odgovaraju potrebama i poslodavaca i radnika.”

               6

               U skladu s trećim odlomkom te preambule:
               „U [Okvirnom sporazumu] utvrđuju se opća načela i minimalni zahtjevi u vezi s radom na određeno vrijeme, pri čemu se prilikom njihove detaljne primjene mora voditi računa o posebnim nacionalnim, sektorskim i sezonskim uvjetima. Sporazum prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije te za korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme u skladu s načelima koja su prihvatljiva za poslodavce i radnike.”

               7

               U skladu s člankom 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               8

               Člankom 3. Okvirnog sporazuma, naslovljenim „Definicije”, određuje se:

                        „1.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                        2.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine. […]”

               9

               Člankom 4. stavkom 1. Okvirnog sporazuma, naslovljenim „Načelo nediskriminacije”, predviđa se:
               „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.”

            Španjolsko pravo

               10

               U članku 12. stavcima 6. i 7. texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (pročišćeni tekst Zakona o radu), odobrenog Real Decretom Legislativo 1/1995 (Kraljevska zakonodavna uredba br. 1/1995) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji primjenjivoj u trenutku nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), predviđa se:
               „6.   Za djelomično umirovljenje radnik se […] sa svojim poduzećem mora dogovoriti o skraćivanju radnog vremena i smanjenju plaće od najmanje 25 % i najviše 75 % […], a poduzeće istodobno mora sklopiti ugovor o ‚zamjeni’ u skladu s odredbama sljedećeg stavka, kako bi se popunilo radno vrijeme raspoloživo zbog djelomičnog umirovljenja radnika. Ugovor o ‚zamjeni’ također se sklapa radi zamjene radnika koji se djelomično umirovljuju nakon što su navršili 65 godina života.
               Skraćenje radnog vremena i smanjenje plaće može iznositi 85 % ako je ugovor o zamjeni sklopljen na puno radno vrijeme i na neodređeno vrijeme […]
               Izvršenje tog ugovora o radu u nepunom radnom vremenu i odgovarajuća plaća usklađeni su sa starosnom mirovinom koja se radniku dodjeljuje na temelju socijalnog osiguranja na osnovi djelomičnog umirovljenja.
               Radni odnos prestaje odlaskom radnika u punu mirovinu.
               7.   Ugovor o ‚zamjeni’ podliježe sljedećim pravilima:

                        (a)

                        Sklapa se s radnikom koji je nezaposlen ili koji je već zaposlen u poduzeću na temelju ugovora na određeno vrijeme.

                        (b)

                        Osim u slučaju predviđenom u drugom podstavku stavka 6., trajanje ugovora o ‚zamjeni’ sklopljenog nakon djelomičnog umirovljenja mora biti neodređeno ili barem jednako vremenu koje je zamijenjenom radniku potrebno da navrši 65 godina. Ako u trenutku kad navrši tu dob radnik koji je djelomično umirovljen ostaje u poduzeću, ugovor o ‚zamjeni’ sklopljen na određeno vrijeme može se sporazumom stranaka produljivati iz godine u godinu; on u svakom slučaju prestaje istekom razdoblja koje odgovara godini u kojoj ‚zamijenjeni’ radnik ode u punu mirovinu.

                  U slučaju da se radnik djelomično umirovi nakon što je navršio 65 godina, trajanje ugovora o ‚zamjeni’ koji se sklapa za popunjavanje radnog vremena koje je oslobodio taj radnik može biti neodređeno vrijeme ili godinu dana. U tom potonjem slučaju ugovor se automatski produljuje iz godine u godinu i prestaje na način opisan u prethodnom podstavku.
               […]

                        (d)

                        Radno mjesto radnika ‚na zamjeni’ može biti isto kao ono zamijenjenog radnika ili slično mjesto, to jest mjesto čije su zadaće obuhvaćene istom profesionalnom skupinom ili istovrijednom kategorijom.

