title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. prosinca 2018.#Stanley International Betting Ltd i Stanleybet Malta Ltd protiv Ministero dell'Economia e delle Finanze i Agenzia delle Dogane e dei Monopoli.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 49. i 56. UFEU a – Sloboda poslovnog nastana i sloboda pružanja usluga – Igre na sreću – Koncesija za priređivanje automatizirane igre loto i drugih brojčanih igara s unaprijed određenim dobicima prema modelu isključivog koncesionara – Ograničenje – Važni razlozi u općem interesu – Proporcionalnost.#Predmet C-375/17.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 49. i 56. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana i sloboda pružanja usluga – Igre na sreću – Koncesija za priređivanje automatizirane igre loto i drugih brojčanih igara s unaprijed određenim dobicima prema modelu isključivog koncesionara – Ograničenje – Važni razlozi u općem interesu – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑375/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 11. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 21. lipnja 2017., u postupku

         Stanley International Betting Ltd,

         Stanleybet Malta ltd.

      protiv

         Ministero dell’Economia e delle Finanze,

         Agenzia delle Dogane e dei Monopoli,

      uz sudjelovanje:

         Lottomatica SpA,

         Lottoitalia Srl,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: A. Prechal, predsjednica trećeg vijeća, u svojstvu predsjednice drugog vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i A. Rosas, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. lipnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Stanley International Betting Ltd, R. Jacchia, F. Ferraro, A. Terranova i D. Agnello, avvocati,

               –

               za Stanleybet Malta ltd., D. Agnello i M. Mura, avvocati,

               –

               za Lottoitalia Srl, F. Satta, R. Mastroianni, S. Fidanzia, A. Gigliola, R. Baratta i A. Romano, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina i P. G. Marronea, avvocati dello Stato,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Vlaemmincka, R. Verbekea i J. Van den Bona, advocaten,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, A. Silva Coelho i P. de Sousa Inês, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe, G. Gattinara i P. Ondrůšek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. rujna 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. i 56. UFEU‑a, načela nediskriminacije, transparentnosti i proporcionalnosti, te Direktive 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o dodjeli ugovorâ o koncesiji (SL 2014., L 94, str. 1. i ispravci SL 2015., L 114, str. 24., SL 2018., L 82, str. 17. i SL 2018., L 181, str. 88.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Stanley International Betting Ltd, društva registriranog u Ujedinjenoj Kraljevini, i Stanleybet Malta ltd., njegova društva kćeri sa sjedištem na Malti (u daljnjem tekstu zajedno: Stanley), i, s druge strane, Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija, Italija) i Agenzia delle Dogane e dei Monopoli (Agencija za carine i monopole, Italija) (u daljnjem tekstu: ADM), vezano uz zakonitost postupka javne nabave organiziranog radi dodjele koncesije u Italiji za priređivanje automatizirane igre loto i drugih brojčanih igara s unaprijed određenim dobicima (u daljnjem tekstu: loto).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnoj izjavi 1. Direktive 2014/23 određuje se:
               „Nepostojanje jasnih pravila na razini Unije koja bi uređivala dodjelu ugovora o koncesiji dovodi do pravne nesigurnosti i do prepreka slobodnoj nabavi usluga te uzrokuje narušavanje funkcioniranja unutarnjeg tržišta. […] Odgovarajući, uravnotežen i fleksibilan pravni okvir za dodjelu koncesija osigurao bi učinkovit i nediskriminirajući pristup tržištu svim gospodarskim subjektima Unije, kao i pravnu sigurnost koja daje prednost javnim ulaganjima u infrastrukture i strateške usluge za građane. Takav pravni okvir omogućio bi i veću pravnu sigurnost gospodarskim subjektima i mogao bi biti temelj i sredstvo za daljnje otvaranje međunarodnih tržišta javne nabave i poticanje svjetske trgovine. […]”

               4

               Članak 51. te direktive, naslovljen „Prenošenje”, u prvoj rečenici prvog podstavka stavka 1. predviđa:
               „Države članice donose zakone, propise i upravne odredbe potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 18. travnja 2016.”

               5

               Prema članku 54. navedene direktive, naslovljenom „Stupanje na snagu”:
               „Ova Direktiva stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
               Ova se Direktiva ne primjenjuje na dodjelu koncesija za koje se prikupljaju ponude ili su dodijeljene prije 17. travnja 2014.”

            Talijansko pravo

         Zakon br. 528/1982 od 2. kolovoza 1982. o reguliranju igre loto i zaposlenika koji rade na toj igri

               6

               Sukladno odredbama članka 1. legge n. 528 – Ordinamento del gioco del lotto e misure per il personale del lotto (Zakon br. 528 od 2. kolovoza 1982. o reguliranju igre loto i o zaposlenicima koji rade na toj igri) (GURI br. 222 od 13. kolovoza 1982.), priređivanje lota rezervirano je za državu, a organizira ga ADM.

         Zakon br. 190/2014

               7

               Članak 1. stavak 653. legge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) (Zakon br. 190 o pravilima za sastavljanje godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Zakon o stabilnosti iz 2015.)) od 23. prosinca 2014. (redovni dodatak GURI‑ju br. 300 od 29. prosinca 2014.; u daljnjem tekstu: Zakon br. 190/2014), predviđa:
               „U slučaju isteka postojeće koncesije – da bi se osigurala zaštita javnih interesa u poslovima prikupljanja [uplata] – priređivanje automatizirane igre ‚Lotto’ i drugih brojčanih igara s unaprijed određenim dobicima, u pogledu prikupljanja uplata bilo putem mreže koncesionara […] ili na daljinu, podliježe koncesiji koja se po provođenju postupka nadmetanja, koji u skladu s nacionalnim i europskim načelima i pravilima organizira [ADM], dodjeljuje kvalificiranom poduzeću s iskustvom u organiziranju ili prikupljanju [uplata] čije je sjedište u jednoj od država Europskog gospodarskog prostora i koje ispunjava kriterije pouzdanosti zahtijevane u pogledu moralnosti, tehnike i s ekonomskog aspekta, a koje se izabire kroz postupak otvorenog, konkurentskog i nediskriminirajućeg odabira. Postupak predviđa sljedeće osnovne uvjete:

                        (a)

                        trajanje koncesije je devet godina, bez mogućnosti produljenja;

                        (b)

                        odabir na temelju kriterija ekonomski najpovoljnije ponude i, za sastavnicu „cijena”, osnovne vrijednosti ugovora, za ponude na više, od 700 milijuna eura;

                        (c)

                        plaćanje cijene navedene u ponudi prvopozicioniranog ponuditelja u visini od 350 milijuna eura u trenutku dodjele koncesije 2015., zatim 250 milijuna eura 2016., u trenutku kad odabrani ponuditelj stvarno preuzme priređivanje igre, te ostatka 2017., najkasnije do 30. travnja te godine;

                        (d)

                        mogućnost da se odabrani koncesionar koristi telekomunikacijskom mrežom za izravno ili neizravno pružanje usluga, osim prikupljanja [uplata] za igru „Lotto” i druge brojčane igre s unaprijed određenim dobicima, pod uvjetom da [ADM] smatra da su u skladu s prikupljanjem uplata u užem smislu;

                        (e)

                        naknada za uslugu koncesionara u iznosu od 6 % iznosa prikupljenih uplata;

                        (f)

                        obveza tehnološkog ažuriranja sustava mreže i igraćih terminala prema standardima kvalitete koji jamče najvišu razinu sigurnosti i pouzdanosti u skladu s planom ulaganja koji je sastavni dio tehničke ponude;

                        (g)

                        obveza koncesionara da državi godišnje isplaćuje iznose koji eventualno nisu uloženi prema planu iz točke (f);

                        (h)

                        obveza svakog natjecatelja da prilikom sudjelovanja u postupku odabira izvrši isplatu u korist [ADM‑a] u iznosu naknada iz stavka 654., pri čemu pravo na povrat imaju isključivo ponuditelji kojima nije dodijeljena koncesija.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Iz spisa kojim Sud raspolaže razvidno je da loto u Italiji organizira država prema dvostrukom sustavu koncesija, pri čemu prvi uređuje prikupljanje uplata koje se povjerava većem broju uplatnih mjesta na temelju modela s više koncesionara, a drugi uređuje usluge izvlačenja i automatiziranog upravljanja mrežom za prikupljanje, što je prije bilo povjereno društvu Lottomatica SpA izravnom dodjelom.

               9

               Netom prije isteka te potonje dodjele, odnosno 8. lipnja 2016., ADM je dobio zadaću organizirati postupak nadmetanja za novu koncesiju, čiji su glavni opći uvjeti bili predviđeni u članku 1. stavku 653. Zakona br. 190/2014.

               10

               U tu je svrhu objavljena obavijest o pozivu na nadmetanje 17. prosinca 2015. u Službenom listu Europske unije i 21. prosinca 2015. u Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana. U obavijesti je kao rok za podnošenje ponuda određen 16. ožujka 2016., dok se kao vrijednost koncesije navodio iznos u visini prikupljenih uplata registriranih u 2014., odnosno 6600000000 eura.

               11

               Uz glavne uvjete utvrđene u pozivu za nadmetanje, u točki 5.3 dokumentacije za nadmetanje se kao uvjet ekonomske i financijske sposobnosti koji ponuditelji moraju ispunjavati navodilo i ostvarivanje ukupnog prihoda od najmanje 100 milijuna eura u razdoblju od 2012. do 2014. ili u razdoblju od 2013. do 2015. za djelatnosti organiziranja i prikupljanja uplata.

               12

               Što se tiče uvjeta tehničke sposobnosti, u točki 5.4 podtočki (a) dokumentacije za nadmetanje zahtijevalo se „[o]stvarivanje ukupnog prihoda od prikupljenih [uplata] u svakoj od posljednje tri zaključene poslovne godine u razdoblju [od] 2012. [do] 2014. ili [od] 2013. [do] 2015. u iznosu od najmanje [350 milijuna eura] za vrste igara koje se igraju preko igraćih terminala”, precizirajući da „[a]ko ponuditelj posluje u predmetnom sektoru manje od tri godine, ali minimalno 18 mjeseci, vrijednost prihoda od prikupljenih uplata određuje se razmjerno stvarnom trajanju prikupljanja uplata”.

               13

               Sukladno točki 11. navedene dokumentacije za nadmetanje, ponuditelj koji se nadmeće za dodjelu mora dostaviti plan ulaganja, organizacijski projekt i projekt razvoja.

               14

               Pema točki 12.4 dokumentacije za nadmetanje, financijska ponuda sudionika sastoji se „od ponude na više u odnosu na minimalni iznos koji predstavlja osnovna vrijednost ugovora od 700 milijuna eura”, s time da ponude na više moraju biti formulirane u minimalnom iznosu od 3 milijuna eura. U točki 15.3 predviđala se dodjela ugovora na temelju kriterija ekonomski najpovoljnije ponude.

               15

               Model ugovora o koncesiji za priređivanje lota (u daljnjem tekstu: model ugovora) u članku 22. stavku 1. određivao je da „nakon isteka koncesije koncesionar mora [ADM‑u] prenijeti, na zahtjev potonjeg i bez ikakvog tereta za njega, svu materijalnu i nematerijalnu imovinu unutar mreže fizičkih uplatnih mjesta kao i vlasništvo nad čitavim automatiziranim sustavom, uključujući pristup objektima, opremi (uključujući terminale na svim uplatnim mjestima), instalacijama, infrastrukturi, programima, arhivama i svim drugim podacima potrebnima za sveobuhvatno djelovanje, upravljanje i funkcionalnost samog sustava, kao što proizlazi iz inventara koji je potvrdio ADM”.

               16

               Članak 30. tog modela ugovora, koji definira razloge za ukidanje i oduzimanje koncesije, u stavku 2. navodio je:
               „U cilju zaštite interesa javnih financija i potrošača, ADM donosi odluku o oduzimanju koncesije […] i u sljedećim slučajevima:
               […]

                        (h)

                        […] u slučaju bilo kojeg kaznenog djela za koje je podignuta optužnica, ako [ADM] smatra da ono zbog svoje naravi, težine, načina počinjenja i povezanosti s djelatnošću za koju je dodijeljena koncesija, dovodi u pitanje pouzdanost, profesionalnost i moralne kvalitete koncesionara […]

                  […]

                        (k)

                        ako koncesionar počini povredu propisa o suzbijanju nedozvoljenog, nezakonitog i prikrivenog priređivanja igara, a posebno ako on sam ili društvo pod njegovim nadzorom ili s njime povezano društvo, neovisno o mjestu njegova poslovnog nastana, na području Italije priređuje druge igre slične automatiziranoj igri loto i ostalim brojčanim igrama s unaprijed određenim dobicima, a da za to ne posjeduje potrebnu dozvolu, ili slične drugim igrama koje su zabranjene talijanskim pravom;

                  […]”

               17

               Odlukom od 16. svibnja 2016. koncesija je dodijeljena društvu Lottoitalia Srl koje je u postupku odabira sudjelovalo kao dio privremene grupe poduzetnika sastavljene od društva Lottomatica i triju drugih društava.

               18

               Stanley je u Italiji aktivan u sektoru klađenja s unaprijed određenim dobicima, posredstvom subjekata tzv. „centara za prenošenje podataka” (u daljnjem tekstu: CPP) koji pružaju usluge sportskog klađenja.

               19

               Smatrajući da mu je onemogućeno sudjelovanje u postupku nadmetanja za koncesiju za priređivanje lota, Stanley je pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud za Lacij, Italija) podnio tužbu za poništenje akata iz postupka odabira, osporavajući usklađenost s pravom Unije članka 1. stavka 653. Zakona br. 190/2014 te određenih uvjeta za sudjelovanje u postupku nadmetanja predviđenih u dokumentaciji za nadmetanje i modelu ugovora.

               20

               Presudom od 21. travnja 2016. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud za Lacij) odbio je tužbu društva Stanley.

               21

               Prema mišljenju tog suda, loto se znatno razlikuje od drugih igara jer je to jedina igra kod koje država snosi financijski rizik i za koju je karakteristično razlikovanje između faze prikupljanja uplata i faze priređivanja igre. Tvrdi da te razlike opravdavaju izbor modela s isključivim koncesionarom za priređivanje lota jer taj model osigurava smanjenje troškova vezanih uz koordiniranje aktivnosti većeg broja koncesionara i promiče manju konkurenciju unutar tržišta, a time i odgovorno upravljanje igrom.

               22

               Taj je sud smatrao da su kriteriji za sudjelovanje u postupku nadmetanja bili primjereni i razmjerni predmetu ugovora s obzirom na to da statistike pokazuju da prikupljene uplate za brojčane igre s unaprijed određenim dobicima tijekom proteklih pet godina premašuju 6 milijardi eura godišnje, čime je koncesionar ostvario prihod od približno 400 milijuna eura. Taj sud pritom navodi da najmanje petnaest subjekata u predmetnom sektoru ispunjava te kriterije.

               23

               Stanley je podnio žalbu pred Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) tražeći da se ta presuda preinači.

               24

               U prilog osnovanosti te žalbe Stanley osporava usklađenost s pravom Unije primjene na loto – za razliku od ostalih lutrijskih igara, igara prognoze i klađenja – modela s isključivim koncesionarom. Tvrdi da su uvjeti za sudjelovanje u postupku nadmetanja, prije svega osnovna vrijednost ugovora, i slučajevi koji mogu dovesti do oduzimanja koncesije, bili pretjerani i da predstavljaju sredstvo kojim mu se onemogućuje sudjelovanje u nadmetanju. On tvrdi da je besplatno ustupanje mreže ADM‑u po isteku koncesije protivno sudskoj praksi iz presude od 28. siječnja 2016., Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60).

               25

               Smatrajući da spor iz glavnog postupka otvara pitanje tumačenja prava Unije za koje sudska praksa prema trenutnom stanju ne omogućuje davanje odgovora, sud koji je uputio zahtjev smatra da je pitanje u tom pogledu nužno uputiti Sudu.

               26

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li pravo Unije – posebno pravo poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga te načela nediskriminacije, transparentnosti, slobode tržišnog natjecanja, proporcionalnosti i dosljednosti – tumačiti na način da mu se protive pravila poput onih iz članka 1. stavka 653. Zakona [br. 190/2014] i akata donesenih radi njegove provedbe, kojima se propisuje model s isključivim ‚monoproviding’ koncesionarom za igru ‚Lotto’, ali ne i za druge lutrijske igre, igre prognoze i klađenja?

                        2.

                        Treba li pravo Unije – posebno pravo poslovnog nastana, slobodu pružanja usluga i Direktivu [2014/23] te načela nediskriminacije, transparentnosti, slobode tržišnog natjecanja, proporcionalnosti i dosljednosti – tumačiti na način da mu se protivi natječaj kojim se određuje znatno viša osnovna vrijednost ugovora koja je neopravdana u odnosu na uvjete ekonomsko‑financijske organizacijsko‑tehničke sposobnosti, kao što su oni navedeni u točkama 5.3, 5.4, 11., 12.4 i 15.3 dokumentacije za nadmetanje za dodjelu koncesije za igru ‚Lotto’?

                        3.

                        Treba li pravo Unije – posebno pravo poslovnog nastana, slobodu pružanja usluga i Direktivu [2014/23] te načela nediskriminacije, transparentnosti, slobode tržišnog natjecanja, proporcionalnosti i dosljednosti – tumačiti na način da mu se protive pravila kojima se de facto nameće izbor između, s jedne strane, dodjeljivanja nove koncesije i, s druge strane, nastavka korištenja slobode pružanja različitih prekograničnih usluga klađenja, dakle izbor kakav proizlazi iz članka 30. modela ugovora, tako da odluka o sudjelovanju u nadmetanju za dodjelu nove koncesije podrazumijeva prestanak bavljenja prekograničnim aktivnostima, unatoč tome što je [Sud] više puta priznao zakonitost takvih aktivnosti?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               27

               Lottoitalia i talijanska vlada smatraju da zahtjev za prethodnu odluku treba proglasiti nedopuštenim jer se u odluci kojom se upućuje zahtjev samo prenose pitanja koja je predložio Stanley, a ne iznose se razlozi koji su nacionalni sud naveli da pitanja uputi Sudu te o njihovoj nužnosti.

               28

               U tom pogledu treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pitanja o tumačenju prava Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 8. rujna 2016., Politanò, C‑225/15, EU:C:2016:645, t. 22. i navedena sudska praksa).

               29

               Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da potreba za tumačenjem prava Unije koje bi bilo korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojega se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje. U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku treba usto navesti točne razloge koji su nacionalni sud naveli na to da postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim upućivanje prethodnog pitanja Sudu (presuda od 22. siječnja 2015., Stanley International Betting i Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, t. 27. i navedena sudska praksa).

               30

               U konkretnom slučaju, u zahtjevu za prethodnu odluku se u dovoljnoj mjeri definiraju pravni i činjenični kontekst spora iz glavnog postupka. Osim toga, navodi koje sud koji je uputio zahtjev iznosi u pogledu relevantnosti upućenih pitanja za rješavanje tog spora omogućuju da se procijeni značaj tih pitanja i da se na njih da koristan odgovor, što potvrđuju i pisana očitovanja belgijske i portugalske vlade.

               31

               Nadalje, kao što se podsjeća u točki 3. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2018., C 257, str. 1.), nadležnost Suda za odlučivanje u prethodnom postupku o tumačenju ili valjanosti prava Unije uspostavlja se na isključivu inicijativu nacionalnih sudova, bez obzira na to jesu li stranke u glavnom postupku izrazile želju za obraćanjem Sudu ili nisu. Naime, budući da snosi odgovornost za sudsku odluku koju treba donijeti, na nacionalnom je sudu pred kojim je u tijeku spor – i samo na njemu – da ocijeni, s obzirom na posebnosti svakog predmeta, kako nužnost zahtjeva za prethodnu odluku za donošenje presude tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu.

               32

               Slijedom navedenog, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

            Meritum

               33

               Svojim trima pitanjima sud koji je uputio zahtjev u bitnome se pita o usklađenosti nacionalnog propisa iz glavnog postupka i pojedinih odredbi akata donesenih radi njegove provedbe, s člancima 49. i 56. UFEU‑a, načelima nediskriminacije, transparentnosti i proporcionalnosti te odredbama Direktive 2014/23.

         Vremenska primjena Direktive 2014/23

               34

               Uvodno valja napomenuti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi uspostavljenoj u području javne nabave, a koja se po analogiji primjenjuje i u području koncesija za usluge, načelno primjenjiva direktiva koja je na snazi u trenutku kada javni naručitelj odabere vrstu postupka koji će se provoditi i konačno razriješi pitanje je li potrebno prethodno nadmetanje za sklapanje ugovora o javnoj nabavi. Nasuprot tomu, odredbe direktive za koju je rok za prenošenje istekao nakon tog trenutka nisu primjenjive (vidjeti po analogiji presudu od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 83. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U konkretnom slučaju, poziv za nadmetanje iz glavnog postupka objavljen je u Službenom listu Europske unije17. prosinca 2015., tj. prije nego što je 18. travnja 2016. istekao rok za prenošenje Direktive 2014/23, a pritom nije razvidno, kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 30. svojeg mišljenja, da je takvo prenošenje u nacionalno pravo već bilo provedeno u trenutku te objave.

               36

               Prema tome, ta direktiva nije primjenjiva ratione temporis u glavnom postupku.

         Prvo pitanje

               37

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome želi znati treba li članke 49. i 56. UFEU‑a tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka koji za koncesiju za priređivanje lota predviđa model s isključivim koncesionarom, za razliku od ostalih lutrijskih igara, igara prognoze i klađenja kod kojih se primjenjuje model s više koncesionara.

               38

               Kao što je Sud više puta naveo, propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji obavljanje gospodarske djelatnosti uvjetuje dobivanjem koncesije i propisuje različite pretpostavke za oduzimanje koncesije, predstavlja prepreku slobodama zajamčenima člancima 49. i 56. UFEU‑a (presude od 16. veljače 2012., Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80, t. 70., i od 22. siječnja 2015., Stanley International Betting i Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, t. 46.).

               39

               To je slučaj ako se primjenjuje model s isključivim koncesionarom ili model s više koncesionara. Prema tome, kao što to nezavisna odvjetnica ističe u točki 43. svojeg mišljenja, odluke da se obavljanje predmetne djelatnosti uvjetuje izdavanjem koncesije i provođenjem postupka javne nabave prema modelu s isključivim koncesionarom moraju podlijegati ispitivanju u kontekstu navedenih članaka.

               40

               U kontekstu tog ispitivanja treba podsjetiti da, iako zbog nepostojanja usklađivanja na razini Unije u području igara na sreću države članice mogu slobodno postavljati ciljeve svoje politike u tom području i da imaju široku diskrecijsku ovlast glede izbora razine zaštite potrošača i društvenog poretka koje smatraju najprimjerenijim, ograničenja koja države članice nameću moraju ispunjavati uvjete koji proizlaze iz sudske prakse Suda glede, među ostalim, njihova opravdanja važnim razlozima od općeg interesa i njihove proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Politanò, C‑225/15, EU:C:2016:645, t. 39. i 40. te navedenu sudsku praksu).

               41

               Potrebno je stoga ocijeniti može li se takvo ograničenje dopustiti s naslova mjera odstupanja, na temelju razlogâ javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, izričito predviđenih u člancima 51. i 52. UFEU‑a, primjenjivih na temelju članka 62. UFEU‑a i na područje slobode pružanja usluga, i može li se predmetno ograničenje, u skladu sa sudskom praksom Suda, opravdati važnim razlozima u općem interesu (presuda od 22. siječnja 2015., Stanley International Betting i Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, t. 47. i navedena sudska praksa).

               42

               U konkretnom slučaju, kada je riječ o ciljevima propisa iz glavnog postupka, talijanska vlada tvrdi da je izbor modela s isključivim koncesionarom bio prije svega vođen potrebom da se priređivanje igara usmjeri u kontrolirani okvir kao i logikom odgovornog upravljanja, ograničavajući tržišno natjecanje na tom specifičnom tržištu. Dodaje da su razlozi tehničke prirode također govorili u prilog nužnosti takvog izbora s obzirom na to da bi alternativni model, tj. model s više koncesionara, pretpostavljao dvostruku razinu kontrole posredstvom tijela koje bi moralo koordinirati i usklađivati djelatnosti različitih koncesionara, te da bi takav ustroj imao za posljedicu povećanje troškova.

               43

               U tom smislu, kao što je Sud to prethodno podsjetio u svojoj sudskoj praksi o igrama na sreću, zaštita potrošača i sprečavanja prijevare i poticanja građanâ na pretjeranu potrošnju na igre na sreću mogu se smatrati važnim razlozima u općem interesu koji mogu opravdati ograničavanje temeljnih sloboda koje proizlaze iz članaka 49. i 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2015., Stanley International Betting i Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Suprotno tome, kao što također proizlazi iz sudske prakse Suda, administrativni nedostaci i ekonomski motivi nisu razlog koji može opravdati ograničavanje temeljne slobode zajamčene pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 30. lipnja 2011., Zeturf, C‑212/08, EU:C:2011:437, t. 48. i 52. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Međutim, za utvrđivanje stvarnih ciljeva nacionalnih propisa, u okviru postupaka pokrenutih pred Sudom na temelju članka 267. UFEU‑a, nadležan je sud koji je uputio zahtjev (presuda od 30. travnja 2014., Pfleger i dr., C‑390/12, EU:C:2014:281, t. 47. i navedena sudska praksa).

               46

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev također treba, vodeći računa o navodima koje pruži Sud, provjeriti i ispunjavaju li ograničenja koja je nametnula država članica o kojoj je riječ uvjete vezane uz njihovu proporcionalnost, koji proizlaze iz sudske prakse Suda (presuda od 30. travnja 2014., Pfleger i dr., C‑390/12, EU:C:2014:281, t. 48. i navedena sudska praksa).

               47

               U konkretnom slučaju, ako jedan od ciljeva propisa iz glavnog postupka doista jest, kako što to tvrdi talijanska vlada, smanjivanje tržišnog natjecanja na specifičnom tržištu priređivanja lota, tada se čini da je model s isključivim koncesionarom prikladan za postizanje tog cilja.

               48

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da za razliku od uspostave slobodnog i nenarušenog tržišnog natjecanja u okviru uobičajenog tržišta, takvo tržišno natjecanje na vrlo specifičnom tržištu igara na sreću, dakle između više subjekata ovlaštenih za gospodarsko iskorištavanje istih igara na sreću, može imati štetne posljedice s obzirom na to da bi ti subjekti bili skloni nadmetanju u inventivnosti kako bi svoju ponudu učinili privlačnijom od one svojih konkurenata te tako kod potrošača povećali potrošnju na igre na sreću i rizik razvijanja njihove ovisnosti o igri (presuda od 30. travnja 2014., Pfleger i dr., C‑390/12, EU:C:2014:281, t. 46. i navedena sudska praksa).

               49

               Osim toga, budući da izbor načina organizacije i kontrole djelatnosti gospodarskog iskorištavanja i prakticiranja igara na sreću leži na nacionalnim tijelima u okvirima njihovih diskrecijskih ovlasti, činjenica da je država članica za koncesiju za loto odabrala sustav s isključivim koncesionarom, suprotno od onog što je u toj državi članici predviđeno glede organizacije tržišta drugih igara na sreću, ne može sama po sebi imati utjecaja na ocjenu proporcionalnosti propisa iz glavnog postupka zato što taj propis treba ocjenjivati samo u kontekstu ciljeva koji se njime žele postići.

               50

               Naime, takva razlika u pravnom uređenju ne može sama po sebi utjecati na prikladnost takvog sustava isključive koncesije za ostvarenje cilja sprečavanja poticanja građana na prekomjerne troškove povezane s igrom i borbe protiv ovisnosti koju ona stvara, a radi kojega je uspostavljen (vidjeti po analogiji presudu od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Međutim, dvostruki sustav organiziranja tržišta igara na sreću može se pokazati protivnim članku 56. UFEU‑a, ako se utvrdi da nadležna tijela vode politiku kojoj je cilj poticanje sudjelovanja u igrama na sreću različitima od onih koje su u sustavu isključive koncesije, umjesto smanjenja prilike za igru i dosljednog i sustavnog ograničavanja djelatnosti u tom području, tako da se cilj sprečavanja poticanja na prekomjerne troškove povezane s igrom i borbe protiv ovisnosti koju ona stvara, a radi kojega je sustav isključive koncesije uspostavljen, tim sustavom više ne može učinkovito ostvariti (vidjeti po analogiji presudu od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               52

               S druge strane, takav će dvostruki sustav biti u skladu s člankom 56. UFEU‑a ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da se propisima kojima se ograničava sloboda pružanja usluga stvarno, dosljedno i sustavno nastoje ostvariti ciljevi na koje se poziva država članica o kojoj je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, t. 33.).

               53

               Slijedom svega navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka koji za koncesiju za priređivanje lota predviđa model s isključivim koncesionarom – za razliku od ostalih lutrijskih igara, igara prognoze i klađenja kod kojih se primjenjuje model s više koncesionara – pod uvjetom da nacionalni sud utvrdi da se nacionalnim propisom stvarno nastoji dosljedno i sustavno ostvariti opravdane ciljeve na koje se dotična država članica poziva.

         Drugo pitanje

               54

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome se pita o tome treba li članke 49. i 56. UFEU‑a te načela nediskriminacije, transparentnosti i proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis i akti doneseni radi njegove provedbe, poput onih iz glavnog postupka, koji za koncesiju za priređivanje lota predviđaju visoku osnovnu vrijednost ugovora u odnosu na druge zahtjeve u pogledu ekonomske i financijske te organizacijsko‑tehničke sposobnosti.

               55

               U tom pogledu treba napomenuti da i zahtjev ugovora o koncesiji i uvjeti sudjelovanja navedeni u predmetnom pozivu za nadmetanje, među kojima je i osnovna vrijednost ugovora, mogu učiniti manje privlačnima ostvarivanje sloboda zajamčenih člancima 49. i 56. UFEU‑a te stoga moraju biti opravdani i ispunjavati zahtjeve načela proporcionalnosti.

               56

               Također je ustaljena praksa da je prilikom dodjele koncesije poput one iz glavnog postupka tijelo koje dodjeljuje koncesiju vezano obvezom transparentnosti koja se prije svega sastoji u tome da se u korist svih potencijalnih ponuditelja osigura odgovarajuća razina javnosti koja omogućuje otvaranje koncesije za tržišno natjecanje kao i nadzor nepristranosti postupaka dodjele (presuda od 16. veljače 2012., Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80, t. 72. i navedena sudska praksa).

               57

               U tom kontekstu, načelo transparentnosti, koje je posljedica načela jednakosti, u bitnome ima cilj osigurati da svi zainteresirani subjekti mogu na temelju svih relevantnih podataka odlučiti hoće li sudjelovati u nadmetanju i jamčiti da ne postoji opasnost od favoriziranja i arbitrarnosti javnog naručitelja. Ono podrazumijeva da svi uvjeti i pravila postupka za dodjelu ugovora moraju biti formulirani na jasan, precizan i nedvosmislen način, tako da se, s jedne strane, omogući svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim ponuditeljima da razumiju njihov točan opseg i tumače ih na isti način i, s druge strane, da se ograniči diskrecijska ovlast tijela koje dodjeljuje koncesiju i da mu se omogući da stvarno provjeri ispunjavaju li ponude ponuditeljâ kriterije koji uređuju predmetni postupak (presuda od 16. veljače 2012., Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80, t. 73. i navedena sudska praksa).

               58

               Vrijednost ugovora predstavlja dakle osnovnu informaciju koja se sukladno načelu transparentnosti mora navesti, barem približno, u pozivu za nadmetanje. Kao što je to nezavisna odvjetnica u bitnome navela u točki 59. svojeg mišljenja, procijenjena vrijednost ugovora pritom se mora temeljiti na objektivnim kriterijima.

               59

               U konkretnom slučaju, iako je točno da je, kao što navodi Stanley, osnovna vrijednost ugovora iz glavnog postupka sukladno članku 1. stavku 653. točki (b) Zakona br. 190/2014 iznosila 700 milijuna eura, dakle otprilike dvostruko više nego što predviđa uvjet ekonomske i financijske sposobnosti iz točke 5.3 dokumentacije za nadmetanje, treba napomenuti da taj uvjet, koji se odnosio samo na prihode od uplata koje je gospodarski subjekt ostvario u prošlosti, ne može utjecati na objektivnost procijenjene vrijednosti ugovora.

               60

               Kao što to nezavisna odvjetnica navodi u točkama 61 i 62. svojeg mišljenja, tu vrijednost također treba procjenjivati u odnosu na veoma visok iznos koncesije, tj. 6600 milijuna eura godišnje, i na godišnju naknadu za uslugu koncesionara koja iznosi 6 % prikupljenog iznosa, tj. oko 400 milijuna eura, kao i u odnosu na mogućnosti kojima eventualni kandidati raspolažu u pogledu sudjelovanja u postupku kao grupe poduzetnika. Usto, kada je riječ o ovoj posljednjoj točki, iz presude Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud za Lacij) od 21. travnja 2016. proizlazi da najmanje petnaest subjekata iz predmetnog sektora ispunjava taj kriterij za sudjelovanje u postupku nadmetanja.

               61

               Štoviše, u članku 1. stavku 653. točki (c) Zakona br. 190/2014 bila je predviđena obročna otplata cijene navedene u ponudi prvokvalificiranog ponuditelja, odnosno u tri obroka plativa u razdoblju od 2015. do 2017.

               62

               Slijedom navedenog, očito je dakle da je osnovna vrijednost ugovora iz glavnog postupka bila formulirana na jasan, precizan i nedvosmislen način te da bi mogla biti objektivno opravdana.

               63

               Treba međutim dodati da, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 46. ove presude, konačno ispitivanje proporcionalnosti nacionalnog propisa iz glavnog postupka mora provesti nacionalni sud. Isto vrijedi i za pitanje usklađenosti tog propisa s načelom transparentnosti.

               64

               Slijedom navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članke 49. i 56. UFEU‑a te načela nediskriminacije, transparentnosti i proporcionalnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis i akti doneseni radi njegove provedbe, poput onih u predmetu iz glavnog postupka, koji za koncesiju za priređivanje lota predviđaju visoku osnovnu vrijednost ugovora, pod uvjetom da je ta vrijednost formulirana na jasan, precizan i nedvosmislen način te da je objektivno opravdana, a na nacionalnom sudu je da to provjeri.

         Treće pitanje

               65

               Čini se da treće pitanje suda koji je uputio zahtjev počiva na postulatu da je Sud u svojoj sudskoj praksi priznao zakonitost upravljanja aktivnostima povezanima s igrama na sreću u okviru sustava slobodnog pružanja usluga posredstvom CPP‑ova.

               66

               U tom pogledu valja napomenuti da je Sud potvrdio da se u sektoru igara na sreću može primjenjivati sustav koncesija, smatrajući da on može biti djelotvoran mehanizam za nadzor gospodarskih subjekata koji su aktivni u tom sektoru s ciljem sprečavanja iskorištavanja tih djelatnosti u kriminalne ili prijevarne svrhe (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2013., Biasci i dr., C‑660/11 i C‑8/12, EU:C:2013:550, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               67

               Iako je Sud utvrdio da pojedine odredbe iz pozivâ za nadmetanje za dodjelu ugovora o koncesiji za usluge povezane s igrama na sreću nisu u skladu s pravom Unije, on nije odlučivao o zakonitosti upravljanja aktivnostima povezanima s igrama na sreću, a u okviru sustava slobodnog pružanja usluga posredstvom CPP‑ova kao takvom.

