title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 5. veljače 2015.#Grima Janet Nisttahuz Poclava protiv Josea Maríje Arize Toledana.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social n° 23 de Madrid.#Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su zaključili ETUC, UNICE i CEEP – Nacionalni propisi koji predviđaju ugovor o radu na neodređeno vrijeme s probnim radom u trajanju od godinu dana – Provedba prava Unije – Nepostojanje – Nenadležnost.#Predmet C-117/14.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      5. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su zaključili ETUC, UNICE i CEEP — Nacionalni propisi koji predviđaju ugovor o radu na neodređeno vrijeme s probnim radom u trajanju od godinu dana — Provedba prava Unije — Nepostojanje — Nenadležnost Suda“
      U predmetu C‑117/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Social no 23 de Madrid (Španjolska), odlukom od 4. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 11. ožujka 2014., u postupku

         Grima Janet Nisttahuz Poclava

      protiv

         Josea Maríje Arize Toledana,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, A. Rosas (izvjestitelj) i E. Juhász, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i R. Vidal Puig, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 30. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i Direktive Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su zaključili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između G. M. Nisttahuz Poclave i njezina poslodavca J. M. Arize Toledana, u svezi s otkazom G. M. Nisttahuz Poclavoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 30. Povelje, posvećen „Zaštiti u slučaju neopravdanoga otkaza“, glasi:
               „Svaki radnik ima pravo na zaštitu od neopravdanoga otkaza u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonima i praksom.“

               4

               U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, „[s]vrha je ove Direktive staviti na snagu Okvirni sporazum o ugovorima o radu na određeno vrijeme, zaključen 18. ožujka 1999. između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP), koji je u Prilogu ovoj Direktivi.“

               5

               Prilog Direktivi 1999/70 sadržava Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme, sklopljen između ETUC‑a, UNICE‑a i CEEP‑a (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum). Članak 1. Okvirnog sporazuma glasi:
               „Svrha ovog Okvirnog sporazuma jest:

                        (a)

                        poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije;

                        (b)

                        ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba, koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.“

               6

               Članak 2. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Područje primjene“, u stavku 1. predviđa:
               „Ovaj Sporazum se primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.“

               7

               Članak 3. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Definicije“, određuje:

                        „1.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                  […]“

               8

               Članak 5. Okvirnog sporazuma, koji se odnosi na „Mjere za sprečavanje zlouporaba“, navodi:

                        „1.

                        Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                                 a)

                                 objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                                 b)

                                 najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                                 c)

                                 broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme

                                 (a)

                                 smatrati ‚uzastopnim’;

                                 (b)

                                 smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.“

         Španjolsko pravo

      Radno pravo

               9

               Radni odnosi uređeni su Kraljevskom zakonodavnom uredbom 1/1995 od 24. ožujka 1995. kojom se potvrđuje pročišćeni tekst Zakona o radu (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654., u daljnjem tekstu: Zakon o radu).

               10

               Glede „probnog rada“, članak 14. Zakona o radu predviđa:
               „1.   Probni rad može se ugovoriti pisanim putem, u skladu s ograničenjima glede trajanja koja su, ako ih ima, definirana u kolektivnim ugovorima. Ako ne postoji kolektivni ugovor, trajanje probnog rada ne smije biti dulje od šest mjeseci za osobe sa srednjom stručnom spremom (técnicos titulados) i dva mjeseca za ostale radnike. U poduzećima s manje od dvadeset i pet radnika probni rad može trajati najdulje tri mjeseca za radnike, osim onih sa srednjom stručnom spremom.
               U slučaju privremenih ugovora na određeno vrijeme iz članka 15., sklopljenih za razdoblje ne dulje od šest mjeseci, probni rad ne može trajati dulje od mjesec dana, osim ako nije drugačije navedeno u kolektivnom ugovoru. [...]“

         Ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima

               11

               Zakonom 3/2012 od 6. srpnja 2012. godine o hitnim mjerama za reformu tržišta rada (BOE br. 162 od 7. srpnja 2012., str. 49113.), u daljnjem tekstu: Zakon 3/2012) izmijenjeno je radno zakonodavstvo zbog ekonomske krize koja je pogodila Kraljevinu Španjolsku.

               12

               Među mjerama za „promicanje zaposlenja na neodređeno vrijeme i drugim mjerama za poticanje otvaranja novih radnih mjesta“, članak 4. Zakona 3/2012 predviđa „ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima“. Članak 4. u stavcima 1. do 3. određuje:
               „1.   Da bi se olakšala stabilnost zaposlenja, istodobno potičući poduzetništvo, poduzetnici s manje od 50 zaposlenih mogu zaključiti ugovor o radu radi potpore poduzetnicima uređen ovim člankom.
               2.   Ugovor se sklapa na neodređeno vrijeme i puno radno vrijeme, u pisanom obliku prema modelu koji će biti uspostavljen.
               3.   Pravni režim ugovora te prava i obveze koje iz njega proizlaze načelno su uređeni odredbama pročišćenog teksta Zakona o radu potvrđenog Kraljevskom zakonodavnom uredbom 1/1995 od 24. ožujka i kolektivnim ugovorima za ugovore na neodređeno vrijeme, uz jedinu iznimku probnog rada iz članka 14. Zakona o radu, koji u svakom slučaju traje godinu dana. Probni rad ne može se odrediti ako je radnik već obavljao iste poslove u poduzeću, bez obzira na uvjete iz ugovora o radu.“

               13

               Navedeni članak 4. u stavcima 4. i 5. propisuje da ugovor o radu radi potpore poduzetnicima omogućava porezne olakšice i olakšice u području socijalne sigurnosti te da takav ugovor sklopljen s nezaposlenim osobama registriranima na Zavodu za zapošljavanje daje pravo na različite bonuse.

               14

               Članak 4. Zakona 3/2012 u stavcima 6. do 8. određuje:
               „6.   Ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima iz ovog članka ne može sklopiti poduzetnik koji je unutar šest mjeseci prije sklapanja ugovora neopravdano otkazivao ugovore o radu. [...]
               7.   Kako bi se mogao koristiti olakšicama vezanima za ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima, radnik mora biti zaposlen kod poduzetnika najmanje tri godine od zasnivanja radnog odnosa. Osim toga, on mora zadržati razinu zaposlenja ponuđenu ugovorom o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima tijekom najmanje godinu dana računajući od dana sklapanja tog ugovora. U slučaju nepoštovanja tih obveza, mora vratiti olakšice. [...]
               8.   Za potrebe ovog članka uzima se u obzir broj radnika zaposlenih kod poduzetnika u trenutku zapošljavanja.“

               15

               Rok važenja ovog načina zapošljavanja definiran je devetom prijelaznom odredbom stavkom 2. Zakona 3/2012:
               „Deveta prijelazna odredba. Sklapanje ugovora o osposobljavanju i naukovanju te ugovora o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima u svezi s razinom nezaposlenosti.
               […]
               Ugovori o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima iz članka 4. ovoga zakona mogu se zaključivati sve dok stopa nezaposlenosti u našoj zemlji bude manja od 15%.“

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               16

               G. J. Nisttahuz Poclava, bolivijska državljanka, radila je kao kuharica za hotelsko poduzeće Taberna del Marques. Njezin ugovor o radu s punim radnim vremenom zaključen je 16. siječnja 2013. Ugovor je pripadao u kategoriju ugovora o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima.

               17

               U njegovu drugom članku navedeno je da probni rad G. J. Nisttahuz Poclave u svakom slučaju traje godinu dana. Jedanaesti članak ugovora propisuje da se ugovor može financirati iz Europskog socijalnog fonda. Na sve ono što nije uređeno odredbama ugovora o radu primjenjivat će se kolektivni ugovor za hotelijerstvo.

               18

               G. J. Nisttahuz Poclava dopisom od 31. svibnja 2013. obaviještena je da od navedenog datuma više nije zaposlena kod tog poduzetnika jer nije uspješno okončala probni rad.