                  […]”

               11

               Članak 15. stavak 1. Zakona o radu glasi:
               „Ugovor o radu može se sklopiti na neodređeno vrijeme ili na određeno vrijeme. Ugovor o radu na određeno vrijeme može se sklopiti u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        kada se radnika zapošljava radi dovršenja određenog posla koji je samostalan i koji se može izdvojiti iz ukupnog poslovanja poduzeća, a čije je izvršenje, iako vremenski ograničeno, načelno neodređena trajanja. […]

                        (b)

                        kada tržišne okolnosti, nakupljeni posao ili velika količina narudžbi to zahtijevaju, čak i u okviru redovnog poslovanja poduzeća. […]

                        (c)

                        u slučaju zamjene radnika koji imaju pravo zadržati svoje radno mjesto, pod uvjetom da se u ugovoru o radu precizira ime zamijenjenog radnika i razlog zamjene.”

               12

               U skladu s člankom 15. stavkom 6. prvim podstavkom tog zakona, radnici zaposleni za privremeno obavljanje poslova i radnici zaposleni na određeno vrijeme imaju ista prava kao i radnici zaposleni na neodređeno vrijeme, ne dovodeći u pitanje posebnosti ugovornih odredaba o prestanku ugovora o radu i izričitih zakonskih odredaba o ugovorima o stručnom osposobljavanju.

               13

               Člankom 49. stavkom 1. Zakona o radu predviđa se:
               „Ugovor o radu prestaje:
               […]

                        (b)

                        zbog razloga valjano navedenih u ugovoru, osim ako oni ne čine očitu zlouporabu prava poslodavca;

                        (c)

                        zbog isteka ugovorenog trajanja ugovora ili dovršenja posla ili usluge u skladu s predmetom ugovora. Istekom ugovora, osim u slučaju interinidad ugovora i ugovora o stručnom osposobljavanju, radnik ima pravo na naknadu koja je jednaka razmjernom dijelu iznosa u visini plaće za dvanaest dana za svaku navršenu godinu radnog staža ili naknadu predviđenu, ovisno o slučaju, posebnim propisom koji se primjenjuje u tom području.

                  […]

                        (l)

                        zbog objektivnih razloga dopuštenih zakonom;

                  […]”

               14

               U skladu s člankom 52. Zakona o radu, „objektivni razlozi” na kojima se može temeljiti prestanak ugovora o radu su nesposobnost radnika za koju se saznalo ili je nastala nakon njegova stvarnog početka rada u poduzeću; nemogućnost radnikove prilagodbe na razumne tehničke promjene koje su izvršene na njegovu radnom mjestu; ekonomski, tehnički razlozi ili razlozi koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju, ako je broj ukinutih radnih mjesta manji od onoga koji je potreban da bi se prestanak ugovorâ o radu smatrao „kolektivnim otkazivanjem”, te, u određenim slučajevima, ponavljajuće odsutnosti s posla, čak i ako su one opravdane.

               15

               U skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu, prestanak ugovora o radu zbog jednog od razloga iz njegova članka 52. dovodi do plaćanja radniku, istodobno s pisanom obaviješću, naknade u visini plaće za dvadeset dana za svaku godinu radnog staža, koja se računa razmjerno broju radnih mjeseci za razdoblja kraća od godine dana, najviše u visini dvanaest mjesečnih plaća.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               A. M. Moreira Gómez sklopio je 1. studenoga 2012. s društvom Grupo Norte ugovor o zamjeni, u smislu članka 12. stavka 6. Zakona o radu, za obavljanje posla čistača u trajanju od 28,12 sati tjedno, to jest 75 % redovnog radnog vremena, u bolnici Hospital Montecelo de Pontevedra, pri kojoj je društvo Grupo Norte bilo koncesionar za usluge čišćenja. Svrha sklapanja tog ugovora bila je omogućavanje zamjene na tom poslu majke A. M. Moreire Gómeza, koja se je djelomično umirovila te skratila svoje radno vrijeme i smanjila plaću za 75 %. Među strankama navedenog ugovora dogovoreno je da on prestaje 18. rujna 2015., na datum na koji majka A. M. Moreire Gómeza mora otići u punu mirovinu.

               17

               Grupo Norte obavijestio je 18. rujna 2015. A. M. Moreiru Gómeza o prestanku njegova ugovora i prestao je za njega uplaćivati doprinose za socijalno osiguranje.

