title: Presuda Suda (treće vijeće) od 1. listopada 2015.#Weltimmo s.r.o. protiv Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka – Direktiva 95/46/EZ – Članak 4. stavak 1. i članak 28. stavci 1., 3. i 6. – Nadzornik obrade formalno nastanjen u jednoj državi članici – Ugrožavanje prava na zaštitu osobnih podataka koji se odnose na fizičke osobe u drugoj državi članci – Određivanje primjenjivog prava i nadležnog nadzornog tijela – Izvršavanje ovlasti nadzornog tijela – Ovlast kažnjavanja.#Predmet C-230/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      1. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka — Direktiva 95/46/EZ — Članak 4. stavak 1. i članak 28. stavci 1., 3. i 6. — Nadzornik obrade formalno nastanjen u jednoj državi članici — Ugrožavanje prava na zaštitu osobnih podataka koji se odnose na fizičke osobe u drugoj državi članci — Određivanje primjenjivog prava i nadležnog nadzornog tijela — Izvršavanje ovlasti nadzornog tijela — Ovlast kažnjavanja“
      U predmetu C‑230/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vrhovni sud (Kúria, Mađarska), odlukom od 22. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2014., u postupku

         Weltimmo s. r. o.

      protiv

         Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság, A. Péterfalvi, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Dudása, ügyvéd,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós kao i A. Pálfy, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna kao i M. Kamejsza i M. Pawlicka, u svojstvu agenata,

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár, B. Martenczuk kao i J. Vondung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. lipnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. točke (a) i članka 28. stavaka 1., 3. i 6. Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Weltimma s. r. o. (u daljnjem tekstu: Weltimmo), društva čije se sjedište nalazi u Slovačkoj, i Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (nacionalno tijelo zaduženo za zaštitu podataka i slobode informiranja, u daljnjem tekstu: mađarsko nadzorno tijelo) u vezi s kaznom koju je potonje izreklo zbog povrede Zakona br. CXII iz 2011. o samoodređenju u području informacija i slobodi pristupa informacijama (az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról szóló 2011. évi CXII. törvény, u daljnjem tekstu: Zakon o informacijama), kojim je u mađarsko pravo prenesena Direktiva 95/46.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 3., 18. i 19. Direktive 95/46 navode:

                        „(3)

                        budući da uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta u kojem je, u skladu s člankom [26. UFEU‑a], osigurano slobodno kretanje roba, osoba, usluga i kapitala, zahtijeva ne samo slobodno kretanje osobnih podataka iz jedne države članice u drugu, nego i očuvanje temeljnih prava pojedinaca;

                  [...]

                        (18)

                        budući da, kako bi se osiguralo da pojedinci nisu lišeni zaštite na koju imaju pravo na temelju ove Direktive, bilo kakva obrada osobnih podataka u Zajednici mora se izvršavati u skladu sa zakonodavstvom jedne od država članica; budući da se u vezi s time obrada za koju je odgovoran nadzornik s poslovnim nastanom u državi članici treba urediti zakonodavstvom te države;

                        (19)

                        budući da poslovni nastan na području države članice podrazumijeva učinkovito [efektivno] i stvarno provođenje aktivnosti [obavljanje djelatnosti] kroz stabilne dogovore [aranžmane]; budući da pravni oblik takvog poslovnog nastana, bilo da je to podružnica ili društvo kći s pravnom osobnošću, nije odlučujući činitelj u tome smislu; budući da kada pojedini nadzornik ima poslovni nastan na području nekoliko država članica, posebno putem društava kćeri, on mora osigurati, kako bi spriječio izbjegavanje nacionalnih propisa, da svaki poslovni nastan ispunjava obveze koje nalaže nacionalno zakonodavstvo koje se primjenjuje na njegove aktivnosti [aktivnosti svakog od njih]“.

               4

               Članak 2. Direktive 95/46 propisuje:
               „U smislu ove Direktive:
               [...]

                        b)

                        ‚obrada osobnih podataka’ [‚feldolgozása’] (‚obrada’ [‚feldolgozás’]) znači bilo koji postupak ili skup postupaka koji se provode nad osobnim podacima, bilo automatskim putem ili ne, kao što je prikupljanje, snimanje, organiziranje, pohrana, prilagođavanje ili mijenjanje, vraćanje, obavljanje uvida, uporaba, otkrivanje prijenosom i širenjem ili stavljanje na raspolaganje drugim načinom, poravnavanje ili kombiniranje, blokiranje, brisanje ili uništavanje;

                  [...]“

               5

               Članak 4. stavak 1. točka (a) Direktive 95/46 određuje:
               „1.   Svaka država članica na obradu osobnih podataka primjenjuje nacionalne propise koje donese u skladu s ovom Direktivom kada:

                        a)

                        se obrada provodi u smislu [okviru] aktivnosti poslovnog nastana nadzornika na području države članice; kada taj nadzornik ima poslovni nastan na području nekoliko država članica, on mora poduzeti potrebne mjere kako bi osigurao da svaki od tih poslovnih nastana ispunjava obveze propisane važećim nacionalnim pravom“.

               6

               Sukladno članku 28. stavcima 1., 3. i 6. Direktive 95/46:
               „1.   Svaka država članica osigurava da je jedno ili više javnih tijela na njenom području odgovorno za nadzor primjene odredbi koje su donijele države članice u skladu s ovom Direktivom.
               Ta tijela u provedbi funkcija koje su im povjerene djeluju potpuno neovisno.
               [...]
               3.   Svako tijelo posebno ima:

                        —

                        istražne ovlasti, kao što je ovlast pristupa podacima koji su predmet postupaka obrade i ovlasti za prikupljanje svih podataka potrebnih za izvršavanje svojih nadzornih dužnosti,

                        —

                        učinkovite ovlasti za posredovanje, kao što je na primjer davanje mišljenja prije nego li se izvrše postupci obrade, u skladu s člankom 20. ove Direktive, te osiguranje odgovarajuće objave takvih mišljenja te ovlasti naređivanja blokiranja, brisanja ili uništavanja podataka, nametanja privremene ili konačne zabrane obrade, upozoravanja ili opominjanja nadzornika ili upućivanja predmeta nacionalnim parlamentima ili drugim političkim institucijama,

                        —

                        ovlast za sudjelovanje u sudskim postupcima ako su prekršene nacionalne odredbe donesene u skladu s ovom Direktivom ili za upoznavanje sudskih tijela s tim kršenjima.

                  Protiv odluka nadzornog tijela mogu se izjaviti žalbe putem sudova.
               [...]
               6.   Svako nadzorno tijelo je na području svoje države članice nadležno za provedbu ovlasti koje su mu dodijeljene u skladu sa stavkom 3. ovog članka, neovisno o tome koje se nacionalno pravo primjenjuje na tu obradu. Svako tijelo može zatražiti tijelo druge države članice da provodi svoje ovlasti.
               Nadzorna tijela međusobno surađuju u mjeri potrebnoj za izvršavanje svojih ovlasti, posebno razmjenom korisnih podataka.“

         Mađarsko pravo

               7

               Članak 2. stavak 1. Zakona o informacijama predviđa:
               „Područje primjene ovog zakona obuhvaća svaku obradu i procesiranje podataka koji se izvršavaju na području Mađarske u vezi s podacima koji se odnose na fizičke osobe i podacima u općem interesu ili podacima dostupnima zbog razloga u općem interesu.“

               8

               Članak 3. stavci 10. i 17. Zakona o informacijama sadrži sljedeće definicije:
               „10.   ‚Obrada podataka’ znači bilo koji postupak ili skup postupaka koji se izvršavaju u vezi s podacima, neovisno o korištenoj metodi, osobito prikupljanje, upisivanje, snimanje, organiziranje, pohrana, mijenjanje, uporaba, zahtijevanje, prijenos, objavljivanje, poravnavanje ili kombiniranje, blokiranje, brisanje ili uništavanje kao i sprečavanje druge uporabe podataka, snimanje fotografija, zvukova ili slika ili snimanje fizičkih osobina koje služe za identifikaciju osoba (na primjer otisci prstiju ili dlana, uzorci DNK‑a ili skeniranje šarenice);
               [...]
               17.   ,Procesiranje podataka' [,adatfeldolgozás'] znači izvršavanje tehničkih zadataka povezanih s postupcima obrade podataka, bez obzira na metodu ili opremu korištenu za izvršenje postupaka i mjesto na kojem se provode, pod uvjetom da se tehnički zadaci izvode na podacima“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Weltimmo, društvo registrirano u Slovačkoj, upravlja internetskom stranicom za posredovanje nekretninama koja se odnosi na nekretnine smještene u Mađarskoj. Na tom temelju obrađuje osobne podatke oglašivača. Oglasi se objavljuju besplatno tijekom jednog mjeseca, a po isteku tog roka postaju naplatni. Velik broj oglašivača je putem elektroničke pošte zatražio povlačenje svojih oglasa po isteku tog roka i istodobno brisanje osobnih podataka koji se na njih odnose. Weltimmo ih međutim nije obrisao te je dotičnim osobama izdao račune za svoje usluge. Budući da ti iznosi nisu bili plaćeni, to je društvo prenijelo osobne podatke koji se odnose na dotične oglašivače poduzećima za naplatu potraživanja.

               10

               Navedeni oglašivači podnijeli su pritužbe mađarskom nadzornom tijelu. Ono se proglasilo nadležnim na temelju članka 2. stavka 1. Zakona o informacijama, smatrajući da je do prikupljanja predmetnih podataka došlo na mađarskom području i da ono predstavlja obradu podataka ili procesiranje podataka koje se odnosi na fizičke osobe. Zaključivši da je Weltimmo povrijedio Zakon o informacijama, to nadzorno tijelo je navedenom društvu izreklo novčanu kaznu u iznosu od 10 milijuna mađarskih forinti (HUF) (približno 32.000 eura).

               11

               Weltimmo je zatim pokrenuo postupak pred sudom za upravne i radne sporove u Budimpešti (Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság), koji je smatrao da činjenica da to društvo nema sjedište ili poslovni nastan u Mađarskoj ne predstavlja valjani argument obrane, s obzirom na to da je do pružanja podataka koji se odnose na predmetne mađarske nekretnine kao i do obrade tih podataka došlo u Mađarskoj. Taj sud je ipak poništio odluku zbog drugih razloga koji su se odnosili na nedovoljnu razjašnjenost određenih činjenica.

               12

               Weltimmo je podnio žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdeći da nikakvo dodatno pojašnjenje činjenica nije bilo potrebno s obzirom na to da, na temelju članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 95/46, mađarsko nadzorno tijelo u ovom slučaju nije bilo nadležno i nije moglo primijeniti mađarsko pravo na pružatelja usluga sa sjedištem u drugoj državi članici. Weltimmo je smatrao da je, sukladno članku 28. stavku 6. Direktive 95/46, to tijelo trebalo pozvati nadležno slovačko tijelo da u predmetu postupa umjesto njega.

               13

               Mađarsko nadzorno tijelo je istaknulo da Weltimmo u Mađarskoj ima zastupnika mađarskog državljanstva, odnosno jednog od vlasnika tog društva, koji ga je zastupao u upravnom i sudskom postupku vođenom u toj državi članici. Navedeno tijelo je nadodalo da se mrežni poslužitelji Weltimma najvjerojatnije nalaze u Njemačkoj ili Austriji, ali da vlasnici tog društva žive u Mađarskoj. Naposljetku, prema mišljenju tog tijela, iz članka 28. stavka 6. Direktive 95/46 proizlazi da je ono u svakom slučaju nadležno postupati, neovisno o primjenjivom pravu.