               68

               Imajući u vidu to pojašnjenje, treće pitanje valja preformulirati na način da sud koji je uputio zahtjev njime u bitnome pita trebali li članke 49. i 56. UFEU‑a te načela nediskriminacije, transparentnosti i proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi odredba poput one iz glavnog postupka, sadržana u modelu ugovora o koncesiji priloženom uz poziv na nadmetanje, kojom se predviđa oduzimanje koncesije za priređivanje lota:

                        –

                        u slučaju bilo kojeg kaznenog djela za koje je podignuta optužnica, ako davatelj koncesije smatra da ono zbog svoje naravi, težine, načina počinjenja i povezanosti s djelatnošću za koju je dodijeljena koncesija, dovodi u pitanje pouzdanost, profesionalnost i moralne kvalitete koncesionara,

                        –

                        ili ako koncesionar počini povredu propisa o suzbijanju nedozvoljenog, nezakonitog i prikrivenog priređivanja igara, a posebno ako on sam ili društvo pod njegovim nadzorom ili s njime povezano društvo, neovisno o mjestu njegova poslovnog nastana, priređuje druge igre slične lotu a da za to ne posjeduje potrebnu dozvolu.

               69

               Kao što se podsjeća u točkama 38. do 40. ove presude, nacionalni propis koji obavljanje gospodarske djelatnosti uvjetuje izdavanjem koncesije i predviđa različite slučajeve oduzimanja koncesije, predstavlja ograničavanje sloboda zajamčenih člancima 49. i 56. UFEU‑a. Odredbe o oduzimanju koncesije stoga moraju, da bi se moglo utvrditi da su u skladu s tim člancima, biti opravdane važnim razlozima u općem interesu i ispunjavati kriterij proporcionalnosti. Te odredbe usto moraju poštovati načelo transparentnosti na koje se podsjeća u točkama 56. i 57. ove presude.

               70

               Odgovor na treće prethodno pitanje treba dati upravo u kontekstu tih razmatranja.

               71

               Kao prvo, što se tiče odredbe o oduzimanju ugovora o koncesiji zbog podizanja optužnice predviđene člankom 30. stavkom 2. točkom (h) modela ugovora, iz sudske prakse Suda proizlazi da se u specifičnom području igara na sreću isključivanje gospodarskog subjekta zbog počinjenja kaznenog djela povezanog s djelatnosti za koju je dodijeljena koncesija načelno može smatrati mjerom koja je opravdana ciljem suzbijanja kriminaliteta (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2012., Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80, t. 76. i navedenu sudsku praksu).

               72

               Međutim, budući da oduzimanje koncesije predstavlja mjeru koja je za koncesionara posebno ozbiljna, on mora imati mogućnost sa sigurnošću procijeniti koliki je rizik da mu takva sankcija bude izrečena. Zato je potrebno da se okolnosti pod kojima se ta sankcija može primijeniti formuliraju na jasan, precizan i nedvosmislen način (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2012., Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80, t. 77. i 78.).

               73

               Čini se da odredba iz članka 30. stavka 2. točke (h) modela ugovora, podložno provjerama koje mora provesti sud koji je uputio zahtjev, u konkretnom slučaju ispunjava taj zahtjev.

               74

               Treba naime napomenuti, s jedne strane, kao što to podsjeća nezavisna odvjetnica u točki 73. svojeg mišljenja, da se u toj odredbi sažeto ali jasno opisuju uvjeti koji se moraju ispuniti prije nego što ADM donese odluku o oduzimanju koncesije, tako da razumno obaviješten i prosječno pažljiv ponuditelj ne bi imao poteškoća u razumijevanju njezina područja primjene i dosega.

               75

               S druge strane, budući da su uvjeti za podizanje optužnice u talijanskom pravu uređeni odredbama Zakonika o kaznenom postupku, ti su uvjeti dakle predvidivi i dostupni svim subjektima.

               76

               Kada je riječ o pitanju ispunjava li ta odredba i zahtjeve načela proporcionalnosti, iz ustaljene sudske prakse slijedi da ograničenja koja nameću nacionalni propisi ne smiju nadilaziti ono što je nužno za postizanje zacrtanog cilja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2003., Gambelli i dr., C‑243/01, EU:C:2003:597, t. 72.). Iako dakle davatelji koncesije načelno moraju imati mogućnost donošenja odluke o oduzimanju ugovora o koncesiji u slučaju kad je pouzdanost koncesionara dovedena u pitanje prije svega zbog počinjenja kaznenog djela povezanog s djelatnošću za koju je dodijeljena koncesija, ta mogućnost ipak mora biti strogo regulirana kako bi bila razmjerna cilju suzbijanja kriminaliteta.

               77

               U konkretnom slučaju, margina prosudbe kojom raspolaže ADM prilikom donošenja odluke o oduzimanju ugovora o koncesiji na temelju odredbe predviđene u članku 30. stavku 2. točki (h) modela ugovora podliježe dvama uvjetima. Naime, prvo, oduzimanje koncesije pretpostavlja prethodno djelovanje sudskog tijela nezavisnog od davatelja koncesije, koje na zahtjev državnog odvjetništva potvrđuje optužnicu na temelju niza indicija prikupljenih u okviru kaznene istrage. Drugo, oduzimanje koncesije pretpostavlja da počinjeno kazneno djelo mora biti povezano s djelatnošću za koju je dodijeljena koncesija.

               78

               Slijedom navedenog, čini se da odredba poput one iz članka 30. stavka 2. točke (h) modela ugovora ne nadilazi ono što je nužno za postizanje zacrtanog cilja, tj. suzbijanje kriminaliteta, no na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

               79

               Taj zaključak ne dovodi u pitanje točka 81. presude od 16. veljače 2012., Costa i Cifone (C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80), prema kojoj bi isključenje s tržišta oduzimanjem koncesije načelno trebalo smatrati razmjernim cilju suzbijanja kriminaliteta samo ako se temelji na pravomoćnoj presudi i ako se odnosi na dovoljno teško kazneno djelo.

               80

               Naime, iako oduzimanje koncesije u pravilu nastupa automatski kada je izrečena pravomoćna presuda zbog počinjenja kaznenog djela povezanog s djelatnošću za koju je dodijeljena koncesija, ta činjenica ne isključuje mogućnost da se davatelju koncesije povjeri mogućnost donošenja odluke o oduzimanju koncesije i kad ne postoji konačna presuda, pod uvjetima strogo propisanim zakonom.

               81

               Što se tiče, kao drugo, odredbe o oduzimanju koncesije iz članka 30. stavka 2. točke (k) modela ugovora, zabrana da se na području Italije priređuju druge igre slične lotu bez posjedovanja za to potrebne dozvole, ili slične drugim igrama koje su zabranjene ondje spomenutim talijanskim pravom, također predstavlja mjeru namijenjenu suzbijanju nezakonitog priređivanja igara, što je zasigurno opravdani cilj.

               82

               Podložno provjerama koje mora provesti sud koji je uputio zahtjev, čini se da je tekst te odredbe sastavljen dovoljno jasno. Također, očito je da je jedna takva odredba prikladna za postizanje ovdje konkretno zacrtanog cilja i da pritom ne prelazi ono što je nužno za njegovo ostvarivanje.

               83

               Međutim treba dodati da će prilikom ispitivanja proporcionalnosti tih odredbi sud koji je uputio zahtjev morati voditi računa i o činjenici da se oduzimanje ugovora o koncesiji gospodarskom subjektu ne može smatrati razmjernim u slučaju kad nacionalno zakonodavstvo ne predviđa ni učinkovitu sudsku zaštitu ni naknadu pretrpljene štete ako se naknadno pokaže da je to oduzimanje bilo neopravdano (vidjeti po analogiji presudu od 16. veljače 2012., Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, EU:C:2012:80, t. 81.).

               84

               Dakle, ako subjekt koji je stvarno podnio ponudu i koji je prilikom dodjele isključen zbog spornih odredbi o oduzimanju koncesije, ili ponuditelj protiv kojeg je na temelju tih istih odredbi donesena odluka o oduzimanju koncesije, ima pravo na djelotvoran pravni lijek zbog činjenice da je isključen ili da mu je oduzeta koncesija, a zainteresirane osobe mogu dobiti naknadu pretrpljene štete ako se te činjenice naknadno pokažu neopravdanima, uključujući i zbog kršenja prava Unije, za takve se odredbe mora smatrati da ispunjavaju zahtjeve načela proporcionalnosti.

               85

               Slijedom navedenih razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi odredba poput one iz glavnog postupka, sadržana u modelu ugovora o koncesiji priloženom uz poziv na nadmetanje, kojom se predviđa oduzimanje koncesije za priređivanje lota:

                        –

                        u slučaju bilo kojeg kaznenog djela za koje je podignuta optužnica, ako davatelj koncesije smatra da ono zbog svoje naravi, težine, načina počinjenja i povezanosti s djelatnošću za koju je dodijeljena koncesija, dovodi u pitanje pouzdanost, profesionalnost i moralne kvalitete koncesionara,

                        –

                        ili ako koncesionar počini povredu propisa o suzbijanju nedozvoljenog, nezakonitog i prikrivenog priređivanja igara, a posebno ako on sam ili društvo pod njegovim nadzorom ili s njime povezano društvo, neovisno o mjestu njegova poslovnog nastana, priređuje druge igre slične lotu a da za to ne posjeduje potrebnu dozvolu,

                  pod uvjetom da su te odredbe opravdane, da se pokažu razmjerne zacrtanom cilju i da su u skladu s načelom transparentnosti, što nacionalni sud mora provjeriti imajući u vidu naznake sadržane u ovoj presudi.

         Troškovi

               86

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka koji za koncesiju za priređivanje automatizirane igre loto i drugih brojčanih igara s unaprijed određenim dobicima predviđa model s isključivim koncesionarom – za razliku od ostalih lutrijskih igara, igara prognoze i klađenja kod kojih se primjenjuje model s više koncesionara – pod uvjetom da nacionalni sud utvrdi da se nacionalnim propisom stvarno nastoji dosljedno i sustavno ostvariti opravdane ciljeve na koje se dotična država članica poziva.

                           2.

                           Članke 49. i 56. UFEU‑a te načela nediskriminacije, transparentnosti i proporcionalnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis i akti doneseni radi njegove provedbe, poput onih u predmetu iz glavnog postupka, koji za koncesiju za priređivanje automatizirane igre loto i drugih brojčanih igara s unaprijed određenim dobicima predviđaju visoku osnovnu vrijednost ugovora, pod uvjetom da je ta vrijednost formulirana na jasan, precizan i nedvosmislen način te da je objektivno opravdana, a na nacionalnom sudu je da to provjeri.

                           3.

                           Članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi odredba poput one iz glavnog postupka, sadržana u modelu ugovora o koncesiji priloženom uz poziv na nadmetanje, kojom se predviđa oduzimanje koncesije za priređivanje automatizirane igre loto i drugih brojčanih igara s unaprijed određenim dobicima:

                                 –

                                    u slučaju bilo kojeg kaznenog djela za koje je podignuta optužnica, ako davatelj koncesije smatra da ono zbog svoje naravi, težine, načina počinjenja i povezanosti s djelatnošću za koju je dodijeljena koncesija, dovodi u pitanje pouzdanost, profesionalnost i moralne kvalitete koncesionara,

                                 –

                                    ili ako koncesionar počini povredu propisa o suzbijanju nedozvoljenog, nezakonitog i prikrivenog priređivanja igara, a posebno ako on sam ili društvo pod njegovim nadzorom ili s njime povezano društvo, neovisno o mjestu njegova poslovnog nastana, priređuje druge igre slične automatiziranoj igri loto i drugim brojčanim igrama s unaprijed određenim dobicima a da za to ne posjeduje potrebnu dozvolu,

                           pod uvjetom da su te odredbe opravdane, da se pokažu razmjerne zacrtanom cilju i da su u skladu s načelom transparentnosti, što nacionalni sud mora provjeriti imajući u vidu naznake sadržane u ovoj presudi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. prosinca 2018.#Szef Krajowej Administracji Skarbowej protiv Skarpa Travel sp. z o.o. w Krakowie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Oporezivi događaj – Posebni sustav za putničke agencije – Članci 65. i 308. – Marža koju ostvaruje putnička agencija – Određivanje marže – Plaćanje predujma prije nego što putnička agencija isporuči uslugu putovanja – Stvarni trošak putničke agencije.#Predmet C-422/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Oporezivi događaj – Posebni sustav za putničke agencije – Članci 65. i 308. – Marža koju ostvaruje putnička agencija – Određivanje marže – Plaćanje predujma prije nego što putnička agencija isporuči uslugu putovanja – Stvarni trošak putničke agencije”
      U predmetu C‑422/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 16. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 13. srpnja 2017., u postupku

         Szef Krajowej Administracji Skarbowej

      protiv

         Skarpa Travel sp. z o.o.,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe, C. Lycourgos, E. Juhász (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, načelnik odjela,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. lipnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Szef Krajowej Administracji Skarbowej, J. Kaute i M. Kowalewska, u svojstvu agenata,

               –

               za Skarpa Travel sp. z o.o., J. Zając‑Wysocka, radca prawny,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk‑Szaładzińska, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Siekierzyńska i N. Gossement, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 65. i 308. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 335.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Szef Krajowej Administracji Skarbowej (ravnatelj državne porezne uprave, Poljska) i društva Skarpa Travel sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: Skarpa) vezano uz porezno mišljenje koje je izdao Minister Finansów (ministar financija, Poljska; u daljnjem tekstu: ministar) o trenutku nastanka obveze i načinu obračuna poreza na dodanu vrijednost (PDV) u slučaju primanja predujma za plaćanje turističke usluge koju isporučuje turistička agencija.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Prema članku 63. Direktive o PDV‑u, „[o]porezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga”.

               4

               Članak 65. te direktive određuje:
               „Kad se provodi plaćanje na račun prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna PDV‑a nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos.”

               5

               Članak 66. navedene direktive formuliran je ovako:
               „Odstupajući od odredaba članaka 63., 64. i 65., države članice mogu odrediti da obveza obračuna PDV‑a nastaje, vezano uz određene transakcije ili određene kategorije poreznih obveznika, u jednom od sljedećih momenata:

                        (a)

                        ne kasnije od vremena izdavanja računa;

                        (b)

                        ne kasnije od vremena primitka plaćanja;

                        (c)

                        ako račun nije izdan ili je izdan kasnije, unutar određenog vremena ne kasnije od isteka vremenskog ograničenja za izdavanje računa koj[e] je odredila država članica sukladno drugom stavku članka 222., ili ako [ni]je takvo vremensko ograničenje odredila država članica[,] unutar određenog razdoblja od početka naplativog događaja.

                  Odstupanje navedeno u prvom stavku se, međutim, ne primjenjuje na usluge u vezi s kojima PDV plaća kupac, u skladu s člankom 196. i na isporuke ili prijenose robe iz članka 67.”

               6

               Članak 306. iste direktive predviđa:
               „1.   Države članice primjenjuju posebne odredb[e] PDV‑a, u skladu s ovim poglavljem, na transakcije koje obavljaju putnički agenti koji posluju s klijentima u svoje vlastito ime i koriste isporuke dobara ili usluga od strane drugih poreznih obveznika, u organiziranju putovanja.
               Ta posebna odredba ne primjenjuje se na putničke agente ako oni djeluju isključivo kao posrednici, te na koje se točka (c) prvog stavka članka 79. primjenjuje u svrhu izračuna porezne osnovice.
               2.   Za potrebe ovog poglavlja, organizatori putovanja smatraju se putničkim agentima.”

               7

               Članak 307. Direktive o PDV‑u formuliran je ovako:
               „Transakcije koje je u skladu s uvjetima propisanima u članku 306. obavio putnički agent, s obzirom na putovanje smatraju se jedinstvenom uslugom koju putnički agent isporučuje putniku.
               Jedinstvena usluga oporezuje se u državi članici u kojoj putnički agent ima sjedište svojeg poslovanja ili u kojoj ima stalnu poslovnu jedinicu iz koje putnički agent obavlja isporuku usluga.”

               8

               Prema članku 308. te direktive, „[p]orezna osnovica i cijena bez PDV‑a, u smislu točke 8. članka 226., s obzirom na jedinstvenu uslugu koju isporučuje putnički agent predstavlja maržu putničkog agenta, odnosno, razliku između ukupnog iznosa, bez PDV‑a, koji plaća putnik i stvarnog troška za putničkog agenta isporuke dobara i usluga koje obavljaju drugi porezni obveznici, ako od tih transakcija putnik ima izravnu korist”.

               9

               Članak 309. navedene direktive određuje:
               „Ako transakcije koje putnički agent povjerava drugim poreznim obveznicima te osobe obavljaju izvan [Unije], isporuke usluga koje obavlja putnički agent tretiraju se kao djelatnost posredovanja, koja se izuzima prema članku 153.
               Ako se transakcije [iz prvog stavka] obavljaju unutar i izvan [Unije], moguće je izuzeti samo onaj dio usluga putničkog agenta koji se odnosi na transakcije izvan [Unije].”

               10

               Prema članku 310. Direktive o PDV‑u, „[z]a PDV, koji drugi porezni obveznik zaračunava putničkom agentu s obzirom na transakcije navedene u članku 307., te od kojih putnik ima izravnu korist, ne vrijedi pravo odbitka ili povrata u bilo kojoj državi članici”.

            Poljsko pravo

               11

               Članak 19.a stavak 8. Ustawe o podatku od towarów i usług (Zakon o porezu na dodanu vrijednost) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54, pozicija 535) s izmjenama (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), određuje:
               „Ako se cjelokupno plaćanje ili njegovi dijelovi – osobito: predplaćanja, predujmovi, polozi, obroci i doprinosi za troškove izgradnje ili stanovanja prije uspostave prava na zadružnim stambenim ili drugim zgradama – primi prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna poreza nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos, ne dovodeći u pitanje stavak 5. točku 4.”

               12

               Članak 119. tog zakona predviđa:
               „1)   Poreznu osnovicu kod turističkih usluga čini marža umanjena za dugovani porez, ne dovodeći u pitanje stavak 5.
               2)   ‚Marža’ iz stavka 1. znači razlika između iznosa koji plaća primatelj usluge i stvarnog troška koji poreznom obvezniku nastane zbog kupnje robe i usluga od drugih poreznih obveznika u izravnu korist putnika; ‚usluge u izravnu korist putnika’ znače usluge koje su dio pruženih turističkih usluga, osobito prijevoz, smještaj, prehrana i osiguranje.”