               18

               A. M. Moreira Gómez podnio je protiv društva Grupo Norte tužbu zbog nezakonitog otkaza Juzgadu de lo Social no 2 de Pontevedra (Radni sud br. 2 u Pontevedri, Španjolska). U prilog svojoj tužbi istaknuo je da u bolnici Hospital Montecelo de Pontevedra postoji običaj prema kojem, kada zamijenjeni radnik koji obavlja posao čistača ode u punu mirovinu, poduzeće zaduženo za čišćenje ustanove zapošljava radnika na zamjeni na temelju ugovora na neodređeno vrijeme.

               19

               Grupo Norte osporio je postojanje takvog običaja, navodeći da mu načelo slobode poduzetništva omogućuje da na predmetno mjesto zaposli osobu po svojem izboru. To je društvo također istaknulo da je ugovor A. M. Moreire Gómeza – s obzirom na to da je istekao protekom ugovorenog roka, to jest datumom odlaska zamijenjene radnice u punu mirovinu – zakonito prestao.

               20

               Juzgado de lo Social no 2 de Pontevedra (Radni sud br. 2 u Pontevedri) presudio je da je A. M. Moreira Gómez nezakonito otpušten te je naložio društvu Grupo Norte da ga, po svojem izboru, ili vrati na posao ili mu isplati naknadu.

               21

               Grupo Norte podnio je žalbu protiv presude Juzgada de lo Social no 2 de Pontevedra (Radni sud br. 2 u Pontevedri) sudu koji je uputio zahtjev.

               22

               Potonji sud smatra da je prestanak ugovora o zamjeni o kojem je riječ u glavnom postupku zakonit jer taj ugovor ispunjava sve zakonske pretpostavke, društvo Grupo Norte raskinulo ga je na datum koji je njime predviđen i ne postoji obveza na temelju običaja da to društvo istekom tog ugovora zaposli A. M. Moreiru Gómeza na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

               23

               Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, u skladu sa španjolskim pravom, svakom radniku, bilo da je zaposlen na temelju ugovora na neodređeno ili na određeno vrijeme, ugovor se može otkazati zbog „objektivnih” razloga iz članka 52. Zakona o radu i na temelju toga u skladu s njegovim člankom 53. primit će naknadu u visini plaće za dvadeset dana za svaku godinu radnog staža. Iako ugovor o radu na određeno vrijeme također prestaje zbog objektivnih okolnosti – to jest određenim datumom, dovršenjem određenog posla koji je predmet ugovora ili nastupanjem određenog događaja – naknada koja se u takvom slučaju dodjeljuje na temelju članka 49. stavka 1. točke (c) tog zakona doseže iznos u visini plaće za samo dvanaest dana za svaku godinu radnog staža. U ovom slučaju ugovor A. M. Moreire Gómeza prestao je istekom roka koji je u njemu bio predviđen, to jest datumom odlaska u punu mirovinu zamijenjene radnice.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da su razlozi otkaza iz članka 52. Zakona o radu nepredvidljivi, što opravdava razliku između iznosa naknada, s obzirom na to da je cilj one koja je predviđena člankom 53. tog zakona nadoknaditi prijevremeni prekid ugovora samo zbog volje jedne od stranaka.

               25

               Osim toga, uvodeći ugovor na određeno vrijeme zbog zamjene, španjolski zakonodavac odstupio je od načela stabilnosti zaposlenja i kako bi poduzećima omogućio da zaposle radnika za privremeno obavljanje poslova i odrede kriterije na temelju kojih se određuje prestanak njegova ugovora o radu i kako bi im omogućio da se odvoje od usporedivog radnika zaposlenog na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme. Međutim, prestankom ugovora o zamjeni na određeno vrijeme i ugovora o radu na neodređeno vrijeme isplaćuju se različite naknade.

               26

               Ti različiti elementi naveli su Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska) da se zapita o tome čini li ta razlika različito postupanje koje je zabranjeno Okvirnim sporazumom.

               27

               U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se smatrati da je takvo različito postupanje opravdano ciljevima socijalne politike.

               28

               U slučaju da se ne može smatrati da je različito postupanje opravdano ciljevima socijalne politike, sud koji je uputio zahtjev navodi da je članak 49. stavak 1. točku (c) Zakona o radu nemoguće tumačiti u skladu s Okvirnim sporazumom. U tim se okolnostima taj sud pita – s obzirom na sudsku praksu Suda proizišlu iz presuda od 22. studenoga 2005., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709), od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21), od 13. rujna 2011., Prigge i dr. (C‑447/09, EU:C:2011:573) i od 19. travnja 2016., DI (C‑441/14, EU:C:2016:278) – proizlazi li zabrana različitog postupanja prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i onima zaposlenima na neodređeno vrijeme i iz načela jednakosti i nediskriminacije, zaštićenih člancima 20. i 21. Povelje.