               14

               Imajući sumnje u vezi s određivanjem primjenjivog prava i u vezi s ovlastima kojima raspolaže mađarsko nadzorno tijelo s obzirom na članak 4. stavak 1. i članak 28. Direktive 95/46, Vrhovni sud je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 28. stavak 1. Direktive 95/46/EZ tumačiti na način da je nacionalni propis države članice primjenjiv na njezinu području na osobu odgovornu za obradu podataka s poslovnim nastanom isključivo u drugoj državi članici, koja upravlja internetskom stranicom za posredovanje nekretninama i između ostalog oglašava nekretnine koje se nalaze na području prve države članice, a vlasnici nekretnina su osobne podatke koji se na njih odnose prenijeli na medij (poslužitelj) za pohranu i obradu podataka koji pripada upravitelju internetske stranice i koji se nalazi u drugoj državi članici?

                        2.

                        Treba li članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 95/46, u svjetlu uvodnih izjava 18. do 20. i članka 1. stavka 2. te članka 28. stavka 1. te direktive tumačiti na način da mađarsko nadzorno tijelo ne može primjenjivati mađarski zakon o zaštiti podataka, kao nacionalno pravo, na upravitelja internetske stranice za posredovanje nekretninama koji ima poslovni nastan isključivo u drugoj državi članici, čak niti kada on, između ostalog, oglašava mađarske nekretnine čiji su vlasnici prenijeli, vjerojatno s mađarskog područja, podatke u vezi sa svojim nekretninama na medij (poslužitelj) za pohranu i obradu podataka koji pripada upravitelju internetske stranice koji se nalazi u drugoj državi članici?

                        3.

                        Je li za potrebe tumačenja bitno da je usluga koju je pružila osoba koja je odgovorna za obradu podataka i koja upravlja internetskom stranicom usmjerena na područje druge države članice?

                        4.

                        Je li za potrebe tumačenja bitno da su podaci u vezi s nekretninama koje se nalaze na području druge države članice te osobni podaci koji se odnose na njihove vlasnike zapravo učitani s područja te druge države članice?

                        5.

                        Je li za potrebe tumačenja bitno da su osobni podaci u vezi s navedenim nekretninama osobni podaci koji se odnose na državljane druge države članice?

                        6.

                        Je li za potrebe tumačenja bitno da vlasnici poduzeća sa sjedištem u Slovačkoj žive u Mađarskoj?

                        7.

                        Ako iz odgovora na pitanja koja prethode proizlazi da mađarsko nadzorno tijelo može voditi postupak, ali ne može primjenjivati mađarsko pravo, već pravo države članice sjedišta, treba li članak 28. stavak 6. Direktive 95/46 tumačiti na način da mađarsko nadzorno tijelo jedino može izvršavati ovlasti navedene u članku 28. stavku 3. te direktive, i to sukladno propisu države članice sjedišta, i da stoga nije ovlašteno izreći novčanu kaznu?

                        8.

                        Može li se smatrati da je pojam ,adatfeldolgozás' (procesiranje podataka) sadržan kako u članku 4. stavku 1. točki (a) tako i u članku 28. stavku 6. Direktive 95/46 istovjetan pojmu ,adatkezelés' (obrada podataka)?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodne napomene

               15

               Što se tiče ponajprije činjeničnog okvira spora u glavnom postupku, valja spomenuti određen broj dodatnih informacija, koje je mađarsko nadzorno tijelo iznijelo u svojim pisanim očitovanima i tijekom rasprave pred Sudom.

               16

               Iz tih informacija proizlazi, kao prvo, da je to tijelo na neformalan način od svojeg slovačkog ekvivalenta saznalo da Weltimmo ne obavlja nikakvu aktivnost u mjestu svojeg sjedišta, Slovačkoj. Usto, Weltimmo je u više navrata premjestio svoje sjedište iz jedne države u drugu. Kao drugo, Weltimmo je razvio dvije stranice za posredovanje nekretninama, sastavljene isključivo na mađarskom jeziku. Otvorio je bankovni račun u Mađarskoj, namijenjen naplati svojih potraživanja, i raspolagao poštanskim pretincem u toj državi članici, za svoje tekuće poslove. Pošta se redovito skupljala i elektroničkim putem slala Weltimmu. Kao treće, oglašivači su samostalno morali ne samo upisati na Weltimmovu stranicu podatke koji se odnose na njihove nekretnine, nego i izbrisati podatke s te stranice ako ne žele da se oni tamo i dalje nalaze po isteku prethodno navedenog roka od mjesec dana. Weltimmo je naveo poteškoće s upravljanjem informatičkim sustavom kao razlog zbog kojeg to brisanje nije bilo moguće učiniti. Kao četvrto, Weltimmo je društvo koje se sastoji od samo jedne ili dvije osobe. Njegov zastupnik u Mađarskoj pokušao je pregovarati s oglašivačima o ispunjenju neplaćenih tražbina.

               17

               Nadalje, što se tiče teksta postavljenih pitanja, iako sud koji je uputio zahtjev koristi izraz „s poslovnim nastanom isključivo u“ u svojem prvom i drugom pitanju, iz odluke o postavljanju prethodnih pitanja i podnesenih pisanih i usmenih očitovanja mađarskog nadzornog tijela proizlazi da, iako je Weltimmo registriran u Slovačkoj te stoga ima sjedište u toj državi članici, u smislu prava društava, postoji sumnja u vezi s tim ima li „poslovni nastan“ samo u toj državi članici, u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 95/46. S obzirom na to da je od Suda zatražio tumačenje te odredbe, sud koji je uputio zahtjev naime želi znati što obuhvaća pojam „poslovni nastan“ korišten u toj odredbi.

               18

               Naposljetku valja navesti da u prvom i drugom pitanju sud koji je uputio zahtjev spominje da se poslužitelj koji Weltimmo koristi nalazi u Slovačkoj, dok u drugom odjeljku odluke o postavljanju prethodnih pitanja spominje mogućnost da se poslužitelji tog društva nalaze u Njemačkoj ili Austriji. U ovim okolnostima prikladno je smatrati da nije riješeno pitanje u kojoj se državi članici nalazi poslužitelj ili poslužitelji koje navedeno društvo koristi.

         Prvo do šesto pitanje

               19

               Svojim prvim do šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku (a) i članak 28. stavak 1. Direktive 95/46 tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, omogućuju nadzornom tijelu države članice da primjeni svoje nacionalno pravo o zaštiti podataka na nadzornika čije je društvo registrirano u drugoj državi članici i koji upravlja internetskom stranicom za posredovanje nekretninama koja se odnosi na nekretnine smještene na području prve od tih dviju država. Posebice pita je li ta država članica ona:

                        —

                        prema kojoj je usmjerena djelatnost nadzornika obrade osobnih podataka,

                        —

                        u kojoj su predmetne nekretnine smještene,

                        —

                        iz koje se podaci koji se odnose na vlasnike tih nekretnina priopćuju,

                        —

                        čiji su potonji državljani i

                        —

                        u kojoj vlasnici tog društva žive.

               20

               Što se tiče primjenjivog prava, sud koji je uputio zahtjev točnije spominje slovačko i mađarsko pravo, pri čemu je prvo ono države članice u kojoj je nadzornik obrade predmetnih osobnih podataka registriran, a drugo ono države članice na koju se internetske stranice u glavnom postupku odnose, na čijem području se nalaze nekretnine koje su predmet objavljenih oglasa.

               21

               U tom pogledu, valja utvrditi da članak 4. Direktive 95/46, naslovljen „Primjena nacionalnog prava“, koji se nalazi u Poglavlju I. te direktive, naslovljenom „Opće odredbe“, uređuje upravo postavljeno pitanje.

               22

               Članak 28. Direktive 95/46 naslovljen „Nadzorno tijelo“ je pak posvećen ulozi i ovlastima tog tijela. Na temelju tog članka 28. stavka 1., ono je, na području države članice kojoj pripada, odgovorno za nadzor primjene odredbi koje su donijele države članice u skladu s tom direktivom. Sukladno članku 28. stavku 6. navedene direktive, nadzorno tijelo provodi ovlasti koje su mu dodijeljene, neovisno o tome koje se nacionalno pravo primjenjuje na obradu osobnih podataka.

               23

               Stoga valja ne prema članku 28. Direktive 95/46, nego prema njezinu članku 4. utvrditi nacionalno pravo koje se primjenjuje na nadzornika te obrade.

               24

               Sukladno članku 4. stavku 1. točki (a) Direktive 95/46, svaka država članica na obradu osobnih podataka primjenjuje nacionalne propise koje donese u skladu s tom direktivom kada se obrada provodi u okviru aktivnosti poslovnog nastana nadzornika na području države članice.

               25

               S obzirom na to da je cilj Direktive 95/46 učinkovita i potpuna zaštita temeljnih prava i sloboda fizičkih osoba, a posebno prava na privatnost u vezi s obradom osobnih podataka, izraz „u okviru aktivnosti poslovnog nastana“ ne može se restriktivno tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 53.).

               26

               Kako bi se postigao taj cilj i kako bi se izbjeglo to da pojedinac bude lišen zaštite koju mu jamči ta direktiva, uvodna izjava 18. navedene direktive propisuje da se bilo kakva obrada osobnih podataka u Uniji mora izvršavati u skladu sa zakonodavstvom jedne od država članica i da obradu za koju je odgovoran nadzornik s poslovnim nastanom u državi članici treba urediti zakonodavstvom te države.

               27

               Zakonodavac Unije je stoga predvidio osobito široko teritorijalno područje primjene Direktive 95/46, koje je propisao njezinim člankom 4. (vidjeti u tom smislu presudu Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 54.).

               28

               Što se tiče, kao prvo, pojma „poslovni nastan“, valja podsjetiti da uvodna izjava 19. Direktive 95/46 propisuje da poslovni nastan na području države članice podrazumijeva efektivno i stvarno obavljanje djelatnosti kroz stabilne aranžmane i da pravni oblik takvog poslovnog nastana, bilo da je to podružnica ili društvo kći s pravnom osobnošću, nije odlučujući činitelj (presuda Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 48.). Ta uvodna izjava osim toga pojašnjava da kada pojedini nadzornik ima poslovni nastan na području nekoliko država članica, on mora osigurati, kako bi spriječio izbjegavanje nacionalnih propisa, da svaki poslovni nastan ispunjava obveze koje nalaže nacionalno zakonodavstvo koje se primjenjuje na aktivnosti svakog od njih.

               29

               Iz toga slijedi, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 28. i 32. do 34. svojeg mišljenja, fleksibilno razumijevanje pojma poslovnog nastana, koje odstupa od formalističkog pristupa prema kojemu bi poduzeće imalo poslovni nastan samo u onom mjestu u kojem je registrirano. Prema tome, kako bi se utvrdilo ima li društvo, koje je nadzornik obrade, poslovni nastan u smislu Direktive 95/46 u državi članici različitoj od države članice ili treće zemlje u kojoj je registrirano, treba procijeniti kako stupanj stabilnosti aranžmana tako i efektivnost obavljanja djelatnosti u toj drugoj državi članici, uzimajući u obzir posebnu prirodu predmetnih gospodarskih djelatnosti i pružanja usluga. To tim više vrijedi za poduzeća koja se bave pružanjem usluga isključivo putem interneta.