               13

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da odredbe nacionalnog prava koje se temelje na članku 66. Direktive o PDV‑u u Poljskoj više nisu na snazi od 1. siječnja 2014., pri čemu su te odredbe određivale dan nastanka obveze obračuna tog poreza u pogledu predujmova uplaćenih za turističke usluge koje isporučuje putnička agencija.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Na društvo Skarpa se kao putničku agenciju primjenjuje posebni sustav za putničke agencije predviđen člankom 119. Zakona o PDV‑u. Smatrajući da trenutak nastanka obveze obračuna PDV‑a na predujmove koje prime putničke agencije ne proizlazi jasno iz tog propisa, ono je ministru podnijelo zahtjev za izdavanje poreznog mišljenja.

               15

               Ministar je u svojem poreznom mišljenju precizirao da obveza obračuna PDV‑a nastaje u trenutku plaćanja predujma. Prema mišljenju ministra, da bi se odredila marža koju ostvaruje putnička agencija, a koja predstavlja poreznu osnovicu PDV‑a, društvo Skarpa moglo bi od svoje bruto marže odbiti procijenjeni iznos troškova koje će morati snositi vezano uz dotičnu uslugu te potom eventualno izvršiti potrebne ispravke nakon što bude u mogućnosti odrediti konačan iznos tih stvarnih troškova.

               16

               Društvo Skarpa je, smatrajući da obveza obračuna PDV‑a na njegove usluge može nastati tek u trenutku kad mu bude moguće odrediti konačnu maržu, to porezno mišljenje pobijalo pred Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie (Vojvodski upravni sud u Krakovu, Poljska).

               17

               Presudom od 25. studenoga 2014. taj je sud poništio navedeno mišljenje s obrazloženjem da, s obzirom na to da članak 119. stavak 2. Zakona o PDV‑u ne spominje stvarne troškove pružatelja usluge, obveza obračuna PDV‑a nastaje tek u trenutku kad je stvarna marža konačno utvrđena. Smatrao je da procjena porezne osnovice nije predviđena u slučaju predujma za pružanje turističkih usluga putničke agencije. Taj je sud također smatrao da do ispravka porezne prijave može doći samo u iznimnim slučajevima i da to ne može biti pravilo.

               18

               Ministar se protiv te presude žalio pred sudom koji je uputio zahtjev, Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), tvrdeći da, osim slučajeva spomenutih u Zakonu o PDV‑u, svi predujmovi podliježu porezu od trenutka kad su primljeni. Priznaje da se stvarni troškovi koje je porezni obveznik imao do trenutka kad je primio predujam mogu uzeti u obzir prilikom izračuna marže. Međutim, nemogućnost da se odredi stvarna marža u trenutku uplate predujma za plaćanje turističke usluge koju pruža putnička agencija ne može imati za posljedicu to da obveza obračuna PDV‑a nastaje tek u trenutku kad ta marža može biti konačno određena.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev pita se ima li posebno pravilo o utvrđivanju porezne osnovice za usluge koje pružaju putničke agencije, predviđeno člankom 308. Direktive o PDV‑u, utjecaj na trenutak kad nastaje obveza obračuna PDV‑a na te usluge. Budući da će stvarni troškovi putničke agencije biti poznati tek nakon pružanja turističke usluge u korist kupca, sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 65. te direktive nije moguće primijeniti u slučaju koji je uređen člankom 308. te direktive. No taj sud priznaje da Direktiva o PDV‑u ipak tako ne određuje i da je takav pristup moguće izvući samo iz općeg okvira te direktive.

               20

               Nadalje, budući da prema članku 65. Direktive o PDV‑u obveza obračuna PDV‑a nastaje u trenutku kad je putnička agencija primila predujam, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li taj porez obračunati na primljeni iznos ili treba uzeti u obzir posebnu metodu određivanja porezne osnovice iz članka 308. te direktive. U tom pogledu navodi da bi, s jedne strane, oporezivanje cjelokupnog iznosa predujma moglo rezultirati vrlo velikim troškovima za putničke agencije, bilo to i privremeno, ali da, s druge strane, omogućavanje putničkoj agenciji da prilikom utvrđivanja porezne osnovice za konkretnu uslugu u trenutku plaćanja predujma od strane kupca uzme u obzir cijenu usluga koja još nije plaćena ne bi bilo u skladu s posebnim sustavom za putničke agencije.

               21

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da obveza obračuna poreza za predujmove koje porezni obveznik primi za pružene turističke usluge, koje se oporezuju u okviru posebnog sustava za putničke agencije predviđenog člancima 306. do 310. Direktive [o PDV‑u], nastaje u trenutku određenom u članku 65. te direktive?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 65. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da se u svrhu oporezivanja predujam koji porezni obveznik primi za pružanje turističkih usluga koje se oporezuju prema posebnom sustavu za putničke agencije predviđenom člancima 306. do 310. Direktive [o PDV‑u], smanjuje za troškove spomenute u članku 308. te direktive koji su poreznom obvezniku stvarno nastali do trenutka primitka predujma?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               22

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članke 65. i 306. do 310. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da, kad putnička agencija, na koju se primjenjuje posebni sustav iz navedenih članaka 306. do 310., primi predujam za plaćanje turističkih usluga koje ona pruža putniku, obveza obračuna PDV‑a nastaje od primitka tog predujma sukladno navedenom članku 65.

               23

               Društvo Skarpa tvrdi da putnička agencija prilikom određivanja relevantne porezne osnovice, sukladno članku 308. te direktive, mora izračunati svoju stvarnu maržu, što pak nije moguće ako se ne znaju stvarni troškovi koje će ono prethodno imati zbog nabave roba i usluga od drugih poreznih obveznika. Stoga smatra da obveza obračuna poreza nastaje tek u trenutku kad su poznati svi stvarni troškovi putničke agencije i kad je ostvarena marža konačna. Tvrdi da članak 65. te direktive stoga u tom slučaju nije moguće primijeniti.

               24

               Treba reći da posebni sustav PDV‑a za putničke agencije, uveden člancima 306. do 310. Direktive o PDV‑u, sadržava pravila koja su specifična za djelatnost tih agencija i koja su iznimka od općeg sustava PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Kozak, C‑557/11, EU:C:2012:672, t. 16.).

               25

               Prema članku 306. te direktive, države članice primjenjuju navedeni sustav na transakcije putničkih agencija kad te agencije s putnicima ne posluju kao posrednici, već u svoje ime i kad u organiziranju putovanja koriste isporuke dobara ili usluga drugih poreznih obveznika.

               26

               Za transakcije putničkih agencija koje se provode sukladno navedenom članku 306. zakonodavac Unije je u člancima 307. do 310. Direktive o PDV‑u predvidio specifične odredbe o mjestu oporezivanja, izračunu porezne osnovice i mogućnosti odbitka tog poreza.

               27

               Sud je već smatrao da se kao iznimka od općeg sustava iz Direktive o PDV‑u taj posebni sustav treba primjenjivati samo u mjeri u kojoj je to potrebno za postizanje njezina cilja (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Kozak, C‑557/11, EU:C:2012:672, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Prema sudskoj praksi Suda, osnovni cilj pravila vezanih za taj posebni sustav jest da se izbjegnu poteškoće koje za gospodarske subjekte proizlaze iz općih načela Direktive o PDV‑u u pogledu transakcija koje uključuju isporuku usluga nabavljenih od trećih osoba jer bi primjena općih pravnih pravila o mjestu oporezivanja, poreznoj osnovici i odbitku pretporeza, zbog brojnosti i lokacije isporučenih usluga, dovela do praktičnih poteškoća za te poduzetnike, koje bi mogle predstavljati prepreku za obavljanje njihove djelatnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Kozak, C‑557/11, EU:C:2012:672, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Slijedi da posebni sustav PDV‑a za putničke agencije sam po sebi ne čini samostalan i iscrpan porezni sustav, već sadržava samo odredbe o izuzecima od određenih pravila općeg sustava PDV‑a, pa se prema tome druga pravila tog općeg sustava primjenjuju na transakcije putničkih agencija koje podliježu PDV‑u.

               30

               Dakle, sve odredbe općeg sustava PDV‑a moguće je primijeniti na transakcije obuhvaćene posebnim sustavom za putničke agencije, osim onih koje uređuju mjesto oporezivanja, izračun porezne osnovice i mogućnost odbitka tog poreza.

               31

               Prema tome, pravila o oporezivom događaju i obvezi obračunavanja PDV‑a na isporuke robe i obavljene usluge, navedena osobito u člancima 63. i 65. Direktive o PDV‑u, i dalje se primjenjuju na transakcije obuhvaćene posebnim sustavom za putničke agencije.

               32

               U skladu s člankom 63. te direktive, oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju u trenutku isporuke robe ili usluge.