               29

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smatrati, u svrhu načela jednakosti između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme, da prestanak ugovora o radu zbog ‚objektivnih okolnosti’ sukladno članku 49. stavku 1. točki (c) Zakona o radu i prestanak ugovora o radu zbog ‚objektivnih razloga’ predviđen člankom 52. navedenog zakona predstavljaju ‚usporedive situacije’ i da stoga različite naknade isplaćene u jednom i drugom slučaju predstavljaju razliku u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koja je zabranjena Direktivom [1999/70]?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora, treba li smatrati da ciljevi socijalne politike koji su opravdali uvođenje oblika ugovora o zamjeni opravdavaju također, sukladno članku 4. stavku 1. [Okvirnog sporazuma], razliku u postupanju koja se sastoji u isplati niže naknade za prestanak ugovora o radu u slučaju da poduzetnik slobodno odluči da navedeni ugovor o zamjeni bude na određeno vrijeme?

                        3.

                        U svrhu jamčenja korisnog učinka Direktive 1999/70, u nedostatku razumnog opravdanja sukladno članku 4. stavku 1., treba li tumačiti da razlika u postupanju s obzirom na naknadu za prestanak ugovora između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme u ranije navedenom španjolskom propisu predstavlja diskriminaciju zabranjenu člankom 21. [Povelje] jer je protivna načelima jednakog postupanja i nediskriminacije, koja su dio općih načela prava Unije?”

               30

               Dopisom podnesenim tajništvu Suda 25. travnja 2017. španjolska je vlada na temelju članka 16. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije zatražila da Sud zasjeda u velikom vijeću.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje

         Dopuštenost

               31

               Grupo Norte osporava dopuštenost prvog i drugog pitanja. Naime, prvo pitanje odnosi se na usporedbu različitih razloga zbog kojih u skladu sa španjolskim pravom može prestati ugovor o radu. Stoga sud koji je uputio zahtjev od Suda nastoji dobiti tumačenje nacionalnog prava, a ne prava Unije. Isto tako, drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev jedino nastoji dobiti to da Sud provede nadzor nad ciljevima socijalne politike koji su opravdavali to da španjolski zakonodavac uvede ugovor o zamjeni. Prema tome, Sud nije nadležan za odgovaranje na ta pitanja.

               32

               S tim u vezi, točno je da iz sudske prakse proizlazi da nije na Sudu da se izjasni o tumačenju nacionalnih odredaba, s obzirom na to da su za takvo tumačenje zapravo isključivo nadležni nacionalni sudovi (presuda od 23. studenoga 2017., CHEZ Elektro Bulgaria i FrontEx International, C‑427/16 i C‑428/16, EU:C:2017:890, t. 30. i navedena sudska praksa).

               33

               Međutim, valja utvrditi da se prvo i drugo pitanje, kako ih je postavio sud koji je uputio zahtjev, ne odnose na tumačenje španjolskog prava, nego prava Unije, konkretnije načela nediskriminacije, kako je konkretizirano člankom 4. stavkom 1. Okvirnog sporazuma, koje je obuhvaćeno nadležnošću Suda.

               34

               S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da su ta pitanja dopuštena.

         Meritum

               35

               Prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis prema kojem je naknada koja se isplaćuje radnicima zaposlenima na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih kako bi se popunilo radno vrijeme raspoloživo nakon djelomičnog umirovljenja radnika, kao što je ugovor o zamjeni o kojem je riječ u glavnom postupku, istekom roka na koji su ti ugovori sklopljeni, niža od naknade koja se dodjeljuje radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme prilikom prestanka njihova ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

               36

               S tim u vezi valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 1. točkom (a) Okvirnog sporazuma, jedna od njegovih svrha poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije. Isto tako, u trećem stavku preambule Okvirnog sporazuma pojašnjeno je da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije”. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (presude od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 47.; od 12. prosinca 2013., Carratù, C‑361/12, EU:C:2013:830, t. 40. i od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 22.).