               30

               U tom pogledu, osobito valja smatrati da, s obzirom na cilj te direktive da se osigura učinkovita i potpuna zaštita prava na privatni život i kako bi se spriječilo izbjegavanje propisa, prisutnost samo jednog zastupnika može u određenim okolnostima biti dovoljna da predstavlja stabilne aranžmane ako on djeluje s dovoljnim stupnjem stabilnosti pomoću resursa potrebnih za pružanje konkretnih usluga o kojima je riječ u predmetnoj državi članici.

               31

               Nadalje, kako bi se ostvario navedeni cilj, valja smatrati da pojam „poslovni nastan“ u smislu Direktive 95/46 obuhvaća svaku, čak i najmanju, efektivnu i stvarnu djelatnost koja se obavlja putem stabilnih aranžmana.

               32

               U ovom slučaju, djelatnost koju provodi Weltimmo se u najmanju ruku sastoji od upravljanja jednom ili više internetskih stranica za posredovanje nekretninama koje se odnose na nekretnine smještene u Mađarskoj, koje su sastavljene na mađarskom jeziku i na kojoj oglasi postaju naplatni po isteku roka od mjesec dana. Prema tome, valja zaključiti da to društvo obavlja stvarnu i efektivnu djelatnost u Mađarskoj.

               33

               Nadalje, iz pojašnjenja koje je dalo mađarsko nadzorno tijelo posebice proizlazi da Weltimmo ima zastupnika u Mađarskoj, koji se spominje u slovačkom registru društava pod adresom koja se nalazi u Mađarskoj i koji je zadužen za pregovaranje s oglašivačima o ispunjenju neisplaćenih tražbina. Taj zastupnik je služio kao referentna osoba između tog društva i podnositelja pritužbi te ga je zastupao u upravnom i sudskom postupku. Nadalje, navedeno društvo je otvorilo bankovni račun u Mađarskoj, namijenjen naplati svojih potraživanja, i raspolaže poštanskim pretincem na području te države članice za svoje tekuće poslove. Ti čimbenici, čija je provjera na sudu koji je uputio zahtjev, mogu utvrditi, u situaciji poput one u glavnom postupku, postojanje „poslovnog nastana“ u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 95/46.

               34

               Kao drugo, potrebno je utvrditi provodi li se predmetna obrada osobnih podataka „u okviru aktivnosti“ tog poslovnog nastana.

               35

               Sud je već smatrao da članak 4. stavak 1. točka (a) Direktive 95/46 ne zahtijeva to da se obrada osobnih podataka o kojima je riječ izvršava „putem“ samog dotičnog poslovnog nastana, nego jedino da je to „u okviru aktivnosti“ potonjega (presuda Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 52.).

               36

               U ovom slučaju, obrada u pitanju se među ostalim sastoji u objavi osobnih podataka koji se odnose na vlasnike nekretnina na Weltimmovim internetskim stranicama za posredovanje nekretninama kao i, po potrebi, u korištenju tih podataka u svrhu izdavanja računa za oglase po isteku roka od mjesec dana.

               37

               U tom pogledu, valja podsjetiti da kad je osobito riječ o internetu, Sud je već imao priliku utvrditi da se stavljanje osobnih podataka na internetsku stranicu smatra „obradom“ u smislu članka 2. točke (b) Direktive 95/46 (vidjeti presude Lindqvist, C‑101/01, EU:C:2003:596, t. 25. i Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 26.).

               38

               Nema sumnje da se ta obrada odvija u okviru aktivnosti, opisanih u točki 32. ove presude, koje Weltimmo provodi u Mađarskoj.

               39

               Prema tome, ovisno o provjerama koje su na sudu koji je uputio zahtjev i koje su navedene u točki 33. ove presude kako bi se u tom slučaju utvrdilo postojanje poslovnog nastana nadzornika obrade u Mađarskoj, valja smatrati da se ta obrada provodi u okviru aktivnosti tog poslovnog nastana i da članak 4. stavak 1. točka (a) Direktive 95/46 u situaciji poput one u glavnom postupku omogućuje primjenu mađarskog prava koje se odnosi na zaštitu osobnih podataka.

               40

               Okolnost da su vlasnici nekretnina koje su predmet oglasa mađarskog državljanstva naprotiv nije bitna za potrebe utvrđivanja nacionalnog prava primjenjivog na obradu podataka u pitanju u glavnom postupku.

               41

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo do šesto pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 95/46 treba tumačiti na način da omogućuje primjenu zakonodavstva koje se odnosi na zaštitu osobnih podataka države članice koja je različita od one u kojoj je nadzornik obrade tih podataka registriran ako on putem stabilnih aranžmana na području te države članice obavlja, čak i najmanju, efektivnu i stvarnu djelatnost u okviru koje se ta obrada provodi;

                        —

                        kako bi se u okolnostima poput onih u glavnom postupku utvrdilo je li riječ o takvom slučaju, sud koji je uputio zahtjev može među ostalim uzeti u obzir činjenicu, s jedne strane, da se djelatnost nadzornika navedene obrade, u okviru koje je došlo do te obrade, sastoji u upravljanju internetskim stranicama za posredovanje nekretninama koje se odnose na nekretnine smještene na području te države članice i koje su sastavljene na njezinom jeziku i da je ta djelatnost prema tome većinom, ako ne i u potpunosti, usmjerena prema navedenoj državi članici te, s druge strane, da taj nadzornik ima zastupnika u navedenoj državi članici, koji je odgovoran za naplatu potraživanja koja proizlaze iz te djelatnosti kao i za zastupanje u upravnim i sudskim postupcima koji se odnose na obradu predmetnih podataka;

                        —

                        naprotiv, nije bitno državljanstvo osoba na koje se ta obrada odnosi.

         Sedmo pitanje

               42

               Sedmo pitanje postavljeno je samo za slučaj da mađarsko nadzorno tijelo smatra da Weltimmo nema poslovni nastan u Mađarskoj, nego u drugoj državi članici, u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 95/46, provodeći aktivnosti u okviru kojih je došlo do obrade osobnih podataka.

               43

               Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u slučaju da mađarsko nadzorno tijelo zaključi da pravo koje je primjenjivo na obradu osobnih podataka nije mađarsko, nego pravo druge države članice, članak 28. stavke 1., 3. i 6. Direktive 95/46 tumačiti na način da bi to tijelo moglo izvršavati samo one ovlasti predviđene u članku 28. stavku 3. te direktive, sukladno pravu te druge države članice, i da ne bi moglo nametati sankcije.

               44

               Što se tiče, kao prvo, nadležnosti nadzornog tijela za postupanje u ovom primjeru, valja navesti da, sukladno članku 28. stavku 4. Direktive 95/46, svako nadzorno tijelo razmatra zahtjeve koje podnese bilo koja osoba u vezi sa zaštitom svojih prava i sloboda u odnosu na obradu osobnih podataka.

               45

               Prema tome, u situaciji poput one u glavnom postupku, mađarsko nadzorno tijelo razmatra zahtjeve osoba, poput oglašivača nekretnina u glavnom postupku, koje sebe smatraju žrtvama nezakonite obrade osobnih podataka koji se na njih odnose u državi članici u kojoj posjeduju te nekretnine.

               46

               Valja ispitati, kao drugo, koje ovlasti ima to nadzorno tijelo, s obzirom na članak 28. stavke 1., 3. i 6. Direktive 95/46.

               47

               Iz članka 28. stavka 1. te direktive proizlazi da svako nadzorno tijelo koje uspostavi država članica pazi na poštovanje, na području te države članice, odredbi koje su donijele države članice u skladu s Direktivom 95/46.

               48

               Na temelju članka 28. stavka 3. Direktive 95/46, ta nadzorna tijela među ostalim raspolažu istražnim ovlastima, kao što je ovlast za prikupljanje svih podataka potrebnih za izvršavanje svojih nadzornih dužnosti, i učinkovitim ovlastima za posredovanje, kao što je ovlast naređivanja blokiranja, brisanja ili uništavanja podataka, nametanja privremene ili konačne zabrane obrade, upozoravanja ili opominjanja nadzornika.

               49

               Uzimajući u obzir da tako nabrojene ovlasti nisu iscrpne i vrstu ovlasti za posredovanje spomenute u toj odredbi kao i diskrecijski prostor kojim raspolažu države članice u prenošenju Direktive 95/46, valja smatrati da te ovlasti za posredovanje mogu podrazumijevati ovlast sankcioniranja nadzornika obrade podataka tako da mu se u tom slučaju izrekne novčana kazna.

               50

               Ovlasti dodijeljene nadzornim tijelima moraju se izvršavati u skladu s postupovnim pravom države članice kojoj pripadaju.

               51

               Iz članka 28. stavaka 1. i 3. Direktive 95/46 proizlazi da svako nadzorno tijelo izvršava sve ovlasti koje su mu dodijeljene na području države članice kojoj pripada, kako bi osiguralo da se na tom području poštuju pravila o zaštiti podataka.

               52

               Ta teritorijalna primjena ovlasti svakog nadzornog tijela potvrđena je člankom 28. stavkom 6. te direktive, koji navodi da je svako nadzorno tijelo na području svoje države članice nadležno za provedbu ovlasti koje su mu dodijeljene u skladu s člankom 28. stavkom 3. navedene direktive, i to neovisno o primjenjivom nacionalnom pravu. Taj članak 28. stavak 6. također pojašnjava da svako tijelo može zatražiti tijelo druge države članice da provodi svoje ovlasti i da nadzorna tijela međusobno surađuju u mjeri potrebnoj za izvršavanje svojih ovlasti, posebno razmjenom korisnih podataka.

               53

               Ta odredba je nužna za osiguranje slobodnog protoka osobnih podataka, istodobno pazeći na poštovanje pravila za zaštitu privatnog života fizičkih osoba predviđenih Direktivom 95/46. Naime, kad ne bi bilo te odredbe, u slučaju da je nadzornik obrade osobnih podataka podvrgnut pravu jedne države članice, a povređuje pravo na zaštitu privatnog života fizičkih osoba u drugoj državi članici, osobito tako da usmjerava svoju djelatnost prema toj drugoj državi članici a da tamo ipak nema poslovni nastan, u smislu te direktive, za te bi osobe bilo teško, pa čak i nemoguće, ishoditi da se njihovo pravo na zaštitu poštuje.

               54

               Iz članka 28. stavka 6. Direktive 95/46 stoga proizlazi da nadzorno tijelo jedne države članice, koje razmatra pritužbe fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka koji se na njih odnose, na temelju članka 28. stavka 4. te direktive, može ispitati tu pritužbu neovisno o primjenjivom pravu i, prema tome, čak i ako je pravo primjenjivo na obradu predmetnih podataka pravo neke druge države članice.

               55

               Međutim, u tom slučaju, ovlasti tog tijela ne podrazumijevaju nužno sve one koje su mu dodijeljene sukladno pravu države članice kojoj pripada.

