title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. listopada 2013.#Confédération paysanne protiv Ministre de l'alimentation, de l'agriculture et de la Pêche.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Poljoprivreda – Zajednička poljoprivredna politika – Program jedinstvenih plaćanja – Uredba (EZ) br. 1782/2003 – Izračun prava na plaćanje – Utvrđivanje referentnog iznosa – Referentno razdoblje – Članak 40. stavci 1., 2. i 5. – Iznimne okolnosti – Poljoprivrednici podvrgnuti agro‑okolišnim obvezama na temelju Uredbe (EEZ) br. 2078/92 i Uredbe (EZ) br. 1257/1999 – Utvrđivanje prava na revalorizaciju referentnog iznosa – Načelo legitimnih očekivanja – Jednako postupanje prema poljoprivrednicima.#Predmet C-298/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Poljoprivreda — Zajednička poljoprivredna politika — Program jedinstvenih plaćanja — Uredba (EZ) br. 1782/2003 — Izračun prava na plaćanje — Utvrđivanje referentnog iznosa — Referentno razdoblje — Članak 40. stavci 1., 2. i 5. — Iznimne okolnosti — Poljoprivrednici podvrgnuti agro‑okolišnim obvezama na temelju Uredbe (EEZ) br. 2078/92 i Uredbe (EZ) br. 1257/1999 — Utvrđivanje prava na revalorizaciju referentnog iznosa — Načelo legitimnih očekivanja — Jednako postupanje prema poljoprivrednicima“
      U predmetu C‑298/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska) odlukom od 4. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 18. lipnja 2012., u postupku

         Confédération paysanne

      protiv

         Ministre de l’Alimentation, de l’Agriculture et de la Pêche,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i J.-J. Kasel, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Confédération paysanne, M. Jacquot, avocat,

               —

               za francusku vladu, C. Candat i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B. Schima i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 40. stavaka 1., 2. i 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima te o izmjeni uredbi (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL L 270, str. 1. i ispravak u SL‑u 2004., L 94, str. 70.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1009/2008 od 9. listopada 2008. (SL L 276, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1782/2003).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Confédération paysanne i Ministre de l’Alimentation, de l’Agriculture et de la Pêche (francuskog ministra za prehranu, poljoprivredu i ribarstvo) u pogledu zakonitosti nekoliko odredbi Uredbe od 23. veljače 2010. kojom se izmjenjuje Uredba od 20. studenoga 2006. o primjeni Dekreta br. 2006‑710 od 19. lipnja 2006. o provedbi potpore dohotku predviđene Uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. (JORF (Službeni list Francuske Republike) od 28. veljače 2010., str. 4141., u daljnjem tekstu: Uredba od 23. veljače 2010.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1782/2003

               3

               U skladu s člankom 37. stavkom 1. Uredbe br. 1782/2003:
               „Referentni iznos trogodišnji je prosjek iznosa ukupnih plaćanja dodijeljenih poljoprivredniku na ime programa potpore iz Priloga VI., izračunatih i prilagođenih u skladu s Prilogom VII., tijekom svake kalendarske godine referentnog razdoblja iz članka 38.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 38. te uredbe, referentno razdoblje obuhvaća kalendarske godine 2000., 2001. i 2002.

               5

               Člankom 40. navedene uredbe, naslovljenim „Iznimne okolnosti”, određivalo se:
               „1.   Odstupajući od članka 37., poljoprivrednik na čiju su proizvodnju tijekom navedenog referentnog razdoblja nepovoljno utjecali viša sila ili iznimne okolnosti do kojih je došlo prije ili tijekom tog referentnog razdoblja, može zatražiti da se referentni iznos računa na osnovi kalendarske godine ili godina referentnog razdoblja na koje viša sila ili iznimne okolnosti nisu imali utjecaja.
               2.   Ako je čitavo referentno razdoblje bilo pod utjecajem više sile ili iznimnih okolnosti, država članica računa referentni iznos na temelju razdoblja od 1997. do 1999. godine.
               […]
               3.   Odnosni poljoprivrednik dužan je pisanim putem obavijestiti nadležno tijelo o pojavi više sile ili iznimnih okolnosti, te dostaviti mu dokaze o tom događaju koje ono zatraži, i to u roku koji utvrđuje svaka pojedina država članica.
               4.   Slučajevi u kojima nadležno tijelo priznaje postojanje više sile ili iznimnih okolnosti jesu na primjer:

                        (a)

                        smrt poljoprivrednika;

                        (b)

                        dugotrajna nesposobnost poljoprivrednika za rad;

                        (c)

                        teška prirodna nepogoda koja je ozbiljno naštetila poljoprivrednim površinama gospodarstva;

                        (d)

                        nenamjerno uništenje stočne nastambe na gospodarstvu;

                        (e)

                        epizootija koja je pogodila dio ili svu stoku poljoprivrednika.

                  5.   Stavci 1., 2. i 3. iz ovog članka primjenjuju se, mutatis mutandis, na poljoprivrednike koji su tijekom referentnog razdoblja morali ispuniti agro‑okolišne obveze u skladu s [Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2078/92 od 30. lipnja 1992. o metodama poljoprivredne proizvodnje koje su u skladu sa zahtjevima zaštite prirode i održavanja krajobraza (SL L 215, str. 85.)] i [Uredbom Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe (SL L 160, str. 80.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 93.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2223/2004 od 22. prosinca 2004. (SL L 379, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 38., str. 120.), u daljnjem tekstu: Uredba br. 1257/1999)], proizvođače hmelja koji su u istome razdoblju morali ispuniti obveze krčenja u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1098/98 [od 25. svibnja 1998. kojom se uvode posebne privremene mjere za sektor hmelja (SL L 157, str. 7.)], te proizvođače duhana koji su sudjelovali u programu otkupa kvota u skladu s Uredbom [Vijeća] (EEZ) br. 2075/92 [od 30. lipnja 1992. o zajedničkoj organizaciji tržišta sirovog duhana (SL L 215, str. 70.)].
               U slučaju da mjere iz prvog podstavka obuhvaćaju referentno razdoblje i razdoblje iz stavka 2., države članice, na temelju objektivnih kriterija i na način kojim se osigurava jednaki tretman poljoprivrednika i izbjegava narušavanje tržišta i konkurencije, utvrđuju referentni iznos u skladu s detaljnim pravilima koje će Komisija naknadno predvidjeti u skladu s postupkom iz članka 144., stavka 2.” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 2078/92

               6

               Uvodne izjave 2. i 12. Uredbe br. 2078/92 glasile su:
               „s obzirom na to da mjere s ciljem smanjenja poljoprivredne proizvodnje u Zajednici trebaju imati korisne učinke na okoliš;
               […]
               s obzirom na to da mjere iz ove uredbe trebaju potaknuti poljoprivrednike da preuzmu obveze u pogledu poljoprivrede spojive sa zahtjevima zaštite okoliša i očuvanja prirodnog okružja i tako pridonijeti ravnoteži tržišta; da one poljoprivrednicima trebaju nadoknaditi njihove gubitke u prihodima zbog smanjenja proizvodnje i/ili povećanja troškova proizvodnje te zbog uloge koju imaju u poboljšanju okoliša” [neslužbeni prijevod].

               7

               Na temelju članka 1. točke (a) te uredbe, cilj sustava potpora koji se njome utvrđuje jest „poticati upotrebu praksa poljoprivredne proizvodnje koje smanjuju onečišćujuće učinke poljoprivrede, što također pridonosi, smanjenjem proizvodnje, većoj ravnoteži tržišta” [neslužbeni prijevod].

               8

               Člankom 2. stavkom 1. navedene uredbe predviđalo se:
               „Pod uvjetom pozitivnih učinaka na okoliš i prirodno okružje, sustav može obuhvaćati potpore poljoprivrednicima koji se obvežu da će:

                        (a)

                        bitno smanjiti upotrebu gnojiva i/ili sredstava za zaštitu bilja ili održavati već provedena smanjenja ili uvesti ili održavati metode organske poljoprivrede;

                        (b)

                        sredstvima koja nisu navedena u točki (a) proširiti biljnu proizvodnju, uključujući krmnu proizvodnju, ili održavati proširenu proizvodnju već poduzetu u prošlosti ili prenamijeniti obradivo zemljište u ekstenzivne travnate površine;

                        (c)

                        smanjiti omjer goveda i ovaca po jedinici krmne površine;

                        (d)

                        upotrebljavati druge prakse proizvodnje usklađene sa zahtjevom za zaštitu okoliša, prirodnih resursa, kao i za održavanje prirodnog okružja i krajobraza, ili uzgajati životinje lokalnih pasmina kojima prijeti izumiranje;

                        (e)

                        održavati napušteno poljoprivredno ili šumsko zemljište;

                        (f)

                        staviti poljoprivredno zemljište na ugar na najmanje dvadeset godina s ciljem upotrebe u svrhe povezane s okolišem, osobito radi uspostave rezervi biotopa ili prirodnih parkova ili radi zaštite voda;

                        (g)

                        upravljati zemljištima za javni pristup i aktivnosti u slobodno vrijeme.” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1257/1999

               9

               U skladu s člankom 22. Uredbe br. 1257/1999:
               „Potpora za poljoprivredne metode koje su namijenjene zaštiti okoliša, održavanju krajolika (poljoprivredni okoliš) ili poboljšanju dobrobiti životinja pridonosi postizanju ciljeva politike Zajednice u pogledu poljoprivrede, okoliša i dobrobiti životinja na gospodarstvu.
               Takva potpora promiče:

                        (a)

                        načine korištenja poljoprivrednog zemljišta koji su sukladni zaštiti i poboljšanju okoliša, krajobraza i njegovih svojstava, prirodnih resursa, tla i genetske raznolikosti;

                        (b)

                        ekološki prihvatljivo proširenje poljoprivrede i upravljanje sustavima pašnjaka niskog intenziteta;

                        (c)

                        očuvanje poljoprivrednih okoliša visoke prirodne vrijednosti koji su u opasnosti;

                        (d)

                        održavanje krajobraza i povijesnih znamenitosti na poljoprivrednom zemljištu;

                        (e)

                        korištenje okolišnog planiranja u poljoprivrednoj praksi;

                        (f)

                        poboljšanje dobrobiti životinja.”

               10

               Člankom 24. stavkom 1. prvim podstavkom te uredbe predviđa se:
               „Potpora s obzirom na obvezu poljoprivrednog okoliša ili dobrobiti životinja odobrava se godišnje i izračunava na temelju:

                        (a)

                        prijašnjih prihoda,

                        (b)

                        dodatnih troškova koji su posljedica preuzete obveze, i

                        (c)

                        potreba za poticajom.”

         Francuski propisi

      Dekret od 19. lipnja 2006.