               37

               Svrha je Okvirnog sporazuma, osobito njegova članka 4., primjena navedenog načela na radnike zaposlene na određeno vrijeme radi sprečavanja da se poslodavac radnim odnosom takve prirode koristi kako bi tim radnicima uskratio prava koja se priznaju radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme (presude od 13. rujna 2007., Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 37.; od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 48. i od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 23.).

               38

               S obzirom na ciljeve koji se žele postići Okvirnim sporazumom, kako su navedeni u dvjema prethodnim točkama, njegov članak 4. treba razumjeti tako da se njime izražava načelo socijalnog prava Unije, koje se ne može tumačiti restriktivno (presude od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 49. i od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 24.; vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2007., Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 38.).

               39

               Treba podsjetiti na to da članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma utvrđuje zabranu postupanja, kad je riječ o uvjetima zapošljavanja, na nepovoljniji način prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme nego prema usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme samo zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.

               40

               U ovom slučaju kao prvo valja istaknuti, s obzirom na to da je ugovor o radu A. M. Moreire Gómeza prestao određenim datumom, da je on „radnik zaposlen na određeno vrijeme” u smislu članka 3. stavka 1. Okvirnog sporazuma.

               41

               Kao drugo, stoga je riječ o tome da se utvrdi je li poslodavčevo dodjeljivanje naknade zbog prestanka ugovora o radu obuhvaćeno pojmom „uvjeti zapošljavanja” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma. S tim u vezi Sud je presudio da je odlučujući kriterij za utvrđivanje je li neka mjera obuhvaćena tim pojmom upravo onaj zapošljavanja, to jest radnog odnosa uspostavljenog između radnika i njegova poslodavca (presude od 12. prosinca 2013., Carratù, C‑361/12, EU:C:2013:830, t. 35. i od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 25.).

               42

               Sud je tako smatrao da taj pojam obuhvaća, među ostalim, pravila koja se odnose na utvrđenje otkaznog roka koji se primjenjuje u slučaju prestanka ugovorâ o radu na određeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 29.).

               43

               Naime, Sud je pojasnio da bi tumačenje članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma koje bi isključivalo iz definicije navedenog pojma uvjete prestanka ugovora o radu na određeno vrijeme smanjilo, protivno cilju dodijeljenom toj odredbi, područje primjene zaštite od diskriminacije koja se pruža radnicima zaposlenima na određeno vrijeme (presuda od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 27.).

               44

               Dakle, ta se razmatranja u cijelosti mogu primijeniti na naknadu koja se dodjeljuje radniku zbog činjenice prestanka njegova ugovora o radu koji ga vezuje za njegova poslodavca, s obzirom na to da se takva naknada plaća na temelju radnog odnosa koji je među njima uspostavljen (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2016., de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, t. 31.).

               45

               Iz toga slijedi da je naknada kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena pojmom „uvjeti zapošljavanja” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma.

               46

               Kao treće, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo nediskriminacije, kojeg je članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma poseban izraz, zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

               47

               U tom je pogledu načelo nediskriminacije provedeno i konkretizirano Okvirnim sporazumom samo u odnosu na različito postupanje između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji (presuda od 14. rujna 2016., de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, t. 37. i navedena sudska praksa).

               48

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, radi ocjene obavljaju li dotične osobe isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma, u skladu s njegovim člankom 3. stavkom 2. i člankom 4. stavkom 1., treba ispitati može li se – vodeći računa o cijelom nizu čimbenika, poput naravi posla, uvjeta stručnog osposobljavanja i radnih uvjeta – smatrati da se te osobe nalaze u situacijama koje su usporedive (presude od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 42. i navedena sudska praksa i od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 31.).

               49

               U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica, da utvrdi je li se A. M. Moreira Gómez, kada ga je društvo Grupo Norte zaposlilo na temelju ugovora o zamjeni na određeno vrijeme, nalazio u situaciji koja bi bila usporediva s onom zaposlenika koje je isti poslodavac zaposlio na neodređeno vrijeme tijekom tog istog razdoblja (vidjeti analogijom presude od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 67.; od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 43. i od 13. ožujka 2014., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 32.).