               56

               Naime, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 50. svojeg mišljenja, iz zahtjeva teritorijalnog suvereniteta predmetne države članice, načela zakonitosti i pojma pravne države proizlazi da se ovlast kažnjavanja ne može, u načelu, izvršavati izvan zakonskih granica u kojima je upravnom tijelu ovlašteno djelovati, uz poštovanje prava države članice kojoj pripada.

               57

               Prema tome, kad nadzorno tijelo razmatra pritužbu, sukladno članku 28. stavku 4. Direktive 95/46, to tijelo može izvršavati svoje istražne ovlasti neovisno o primjenjivom pravu i čak i prije nego što sazna koje je nacionalno pravo primjenjivo na predmetnu obradu. Međutim, ako zaključi da je primjenjivo pravo neke druge države članice, ono ne može nametnuti sankcije izvan teritorija države članice kojoj pripada. U takvoj situaciji na tom je tijelu da, ispunjavajući obvezu suradnje predviđenu člankom 28. stavkom 6. te direktive, od nadzornog tijela te druge države članice zatraži da utvrdi moguću povredu tog prava i nametne sankcije ako to pravo to dopušta, oslanjajući se po potrebi na informacije koje je primilo od tijela prve države članice.

               58

               Nadzorno tijelo koje razmatra takvu žalbu može u sklopu te suradnje smatrati potrebnim provesti druge istražne radnje, prema uputama nadzornog tijela druge države članice.

               59

               Slijedi da bi u situaciji poput one u glavnom postupku, u situaciji u kojoj je primjenjivo pravo ono države članice različite od Mađarske, mađarsko nadzorno tijelo moglo izvršavati samo one ovlasti sankcioniranja koje mu je dodijelilo mađarsko pravo.

               60

               Iz prethodnih razmatanja slijedi da na sedmo pitanje valja odgovoriti da, u slučaju da nadzorno tijelo države članice koje razmatra pritužbe sukladno članku 28. stavku 4. Direktive 95/46 zaključi da pravo koje je primjenjivo na obradu osobnih podataka nije pravo te države članice, nego neke druge, članak 28. stavke 1., 3. i 6. te direktive treba tumačiti na način da bi to tijelo moglo izvršavati učinkovite ovlasti za posredovanje koje su mu dodijeljene sukladno članku 28. stavku 3. navedene direktive samo na području države članice kojoj pripada. Prema tome, to tijelo ne može nametati sankcije na temelju prava te države članice nadzorniku obrade tih podataka koji nema poslovni nastan na tom području, ali bi sukladno članku 28. stavku 6. iste direktive moralo zatražiti nadzorno tijelo države članice čije je pravo primjenjivo da postupi.

         Osmo pitanje

               61

               Svojim osmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud o dosegu pojma „adatfeldolgozás“ (procesiranje podataka), koji se posebice koristi u članku 4. stavku 1. točki (a) Direktive 95/46 u vezi s utvrđivanjem primjenjivog prava i u članku 28. stavku 6. te direktive u vezi s nadležnošću nadzornog tijela.

               62

               Iz mađarske jezične verzije Direktive 95/46 proizlazi da se u njoj sustavno koristi pojam „adatfeldolgozás“.

               63

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se u Zakonu o informacijama, osobito u odredbama koje se odnose na provedbu odredaba Direktive 95/46 o nadležnosti nadzornih tijela, koristi pojam „adatkezelés“ (obrada podataka). Međutim, kao što proizlazi iz članka 3. točke 10. tog zakona, taj izraz ima šire značenje od pojma „adatfeldolgozás“, definiranog u članku 3. točki 10. navedenog zakona, i obuhvaća potonji pojam.

               64

               Iako prema svojem uobičajenom značenju i kao što proizlazi iz Zakona o informacijama pojam „adatfeldolgozás“ ima uže značenje od pojma „adatkezelés“, ipak valja navesti da mađarska jezična verzija Direktive 95/46 definira pojam „adatfeldolgozás“ u članku 2. točki (b) na širi način, što odgovara pojmu „adatkezelés“.

               65

               Slijedi da na osmo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 95/46 treba tumačiti na način da se za pojam „adatfeldolgozás“ (procesiranje podataka), koji se koristi u mađarskoj jezičnoj verziji te direktive, osobito u njezinu članku 4. stavku 1. točki (a) i članku 28. stavku 6., treba smatrati da ima isto značenje kao pojam „adatkezelés“ (obrada podataka).

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka treba tumačiti na način da omogućuje primjenu zakonodavstva koje se odnosi na zaštitu osobnih podataka države članice koja je različita od one u kojoj je nadzornik obrade tih podataka registriran ako on putem stabilnih aranžmana na području te države članice obavlja, čak i najmanju, efektivnu i stvarnu djelatnost u okviru koje se ta obrada provodi.

                           Kako bi se u okolnostima poput onih u glavnom postupku utvrdilo je li riječ o takvom slučaju, sud koji je uputio zahtjev može među ostalim uzeti u obzir činjenicu, s jedne strane, da se aktivnost nadzornika navedene obrade, u okviru koje je došlo do te obrade, sastoji u upravljanju internetskim stranicama za posredovanje nekretninama koje se odnose na nekretnine smještene na području te države članice i koje su sastavljene na njezinom jeziku i da je ta aktivnost prema tome većinom, ako ne i u potpunosti, usmjerena prema navedenoj državi članici te, s druge strane, da taj nadzornik ima zastupnika u navedenoj državi članici, koji je odgovoran za naplatu potraživanja koja proizlaze iz te aktivnosti kao i za zastupanje u upravnim i sudskim postupcima koji se odnose na obradu predmetnih podataka.

                           Naprotiv, nije bitno državljanstvo osoba na koje se ta obrada odnosi.

                           2.

                           U slučaju da nadzorno tijelo države članice koje razmatra pritužbe sukladno članku 28. stavku 4. Direktive 95/46 zaključi da pravo koje je primjenjivo na obradu osobnih podataka nije pravo te države članice, nego neke druge, članak 28. stavke 1., 3. i 6. te direktive treba tumačiti na način da bi to tijelo moglo izvršavati učinkovite ovlasti za posredovanje koje su mu dodijeljene sukladno članku 28. stavku 3. navedene direktive samo na području države članice kojoj pripada. Prema tome, to tijelo ne može nametati sankcije na temelju prava te države članice nadzorniku obrade tih podataka koji nema poslovni nastan na tom području, ali bi sukladno članku 28. stavku 6. iste direktive moralo zatražiti nadzorno tijelo države članice čije je pravo primjenjivo da postupi.

                           3.

                           Direktivu 95/46 treba tumačiti na način da se za pojam „adatfeldolgozás“ (procesiranje podataka), koji se koristi u mađarskoj jezičnoj verziji te direktive, osobito u njezinu članku 4. stavku 1. točki (a) i članku 28. stavku 6., treba smatrati da ima isto značenje kao pojam „adatkezelés“ (obrada podataka).

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 11. prosinca 2014.#Chris van der Aat i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Primici od rada – Godišnja prilagodba primitaka od rada i mirovina dužnosnika i drugih službenika – Koeficijent ispravka za dužnosnike i druge službenike s mjestom rada u Vareseu – Članci 64. do 65.a Pravilnika – Prilog IX. Pravilniku o osoblju – Uredba (EU) br. 1239/2010 – Obveza obrazlaganja – Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T‑304/13 P.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 19. srpnja 2017.#Nathalie Dessi protiv Europske investicijske banke.#Javna služba – Osoblje EIB-a – Ocjenjivanje – Promaknuće – Ocjenjivanje i promaknuće 2012. – Odluka žalbenog odbora – Doseg nadzora – Predstavnici osoblja – Diskriminacija.#Predmet T-510/16.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 6. srpnja 2017.#Juan Moreno Marín i dr. protiv Abadía Retuerta SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Audiencia Provincial de Burgos.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovi – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 3. stavak 1. točka (c) – Nacionalni verbalni žig La Milla de Oro – Razlozi za odbijanje registracije ili proglašenje žiga ništavim – Znakovi zemljopisnog podrijetla.#Predmet C-139/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      6. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Žigovi — Direktiva 2008/95/EZ — Članak 3. stavak 1. točka (c) — Nacionalni verbalni žig La Milla de Oro — Razlozi za odbijanje registracije ili proglašenje žiga ništavim — Znakovi zemljopisnog podrijetla“
      U predmetu C‑139/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Audiencia Provincial de Burgos (Pokrajinski sud u Burgosu, Španjolska), odlukom od 15. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 7. ožujka 2016., u postupku

         Juan Moreno Marín,

         María Almudena Benavente Cárdaba,

         Rodrigo Moreno Benavente

      protiv

         Abadía Retuerta SA,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednica vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i E. Levits, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za J. Morena Marína, M. A. Benavente Cárdabu i R. Morena Benaventea, C. Gutiérrez Moliner i J. García Domínguez, abogado, i C. Gutiérrez Moliner, procurador,

               —

               za Abadía Retuerta SA, J. C. Quero Navarro i D. Pellisé Urquiza, abogados, i J. M. Prieto Casado, procurador,

               —

               za Europsku komisiju, T. Scharf, J. Rius i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Juana Morena Marína, Maríje Almudena Benavente Cárdabe i Rodriga Morena Benaventea te društva Abadía Retuerta SA, vezano uz korištenje, od strane tog društva, znaka „El Pago de la Milla de Oro” u komercijalne, promotivne ili reklamne svrhe za vina.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 3. Direktive 2008/95, naslovljen „Razlozi za odbijanje ili proglašavanje žiga ništavim”, u stavcima 1. i 3. određuje:
               „1.   Neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavim:
               [...]

                        (b)

                        znakovi koji nemaju razlikovni karakter;

                        (c)

                        žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje ili pružanja usluge ili za označivanje drugih karakteristika proizvoda i usluga;

                  [...]
               3.   Registracija žiga neće biti odbijena niti će ga se proglasiti ništavim u skladu sa stavkom 1. točkama (b), (c) ili (d) ako je prije datuma prijave za registraciju te svojom uporabom stekao razlikovni karakter. Svaka država članica može dodatno osigurati da se ova odredba također primijeni tamo gdje je razlikovni karakter stečen nakon datuma prijave za registraciju ili nakon datuma registracije.”

               4

               Prema odredbi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter neće se registrirati.

            Španjolsko pravo

               5

               Članak 5. Ley 17/2001 de Marcas (Zakon 17/2001 o žigovima) od 7. prosinca 2001. (BOE br. 294, od 8. prosinca 2001., str. 45579.), naslovljen „Apsolutne zabrane”, u stavku 1. točki (c) određuje:
               „1.   Sljedeći znakovi se ne mogu registrirati:
               [...]

                        c)

                        znakovi sastavljeni isključivo od znakova ili oznaka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge, ili drugih obilježja proizvoda ili usluge.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               M. A. Benavente Cárdaba i R. Moreno Benavente nositelji su španjolskog žiga La Milla de Oro, registriranog pod brojem 2841993, za označavanje vina. Taj je žig Oficina española de patentes y marcas (Španjolski ured za patente i žigove) odlukom od 23. travnja 2009. priznala J. Morenu Marínu, a potom je ustupljen M. A. Benavente Cárdabi i R. Morenu Benaventeu.