               19

               G. J. Nisttahuz Poclava 2. srpnja 2013. podnijela je tužbu protiv poslodavca pred Juzgado de lo Social no 23 de Madrid kojom je zatražila da se njezin otkaz proglasi neopravdanim i da se njezinu poslodavcu naloži da je vrati na posao, uz primjenu uvjeta koji su bili na snazi prije otkaza ugovora o radu, ili da joj isplati naknadu u visini plaće za 33 dana za svaku godinu staža.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da trajanje probnog rada predviđeno u članku 4. stavku 3. Zakona 3/2012 ne odgovara trajanju koje se uobičajeno predviđa u španjolskom zakonodavstvu te nije povezano s profesionalnim karakteristikama osobe koja se zapošljava. Ta odredba uspostavlja netipični ugovor na određeno vrijeme od jedne godine, koji se po isteku probnog rada može pretvoriti u ugovor na neodređeno vrijeme. Osim toga, tijekom tog probnog razdoblja radnik ne uživa pravnu zaštitu od mogućeg otkaza, osobito glede njegova oblika, razloga za otkaz i sudskog nadzora kojem se može podvrgnuti.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev također tvrdi da Zakon 3/2012 ima za cilj olakšati zapošljavanje i čini jednu od reformi radnog zakonodavstva donesenih nakon odluka i preporuka Europske unije glede politike zapošljavanja.

               22

               U svezi s odlukama i preporukama Unije, taj sud navodi članak 148. UFEU‑a, koji predviđa smjernice za zapošljavanje, i članak 151. UFEU‑a, Odluku Vijeća 2008/618/EZ od 15. srpnja 2008. o smjernicama za politike zapošljavanja država članica (SL L 198, str. 47.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 208.), Komunikaciju Komisije Europskom parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija, naslovljenu „Prema oporavku s visokom stopom zaposlenosti” (COM (20129 173 final), Odluku Vijeća 2010/707/EU od 21. listopada 2010. o smjernicama za politike zapošljavanja država članica (SL L 308, str. 46.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 109.), Preporuku Vijeća od 12. srpnja 2011. o nacionalnom programu reformi Španjolske za 2011. i dostavljanju mišljenja Vijeća o programu konvergencije Španjolske za razdoblje od 2011. do 2014. (SL C 212, str. 1.) i Preporuku Vijeća od 10. srpnja 2012. o nacionalnom programu reformi Španjolske za 2012. i i dostavljanju mišljenja Vijeća o programu konvergencije Španjolske za razdoblje od 2012. do 2015. (SL C 219, str. 81.).

               23

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ugovorom o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima krše se članak 30. Povelje, članak 2. stavak 2. točka (b) i članak 4. Konvencije br. 158 o prestanku radnog odnosa na inicijativu poslodavca, koju je 22. lipnja 1982. u Ženevi usvojila Međunarodna organizacija rada, Europska socijalna povelja, potpisana u Torinu 18. listopada 1961. – povreda koja proizlazi iz odluke Europskog odbora za socijalna prava od 23. svibnja 2012. u svezi sa sličnim grčkim ugovorom – kao i Direktiva 1999/70.

               24

               Posebice u svezi s tom direktivom, sud koji je uputio zahtjev smatra da je Zakon 3/2012 u suprotnosti s njezinim ciljevima, odnosno nediskriminacijom radnika zaposlenih na temelju ugovora na određeno vrijeme i prevencijom zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme. Taj zakon uvodi diskriminaciju između radnika koji su zaključili takve ugovore ili radne odnose i onih koji imaju uobičajen ugovor o radu na određeno ili neodređeno vrijeme tijekom prve godine izvršavanja tih ugovora ili radnih odnosa jer za prvonavedene nije predviđena nikakva naknada u slučaju prijevremenog prestanka radnog odnosa. Nadalje, taj zakon uvodi, u suprotnosti s Direktivom 1999/70 i Okvirnim sporazumom, novi ugovor praktično na određeno vrijeme koji nameće manje povoljne uvjete rada za radnike na koje se primjenjuje.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev pita se je li suprotan pravu Unije nacionalni propis na temelju kojeg je uspostavljen i koji se primjenjuje na ugovor o radu koji sadrži probni rad u razdoblju od godinu dana i u skladu s kojim je, osim toga, za tu vrstu ugovora mogućnost uobičajenog uređivanja probnog rada izuzeta od kolektivnog pregovaranja. Također se pita je li taj probni rad, tijekom kojega je moguće slobodno raskinuti ugovor, u skladu s temeljnim pravom zajamčenim u članku 30. Povelje.

               26

               U tim je uvjetima Juzgado de lo Social no 23 de Madrid odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nacionalni propis koji za ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima propisuje probni rad u trajanju od godinu dana, tijekom kojeg je moguće slobodno otkazati ugovor, suprotan pravu Unije i je li u skladu s temeljnim pravom zajamčenim u članku 30. Povelje?

                        2.

                        Čini li probni rad u trajanju od godinu dana koji je radi potpore poduzetnicima propisan za ugovor o radu na neodređeno vrijeme povredu ciljeva i odredaba Direktive 1999/70 – [a time i članaka 1. i 3. Okvirnog sporazuma]?“

         Nadležnost Suda

               27

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 30. Povelje i Direktivu 1999/70 te osobito članke 1. i 3. Okvirnog sporazuma tumačiti tako da se te odredbe protive nacionalnom zakonodavstvu, poput španjolskog, kojim se uvodi i ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima i predviđa probni rad u trajanju od godinu dana.

               28

               Treba podsjetiti da je područje primjene Povelje glede djelovanja država članica definirano u njezinu članku 51. stavku 1., u skladu s kojim se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije.

               29

               Štoviše, iz ustaljene sudske prakse Suda u biti proizlazi da se temeljna prava zajamčena pravnim poretkom Unije primjenjuju u svim situacijama koje uređuje pravo Unije, no ne u drugim situacijama (presuda Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 19. i navedena sudska praksa).

               30

               Stoga je potrebno ispitati predstavlja li španjolsko zakonodavstvo kojim se uvodi i uređuje ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima provedbu prava Unije.

               31

               Kao što su to podsjetile španjolska vlada i Komisija, Direktiva 1999/70 i Okvirni sporazum primjenjuju se na sve radnike koji pružaju naplatne usluge u okviru radnog odnosa zaključenog s poslodavcem na određeno vrijeme (presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 28., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 40. i Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 33.).

               32

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Okvirnog sporazuma, taj se sporazum primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, a koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.

               33

               U skladu s definicijama iz članka 3. Okvirnog sporazuma, „‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja“.

               34

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da članak 3. Zakona 3/2012 predviđa da se „ugovor zaključuje na neodređeno vrijeme“. Članak 4. Zakona 3/2012 određuje da se na ugovor primjenjuju odredbe Zakona o radu i kolektivni ugovori primjenjivi na ugovore na neodređeno vrijeme, uz jedinu iznimku trajanja probnog rada.

               35

               Iz definicije radnika zaposlenog na određeno vrijeme iz članka 3. Okvirnog sporazuma kao i iz nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku proizlazi da se ugovor o radu poput onoga G. M. Nisttahuz Poclave ne može kvalificirati kao ugovor na određeno vrijeme.

               36

               Štoviše, probni rad prije svega služi provjeri prikladnosti i sposobnosti radnika, dok se ugovor o radu primjenjuje kada je kraj ugovora ili radnog odnosa određen objektivnim uvjetima.

               37

               U svakom slučaju, trajanje probnog rada kako je propisano Zakonom 3/2012 nije regulirano Direktivom 1999/70.

               38

               Stoga treba zaključiti da ugovor poput „ugovora o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima“, predviđenog u španjolskom pravu, nije ugovor na određeno vrijeme koji potpada pod područje primjene Direktive 1999/70.

               39

               U obrazloženju svoje odluke sud koji je uputio zahtjev pozvao se na druge odredbe prava Unije koje, prema njegovu mišljenju, potvrđuju da pravna situacija o kojoj je riječ potpada pod područje primjene prava Unije.

               40

               Članak 151. UFEU‑a, koji iznosi ciljeve Unije i država članica u području socijalne politike, ne nameće nikakvu posebnu obvezu glede probnog rada u ugovorima o radu. Isto vrijedi i za smjernice i preporuke u području politike zapošljavanja koje je Vijeće donijelo na temelju članka 148. UFEU‑a, na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev.

               41

               S tim u svezi, treba podsjetiti da je Sud prilikom ispitivanja francuskih „ugovora novih zaposlenja“ presudio da, iako je zaštita radnika u slučaju otkaza ugovora o radu jedno od sredstava za postizanje ciljeva iz članka 151. UFEU‑a i iako je zakonodavac Unije mjerodavan u tom području, u skladu s uvjetima iz članka 153. stavka 2. UFEU‑a, situacije koje bile predmet mjera usvojenih na temelju tih članaka ne potpadaju pod područje primjene prava Unije (rješenje Polier, C‑361/07, EU:C:2008:16, t. 13.).