               50

               S obzirom na navedeno, iz elemenata kojima Sud raspolaže proizlazi da je A. M. Moreira Gómez, kada ga je društvo Grupo Norte zaposlilo na temelju tog ugovora, radio na istom radnom mjestu „čistača” u bolnici Hospital Montecelo de Pontevedra kao i radnica koju je djelomično zamjenjivao u očekivanju njezina odlaska u punu mirovinu, a za to se radno mjesto, osim toga, ne zahtijeva posebno obrazovanje.

               51

               Prema tome, podložno konačnoj ocjeni suda koji je uputio zahtjev s obzirom na sve relevantne elemente, valja smatrati da je situacija radnika zaposlenog na određeno vrijeme kao što je A. M. Moreira Gómez bila usporediva s onom radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme kojeg je društvo Grupo Norte zaposlilo za obavljanje istih zadaća čistača.

               52

               Stoga valja provjeriti postoji li objektivan razlog koji opravdava to da se istekom ugovora o zamjeni na određeno vrijeme dotičnom radniku zaposlenom na određeno vrijeme isplaćuje niža naknada nego što je ona koju prima radnik zaposlen na neodređeno vrijeme kada je otpušten zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu.

               53

               S tim u vezi valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „objektivni razlozi” iz članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma ne treba razumjeti kao da omogućava opravdanje različitog postupanja prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme na temelju činjenice da je ta razlika u postupanju propisana nacionalnim općim i apstraktnim pravnim pravilom, poput zakona ili kolektivnog ugovora (presude od 13. rujna 2007., Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 57. i od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 54. i rješenje od 22. ožujka 2018., Centeno Meléndez, C‑315/17, neobjavljeno, EU:C:2018:207, t. 62.).

               54

               Navedeni pojam zahtijeva, također prema ustaljenoj sudskoj praksi, da utvrđeno nejednako postupanje bude opravdano postojanjem preciznih i točnih elemenata koji karakteriziraju uvjet zapošljavanja o kojem je riječ, u posebnom kontekstu u kojem se nalazi i na temelju objektivnih i transparentnih kriterija, kako bi se provjerilo odgovara li ta nejednakost stvarnoj potrebi, može li postići cilj koji se želi ostvariti i je li za tu svrhu nužna. Navedene okolnosti mogu proizlaziti ponajprije iz osobite naravi zadaća za izvršenje kojih su ugovori na određeno vrijeme sklopljeni i iz značajki svojstvenih takvim zadaćama ili, ovisno o slučaju, iz provođenja nekog legitimnog cilja socijalne politike jedne države članice (presude od 13. rujna 2007., Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 53. i od 14. rujna 2016., de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, t. 45. i rješenje od 22. ožujka 2018., Centeno Meléndez, C‑315/17, neobjavljeno, EU:C:2018:207, t. 65.).

               55

               U ovom slučaju španjolska vlada ističe razliku koja obilježava kontekst u kojem dolazi do plaćanja naknade kao što je ona iz članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu, prilikom isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kao što je ugovor o zamjeni na određeno vrijeme, u odnosu na onaj u kojem dolazi do plaćanja više naknade predviđene u slučaju otkaza zbog jednog od razloga iz članka 52. tog zakona, kao što su ekonomski, tehnički razlozi ili razlozi koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju kod poslodavca, ako je broj ukinutih radnih mjesta manji od onoga koji je potreban da bi se prestanak ugovorâ o radu smatrao „kolektivnim otkazivanjem”. Navedena vlada u biti naglašava da – iako je španjolski zakonodavac uveo prvu naknadu radi sprečavanja pretjerane primjene privremenog zapošljavanja i radi jačanja stabilnosti zaposlenja – do njezina plaćanja dolazi prilikom događaja koji je radnik u trenutku sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme mogao predvidjeti. Stoga svrha te naknade, za razliku od druge, nije nadoknaditi iznevjerena legitimna očekivanja da će se radni odnos nastaviti, kao posljedica njegova otkaza zbog jednog od razloga iz tog članka 52. Tom bi se razlikom moglo objasniti to što visina naknade koja se dodjeljuje radniku prilikom prestanka njegova ugovora o radu nije istovrijedna u jednom i u drugom slučaju.