               7

               Tužitelji iz glavnog postupka pokrenuli su protiv društva Abadía Retuerta postupak pred Juzgado de lo Mercantil de Burgos (Trgovački sud u Burgosu, Španjolska). Tvrdili su u bitnome da to društvo na etiketi vina koja proizvodi koristi znak „El Pago de la Milla de Oro”, pri čemu oznaka „la Milla de Oro” kod potrošača može stvoriti zabunu između proizvoda koje na tržište stavljaju M. A. Benavente Cárdaba i R. Moreno Benavente i onih koje na tržište plasira Abadía Retuerta. Dotični su stoga od potonjeg društva zatražili da odmah prekine svaki oblik korištenja te oznake i da se od njega ubuduće suzdrži.

               8

               Abadía Retuerta protiv te je tužbe ustala podnošenjem protutužbe kojom je tražila da se utvrdi ništavost žiga La Milla de Oro. Tvrdila je među ostalim da taj žig predstavlja oznaku zemljopisnog podrijetla te da stoga treba primijeniti apsolutnu zabranu predviđenu u članku 5. stavku 1. točki (c) Zakona 17/2001.

               9

               Presudom od 29. srpnja 2014. Juzgado de lo Mercantil (Trgovački sud u Burgosu, Španjolska) odbio je tužbu zbog krivotvorenja kojom je pred njime pokrenut prvostupanjski postupak, te je prihvatio protutužbu društva Abadía Retuerta utvrđujući ništavost žiga La Milla de Oro s obrazloženjem da taj žig sačinjava oznaku zemljopisnog podrijetla.

               10

               Tužitelji iz glavnog postupka protiv te su presude podnijeli žalbu pred Audiencia Provincial de Burgos (Pokrajinski sud u Burgosu, Španjolska). Smatrali su da znak „la Milla de Oro” ne odgovara nijednoj oznaci zemljopisnog podrijetla, već da predstavlja izmišljeni naziv koji, ne referirajući se na neko određeno zemljopisno područje, označava proizvode koje karakterizira njihova pripadnost sektoru luksuznih robnih marki. Tvrde da, dakle, u vinarskom sektoru pored „milla de oro” iz doline Gornjeg Doura (Španjolska) postoji i „milla de oro” iz La Rioje (Španjolska). Navode da bi se taj znak mogao koristiti i za označavanje dijela jedne ulice u gradu Madridu (Španjolska) gdje su smještene trgovine koje nude robne marke poznate po svojoj kvaliteti, te jedna druga ulica u kojoj se nalaze najznačajniji umjetnički muzeji u tome gradu.

               11

               Abadía Retuerta ostaje pri svojem stavu i tvrdi da se znak „la Milla de Oro” učestalo koristi u sektoru vinogradarstva i vinarstva za označavanje vrlo precizno određenog zemljopisnog područja na kojem svoju djelatnost obavljaju i tužitelji iz glavnog postupka i Abadía Retuerta, te da po toj osnovi predstavlja oznaku zemljopisnog podrijetla.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se ne čini da taj znak predstavlja oznaku zemljopisnog podrijetla, zato što on uopće ne označava mjesto ili topografsko obilježje. Nadalje navodi da u slučaju zemljopisnih oznaka postoji mjesto čije se vlastito ime potom koristi za označavanje podrijetla proizvoda. Smatra da je u konkretnom slučaju, naprotiv, navedeni znak stvoren kao referenca na određenu kategoriju proizvoda koji su svi već prisutni na određenom mjestu.

               13

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se znak „la Milla de Oro” uvijek povezuje s određenim mjestom koje je karakteristično po velikoj koncentraciji visokokvalitetnih proizvoda. Slično kao u slučaju zemljopisnih oznaka kod kojih se određeno obilježje proizvoda povezuje s odgovarajućim mjestom, taj se znak povezuje s dotičnim mjestom jer je ono karakteristično po kvaliteti proizvoda i njihovu grupiranju.

               14

               U tim je okolnostima Audiencia Provincial de Burgos (Pokrajinski sud u Burgosu, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mogu li zabrane iz članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95/EZ uključivati korištenje znaka koji ukazuje na obilježje proizvoda ili usluge da ih se u velikoj mjeri i na visokoj razini vrijednosti i kvalitete može naći na istom mjestu?

                        2.

                        Može li se smatrati da znak takvih obilježja predstavlja oznaku zemljopisnog podrijetla s obzirom na to su dotični proizvodi ili usluge uvijek koncentrirani na određenom fizičkom prostoru?”

         O prethodnim pitanjima

            Drugo pitanje

               15

               Drugim pitanjem, koje treba najprije razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita može li se znak kao što je „la Milla de Oro”, koji ukazuje na obilježje proizvoda ili usluge u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod ili uslugu visoke vrijednosti i kvalitete, smatrati oznakom zemljopisnog podrijetla s obzirom na to da su dotični proizvodi ili usluge koncentrirani na određenom fizičkom prostoru.

               16

               S tim u vezi valja podsjetiti da je Sud smatrao da članak 3. stavak 1. točka (c) Direktive 2008/95 zabranjuje registraciju zemljopisnih naziva kao žigova, ako ti nazivi označavaju mjesta koja se trenutačno, u očima relevantnog kruga osoba, dovode u svezu s kategorijom dotičnih proizvoda ili je razumno očekivati da bi takvo povezivanje moglo nastati u budućnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 31. i 37.).

               17

               U konkretnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev naglašava da znak „la Milla de Oro” sam po sebi nije dovoljan da bi označavao točno i precizno određenu zemljopisnu lokaciju koju bi se povezivalo s podrijetlom dotičnih vina. Naime, iz spisa kojim Sud raspolaže razvidno je da u sektoru vinarstva i vinogradarstva pored znaka „la Milla de Oro” iz Ribere del Duero (Španjolska) postoji i znak „la Milla de Oro” iz La Rioje (Španjolska). U sektoru luksuznih proizvoda, kad se taj znak povezuje s gradom Madridom, on označava gradsku četvrt toga grada u kojoj su koncentrirane luksuzne trgovine, poznate draguljarnice te umjetničke galerije. „La Milla de Oro” u Marbelli (Španjolska) označava gradsku četvrt toga grada gdje se nalaze luksuzne građevine i ekskluzivni restorani koji privlače bogate i slavne klijente.

               18

               Iz navedenog slijedi da znak „la Milla de Oro”, s jedne strane, označava zemljopisno područje te se razlikuje ovisno o nazivu zemljopisne lokacije koji stoji uz njega, te, s druge strane, ukazuje na određenu razinu kvalitete proizvoda ili usluga koji se razlikuju ovisno o nazivu zemljopisne lokacije koji se povezuje s tim znakom.

               19

               Stoga, da bi se moglo prepoznati zemljopisno podrijetlo dotičnih proizvoda ili usluga, uz taj znak mora stajati naziv koji označava odnosnu zemljopisnu lokaciju, s obzirom na to da je njihovo obilježje to da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod ili uslugu visoke vrijednosti i kvalitete.

               20

               Iz toga slijedi da ne postoji veza između proizvoda o kojem je u konkretnom slučaju riječ, dakle vina, i zemljopisnog podrijetla koje se pripisuje znaku „la Milla de Oro”, zato što se upravo prema nazivu odnosne zemljopisne lokacije s kojim se dovodi u svezu može odrediti zemljopisno podrijetlo dotičnih proizvoda ili usluga.

               21

               Imajući u vidu prethodna utvrđenja, na drugo pitanje valja odgovoriti da se znak kao što je „la Milla de Oro”, koji ukazuje na obilježje proizvoda ili usluge u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod ili uslugu visoke vrijednosti i kvalitete, ne može smatrati oznakom zemljopisnog podrijetla zato što uz taj znak mora stajati naziv koji označava zemljopisnu lokaciju da bi se mogao prepoznati fizički prostor koji se povezuje s velikom koncentracijom proizvoda i usluge visoke vrijednosti i kvalitete.

            Prvo pitanje

               22

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2008/95 tumačiti na način da znak kao što je „la Milla de Oro”, koji ukazuje na obilježje proizvoda ili usluge u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod ili uslugu visoke vrijednosti i kvalitete, može sadržavati obilježja čije bi korištenje kao žiga predstavljalo razlog za proglašenje žiga ništavim u smislu te odredbe.

               23

               S tim u vezi valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi tom odredbom želi ostvariti cilj od općeg interesa koji pretpostavlja da su svi znakovi ili oznake koje mogu služiti za označavanje obilježja proizvoda ili usluga čija se registracija traži, ostavljeni na slobodno raspolaganje svim poduzetnicima kako bi se oni njima mogli koristiti kod opisivanja istih obilježja svojih proizvoda. Žigovi sastavljeni isključivo od takvih znakova ili oznaka ne mogu se registrirati, osim primjenom članka 3. stavka 3. Direktive 2008/95 (presuda od 12. veljače 2004., Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, t. 54. i 55. te navedena sudska praksa).

               24

               Osim toga, Sud je također smatrao da, s obzirom na to da se registracija žiga uvijek traži u pogledu proizvoda ili usluga spomenutih u prijavi za registraciju, pitanje primjenjuje li se na žig neki od razloga za odbijanje registracije navedenih u članku 3. Direktive 2008/95, treba ocjenjivati, s jedne strane, s obzirom na te proizvode ili usluge i, s druge strane, s obzirom na percepciju koju o njima ima relevantna javnost. To se ocjenjivanje mora provesti in concreto, uzimajući u obzir sve relevantne činjenice i okolnosti (vidjeti u tom smislu presude od 8. travnja 2003., Linde i dr., C‑53/01 do C‑55/01, EU:C:2003:206, t. 75., i od 12. veljače 2004., Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, t. 33. i 34.).

               25

               U konkretnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev morat će prilikom ispitivanja svih relevantnih činjenica i okolnosti in concreto, utvrditi je li moguće da relevantna javnost shvati znak „la Milla de Oro” kao opis obilježja proizvoda, kao što je vino, u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod visoke vrijednosti i kvalitete.

               26

               Nadalje, pod pretpostavkom da sud koji je uputio zahtjev zaključi da znak, kao što je to onaj iz glavnog postupka, ne opisuje spomenuto obilježje, morat će provjeriti ima li taj znak razlikovni karakter. Naime, prema članku 3. stavku 1. točki (b) Direktive 2008/95, neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavim žigovi koji nemaju razlikovni karakter.

               27

               U tom smislu važno je podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse glede članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, koji je preuzeo formulaciju iz članka 3. stavka 1. točke (b) Direktive 2008/95, proizlazi da razlikovni karakter nekog žiga u smislu članka 7. te uredbe znači da taj žig omogućava prepoznavanje proizvoda za koji je registracija zatražena kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od proizvoda drugih poduzetnika (presuda od 21. siječnja 2010., Audi/OHIM, C‑398/08 P, EU:C:2010:29, t. 33. i navedena sudska praksa).

               28

               Što se tiče žigova sastavljenih od znakova ili oznaka koji se, usto, koriste kao promidžbeni slogani, oznake kvalitete ili izrazi koji potiču na kupovinu proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima, njihova registracija nije isključena zbog takvog korištenja. Prilikom ocjene razlikovnog karaktera takvih žigova, na njih ne treba primjenjivati strože kriterije od onih koji se primjenjuju na druge znakove (presuda od 12. srpnja 2012., Smart Technologies/OHIM, C‑311/11 P, EU:C:2012:460, t. 25. i navedena sudska praksa).