               33

               Međutim, članak 65. Direktive o PDV‑u određuje da, kada se izvršava plaćanje predujma prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna PDV‑a nastaje u trenutku primitka predujma i na primljeni iznos. Taj je članak izuzetak od pravila iz članka 63. te direktive, pa ga samim time treba usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Prema tome, da bi se porez u tim okolnostima mogao obračunati, potrebno je da svi elementi koji se odnose na oporezivi događaj odnosno buduću činidbu budu prethodno poznati i stoga osobito da usluge budu precizno određene u trenutku uplate predujma (presuda od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 36. i navedena sudska praksa).

               35

               U konkretnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev navodi da u trenutku kad putnička agencija, kao što je Skarpa, primi predujam, taj se predujam može povezati s uslugom koju obavlja ta agencija, primjerice putovanjem određenog dana odnosno u određenu zemlju. Očito je stoga da se, podložno provjeri koju taj sud mora provesti, predujam odnosi na jasno određenu uslugu, tako da obveza obračuna PDV‑a nastaje u trenutku primitka tog predujma sukladno članku 65. Direktive o PDV‑u.

               36

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 65. i 306. do 310. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da kad putnička agencija, na koju se primjenjuje posebni sustav iz navedenih članaka 306. do 310., primi predujam za plaćanje turističkih usluga koje će pružiti putniku, obveza obračuna PDV‑a nastaje od primitka tog predujma sukladno navedenom članku 65., pod uvjetom da su u tom trenutku turističke usluge koje treba pružiti jasno navedene.

            Drugo pitanje

               37

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenja o načinu na koji treba oporezovati predujam koji primi putnička agencija.

               38

               Prema članku 308. Direktive o PDV‑u, kada je riječ o jedinstvenoj usluzi koju isporučuju putničke agencije, poreznom osnovicom smatra se marža agencije, to jest razlika između ukupnog iznosa, bez PDV‑a, koji plaća putnik i stvarnog troška te agencije zbog isporuka dobara i usluga koje obavljaju drugi porezni obveznici, ako od tih transakcija putnik ima izravnu korist.

               39

               Kao što se podsjeća u točkama 26. i 28. ove presude, to pravilo određuje poreznu osnovicu PDV‑a u slučaju kad putničke agencije nabavljaju robu i usluge od drugih poreznih obveznika te je dio posebnih odredbi koje je zakonodavac Unije predvidio kako bi uzele u obzir specifičnosti djelatnosti putničkih agencija i kako bi se izbjegle poteškoće koje mogu predstavljati prepreku za obavljanje njihove djelatnosti.

               40

               Slijedi da tumačenje odredbi Direktive o PDV‑u ne smije imati za posljedicu faktično onemogućavanje točnog izračuna porezne osnovice, konkretno predviđene u njezinu članku 308., koji pretpostavlja da putnička agencija može od ukupne cijene, bez PDV‑a, koju plaća putnik, odbiti sve stvarne troškove koje je imala zbog isporuka roba i usluga koje obavljaju drugi porezni obveznici, ako od tih transakcija putnik ima izravnu korist.

               41

               Međutim, u slučaju kad predujam koji je kupac uplatio odgovara ukupnoj cijeni ili značajnom dijelu ukupne cijene turističke usluge i kad u trenutku uplate tog predujma agencija još nije imala nikakav stvarni trošak ili samo ograničeni dio pojedinačnog ukupnog troška te usluge, uzimanje u obzir samo stvarnog troška koji je agencija imala u trenutku te uplate može joj u određenim slučajevima onemogućiti da taj trošak u cijelosti ili djelomično odbije od ukupne cijene, bez PDV‑a, navedene usluge te samim time može iskriviti način izračuna porezne osnovice kako je utvrđen u članku 308. Direktive o PDV‑u.

               42

               Nadalje, putnička agencija možda neće biti u mogućnosti odrediti stvaran trošak konkretne turističke usluge putnika u trenutku kad taj putnik uplaćuje s njom povezan predujam.

               43

               Prema tome, u slučajevima poput onih spomenutih u prethodne dvije točke, marža agencije može se odrediti na temelju procjene ukupnog stvarnog troška koji će ona u konačnici imati. Prilikom te procjene agencija mora po potrebi uzeti u obzir stvarne troškove koje je već imala u trenutku primitka predujma.

               44

               Kad se od ukupne cijene putovanja odbije procijenjeni ukupni stvarni trošak, putnička agencija dobiva svoju predvidivu maržu. Porezna osnovica PDV‑a koji se plaća prilikom primitka predujma dobiva se tako da se iznos tog predujma pomnoži s postotnim udjelom koji tako utvrđena predvidiva marža ima u ukupnoj cijeni putovanja.

               45

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 51. svojeg mišljenja, od putničke agencije koja postupa s uobičajenom pažnjom opravdano se može očekivati relativno detaljna procjena pojedinačnog ukupnog troška putovanja prilikom određivanja ukupne cijene tog putovanja.

               46

               Tako procijenjeni projicirani troškovi moraju se odnositi na konkretnu turističku uslugu za koju je putnička agencija primila predujam jer se marža i porezna osnovica moraju odrediti upućivanjem na svaku pojedinačnu uslugu koju pruža agencija, to jest pojedinačno a ne sveukupno, uzimajući u obzir skupine ili niz usluga pruženih u određenom razdoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 8. veljače 2018., Komisija/Njemačka, C‑380/16, neobjavljenu, EU:C:2018:76, t. 89., 91. i 92.).

               47

               To rješenje ne utječe na činjenicu da čim putnička agencija bude znala konačni stvarni pojedinačni trošak putovanja, taj će se trošak morati uzeti u obzir kod određivanja PDV‑a sukladno članku 308. Direktive o PDV‑u, uz eventualni ispravak prijava PDV‑a izvršenih prilikom primitka predujma.

               48

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 308. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da marža putničke agencije, a slijedom toga i njezina porezna osnovica, odgovara razlici između ukupnog iznosa, bez PDV‑a, koji plaća putnik i stvarnog troška koji putnička agencija unaprijed ima zbog isporuke robe i usluga koje obavljaju drugi porezni obveznici, ako putnik od tih transakcija ima izravnu korist. Ako iznos predujma odgovara ukupnoj cijeni ili značajnom dijelu ukupne cijene turističke usluge i ako agencija još nije imala nikakav stvarni trošak ili samo ograničeni dio pojedinačnog ukupnog troška te usluge, ili pak ako pojedinačni stvarni trošak putovanja koji ima agencija ne može biti određen u trenutku plaćanja predujma, marža se može odrediti na temelju procjene ukupnoga stvarnog troška koji će ona u konačnici imati. Pri takvoj procjeni agencija mora po potrebi uzeti u obzir stvarne troškove koje je već imala kod primitka predujma. Prilikom izračuna marže, ukupni procijenjeni stvarni trošak oduzima se od ukupne cijene putovanja, a porezna osnovica PDV‑a koji se plaća prilikom primitka predujma dobiva se tako da se iznos tog predujma pomnoži s postotnim udjelom koji tako utvrđena predvidiva marža ima u ukupnoj cijeni putovanja.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 65. i 306. do 310. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010., treba tumačiti na način da kad putnička agencija, na koju se primjenjuje posebni sustav iz navedenih članaka 306. do 310., primi predujam za plaćanje turističkih usluga koje će pružiti putniku, obveza obračuna poreza na dodanu vrijednost (PDV) nastaje od primitka tog predujma sukladno navedenom članku 65., pod uvjetom da su u tom trenutku turističke usluge koje treba pružiti jasno navedene.

                           2.

                           Članak 308. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2010/45, treba tumačiti na način da marža putničke agencije, a slijedom toga i njezina porezna osnovica, odgovara razlici između ukupnog iznosa, bez PDV‑a, koji plaća putnik i stvarnog troška koji putnička agencija unaprijed ima zbog isporuke robe i usluga koje obavljaju drugi porezni obveznici, ako putnik od tih transakcija ima izravnu korist. Ako iznos predujma odgovara ukupnoj cijeni ili značajnom dijelu ukupne cijene turističke usluge i ako agencija još nije imala nikakav stvarni trošak ili samo ograničeni dio pojedinačnog ukupnog troška te usluge, ili pak ako pojedinačni stvarni trošak putovanja koji ima agencija ne može biti određen u trenutku plaćanja predujma, marža se može odrediti na temelju procjene ukupnoga stvarnog troška koji će ona u konačnici imati. Pri takvoj procjeni agencija mora po potrebi uzeti u obzir stvarne troškove koje je već imala kod primitka predujma. Prilikom izračuna marže, ukupni procijenjeni stvarni trošak oduzima se od ukupne cijene putovanja, a porezna osnovica PDV‑a koji se plaća prilikom primitka predujma dobiva se tako da se iznos tog predujma pomnoži s postotnim udjelom koji tako utvrđena predvidiva marža ima u ukupnoj cijeni putovanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 17. siječnja 2019.#ETI Gıda Sanayi ve Ticaret AŞ protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije ETI Bumbo – Raniji figurativni žig Europske unije BIMBO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Relevantna javnost – Sličnost znakova – Razlikovni karakter ranijeg žiga – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-368/18.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 31. siječnja 2019.#André Geske protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije SATISFYERMEN – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001 – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001 – Obveza obrazlaganja – Članak 94. prva rečenica Uredbe 2017/1001.#Predmet T-427/18.