               56

               S tim u vezi valja istaknuti da se plaćanje naknade kao što je ona koju duguje društvo Grupo Norte prilikom prestanka ugovora o radu A. M. Moreire Gómeza, u kojem je u trenutku njegova sklapanja bilo predviđeno da prestaje odlaskom u punu mirovinu radnice koju je zamjenjivao, s činjeničnog i pravnog gledišta dogodilo u znatno drukčijem kontekstu od onoga u kojem je ugovor o radu radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme prestao zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu.

               57

               Naime, iz definicije pojma „ugovor na određeno vrijeme” iz članka 3. stavka 1. Okvirnog sporazuma proizlazi da ugovor te naravi prestaje proizvoditi svoje učinke u budućnosti istekom roka na koji je sklopljen, a taj se rok može utvrditi dovršenjem određenog posla, nastupanjem određenog događaja ili, kao u ovom slučaju, određenim datumom. Prema tome, strankama ugovora o radu na određeno vrijeme od trenutka njegova sklapanja poznat je datum ili događaj kojim on prestaje. Tim se rokom ograničava trajanje radnog odnosa a da stranke u tom pogledu ne izražavaju svoju volju nakon sklapanja navedenog ugovora.

               58

               Nasuprot tomu, prestanak ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog jednog od razloga predviđenih člankom 52. Zakona o radu, na poslodavčevu inicijativu, posljedica je nastupa okolnosti koje nisu bile predviđene na datum njegova sklapanja i koje narušavaju redovito odvijanje radnog odnosa. Kao što to proizlazi iz objašnjenja španjolske vlade navedenih u točki 55. ove presude i kao što je to u biti navela nezavisna odvjetnica u točki 60. svojeg mišljenja, upravo kako bi se nadoknadila ta nepredvidljivost prekida radnog odnosa zbog takvog razloga i zbog toga iznevjerena legitimna očekivanja koja je radnik mogao imati na taj datum u pogledu stabilnosti tog radnog odnosa, članak 53. stavak 1. točka (b) Zakona o radu u tom slučaju zahtijeva plaćanje navedenom radniku kojem je otkazan ugovor o radu naknade u visini plaće za dvadeset dana za svaku godinu radnog staža.

               59

               U tom potonjem slučaju španjolsko pravo ne pravi nikakvu razliku u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i usporedivih radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme, s obzirom na to da članak 53. stavak 1. točka (b) Zakona o radu predviđa zakonsku naknadu u visini plaće za dvadeset dana za svaku godinu radnog staža u poduzeću u korist radnika neovisno o tome je li njegov ugovor sklopljen na određeno ili neodređeno vrijeme.

               60

               U tim okolnostima stoga valja smatrati da različita svrha naknada predviđenih u članku 49. stavku 1. točki (c) odnosno u članku 53. stavku 1. točki (b) Zakona o radu, čije se plaćanje odvija u bitno različitim kontekstima, čini objektivan razlog koji opravdava predmetnu razliku u postupanju.

               61

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis prema kojem je naknada koja se isplaćuje radnicima zaposlenima na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih kako bi se popunilo radno vrijeme koje je raspoloživo nakon djelomičnog umirovljenja radnika, kao što je ugovor o zamjeni o kojem je riječ u glavnom postupku, istekom roka na koji su ti ugovori sklopljeni, niža od naknade koja se dodjeljuje radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme prilikom prestanka njihova ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

            Treće pitanje

               62

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u biti proizlazi da se treće pitanje postavlja samo u slučaju potvrdnog odgovora na prvo i drugo pitanje. S obzirom na odgovor dân na prva dva pitanja, na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., sadržanog u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis prema kojem je naknada koja se isplaćuje radnicima zaposlenima na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih kako bi se popunilo radno vrijeme koje je raspoloživo nakon djelomičnog umirovljenja radnika, kao što je ugovor o zamjeni o kojem je riječ u glavnom postupku, istekom roka na koji su ti ugovori sklopljeni, niža od naknade koja se dodjeljuje radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme prilikom prestanka njihova ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 6. lipnja 2018.#Olena Lukash protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje financijskih sredstava – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Zadržavanje tužiteljeva imena na popisu – Obveza obrazlaganja – Nepoštovanje kriterija za uvrštavanje na popis – Pogreška koja se tiče činjenica – Pogreška u ocjeni – Prava obrane – Pravo na učinkovito pravno sredstvo – Pravo vlasništva.#Predmet T-210/16.