               29

               U tom pogledu, Sud je naglasio da pohvalna konotacija verbalnog žiga ne isključuje da se njime svejedno može potrošačima jamčiti podrijetlo proizvoda ili usluga koje on označava. Naime, predmetna javnost može taj žig istodobno percipirati kao promidžbenu formulu i kao oznaku komercijalnog podrijetla proizvoda ili usluga. Iz toga proizlazi da, sve dok ta javnost percipira žig kao oznaku navedenog podrijetla, činjenica da je on istodobno ili čak prvo percipiran kao promidžbena formula ne utječe na njegov razlikovni karakter (presuda od 21. siječnja 2010., Audi/OHIM, C‑398/08 P, EU:C:2010:29, t. 45., i rješenje od 12. lipnja 2014., Delphi Technologies/OHIM, C‑448/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:1746, t. 36.).

               30

               Dakle, u okolnostima iz glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev morat će u svjetlu svih relevantnih činjenica i okolnosti ispitati pitanje može li znak „la Milla de Oro”, pod pretpostavkom da se njime ne opisuje obilježje proizvoda ili usluge u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod visoke vrijednosti i kvalitete, predmetna javnost shvatiti kao slogan ili promidžbenu formulu koja može ukazivati na komercijalno podrijetlo dotičnog proizvoda ili usluge.

               31

               Slijedom navedenih razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da je moguće da znak kao što je „la Milla de Oro”, koji ukazuje na obilježje proizvoda ili usluge u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod ili uslugu visoke vrijednosti i kvalitete, ne sadržava obilježja čije bi korištenje kao žiga predstavljalo razlog za proglašenje žiga ništavim u smislu te odredbe.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Znak kao što je „la Milla de Oro”, koji ukazuje na obilježje proizvoda ili usluge u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod ili uslugu visoke vrijednosti i kvalitete, ne se može smatrati oznakom zemljopisnog podrijetla zato što uz taj znak mora stajati naziv koji označava zemljopisnu lokaciju da bi se mogao prepoznati fizički prostor koji se dovodi u svezu s velikom koncentracijom proizvoda i usluge visoke vrijednosti i kvalitete.

                           2.

                           Članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima treba tumačiti na način da je moguće da znak kao što je „la Milla de Oro”, koji ukazuje na obilježje proizvoda ili usluge u smislu da je moguće u velikoj mjeri na istom mjestu pronaći takav proizvod ili uslugu visoke vrijednosti i kvalitete, ne sadržava obilježja čije bi korištenje kao žiga predstavljalo razlog za proglašenje žiga ništavim u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. rujna 2013.#Ottica New Line di Accardi Vincenzo protiv Comune di Campobello di Mazara.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Giustizia Amministrativa per la Regione siciliana.#Članci 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Javno zdravlje – Optičari – Regionalno zakonodavstvo koje otvaranje novih optičarskih radnji uvjetuje dobivanjem odobrenja – Demografska i geografska ograničenja – Opravdanost – Sposobnost postizanja željenog cilja – Dosljednost – Razmjernost.#Predmet C-539/11.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Članci 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a — Sloboda poslovnog nastana — Javno zdravlje — Optičari — Regionalno zakonodavstvo koje otvaranje novih optičarskih radnji uvjetuje dobivanjem odobrenja — Demografska i geografska ograničenja — Opravdanost — Sposobnost postizanja željenog cilja — Dosljednost — Razmjernost“
      U predmetu C‑539/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Giustizia Amministrativa per la Regione Siciliana (Italija), odlukom od 13. srpnja 2011., koju je Sud zaprimio 21. listopada 2011., u postupku

         Ottica New Line di Accardi Vincenzo

      protiv

         Comune di Campobello di Mazara,

      uz prisustvovanje:

         Fotottica Media Visione di Luppino Natale Fabrizio e C.s.n.c.,

      SUD (četvrto vijeće)
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), U. Lõhmus, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. N. Jääskinen,
      tajnik: M. A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu M. Smolek i T. Müller, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu M. S. Martínez‑Lage Sobredo, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu C. Wissels i M. J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju M. I. Rogalski i D. Recchia, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi 30. siječnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je postavljen u okviru postupka koji je pokrenula Ottica New Line di Accardi Vincenzo (u daljnjem tekstu: Ottica New Line) protiv općine Campobello di Mazara (Italija), u povodu odluke koju je donijela potonja, a kojom se ovlašćuje Fotottica Media Visione di Luppino Natale Fabrizio e C.s.n.c. (u daljnjem tekstu: Fotottica) da trajno obavlja optičarsku djelatnost na području te općine.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 22. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2006/123/EZ od 12. prosinca 2006., o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.):
               „Isključivanje zdravstvene zaštite iz područja primjene ove Direktive obuhvaća zdravstvenu zaštitu i farmaceutske usluge koje zdravstveni djelatnici pružaju pacijentima da bi ocijenili, zadržali ili poboljšali njihovo zdravstveno stanje, ako su te djelatnosti rezervirane za uređenu zdravstvenu struku u državi članici u kojoj se pružaju usluge.”

               4

               Članak 1. stavak 1. navedene Direktive određuje:
               „Ovom Direktivom određuju se opće odredbe kojima se pružateljima usluga olakšava ostvarivanje slobode poslovnog nastana te slobodno kretanje usluga uz istodobno održavanje visokog stupnja kvalitete tih usluga.”

               5

               Članak 2. stavak 2. točka (f) navedene Direktive propisuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:
               [...]

                        f)

                        zdravstvene usluge bez obzira na to pružaju li ih zdravstvene ustanove, bez obzira na način na koji su organizirane i financirane na nacionalnoj razini te bez obzira na to jesu li javne ili privatne;”.

               6

               U poglavlju III. navedene Direktive, koje se odnosi na slobodu poslovnog nastana pružatelja usluga, nalazi se i članak 15. stavak 2. u kojem se određuje da su države članice dužne ispitati podvrgava li njihov pravni sustav pristup ili izvođenje neke uslužne djelatnosti, s obzirom na opseg ili teritorij, kakvim ograničenjima, a osobito ograničenjima određenim s obzirom na broj stanovnika ili na minimalnu geografsku udaljenost između pružatelja usluga. Sukladno stavku 3. spomenute odredbe, države članice dužne su provjeriti ispunjavaju li takvi zahtjevi uvjete nediskriminacije, nužnosti i razmjernosti.

         Talijansko pravo

               7

               Sukladno odredbama članka 1. Regionalnog zakona br. 12 „Propisi o obavljanju optičarske djelatnosti i izmjeni regionalnog zakona br. 28. od 22. veljače 1999.” (legge regionale n. 12 „Disciplina dell’esercizio dell’attività di ottico e modifica alla legge regionale 22 febbraio 1999, n. 28”), od 9. srpnja 2004. (Gazzetta ufficiale della Regione Siciliana br. 30, od 16. srpnja 2004., u daljnjem tekstu: Regionalni zakon br. 12/2004):
               „1.   Kod izdavanja odobrenja za obavljanje optičarske djelatnosti nadležna općinska vlast mora, osim upisa u specijalni registar opisan u članku 71. Regionalnog zakona br. 25 od 1. rujna 1993., voditi računa i o odnosu između broja stanovnika i broja optičarskih radnji u svrhu racionalne raspodjele ponude na teritoriju. Taj je odnos utvrđen kao jedna optičarska radnja na svakih 8.000 stanovnika. Udaljenost između dviju radnji ne smije biti manja od 300 metara. Gore navedena ograničenja ne primjenjuju se na optičarske radnje koje sele iz iznajmljenog prostora u prostor kojem su vlasnici, ili koje su prinuđene preseliti se zato što su deložirane iz prostora ili zbog drugih razloga više sile. Odobrenja izdana prije stupanja na snagu ovog zakona ostaju na snazi.
               2.   Ukoliko za to na teritoriju postoji potreba, općinska vlast može izdati odobrenje ili prenijeti postojeće odobrenje suprotno odredbama iz stavka 1., nakon što dobije obvezujuće mišljenje pokrajinske komisije pri trgovačkoj komori, kako je predviđeno člankom 8. uredbe o primjeni članka 71. Regionalnog zakona br. 25 od 1. rujna 1993., proglašene predsjedničkim dekretom br. 64 od 1. lipnja 1995.
               3.   U općinama u kojima broj stanovnika ne premašuje 8.000 nadležna općinska vlast može izdati, bez mišljenja komisije iz stavka 2., najviše dva odobrenja. Ovaj se zakon ne primjenjuje na zahtjeve predane prije njegovog stupanja na snagu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Odlukom od 18. prosinca 2009. općina Campobello di Mazara ovlastila je Fototticu da otvori optičarsku radnju na njezinom području.

               9

               Nesporno je da je ta odluka bila donesena suprotno članku 1. stavku 2. Regionalnog zakona br. 12/2004, iz razloga što otvaranje navedene radnje nije poštovalo ograničenja u pogledu gustoće stanovništva kao ni minimalne udaljenosti između optičarskih radnji, a koja su postavljena spomenutom odredbom.

               10

               Navedenu odluku Ottica New Line pobijala je pred Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia. Svojom odlukom od 18. ožujka 2010. navedeni sud odbio je predmetnu tužbu, i to nakon što je izuzeo iz primjene članak 1. stavak 1. Regionalnog zakona br.12/2004, uz ocjenu da je isti protivan pravu Unije.

               11

               Ottica New Line podnijela je pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku žalbu protiv odluke Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia. Sud koji je uputio zahtjev pita se treba li na zahtjeve za otvaranje optičarskih radnji primjenjivati načela koja je ustanovio Sud u svojoj presudi od 1. srpnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez (C‑570/07 i C‑571/07, Zb., str. I‑4629.). Naime, u toj je presudi Sud zaključio da nacionalna uređenja koja otvaranje novih ljekarni podvrgavaju ograničenjima u pogledu demografske gustoće i udaljenosti među ljekarnama načelno nisu protivna pravu Unije, s obzirom na to da su takva ograničenja pogodna za postizanje ujednačenog razmještaja ljekarni na državnom teritoriju, te kojima se na taj način cjelokupnom stanovništvu osigurava primjerena dostupnost farmaceutskih usluga i, posljedično, povećava sigurnost i kvaliteta opskrbe stanovništva lijekovima.

               12

               Kako drži sud koji je uputio zahtjev, nedvojbeno je da u profesiji optičara snažnije dolazi do izražaja komercijalna narav nego u profesiji ljekarnika. S druge pak strane, sud koji je uputio zahtjev mišljenja je da se ne može u potpunosti isključiti postojanje analognog interesa sa stajališta zaštite javnog zdravlja, za uvođenje i održavanje na snazi posebnog režima teritorijalne podjele optičarskih radnji. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe činjenicu da postoji opasnost da se, u nedostatku nekakvog uređenja, optičke radnje koncentriraju u mjestima koja su na glasu kao najisplativija, a na štetu manje isplativih mjesta u tom smislu, u kojima zbog toga ne bi bilo dovoljno optičara.