               42

               Usto, činjenica da bi se ugovor o radu na neodređeno vrijeme radi potpore poduzetnicima mogao financirati iz strukturnih fondova nije sama po sebi dostatna da bi se moglo smatrati da situacija iz glavnog postupka uključuje provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.

               43

               Sud koji je uputio zahtjev u obrazloženju svoje odluke navodi i članak 2. stavak 2. točku (b) i članak 4. Konvencije br. 158 o prestanku radnog odnosa na inicijativu poslodavca, koju je 22. lipnja 1982. u Ženevi usvojila Međunarodna organizacija rada, i Europsku socijalnu povelju, potpisanu u Torinu 18. listopada 1961. Treba utvrditi da Sud na temelju članka 267. UFEU‑a nije nadležan odlučivati o tumačenju odredaba međunarodnog prava koje obvezuju države članice izvan okvira prava Unije (vidjeti presude Vandeweghe i dr., 130/73, EU:C:1973:131, t. 2.; TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 61.; rješenje Corpul Naţional al Poliţiştilor, C‑134/12, EU:C:2012:288, t. 14. i presudu Qurbani, C‑481/13, EU:C:2014:2101, t. 22.).

               44

               Iz svih navedenih razmatranja proizlazi da situacija iz glavnog postupka ne potpada pod područje primjene prava Unije. Sud stoga nije nadležan za davanje odgovora na pitanja suda koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Sud Europske unije nije nadležan za davanje odgovora na prethodna pitanja koja je postavio Juzgado de lo Social no 23 de Madrid (Španjolska) odlukom od 4. ožujka 2014.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda od 16. prosinca 1970. # Getreide-Import GmbH protiv Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Predmet 36-70.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) 14. lipnja 2016.#Europska komisija protiv Petera McBridea i dr.#Žalba – Mjere očuvanja resursa i restrukturiranje sektora ribarstva – Zahtjevi za povećanje tonaže za sigurnosne potrebe – Poništenje od strane sudova Unije prvotne odluke o odbijanju – Članak 266. UFEU‑a – Stavljanje izvan snage pravne osnove na kojoj se temeljila ta odluka o odbijanju – Nadležnost i pravna osnova za usvajanje novih odluka – Poništenje od strane Općeg suda novih odluka o odbijanju – Načelo pravne sigurnosti.#Predmet C-361/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      14. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Mjere očuvanja resursa i restrukturiranje sektora ribarstva — Zahtjevi za povećanje tonaže za sigurnosne potrebe — Poništenje od strane sudova Unije prvotne odluke o odbijanju — Članak 266. UFEU‑a — Stavljanje izvan snage pravne osnove na kojoj se temeljila ta odluka o odbijanju — Nadležnost i pravna osnova za usvajanje novih odluka — Poništenje od strane Općeg suda novih odluka o odbijanju — Načelo pravne sigurnosti“
      U predmetu C‑361/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 25. srpnja 2014.,

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouquet i A. Szmytkowska, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Dohertyja, barrister,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Peter McBride, s prebivalištem u Downingsu (Irska),

         Hugh McBride, s prebivalištem u Downingsu,

         Mullglen Ltd, sa sjedištem u Largyju (Irska),

         Cathal Boyle, s prebivalištem u Fiafannonu (Irska),

         Thomas Flaherty, s prebivalištem u Kilronanu (Irska),

         Ocean Trawlers Ltd, sa sjedištem u Killybegsu (Irska),

         Patrick Fitzpatrick, s prebivalištem u Killeanyju (Irska),

         Eamon McHugh, s prebivalištem u Killybegsu,

         Eugene Hannigan, s prebivalištem u Killybegsu,

         Larry Murphy, s prebivalištem u Castletownbereu (Irska),

         Brendan Gill, s prebivalištem u Liffordu (Irska),
      tužitelji u prvom stupnju,
      koje zastupaju N. Travers, SC, D. Barry, solicitor, i E. Barrington, SC,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev, C. Toader, D. Šváby i C. Lycourgos, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Safjan, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. rujna 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija je žalbom zatražila ukidanje presude Općeg suda od 13. svibnja 2014., McBride i dr./Komisija (T‑458/10 do T‑467/10 i T‑471/10, neobjavljena; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:249), kojom je Opći sud poništio odluke Komisije C (2010) 4758, C (2010) 4748, C (2010) 4757, C (2010) 4751, C (2010) 4764, C (2010) 4750, C (2010) 4761, C (2010) 4767, C (2010) 4754, C (2010) 4753 i C (2010) 4752 od 13. srpnja 2010. (u daljnjem tekstu: sporne odluke) o odbijanju zahtjeva koji je Irska ponijela radi proširenja ciljeva višegodišnjeg programa usmjeravanja IV (u daljnjem tekstu: MAGP IV) kako bi se uzela u obzir sigurnosna poboljšanja na plovilima žalitelja Petera McBridea i Hugha McBridea, Mullglen Ltd‑a, Cathala Boylea i Thomasa Flahertyja, Ocean Trawlers Ltd‑a, Patricka Fitzpatricka, Eamona McHugha, Eugenea Hannigana, Larryja Murphyja i Brendana Gilla (u daljnjem tekstu: McBride i dr.).

         Pravni okvir

               2

               U skladu s člankom 4. stavkom 2. Odluke Vijeća 97/413/EZ od 26. lipnja 1997. o ciljevima i detaljnim pravilima za restrukturiranje sektora ribarstva Zajednice za razdoblje od 1. siječnja 1997. do 31. prosinca 2001. s ciljem postizanja održive ravnoteže između resursa i njihovog iskorištavanja (SL 1997., L 175, str. 27.) [neslužbeni prijevod]:
               „U višegodišnjim programima usmjeravanja za države članice povećanja kapaciteta koja su posljedica isključivo sigurnosnih poboljšanja opravdavaju, za svaki pojedini slučaj, povećanje, u istom iznosu, ciljeva za segmente flote ako se time ne povećavaju ribolovni napori odnosnih plovila.” [neslužbeni prijevod]

               3

               Kada je riječ o postupcima za primjenu navedene odluke, njezin članak 10. upućivao je na članak 18. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3760/92 od 20. prosinca 1992. o uspostavi sustava Zajednice za ribarstvo i akvakulturu (SL 1992., L 389, str. 1.) [neslužbeni prijevod], koji je propisivao savjetovanje s Upravljačkim odborom za ribarstvo i akvakulturu.

               4

               Članak 1. Odluke Vijeća 2002/70/EZ od 28. siječnja 2002. o izmjeni Odluke 97/413 (SL 2002., L 31, str. 77.) propisuje da se članak 2. stavak 1. Odluke 97/413 zamjenjuje sljedećim tekstom:
               „Najkasnije 31. prosinca 2002. smanjit će se ribolovni napori svake zemlje [...]”

               5

               Članak 4. stavak 2. Odluke 97/413 stavljen je Odlukom 2002/70 izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2002.

               6

               U skladu s točkom 3.3. Priloga Odluci Komisije 98/125/EZ od 16. prosinca 1997. o odobrenju višegodišnjeg programa usmjeravanja irske ribarske flote za razdoblje od 1. siječnja 1997. do 31. prosinca 2001. (SL 1998., L 39, str. 41.) [neslužbeni prijevod]:
               „Države članice mogu u svakom trenutku Komisiji dostaviti program sigurnosnih poboljšanja. U skladu s odredbama članaka 3. i 4. Odluke 97/413/EZ, Komisija odlučuje opravdava li povećanje kapaciteta predviđeno takvim programom odgovarajuće povećanje ciljeva MAGP‑a IV.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2792/1999 od 17. prosinca 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila i postupaka u vezi sa strukturnom pomoći Zajednice u području ribarstva (SL 1999., L 337, str. 10.) glasio je kako slijedi:
               „1.   Obnova flote i modernizacija ribarskih plovila organiziraju se u skladu s odredbama ovog poglavlja.
               Svaka država članica dostavlja Komisiji, u svrhu odobrenja u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2., trajno uređenje kontrole obnove i modernizacije njezine flote. U okviru tog uređenja, države članice pokazuju da će se ulascima u i izlascima iz flote upravljati na način da kapaciteti ne prelaze godišnje ciljeve određene u okviru višegodišnjeg programa usmjeravanja za cijelu flotu i za predmetne segmente ili, po potrebi, da će se ribarstveni kapacitet progresivno smanjivati za postizanje tih ciljeva.
               To uređenje osobito uzima u obzir činjenicu da se kapacitet, osim onoga plovila čija ukupna dužina iznosi manje od 12 metara, osim koćarica, čije povlačenje prati javna potpora ne može zamijeniti.
               2.   Države članice mogu predati zahtjev za jasno određeno i kvantificirano povećanje kapaciteta s ciljem donošenja mjera radi sigurnosnih poboljšanja, pomorske plovidbe, higijene, kvalitete proizvoda i radnih uvjeta, pod uvjetom da takve mjere ne bi vodile povećanom iskorištavanju predmetnih resursa.
               Komisija ispituje taj zahtjev i odobrava ga u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2. Države članice upravljaju svakim povećanjem kapaciteta u okviru trajnog uređenja iz stavka 1.”

               8

               Taj članak 6. stavljen je izvan snage člankom 1. točkom 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2369/2002 od 20. prosinca 2002. o izmjeni Uredbe br. 2792/1999 (SL 2002., L 358, str. 49.), počevši od 1. siječnja 2003.

         Okolnosti spora

               9

               Između 1. studenoga i 14. prosinca 2001. McBride i dr. podnijeli su Department of Communications, Marine & Natural Resources (Ministarstvo za komunikacije, morske i prirodne resurse, Irska) zahtjeve za povećanje kapaciteta za svoja ribarska plovila, radi sigurnosnih poboljšanja na temelju članka 4. stavka 2. Odluke 97/413.

               10

               U potporu tim pojedinačnim zahtjevima Ministarstvo za komunikacije, morske i prirodne resurse zatražilo je od Komisije, dopisom od 14. prosinca 2001., povećanje kapaciteta od 1304 tona bruto za višenamjenski segment i od 5335 tona bruto za pelagijski segment irske flote na temelju članka 4. stavka 2. Odluke 97/413 (u daljnjem tekstu: prvotni zahtjev).

               11

               Komisija je 4. travnja 2003. donijela Odluku 2003/245/EZ o zaprimljenim zahtjevima za povećanje ciljeva programa MAGP IV radi sigurnosnih poboljšanja, pomorske plovidbe, higijene, kvalitete proizvoda i radnih uvjeta za plovila čija ukupna dužina iznosi više od 12 metara (SL 2003., L 90, str. 48.; u daljnjem tekstu: prvotna odluka) [neslužbeni prijevod]. Sva plovila McBridea i dr. navedena su u Prilogu II. toj odluci, u kojem su bili popisani, u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 2., svi zahtjevi koje je Komisija dobila.

               12

               Prvotna odluka temeljila se na članku 4. Odluke 97/413 kao i na članku 6. Uredbe br. 2792/1999.

               13

               Protiv prvotne odluke podneseno je više tužbi za poništenje na temelju kojih je donesena presuda od 13. lipnja 2006., Boyle i dr./Komisija (T‑218/03 do T‑240/03, EU:T:2006:159), kojom je Opći sud poništio tu odluku u dijelu u kojem se primjenjivala na plovila P. McBridea i H. McBridea, društva Mullglen, C. Boylea, P. Fitzpatricka, E. McHugha, E. Hannigana i B. Gilla. Opći sud je zaključio da je Komisija usvojila kriterije koji nisu predviđeni primjenjivim zakonodavstvom i prekoračila svoje ovlasti. Vlasnici predmetnih plovila zatražili su od Komisije dopisom od 14. lipnja 2006. usvajanje nove odluke u skladu s kriterijima iz te presude.

               14

               Protiv presude od 13. lipnja 2006., Boyle i dr./Komisija (T‑218/03 do T‑240/03, EU:T:2006:159) podnesena je žalba povodom koje je donesena presuda od 17. travnja 2008., Flaherty i dr./Komisija (C‑373/06 P, C‑379/06 P i C‑382/06 P, EU:C:2008:230), kojom je Sud poništio, zbog istih razloga kao što su oni iz navedene presude, prvotnu odluku u dijelu u kojem se ona primjenjivala na plovila T. Flahertyja, društva Ocean Trawlers i L. Murphyja.

               15

               Zastupnik McBridea i dr. zatražio je od Komisije porukom elektroničke pošte od 25. travnja 2008. da se očituje o tome koje je korake poduzela radi izvršavanja presude od 13. lipnja 2006., Boyle i dr./Komisija (T‑218/03 do T‑240/03, EU:T:2006:159).

               16

               Nakon zahtjeva McBridea i dr. razmijenjeno je više dopisa između Irske i Komisije. Komisija je od Irske osobito zatražila dodatne informacije u vezi s tehničkim karakteristikama predmetnih plovila.

               17

               Spornim odlukama Komisija je još jednom odbila prvotni zahtjev u dijelu koji se odnosi na plovila McBridea i dr., pri čemu je ocijenila da:

                        —

                        kada je riječ o plovilima P. McBridea, H. McBridea kao i P. Fitzpatricka i E. Hannigana, zamjena više malih plovila jednim novim plovilom nije dovela do povećanja ukupnog kapaciteta višenamjenskog segmenta irske flote, tako da se nije primjenjivao članak 4. stavak 2. Odluke 97/413;

                        —

                        kada je riječ o plovilima društva Mullglen, C. Boylea i T. Flahertyja, društva Ocean Trawlers kao i E. McHugha i L. Murphyja, povećanje tonaže novih plovila nije proizašlo isključivo iz sigurnosnih poboljšanja i dovelo je do povećanja ribolovnog napora i

                        —

                        kada je riječ o plovilu B. Gilla, povećanje tonaže koje proizlazi iz produljenja plovila nije proizašlo isključivo iz sigurnosnih poboljšanja i dovelo je do povećanja ribolovnog napora.

               18

               Komisija je također navela u spornim odlukama da je za njih prestala postojati posebna pravna osnova s obzirom na to da je članak 4. stavak 2. Odluke 97/413 stavljen izvan snage člankom 1. točkom 3. Odluke 2002/70, a nije zamijenjen ekvivalentnom odredbom. Stoga je Komisija navela da smatra da mora donijeti ad hoc odluku primjenom materijalnih pravila koja su bila na snazi na dan podnošenja prvotnog zahtjeva.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               19

               Tužbama podnesenima 27. i 28. rujna 2010. tajništvu Općeg suda McBride i dr. pokrenuli su postupak za poništenje spornih odluka.

               20

               U prilog svojim tužbama McBride i dr. iznijeli su šest tužbenih razloga, koji se temelje na nedostatku pravne osnove, bitnoj povredi postupka, pogrešnom tumačenju članka 4. stavka 2. Odluke 97/413, očitoj pogrešci u primjeni te odredbe, povredi načela dobre uprave i povredi načela jednakog postupanja.

               21

               Opći sud je pobijanom presudom presudio da Komisija nije bila nadležna usvojiti sporne odluke i prihvatio je prvi tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosio na pitanje nenadležnosti te institucije. Stoga je poništio sporne odluke a da nije ispitao druge tužbene razloge.

         Zahtjevi stranaka

               22

               Svojom žalbom Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        odbije tužbu za poništenje i, u svakom slučaju, prvi tužbeni razlog;

                        —

                        podredno, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu i

                        —

                        naloži McBrideu i dr. snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

               23

               McBride i dr. od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije žalbu;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu, prihvati tužbe za poništenje, osobito prvi i drugi tužbeni razlog na koji se poziva u potporu tužbama, i da poništi sporne odluke, ili, dalje podredno, ukine pobijanu presudu i vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje te da naloži Komisiji snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

         O žalbi

               24

               U potporu svojoj žalbi Komisija ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na tome da je Opći sud pogrešno protumačio i primijenio članak 266. UFEU‑a, u vezi s načelom dodjeljivanja nadležnosti iz članka 5. stavaka 1. i 2. UEU‑a i članka 13. stavka 2. UEU‑a kao i načelom pravne sigurnosti, a drugi na nepostojanju obrazloženja pobijane presude.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               25

               Komisija na prvom mjestu podsjeća da, pozivajući se u tom pogledu na točku 27. presude od 26. travnja 1988., Asteris i dr./Komisija (97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, EU:C:1988:199), članak 266. UFEU‑a propisuje da je institucija o kojoj se radi dužna u potpunosti postupiti sukladno presudi kojom je poništen jedan od njezinih akata, tako da treba uzeti u obzir ne samo izreku te presude već i njezino obrazloženje iz kojeg su vidljivi točni razlozi nezakonitosti utvrđeni u toj izreci.

               26

               Komisija također ističe da tu obvezu treba uravnotežiti osobito u vezi s načelom pravne sigurnosti u skladu s onim što je Sud presudio u presudi od 26. travnja 1988., Asteris i dr./Komisija (97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, EU:C:1988:199). Opći sud se, međutim, u točkama 43. i 44. pobijane presude pogrešno usredotočio samo na načelo dodjeljivanja nadležnosti.

               27

               Komisija također ističe da članak 266. UFEU‑a ima istu hijerarhijsku pravnu snagu kao i načelo dodjeljivanja nadležnosti iz članka 5. stavaka 1. i 2. UEU‑a i članka 13. stavka 2. UEU‑a. Budući da se te odredbe nalaze na istoj razini u hijerarhiji normi, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava na način da je presudio da načelo dodjeljivanja nadležnosti prevaguje nad obvezom koja proizlazi iz članka 266. UFEU‑a.

               28

               Na drugom mjestu, Komisija smatra da nije mogla ignorirati obvezu koju ima na temelju članka 266. UFEU‑a, odnosno, u ovom slučaju, donijeti odluku u vezi sa zahtjevima koji se odnose na plovila McBridea i dr. nastavno na presude od 13. lipnja 2006., Boyle i dr./Komisija (T‑218/03 do T‑240/03, EU:T:2006:159) i od 17. travnja 2008., Flaherty i dr./Komisija (C‑373/06 P, C‑379/06 P i C‑382/06 P, EU:C:2008:230) zato što je zakonodavac Unije ukinuo postupovnu odredbu koja je određivala način na koji institucija treba postupati. Stoga je primijenila sudsku praksu koja proizlazi iz presuda od 25. listopada 2007., SP i dr./Komisija (T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 i T‑98/03, EU:T:2007:317) i od 29. ožujka 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190) u vezi s istekom Ugovora o EZUČ-u prema kojoj se nakon isteka pravne osnove materijalna pravila koja iz nje proizlaze još uvijek mogu primijeniti zajedno s postupovnim pravilima koja su na snazi na dan donošenja predmetnog akta.

               29

               Komisija priznaje da članak 266. UFEU‑a ne „uspostavlja ponovno” pravnu osnovu koja je istekla. Komisija je međutim također istaknula da prema navedenoj sudskoj praksi pravo Unije dopušta da se pravna osnova tumači na način da se i dalje može koristiti u ograničene svrhe nakon njezina stavljanja izvan snage. Komisija precizira da se ta sudska praksa osobito temelji na načelima kontinuiteta pravnog poretka i pravne sigurnosti. Stoga bi članak 4. stavak 2. Odluke 97/413 i dalje bio pravna osnova na temelju koje Komisija ima nadležnost meritorno odlučiti o prvotnom zahtjevu. Kada je riječ, nasuprot tomu, o postupku, činjenica da ta odredba nije više na snazi dovela je Komisiju do toga da provede ad hoc postupak bez savjetovanja s Upravljačkim odborom za ribarstvo i akvakulturu, suprotno onomu što je propisano Odlukom 97/413.

               30

               Na trećem mjestu, Komisija prigovara Općem sudu da je preusko protumačio načelo pravne sigurnosti i da nije prepoznao da pravna osnova može biti implicitna. Stoga, kako je Opći sud u biti istaknuo u točki 26. pobijane presude, obveza navođenja pravne osnove akta dovela bi ga do toga da zanemari ostale implikacije načela pravne sigurnosti, s obzirom na presudu od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190).

               31

               Osim toga, kada je Opći sud u biti ocijenio u točki 27. pobijane presude da pravna osnova akta treba biti na snazi na dan njegova donošenja, pozivajući se na sudsku praksu koja proizlazi iz presuda od 25. listopada 2007., SP i dr./Komisija (T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 i T‑98/03, EU:T:2007:317) i od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190), potonju je nepotpuno citirao. Nije naveo da se na temelju te sudske prakse na meritum može primijeniti pravna osnova čak i ako više nije na snazi. U prilog postojanju takve mogućnosti govore pravila tumačenja u vezi s načelom djelotvornosti prava Unije. Stoga je, u ovom slučaju, članak 4. stavak 2. Odluke 97/413 još uvijek dostupan kao implicitna pravna osnova za izvršenje presuda od 13. lipnja 2006., Boyle i dr./Komisija (T‑218/03 do T‑240/03, EU:T:2006:159) i od 17. travnja 2008., Flaherty i dr./Komisija (C‑373/06 P, C‑379/06 P i C‑382/06 P, EU:C:2008:230).

               32

               Na četvrtom mjestu Komisija ističe da je pogrešnim tumačenjem članka 266. UFEU‑a Opći sud neizravno ugrozio djelotvornost učinkovitosti tužbe za poništenje iz članka 263. UFEU‑a jer pobijana presuda stvara pravnu prazninu u vezi s pravnim sredstvima kojima raspolažu McBride i dr.

               33

               Na petom mjestu, Komisija ističe da pobijana presuda također ugrožava učinkovitost načela pravne sigurnosti. S jedne strane, Opći sud je smatrajući u točki 35. te presude da nakon 1. siječnja 2003. Komisija nije imala pravnu osnovu za odlučivanje o prvotnom zahtjevu ili o zahtjevima podnesenima nastavno na presude od 13. lipnja 2006., Boyle i dr./Komisija (T‑218/03 do T‑240/03, EU:T:2006:159) i od 17. travnja 2008., Flaherty i dr./Komisija (C‑373/06 P, C‑379/06 P i C‑382/06 P, EU:C:2008:230) doveo u sumnju valjanost prvotne odluke za brodare u odnosu na koje je odluka bila povoljna. S druge strane, pobijana presuda stvara također pravnu nesigurnost u vezi s odlukom donesenom u 2010. godini koja je bila povoljna za vlasnika plovila, s obzirom na to da iz nje proizlazi da 2010. nije postojala pravna osnova za usvajanje te odluke.

               34

               McBride i dr. traže odbijanje prvog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               35

               Na prvom mjestu, kada je riječ o argumentaciji Komisije koja proizlazi iz njezine obveze na temelju članka 266. UFEU‑a, treba podsjetiti da je, na temelju tog članka, institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi o poništenju tog akta. Sud je u tom pogledu presudio da, kako bi postupila u skladu s presudom i u potpunosti je izvršila, institucija o kojoj je riječ dužna je poštovati ne samo izreku te presude već i obrazloženje na kojem se ona temelji i koje joj predstavlja nužnu potporu, u smislu da je neophodno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci (presuda od 26. travnja 1988., Asteris i dr./Komisija, 97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, EU:C:1988:199, t. 27.).

               36

               Međutim, prije nego što institucija čiji je akt proglašen ništavim usvoji takve mjere, postavlja se pitanje nadležnosti te institucije jer institucije Unije mogu djelovati samo u granicama nadležnosti koje su im dodijeljene, kako je Opći sud ispravno naveo u točkama 23. do 25. pobijane presude.

               37

               S obzirom na to da su stavljene izvan snage Odluka 97/413 i članak 6. Uredbe br. 2792/1999 koji su ovlašćivali Komisiju da ispita zahtjeve za povećanje tonaže za sigurnosne potrebe i odluči o njima a da nijedna druga odredba, čak ni prijelazna, nije ovlašćivala Komisiju da donese nove odluke, u pravnom poretku Unije više nije postojala odgovarajuća pravna osnova koja bi dopustila Komisiji usvajanje spornih odluka.

               38

               K tomu, kako je Opći sud ispravno presudio u točki 44. pobijane presude, obveza djelovanja koja proizlazi iz članka 266. UFEU‑a nije izvor nadležnosti za Komisiju niti joj omogućuje da se poziva na pravnu osnovu koja je u međuvremenu stavljena izvan snage.

               39

               Osim toga, Komisija se ne može s uspjehom pozivati na sudsku praksu koja proizlazi iz presude od 26. travnja 1988., Asteris i dr./Komisija (97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, EU:C:1988:199) da bi tvrdila da je Sud široko protumačio ono što je sada članak 266. UFEU‑a i da je doveo u ravnotežu s načelom pravne sigurnosti Komisijinu obvezu da poduzima radnje na temelju tog članka u vezi s načelom pravne sigurnosti. Doista, iako je točno da je u toj presudi Sud zaključio da bi, nastavno na presudu o poništenju predmetne uredbe, Komisija trebala ne samo usvojiti novu uredbu kojim se ispravljaju utvrđene nezakonitosti već također ukloniti tu nezakonitost za ubuduće, Sud ipak nije odlučio o postojanju pravne osnove kojom se ovlašćuje Komisiju da djeluje u svrhu izmjene predmetne uredbe za ubuduće.

               40

               Na drugom mjestu, kada je riječ o argumentu Komisije koji se temelji na primjeni sudske prakse koja proizlazi iz presuda od 25. listopada 2007., SP i dr./Komisija (T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 i T‑98/03, EU:T:2007:317) i od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190), iz te sudske prakse proizlazi da, iako poštovanje načela o vremenskoj primjeni propisa kao i uvjeti u vezi s načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja traže da se primijene materijalna pravila na snazi u vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ iako ta pravila više nisu na snazi na dan kada institucija Unije usvaja akt, nasuprot tomu, odredba koja čini pravnu osnovu akta i koja ovlašćuje instituciju Unije za usvajanje akta o kojem je riječ mora biti na snazi u vrijeme njegova usvajanja. Isto tako, postupak usvajanja tog akta treba provesti u skladu s pravilima na snazi u vrijeme tog usvajanja.

               41

               Kada je riječ o ovom slučaju, kao prvo, Komisija se ne može uspješno pozivati na tu sudsku praksu u potporu svojoj tezi.

               42

               Naime, ako se članak 4. stavak 2. Odluke 97/413, koji je bio na snazi u vrijeme podnošenja prvotnog zahtjeva, unatoč njegovu stavljanju izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2002. i dalje primjenjivao na taj zahtjev kao materijalno pravilo kojim se uspostavljaju kriteriji dopustivosti povećanja kapaciteta ribolovnih plovila, nasuprot tomu, nije postojala nijedna odredba na snazi u vrijeme usvajanja spornih odluka koja bi Komisiji dodjeljivala pravnu osnovu za to usvajanje. Naime, članak 6. stavak 2. Uredbe br. 2792/1999, koji je u vrijeme podnošenja prvotnog zahtjeva sadržavao pravnu osnovu koja je ovlašćivala Komisiju na odlučivanje o takvom zahtjevu, stavljen je izvan snage počevši od 1. siječnja 2003. i nije ga zamijenila analogna ili prijelazna odredba koja bi Komisiji dodjeljivala takvu pravnu osnovu.

               43

               Nadalje, s obzirom na to da postupovna pravila u vezi s primjenom Odluke 97/413 iz njezina članka 10. kao i ona iz članka 6. Uredbe br. 2792/1999 nisu više bila na snazi na dan usvajanja spornih odluka, Komisija je primijenila ad hoc postupak koji se međutim nije temeljio ni na kojoj odredbi koja je bila na snazi na taj dan.

               44

               Na drugom mjestu, treba utvrditi da se argument Komisije koji se temelji na primjeni sudske prakse koja proizlazi iz presuda od 25. listopada 2007., SP i dr./Komisija (T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 i T‑98/03, EU:T:2007:317) i od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190) temelji na pogrešnom tumačenju te sudske prakse.

               45

               Naime, kako je i navedeno u točki 40. ove presude, ta sudska praksa dopušta primjenu materijalnih pravila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz tog predmeta u skladu s postupovnim pravilima na snazi u vrijeme usvajanja predmetnog akta pod uvjetom da je pravna osnova koja ovlašćuje instituciju na djelovanje na snazi u vrijeme usvajanja predmetnog akta. Nasuprot tomu, kako je u biti navela i nezavisna odvjetnica u točki 92. svojeg mišljenja, tu istu sudsku praksu ne može se tumačiti na način da omogućuje da primjenom općih načela prava Unije Komisija koristi pravnu osnovu koja je prestala vrijediti, kako bi ju se ovlastilo da primjeni materijalno pravilo, u ovom slučaju članak 4. stavak 2. Odluke 97/413, kao temelj za donošenje odluke o prvotnom zahtjevu nakon što sud Unije poništi prvotnu odluku.

               46

               Na trećem mjestu, Komisija ne može prigovarati Općem sudu da nije prepoznao okolnost da pravna osnova može biti implicitna.

               47

               Naime, Opći sud naveo je ispravno u točki 26. pobijane odluke, pozivajući se na presude od 26. ožujka 1987., Komisija/Vijeće (45/86, EU:C:1987:163) i od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće (C‑370/07, EU:C:2009:590), da zahtjev pravne sigurnosti nalaže da svaki akt koji stvara pravne učinke crpi svoju obvezujuću snagu iz odredbe prava Unije koju treba izričito navesti kao pravnu osnovu i koja propisuje pravni oblik akta.

               48

               Iako je točno da izostavljanje upućivanja na točnu odredbu Ugovora ne može činiti bitnu povredu kada se pravna osnova akta može utvrditi na temelju njegovih drugih elemenata, takvo izravno navođenje nužno je međutim kada u slučaju njegova izostanka za zainteresirane subjekte i Sud nije izvjesno koja je točna pravna osnova (presude od 26. ožujka 1987., Komisija/Vijeće, 45/86, EU:C:1987:163, t. 9. i od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 56.).

               49

               Međutim, u ovom predmetu, kako je Opći sud i naveo u točki 36. pobijane presude, 13. srpnja 2010. više nije postojala pravna osnova za usvajanje spornih odluka. Stoga se ne može Općem sudu predbacivati da je s tim u vezi usko protumačio načelo pravne sigurnosti.

               50

               Osim toga, suprotno navodima Komisije, načelo djelotvornosti prava Unije ne može dovesti do toga da se, kako bi Komisija mogla ispuniti svoje obveze u skladu s člankom 266. UFEU‑a, članak 4. stavak 2. Odluke 97/413 treba smatrati implicitnom pravnom osnovom koja ju je ovlastila da odluči o prvotnom zahtjevu.

               51

               Na četvrtom mjestu, kada je riječ o argumentu Komisije prema kojem pobijana presuda stvara pravnu prazninu u pravnim sredstvima koja na raspolaganju imaju McBride i dr., treba napomenuti da je njima očuvana mogućnost podnošenja tužbe za naknadu štete protiv Unije, uz pozivanje na nezakonitost prvotne odluke.

               52

               Osim toga, iako iz teksta članka 266. UFEU‑a proizlazi da je institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudama sudova Unije, tom odredbom međutim nije određena priroda mjera koje ona za to izvršenje treba poduzeti.

               53

               Kako je nezavisna odvjetnica navela u točkama 70. i 98. svojeg mišljenja, na predmetnoj instituciji je da stoga utvrdi te mjere.

               54

               Iz toga slijedi da četvrti argument valja odbiti.

               55

               Na petom mjestu, kada je riječ o argumentu Komisije koji se temelji na tome da se pobijanom presudom ugrožava načelo pravne sigurnosti, treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi odluka koju nije pobijao njezin adresat u rokovima iz članka 263. UFEU‑a postaje konačna u odnosu na njega (vidjeti u tom smislu, osobito, presude od 17. studenoga 1965., Collotti/Sud, 20/65, EU:C:1965:115 i od 9. ožujka 1994., TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, t. 13.).

               56

               Načelo pravne sigurnosti, na kojem se temelji ta sudska praksa, stoga zahtijeva da na valjanost prvotne odluke ili odluka koje je Komisija usvojila 2010. i koje su bile povoljne za brodare ili koje su postale konačne ne utječe pobijana presuda koja se odnosi isključivo na sporne odluke koje su bile predmet tužbi za poništenje.

               57

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               58

               Na prvom mjestu, Komisija prebacuje Općem sudu da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja jer je iskrivio pravne argumente koje je iznijela pred njega i da stoga na njih nije odgovorio. U tom pogledu izričito je navela da je, s jedne strane, morala koristiti ad hoc postupak s obzirom na to da nije mogla koristiti postupke iz Odluke 97/413 i, s druge strane, da je zadržala ovlast primijeniti tu odluku na meritum spora, u skladu sa sudskom praksom iz presuda od 25. listopada 2007., SP i dr./Komisija (T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 i T‑98/03, EU:T:2007:317) i od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190). Taj argument o razlici između postupovnih i materijalnih pravila nije na pravilan način obrađen u pobijanoj presudi i u njezinim točkama 37. do 44. odgovoreno je na argumente McBridea i dr., a ne na argumente Komisije.

               59

               Na drugom mjestu, Komisija smatra da pobijana presuda ne odgovara na pitanje o dopuštenosti koje se javilo u predmetu Gill/Komisija, T‑471/10. Navodi da je u tom predmetu tužitelj podnio svoju tužbu za poništenje sat i 21 minutu nakon isteka roka zbog tehničkih poteškoća u radu telefaks uređaja. Iako Opći sud nije obvezan odgovoriti na svako pravno pitanje koje mu se postavi, na pitanje o dopuštenosti je u tom predmetu ipak trebalo odgovoriti izričito.

               60

               McBride i dr. traže odbijanje drugog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               61

               Na prvom mjestu, kada je riječ o argumentu Komisije koji se temelji na tome da je Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja, treba napomenuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, obveza obrazlaganja presuda koju ima Opći sud na temelju članka 36. i članka 53. prvog stavka Statuta Suda Europske unije ne obvezuje Opći sud da sastavi osvrt koji bi iscrpno i po svim točkama pratio argumentaciju koju su stranke iznijele u postupku. Obrazloženje stoga može biti implicitno, pod uvjetom da zainteresiranim osobama omogućava da saznaju razloge zbog kojih je žalbeno vijeće donijelo odluku i Sudu da raspolaže s dovoljno informacija da provede svoj nadzor (presuda od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr., C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190, t. 78. kao i navedena sudska praksa).

               62

               S jedne strane, treba utvrditi da tim argumentom Komisija u biti ponavlja argumentaciju koju je već iznijela u prilog svojem prvom žalbenom razlogu.

               63

               S druge strane, iako je točno da su argumenti Komisije kratko ispitani u pobijanoj presudi, unatoč tomu ostaje činjenica da je obrazloženje Općeg suda jasno i takve prirode da omogućava kako Komisiji da sazna razloge zbog kojih su sporne odluke poništene i da podnese svoju žalbu, kao što u prilog tome govore brojni argumenti koje je ona iznijela u okviru prvog žalbenog razloga, tako i Sudu da raspolaže s dovoljno informacija da provede svoj nadzor.

               64

               Prema tome, pobijana presuda u tom pogledu nije zahvaćena pogreškom nedostatka obrazloženja.

               65

               Na drugom mjestu, kada je riječ o argumentu Komisije koji se temelji na tome da pobijanom presudom nije odgovoreno na pitanje o dopuštenosti, treba napomenuti da je Opći sud rješenjima od 1. travnja 2011., Doherty/Komisija (T‑468/10, EU:T:2011:133), Conneely/Komisija (T‑469/10, neobjavljeno, EU:T:2011:134), Oglesby/Komisija (T‑470/10, neobjavljeno, EU:T:2011:135), Cavankee Fishing/Komisija (T‑472/10, neobjavljeno, EU:T:2011:136) i McGing/Komisija (T‑473/10, neobjavljeno, EU:T:2011:137) tužbe u predmetima u kojima su donesena ta rješenja odbacio kao očito nedopuštene s obrazloženjem da su podnesene sa zakašnjenjem.

               66

               U svakom od tih rješenja, nakon što je utvrdio da telefaks uređaj tajništva nije bio dostupan prilikom slanja tužbe u predmetu T‑471/10, 27. rujna 2010. u 23h 53min i u 23h 57min prema luksemburškom vremenu, Opći sud je na temelju toga zaključio da se, uzimajući u obzir prosječan rok za dostavu pismena putem telefaks uređaja u predmetima Hugh McBride/Komisija, T‑459/10, Boyle/Komisija, T‑461/10, Flaherty/Komisija, T‑462/10, Ocean Trawlers/Komisija, T‑463/10, Fitzpatrick/Komisija, T‑464/10, Hannigan/Komisija, T‑466/10 i Murphy/Komisija, T‑467/10, čak i pod pretpostavkom da je taj uređaj u tajništvu radio ispravno, samo tužba u predmetu Gill/Komisija, T‑471/10 još uvijek mogla dostaviti do ponoći, trenutka u kojem je isticao rok za podnošenje tužbe.

               67

               U tim okolnostima ne može se predbacivati Općem sudu da nije pravilno obrazložio svoju odluku prema kojoj je tužba u predmetu Gill/Komisija, T‑471/10 podnesena pravodobno.

               68

               Iz toga slijedi da drugi argument i stoga drugi žalbeni razlog u cjelini treba odbiti.

               69

               Posljedično, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               70

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               71

               Budući da su McBride i dr. postavili zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Nalaže se Europskoj komisiji snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. prosinca 2010.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-385/08.


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. studenog 2014. # Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-240/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      26. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Alifoods — Raniji verbalni međunarodni žig i raniji verbalni žig Zajednice ALDI — Relativni razlog za odbijanje — Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu — Nepostojanje sličnosti znakova — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Pravilo 19. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 2868/95“
      U predmetu T‑240/13,

         Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG, sa sjedištem u Essenu (Njemačka), koji zastupaju N. Lützenrath, U. Rademacher, L. Kolks i C. Fürsen, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa A. Pohlmann, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a bila je:

         Alifoods, SA, sa sjedištem u Alicanteu (Španjolska),
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 25. veljače 2013. (predmet R 407/2012‑4), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG i Alifoods, SA,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: G. Berardis, predsjednik, O. Czúcz i A. Popescu (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 25. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir OHIM‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 19. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir promjenu sastava vijećâ Općeg suda,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         Okolnosti spora

               1

               Alifoods, SA podnio je 29. listopada 2010. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija jest sljedeći figurativni znak:

               3

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju razredima 29., 32. i 35. Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidirana i izmijenjena, i odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 29.: „Meso, riba, perad i divljač; mesni ekstrakti; konzervirano, zamrznuto, sušeno i kuhano voće i povrće; hladetine (želei), džemovi, kompoti; jaja, mlijeko i mliječni proizvodi; jestiva ulja i masti“;

                        —

                        razred 32.: „Pivo; mineralne i gazirane vode te ostala bezalkoholna pića; pića od voća i voćni sokovi; sirupi i ostali preparati za pripremanje napitaka“;

                        —

                        razred 35.: „Oglašavanje i reklamiranje; vođenje komercijalnih poslova; komercijalna administracija; upravljanje poduzećima; uredski poslovi; usluge organiziranja izložbi u komercijalnu svrhu ili u svrhu oglašavanja; usluge maloprodaje i/ili veleprodaje u trgovinama mesa, ribe, peradi i divljači, mesnih ekstrakata, konzerviranog, zamrznutog, sušenog i kuhanog voća i povrća, hladetina (želea), džemova, kompota, jaja, mlijeka i mliječnih proizvoda, jestivih ulja i masti, piva, mineralnih i gaziranih voda te ostalih bezalkoholnih pića, pića od voća i voćnih sokova, sirupa i ostalih preparata za pripremanje napitaka; usluge maloprodaje i/ili veleprodaje i prodaje putem globalne računalne mreže mesa, ribe, peradi i divljači, mesnih ekstrakata, konzerviranog, zamrznutog, sušenog i kuhanog voća i povrća, hladetina (želea), džemova, kompota, jaja, mlijeka i mliječnih proizvoda, jestivih ulja i masti, piva, mineralnih i gaziranih voda te ostalih bezalkoholnih pića, pića od voća i voćnih sokova, sirupa i ostalih preparata za pripremanje napitaka“.

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 4/2011 od 7. siječnja 2011.

               5

               Tužitelj, društvo Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG, podnio je 7. travnja 2011., temeljem članka 41. Uredbe br. 207/2009, prigovor na prijavu za registraciju predmetnog žiga za proizvode i usluge iz točke 3. ove presude.

               6

               Prigovor se temeljio na sljedećim ranijim žigovima:

                        —

                        međunarodni verbalni žig ALDI, registriran 11. kolovoza 2005. pod brojem 870896, koji proizvodi učinke u Europskoj uniji za proizvode i usluge iz razreda 35., 38. i 40. do 42., a koji za razred 35., jedini značajan za predmetnu tužbu (u daljnjem tekstu: međunarodni žig), odgovara sljedećem opisu: „Oglašavanje; vođenje komercijalnih poslova; uredski poslovi; maloprodaja svih vrsta proizvoda; mrežna maloprodaja svih vrsta proizvoda; vođenje veletrgovina, maloprodajnih mjesta i outleta; oglašavanje na internetu za druge; davanje informacija putem interneta, i to informacija o proizvodima široke potrošnje, informacija namijenjenih savjetovanju potrošača i informacija radi podrške korisnicima; organiziranje komercijalnih transakcija za druge, također na internetu; pregovaranje radi sklapanja ugovora o kupoprodaji i pružanju usluga za druge, također putem interneta“.

                        —

                        [omissis]

               7

               Prigovor je istaknut iz razloga navedenog u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009.

               8

               Odjel za prigovore 7. veljače 2012. odbio je prigovor u cijelosti.

               9

               Dana 22. veljače 2012. tužitelj je podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke odjela za prigovore na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               10

               Četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a odlukom od 25. veljače 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbilo je žalbu.

               11

               U prvom redu, budući da je tužitelj priložio samo jedan izvadak iz OHIM‑ova registra, žalbeno vijeće smatra da nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite međunarodnog žiga u skladu s pravilom 19. stavkom 1. i stavkom 2. točkom (a) podtočkom ii. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena. Žalbeno vijeće stoga je odbilo prigovor u dijelu u kojem se temeljio na navedenom žigu (točke 10. do 13. pobijane odluke).
               [omissis]

         Zahtjevi stranaka

               17

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               18

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

      [omissis]

         2. Meritum

      [omissis]

         Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke .ii. Uredbe br. 2868/95

               22

               Tužitelj u biti smatra da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava odbijajući prigovor koji se zasniva na međunarodnom žigu zbog navodnog nedostatka dokaza o postojanju navedenog žiga.

               23

               OHIM osporava osnovanost tog argumenta.

               24

               Valja podsjetiti da se, u skladu s pravilom 20. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95, prigovor odbija kao neosnovan ako prije proteka roka iz pravila 19. stavka 1. navedene uredbe podnositelj prigovora ne dokaže valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili svojeg ranijeg prava te ovlaštenje na podnošenje prigovora.

               25

               Temeljem pravila 19. navedene uredbe:

                        „1.

                        [OHIM] daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njezin [njegov] prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora […]

                        2.

                        U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njezina [njegova] ranijeg znaka [žiga] ili ranijeg prava […]. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:

                                 (a)

                                 ako se prigovor temelji na žigu koji nije žig Zajednice, dokaz da je za njega podnesena prijava ili dokaz o registraciji, podnoseći:

                                          i.

                                          […];

                                          ii.

                                          ako je žig registriran, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od vremenskog roka iz stavka 1. i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran;

                                    […]“

               26

               Žalbeno vijeće u točki 13. pobijane odluke navelo je da je tužitelj, iako je verbalni žig ALDI, registriran pod brojem 870896, međunarodni žig, priložio samo izvadak iz OHIM‑ova registra. Slijedom navedenog, žalbeno vijeće smatralo je da taj izvadak ne predstavlja presliku relevantne potvrde o registraciji ili jednakovrijedan dokument koji je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran, odnosno Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO).

               27

               Valja navesti da tužitelj ne osporava činjenicu da je priložio samo izvadak iz OHIM‑ova registra i da u tužbi navodi da je priložio „službeni izvadak iz registra dostupnog putem OHIM‑ovih mrežnih stranica“, što također proizlazi iz upravnog spisa u postupku pred OHIM‑om.

               28

               Prema tome, valja utvrditi da, s obzirom da to da OHIM nije nadležan za provođenje međunarodnih registracija niti je tijelo pred kojim je žig registriran u smislu pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95, dokument koji je tužitelj priložio ne predstavlja, u smislu navedene odredbe, dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite međunarodnog žiga. Stoga se valja složiti s ocjenom žalbenog vijeća u tom pogledu.

               29

               Potpunosti radi, valja istaknuti, kako navodi žalbeno vijeće u točki 13. pobijane odluke pozivajući se na svoju raniju praksu u odlučivanju, da je navedena ocjena sukladna teleološkom tumačenju relevantne uredbe. Naime, temeljem članka 152. Uredbe br. 207/2009, objava koja se odnosi na registraciju međunarodnog žiga u kojoj je naznačena Europska zajednica odnosi se samo na neke podatke, što uključuje reprodukciju žiga kao i brojeve razreda proizvoda odnosno usluga za koje se zahtijeva zaštita, ali ne i popis tih proizvoda i usluga. Navedeni popis OHIM ne prevodi pa je on dostupan samo na trima jezicima na kojima je WIPO objavio međunarodnu prijavu, odnosno engleskom, španjolskom i francuskom.

               30

               Ako bi se takva informacija koju je objavio OHIM smatrala dostatnim dokazom o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite dotičnog žiga i ako bi se međunarodna registracija u kojoj je naznačena Zajednica smatrala u tom smislu kao žig Zajednice, proizlazilo bi da bi takva registracija uživala povlašten položaj. Naime, budući da u svim postupcima povodom prigovora, uključujući one vođene na jeziku različitom od onih na kojima WIPO objavljuje međunarodne registracije, dokumenti koji dokazuju postojanje ranijih prava moraju biti dostupni na jeziku postupka za sve vrste navedenih prava, međunarodne registracije koje naznačuju Zajednicu okoristile bi se u tom smislu iznimkom ako bi jezik postupka povodom prigovora bio jedan od drugih dvaju službenih jezika OHIM‑a, odnosno njemački ili talijanski. U tim slučajevima popis traženih proizvoda ili usluga ne bi bio dostupan na jeziku postupka. Međutim, takvo povlašteno postupanje nije predviđeno ni Uredbom br. 207/2009 ni Uredbom br. 2868/95.

               31

               Nadalje, situacija u kojoj bi informacija koju je objavio OHIM bila smatrana dostatnim dokazom o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite dotičnog žiga samo u postupcima po prigovoru u kojima je jezik postupka jedan od triju jezika na kojima WIPO objavljuje međunarodne registracije ne samo da bi bila protivna tekstu i tumačenju dotične uredbe već bi i u pravnom smislu stvorila pravnu nesigurnost i nejednakost.

               32

               Iz navedenog proizlazi da je žalbeno vijeće ispravno zaključilo u točki 13. pobijane odluke da prigovor treba odbiti kao neosnovan u dijelu u kojem se temeljio na međunarodnom žigu.

               33

               Iz svega navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti.
               [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG nalaže se snošenje troškova.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Popescu

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. studenoga 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud procjenjuje da ih je korisno objaviti.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 14. siječnja 2015. # Research and Production Company "Melt Water" UAB protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-70/14.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 9. ožujka 2010. # Aglika Tzvetanova protiv Europske komisije. # Javna služba - Naknada. # Predmet F-33/09.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. svibnja 2016.#Zuffa, LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije ULTIMATE FIGHTING CHAMPIONSHIP – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Opisni karakter – Stjecanje razlikovnog karaktera uporabom – Obveza obrazlaganja – Relevantna javnost – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) i stavci 2. i 3. i članak 75. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-590/14.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 11. svibnja 2017.#Ahmad Barqawi protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-303/15.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 25. studenog 1986. # Association comité économique agricole régional fruits et légumes de Bretagne protiv A. Le Campion. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance de Saint-Brieuc - Francuska. # Predmet 218/85.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 22. prosinca 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 75/442/EEZ - Članak 1.#Predmet C-283/07.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 23. studenoga 2016.#Geoffroy Alsteens protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Obnova ugovora – Ograničeno trajanje obnovljenog ugovora – Prava obrane.#Predmet T-328/15 P.


Presuda Službeničkog suda od 18. prosinca 2015.#Carlo De Nicola protiv Europske investicijske banke.#Javna služba – Osoblje EIB‑a – Ocjenjivanje – Novo izvješće o ocjeni 2007. – Nezakonitost odluke žalbenog odbora – Odbijanje promaknuća – Obustava postupka.#Predmet F-82/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 24. rujna 2014. # Sanofi protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-493/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. travnja 2010.#Ralf Schräder protiv Ureda Zajednice za zaštitu biljnih sorti (CPVO).#Žalba - Poljoprivreda.#Predmet C-38/09 P.