               11

               U skladu s člankom 1. devetim i desetim stavkom Dekreta br. 2006‑710 od 19. lipnja 2006. o provedbi potpore dohotku predviđene Uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. (JORF (Službeni list Francuske Republike) od 20. lipnja 2006., str. 9220.), kako je izmijenjen Dekretom br. 2008‑1261 od 2. prosinca 2008. (JORF od 4. prosinca 2008., str. 18530., u daljnjem tekstu: Dekret od 19. lipnja 2006.):
               „Radi primjene članka 40. stavka 5. [Uredbe br. 1782/2003], u obzir se uzimaju samo agro‑okolišne obveze čiji je popis utvrđen uredbom ministra poljoprivrede, a koje su, ovisno o slučaju, dovele do smanjenja koje je najmanje istovjetno 20 %:

                        —

                        iznosa potpora primljenih na temelju godina pod utjecajem, izračunanog u skladu s pravilima utvrđenim u istoj Uredbi, u odnosu na iznos isplaćen na temelju godina referentnog razdoblja koje nisu bile pod utjecajem;

                  […]
               Ako viša sila, iznimna okolnost ili agro‑okolišna obveza utječu na sve godine […] referentnog razdoblja […] i dovode […] do smanjenja iznosa potpora […], uredbom ministra poljoprivrede utvrđuju se načini izračuna toga smanjenja.
               […]”

         Uredba od 20. studenoga 2006.

               12

               Člankom 5. Uredbe od 20. studenoga 2006. o primjeni Dekreta br. 2006‑710 od 19. lipnja 2006. (JORF (Službeni list Francuske Republike) od 25. studenoga 2006., str. 17707.), kako je izmijenjena Uredbom od 23. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: Uredba od 20. studenoga 2006.) predviđa se:
               „Radi primjene članka 1. devetog stavka gore navedenog Dekreta br. 2006‑710 od 19. lipnja 2006., iznos potpora primljen tijekom jedne godine uzete u obzir jednak je zbroju svih iznosa primljenih za svaku od 11 vrsta potpora iz članka 1. stavka 1. ove Uredbe.”

               13

               U skladu s člankom 6. stavcima 4. i 5. Uredbe od 20. studenoga 2006.:
               „4.   Referentni iznos poljoprivrednika, izračunan u skladu s odredbama iz članka 40. stavka 1. [Uredbe br. 1782/2003] revalorizira se za iznos jednak trećini razlike između prosječnog iznosa potpora primljenog tijekom godina referentnog razdoblja koje nisu pod utjecajem agro‑okolišne obveze i prosječnog iznosa potpora primljenog tijekom godina referentnog razdoblja koje su pod utjecajem agro‑okolišne obveze, kada omjer između:

                        —

                        trećine razlike između prosječnog iznosa potpora primljenog tijekom godina referentnog razdoblja koje nisu pod utjecajem agro‑okolišne obveze i prosječnog iznosa potpora primljenog tijekom godina referentnog razdoblja koje su pod utjecajem agro‑okolišne obveze;

                        —

                        i zbroja trećine te razlike i referentnog iznosa, izračunanog u skladu s člankom 40. stavkom 1. [Uredbe br. 1782/2003],

                  iznosi najmanje 6,6 %.
               5.   Stavci 3. i 4. ne primjenjuju se u slučaju kada je poljoprivrednik bio podvrgnut najmanje jednoj od agro‑okolišnih obveza navedenih u članku 3. tijekom svake od tri godine referentnog razdoblja.”

               14

               Člankom 7. Uredbe od 20. studenoga 2006. određuje se:
               „1.   Ako je poljoprivrednik bio podvrgnut jednoj od agro‑okolišnih obveza utvrđenih u članku 3. ove Uredbe tijekom svake od tri godine referentnog razdoblja, stopa smanjenja izračunana za primjenu članka 1. devetog stavka gore navedenog Dekreta od 19. lipnja 2006. odgovara odnosu između:

                        —

                        razlike između iznosa potpora primljenog tijekom posljednje godine koja nije pod utjecajem agro‑okolišne obveze i prosjeka iznosa potpora primljenih tijekom referentnog razdoblja;

                        —

                        i zbroja te razlike i referentnog iznosa, izračunanog u skladu s odredbama članka 37. [Uredbe br. 1782/2003].

                  U smislu drugog stavka, iznos potpora primljen tijekom posljednje godine koja nije pod utjecajem agro‑okolišne obveze odgovara iznosu potpora izračunanom u skladu s člankom 5. ove Uredbe, primljenom tijekom posljednje godine koja nije pod utjecajem agro‑okolišne obveze, a na koji se primjenjuje koeficijent jednak omjeru prosjeka poljoprivredne površine koja se upotrebljavala tijekom referentnog razdoblja i poljoprivredne površine koja se upotrebljavala tijekom posljednje godine koja nije pod utjecajem agro‑okolišne obveze.
               2.   Kada stopa smanjenja izračunana u skladu sa stavkom 1. dosegne prag od 20 % naveden u članku 1. devetom stavku gore navedenog Dekreta od 19. lipnja 2006., tada se njezinu referentnom iznosu dodaje iznos izračunan u skladu s člankom 37. [Uredbe br. 1782/2003].
               Iznos koji se dodaje jednak je razlici između iznosa potpora primljenog tijekom posljednje godine koja nije pod utjecajem agro‑okolišne obveze, izračunanog u skladu s člankom 1. posljednjim stavkom, i prosjeka iznosa potpora primljenih tijekom referentnog razdoblja.
               3.   Radi primjene ovoga članka, posljednja godina koja nije pod utjecajem agro‑okolišne obveze ne smije prethoditi 1992. godini.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Confédération paysanne podnio je Conseil d’État (Državno vijeće) 28. travnja 2010. tužbu za poništenje članka 1. stavaka 2. do 4. Uredbe od 23. veljače 2010.

               16

               U prilog toj tužbi, osobito ističe dva tužbena razloga.

               17

               S jedne strane, Confédération paysanne tvrdi da se pobijane odredbe trebaju poništiti s obzirom na to da su donesene u skladu s člankom 1. devetim stavkom Dekreta od 19. lipnja 2006. Međutim, potonjim se dekretom povređuje članak 40. stavci 1. i 5. Uredbe br. 1782/2003 jer se njime pravo na revalorizaciju referentnog iznosa poljoprivrednika podvrgnutih agro‑okolišnim obvezama tijekom cijelog ili dijela referentnog razdoblja temelji na smanjenju iznosa potpora koji su primili poljoprivrednici, a ne na smanjenju njihove razine proizvodnje.

               18

               S druge strane, Confédération paysanne tvrdi da se, temeljeći pravo na revalorizaciju referentnog iznosa poljoprivrednika čija je proizvodnja bila pod nepovoljnim utjecajem zbog agro‑okolišnih obveza kojima su bili podvrgnuti tijekom cijelog referentnog razdoblja na usporedbi između iznosa potpora primljenog tijekom posljednje godine na koju nije utjecala agro‑okolišna obveza, koja može sezati do 1992. godine, i prosjeka iznosa potpora primljenih tijekom referentnog razdoblja, člankom 1. stavcima 2. i 4. Uredbe od 23. veljače 2010. povrjeđuje zahtjev jednakog postupanja prema poljoprivrednicima, postavljen u članku 40. stavku 5. Uredbe br. 1782/2003. Ta povreda jednakog postupanja temelji se na činjenici da je iznos potpora navedenih u članku 1. Uredbe od 20. studenoga 2006. znatno porastao tijekom razdoblja od 1992. do 2000. tako da se, što se tiče poljoprivrednika podvrgnutih agro‑okolišnim obvezama nekoliko godina prije početka referentnog razdoblja, takvom usporedba može samo iznimno prikazati smanjenje iznosa potpora dovoljno za ostvarivanje prava na revalorizaciju referentnog iznosa.

               19

               Budući da odgovor na tužbene razloge koje je istaknuo Confédération paysanne ovisi o tumačenju članka 40 stavaka 1., 2. i 5. Uredbe br. 1782/2003, Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Dopušta li se člankom 40. stavcima 1. i 5. [Uredbe br. 1782/2003] državama članicama, uzimajući u obzir njihov tekst, ali i njihovu svrhu, da temelje pravo na revalorizaciju referentnog iznosa poljoprivrednika čija je proizvodnja bila pod nepovoljnim utjecajem zbog agro‑okolišnih obveza kojima su bili podvrgnuti tijekom cijelog ili dijela referentnog razdoblja na usporedbi između iznosa izravnih plaćanja primljenih tijekom godina koje su bile pod utjecajem tih obveza i iznosa primljenih tijekom godina koje nisu bile pod takvim utjecajem?

                        2)

                        Dopušta li se člankom 40. stavcima 2. i 5. [Uredbe br. 1782/2003] državama članicama da temelje pravo na revalorizaciju referentnog iznosa poljoprivrednika čija je proizvodnja bila pod nepovoljnim utjecajem zbog agro‑okolišnih obveza kojima su bili podvrgnuti tijekom cijelog referentnog razdoblja na usporedbi između iznosa izravnih plaćanja primljenog tijekom posljednje godine koja nije bila pod utjecajem agro‑okolišne obveze, čak i ako je ta godina bila osam godina prije referentnog razdoblja, i prosječnog godišnjeg iznosa izravnih plaćanja primljenog tijekom referentnog razdoblja?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 40. stavak 5. prvi podstavak Uredbe br. 1782/2003 tumačiti na način da države članice imaju pravo temeljiti pravo na revalorizaciju referentnog iznosa poljoprivrednika čija je proizvodnja bila pod nepovoljnim utjecajem zbog agro‑okolišnih obveza kojima su bili podvrgnuti tijekom cijelog ili dijela referentnog razdoblja na usporedbi između iznosa izravnih plaćanja primljenog tijekom godina koje su bile pod utjecajem takvih obveza i iznosa primljenog tijekom godina koje nisu bile pod tim utjecajem.

               21

               Prije odgovora na to pitanje, najprije treba istaknuti da, kao što tvrdi nezavisna odvjetnica u točki 24. svojega mišljenja, među jezičnim verzijama Uredbe br. 1782/2003, prije svake njezine izmjene, samo se u verziji članka 40. stavka 1. te uredbe na francuskom jeziku upotrebljava izraz „gravement affectée” (ozbiljno pogođena). Naime, u verzijama te odredbe na španjolskom, njemačkom, talijanskom, portugalskom i finskom jeziku kao jedini uvjet za isplatu potpora poljoprivrednim gospodarstvima navodi se da je proizvodnja „pogođena”, dok se u verzijama na danskom, grčkom, engleskom, nizozemskom i švedskom postavlja uvjet „nepovoljnog utjecaja”, a da se ne zahtijeva da proizvodnja bude ozbiljno pogođena.

               22

               Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, nužnost ujednačene primjene i tumačenja akta Unije isključuje da se isti razmatra izdvojeno u jednoj od svojih verzija, već zahtijeva tumačenje s obzirom kako na stvarnu volju svog autora tako i na cilj koji on slijedi, s obzirom na, osobito, verzije utvrđene na svim drugim službenim jezicima (vidjeti među ostalim presude od 3. lipnja 2010., Internetportal und Marketing, C‑569/08, Zb. str. I‑4871., t. 35., kao i od 9. lipnja 2011., Eleftheri tileorasi i Giannikos, C‑52/10, Zb. str. I‑4973., t. 23.).

               23

               U tom pogledu, treba, s jedne strane, napomenuti da je posebnost verzije članka 40. stavka 1. Uredbe br. 1782/2003 na francuskom jeziku postojala već u tekstu Prijedloga uredbe Vijeća o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju programa potpore za proizvođače određenih kultura [COM(2003) 23 final].

               24

               S druge strane, treba podsjetiti da je klauzula o odstupanju iz članka 40. Uredbe br. 1782/2003 namijenjena prilagodbi pravila za izračun referentnog iznosa predviđenog u okviru takozvanog „povijesnog” modela i na temelju kojeg poljoprivrednici koji su tijekom referentnog razdoblja koje obuhvaća kalendarske godine od 2000. do 2002. ostvarili pravo na plaćanje na temelju barem jednog programa potpore iz Priloga VI. toj uredbi, imaju pravo na potporu izračunanu na temelju referentnog iznosa koji se za svakog poljoprivrednika dobiva od godišnjeg prosjeka ukupnih plaćanja odobrenih u okviru navedenih programa u tom razdoblju.

               25

               Konkretno, članak 40. stavak 5. Uredbe br. 1782/2003 u vezi sa stavkom 1. navedenog članka omogućuje poljoprivrednicima podvrgnutima agro‑okolišnim obvezama tijekom referentnog razdoblja na temelju uredbi br. 2078/92 i br. 1257/1999 da zahtijevaju da se njihov referentni iznos izračuna na temelju kalendarske godine ili kalendarskih godina referentnog razdoblja na koje nisu utjecale takve obveze (vidjeti presudu od 11. studenoga 2010., Grootes, C‑152/09, Zb. str. I‑11285., t. 60.).

               26

               Proširenjem programa iznimnih okolnosti na poljoprivrednike koji su tijekom referentnog razdoblja bili podvrgnuti agro‑okolišnim obvezama na temelju uredbi br. 2078/92 i br. 1257/1999, zakonodavac Unije smatrao je da poljoprivrednik koji se obvezao na takve obveze ne smije biti kažnjen u okviru kasnijeg programa potpore Unije upravo zbog tih obveza jer nije mogao predvidjeti da će njegova odluka imati posljedice za buduća izravna plaćanja na temelju kasnije donesenog propisa (vidjeti gore navedenu presudu Grootes, t. 36. i 44.).

               27

               Takvo tumačenje potkrijepljeno je pripremnim aktima Uredbe br. 1782/2003 i osobito dokumentom naslovljenim „Program jedinstvenih plaćanja, posebni slučajevi, nacionalna rezerva”, koji je podijeljen 28. svibnja 2003. na sastanku radne skupine za horizontalna poljoprivredna pitanja [(DS 200/03 REV 1) i preuzet u Prilogu IV. Dokumentu Vijeća br. 9971/03 od 3. lipnja 2003.], a na temelju kojega, u skladu s presudom Mulder od 28. travnja 1988. (120/86, Zb. str. 2321., t. 24.) treba omogućiti poljoprivrednicima s agro‑okolišnim obvezama da ostvare prava na program iznimnih okolnosti.

               28

               Međutim, ni u pripremnim aktima Uredbe br. 1782/2003 ni u odredbama navedene uredbe ne navodi se da je namjera zakonodavca bila za primjenu navedenog programa u pogledu tih poljoprivrednika postaviti uvjet da je njihova proizvodnja bila „ozbiljno” pogođena.

               29

               Nakon tog pojašnjenja, kako bi se odgovorilo na prvo pitanje, potrebno je naglasiti da je, kao što proizlazi iz točke 26. ove presude, cilj zakonodavca bio postići da poljoprivrednici koji su tijekom referentnog razdoblja bili podvrgnuti tim agro‑okolišnim mjerama budu u istoj situaciji u kakvoj bi se nalazili da nisu sudjelovali u tim mjerama.

               30

               Osim toga, iz strukture članka 40. Uredbe br. 1782/2003 proizlazi da je činjenica da je predmetni poljoprivrednik bio tijekom referentnog razdoblja podvrgnut agro‑okolišnim obvezama na temelju uredbi br. 2078/92 i br. 1257/1999 dovoljna sama po sebi da navedeni poljoprivrednik ima pravo na to da se njegov referentni iznos izračuna na temelju kalendarske godine ili kalendarskih godina navedenog razdoblja koje nisu podvrgnute takvim obvezama, bez potrebe da se procjenjuje je li, kao posljedica tih obveza, proizvodnja tog poljoprivrednika bila pogođena.

               31

               Naime, kao što proizlazi iz članka 2. Uredbe br. 2078/92, u vezi s člankom 1. točkom (a) te uvodnim izjavama 2. i 12. te uredbe, kao i s člankom 22. Uredbe br. 1257/1999, navedene obveze, u mjeri u kojoj se njima zahtijeva provedba načina upotrebe poljoprivrednih zemljišta koji uključuju osobito smanjenje upotrebe gnojiva i sredstava za zaštitu bilja, proširenje poljoprivrede, smanjenje omjera goveda i ovaca po jedinici krmne površine tako da to dovodi do gubitka prihoda, stavljanje poljoprivrednog zemljišta na ugar s ciljem upotrebe u svrhe povezane s okolišem, ili upravljanje zemljištima za javni pristup i aktivnosti u slobodno vrijeme, same po sebi nepovoljno utječu na proizvodnju poljoprivrednika koji im je podvrgnut.

               32

               Osim toga, poljoprivrednik na čiju je proizvodnju utjecala primjena mjera koje su proizašle iz agro‑okolišnih obveza može u određenim okolnostima biti suočen s teškoćama ili čak u nemogućnosti uspostaviti točan odnos između navedenih obveza i smanjenja svoje poljoprivredne proizvodnje.

               33

               Upravo iz tih razloga, na temelju članka 40. stavka 5. Uredbe br. 1782/2003, sudjelovanje u agro‑okolišnim mjerama predviđenima uredbama br. 2078/92 i br. 1257/1999 dovodi do jednakih posljedica za poljoprivrednike kao da na njihovu proizvodnju nepovoljno utječu viša sila ili iznimne okolnosti.

               34

               Iz toga slijedi da se članak 40. stavak 5. prvi podstavak Uredbe br. 1782/2003 treba tumačiti na način da svaki poljoprivrednik, samom činjenicom da je tijekom referentnog razdoblja bio podvrgnut agro‑okolišnim obvezama na temelju uredbi br. 2078/92 i br. 1257/1999, ima pravo zahtijevati da se njegov referentni iznos izračuna na temelju kalendarske godine ili kalendarskih godina referentnog razdoblja koje nisu podlijegale takvim obvezama.

         Drugo pitanje

               35

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 40. stavak 5. drugi podstavak Uredbe br. 1782/2003 tumačiti na način da države članice imaju pravo temeljiti pravo na revalorizaciju referentnog iznosa poljoprivrednika čija je proizvodnja bila pod utjecajem zbog agro‑okolišnih obveza kojima su bili podvrgnuti tijekom cijelog razdoblja od 1997. do 2002. na usporedbi između iznosa izravnih plaćanja primljenog tijekom posljednje godine koja nije bila pod utjecajem agro‑okolišne obveze, čak i ako je ta godina bila osam godina prije referentnog razdoblja, i prosječnog godišnjeg iznosa izravnih plaćanja primljenog tijekom referentnog razdoblja.

               36

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, treba odgovoriti na drugo pitanje da članak 40. stavak 5. drugi podstavak Uredbe br. 1782/2003 treba tumačiti na način da svaki poljoprivrednik, samom činjenicom da je tijekom razdoblja od 1997. do 2002. bio podvrgnut agro‑okolišnim obvezama na temelju uredbi br. 2078/92 i br. 1257/1999, ima pravo zahtijevati da se njegov referentni iznos izračuna na temelju objektivnih kriterija i na način kojim se osigurava jednako postupanje prema poljoprivrednicima i izbjegava narušavanje tržišta i tržišnog natjecanja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               37

               Treba dodati da je, u skladu s načelom lojalne suradnje, na nacionalnim sudovima da primijene, u okviru svojih nadležnosti, članak 40. stavak 5. prvi i drugi podstavak Uredbe br. 1782/2003 te da osiguraju njegov puni učinak, ako je potrebno, ne primjenjujući sve suprotne nacionalne odredbe, uključujući sve kasnije nacionalne odredbe (vidjeti u tom smislu presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal, 106/77, Zb. str. 629., t. 24., i od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, t. 45.).

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                              1.

                              Članak 40. stavak 5. prvi podstavak Uredbe Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima te o izmjeni uredbi (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1009/2008 od 9. listopada 2008., treba tumačiti na način da svaki poljoprivrednik, samom činjenicom da je tijekom referentnog razdoblja bio podvrgnut agro‑okolišnim obvezama na temelju uredbi Vijeća (EEZ) br. 2078/92 od 30. lipnja 1992. o metodama poljoprivredne proizvodnje koje su u skladu sa zahtjevima zaštite prirode i održavanja krajobraza i (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2223/2004 od 22. prosinca 2004., ima pravo zahtijevati da se njegov referentni iznos izračuna na temelju kalendarske godine ili kalendarskih godina referentnog razdoblja koje nisu podlijegale takvim obvezama.

                              2.

                              Članak 40. stavak 5. drugi podstavak Uredbe br. 1782/2003, kako je izmijenjena Uredbom br. 1009/2008 treba tumačiti na način da svaki poljoprivrednik, samom činjenicom da je tijekom razdoblja od 1997. do 2002. bio podvrgnut agro‑okolišnim obvezama na temelju uredbi br. 2078/92 i br. 1257/1999, kako je izmijenjena Uredbom br. 2223/2004, ima pravo zahtijevati da se njegov referentni iznos izračuna na temelju objektivnih kriterija i na način kojim se osigurava jednako postupanje prema poljoprivrednicima i izbjegava narušavanje tržišta i tržišnog natjecanja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 5. veljače 2004.#Rieser Internationale Transporte GmbH protiv Autobahnen- und Schnellstraßen-Finanzierungs- AG (Asfinag).#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Predmet C-157/02.


title: Presuda Suda od 8. travnja 1976. # Gabrielle Defrenne protiv Société anonyme belge de navigation aérienne Sabena. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Bruxelles - Belgija. # Predmet 43-75.

text:
PRESUDA SUDA8. travnja 1976.*„Jednake plaće muških i ženskih radnika“U predmetu C-43/75,povodom
 zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Cour de travail u Bruxellesu, s ciljem da u sporu koji se vodi pred tim
sudom između Gabrielle Defrenne, bivše stjuardese, s prebivalištem u Bruxelles-Jetteu,protivSOCIETE ANONYME BELGE DE NAVIGATION AERIENNE SABENA, sa sjedištem u Bruxellesu,SUD,u
 sastavu: R. Lecourt, predsjednik, H. Kutcher i A. O'Keeffe,
predsjednici vijeća, A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore i
 M. Sørensen, suci,nezavisni odvjetnik: M. Trabucci,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresudu1        Presudom
 od 23. travnja 1975., koju je tajništvo Suda zaprimilo 2. svibnja
1975., Cour du travail u Bruxellesu, sukladno članku 177. Ugovora o
Europskoj zajednici, postavio je dva pitanja o učinku i provedbi članka
119. Ugovora koji se odnosi na načelo jednake plaće za jednak rad
muškaraca i žena.2        Ta
 su se dva pitanja pojavila u okviru spora između stjuardese i njezinog
poslodavca, Sabena S.A., radi naknade koju tužiteljica zahtijeva u
glavnom postupku iz razloga što je u razdoblju od 15. veljače 1963. do
1. veljače 1996. kao radnica trpjela diskriminaciju u plaći u usporedbi s
 muškim kolegama koji su obavljali jednak rad u svojstvu stjuarda.3        Prema
 presudi kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku, stranke se slažu
da je rad stjuardese identičan radu stjuarda i da u ovim okolnostima
nije sporno postojanje diskriminacije u plaći na štetu stjuardese
tijekom navedenog razdoblja. Prvo pitanje (izravan učinak članka 119)4        Prvim
 pitanjem želi se saznati uvodi li članak 119. Ugovora izravno u
nacionalno pravo svake države članice načelo jednakosti plaće muškaraca i
 žena za jednak rad i ovlašćuje li stoga radnike, neovisno o nacionalnim
 propisima, da pokrenu postupak pred nacionalnim sudovima kako bi
osigurali poštovanje tog načela.5        U
 slučaju potvrdnog odgovora postavlja se i pitanje od kojeg se datuma
mora priznati takav učinak. 6        Odgovor
 na zadnji dio prvog pitanja dat će se zajedno s odgovorom na drugo
pitanje.7        Pitanje
 izravnog učinka članka 119. mora se razmotriti u svjetlu naravi načela
jednake plaće, cilja ove odredbe i njezinog mjesta u sustavu Ugovora.8        Članak 119. ima dvostruki cilj.9        S
 jedne strane, uzimajući u obzir različite stupnjeve razvoja socijalnog
zakonodavstva u različitim državama članicama, cilj članka 119. je
izbjeći situaciju u kojoj bi poduzeća s poslovnim nastanom u državama
koje su stvarno provele načelo jednake plaće bila u nepovoljnijem
položaju u tržišnoj utakmici unutar Zajednice u odnosu na poduzeća s
poslovnim nastanom u državama koje još nisu uklonile diskriminaciju
ženskih radnika u pogledu plaće.10      S
 druge strane, ova odredba čini dio socijalnih ciljeva Zajednice, koja
nije samo ekonomska unija, već istovremeno treba zajedničkim djelovanjem
 osigurati socijalni napredak i stalno poboljšavanje uvjeta života i
rada europskih naroda, kao što naglašava Preambula Ugovora.11      Ovaj
 je cilj naglašen umetanjem članka 119. u poglavlje posvećeno socijalnoj
 politici, čija uvodna odredba, tj. članak 117., ističe „potrebu
promicanja poboljšavanja životnih i radnih uvjeta radnika, omogućavajući
 time njihovo ujednačavanje u napretku“.12      Iz
 ovog dvostrukog cilja, koji je ujedno ekonomski i socijalan, proizlazi
da je načelo jednake plaće dio temelja Zajednice.13      Navedeno
 razmatranje osim toga objašnjava zašto je Ugovor predvidio potpunu
primjenu tog načela do kraja prve faze prijelaznog razdoblja.14      Kod
 tumačenja ove odredbe stoga nije moguće temeljiti argumente na sporosti
 i otporu koji su u nekim državama članicama odgodili stvarnu primjenu
ovog temeljnog načela.15      Posebice,
 kako se članak 119. pojavljuje u kontekstu ujednačavanja radnih uvjeta u
 smjeru napretka moguće je otkloniti prigovor da bi se taj članak mogao
poštovati i na drugi način, a ne podizanjem najnižih plaća.16      S
 obzirom da su sukladno članku 119. stavku 1. države članice dužne
osigurati i održati „primjenu načela jednake plaće muškaraca i žena za
jednak rad“.17      Stavci
 2. i 3. istog članka dodaju određen broj pojašnjenja koja se odnose na
pojmove plaće i rada iz stavka 1.18      Radi
 provedbe ovih odredaba valja ustanoviti razliku unutar cijelog područja
 primjene članka 119. između, s jedne strane, izravne i otvorene
diskriminacije koja se može utvrditi već i pomoću samih kriterija
jednakog rada i jednake plaće određenih navedenim člankom i, s druge
strane, neizravne i prikrivene diskriminacije koju je moguće utvrditi
samo pomoću detaljnijih nacionalnih ili provedbenih mjera Zajednice.19      Nemoguće
 je ne prepoznati da potpuna provedba cilja iz članka 119., kroz
uklanjanje svake diskriminacije, izravne ili neizravne, između muškaraca
 i žena radnika, ne samo unutar pojedinih poduzeća već i cijelih grana
industrije pa čak i čitavog gospodarskog sustava, može u određenim
slučajevima uključivati određivanje kriterija čija provedba zahtijeva
poduzimanje odgovarajućih mjera na nacionalnoj i razini Zajednice.20      Takvo
 se stajalište tim više nameće jer akti Zajednice o tom pitanju, na koje
 se odnosi odgovor na drugo pitanje, koji provode članak 119. proširuju
uski pojam „jednakog rada“, u skladu osobito s odredbama Konvencije
Međunarodne organizacije rada br. 100. o jednakoj plaći iz 1951., čiji
članak 2. uspostavlja načelo jednake plaće za rad „jednake vrijednosti“21      Među
 oblike izravne diskriminacije koje je moguće utvrditi već i pomoću
kriterija iz članka 119. nužno je ubrojiti osobito one koji proizlaze iz
 zakonskih odredaba ili kolektivnih radnih ugovora i koji se mogu
otkriti na temelju čisto pravne analize.22      Ovo
 je osobito primjenjivo u slučaju nejednake plaće muškaraca i žena za
jednak rad, obavljen u istoj organizaciji ili službi, bilo privatnoj ili
 javnoj.23      U
 takvoj situaciji − kao što pokazuju i utvrđenja presude kojom je upućen
 zahtjev za prethodnu odluku − sud može utvrditi sve činjenice koje mu
omogućuju da odluči prima li radnica nižu plaću nego njezin muški kolega
 koji obavlja jednake poslove.24      U
 najmanju ruku u tim uvjetima članak 119. je izravno primjenjiv i stoga
može za pojedince stvoriti subjektivna prava koja sudovi moraju štititi25      Uostalom,
 nacionalne zakonske odredbe donesene radi provedbe načela jednake plaće
 u pravilu u bitnome samo reproduciraju sadržaj pojmova iz članka 119.
koji se odnose na izravne oblike diskriminacije u slučaju jednakog rada26      Belgijsko
 zakonodavstvo osobito je prikladno za ilustraciju ovog stajališta s
obzirom na to da članak 14. Kraljevskog dekreta br. 40. od 24. listopada
 1967. o zapošljavanju žena samo predviđa pravo radnica na pokretanje
postupaka pred nadležnim sudom radi primjene načela jednake plaće iz
članka 119. na koji jednostavno upućuje.27      Nije moguće pozivati se na pojmove iz članka 119. kako bi se osporio ovaj zaključak.28      Kao
 prvo, nije moguće iznijeti argument protiv izravnog učinka na temelju
uporabe riječi „načelo“ u ovom članku jer se u jeziku Ugovora ovaj pojam
 koristi upravo zato da bi označio određene odredbe kao temeljne, kao
što proizlazi i iz naslova prvog dijela Ugovora koji je posvećen
„načelima“ i iz članka 113., prema kojem se trgovinska politika
Zajednice temelji na „jedinstvenim načelima“.29      Ublažavanje
 tog pojma do te mjere da ga se svede na razinu nejasne deklaracije
neizravno bi utjecalo na same temelje Zajednice i na skladnost njezinih
vanjskih odnosa.30      Također
 je nemoguće temeljiti argumente na činjenici da se članak 119. izričito
 odnosi samo na „države članice“.31      Činjenica,
 kao što je Sud već utvrdio u drugim okolnostima, da su određene odredbe
 Ugovora doista formalno upućene državama članicama ne isključuje
istovremenu dodjelu prava svakom pojedincu koji ima interes za
ispunjenje obveza propisanih tim odredbama.32      Iz
 samog teksta članka 119. proizlazi da on državama nameće obvezu
postizanja rezultata koji se mora obvezno postići u određenom roku.33      Na
 učinkovitost ove odredbe ne može utjecati okolnost da određene države
članice nisu ispunile obvezu propisanu Ugovorom i da zajedničke
institucije nisu dovoljno odlučno reagirale na ovaj propust.34      Prihvatiti
 suprotno stajalište značilo bi riskirati uzdizanje povrede prava u rang
 interpretativnog načela, a usvajanje takvog stajališta ne bi bilo u
skladu sa zadaćom koju Sudu povjerava članak 164. Ugovora.35      Napokon,
 pozivajući se na „države članice“, članak 119. smjera na te države pri
ostvarivanju onih njihovih funkcija koje mogu korisno pridonijeti
provedbi načela jednake plaće.36      Stoga
 je, suprotno onome što je izneseno tijekom postupka, ova odredba daleko
 od toga da samo upućuje na ovlasti nacionalnih zakonodavnih vlasti.37      Pozivanje
 na „države članice“ u članku 119. ne može se stoga tumačiti tako da
isključuje intervenciju sudova u izravnu primjenu Ugovora.38      Ne
 može se prihvatiti ni prigovor da bi primjena načela jednake plaće od
strane nacionalnih sudova uzrokovala izmjene sporazuma koji su
zaključeni u okviru osobne ili profesionalne autonomije kao što su
pojedinačni ugovori o radu i kolektivni ugovori.39      Zapravo,
 s obzirom na prisilnu narav članka 119., zabrana diskriminacije između
muškaraca i žena ne odnosi se samo na djelovanje javnih tijela nego i na
 sve sporazume koji kolektivno reguliraju plaćeni rad kao i na ugovore
između pojedinaca.40      Odgovor
 na prvo pitanje je stoga da se na načelo jednake plaće sadržano u
članku 119. može pozivati pred nacionalnim sudovima i da oni imaju
dužnost osigurati zaštitu prava koje ova odredba dodjeljuje pojedincima,
 posebno u slučaju onih oblika diskriminacije koji izravno proizlaze iz
zakonskih odredaba ili kolektivnih ugovora, kao i u slučajevima kada
muškarci i žene primaju za jednak rad koji se obavlja u istoj
organizaciji ili službi, bilo privatnoj ili javnoj, nejednaku plaću.  Drugo pitanje (provedba članka 119. i ovlasti Zajednice i država članica)41      Drugim
 pitanjem želi se saznati je li članak 119. postao „primjenjiv u
unutarnjem pravu država članica na temelju akata koje su donijela tijela
 Zajednice“ ili treba li „u tom području priznati nacionalnom
zakonodavcu isključivu nadležnost“.42      Sukladno
 onome što je gore već navedeno, ovome pitanju valja pridružiti i
pitanje datuma od kojega se mora priznati izravan učinak članka 119.43      U
 svjetlu svih ovih problema najprije je potrebno ustanoviti kronološki
red akata Zajednice donesenih kako bi se osigurala provedba odredbe čije
 se tumačenje traži.44      Sukladno
 članku 119., primjena načela jednake plaće morala se ravnomjerno
osigurati najkasnije do kraja prve faze prijelaznog razdoblja.45      Iz
 informacija koje je dostavila Komisija proizlazi da u provedbi ovog
načela postoje važne razlike i neusklađenost između različitih država.46      Iako
 je u nekim državama članicama ovo načelo već u bitnom bilo ostvareno i
prije stupanja Ugovora na snagu, bilo na temelju izričitih ustavnih i
zakonskih odredaba bilo na temelju socijalne prakse uspostavljene
kolektivnim ugovorima, u drugim je državama puna provedba ovog načela
trpjela duge odgode.47      U
 toj situaciji države članice su, 30. prosinca 1961., dan uoči isteka
roka određenog člankom 119., donijele rezoluciju o izjednačavanju plaća
za muškarce i žene koja je imala namjeru precizirati neke aspekte
sadržaja načela jednake plaće, istovremeno odgodivši njegovu primjenu u
skladu s planom raspoređenim kroz određeno vremensko razdoblje.48      Na
 temelju odredaba te rezolucije, svaka diskriminacija, izravna i
neizravna, trebala je u potpunosti biti otklonjena do 31. prosinca 1964.49      Iz
 informacija koje je dostavila Komisija proizlazi da nekoliko izvornih
država članica nije poštovalo odredbe te rezolucije, pa je iz tog
razloga, u kontekstu zadaća koje su joj povjerene člankom 155. Ugovora,
Komisija sazvala predstavnike vlada i socijalne partnere kako bi
proučili situaciju i dogovorili mjere radi osiguranja napretka prema
punom ostvarenju cilja propisanog člankom 119. 50      To
 je dovelo do izrade nekoliko uzastopnih izvješća o stanju u izvornim
državama članicama, od kojih ono najnovije od 18. srpnja 1973., rezimira
 sve činjenice.51      U
 zaključku tog izvješća Komisija je najavila svoju namjeru da protiv
onih država članica koje do tog datuma nisu ispunile svoje obaveze iz
članka 119. pokrene postupak zbog propusta države, na temelju članka
169. Ugovora, da se poduzmu potrebne mjere, a da nakon tog upozorenja
ipak nisu uslijedile posljedice.52      Nakon
 slične prepiske s nadležnim tijelima u novim državama članicama
Komisija je u svojem izvješću od 17. srpnja 1974. izjavila da se, što se
 tiče tih država, članak 119. u potpunosti primjenjuje od 1. siječnja
1973. i da je od tog datuma položaj novih država članica izjednačen s
položajem izvornih država članica.53      Vijeće
 je sa svoje strane, kako bi ubrzalo punu provedbu članka 119., donijelo
 10. veljače 1975. Direktivu br. 75/117 o usklađivanju zakonodavstava
država članica koja se odnose na primjenu načela jednake plaće za
muškarce i žene (SL L 45, str. 19.).54      Ta
 Direktiva precizira u nekim vidovima materijalni doseg članka 119. i
osim toga predviđa različite odredbe kojima je u biti svrha poboljšanje
sudske zaštite radnika koji su eventualno bili oštećeni neprimjenom
načela jednake plaće propisanog člankom 119.55      Članak
 8. spomenute Direktive daje državama članicama rok od godine dana da
donesu odgovarajuće zakone, podzakonske akte i upravne mjere.56      Iz
 izričitih odredaba članka 119. slijedi da je primjena načela jednake
plaće za muškarce i žene morala biti osigurana potpuno i nepovratno do
isteka prve faze prijelaznog razdoblja, odnosno do 1. siječnja 1962.57      Rezolucijom
 država članica od 30. prosinca 1961. nije se mogao valjano izmijeniti
rok određen Ugovorom, ne dovodeći u pitanje učinke koje je mogla imati u
 svrhu poticanja i ubrzanja cjelovite provedbe članka 119.58      Naime,
 ne dovodeći u pitanje posebne odredbe, Ugovor se može izmijeniti samo
putem izmjene predviđene člankom 236.59      Štoviše,
 iz navedenog slijedi da zbog nepostojanja prijelaznih odredaba načelo
sadržano u članku 119. proizvodi učinak za nove države članice od
trenutka stupanja na snagu Ugovora o pristupanju, tj. od 1. siječnja
1973.60      Ta
 se pravna situacija nije mogla izmijeniti Direktivom br. 75/117 koja je
 donesena u okviru članka 100. o usklađivanju zakonodavstava, kojoj je
cilj poticanje ispravne primjene članka 119. donošenjem niza mjera koje
je trebalo poduzeti na nacionalnoj razini kako bi se, posebice, uklonili
 neizravni oblici diskriminacije, ali nije mogla umanjiti djelotvornost
tog članka ni promijeniti njegov vremenski učinak.61      Iako
 je članak 119. izričito upućen državama članicama utoliko što im
propisuje obvezu osiguranja u propisanom roku i nakon toga primjene
načela jednake plaće, ta obveza država članica ne isključuje ovlast
Zajednice u tom području.62      Naprotiv,
 postojanje ovlasti na strani Zajednice proizlazi iz toga što je članak
119. jedan od ciljeva Ugovora u okviru „socijalne politike“ koja je
predmet Glave III., a smještena je u trećem dijelu Ugovora posvećenog
„politici Zajednice“.63      U
 nedostatku izričite upute iz članka 119. o funkcijama koje bi Zajednica
 trebala vršiti u cilju provedbe socijalne politike, valja uputiti na
opći sustav Ugovora i na sredstva koja je on uveo, poput onih
predviđenih člancima 100., 155. i po potrebi, 235.64      Kako
 je navedeno u odgovoru na prvo pitanje, nijedna provedbena mjera, bez
obzira na to jesu li je donijele institucije Zajednice ili nacionalna
tijela, ne smije štetno utjecati na izravnu primjenu članka 119.65      Na
 drugo pitanje valja odgovoriti da izvorne države članice moraju u
potpunosti osigurati primjenu članka 119. od 1. siječnja 1962., početka
druge faze prijelaznog razdoblja, a nove države članice od 1. siječnja
1973., dana stupanja na snagu Ugovora o pristupanju.66      Rezolucija država članica od 30. prosinca 1961. nije izmijenila prvi od tih rokova.67      Kako
 je naznačeno u odgovoru na prvo pitanje, Direktiva Vijeća br. 75/117 ne
 dovodi u pitanje izravan učinak članka 119. i rok određen tom
direktivom ne utječe na rokove određene člankom 119. Ugovora o EEZ-u i
Ugovorom o pristupanju.68      Čak
 i u područjima u kojima članak 119. nema izravan učinak, ta se odredba
ne može tumačiti na način da nacionalnom zakonodavcu pridržava
isključivu ovlast za provedbu načela jednake plaće, s obzirom na to da, u
 mjeri u kojoj je takva provedba potrebna, ona može biti ostvarena
kombinacijom mjera Zajednice i nacionalnih mjera.  Vremenski učinci ove presude69      Vlade
 Irske i Ujedinjene Kraljevine upozorile su Sud na moguće gospodarske
posljedice priznavanja izravnog učinka odredbama članka 119., s obzirom
na to da bi takva odluka u mnogim područjima gospodarskog života mogla
rezultirati zahtjevima koji datiraju unazad do trenutka kad su takvi
učinci nastali.70      Uzevši
 u obzir velik broj osoba zainteresiranih za podnošenje takvih zahtjeva,
 a koje poduzeća nisu mogla predvidjeti, mogle bi nastati ozbiljne
posljedice na njihovu financijsku situaciju do te mjere da bi neka
poduzeća mogla završiti u stečaju.71      Iako
 se praktične posljedice svake sudske odluke moraju brižljivo uzeti u
obzir, ne može se ići tako daleko da se umanji objektivnost prava i
ugrozi njegova buduća primjena zbog mogućih posljedica koje bi neka
sudska odluka mogla imati retroaktivno.72      Ipak,
 s obzirom na ponašanje nekoliko država članica i stajališta koja je
Komisija zauzela i više puta iznijela zainteresiranim krugovima, valja
iznimno uzeti u obzir da su, tijekom dužeg razdoblja, zainteresirane
stranke bile navođene da održe praksu koja je bila suprotna članku 119.,
 ali ne još i zabranjena njihovim nacionalnim pravom.73      To
 što Komisija nije, usprkos upozorenjima, podnijela tužbe zbog povrede
obveze države na temelju članka 169. protiv država članica na koje se to
 odnosilo, vjerojatno je učvrstilo pogrešan dojam o učincima članka 119.74      U
 tim okolnostima valja utvrditi da, s obzirom da opća razina u kojoj su
iznosi plaće trebali biti određeni nije poznata, važni razlozi pravne
sigurnosti koji utječu na sve uključene interese, kako javne tako i
privatne, u načelu onemogućavaju ponovno preispitivanje plaća za
proteklo razdoblje.75      Stoga
 se na izravan učinak članka 119. ne može pozivati u potporu zahtjevima
koji se odnose na razdoblja plaće koje prethodi datumu donošenja ove
presude, osim kad se radi o radnicima koji su već pokrenuli sudski
postupak ili postavili istovrstan zahtjev. Troškovi76      Troškovi Komisije Europskih zajednica, koja je podnijela očitovanja Sudu, ne nadoknađuju se.77      Budući
 da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred Cour de travail u Bruxellesu koji je uputio zahtjev, na
tom je sudu da odluči o troškovima postupka.slijedom navedenog,SUD na temelju zahtjeva koje mu je podnio Cour de travail u Bruxellesu presudom od 23. travnja 1975. odlučuje:1)      Pred
 nacionalnim sudovima može se pozivati na načelo da muškarci i žene
moraju primati jednaku plaću, koje je propisano člankom 119. Ti sudovi
dužni su osigurati zaštitu prava koja ta odredba dodjeljuje pojedincima,
 posebice u slučaju onih oblika diskriminacije koji izravno proizlaze iz
 zakonskih odredaba ili kolektivnih ugovora, kao i u slučajevima kada
muškarci i žene za jednak rad obavljen u istoj organizaciji ili službi,
bilo privatnoj ili javnoj, primaju nejednaku plaću.2)      Primjenu
 članka 119. morale su u potpunosti osigurati izvorne države članice od
1. siječnja 1962., početka druge faze prijelaznog razdoblja, a nove
države članice od 1. siječnja 1973., dana stupanja na snagu Ugovora o
pristupanju. Rezolucija država članica od 30. prosinca 1961. nije
izmijenila prvi od tih rokova.3)      Direktiva
 Vijeća br. 75/117 ne dovodi u pitanje izravan učinak članka 119. i rok
određen tom direktivom ne utječe na rokove određene člankom 119. Ugovora
 o EEZ-u i Ugovorom o pristupanju.4)      Čak
 i u područjima u kojima članak 119. nema izravan učinak, ta se odredba
ne može se tumačiti na način da nacionalnom zakonodavcu pridržava
isključivu ovlast za provedbu načela jednake plaće, s obzirom na to da, u
 mjeri u kojoj je takva provedba potrebna, ona može biti ostvarena
kombinacijom mjera Zajednice i nacionalnih mjera.5)      Osim
 kad se radi o radnicima koji su već pokrenuli sudski postupak ili
postavili istovrstan zahtjev, na izravan učinak članka 119. ne može se
pozivati u potporu zahtjeva koji se odnose na razdoblja plaće koje
prethodi datumu donošenja ove presude.LecourtKutscherO'KeeffeDonner                  Mertens de Wilmars            PescatoreSørensenObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 8. travnja 1976.Tajnik       PredsjednikA. Van Houte       R. Lecourt


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. prosinca 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-280/05.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. svibnja 2007. # SGL Carbon AG protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Predmet C-328/05 P.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 24. listopada 2013.#Andreas Ingemar Thiele Meneses protiv Region Hannover.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Hannover.#Građanstvo Unije ‐ Članci 20. i 21. UFEU‑a – Pravo slobodnog kretanja i boravka – Državljanin države članice – Studij u drugoj državi članici – Dodjela financijske pomoći za obrazovanje – Uvjet prebivališta – Mjesto obrazovanja u državi članici u kojoj se nalazi prebivalište podnositelja zahtjeva ili u njoj susjednoj državi članici – Ograničeno odstupanje – Posebne okolnosti na strani podnositelja zahtjeva.#Predmet C-220/12.

text:
      PRESUDA SUDA (treće vijeće)
   24. listopada 2013. (
         *1
      )
   „Građanstvo Unije — Članci 20. i 21. UFEU‑a — Pravo slobodnog kretanja i boravka — Državljanin države članice — Studij u drugoj državi članici — Dodjela financijske pomoći za obrazovanje — Uvjet prebivališta — Mjesto obrazovanja u državi članici u kojoj se nalazi prebivalište podnositelja zahtjeva ili u njoj susjednoj državi članici — Ograničeno odstupanje — Posebne okolnosti na strani podnositelja zahtjeva“
   U predmetu C‑220/12,
   povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Verwaltungsgericht Hannover (Savezna Republika Njemačka), odlukom od 20. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 11. svibnja 2012., u postupku

      Andreas Ingemar Thiele Meneses

   protiv

      Region Hannover,
   SUD (treće vijeće),
   u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
   nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
   tajnik: C. Strömholm, administratorica,
   uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. ožujka 2013.,
   uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

            —

            za A. I. Thielea Menesesa, R. Braun, Rechtsanwalt,

            —

            za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

            —

            za dansku vladu, C. Thorning, u svojstvu agenta,

            —

            za grčku vladu, G. Papagianni, u svojstvu agenta,

            —

            za Europsku komisiju, V. Kreuschitz i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 20. i 21. UFEU‑a.

            2

            Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između A. I. Thielea Menesesa, njemačkog državljanina s prebivalištem u Istanbulu (Turska) i Region Hannover (Hannoverska regija), Služba za financijsku pomoć za obrazovanje, povodom odbijanja dodjele financijske pomoći A. I. Thieleu Menesesu za studij u Nizozemskoj.

      Pravni okvir

            3

            Članak 4. naslovljen „Obrazovanje u tuzemstvu” Saveznog zakona o individualnom poticanju obrazovanja [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], u verziji objavljenoj 7. prosinca 2010. (BGB1. I, str. 1952., u daljnjem tekstu: BAföG), navodi sljedeće:
            „Podložno člancima 5. i 6., financijska pomoć za obrazovanje dodjeljuje se za obrazovanje u tuzemstvu.”

            4

            Članak 5. BAföG‑a naslovljen „Obrazovanje u inozemstvu” glasi:
            „1.   Prebivalište u smislu ovog Zakona je mjesto koje nije tek privremeno središte životnih interesa osobe, pri čemu nije važna namjera stalnog nastanjenja u tom mjestu; mjesto u kojem osoba boravi isključivo u svrhu obrazovanja nije stalno prebivalište te osobe.
            2.   Studenti koji imaju prebivalište na njemačkom državnom području i koji studiraju u obrazovnim ustanovama u inozemstvu imaju pravo na financijsku pomoć za obrazovanje ako
            […]

                     3)

                     student […] započinje ili nastavlja svoje obrazovanje u obrazovnoj ustanovi koja se nalazi u državi članici Europske unije ili u Švicarskoj.

               […]”

            5

            Članak 6. BAföG‑a, naslovljen „Financijska pomoć za obrazovanje Nijemaca u inozemstvu” propisuje:
            „Njemačkim državljanima u smislu temeljnog zakona, koji imaju prebivalište u stranoj državi i u toj državi ili u nekoj od njoj susjednih država pohađaju obrazovnu ustanovu, može biti dodjeljena financijska pomoć za obrazovanje ako posebne okolnosti konkretnog slučaja to opravdavaju. Karakter i trajanje dodjele pomoći kao i uzimanje u obzir dohotka i imovine utvrđuju se u odnosu na posebne okolnosti države boravka.”

            6

            Članak 16. BAföG‑a naslovljen „Trajanje financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu” glasi:
            „1.   Za obrazovanje u inozemstvu, u smislu članka 5. stavka 2. točke 1. ili stavka 5., financijska pomoć za obrazovanje isplaćuje se najdulje u trajanju od jedne godine […]
            […]
            3.   U slučajevima iz članka 5. stavka 2. točaka 2. i 3., primanje financijske pomoći za obrazovanje nije podložno vremenskom ograničenju propisanom u stavcima 1. i 2., međutim kada je riječ o slučajevima iz članka 5. stavka 2. točke 3., financijska pomoć se isplaćuje na razdoblje dulje od jedne godine samo ako je student, u slučaju da je započeo svoj boravak u inozemstvu nakon 31. prosinca 2007., imao već najmanje tri godine prebivalište na njemačkom državnom području. ”

            7

            Članak 6. BAföG‑a nadopunjen je upravnim odredbama koje se odnose na BAföG (Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Bundesausbildungsfördeungsgesetz, u daljnjem tekstu: BAföGVwV) koje predviđaju:
            „6.0.1 […]
            U pravilu, i za razliku od studija u Njemačkoj, ne dodjeljuje se financijska pomoć za obrazovanje u inozemstvu.
            6.0.2 Student mora u prvom redu tražiti financijsku pomoć za obrazovanje u zemlji u kojoj boravi.
            […]
            6.0.10 […] Studente čije se prebivalište nalazi u drugoj državi u prvom se redu upućuje na studij u Njemačkoj.
            […]
            6.0.12 Glede studenata kojih su potrebe utvrđene na temelju članka 13., nemogućnost pohađanja studija u Njemačkoj može biti posljedica:

                     a)

                     osobnog stanja studenta: na primjer, bolest ili invaliditet studenta zbog čega mu je potrebna pomoć roditelja ili bliže rodbine ili mora boraviti u zdravstvenoj ustanovi u inozemstvu;

                     b)

                     osobnog ili bliskog obiteljskog okruženja: na primjer, bolest, invaliditet ili krhko zdravlje roditelja ili druge bliže rodbine, zbog čega je potrebna njegova prisutnost da im pruži potrebnu njegu;

                     c)

                     razloga vezanih uz studij: na primjer, u državi u kojoj boravi, student pohađa njemačku obrazovnu ustanovu koja je po uvjetima upisa, karakteru i sadržaju obrazovnog programa koji nudi te stručnoj kvalifikaciji koja se stječe po završetku obrazovanja istovjetna odgovarajućim obrazovnim ustanovama u Njemačkoj […];

                     d)

                     ekonomskih razloga: na primjer, roditelji studenta se tijekom njegovog obrazovanja nalaze u teškoj i neizvjesnoj ekonomskoj situaciji i imaju pravo na pomoć za uzdržavanje na temelju članka 119. Saveznog zakona o socijalnoj skrbi [Bundessozialhilfegesetz] […] pa bi studentov prekid obrazovanja u inozemstvu ili nastavak obrazovanja u Njemačkoj predstavljali dodatne teškoće;

                     e)

                     obiteljske veze s jednom od skupina osoba koje su navedene u točki 6.0.5, ako su te osobe premještene u drugu državu na nalog ili inicijativu poslodavca.”

      Glavni postupak i prethodno pitanje

            8

            Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da A. I. Thiele Meneses, njemački državljanin rođen u Brazilu 1989., ima prebivalište u Istanbulu gdje žive njegovi roditelji.

            9

            A. I. Thiele Meneses se od 2001. do 2004. školovao u njemačkim školama u Istanbulu, od 2004. do 2007. u Barceloni i od 2007. do 2009. ponovno u Istanbulu. U lipnju 2009. je maturirao („Abitur”). Tužitelj u glavnom postupku boravio je od lipnja 2009. do travnja 2010. u Južnoj Americi gdje je, među ostalim, odradio tromjesečnu vježbeničku praksu u Santiagu (Čile). Tijekom ljetnog semestra 2010. započeo je studij prava na Sveučilištu u Wüzburgu (Njemačka).

            10

            Tijekom zimskog semestra 2010/2011 A. I. Thiele Meneses promijenio je sveučilište i započeo studij prava na Sveučilištu u Maastrichtu (Nizozemska) gdje je zasnovao još jedno prebivalište.

            11

            Dana 11. kolovoza 2010. tužitelj u glavnom postupku podnio je pri Region Hannover zahtjev za dodjelu financijske pomoći za obrazovanje za studij na Sveučilištu u Maastrichtu.

            12

            Region Hannover je odlukom od 12. listopada 2010. odbila taj zahtjev uz obrazloženje da se financijska pomoć za obrazovanje njemačkih državljana koji borave u inozemstvu na temelju članka 6. BAföG‑a dodjeljuje samo u posebnim okolnostima. One, prema Region Hannover, ne postoje u slučaju tuženika u glavnom postupku.

            13

            A. I. Thiele Meneses je 15. studenoga 2010. podnio tužbu protiv te odluke pred Verwaltungsgericht Hannover, ističući da mu se odbijanjem dodjele financijske pomoći za obrazovanje povrjeđuje pravo na slobodno kretanje koje ima na temelju članaka 20. i 21. UFEU‑a jer ga navedene odredbe, s obzirom na to da se njegovo prebivalište nalazi u Turskoj i da nema pravo na financijsku pomoć za obrazovanje na temelju BAföG‑a osim ako ne nastavi studij u Njemačkoj, sprječavaju da uživa temeljne slobode koje ima na temelju UFEU‑a.

            14

            Sud koji je uputio zahtjev razmatra pitanje usklađenosti nacionalnih odredaba kao što su članci 5. i 6. BAföG‑a s člancima 20. i 21. UFEU‑a. Taj sud drži da ograničavanjem prava na financijsku pomoć za obrazovanje u inozemstvu samo na njemačke državljane koji borave u Njemačkoj te odredbe stavljaju u nepovoljniji položaj određenu skupinu državljana Unije koji prije početka studija imaju prebivalište u državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke. Članak 5. stavak 2. prva rečenica točka 3. BAföG‑a može odvratiti njemačkog državljanina s prebivalištem izvan Njemačke, ali ne nužno unutar Europske unije, da se preseli u drugu državu članicu, a ne u Saveznu Republiku Njemačku, kako bi tamo započeo ili nastavio studij.

            15

            Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, taj je nedostatak samo djelomično ublažen člankom 6. BAföG‑a jer se taj članak ne primjenjuje na sve obrazovne programe u svim državama članicama, nego je njegova primjena naprotiv ograničena na državu članicu u kojoj se nalazi prebivalište podnositelja zahtjeva za financijsku pomoć te na njoj susjedne države članice. Osim toga, članak 6. BAföG‑a ne daje nikakvo pravo na financijsku pomoć kada se ista dodjeljuje samo u posebnim okolnostima i prema slobodnoj ocjeni Region Hannover. Dakle, članak 6. BAföG‑a također odvraća građane Unije s prebivalištem u inozemstvu od odlaska u države članice po svom izboru kako bi tamo započeli ili nastavili studij.

            16

            Pod tim je okolnostima Verwaltungsgericht Hannover odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Protivi li se pravo slobodnog kretanja i boravka ‐ dodijeljeno građaninu Unije člancima 20. i 21. UFEU‑a ‐ nacionalnom pravnom propisu na temelju kojeg njemački državljanin koji ima prebivalište izvan [Njemačke] nema pravo na dodjelu financijske pomoći za obrazovanje na osnovi pohađanja obrazovne ustanove osim ako se ona ne nalazi u državi u kojoj ima prebivalište ili u njoj susjednoj državi i ako k tome dodjelu takve financijske pomoći ne opravdavaju posebne okolnosti predmetnog slučaja?”

      O prethodnom pitanju

            17

            Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi u biti saznati treba li se članke 20. i 21. UFEU‑a tumačiti u smislu da se protive pravnom propisu države članice poput ovoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji za dodjeljivanje financijske pomoći za obrazovanje za studij u drugoj državi članici podnositelju zahtjeva u načelu postavlja jedan jedinstven uvjet, tj. uspostavu prebivališta u smislu tog propisa na državnom području i koji u slučaju podnositelja zahtjeva koji je domaći državljanin bez prebivališta na tom državnom području priznaje pravo na financijsku pomoć za obrazovanje u inozemstvu samo u državi članici u kojoj podnositelj zahtjeva ima prebivalište ili u njoj susjednoj državi članici i to samo ako to opravdavaju posebne okolnosti.

            18

            Najprije valja ukazati na to da A. I. Thiele Meneses uživa kao njemački državljanin u skladu s člankom 20. stavkom 1. UFEU‑a status građanina Unije i da se u odnosu na državu članicu svojeg podrijetla može, po potrebi, pozvati na prava povezana s tim statusom (vidjeti presude od 26. listopada 2006., Tas–Hagen i Tas, C‑192/05, Recueil, str. I‑10451., točku 19.; od 23. listopada 2007., Morgan i Bucher, C‑11/06 i C‑12/06, Recueil, str. I‑9161., točku 22. i od 18. srpnja 2013, Prinz i Seeberger, C‑523/11 i C‑585/11, točku 23. i navedenu sudsku praksu).

            19

            Kao što je Sud u više navrata odlučio, status građanina Unije ima svrhu biti temeljni status državljana država članica koji onima od tih državljana koje se nalaze u istoj situaciji omogućava da se u području primjene UFEU‑a ratione materiae, neovisno o njihovom državljanstvu i ne dovodeći u pitanje iznimke izričito predviđene s tim u vezi, prema njima primjenjuje isti pravni postupak (presude 11. srpnja 2002., D’Hoop, C‑224/98, Recueil, str. I‑6191., točka 28.; od 21. veljače 2013., L. N., C‑46/12, još neobjavljena u Recueil, točka 27., gore navedena presuda Prinz i Seeberger, točka 24. i navedena sudska praksa).

            20

            Među situacije koje pripadaju u područje primjene prava Unije ubrajaju se one koje se tiču ostvarivanja temeljnih prava zajamčenih Ugovorom, a posebice i one kod kojih je riječ o pravu na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica iz članka 21. UFEU‑a (gore navedene presude Morgan i Bucher, točka 23.; Prinz i Seeberger, točka 25. i navedena sudska praksa).

            21

            S tim u vezi, budući da države članice, na temelju članka 165. stavka 1. UFEU‑a, imaju nadležnost nad obrazovnim programom i organizacijom svojih obrazovnih sustava, one tu nadležnost moraju ostvarivati uz poštovanje prava Unije, a posebice odredaba Ugovora o slobodi kretanja i boravka na državnom području država članica kako je ista određena člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti gore navedene presude Morgan i Bucher, točku 24.; Prinz i Seeberger, točku 26. i navedenu sudsku praksu).

            22

            Potom valja utvrditi da nacionalni pravni propis koji dovodi pojedine vlastite državljane u nepovoljniji položaj samo zbog toga što su oni ostvarivali slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici predstavlja ograničenje sloboda koje su člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a priznate svim građanima Unije (vidjeti presude od 18. srpnja 2006., De Cupyer, C‑406/04, Recueil, str. I‑6947., točku 39.; gore navedene presude Morgan i Bucher, točku 25. te Prinz i Seeberger, točku 27.).

            23

            Ugovorom otvorene mogućnosti na području slobodnog kretanja građana Unije ne bi naime mogle razviti svoj puni učinak ako bi se državljanina neke države članice moglo odvratiti od njihova korištenja preprekama koje su nastale zbog njegovog boravka u drugoj državi članici, a slijedom pravnog propisa države njegovog podrijetla koji negativne posljedice za tog građanina veže uz samu činjenicu korištenja tih mogućnosti (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu D’Hoop, točku 31.; od 29. travnja 2004., Pusa, C‑224/02, Recueil, str. I‑5763., točku 19.; te gore navedene presude Morgan i Bucher, točku 26. i Prinz i Seeberger, točku 28.).

            24

            Navedeno je osobito važno u podučju obrazovanja, s obzirom na ciljeve koje nastoje ostvariti članak 6. točka (e) UFEU‑a i članak 165. stavak 2. druga alineja UFEU‑a, tj. među ostalim poticanje mobilnosti studenata i profesora, posebno na području obrazovanja (vidjeti gore navedenu presudu D’Hoop, točku 32.; presudu od 7. srpnja 2005. Komisija/Austrija, C‑147/03, Recueil, str. I‑5969., točku 44.; gore navedene presude Morgan i Bucher, točku 27. te Prinz i Seeberger, točku 29.).

            25

            Nadalje, valja ukazati na to da pravo Unije ne nameće nikakve obveze državama članicama da predvide sustav davanja financijske pomoći za obrazovanje u drugoj državi članici. Međutim, kada država članica uredi sustav financijske pomoći za obrazovanje tako da studenti ostvaruju pravo na financijsku pomoć za obrazovanje, ona je dužna osigurati da načini na koje se ta pomoć dodjeljuje ne predstavljaju neopravdano ograničenje prava na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica (u tom smislu vidjeti gore navedene presude Morgan i Bucher, točku 28. te Prinz i Seeberger, točku 30.).

            26

            U ovom slučaju neosporno je da je tužitelj u glavnom postupku, koji u smislu BaföG‑a čitavo vrijeme ima prebivalište u Turskoj, započeo studij prava u Njemačkoj, a zatim se nakon jednog semestra prebacio na drugo sveučilište kako bi nastavio studij u Nizozemskoj. Iz spisa također proizlazi da tužitelj ne želi studirati ni u Turskoj niti u susjednoj državi i da prema ocjeni Region Hannover nijedna osobna okolnost studenta ne opravdava dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu.

            27

            Međutim, valja utvrditi da uvjet prebivališta, na način kako je propisan u članku 5. stavku 2. BAföG‑a, predstavlja ograničenje prava na slobodno kretanje i boravak koje na temelju članka 21. UFEU‑a uživaju svi građani Unije, čak i u slučaju kada se taj uvjet bez razlike primjenjuje na njemačke državljane i na druge građane Unije (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Prinz i Seeberger, točku 31.). Na postojanje takvog ograničenja ne utječe činjenica da nacionalni pravni propis o kojem jer riječ u glavnom postupku u članku 6. BAföG‑a propisuje mogućnost da njemački državljani izbjegnu primjenu takvog uvjeta pod posebnim točno određenim okolnostima jer im time ipak nije osigurano potpuno uživanje njihovog prava slobodnog kretanja i boravka.

            28

            Uzimajući u obzir učinak koji ostvarivanje slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici može imati na pravo na financijsku pomoć za obrazovanje, takav propis može građane Unije odvratiti od ostvarivanja te slobode (gore navedena presuda Prinz i Seeberger, točka 32.).

            29

            Ograničenje koje proizlazi iz propisa o kojem je riječ u glavnom postupku može se, prema pravu Unije, opravdati jedino ako počiva na objektivnim razlozima od općeg interesa koji su neovisni o državljanstvu osoba u pitanju i ako je razmjerno legitimnom cilju koji se nacionalnim pravom želi postići (u tom smislu vidjeti gore navedene presude de Cuyper, točka 40.; Morgan i Bucher, točka 33. te Prinz i Seeberger, točka 33.). Iz sudske prakse Suda proizlazi da je određena mjera razmjerna ako se njome može ostvariti namjeravani cilj i ako ne prelazi ono što je potrebno za ostvarenje tog cilja (gore navedene presude de Cuyper, točka 42.; Morgan i Bucher, točka 33. te Prinz i Seeberger, točka 33.).

            30

            Tvrdnje koje su izložene Sudu, a kojima se opravdava spomenuto ograničenje izneseno u točki 27. ove presude, treba razmotriti uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u prethodnoj točki.

            31

            Prema mišljenju njemačke vlade, iako odredbe BAföG‑a ograničavaju slobodu kretanja i boravka, one su opravdane objektivnim razlozima od općeg interesa. S tim u vezi, neovisno o tome živi li njemački državljanin u Njemačkoj ili u inozemstvu, kada je riječ o financijskoj pomoći za obrazovanje na temelju BAföG‑a, on se u prvom redu upućuje na studiranje na području Njemačke. Tako njemačka vlada smatra da nacionalni propis dopušta subvencioniranje studija u inozemstvu samo iznimno u slučaju da nije razumno očekivati da će student studirati u toj državi članici i samo u državi u kojoj podnositelj zahtjeva ima prebivalište, ili u njoj susjednoj državi. Dakle, iznimka predviđena u članku 6. BAföG‑a ima ograničen doseg i nije joj svrha stvoriti opći sustav financiranja obrazovanja njemačkih državljana s prebivalištem u inozemstvu. Nadalje, njemačka vlada podsjeća da kriterij veze podnositelja zahtjeva s njemačkim državnim područjem ostaje preduvjet za dodjelu financijske pomoći za obrazovanje na temelju BAföG‑a.

            32

            Njemačka vlada također ističe da nacionalni pravni propis ide za ostvarenjem triju ciljeva, a to su osiguranje minimalnog stupnja integriranosti podnositelja zahtjeva za dodjelu financijske pomoći u društvo države članice koja dodjeljuje financijsku pomoć, gospodarski cilj sprečavanja prekomjernog opterećenja i očuvanje nacionalnog regulatornog okvira za dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu te promicanje prekogranične mobilnosti studenata.

            33

            Kao prvo, ta vlada tvrdi da regulatorni okvir BAföG‑a ima za cilj jamčiti minimalni stupanj integriranosti podnositelja zahtjeva za dodjelu financijske pomoći u društvo države članice koja je dodjeljuje.

            34

            S tim u vezi valja ukazati na činjenicu da, kako integriranost studenta tako i volja da se provjeri postojanje određene veze između društva predmetne države članice koja je u pitanju i korisnika financijske pomoći poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, mogu predstavljati objektivne razloge od općeg interesa koji opravdavaju takvo uvjetovanje dodjele financijske pomoći koje utječe na slobodno kretanje građana Unije (u tom smislu vidjeti gore navedene presude D’Hoop, točku 38.; Tas‑Hagen i Tas, točku 35.; presudu od 22. svibnja 2008., Nerkowska, C‑449/06, Recueil, str. I‑3993., točku 37. i presudu od 1. listopada 2009., Gottwald, C‑103/08, Recueil, str. I‑9117., točku 32.).

            35

            Sud je priznao da može biti opravdano za državu članicu da ona, kako bi izbjegla da dodjela financijske pomoći namijenjene podmirivanju troškova života studenata koji dolaze iz drugih država članica postane prekomjerno opterećenje koje bi moglo imati posljedice na ukupnu razinu financijske pomoći koju ta država može dodijeliti, takvu financijsku pomoć dodjeljuje samo onim studentima koji su pokazali određen stupanj integriranosti u društvo navedene države i da se slična argumentacija, ako za neku državu članicu postoji opasnost da bi morala snositi takvo prekomjerno opterećenje, u načelu može primijeniti na dodjelu financijske pomoći za obrazovanje od strane te države članice studentima koji žele pohađati studij u drugim državama članicama (presuda od 15. ožujka 2005., Bidar, C‑209/03, Recueil, str. I‑2119., točke 56. i 57.; gore navedene presude Morgan i Bucher, točke 43. i 44. i Prinz i Seeberger, točka 36.).

            36

            Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, dokaz koji država članica zahtijeva radi pokazivanja postojanja stvarne veze integriranosti ne smije imati pretjerano isključujući karakter koji bi se očitovao u neopravdanom davanju prednosti jednom elementu koji nije nužno pokazatelj stvarnog i učinkovitog stupnja integriranosti između podnositelja zahtjeva i te države članice i koji istovremeno isključuje sve druge relevantne pokazatelje (vidjeti gore navedenu presudu D’Hoop, točku 39.; presudu od 21. srpnja 2011., Stewart C‑503/09, Recueil, str. I‑6497., točku 95.; presudu od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, točku 62.; presudu od 20. lipnja 2013., Giersch i drugi, C‑20/12, točku 76. te gore navedenu presudu Prinz i Seeberger, točku 37.).

            37

            Glede stupnja veze korisnika financijske pomoći s društvom države članice koja je dodjeljuje, a u slučaju kada dodjela financijske pomoći nije regulirana pravom Unije poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, Sud je presudio da države članice imaju širok diskrecijski prostor kod određivanja kriterija procjene takve veze (u tom smislu vidjeti gore navedene presude Tas Hagen i Tas, točka 36. kao i Gottwald, točka 34.).

            38

            Međutim, u tom smislu Sud je već utvrdio da jedan jedinstven uvjet prebivališta, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, krije opasnost da isključi od dobivanja predmetne financijske pomoći one studente koji usprkos činjenici da nisu boravili u Njemačkoj tijekom neprekinutog razdoblja od tri godine neposredno prije početka studija u inozemstvu ipak imaju veze koje ih u dovoljnoj mjeri vežu s njemačkim društvom. To može biti slučaj kada student ima državljanstvo predmetne države članice i kada je u toj državi proveo značajan dio svog školovanja ili zbog drugih čimbenika, poput primjerice njegove obitelji, zaposlenja, znanja jezika ili postojanja drugih društenih ili ekonomskih veza (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Prinz i Seeberger, točku 38.).

            39

            U predmetnom slučaju članak 6. BAföG‑a dopušta odstupanje od uvjeta neprekidnog trogodišnjeg prebivališta u Njemačkoj kada je riječ o njemačkim državljanima s prebivalištem u inozemstvu. Međutim, njemačka je vlada u očitovanjima podnesenim Sudu i na raspravi upozorila da se odstupanje predviđeno spomenutim člankom 6. BAföG‑a mora tumačiti strogo i da predstavlja iznimku. U tom smislu, ona ukazuje na to da se članak 6. koji je nadopunjen BAföGVwV‑om primjenjuje jedino na situacije u kojima su podnositelji zahtjeva za dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u nemogućnosti pohađati studij u Njemačkoj. BAföGVwV navodi osobito bolest ili invaliditet podnositelja zahtjeva ili njegovih roditelja kojima je potrebna njega kao i druge razloge vezane za istovjetnost studija ili ekonomsku situaciju roditelja podnositelja zahtjeva.

            40

            Iz svega toga proizlazi da primjena tih odstupanja uopće ne ovisi o postojanju veze između podnositelja zahtjeva za dodjelu financijske pomoći i njemačkog društva. Iz tog razloga odredbe o odstupanju ne mogu ostvariti cilj integracije koji je iznijela njemačka vlada. U tim okolnostima proizlazi da je uvjet prebivališta o kojem je riječ u glavnom postupku istovremeno i previše isključiv i previše neizvjestan jer neopravdano daje prednost elementu koji nije nužno pokazatelj stupnja integriranosti podnositelja zahtjeva u društvo države članice u trenutku podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć. Stoga se nacionalni pravni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne može smatrati razmjernim spomenutom cilju integracije.

            41

            Stoga proizlazi da je jedino sud koji je uputio zahtjev nadležan ispitati činjenice i istražiti moguću vezu između tužitelja u glavnom postupku i Savezne Republike Njemačke, s obzirom na to da je A. I. Thiele Meneses njemački državljanin koji je rođen u Brazilu i koji nikada nije imao prebivalište u Njemačkoj, ali se obrazovao u njemačkim školama u Španjolskoj i Turskoj.

            42

            Kao drugo, njemačka vlada ističe da predmetne odredbe BAföG‑a imaju za cilj izbjeći da država koja isplaćuje financijsku pomoć trpi prekomjerno opterećenje, što osigurava očuvanje nacionalnog regulatornog okvira za dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu. Prema njezinom mišljenju, sprječavanje prekomjernog opterećenja i održanje nacionalnog regulatornog okvira dodjele financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu spadaju u ciljeve od općeg interesa koji mogu opravdati ograničenje temeljnih sloboda dodijeljenih člancima 20. i 21. UFEU‑a.

            43

            S tim u vezi valja podsjetiti da, iako proračunski razlozi mogu biti temelj izbora socijalne politike države članice i mogu utjecati na karakter i doseg mjera socijalne zaštite koje država želi donijeti, oni, međutim, ne mogu sami za sebe predstavljati cilj takve politike (u tom smislu vidjeti presude od 20. ožujka 2003., Kutz‑Bauer, C‑187/00, Recueil, str. I‑2741., točku 59. i od 10. ožujka 2005., Nikoloudi, C‑196/02, Recueil, str. I‑1789., točku 53.). Isključivo ekonomski ciljevi ne mogu biti važni razlozi u općem interesu koji opravdavaju ograničenje temeljne slobode koju jamči Ugovor (vidjeti po sličnosti presudu od 17. ožujka 2005., Kranemann, C‑109/04, Recueil, str. I‑2421., točku 34. i navedenu sudsku praksu kao i presudu od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C‑384/08, Recueil, str. I‑2055., točku 55.).

            44

            Iz toga proizlazi da se isključivo ekonomski cilj na koji se poziva njemačka vlada ne može smatrati važnim razlogom u općem interesu koji može objektivno opravdati predmetni pravni propis.

            45

            Osim toga, njemačka vlada je na raspravi također zastupala stajalište da taj ekonomski cilj podupire i integracijski cilj te ide za tim da osigura da pravo na financijsku pomoć za obrazovanje imaju samo oni podnositelji zahtjeva koji dokažu dostatnu vezu s državom članicom koja davanja isplaćuje. Dakle, taj cilj ima i neekonomsku svrhu koja može opravdati ograničenje temeljnih sloboda.

            46

            Sud je u točki 40. ove presude već utvrdio da je u svakom slučaju uvjet prebivališta, unatoč ograničenom odstupanju od njega, svakako istodobno i previše opći i previše isključiv. To ograničenje slobode kretanja i boravka se stoga ne može smatrati razmjernim namjeravanom ekonomskom cilju koji zastupa njemačka vlada.

            47

            Kao treće, prema mišljenju njemačke vlade, nacionalni pravni propis ima za cilj poticati mobilnost u području obrazovanja. Također, pravni propis o kojem je riječ u glavnom postupku takav je da potiče studente koji su skloni studirati isključivo u Njemačkoj da studiraju u inozemstvu, a nacionalno tržište rada imalo bi koristi od te mobilnosti jer će se oni, s obzirom na prebivalište u Njemačkoj, u pravilu vratiti u državu članicu koja isplaćuje davanja. Naprotiv, podnositelj zahtjeva koji boravi u inozemstvu i želi studirati na stranom jeziku u drugoj državi članici nije ohrabren uključiti se u njemačko tržište rada. Dakle, mjere koje predviđa BAföG omogućuju postizanje navedenog cilja i ne prelaze ono što je potrebno da ga dostignu.

            48

            U tom smislu, Sud je već odlučio da je cilj promicanja mobilnosti studenata cilj koji je od općeg interesa i da je jedna od aktivnosti koje su člankom 165. UFEU‑a povjerene Uniji u okviru politike obrazovanja, strukovnog obrazovanja, mladih i sporta te da mobilnost u obrazovanju i strukovnom obrazovanju čini sastavni dio slobodnog kretanja osoba i jedan je od glavnih ciljeva djelovanja Unije (vidi presudu od 14. srpnja 2012, Komisija/Nizozemska, C‑542/09, točku 71.).

            49

            Stoga bi opravdanje kao što je promicanje mobilnosti studenata moglo predstavljati važni razlog u općem interesu koji bi mogao opravdati ograničenje poput onoga u predmetnom slučaju. Međutim, kao što je navedeno u točki 29. ove presude, propis koji ograničava temeljnu slobodu zajamčenu Ugovorom, poput prava na slobodno kretanje i boravak građana Unije, može biti valjano opravdan samo ako jamči ostvarenje legtimnog namjeravanog cilja i ne nadilazi ono što je potrebno da bi ga se ostvarilo (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Nizozemska, točku 73.)

            50

            Međutim, u svakom slučaju Sud je već u točki 40. ove presude utvrdio da je nacionalni pravni propis poput ovoga o kojem je riječ u glavnom postupku istodobno i previše opći i previše isključiv i nije razmjeran jer daje prednost elementu koji nije nužno jedini pokazatelj stupnja stvarne veze između podnositelja zahtjeva za dodjelu financijske pomoći i njemačkog društva (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Nizozemska, točku 86.).

            51

            S obzirom na navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se oni protive pravnom propisu države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji za dodjeljivanje financijske pomoći za obrazovanje u drugoj državi članici koje traje dulje od jedne godine postavlja jedan jedinstveni uvjet da podnositelj zahtjeva ima prebivalište, u smislu tog propisa, na državnom području i koji, u slučaju da je podnositelj zahtjeva domaći državljanin koji nema prebivalište na državnom području, predviđa dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu samo u državi u kojoj se nalazi prebivalište podnositelja zahtjeva ili u njoj susjednoj državi članici te isključivo ako to opravdavaju posebne okolnosti.

      Troškovi

            52

            Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                  Članke 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se oni protive pravnom propisu države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji za dodjeljivanje financijske pomoći za obrazovanje u drugoj državi članici koje traje dulje od jedne godine postavlja jedan jedinstveni uvjet da podnositelj zahtjeva ima prebivalište u smislu tog propisa na državnom području i da, u slučaju da je podnositelj zahtjeva domaći državljanin koji nema prebivalište na državnom području, predviđa dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu samo u državi članici u kojoj se nalazi prebivalište podnositelja zahtjeva ili u njoj susjednoj državi članici te isključivo ako to opravdavaju posebne okolnosti.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 6. ožujka 2001. # Bernard Connolly protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Dužnosnici. # Predmet C-274/99 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. ožujka 1983. # Anastasia Peskeloglou protiv Bundesanstalt für Arbeit. # Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Stuttgart - Njemačka. # Slobodno kretanje osoba. # Predmet 77/82.