               13

               U tim je uvjetima Consiglio di Giustizia Amministrativa per la Regione Siciliana odlučilo prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li pravo Unije u području slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga tumačiti tako da neotklonjivom razlogu općeg interesa, povezanom sa zahtjevom zaštite ljudskog zdravlja, odgovara nacionalni propis – konkretno članak 1. [Regionalnog zakona br. 12/2004] – koji podvrgava otvaranje optičarskih radnji na području države članice (u konkretnom slučaju na dijelu njezinog teritorija) ograničenjima s obzirom na demografsku gustoću i na udaljenost između radnji te na taj način in abstracto povrjeđuje gore navedene temeljne slobode?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, trebaju li se, sukladno pravu Unije, ograničenja koja se odnose na gustoću stanovništva (jedna ustanova na 8.000 stanovnika) i na udaljenost (300 metara između dvije radnje), a koja su utvrđena [Regionalnim zakonom br. 12/2004] za otvaranje optičarskih radnji na teritoriju regije, smatrati prikladnima za postizanje cilja koji odgovara gore navedenom neotklonjivom razlogu općeg interesa?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, jesu li sukladno pravu Unije ograničenja koja se odnose na gustoću stanovništva (jedna ustanova na 8.000 stanovnika) i na udaljenost (300 metara između dvije radnje), a koja su određena [Regionalnim zakonom br. 12/2004] za otvaranje optičarskih radnji na teritoriju regije, razmjerna, tj. jesu li pretjerana u pogledu postizanja cilja koji odgovara gore navedenom neotklonjivom razlogu općeg interesa?”

         O prethodnim pitanjima

               14

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li suprotno pravu Unije regionalno zakonodavstvo kakvo postoji u glavnoj stvari, a koje postavlja ograničenja za izdavanje dozvola za otvaranje novih optičarskih radnji tako što određuje da:

                        —

                        se u svakoj geografskoj zoni načelno smije osnovati samo jedna optičarska radnja na svakih 8.000 stanovnika, i

                        —

                        svaka nova optičarska radnja mora biti u pravilu udaljena najmanje 300 metara od drugih postojećih optičarskih radnji.

         Uvodna opažanja

               15

               Prije svega, valja istaknuti da, iako se u postavljenim pitanjima sud koji je uputio zahtjev poziva na pravo Unije i u području slobode pružanja usluga i u području slobode poslovnog nastana, zakonodavstvo o kojem je riječ treba procjenjivati isključivo na temelju pravila o slobodi poslovnog nastana.

               16

               Naime, zakonodavstvo relevantno u glavnom postupku uređuje isključivo uvjete poslovnog nastana optičara na jednom dijelu talijanskog teritorija, s ciljem stabilnog i trajnog sudjelovanja tih djelatnika u gospodarskom životu te države članice. Pod tim uvjetima, odredbe koje se odnose na slobodu pružanja usluga, a koje se mogu primijeniti samo ukoliko se ne primjenjuju odredbe o slobodi poslovnog nastana, nisu relevantne (vidjeti per analogiam presudu od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C‑384/08, Zb., str. I‑2055., točka 39. i tamo navedena sudska praksa).

               17

               Zatim, mora se istaknuti da se u ovom predmetu ne može primijeniti Direktiva 2006/123, iako se njome uređuje sloboda poslovnog nastana pružatelja usluga koji potječu iz drugih država članica, i iako se na nju poziva sud koji je uputio zahtjev.

               18

               Naime, iz članka 2. stavka 2. Direktive 2006/123, u vezi s uvodnom izjavom 22., proizlazi da se ona ne primjenjuje na usluge zdravstvene skrbi koje pacijentima pružaju profesionalni zdravstveni djelatnici da bi ocijenili, održali ili poboljšali njihovo zdravstveno stanje, ako su te djelatnosti rezervirane za uređenu zdravstvenu struku u državi članici u kojoj se pružaju usluge.

               19

               Također, kao prvo, sud je već ocijenio da djelovanje optičara može ograničiti stanovite rizike za zdravlje i tako zajamčiti zaštitu javnog zdravlja (u tom smislu vidjeti presudu od 2. prosinca 2010., Ker‑Optika, C‑108/09, Zb., str. I‑12213., točka 64.).

               20

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev napominje da optičari o kojima je riječ u glavnom predmetu ne samo da dobavljaju, pregledavaju i prilagođavaju pomagala za otklanjanje problema s vidom, nego su i sami, koristeći korektivna pomagala, u stanju otkloniti probleme s vidom ili djelovati na prevenciji problema s vidom. Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 20. i 21. svojeg mišljenja, u situaciji kada je optičar ovlašten obavljati preglede vida, mjeriti oštrinu vida, definirati i nadzirati potrebne korekcije, utvrđivati probleme s vidom i pomoću optičkih pomagala liječiti probleme s vidom, savjetovati klijente u tom pogledu te ih upućivati na pregled specijalistu oftalmologu, on tada obavlja djelatnost koja spada u sferu zaštite javnog zdravlja. Suprotno tome, kada optičar obavlja djelatnost tehničke naravi, poput sastavljanja okvira, popravaka naočala ili prodaje proizvoda, koja u pravom smislu riječi ne spada u liječenje problema s vidom, kao što je prodaja sunčanih naočala bez dioptrijskih stakala ili proizvoda za održavanje, on obavlja komercijalnu djelatnost koja se ne bi mogla povezati sa zaštitom javnog zdravlja.

               21

               Povrh toga, sud koji je uputio zahtjev navodi da je u Italiji optičarska djelatnost zakonom uređena profesija.

               22

               U tim su okolnostima, a sukladno članku 2. stavku 2. točki (f) Direktive 2006/123, djelatnosti optičara koje su predmet glavnog postupka isključene iz područja primjene navedene Direktive.

               23

               Iz toga slijedi da ograničenja koja su predmet glavnog postupka treba ispitivati isključivo sa stajališta njihove sukladnosti s ugovorom UFEU‑a, odnosno još određenije, s njegovim člankom 49.

               24

               Kao treće, treba podsjetiti da, sukladno članku 168. stavku 7. UFEU‑a, onako kako je tumačen u praksi Suda, pravo Unije ne zadire u nadležnost država članica da poduzimaju sve mjere usmjerene na organizaciju zdravstvenih službi. Međutim, prilikom izvršavanja tih nadležnosti države članice moraju poštivati pravo Unije, osobito odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu poslovnog nastana i koje sadrže zabranu državama članicama da uvode ili održavaju na snazi neosnovana ograničenja za izvršavanje te slobode u području zdravstvene skrbi (u tom smislu vidjeti presude od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr., C‑171/07 i C‑172/07, Zb., str. I‑4171., točka 18., i Blanco Pérez i Chao Gómez, gore navedena, točka 43.).

         Postojanje ograničenja slobode poslovnog nastana

               25

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ograničenje u smislu članka 49. UFEU‑a predstavlja svaka nacionalna mjera koja može ometati ili učiniti manje privlačnim izvršavanje prava na slobodu poslovnog nastana državljana Unije, slobodu koju jamči Ugovor, pa čak i kada se ista primjenjuje bez razlike u odnosu na državnu pripadnost (presude od 1. travnja 2005., Komisija protiv Grčke, C‑140/03, Receuil, str. I‑3177., točka 27., i Blanco Pérez i Chao Gómez, gore navedena, točka 53.).

               26

               U ovu kategoriju osobito potpada nacionalno zakonodavstvo koje pravo poslovnog nastana pružatelja usluga iz druge države članice uvjetuje izdavanjem prethodnog odobrenja, jer se na taj način ometa njegovo korištenje pravom slobodnog poslovnog nastana, sprječavajući ga da slobodno obavlja svoje djelatnosti putem poslovne jedinice trajnijeg karaktera. Naime, navedeni pružatelj riskira da će, s jedne strane, morati plaćati dodatne administrativne i financijske troškove koji su obvezni prilikom svakog izdavanja takvog odobrenja. S druge strane, sustav prethodnog odobrenja isključuje od izvršavanja samostalne djelatnosti gospodarske subjekte koji ne ispunjavaju prethodno utvrđene zahtjeve kojima je uvjetovano dobivanje odobrenja (presude od 10. svibnja 2009., Hartlauer, C‑169/07, Zb., str. I‑1721., točke 34. i 35., te Blanco Pérez i Chao Gómez, gore navedena, točka 54.).

               27

               Osim toga, nacionalno zakonodavstvo predstavlja ograničenje ukoliko izvršavanje neke djelatnosti uvjetuje ekonomskim i socijalnim potrebama koje ta djelatnost mora zadovoljiti, jer pri tome nastoji ograničiti broj pružatelja usluga (gore navedene presude Hartlauer, točka 36., i Blanco Pérez i Chao Gómez, točka 55.).

               28

               U pogledu glavnog postupka, treba istaknuti, kao prvo, da Regionalni zakon br. 12/2004 uvjetuje otvaranje nove optičarske radnje dobivanjem prethodnog administrativnog odobrenja.

               29

               Kao drugo, to zakonodavstvo vodi računa o odnosu između gustoće stanovništva i broja optičarskih radnji kako bi se ponuda racionalno raspodijelila na cijelom teritoriju. Odobravajući otvaranje samo određenog broja optičarskih radnji, takvo zakonodavstvo ograničava pristup optičara obavljanju gospodarske djelatnosti na tom području.

               30

               Kao treće, zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom predmetu moglo bi spriječiti optičare pri slobodnom odabiru mjesta u kojem će obavljati svoju samostalnu djelatnost, s obzirom na to da osobe koje žele otvoriti optičarsku radnju moraju poštovati minimalnu udaljenost od 300 metara u odnosu na već postojeće radnje.

               31

               Takva pravila ometaju i čine manje privlačnim optičarima iz drugih država članica obavljanje njihove djelatnosti na talijanskom teritoriju putem poslovne jedinice trajnijeg karaktera.

               32

               Sukladno svemu navedenom, regionalno zakonodavstvo kakvo se primjenjuje u glavnom predmetu predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a.

         Opravdanje ograničavanja slobode poslovnog nastana

               33

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ograničenja slobode poslovnog nastana, koja se primjenjuju bez diskriminacije s obzirom na državnu pripadnost, mogu biti opravdana neotklonjivim razlozima općeg interesa ukoliko osiguravaju ostvarenje željenog cilja i ne prelaze ono što je nužno za postizanje tog cilja (gore navedene presude Hartlauer, točka 44., i Apothekerkammer des Saarlandes i dr., točka 25.).

               34

               U tom pogledu, iz članka 52. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da se sva ograničenja slobode poslovnog nastana mogu opravdati općim ciljem zaštite javnog zdravlja (u tom smislu vidjeti gore navedene presude Hartlauer, točka 46., i Apothekerkammer des Saarlandes i dr., točka 27.).

               35

               Osim toga, iz prakse Suda proizlazi da taj opći cilj može u konkretnom slučaju biti usmjeren na osiguravanje ujednačene raspodjele pružatelja usluga zdravstvene skrbi na cijelom nacionalnom teritoriju (u tom smislu vidjeti presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, gore navedena, točke 64., 70. i 78.).

               36

               U svrhu postizanja navedenog cilja može se izraditi plan razmještaja pružatelja takvih usluga, poput primjerice ljekarni. Taj plan može imati oblik prethodnog odobrenja za otvaranje ljekarne, ukoliko se planiranje pokaže neophodnim za popunjavanje eventualnih praznina u mogućnosti pristupa zdravstvenim uslugama kao i u svrhu izbjegavanja nastanka dvostrukih struktura, s ciljem da se osigura zdravstvena skrb koja odgovara potrebama stanovništva, i koja pokriva cjelinu teritorija, te vodi računa o geografski izoliranim ili na drugi način potrebitim krajevima (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točka 70.).

               37

               Čini se da bi ova načela mogla biti primjenjiva i na otvaranje optičarske radnje, s obzirom na to da, kako je naglašeno u točki 20. ove presude, optičari koji su stranke u glavnom predmetu pružaju usluge pregleda, održavanja i poboljšavanja zdravlja pacijenata, tako da te usluge spadaju u područje zaštite javnog zdravlja.

               38

               Zakonodavstvo koje se primjenjuje u glavnom predmetu uvodi mjere planiranja prilikom otvaranja optičarskih radnji na cijelom području regije Sicilije. Sastoji se od dvaju glavnih pravila: prvog, da se smije otvoriti samo jedna optičarska radnja na svakih 8.000 stanovnika, i drugog, da udaljenost između dviju radnji mora biti najmanje 300 metara.

               39

               Za početak, nesporno je da se Regionalni zakon br. 12/2004 primjenjuje bez diskriminacije s obzirom na državnu pripadnost.

               40

               Potom, u pogledu pravila po kojem se smije otvoriti samo jedna optičarska radnja na 8.000 stanovnika, Sud je već zauzeo stav da nacionalne vlasti smiju donositi mjere kako bi spriječile koncentraciju pružatelja zdravstvenih usluga na onim lokacijama koje se smatraju atraktivnima. Stoga nacionalne vlasti imaju mogućnost usvojiti zakonodavstvo po kojem se dopušta nastan samo jednog pružatelja usluga zdravstvene skrbi u odnosu na određeni broj stanovnika, imajući u vidu da je cilj takvog pravila stimulirati nastan pružatelja usluga na one dijelove državnog teritorija gdje je pristup zdravstvenim uslugama manjkav (u tom smislu vidjeti presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točke 72. do 77.).

               41

               Slijedom navedenog, pravilo po kojem se smije otvoriti samo jedna optičarska radnja na određeni broj stanovnika može olakšati ujednačenu raspodjelu takvih radnji na određenom teritoriju, te tako većini stanovništva osigurati primjereni pristup uslugama koje pružaju optičari.

               42

               Naposljetku, kada je riječ o pravilu koje propisuje postojanje minimalne udaljenosti između optičarskih radnji, iz prakse Suda proizlazi da ono, u kombinaciji s pravilom spomenutim u prethodnoj točki, povećava izvjesnost da će pacijentima u blizini mjesta gdje žive biti dostupni pružatelji zdravstvenih usluga, te na taj način također pridonosi boljoj zaštiti javnog zdravlja na danom teritoriju (u tom smislu vidjeti presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točke 81. i 82.).

               43

               Međutim, treba naglasiti da u pravilu nije neophodno da klijenti imaju brz, a još manje trenutan, pristup optičarskim proizvodima. Iz toga proizlazi da je potreba za brzom dostupnošću takvih proizvoda manja nego ona za nabavu mnogih lijekova, tako da interes osiguranja blizine optičarskih radnji nije od jednake važnosti kao onaj u pogledu distribucije lijekova.

               44

               Treba ipak podsjetiti da je u nadležnosti država članica donošenje odluke o tome na kojoj će razini osigurati zaštitu javnog zdravlja, kao i način na koji će postići tu razinu. Kako ta razina može biti različita od jedne države članice do druge, državama članicama treba priznati određen diskrecijski prostor (u tom smislu vidjeti gore navedene Apothekerkammer des Saarlandes i dr., točka 19., i Blanco Pérez i Chao Gómez, točka 44.).

               45

               Naime, u okviru uspostavljanja toga diskrecijskog prostora državama članicama prepušteno je da planiranje rasporeda optičarskih radnji organiziraju na način usporediv s onim predviđenim za raspodjelu ljekarni, i to unatoč postojanju razlika između tih dviju vrsta usluga zdravstvene skrbi.

               46

               S obzirom na navedeno, treba utvrditi da je zakonodavstvo kakvo se primjenjuje u glavnom postupku načelno prikladno za postizanje općeg cilja usmjerenog na zaštitu javnog zdravlja i, u konkretnom predmetu, za postizanje ciljeva ravnomjernog rasporeda optičarskih radnji na nacionalnom teritoriju i garantiranje brzog pristupa tim radnjama.

               47

               Stoga i način na koji Regionalni zakon br. 12/2004 provodi taj cilj mora biti dosljedan. Naime, sukladno praksi Suda, nacionalno zakonodavstvo u cjelini, kao i različita relevantna pravila, ne može jamčiti ostvarenje predviđenog cilja, osim ako istinski ne osigurava njegovo ostvarenje i to na sustavan i dosljedan način (u tom smislu vidjeti gore navedene presude Hartlauer, točka 55., i Apothekerkammer des Saarlandes i dr., točka 42.).

               48

               U tom je pogledu samo nacionalni sudac, kao jedina osoba kompetentna ocijeniti činjenice u glavnom predmetu i protumačiti nacionalno zakonodavstvo, nadležan utvrditi odgovara li i u kojoj mjeri Regionalni zakon br. 12/2004 tim zahtjevima (u tom smislu vidjeti presudu od 13. srpnja 1989., Rinner‑Kühn, 171/88, Zb., str. 2743., točka 15., i presudu od 23. listopada 2001., Schönheit i Becker, C‑4/02 i C‑5/02, Zb., str. I‑12575., točke 82. i 83.).

               49

               Međutim, Sud, koji je pozvan dati nacionalnom sucu koristan odgovor, nadležan je da mu da naznake na temelju spisa glavnog postupka, kao i na temelju usmenih i pisanih očitovanja koja su mu podnesena, a kako bi nacionalnom sudu omogućio da donese svoju odluku (presude od 20. ožujka 2003., Kutz‑Bauer, C‑187/00, Zb., str. I‑2741., točka 52., i Schönheit i Becker, gore navedeno, točka 83.).

               50

               U tom cilju treba prije svega istaknuti da članak 1. stavci 1. do 3. Regionalnog zakona br. 12/2004 određuju uvjete koji se razlikuju za općine u kojima broj stanovnika ne premašuje 8.000 stanovnika od onih u kojima premašuje taj prag. Naime, nije isključeno da općine koje spadaju u prvu kategoriju imaju široku ovlast odobriti otvaranje dviju optičarskih radnji na svojem području, dok one koje spadaju u drugu kategoriju ne smiju dati takvo odobrenje osim ako ne postoje „dokazane teritorijalne potrebe” i ako nisu dobile prethodno i obvezujuće mišljenje komisije.

               51

               Međutim, takvo zakonodavno uređenje može dovesti do nejednake dostupnosti otvaranja optičarskih radnji u različitim dijelovima regije u pitanju. Posebno, a kako je naglasio nezavisni odvjetnik u točki 82. svojeg prijedloga odluke, u općinama koje broje između 8.000 i 16.000 stanovnika – a koje su prema navodima suda koji je uputio zahtjev mnogobrojne – takvo zakonodavstvo može uzrokovati pretjerano ograničavanje spomenute dostupnosti.

               52

               Rizik od nejednake dostupnosti otvaranja optičarskih radnji pojačan je uostalom okolnošću koja se navodi u odluci o postavljanju prethodnog pitanja, a prema kojoj općinske vlasti raspolažu velikom diskrecijskom ovlasti, s obzirom na to da uvjet „dokazanih teritorijalnih potreba” nije utvrđen preciznijim zakonskim kriterijima.

               53

               Nadalje, nadležne vlasti ne mogu odobriti otvaranje dodatne optičarske radnje prije dobivanja obvezujućeg mišljenja komisije trgovačke komore, koja se – prema dokazima podnesenim sudu – sastoji od predstavnika optičara koji već djeluju na tržištu, tj. izravnih konkurenata optičara koji žele otvoriti radnju.

               54

               U tim okolnostima postoji opasnost da Regionalni zakon br. 12/2004 u primjeni ne bi jamčio ujednačenu raspodjelu optičarskih radnji na cjelokupnom teritoriju, i sukladno tome, odgovarajuću razinu zaštite javnog zdravlja na cjelini teritorija.

               55

               Ovaj Regionalni zakon pobuđuje i jednu daljnju dvojbu kada je riječ o općinama u kojima broj stanovnika ne doseže 8.000 stanovnika. Naime, nije isključeno da u takvim općinama nadležne vlasti iskoriste gotovo pa neograničene diskrecijske ovlasti da bi odobrile – ili odbile – otvaranje druge optičarske radnje. Pri tome ne postoji nikakvo jamstvo da bi u konkretnom primjeru otvaranje druge radnje bilo odobreno čak i u slučaju da s gledišta zahtjeva zaštite javnog zdravlja postoji takva potreba.

               56

               Budući da sud a priori ne može niti pretpostaviti niti isključiti nastanak gore navedenih rizika, a koji su povezani s primjenom Regionalnog zakona br. 12/2004, u nadležnosti je nacionalnog suda da ispita, uz pomoć točnih statističkih podataka ili na neki drugi način, upotrebljavaju li nadležni organi primjereno ovlaštenja dana im tim zakonom, poštujući pri tome transparentna i objektivna mjerila, s ciljem da na sustavan i dosljedan način ostvare postavljene ciljeve zaštite javnog zdravlja na cjelokupnom svojem teritoriju.

               57

               S obzirom na navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti kako članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da se isti ne protivi regionalnom zakonodavstvu, kakvo je ono iz glavnog postupka, a kojim se određuju ograničenja za izdavanje odobrenja za otvaranje novih optičarskih radnji, propisujući da:

                        —

                        se u svakoj geografskoj zoni načelno može otvoriti jedna optičarska radnja na svakih 8.000 stanovnika, i

                        —

                        svaka nova optičarska radnja načelno mora poštovati minimalnu udaljenost od 300 metara u odnosu na već postojeće optičarske radnje,

                  pod uvjetom da nadležne vlasti primjereno koriste ovlasti dane im navedenim zakonodavstvom, pridržavajući se transparentnih i objektivnih kriterija, s ciljem da na sustavan i dosljedan način ostvare ciljeve koji se tim zakonodavstvom žele ostvariti, a koji smjeraju na zaštitu javnog zdravlja na cjelini danog područja, što je sve dužan provjeriti nacionalni sudac.

         O troškovima

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) presuđuje:

                     Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da se isti ne protivi regionalnom zakonodavstvu, kakvo je ono iz glavnog postupka, a kojim se određuju ograničenja za izdavanje odobrenja za otvaranje novih optičarskih radnji, propisujući da:

                        —

                           se u svakoj geografskoj zoni načelno može otvoriti jedna optičarska radnja na svakih 8.000 stanovnika, i

                        —

                           svaka nova optičarska radnja načelno mora poštovati minimalnu udaljenost od 300 metara u odnosu na već postojeće optičarske radnje,

                     pod uvjetom da nadležne vlasti primjereno koriste ovlasti dane im navedenim zakonodavstvom, pridržavajući se transparentnih i objektivnih kriterija, s ciljem da na sustavan i dosljedan način ostvare ciljeve koji se tim zakonodavstvom žele ostvariti, a koji smjeraju na zaštitu javnog zdravlja na cjelini danog područja, što je sve dužan provjeriti nacionalni sudac.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski