title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. lipnja 2016.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice – Direktiva 91/271/EEZ – Pročišćavanje komunalnih otpadnih voda – Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda – Neprovedba – Članak 260. stavak 2. UFEU‑a – Novčane sankcije – Paušalni iznos i novčana kazna.#Predmet C-557/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Direktiva 91/271/EEZ — Pročišćavanje komunalnih otpadnih voda — Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda — Neprovedba — Članak 260. stavak 2. UFEU‑a — Novčane sankcije — Paušalni iznos i novčana kazna“
      U predmetu C‑557/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a, podnesene 4. prosinca 2014.,

         Europska komisija, koju zastupaju G. Braga da Cruz i E. Manhaeve, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Portugalske Republike, koju zastupaju L. Inez Fernandes, J. Reis Silva i J. Brito e Silva, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Tizzano, potpredsjednik Suda u svojstvu suca trećeg vijeća, D. Šváby, J. Malenovský i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: Juliane Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. siječnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 25. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija tužbom od Suda zahtijeva da:

                        —

                        utvrdi da je Portugalska Republika povrijedila svoje obveze koje ima na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a jer nije poduzela sve potrebne mjere za provedbu presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292);

                        —

                        naloži Portugalskoj Republici da Komisiji plati novčanu kaznu od 20196 eura po danu zakašnjenja s provedbom presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), računajući od dana kada će se donijeti presuda u ovom predmetu i do dana dok se ne provede presuda od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292);

                        —

                        naloži Portugalskoj Republici da Komisiji plati paušalni iznos od 2244 eura po danu, računajući od dana kad je donesena presuda od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), do dana objave presude u ovom predmetu ili do dana kada će se u potpunosti provesti presuda od 7. svibnja 2009. (C‑530/07, EU:C:2009:292) ako se ta provedba dogodi ranije, i

                        —

                        naloži Portugalskoj Republici snošenje troškova.

         Pravni okvir

               2

               Direktiva Vijeća 91/271/EEZ od 21. svibnja 1991. o pročišćavanju komunalnih otpadnih voda (SL 1991., L 135, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 5.) odnosi se, u skladu sa svojim člankom 1., na prikupljanje, pročišćavanje i ispuštanje komunalnih otpadnih voda te pročišćavanje i ispuštanje otpadnih voda iz određenih industrijskih sektora. Njezin cilj je zaštita okoliša od štetnih utjecaja ispuštanja komunalnih otpadnih voda.

               3

               Člankom 2. te direktive „komunalne otpadne vode” definirane su kao „otpadne vode iz kućanstava ili mješavina otpadnih voda iz kućanstava s industrijskim otpadnim vodama i/ili oborinskim vodama”. Taj isti članak definira i „aglomeraciju” kao „područje gdje su stanovništvo i/ili gospodarske djelatnosti dovoljno koncentrirane da se komunalne otpadne vode mogu prikupljati i odvoditi do stanice za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda ili do krajnje točke ispuštanja” te „1 p.e. (populacijski ekvivalent)” kao „organsko biorazgradivo opterećenje koje ima petodnevnu biokemijsku potražnju kisika (BPK5) od 60 g kisika dnevno”.

               4

               Članak 4. navedene direktive propisuje:
               „1.   Države članice će osigurati da se komunalne otpadne vode koje ulaze u sabirne sustave prije ispuštanja podvrgnu sekundarnom pročišćavanju ili ekvivalentnom pročišćavanju kako slijedi:

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2000. za sva ispuštanja iz aglomeracija s više od 15.000 p. e.,

                  [...]
               3.   Ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda opisanih u stavcima 1. i 2. moraju zadovoljavati odgovarajuće zahtjeve iz Priloga I. dijela B. [...]
               4.   Opterećenje izraženo u p.e. obračunava se na temelju maksimalnog prosječnog tjednog opterećenja koje ulazi u stanicu za pročišćavanje tijekom godine, isključujući neuobičajene situacije poput obilnih kiša.”

               5

               U skladu s člankom 6. stavcima 2. i 4. iste direktive:
               „2.   Ispuštanja komunalnih otpadnih voda iz aglomeracija s između 10 000 i 150 000 p.e. u obalne vode i ona iz aglomeracija s p.e. između 2 000 i 10 000 u estuarije smještene u područjima opisanima u stavku 1. mogu se podvrći pročišćavanju koje je manje strogo od onog utvrđenog u članku 4. pod uvjetom:

                        —

                        da se tako ispuštene otpadne vode podvrgnu barem primarnom pročišćavanju utvrđenom u članku 2. stavku 7. u skladu s kontrolnim postupcima utvrđenima u Prilogu I. dijelu D,

                        —

                        da opsežne studije pokažu da ta ispuštanja neće štetno utjecati na okoliš.

                  Države članice Komisiji dostavljaju sve bitne podatke o gore navedenim studijama.
               [...]
               4.   Države članice osiguravaju da se utvrđenje manje osjetljivih područja preispituje u razmacima od najviše četiri godine.”

               6

               Članak 8. stavak 5. Direktive 91/271 glasi kako slijedi:
               „U izuzetnim okolnostima, kad se može dokazati da naprednije pročišćavanje ne bi donijelo nikakve koristi za okoliš, ispuštanje u manje osjetljiva područja otpadnih voda iz aglomeracija s više od 150 000 p.e. može se podvrći pročišćavanju utvrđenom u članku 6. za otpadne vode iz aglomeracija s između 10 000 i 150 000 p.e.
               U takvim okolnostima, države članice će ranije dostaviti odgovarajuću dokumentaciju Komisiji. Komisija će razmotriti predmet i poduzeti odgovarajuće mjere u skladu s postupkom utvrđenim u članku 18.”

               7

               U Prilogu I. toj direktivi, naslovljenom „Zahtjevi za komunalne otpadne vode”, stoji:
               „[...]

                        B.

                        Ispuštanje iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda u prihvatne vode [...]

                                 1.

                                 Stanice za pročišćavanje otpadnih voda moraju se osmisliti ili modificirati tako da se prije ispuštanja u prihvatne vode mogu dobiti ogledni uzorci ulaznih otpadnih voda ili pročišćene vode koja otječe.

                                 2.

                                 Ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda podvrgnutih pročišćavanju u skladu s člancima 4. i 5. moraju ispunjavati zahtjeve utvrđene u tablici 1.

                  [...]”

               8

               Točkom D. Priloga I. Direktivi 91/271, pod naslovom „Referentne metode za praćenje i procjenu rezultata”, predviđeno je:

                        „1.

                        Države članice osiguravaju da se primijeni metoda praćenja koja odgovara barem niže opisanoj razini zahtjeva.
                        Metode različite od onih navedenih u stavcima 2., 3. i 4. mogu se koristiti pod uvjetom da se može dokazati da se dobivaju ekvivalentni rezultati.
                        [...]

                        2.

                        Uzorci razmjerni protoku ili na osnovi vremena kroz 24-satno razdoblje prikupljaju se na istoj dobro određenoj točki na izlazu i prema potrebi na ulazu u stanicu za pročišćavanje radi praćenja pridržavanja zahtjeva za ispuštene otpadne vode utvrđenih u ovoj Direktivi.
                        [...]

                        3.

                        Minimalni godišnji broj uzoraka utvrđuje se prema veličini stanice za pročišćavanje i prikuplja u redovnim vremenskim razmacima tijekom godine:

                                 —

                                 [...]

                                 —

                                 10 000 do 49 999 p. e.: 12 uzoraka.

                                 —

                                 [...]

                        4.

                        Smatra se da su obrađene otpadne vode u skladu s odgovarajućim parametrima ako, za svaki pojedini parametar uzet pojedinačno, uzorci vode pokazuju da je u skladu s odgovarajućom parametarskom vrijednošću na sljedeći način:

                                 (a)

                                 za parametre utvrđene u tablici 1. i članku 2. stavku 7., maksimalan broj uzoraka koji smiju ne udovoljavati zahtjevima, izraženo u koncentracijama i/ili smanjenjima postotaka u tablici 1. i članku 2. stavku 7., utvrđen je u tablici 3.;

                  [...]”

         Presuda Komisija/Portugal

               9

               Komisija je 9. srpnja 2004. Portugalskoj Republici uputila pismo opomene u kojem se navodilo da nekoliko aglomeracija smještenih na području te države članice s p. e. višim od 15.000 nisu opskrbljene sabirnim sustavima komunalnih otpadnih voda koji ispunjavaju zahtjeve iz članka 3. Direktive 91/271 kao ni sustavima za pročišćavanje tih voda koji ispunjavaju zahtjeve iz članka 4. te direktive.

               10

               Budući da su objašnjenja koja je ta država članica pružila bila nedostatna u pogledu 17 aglomeracija, Komisija joj je 13. srpnja 2005. uputila obrazloženo mišljenje s pozivom da se s njim uskladi u roku od dva mjeseca od primitka.

               11

               Portugalska Republika odgovorila je na to mišljenje 14. listopada 2005.

               12

               Budući da je nakon tog odgovora neke aglomeracije trebalo isključiti iz postupka radi utvrđenja povrede obveze, dok je u pogledu nekih drugih aglomeracija spomenutih u pismu opomene od 9. srpnja 2004., ali ne i u obrazloženom mišljenju od 13. srpnja 2005., povreda članaka 3. i 4. Direktive 91/271 i dalje trajala, Komisija je 4. srpnja 2006. sastavila dodatno obrazloženo mišljenje koje je sada obuhvaćalo 32 aglomeracije. Tim mišljenjem Komisija je pozvala Portugalsku Republiku da poduzme potrebne mjere kako bi se uskladila s tim mišljenjem u roku od dva mjeseca od njegova primitka.

               13

               Smatrajući da je situacija u pogledu nekoliko aglomeracija, unatoč objašnjenjima koje je ta država članica pružila u dopisu od 14. rujna 2006., i dalje bila nedostatna s obzirom na odredbe te direktive, Komisija je odlučila pokrenuti postupak pred Sudom radi utvrđenja povrede obveze koji se vodio pod brojem predmeta C‑530/07.

               14

               U postupku pred Sudom Komisija je odustala od tužbe u dijelu u kojem se odnosila na obveze koje proizlaze, s jedne strane, iz članka 3. Direktive 91/271 u pogledu pet aglomeracija i, s druge strane, iz članka 4. te direktive u pogledu jedanaest aglomeracija pa je stoga predmet postupka radi utvrđenja povrede obveze ograničen na preostale aglomeracije.

               15

               U presudi od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (EU:C:2009:292), Sud je utvrdio da je Portugalska Republika povrijedila svoje obveze iz članaka 3. i 4. Direktive 91/271 time što je propustila da u skladu s člankom 3. navedene direktive sabirnim sustavima komunalnih otpadnih voda opremi aglomeracije Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde i Santa Cita, kao i time što je propustila da u skladu s člankom 4. te direktive podvrgne komunalne otpadne vode iz aglomeracija Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lisabon, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira i Vila Real de Santo António sekundarnom pročišćavanju ili ekvivalentnom pročišćavanju.

         Predsudski postupak

               16

               U sklopu nadzora nad provedbom presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), Komisija je dopisom od 18. lipnja 2009. od Portugalske Republike zatražila informacije o mjerama koje su poduzete radi provedbe te presude.

               17

               Dopisom od 24. srpnja 2009. ta država članica obavijestila je Komisiju o mjerama koje je usvojila.

               18

               Komisija je 11. prosinca 2009. od navedene države članice zatražila pojašnjenja na što je ona u nekoliko dopisa i dopuna informacija odgovorila, i to što se tiče aglomeracije Vila Real de Santo António, da je nova stanica za pročišćavanje u funkciji od 2009., ali da 30 % prikupljenog onečišćujućeg protoka u biti još nije spojeno na stanicu za pročišćavanje, dok je završetak potrebnih radova predviđen za kraj 2012. Što se tiče aglomeracije Matosinhos, završetak radova na izgradnji nove stanice za pročišćavanje u početku je bio predviđen za kraj 2011., ali je na kraju završetak radova odgođen do travnja 2013.

               19

               U nekoliko dopisa kao i na sastanku s Komisijinim službama Portugalska Republika obavijestila je tu instituciju o razvoju stanja u pogledu tih dviju aglomeracija.

               20

               Iz dopisa te države članice od 26. studenoga 2013. u vezi s aglomeracijom Vila Real de Santo António proizlazi da je završetak radova potrebnih za priključenje cjelokupnog onečišćujućeg protoka aglomeracije na novu stanicu za pročišćavanje bio predviđen za prvi kvartal 2014. Što se tiče aglomeracije Matosinhos, iz tog dopisa proizlazi da zbog neriješenog financiranja radovi na izgradnji nove stanice za pročišćavanje još nisu bili počeli, ali da će novi zahtjev za financiranje biti podnesen tijekom 2014.

               21

               Budući da je smatrala da u pogledu dviju od 22 aglomeracija obuhvaćenih presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), usklađivanje s tom presudom nije ostvareno, konkretno u pogledu aglomeracija Vila Real de Santo António i Matosinhos, Komisija je pokrenula ovaj postupak.

         O povredi obveze

         Argumentacija stranaka

               22

               Što se tiče aglomeracije Vila Real de Santo António, Komisija napominje da Portugalska Republika, unatoč naporima koje je uložila od dana donošenja presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), na relevantan datum za ocjenu postojanja povrede u ovom slučaju, to jest21. travnja 2014. – kada je istekao rok koji je Komisija odredila u pismu opomene koje je poslala Portugalskoj Republici – nije podvrgnula komunalne otpadne vode iz te aglomeracije sekundarnom pročišćavanju ili ekvivalentnom pročišćavanju u skladu s člankom 4. Direktive 91/271. Naime, iz dopisa Portugalske Republike od 23. travnja 2014. proizlazi da su na taj dan radovi potrebni za potpuno priključenje te aglomeracije na stanicu za pročišćavanje i dalje bili u tijeku.

               23

               Što se tiče aglomeracije Matosinhos, Komisija napominje da sadašnja stanica za pročišćavanje omogućava samo primarno pročišćavanje otpadnih voda koje se zatim ispuštaju u more putem podmorskog odvoda. U tom pogledu ističe da sukladno dopisu Portugalske Republike od 23. travnja 2014. radovi na izgradnji stanice za sekundarno pročišćavanje još nisu bili počeli zbog navodnih problema s financiranjem i da je završetak tih radova odgođen za 2017.

               24

               Nadalje, Komisija tvrdi da su neosnovani argumenti koje je Portugalska Republika pružila u svojem odgovoru na tužbu, u vezi s nepostojanjem utjecaja primarnog pročišćavanja komunalnih otpadnih voda na kvalitetu prihvatnih voda i u vezi s dostatnošću takvog pročišćavanja za očuvanje kvalitete voda i izbjegavanje opasnosti za okoliš kao i za ljudsko zdravlje s obzirom na to da zapravo dovode u pitanje utvrđenja Suda u presudi od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               25

               Portugalska Republika općenito tvrdi da je tu presudu u većem dijelu provela.

               26

               Što se tiče aglomeracije Vila Real de Santo António, Portugalska Republika pojašnjava da su u pitanju tri projekta priključenja odvodnih mreža. Prvi se odnosi na odvodnu mrežu na zapadu općine Vila Nova de Cacela i prijenosnu mrežu do stanice za pročišćavanje otpadnih voda koja bi trebala biti priključena u studenome 2014. Drugi projekt odnosi se na priključenje odvodne mreže s obala te aglomeracije na sabirni sustav i prijenos vode do stanice za pročišćavanje otpadnih voda, što je ostvareno u veljači 2015. Treći projekt odnosi se na priključenje odvodne mreže središnjeg područja grada te aglomeracije na sabirni sustav i prijenos vode do stanice za pročišćavanje otpadnih voda.

               27

               U odgovoru na tužbu Portugalska Republika navela je da su radovi na trećem projektu u poodmakloj fazi. U odgovoru na repliku ta je država članica napomenula da je priključenje otpadnih voda na stanicu za pročišćavanje, koja je u funkciji od 2009., ostvareno 11. travnja 2015., o čemu je obavijestila i Komisijine službe.

               28

               Što se tiče aglomeracije Matosinhos, Portugalska Republika tvrdi, s jedne strane, da je postojeće primarno pročišćavanje dovoljno za očuvanje kvalitete voda i izbjegavanje opasnosti za okoliš kao i za ljudsko zdravlje s obzirom na to da nepostojanje sekundarnog pročišćavanja nema utjecaj na kvalitetu prihvatnih voda. Naime, pročišćene otpadne vode te aglomeracije ne ispuštaju se u jezerske ili riječne vode, nego u nemirne morske vode s visokim salinitetom kroz koje prolaze snažne morske struje.

               29

               Ta država članica s tim u vezi tvrdi da se na situaciju u aglomeraciji Matosinhos primjenjuje članak 8. stavak 5. Direktive 91/271. Naime, na temelju tog članka, u izuzetnim okolnostima i u obalnim aglomeracijama koje se smatraju manje osjetljivima ispuštanje komunalnih otpadnih voda može se podvrgnuti manje strogom pročišćavanju.

               30

               Portugalska Republika navodi da je postojećim primarnim pročišćavanjem otpadnih voda postignuto smanjenje kemijske i biokemijske potražnje kisika za prosječno 42 do 43 %, što odgovara vrijednosti koja je više nego dvostruko veća od 20 %, kako se zahtijeva tom direktivom.

               31

               Ta država članica s tim u vezi tvrdi da je stanica za pročišćavanje komunalnih voda trenutačno u funkciji spojena na podmorski odvod kojim se primarno pročišćene vode ispuštaju u Atlantski ocean oko 2 kilometra od obale i da to ne utječe na kvalitetu vode za kupanje. Potrebno je još napraviti tek nekoliko prilagodbi koje se odnose samo na postavljanje infrastrukture kako bi se jamčila trajna kvaliteta te vode.

               32

               Portugalska Republika upućuje također na redovito provođene analize vode za kupanje na području te aglomeracije kojima je potvrđena njezina „izvrsna” kvaliteta. U tim okolnostima nema razloga za pretpostavku da postoji opasnost za zdravlje stanovnika ili za turistički sektor.

               33

               Ta država članica tvrdi, s druge strane, da iako su poduzete mjere za usklađivanje s odredbama članka 4. Direktive 91/271, poteškoće s financiranjem spriječile su izgradnju stanice za pročišćavanje. Nadalje, pozivi na nadmetanje objavljeni su tijekom 2008. i 2011., ali je zbog više sile u obliku činjenica koje su se dogodile spriječen nastavak projekta izgradnje te stanice.

               34

               Portugalska Republika dodaje da su pretpostavke u vezi s izgradnjom stanice za sekundarno pročišćavanje otpadnih voda sada ispunjene i da je riješeno pitanje potrebnog financiranja projekta, o čemu je obavijestila Komisiju. U tom pogledu, Portugalska Republika predstavila je toj instituciji kalendar aktivnosti u vezi s građevinskim radovima koji bi trebali početi u prvom tromjesečju 2016., dok je potpuno stavljanje u pogon postrojenja predviđeno za drugo tromjesečje 2019.

         Ocjena Suda

               35

               Kako bi se odredilo je li Portugalska Republika usvojila sve mjere potrebne da bi se uskladila s presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), treba provjeriti je li u cijelosti poštovala članak 4. Direktive 91/271, to jest je li dotične aglomeracije opremila sustavom za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda koji ispunjava odredbe tog članka.

               36

               Što se tiče postupka povodom povrede obveze na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a, kao mjerodavan dan prema kojemu se određuje postojanje takve povrede obveze treba uzeti dan kada je istekao rok određen pismom opomene upućenim na temelju te odredbe (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 29. i navedena sudska praksa).

               37

               U ovom slučaju, kao što je to naglašeno u točki 22. ove presude, s obzirom na to da je Komisija Portugalskoj Republici uputila pismo opomene u skladu s postupkom predviđenim u članku 260. stavku 2. UFEU‑a, mjerodavan dan o kojem se govori u prethodnoj točki ove presude jest dan kada je istekao rok određen u tom pismu, odnosno 21. travnja 2014.

               38

               Međutim, nije sporno da na taj dan aglomeracije Vila Real de Santo António i Matosinhos i dalje nisu bile opremljene sustavima za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda u skladu s člankom 4. te direktive.

               39

               Naime, što se tiče aglomeracije Vila Real de Santo António, iz izjava Portugalske Republike proizlazi da 21. travnja 2014. sustav za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda još nije bio uspostavljen. Što se tiče aglomeracije Matosinhos, dopisom od 23. travnja 2014. Portugalska Republika obavijestila je Komisiju da radovi na izgradnji stanice za sekundarno pročišćavanje otpadnih voda još nisu započeli.

               40

               Argumenti Portugalske Republike u pogledu potonje aglomeracije, u vezi s nepostojanjem utjecaja isključivo primarnog pročišćavanja komunalnih otpadnih voda na kvalitetu prihvatnih voda i u vezi s dostatnošću takvog pročišćavanja za očuvanje kvalitete voda i izbjegavanje opasnosti za okoliš kao i za ljudsko zdravlje, zapravo dovode u pitanje utvrđenja Suda u presudi od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), pa ih se stoga ne može prihvatiti.

               41

               U pogledu argumentacije Portugalske Republike u vezi s teškoćama s kojima se suočila prilikom usklađivanja s presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), valja naglasiti da se država članica ne može pozivati na odredbe, prakse ili situacije iz svojeg unutarnjeg pravnog poretka da bi opravdala nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije, zbog čega se onda takva argumentacije ne može prihvatiti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2015., Komisija/GrčkaC‑167/14, EU:C:2015:684, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U tim okolnostima, valja utvrditi da je Portugalska Republika povrijedila svoje obveze koje ima na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a jer nije poduzela sve potrebne mjere za provedbu presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292).

         O novčanim sankcijama

         O novčanoj kazni

      Argumentacija stranaka

               43

               Što se tiče aglomeracije Vila Real de Santo António, protivno navodima Portugalske Republike prema kojima je ta država članica poduzela sve potrebne mjere za izvršenje presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), Komisija je na raspravi pred Sudom istaknula da se usklađenost funkcioniranja stanice za pročišćavanje u toj aglomeraciji s člankom 4. Direktive 91/271 može jamčiti tek ako se tijekom godine dana provedu odgovarajuće analize otpadnih voda na temelju uzoraka prikupljenih prije njihova ispuštanja i ako nakon tog razdoblja rezultati pokazuju da je sekundarno pročišćavanje tih voda sukladno zahtjevima te direktive. Prema Komisijinu mišljenju, navedena ispuštanja moraju biti u skladu s odredbama točke B. Priloga I. navedenoj direktivi. Nadalje, Komisija tvrdi da se moraju poštovati referentne metode za praćenje i procjenu rezultata predviđene u točki D. istog priloga, koja određuje minimalni godišnji broj uzoraka koji se ovisno o veličini stanice za pročišćavanje moraju uzeti kako bi ih se smatralo reprezentativnim.

               44

               Međutim, u ovom slučaju nedostaje uzorkovanje.

               45

               Komisija u skladu s člankom 260. stavkom 2. UFEU‑a i na temelju svoje Komunikacije od 13. prosinca 2005., pod naslovom „Primjena članka [260. UFEU‑a]” (SEC(2005) 1658), kako je ažurirana njezinom Komunikacijom od 17. rujna 2014., pod naslovom „Ažuriranje podataka za izračun paušalne svote i novčanih kazni koje Komisija predlaže Sudu u postupcima zbog povrede propisa” (C(2014) 6767 final) (u daljnjem tekstu: Komunikacija iz 2005.), predlaže Sudu da konkretnu neprovedbu kazni izricanjem novčane kazne.

               46

               Na temelju točke 6. Komunikacije Komisije iz 2005., ta se institucija oslanja na tri kriterija prilikom određivanja iznosa novčane kazne, i to na težinu povrede, njezino trajanje i potrebu da se zajamči odvraćajući učinak same sankcije.

               47

               Što se tiče težine utvrđene povrede, Komisija naglašava, kao prvo, značaj pravila Unije koja su povrijeđena i, kao drugo, posljedice koje povreda ima na opće i pojedinačne interese poput, među ostalim, zaštite zdravlja ljudi i okoliša, zadržavanja i poboljšanja kakvoće prihvatnih voda i s njima povezanih vodenih ekosustava ili rekreativnih aktivnosti povezanih s tim ekosustavima. Kao treće, iako je utvrdila postojanje olakotnih okolnosti s obzirom na napredak koji je ta država članica ostvarila, Komisija usto navodi otegotne okolnosti s obzirom na izostanak usklađivanja i s člankom 4. Direktive 91/271 nakon isteka roka koji je odredila u obrazloženom mišljenju i s presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), s obzirom na jasnoću povrijeđenih odredbi, nepoštovanje svih planova koje su portugalska tijela uzastopno predstavljala u dopisima koje su slala Komisiji i, na kraju, s obzirom na ponovljeno protupravno ponašanje te države članice u području poštovanja prava Unije u području u kojem su posljedice na zdravlje ljudi i okoliš itekako značajni.

               48

               Uzimajući u obzir sve te elemente, Komisija smatra da na ljestvici od 1 do 20, utvrđenoj u Komunikaciji iz 2005., valja primijeniti koeficijent težine 3.

               49

               Što se tiče trajanja povrede, Komisija tvrdi da je odluku o pokretanju ovog postupka donijela 16. listopada 2014., što znači 65 mjeseci nakon donošenja presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), to jest 7. svibnja 2009., što opravdava primjenu koeficijenta od najviše 3.

               50

               Što se tiče koeficijenta u vezi sa sposobnošću plaćanja države članice protiv koje se vodi postupak, a koji se naziva faktor „n”, ta institucija podsjeća da je za Portugalsku Republiku u Komunikaciji Komisije iz 2005. taj faktor 3,40.

               51

               Komisija ističe da je, sukladno formuli iz te komunikacije, dnevna novčana kazna jednaka standardnoj paušalnoj osnovi od 660 eura, pomnoženoj s koeficijentom težine, koeficijentom trajanja i faktorom „n”. Tako, u ovom slučaju, Komisija predlaže dnevnu novčanu kaznu u iznosu od 20196,00 eura (660 x 3 x 3 x 3,40).

               52

               Ta institucija predlaže primjenu degresivne novčane kazne kojoj bi se apsolutni iznos računao svakih šest mjeseci, pri čemu bi se relativni iznos u svakom daljnjem razdoblju smanjivao za postotak koji odgovara omjeru p.e.-a aglomeracija koje su svoja postrojenja uskladila s odredbama članka 4. Direktive 91/271 i p.e.-a aglomeracija koje na dan donošenja ove presude nisu imale takve sustave.

               53

               Prema podacima koje je Komisija imala prije pokretanja ovog postupka, ukupni p.e. aglomeracija koje nisu imale sustave pročišćavanja usklađene s člankom 4. te direktive iznosio je 321 950. Taj ukupni iznos predstavlja zbroj p.e.-a dviju dotičnih aglomeracija: 34 950 Vila Real de Santo António i 287 000 Matosinhos.

               54

               Portugalska Republika tvrdi da ni težina povrede ni njezino trajanje kao ni suradnja ni dužna pažnja koju je pokazala u postupku ni ostvareni napredak u provedbi presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), ne opravdavaju izricanje tako velike kazne. Ta država članica stoga osporava metodu izračuna predloženih iznosa. Portugalska Republika smatra da je novčana kazna koju traži Komisija previsoka i neproporcionalna u odnosu na težinu povrede, a njezine posljedice na okoliš su samo teorijske. Ta država članica osporava Komisijine tvrdnje u pogledu težine povrede. Naime, kako se navodi u točki 27. ove presude, Portugalska Republika u pogledu aglomeracije Vila Real de Santo António tvrdi da je priključenje otpadnih voda na stanicu za pročišćavanje, u funkciji od 2009., završeno 11. travnja 2015., o čemu je obavijestila Komisijine službe. Slijedom toga, navodna povreda obveze više ne postoji u pogledu aglomeracije Vila Real de Santo António pa je i presuda od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), u tom dijelu u cijelosti provedena.

               55

               Što se tiče aglomeracije Matosinhos, prema mišljenju te države članice i u opsegu u kojem se navodna povreda svodi samo na izvođenje radova potrebnih za proširenje stanice za pročišćavanje otpadnih voda radi njihova sekundarnog pročišćavanja, tijekom razmatranog razdoblja uvećanog za dodatnih godinu dana treba uzeti u obzir koliko su ti radovi napredovali kako bi se provjerilo funkcioniranje te stanice prema odredbama članka 4. Direktive 91/271. Slijedom toga, potrebne su još četiri godine da bi se radovi priveli kraju, što zapravo znači tri godine i jedna godina za eventualne nepredvidive događaje. Ukupno razdoblje od četiri godine može se podijeliti na osam faza, koje će se svaka pojedinačno kontrolirati kako bi se provjerilo koliko su odmaknuli radovi na toj stanici radi njezina stavljanja u pogon.

               56

               Budući da su, kao prvo, ciljevi priključenja na stanicu za sekundarno pročišćavanje u aglomeraciji Vila Real de Santo António sada u cijelosti ostvareni, kao drugo, da su poduzete nužne radnje za održavanje izvrsne kakvoće obalnih voda u aglomeraciji i da će se dalje razvijati i da je, kao treće, u pogledu 21 od 22 aglomeracija obuhvaćenih presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), postignuto usklađenje, primijenjeni koeficijent ne smije biti viši od 1 na ljestvici od 1 do 20 u skladu s Komunikacijom iz 2005.

               57

               Portugalska Republika usto upućuje na napore koje je uložila kako bi u cijelosti izvršila obveze iz presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), i, nadalje, naglašava da su portugalska tijela stalno surađivala s Komisijinim službama.

               58

               Usto bi trebalo uzeti u obzir i omjer u kojem je ta presuda već provedena. Ako se i uzme u obzir vrijeme koje je proteklo od donošenja navedene presude, kriterij u vezi s trajanjem povrede ne vrijedi što se tiče 90 % aglomeracija obuhvaćenih presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292). Stoga bi bilo opravdano da, s obzirom na ostatak radova koje još treba obaviti kako bi se provelo usklađivanje s tom presudom, Sud uzme tu situaciju u obzir prilikom svojeg ponderiranja, i to tako da taj ponder ne bude veći od 10 % koeficijenta 3 koji traži Komisija, pa da ponderirana vrijednost tog kriterija ne bude veća od 1.

               59

               Nadalje, uzimajući u obzir okolnosti ovog predmeta, navedena novčana kazna je i neproporcionalna s obzirom na gospodarske mogućnosti Portugalske Republike. Usto, faktor „n” koji se na nju primjenjuje je diskutabilan, uzimajući u obzir prijelaznu konjunkturnu situaciju u toj državi članici zbog financijske krize država europodručja, dok izvođenje javnih radova iziskuje znatna javna ulaganja. Zato Portugalska Republika prepušta Sudu da svojom ocjenom eventualno preispita taj koeficijent, pri čemu naglašava da ga treba privremeno smanjiti s obzirom na to da je provedeno više od 90 % presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               60

               Slijedom toga, ako Sud prihvati zahtjev te države članice da ponderira koeficijente težine i trajanja kao i faktor „n” koji se odnosi na njezinu sposobnost plaćanja, dnevnu novčanu kaznu trebalo bi izračunati prema sljedećoj formuli: 660 eura x 1 x 1 x 3,40 = 2244 podijeljeno s 287000 p.e., što iznosi 0,007 eura po danu i po jedinici p.e.-a.

         Ocjena Suda

               61

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, izricanje novčane kazne načelno je opravdano samo ako povreda zbog neprovedbe prethodne presude traje i u vrijeme dok Sud ispituje činjenice (presuda Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 47. i navedena sudska praksa).

               62

               Što se tiče aglomeracije Vila Real de Santo António, valja istaknuti, kao što je naglašeno u točkama 27. i 54. ove presude, da je Portugalska Republika na raspravi pred Sudom izjavila da su nužni radovi na stanici za pročišćavanje dovršeni 11. travnja 2015. i da je Komisiji dostavljeno nekoliko uzoraka iz kojih je vidljiva djelotvornost sekundarnog pročišćavanja komunalnih otpadnih voda u razdoblju od travnja do studenoga 2015., što obuhvaća i turističku sezonu koja podrazumijeva visoko onečišćenje tih voda. S tim u vezi, Komisija se nije usprotivila tvrdnjama te države članice, osobito u pogledu usklađenosti na taj način predstavljenih uzoraka sa zahtjevima iz članka 4. Direktive 91/271.

               63

               U tim okolnostima, Sud smatra da je u pogledu aglomeracije Vila Real de Santo António Portugalska Republika podnijela dokaz o tome da je od travnja 2015. u redovnim razmacima uzimala uzorke i da, stoga, ispuštene vode iz stanice za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda odgovaraju odredbama članka 4. stavka 3. te direktive pa se u odnosu na navedenu aglomeraciju toj državi članici ne može izreći novčana kazna radi usklađivanja s presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               64

               Što se tiče aglomeracije Matosinhos, iz izjava Portugalske Republike proizlazi da na dan održavanja rasprave pred Sudom presuda od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), nije bila u potpunosti provedena.

               65

               U tim okolnostima Sud smatra da nalaganje Portugalskoj Republici obveze plaćanja novčane kazne predstavlja odgovarajuće financijsko sredstvo da se tu državu potakne na poduzimanje mjera potrebnih za prestanak utvrđenog kršenja obveze te da se osigura potpuna provedba presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (EU:C:2009:292).

               66

               Međutim, ne može se unaprijed isključiti mogućnost da je na dan donošenja ove presude presuda od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), bila u potpunosti provedena. Zato se novčanu kaznu može izreći samo ako povreda obveze i dalje postoji na dan donošenja ove presude (vidjeti analogijom presudu od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               67

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da novčanu kaznu treba odrediti prema stupnju pritiska koji je potreban kako bi država članica koja nije provela presudu zbog povrede obveze promijenila svoje ponašanje i prestala s povredom koja joj se stavlja na teret (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 51. i navedena sudska praksa).

               68

               Valja podsjetiti da, u primjeni svojih ovlasti ocjene stvari, na Sudu je da odmjeri novčanu kaznu tako da je, s jedne strane, prilagođena okolnostima slučaja i, s druge strane, proporcionalna utvrđenoj povredi kao i mogućnostima plaćanja odnosne države članice (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 52. i navedena sudska praksa).

               69

               Komisijini prijedlozi u pogledu novčane kazne ne mogu vezati Sud i čine samo korisnu referentnu osnovu. Također, smjernice poput onih iz Komisijinih komunikacija ne vežu Sud, ali pridonose osiguravanju transparentnosti, predvidivosti i pravne sigurnosti u postupanju Komisije kad ta institucija daje prijedloge Sudu. Naime, u postupku na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a u vezi s povredom obveze države članice koja i dalje traje unatoč tomu što je ta ista povreda obveze već bila utvrđena prvom presudom donesenom na temelju članka 226. UEZ‑a ili članka 258. UFEU‑a, Sud mora zadržati slobodu u odmjeravanju izrečene novčane kazne u iznosu i u obliku koje sam smatra primjerenima kako bi se tu državu članicu potaknulo da prestane s neprovedbom obveza iz prve presude Suda (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 53. i navedena sudska praksa).

               70

               Za potrebe određivanja iznosa novčane kazne, osnovni kriteriji koje treba uzeti u obzir kako bi se osigurala prinudna narav novčane kazne, u cilju ujednačene i učinkovite primjene prava Unije, u pravilu su težina povrede, njezino trajanje i mogućnost plaćanja države članice o kojoj je riječ. Za primjenu tih kriterija treba voditi računa osobito o posljedicama koje neprovedba ima na privatne i javne interese kao i o hitnosti koju treba primijeniti kako bi se državu članicu primoralo da postupi u skladu sa svojim obvezama (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 54. i navedena sudska praksa).

               71

               Kao prvo, što se tiče težine povrede, valja podsjetiti da je cilj Direktive 91/271 zaštita okoliša. Nepostojanje ili nedostatnost sustava za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda može štetiti okolišu pa ih treba smatrati vrlo teškima (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 55. i navedena sudska praksa).

               72

               Usto, što se tiče smanjenja kemijske i biokemijske potražnje kisika na koju se poziva Portugalska Republika, valja naglasiti, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 63. svojeg mišljenja, da ta država članica i dalje nije postigla referentne vrijednosti iz te direktive s obzirom na to da se u toj direktivi za sekundarno pročišćavanje određuje smanjenja kemijske potražnje kisika za najmanje 75 %, a biokemijske potražnje kisika za 70 do 90 %, dok je ta država članica navela smanjenje kemijske potražnje kisika za samo 20 %.

               73

               Osim toga, iako iz podataka koje je Portugalska Republika predočila proizlazi da je kvaliteta vode za kupanje u većini područja plaže aglomeracije Matosinhos ocijenjena kao „izvrsna”, isto je tako kvaliteta vode, osobito na područjima plaže, s jedne strane, u dijelu „Azul‑Conchina”, u kojem se prema neosporenim podacima Komisije primarno pročišćene otpadne vode ispuštaju u more, i, s druge strane, u dijelu „Matosinhos”, do kojeg se odmah nalazi gradsko područje te aglomeracije, ocijenjena samo kao „zadovoljavajuća” odnosno „dobra”. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 64. svojeg mišljenja, to upućuje na zaključak da nedostatno pročišćavanje otpadnih voda štetno utječe na kvalitetu vode.

               74

               Nadalje, valja utvrditi da je otegotna okolnost i to da će do potpune provedbe presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), prema izjavama Portugalske Republike, doći tek 2019., što znači da bi kašnjenje trajalo gotovo dvadeset godina s obzirom na to da je obvezu postizanja usklađenosti sekundarnog pročišćavanja komunalnih otpadnih voda aglomeracije Matosinhos trebalo ispuniti najkasnije do 31. prosinca 2000. Međutim, budući da Portugalska Republika izjavljuje da se ne može u potpunosti uskladiti s obvezama prema toj direktivi prije nego što prođe 20 godina od tog datuma, Sud može samo utvrditi da ta povreda izrazito dugo traje i da s obzirom na navedeni zadani cilj ima određenu težinu (vidjeti analogijom presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Irska (C‑374/11, EU:C:2012:827, t. 38.).

               75

               Međutim, valja također podsjetiti, kao što je Sud ocijenio u točki 57. presude od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka (C‑167/14, EU:C:2015:684), da značaj štetnog utjecaja na okoliš u velikoj mjeri ovisi o broju aglomeracija na koje se odnosi povreda obveze koja je predmet ovog postupka. Valja istaknuti da je u ovom predmetu broj aglomeracija za koje Portugalska Republika do dana održavanja rasprave pred Sudom nije podnijela dokaz o postojanju sustava za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda sukladnih navedenoj direktivi – u ovom slučaju samo jedna ‐ puno manji od broja aglomeracija koje nemaju usklađena postrojenja – njih petnaest, a navode se u presudi od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292). Slijedom toga, valja utvrditi da je taj utjecaj manje ozbiljan od onog koji je imala izvorna povreda obveze utvrđena u toj presudi. Prema tome, Portugal je značajno smanjio daljnji štetni utjecaj na ljudsko zdravlje i okoliš koji proizlazi iz povrede utvrđene u presudi od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               76

               Kao drugo, kada je riječ o trajanju povrede, nju treba ocijeniti uzimajući u obzir trenutak u kojem Sud ocjenjuje činjenice, a ne onaj u kojem Komisija pred njim pokreće postupak. Međutim, u konkretnom slučaju, trajanje povrede od sedam godina računajući od dana donošenja presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), vrlo je dugo.

               77

               Naime, iako člankom 260. stavkom 1. UFEU‑a nije pobliže određen rok u kojem treba provesti presudu, interes u vezi s neposrednom i ujednačenom primjenom prava Unije, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, zahtijeva da se s tom provedbom započne odmah i da se u cijelosti ostvari u najkraćem mogućem roku (vidjeti presudu od 17. rujna 2015., Komisija/Italija, C‑367/14, EU:C:2015:611, t. 95. i navedenu sudsku praksu).

               78

               Kao treće, što se tiče platne sposobnosti dotične države članice, iz sudske prakse Suda proizlazi da treba uzeti u obzir nedavno kretanje bruto domaćeg proizvoda (BDP) države članice, kako je iskazano na dan ispitivanja činjenica od strane Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 60.). U tom pogledu, valja uzeti u obzir argumente Portugalske Republike, prema kojima je njezin BDP od 2009. do 2013. pao za 7,4 %.

               79

               Što se tiče Komisijina prijedloga da se primijeni degresivna novčana kazna i argumenata koje je iznijela Portugalska Republika u vezi s postupnim smanjenjem iznosa novčane kazne, valja podsjetiti da se napredak u provedbi presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), i poštovanje odredaba članka 4. Direktive 91/271 mogu provjeriti tek od trenutka kada je za dotičnu aglomeraciju moguće utvrditi povećanje udjela njezina p.e.-a koji je pročišćen u skladu s odredbama te direktive. Naime, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 76. svojeg mišljenja, sam napredak građevinskih radova, pa makar i u tako poodmakloj fazi, ne dovodi do smanjenja opterećenja okoliša, koje se očekuje tek nakon stavljanja u pogon postrojenja za sekundarno pročišćavanje koje će jedino omogućiti dotičnoj aglomeraciji da u skladu s Direktivom 91/271 pročišćuje veći dio svojeg p.e.-a nego prije.

               80

               Budući da sama Portugalska Republika navodi da u slučaju aglomeracije Matosinhos ne može povećati udio p.e.-a koji se pročišćava u skladu s navedenom direktivom i tako smanjiti štetne utjecaje na okoliš, treba izreći fiksnu novčanu kaznu.

               81

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, Sud smatra da je prikladno izreći novčanu kaznu u iznosu od 8000 eura dnevno.

               82

               Slijedom toga, Portugalskoj Republici treba naložiti da Komisiji na račun „Vlastita sredstva Europske unije” plaća novčanu kaznu u iznosu od 8000 eura po danu zakašnjenja u provedbi mjera nužnih za usklađivanje s presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), računajući od dana objave presude u ovom predmetu i sve dok presuda od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), ne bude u cijelosti provedena.

         Paušalni iznos

         Argumentacija stranaka

               83

               Komisija od Suda zahtijeva da Portugalskoj Republici naloži plaćanje dnevnog paušalnog iznosa od 2244 eura, koji odgovara umnošku standardne paušalne osnove od 220 eura i istog koeficijenta težine 3 koji je primijenjen kod novčane kazne kao i faktora „n” 3,40, i to računajući od dana donošenja presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), do dana objave ove presude ili do dana kojega će presuda od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), biti provedena ako potonja bude provedena ranije.

               84

               Komisija naglašava da prilikom izračuna dnevnog iznosa radi određivanja paušalnog iznosa valja ispitati, uzimajući u obzir minimalni paušalni iznos, treba li predložiti Sudu primjenu dnevnog iznosa ili paušalnog iznosa. U tu svrhu potrebno je usporediti, s jedne strane, ukupnu kumuliranu vrijednost dnevnog iznosa za određivanje paušalnog iznosa, izračunatu do datuma Komisijine odluke o tome da podnese tužbu na temelju članka 260. UFEU‑a i, s druge strane, minimalni paušalni iznos određen za predmetnu državu članicu.

               85

               U ovom slučaju, presuda na temelju članka 258. UFEU‑a donesena je 7. svibnja 2009. Komisija je odluku o podnošenju tužbe povodom tužbe na temelju članka 260. UFEU‑a donijela 16. listopada 2014. Između ta dva datuma proteklo je 1987 dana. Stoga, na datum te Komisijine odluke, ukupna kumulirana vrijednost dnevnog iznosa za određivanje paušalnog iznosa jednaka je umnošku dnevnog iznosa za određivanje paušalnog iznosa i broja dana, što znači 2244 eura x 1987 dana = 4458828 eura.

               86

               U skladu s Komunikacijom iz 2005., minimalni paušalni iznos za Portugalsku Republiku trenutačno je iznos 1875000 eura.

               87

               Stoga, budući da je ukupna kumulirana vrijednost dnevnog iznosa za određivanje paušalnog iznosa na dan 16. listopada 2014. veća od minimalnog paušalnog iznosa koji je određen za Portugalsku Republiku, Komisija predlaže Sudu da Portugalskoj Republici naloži plaćanje dnevnog iznosa za određivanje paušalnog iznosa u visini od 2244 eura dnevno računajući od dana donošenja presude od7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), do dana donošenja ove presude ili do dana kojega će ta država članica u cijelosti provesti presudu od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), ako do toga dođe ranije.

               88

               Portugalska Republika protivi se toj metodi obračuna. Tvrdi da ako Sud prihvati prijedlog o ponderiranju koeficijenata koje je Komisija primijenila na način kako je navedena država članica to predložila, trebalo bi joj naložiti plaćanje dnevnog paušalnog iznosa u visini od 748 eura, a ne 2244 eura. Potonji iznos dobije se množenjem standardne paušalne osnove od 220 eura i koeficijenta težine 1 kao i faktora „n” od 3,40.

               89

               Portugalska Republika tvrdi da je rok od dva mjeseca koji je Komisija odredila u pismu opomene od 21. veljače 2014. istekao 21. travnja 2014. Od dana donošenja presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), i isteka roka koji je odredila Komisija u pismu opomene prošlo je 1810 dana.

               90

               Ta država članica smatra da se množenjem tog broja dana sa 748 eura dobije iznos od 1339000 eura. Budući da je provedeno već 90 % presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), taj se postotak treba odraziti i na iznos od 1875000 eura, tako da paušalni iznos koji treba izreći Portugalskoj Republici ne smije prijeći 187500 eura.

         Ocjena Suda

               91

               Uvodno treba podsjetiti da je Sud u izvršavanju diskrecijske ovlasti koja mu je dodijeljena u području o kojem je riječ ovlašten izreći, kumulativno, novčanu kaznu i paušalni iznos (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 72.).

               92

               Nalaganje plaćanja paušalnog iznosa i utvrđivanje eventualne visine tog iznosa moraju se, u svakom pojedinom slučaju, temeljiti na svim relevantnim čimbenicima koji se odnose kako na karakteristike utvrđene povrede obveze tako i na ponašanje države članice protiv koje je pokrenut postupak na temelju članka 260. UFEU‑a. U tom pogledu, taj članak dodjeljuje Sudu široku diskrecijsku ovlast kako bi mogao odlučiti hoće li izreći ili ne takvu sankciju i odrediti, u tom slučaju, njezin iznos (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 73.).

               93

               U ovom predmetu, svi pravni i činjenični elementi koji su doveli do utvrđenja konkretne povrede obveze, a to uključuje činjenicu da su već donesene i druge presude, i to od 8. svibnja 2008., Komisija/Portugal (C‑233/07, EU:C:2008:271), od 8. rujna 2011., Komisija/Portugal (C‑220/10, EU:C:2011:558), i od 28. siječnja 2016., Komisija/Portugal (C‑398/14, EU:C:2016:61), kojima je utvrđena povreda obveze Portugalske Republike u području pročišćavanja komunalnih otpadnih voda, upućuje na to da za djelotvorno sprečavanje budućeg ponavljanja sličnih povreda prava Unije treba donijeti mjeru s odvraćajućim učinkom, poput nalaganja isplate paušalnog iznosa (vidjeti analogijom presudu od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 74.).

               94

               U takvim okolnostima, na Sudu je da, u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti, taj paušalni iznos odredi na način da on bude, s jedne strane, prilagođen okolnostima i, s druge strane, proporcionalan počinjenoj povredi (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 75.).

               95

               Neki od relevantnih čimbenika u tom pogledu su, posebice, elementi poput težine utvrđene povrede i razdoblja u kojem ona i dalje postoji nakon objave presude kojom je povreda utvrđena (presuda od 15. listopada 2015., Komisija/Grčka, C‑167/14, EU:C:2015:684, t. 76.).

               96

               Konkretne okolnosti koje treba uzeti u obzir proizlaze, među ostalim, iz razmatranja iz točaka 71. do 78. ove presude, koja se odnose na težinu i trajanje povrede kao i na mogućnost plaćanja države članice o kojoj je riječ.

               97

               Međutim, što se tiče težine konkretne povrede, treba istaknuti da iako je na dan održavanja rasprave pred Sudom utvrđeno da samo jedna aglomeracija, i to aglomeracija Matosinhos, nije imala usklađen sustav pročišćavanja komunalnih otpadnih voda, a što je predmet konkretne povrede, u većem dijelu razdoblja od dana donošenja presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), i dana donošenja ove presude, dvije aglomeracije nisu imale takve sustave. Stoga, u skladu s razmatranjima iz točke 75. ove presude prema kojima značaj štetnog utjecaja na okoliš u velikoj mjeri ovisi o broju aglomeracija na koje se odnosi povreda obveze koja je predmet ovog postupka, valja zaključiti da je ta povreda teža za potrebe izračuna paušalnog iznosa nego za potrebe određivanja novčane kazne.

               98

               Usto, radi određivanja novčane kazne valja uzeti u obzir i to da Portugalska Republika, iako je sustavno surađivala s Komisijinim službama, nije poštovala vlastite vremenske planove u pogledu postrojenja za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda aglomeracije Matosinhos. Naime, iz odgovora na repliku te države članice proizlazi da će u toj aglomeraciji nužno postrojenje biti stavljeno u pogon tek 2019.

               99

               Na kraju, kao što to Komisija tvrdi, treba uzeti u obzir i velik broj presuda koje se navode u točki 93. ove presude, a kojima su utvrđene povrede obveza Portugalske Republike u području pročišćavanja komunalnih otpadnih voda. Naime, učestalo protupravno postupanje države članice još je neprihvatljivije jer se javlja u sektoru u kojem su posljedice za zdravlje i okoliš osobito značajne. U tom pogledu, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 89. svojeg mišljenja, ponavljanje povreda u određenom području od strane države članice može upućivati na to da za djelotvorno sprečavanje budućeg ponavljanja sličnih povreda prava Unije treba donijeti mjeru s odvraćajućim učinkom, poput nalaganja isplate paušalnog iznosa (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Irska, C‑279/11, EU:C:2012:834, t. 70.).

               100

               S obzirom na sve prethodne elemente, Sud smatra da je paušalni iznos koji Portugalska Republika treba platiti s obzirom na okolnosti ovog slučaja primjereno odrediti u visini od 3000000 eura.

               101

               Slijedom toga, Portugalskoj Republici valja naložiti da Komisiji na račun „Vlastita sredstva Europske unije” plati paušalni iznos od 3000000 eura.

         Troškovi

               102

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Portugalskoj Republici naloži snošenje troškova i da je povreda obveze utvrđena, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Portugalska Republika povrijedila je svoje obveze koje ima na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a jer nije poduzela sve potrebne mjere za provedbu presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292).

                           2.

                           U slučaju da se povreda obveza utvrđena u točki 1. nastavi i nakon objave ove presude, Portugalskoj Republici nalaže se da Europskoj komisiji, na račun „Vlastita sredstva Europske unije”, plaća novčanu kaznu od 8000 eura po danu zakašnjenja u provedbi mjera nužnih kako bi se uskladila s presudom od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292), računajući od dana objave ove presude do potpune provedbe presude od 7. svibnja 2009., Komisija/Portugal (C‑530/07, EU:C:2009:292).

                           3.

                           Portugalskoj Republici nalaže se da Europskoj komisiji, na račun „Vlastita sredstva Europske unije”, plati paušalni iznos od 3000000 eura.

                           4.

                           Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 23. listopada 2002. # Institut für Lernsysteme GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora - Obrazloženje. # Predmet T-388/00.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. travnja 2007.#Aikaterini Stamatelaki protiv NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).#Zahtjev za prethodnu odluku: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Grčka.#Predmet C-444/05.


Presuda Suda od 27. listopada 1993. # Firma Herbert Scharbatke GmbH protiv Savezne Republike Njemačke. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Predmet C-72/92.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 5. travnja 2016.#Puligienica Facility Esco SpA (PFE) protiv Airgest SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava usluga – Direktiva 89/665/EEZ – Članak 1. stavci 1. i 3. – Postupak pravne zaštite – Tužba za poništenje koju je protiv odluke o odabiru podnio ponuditelj čija ponuda nije odabrana – Protutužba uspješnog ponuditelja – Pravilo nacionalne sudske prakse koje nalaže prethodno ispitivanje protutužbe i, ako je ona osnovana, proglašenje glavne tužbe nedopuštenom bez odlučivanja o meritumu – Spojivost s pravom Unije – Članak 267. UFEU‑a – Načelo nadređenosti prava Unije – Načelo prava koje je ustanovljeno na općoj sjednici upravnog vrhovnog suda države članice – Nacionalni propis kojim je predviđeno da je ta odluka obvezna za sva vijeća toga suda – Obveza vijeća koje donosi odluku o pitanju koje potpada pod pravo Unije, u slučaju neslaganja s odlukom opće sjednice, da uputi potonjem to pitanje – Mogućnost ili obveza vijeća da uputi Sudu zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-689/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      5. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava usluga — Direktiva 89/665/EEZ — Članak 1. stavci 1. i 3. — Postupak pravne zaštite — Tužba za poništenje koju je protiv odluke o odabiru podnio ponuditelj čija ponuda nije odabrana — Protutužba uspješnog ponuditelja — Pravilo nacionalne sudske prakse koje nalaže prethodno ispitivanje protutužbe i, ako je ona osnovana, proglašenje glavne tužbe nedopuštenom bez odlučivanja o meritumu — Spojivost s pravom Unije — Članak 267. UFEU‑a — Načelo nadređenosti prava Unije — Načelo prava koje je ustanovljeno na općoj sjednici upravnog vrhovnog suda države članice — Nacionalni propis kojim je predviđeno da je ta odluka obvezna za sva vijeća toga suda — Obveza vijeća koje donosi odluku o pitanju koje potpada pod pravo Unije, u slučaju neslaganja s odlukom opće sjednice, da uputi potonjem to pitanje — Mogućnost ili obveza vijeća da uputi Sudu zahtjev za prethodnu odluku“
      U predmetu C‑689/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju, Italija), odlukom od 26. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 24. prosinca 2013., u postupku

         Puligienica Facility Esco SpA (PFE)

      protiv

         Airgest SpA,

      uz sudjelovanje:

         Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA),

         Zenith Services Group Srl (ZS),

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, D. Šváby i F. Biltgen, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj), A. Borg Barthet, J. Malenovský, J.-C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: I. Illéssy, zatim V. Giacobbo‑Peyronnel, administratori,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Puligienica Facility Esco SpA (PFE), U. Ilardo, avvocato,

               —

               za Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) i Zenith Services Group Srl (ZS), D. Gentile i D. Galli, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, D. Recchia i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir rješenje o ponovnom otvaranju usmenog postupka od 16. srpnja 2015. i nakon rasprave održane 15. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Recchia i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši dopunsko mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se, s jedne strane, na tumačenje članka 1. stavka 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.; u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), i, s druge strane, na tumačenje članka 267. UFEU‑a kao i načela nadređenosti i djelotvornosti prava Unije.

               2

               Ovaj je zahtjev podnesen u okviru postupka između Puligienica Facility Esca SpA (PFE) (u daljnjem tekstu: PFE) i Airgesta SpA (u daljnjem tekstu: Airgest) u kojem se raspravlja o zakonitosti odluke potonjeg društva o dodjeli ugovora o javnoj nabavi usluga društvu Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) (u daljnjem tekstu: GSA) i društvu Zenith Services Group Srl (ZS).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 89/665, pod nazivom „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, propisuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [(SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive.
               Ugovori u smislu značenja ove Direktive uključuju ugovore o javnoj nabavi, okvirne sporazume, koncesije za javne radove i dinamičke sustave nabave.
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive [2004/18], odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               [...]
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.
               [...]”

               4

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. te direktive:
               „Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:
               [...]

                        (b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka […]

                  [...]”

         Talijansko pravo

               5

               Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju) osnovano je Zakonodavnim dekretom br. 654 o pravilima o izvršenju nadležnosti Državnog vijeća u Regiji Siciliji (decreto legislativo n. 654 – Norme per l’esercizio nella Regione siciliana delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) od 6. svibnja 1948. (GURI br. 135 od 12. lipnja 1948.). U toj regiji ima iste savjetodavne i sudske nadležnosti kao i Consiglio di Stato (Državno vijeće).

               6

               Zakonodavni dekret br. 104 o provedbi članka 44. Zakona br. 69 od 18. lipnja 2009., kojim se ovlašćuje vlada da provede reformu upravnog postupka (decreto legislativo n. 104 – Attuazione dell’articolo 44 della legge 18 giugno 2009, n. 69, recante delega al governo per il riordino del processo amministrativo), od 2. srpnja 2010. (redovni dodatak GURI‑ju br. 156 od 7. srpnja 2010.), odnosi se na donošenje Zakonika o upravnom postupku.

               7

               Članak 6. tog zakonika određuje:
               „1.   Consiglio di Stato [(Državno vijeće)] upravni je sud koji odlučuje u posljednjem stupnju.
               [...]
               6.   Pravni lijekovi protiv odluka Tribunalea amministrativo regionale della Sicilia [(Regionalni upravni sud, Sicilija)] podnose se Consigliu di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju)], uz primjenu odredbi posebnog statuta i odgovarajućih provedbenih odredbi.”

               8

               Članak 42. stavak 1. navedenog zakonika glasi kako slijedi:
               „Protustranke i intervenijenti mogu podnositi zahtjeve u vezi s glavnim zahtjevom putem protutužbe”.

               9

               Članak 99. istog zakonika glasi kako slijedi:
               „1.   Ako vijeće kojem je dodijeljena žalba utvrdi da u vezi s pravnim pitanjem koje mu je podneseno postoje razilaženja u sudskoj praksi ili bi ono moglo dovesti do njih, ono može rješenjem donesenim na zahtjev stranaka ili po službenoj dužnosti uputiti tužbu općoj sjednici. Ako utvrdi da je to primjereno, opća sjednica može vratiti spise vijeću.
               2.   Prije donošenja odluke, predsjednik Consiglia di Stato [(Državno vijeće)] na zahtjev stranaka ili po službenoj dužnosti može uputiti bilo koju tužbu općoj sjednici radi odlučivanja o načelnim pitanjima od najveće važnosti ili kako bi se otklonila razilaženja u sudskoj praksi.
               3.   Ako vijeće kojem je dodijeljena tužba ocijeni da se ne slaže s pravnim načelom koje utvrdi opća sjednica, obrazloženim rješenjem uputit će joj odluku o tužbi.
               4.   Opća sjednica odlučit će o ukupnom sporu, osim ako odluči donijeti odluku o pravnom načelu i u ostalom dijelu predmet vratiti vijeću koje joj ga je uputilo.
               5.   Ako ocijeni da je pitanje osobito važno, opća sjednica može u svakom slučaju donijeti odluku o pravnom načelu u cilju zaštite zakonitosti, čak i ako tužbu proglasi nedopuštenom ili neprihvatljivom ili odluči da postoji zapreka vođenju postupka ili prekine postupak. U tom slučaju, odluka opće sjednice neće utjecati na pobijanu mjeru.”

               10

               Na temelju članka 100. stavka 1. Zakonika o upravnom postupku:
               „Protiv odluka regionalnih upravnih sudova može se podnijeti žalba Consigliu di Stato [(Državno vijeće)], što nema utjecaja na nadležnost Consiglia di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju)] u odnosu na žalbe podnesene protiv Tribunalea amministrativo regionale per la Sicilia [(Regionalni upravni sud, Sicilija)].”

               11

               U članku 1. stavku 2. Zakonodavnog dekreta br. 373 o pravilima o provedbi Posebnog statuta Regije Sicilije koja se odnose na izvršavanje nadležnosti Consiglia di Stato u toj regiji (decreto legislativo n. 373 – Norme di attuazione dello Statuto speciale della Regione siciliana concernenti l’esercizio nella regione delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) od 24. prosinca 2003. (GURI br. 10 od14. siječnja 2004., str. 4.) predviđeno je da vijeća Consiglia di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju) djeluju kao izdvojena vijeća Consiglia di Stato (Državno vijeće), dok je u njegovu članku 4. stavku 3. propisano da u sudskim stvarima Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju) odlučuje u žalbenom postupku o žalbama podnesenima protiv odluka Tribunalea amministrativo regionale per la Sicilia (Regionalni upravni sud, Sicilija).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Pozivom na nadmetanje objavljenim 18. siječnja 2012. Airgest, društvo koje upravlja civilnom zračnom lukom Trapani Birgi (Italija), započeo je otvoreni postupak javne nabave radi dodjele ugovora o uslugama čišćenja i održavanja zelenih površina te civilne zračne luke za razdoblje od tri godine. Vrijednost te javne nabave, bez poreza na dodanu vrijednost, iznosila je 1995496,35 eura, a predviđeni kriterij za sklapanje ugovora o javnoj nabavi bio je kriterij ekonomski najpovoljnije ponude. Konačnom odlukom o odabiru od 22. svibnja 2012. ugovor je dodijeljen privremenom zajedničkom pothvatu GSA‑a i Zenith Services Group Srl (ZS).

               13

               PFE, koji je sudjelovao u postupku i bio svrstan na drugo mjesto, pobijao je tu odluku pred Tribunaleom amministrativo regionale della Sicilia (Regionalni upravni sud, Sicilija) te je, među ostalim, zahtijevao poništenje odluke o odabiru i, posljedično, donošenje odluke da se njemu dodjeli ugovor te sklapanje tog ugovora. Drugi ponuditelji nisu osporavali navedenu odluku o dodjeli ugovora.

               14

               GSA, glavni poduzetnik privremenog zajedničkog pothvata kojemu je dodijeljen ugovor, uključio se u postupak i podnio protutužbu u kojoj se navodi da PFE, glavni tužitelj, nema pravni interes za pokretanje postupka zato što ne ispunjava uvjete za sudjelovanje u postupku javne nabave te je, slijedom toga, trebao biti isključen iz tog postupka javne nabave. Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (Regionalni upravni sud, Sicilija) ispitao je argumente dviju strana i prihvatio obje tužbe. Nakon te presude Airgest, u svojstvu javnog naručitelja, isključio je dvoje tužitelja kao i sve druge podnositelje ponuda koji su prvotno bili uključeni u rang‑listu s obrazloženjem da njihove ponude nisu u skladu s dokumentacijom za nadmetanje. Ti drugi ponuditelji nisu podnijeli pravno sredstvo protiv odluke o dodjeli ugovora. Potom je pokrenut novi postupak za dodjelu predmetnog ugovora, ovaj put pregovarački.

               15

               PFE je podnio Consigliu di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju) žalbu protiv presude Tribunalea amministrativo regionale della Sicilia (Regionalni upravni sud, Sicilija). Što se tiče GSA‑a, on je pred tim sudom podnio protužalbu zbog toga što, među ostalim, Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Regionalni upravni sud, Sicilija), ispitujući glavne tužbene razloge, nije poštovao načela o redoslijedu ispitivanja tužbi uspostavljena presudom br. 4 od 7. travnja 2011. koju je donijela opća sjednica Consiglia di Stato (Državno vijeće). Sukladno toj presudi, u slučaju protutužbe kojom se osporava dopuštenost glavne tužbe, protutužbu valja ispitati prije glavne tužbe. U nacionalom pravnom sustavu takva se protutužba smatra „isključujućom” ili „blokirajućom” zato što, u slučaju da se utvrdi osnovanost te tužbe, nadležni sud mora proglasiti glavnu tužbu nedopuštenom, bez odlučivanja o meritumu.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodno pitanje navodi da je Sud u presudi Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), koja je donesena nakon navedene presude opće sjednice Consiglia di Stato (Državno vijeće), presudio da članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 treba tumačiti na način da se protivi načelima koja su uspostavljena potonjom presudom i koja su izložena u prethodnoj točki. Predmet u kojem je donesena presuda Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) odnosio se na dva ponuditelja koja je javni naručitelj odabrao i pozvao da podnesu ponude. Povodom tužbe ponuditelja čija je ponuda odbijena, uspješni ponuditelj je podnio protutužbu, ističući da je odbijenu ponudu trebalo isključiti zbog toga što nije ispunjavala jedan od minimalnih uvjeta propisanih dokumentacijom za nadmetanje.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja, kao prvo, pitanje vrijedi li tumačenje koje je dao Sud u presudi Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) i u ovom slučaju, s obzirom na to da su, u predmetu u kojem je donesena ta presuda, dva poduzetnika podnijela ponudu i da su oba imali suprotne interese u postupku povodom glavne tužbe za poništenje koju je podnio poduzetnik čija je ponuda odbijena i protutužbe koju je podnio uspješni ponuditelj, dok je, u glavnom postupku, broj poduzetnika koji su podnijeli ponudu veći od dva, iako je samo dvoje njih podnijelo pravno sredstvo.

               18

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da, sukladno članku 1. stavku 2. Zakonodavnog dekreta br. 373 od 24. prosinca 2003. o pravilima o provedbi Posebnog statuta Regije Sicilije koja se odnose na izvršavanje nadležnosti Consiglia di Stato u toj regiji od 24. prosinca 2003., on predstavlja vijeće Consiglia di Stato (Državno vijeće) te je u tom svojstvu sud protiv čijih odluka se prema nacionalnom pravu ne može podnijeti pravni lijek u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a. Međutim, sukladno postupovnom pravilu iz članka 99. stavka 3. Zakonika o upravnom postupku, dužan je primjenjivati pravna načela koja utvrdi opća sjednica Consiglia di Stato (Državno vijeće), čak i kada se odnose na pitanja tumačenja i primjene prava Unije, uz pridržaj ovlasti vijeća da, u slučaju da želi odstupiti od navedenih načela, uputi pitanje općoj sjednici kako bi ishodilo promjenu njezine sudske prakse.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev ističe, u tom pogledu, razlike između presude br. 4 opće sjednice Consiglia di Stato (Državno vijeće) od 7. travnja 2011. i presude Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) te zaključuje da bi, u slučaju da se postupovna obveza navedena u prethodnoj točki primjenjuje i na pitanja prava Unije, ona bila nespojiva s načelom isključive nadležnosti Suda u području tumačenja prava Unije i s obvezom svih sudova posljednjeg stupnja država članica da Sudu upute zahtjev za prethodnu odluku kada se pojave pitanja tumačenja tog prava.

               20

               U tim je uvjetima Consiglio di Giustizia Amministrativa per la Regione Siciliana (Vijeće za upravna pitanja za Regiju Siciliju) odlučilo prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li načela koja je Sud Europske unije prepoznao u presudi Fastweb [(C 100/12, EU:C:2013:448)], kada je riječ o specifičnom slučaju koji je predmet zahtjeva za prethodnu odluku, u kojem su samo dva poduzetnika sudjelovala u postupku dodjele javne nabave, zbog sličnosti u osnovi konkretnog slučaja primjenjiva i na slučaj koji je predmet nadzora tog Consiglia, a u kojem je javni naručitelj isključio sve poduzetnike koji sudjeluju u postupku javne nabave, iako ih je u početku bilo više od dva, a da pritom poduzetnici koji nisu uključeni u taj postupak nisu osporavali to isključenje, tako da je spor o kojem ovaj sud vodi postupak zapravo ograničen samo na dva poduzetnika?

                        2.

                        Ograničavajući se samo na pitanja o kojima se može odlučiti primjenom prava Europske unije, je li članak 99. stavak 3. Zakonika o upravnom postupku – u dijelu u kojem ta odredba određuje da su pravna načela usvojena na općoj sjednici obvezujuća za sva vijeća i odjele Consiglia di Stato [(Državno vijeće)], čak i kad je očito da je na toj sjednici potvrđeno ili je moglo biti potvrđeno načelo koje je u suprotnosti ili je nespojivo s pravom Europske unije – u suprotnosti s tumačenjem tog prava i osobito s člankom 267. UFEU‑a? Te posebno

                                 —

                                 treba li vijeće ili odjel Consiglia di Stato [(Državno vijeće)] koji postupa u predmetu, kada dvoji o tome je li pravno načelo o kojem se već očitovala opća sjednica u suprotnosti ili nespojivo s pravom Europske unije, donošenjem obrazloženog rješenja spor uputiti na opću sjednicu, čak i prije eventualnog upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu Europske unije radi utvrđivanja je li sporno načelo u skladu i spojivo s pravom Europske unije, ili pak vijeće ili odjel Consiglia di Stato [(Državno vijeće)] može odnosno mora, kao sud države članice koji odlučuje u posljednjem stupnju, samostalno kao redovni sud po pravu Europske unije postaviti Sudu prethodno pitanje o ispravnom tumačenju tog prava?

                                 —

                                 U slučaju da je odgovor na pitanje postavljeno u prethodnoj podtočki takav da se svakom vijeću ili odjelu Consiglia di Stato [(Državno vijeće)] priznaje mogućnost ili obveza da Sudu Europske unije izravno postavi prethodno pitanje ili u svim slučajevima u kojima je Sud Europske unije na neki način zauzeo stajalište, posebno ako je to učinio nakon opće sjednice Consiglia di Stato [(Državno vijeće)], potvrđujući da postoji odstupanje ili djelomična neusklađenost između načela nacionalnog prava o kojem se očitovala opća sjednica i ispravnog tumačenja prava Europske unije, može li odnosno mora li svako vijeće ili odjel Consiglia di Stato [(Državno vijeće)], kao suda posljednjeg stupnja po pravu Europske unije, neposredno primijeniti ispravno tumačenje prava Unije koje je dao Sud Europske unije ili je naprotiv i u tim slučajevima dužan donošenjem obrazloženog rješenja uputiti spor na opću sjednicu, s posljedicom da se općoj sjednici povjerava isključivo pravo procjene kao i ovlast sudskog nadzora primjene prava Europske unije, kako je to pravno obvezujuće utvrdio Sud Europske unije?

                                 —

                                 Konačno, ne bi li tumačenje sustava upravnog postupka Talijanske Republike na način da se isključivo općoj sjednici povjerava na ocjenu donošenje eventualne odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku Sudu Europske unije, ili čak samo rješavanje spora, kad ono izravno slijedi iz primjene načela prava Europske unije o kojima se Sud već očitovao, bilo u suprotnosti ne samo s načelom suđenja u razumnom vremenskom roku i brzog rješavanja po tužbama u postupcima javne nabave nego i sa zahtjevom potpune i brižljive provedbe prava Europske unije svakog od sudova država članica, na način koji je obvezno u skladu s ispravnim tumačenjem koje je uspostavio Sud Europske unije, pa tako i u cilju osiguravanja najšire moguće primjene načela korisnog učinka i nadređenosti prava Europske unije nacionalnom (ne samo materijalnom već i postupovnom) pravu pojedine države članice (u konkretnom slučaju članku 99. stavku 3. Zakonika o upravnom postupku Talijanske Republike)?”

         Prvo pitanje

               21

               Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. treći podstavak i članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 tumačiti na način da se protive tomu da se glavna tužba, koju je podnio ponuditelj koji ima pravni interes za dobivanje određenog ugovora i koji je pretrpio ili bi mogao pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja prava Unije iz područja javne nabave ili pravila kojima se prenosi to pravo te kojom se traži isključenje drugog ponuditelja, proglasi nedopuštenom zbog primjene nacionalnih postupovnih pravila kojima se predviđa prioritetno ispitivanje protutužbe koju je podnio taj drugi ponuditelj.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev posebno pita primjenjuje li se tumačenje članka 1. stavka 3. Direktive 89/665 koje je Sud iznio u presudi Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) na slučaj u kojem je javni naručitelj isključio sve poduzetnike koji su sudjelovali u spornom postupku javne nabave, iako ih je u početku bilo više od dva, a da su pritom to isključenje osporavala samo ona dva poduzetnika koja sudjeluju u glavnom postupku.

               23

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, sukladno odredbama članka 1. stavka 1. trećeg podstavka i članka 1. stavka 3. te direktive, kako bi se postupci pravne zaštite pokrenuti protiv odluka javnog naručitelja mogli smatrati djelotvornima, moraju biti dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.

               24

               U točki 33. presude Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) Sud je smatrao da protutužba uspješnog ponuditelja ne može dovesti do odbijanja tužbe neuspješnog ponuditelja ako se valjanost ponude svakog gospodarskog subjekta osporava u okviru istog postupka, jer u takvoj situaciji svaki konkurent može isticati valjan interes za isključivanje drugih ponuda, što može dovesti do utvrđivanja nemogućnosti javnog naručitelja da odabere valjanu ponudu.

               25

               U točki 34. iste presude Sud je slijedom toga protumačio članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 na način da se ta odredba protivi tomu da se tužba koju podnese ponuditelj čija je ponuda odbijena proglasi nedopuštenom na temelju prethodnog ispitivanja prigovora nedopuštenosti istaknutog u protutužbi uspješnog ponuditelja a da se pritom ne odluči o sukladnosti dviju predmetnih ponuda s tehničkim specifikacijama propisanima u dokumentaciji za nadmetanje.

               26

               Ta presuda predstavlja konkretizaciju zahtjeva odredbi prava Unije navedenih u točki 23. ove presude u situaciji u kojoj, nakon postupka javne nabave, dva ponuditelja podnesu tužbe kojima traže međusobno isključenje.

               27

               U takvoj situaciji svaki od dvaju ponuditelja ima pravni interes za dobivanje određenog ugovora. Naime, s jedne strane, isključenje ponuditelja može dovesti do toga da drugi dobije ugovor neposredno u okviru istog postupka. S druge strane, u slučaju isključenja dvaju ponuditelja i pokretanja novog postupka javne nabave svaki od ponuditelja moći će sudjelovati u tom postupku te, stoga, posredno dobiti ugovor.

               28

               Tumačenje Suda dano u presudi Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), na koje se upućuje u točkama 24. i 25. ove presude, može se primijeniti na činjenice poput onih iz glavnog postupka. Naime, s jedne strane, svaka od stranaka u postupku ima valjan interes za isključivanje drugih ponuda. S druge strane, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg zaključka, nije isključeno da i druge ponude koje su podnesene u okviru postupka javne nabave sadrže neku od nepravilnosti koja opravdava isključenje ponude uspješnog ponuditelja kao i ponude ponuditelja koji osporava odluku javnog naručitelja o dodjeli ugovora, što može dovesti do toga da javni naručitelj mora pokrenuti novi postupak.

               29

               Broj sudionika u odnosnom postupku javne nabave kao ni broj sudionika koji su podnijeli pravno sredstvo te različitost istaknutih pravnih razloga nisu važni za primjenu načela sudske prakse koje proizlazi iz presude Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448).

               30

               Imajući u vidu gornje navode, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 1. stavak 1. treći podstavak i članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 treba tumačiti na način da se protive tomu da se glavna tužba, koju je podnio ponuditelj koji ima pravni interes za dobivanje određenog ugovora i koji je pretrpio ili bi mogao pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja prava Unije iz područja javne nabave ili pravila kojima se prenosi to pravo te kojom se traži isključenje drugog ponuditelja, proglasi nedopuštenom zbog primjene nacionalnih postupovnih pravila kojima se predviđa prioritetno ispitivanje protutužbe koju je podnio taj drugi ponuditelj.

         Drugo pitanje

      Prvi dio

               31

               Prvim dijelom drugog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da se protivi odredbi nacionalnog prava koja se tumači u smislu da, kada je riječ o pitanju glede tumačenja ili valjanosti prava Unije, vijeće suda posljednjeg stupnja, ako se ne slaže sa stajalištem koje je utvrđeno u odluci opće sjednice toga suda, mora uputiti to pitanje navedenoj sjednici te stoga ne može podnijeti zahtjev za prethodnu odluku Sudu.

               32

               Kao što je to Sud uzastopno presudio, nacionalni sudovi imaju najširu mogućnost postavljanja Sudu pitanja tumačenja relevantnih odredbi prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, t. 3.), a ta se mogućnost pretvara u obvezu za sudove koji sude u posljednjem stupnju, uz primjenu iznimki koje su priznate u sudskoj praksi Suda (vidjeti u tom smislu presudu Cilfit i dr, 283/81, EU:C:1982:335, t. 21. i izreku). Pravilo nacionalnog prava ne može spriječiti nacionalni sud da, ovisno o slučaju, koristi tu mogućnost (vidjeti u tom smislu presude Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, t. 4., Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 42. te Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 27.) ili postupi sukladno toj obvezi.

               33

               Naime, ta mogućnost kao i ta obveza svojstvene su sustavu suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uređen člankom 267. UFEU‑a, i funkcijama suda nadležnog za primjenu prava Unije, koje su tom odredbom dodijeljene nacionalnim sudovima.

               34

               Slijedom toga, nacionalni sud koji je nadležan za rješavanje predmeta, kada smatra da se u okviru tog predmeta postavlja pitanje tumačenja ili valjanosti prava Unije, ima mogućnost ili obvezu, ovisno o slučaju, uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku i pritom ta mogućnost ili obveza ne može biti otežana nacionalnim pravilima koja proizlaze iz zakonodavstva ili sudske prakse.

               35

               U ovom slučaju, odredbom nacionalnog prava ne može se spriječiti vijeće suda posljednjeg stupnja, pred kojim se postavilo pitanje tumačenja Direktive 89/665, da uputi Sudu zahtjev za prethodnu odluku.

               36

               Imajući u vidu gore navedeno, na prvi dio drugog pitanja valja odgovoriti tako da članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi odredbi nacionalnog prava koja se tumači u smislu da, kada je riječ o pitanju tumačenja ili valjanosti prava, vijeće suda posljednjeg stupnja, ako se ne slaže sa stajalištem koje je utvrđeno u odluci opće sjednice toga suda, mora uputiti to pitanje navedenoj sjednici te stoga ne može podnijeti zahtjev za prethodnu odluku Sudu.

         Drugi i treći dio

               37

               Drugim i trećim dijelom drugog pitanja, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da, nakon što zaprimi odgovor Suda na pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije koje mu je postavio ili kada je u sudskoj praksi Suda već dan jasan odgovor na to pitanje, on sam mora poduzeti sve što je potrebno za provedbu tog tumačenja prava Unije.

               38

               U tom pogledu valja podsjetiti da presuda Suda donesena u prethodnom postupku obvezuje nacionalni sud u pogledu tumačenja ili ocjene valjanosti akata Unijinih institucija o kojima je riječ, kada potonji odlučuje u glavnom postupku (vidjeti presudu Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 29. i navedenu sudsku praksu). Stoga, nacionalni sud koji je, kao sud koji odlučuje u posljednjem stupnju, ispunio svoju obvezu upućivanja Sudu zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg podstavka UFEU‑a vezan je, kada odlučuje u glavnom postupku, tumačenjem predmetnih odredbi od strane Suda te mora, ako je to potrebno, odbiti primjenu nacionalne sudske prakse za koju smatra da nije u skladu s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 30.).

               39

               Valja također podsjetiti da bi korisni učinak članka 267. UFEU‑a bio umanjen ako bi nacionalni sud bio spriječen izravno primijeniti pravo Unije u skladu s odlukom ili sudskom praksom Suda (vidjeti u tom smislu presudu Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, t. 20.).

               40

               Nacionalni sud koji u okviru svoje nadležnosti mora primijeniti odredbe prava Unije ima dužnost osigurati puni učinak tih pravnih pravila izuzimajući po potrebi od primjene, ostavljajući na vlastitu inicijativu neprimijenjenom svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak i ako je ona donesena kasnije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje izvan snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom (vidjeti, kao prvo, presude Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, t. 21. i 24. i, kao drugo, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 36. te navedenu sudsku praksu).

               41

               Naime, svaka odredba nacionalnog pravnog poretka i svaka zakonodavna, administrativna ili sudska praksa koja bi umanjivala učinkovitost prava Unije time što uskraćuje sucu nadležnom za primjenu tog prava ovlast da već u samom trenutku te primjene učini sve što je nužno da ostavi po strani nacionalne zakonodavne odredbe koje bi mogle spriječiti puni učinak pravnih pravila Unije, bila bi nespojiva sa zahtjevima koji čine samu bit prava Unije (vidjeti presude Simmenthal, EU:C:1978:49, t. 22. i A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 37. te navedenu sudsku praksu).

               42

               Imajući u vidu prethodne navode, na drugi i treći dio drugog pitanja valja odgovoriti tako da članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da, nakon što je zaprimilo odgovor Suda na pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije koje mu je postavilo ili kada je u sudskoj praksi Suda već dan jasan odgovor na to pitanje, vijeće suda posljednjeg stupnja mora sâmo poduzeti sve što je potrebno za provedbu tog tumačenja prava Unije.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. podstavak 3. i članak 1. stavak 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007., treba tumačiti na način da se protive tomu da se glavna tužba, koju je podnio ponuditelj koji ima pravni interes za dobivanje određenog ugovora i koji je pretrpio ili bi mogao pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja prava Unije iz područja javne nabave ili kršenja pravila kojima se prenosi to pravo te kojom se traži isključenje drugog ponuditelja, proglasi nedopuštenom zbog primjene nacionalnih postupovnih pravila kojima se predviđa prioritetno ispitivanje protutužbe koju je podnio taj drugi ponuditelj.

                           2.

                           Članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi odredbi nacionalnog prava koja se tumači u smislu da, kada je riječ o pravnom pitanju tumačenja ili valjanosti prava, vijeće suda posljednjeg stupnja, ako se ne slaže sa stajalištem koje je navedeno u odluci opće sjednice toga suda, mora uputiti to pitanje navedenoj sjednici te se stoga ne može obratiti Sudu zahtjevom za prethodnu odluku.

                           3.

                           Članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da, nakon što je zaprimilo odgovor Suda na pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije koje mu je postavilo ili kada je u sudskoj praksi Suda već dan jasan odgovor na to pitanje, vijeće suda posljednjeg stupnja mora sâmo poduzeti sve što je potrebno za provedbu tog tumačenja prava Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda od 25. srpnja 1991. # Aragonesa de Publicidad Exterior SA i Publivía SAE protiv Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunal Superior de Justicia de Cataluña - Španjolska. # Slobodno kretanje robe. # Spojeni predmeti C-1/90 i C-176/90.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 19. ožujka 2010. # Mirto Corporación Empresarial, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-427/07.


title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 26. lipnja 2014. # Fundação Calouste Gulbenkian protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-541/11.

text:
      PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
   26. lipnja 2014. (
         *1
      )
   „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Zahtjev za registraciju verbalnog žiga Zajednice GULBENKIAN — Dobro poznat raniji nacionalni žig, trgovačko ime i logo Fundação Calouste Gulbenkian — Relativni razlozi za odbijanje — Dokaz o postojanju ranijih prava — Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavci 4. i 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Članak 90. točka (a) Poslovnika“
   U predmetu T‑541/11,

      Fundação Calouste Gulbenkian, sa sjedištem u Lisabonu (Portugal), koji zastupaju G. Marín Raigal, P. López Ronda i G. Macias Bonilla, odvjetnici,
   tužitelj,
   protiv

      Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa V. Melgar, u svojstvu agenta,
   tuženik,
   druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a i intervenijent pred Općim sudom

      Micael Gulbenkian, sa stalnom adresom u Oeirasu (Portugal), kojeg zastupaju J. Pimenta i A. Sebastião, odvjetnici,
   povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 15. srpnja 2011. (predmet R 1436/2010‑2), vezane uz postupak povodom prigovora između Fundação Calouste Gulbenkian i Micaela Gulbenkiana,
   OPĆI SUD (šesto vijeće),
   u sastavu: S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj), predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins, suci,
   tajnik: J. Plingers, administrator,
   uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 10. listopada 2011.,
   uzimajući u obzir odgovor na tužbu koji je OHIM podnio tajništvu Općeg suda 23. veljače 2012.,
   uzimajući u obzir odgovor na tužbu koji je intervenijent podnio Općem sudu 16. veljače 2012.,
   uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 26. lipnja 2012.,
   uzimajući u obzir odluku od 20. kolovoza 2012. kojom se odobrava zahtjev intervenijenta da na raspravi izlaže na portugalskom jeziku,
   uzimajući u obzir pisana očitovanja koja je tužitelj podnio tajništvu Općeg suda 25. travnja, 27. lipnja i 26. kolovoza 2013.,
   uzimajući u obzir pisana očitovanja koja je OHIM podnio tajništvu Općeg suda 27. svibnja i 2. listopada 2013.,
   uzimajući u obzir pisana pitanja Općeg suda za tužitelja,
   uzimajući u obzir očitovanje koje je tužitelj podnio tajništvu Općeg suda 10. siječnja 2014.,
   nakon rasprave održane 13. veljače 2014., kojoj intervenijent, iako je bio uredno pozvan, nije prisustvovao,
   donosi sljedeću

      Presudu (
         1
      )
   [izostavljeno]

      Zahtjevi stranaka

            20

            Imajući u vidu odgovore na pisana pitanja koja mu je postavio Opći sud i pojašnjenja koja je dao na raspravi i koja su ušla u zapisnik, tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                     —

                     najprije, preinači pobijanu odluku prihvaćajući u potpunosti njegov prigovor;

                     —

                     podredno, poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem žalbeno vijeće nije uvažilo njegov prigovor;

                     —

                     OHIM‑u i intervenijentu naloži snošenje troškova iz ovog postupka te postupka povodom prigovora i žalbe pred OHIM‑om.

            21

            OHIM i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                     —

                     odbije tužbu;

                     —

                     tužitelju naloži snošenje troškova.

               [izostavljeno]

      Troškovi

            48

            Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, istom valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevima OHIM‑a i intervenijenta.

            49

            Sukladno članku 90. točki (a) Poslovnika, ako stranka Općem sudu prouzroči troškove koje se moglo izbjeći, Opći sud može toj stranci naložiti njihovu naknadu.

            50

            Primjenom te odredbe intervenijentu valja naložiti plaćanje troškova usmenog prevođenja nastalih povodom njegovog zahtjeva da mu se dopusti da se očituje na portugalskom jeziku na raspravi na kojoj nije prisustvovao. Troškovi koje je pritom imao Sud Europske unije, a sastoje se od naknade, dnevnica te troškova putovanja i smještaja vanjskog usmenog prevoditelja kojeg je angažirao Opći sud, ukupno iznose 1807,48 eura.

            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (šesto vijeće)
            proglašava i presuđuje:

                        1.

                        Tužba se odbija.

                        2.

                        Fundação Calouste Gulbenkian nalaže se snošenje troškova.

                        3.

                        Micaelu Gulbenkianu nalaže se da na temelju članka 90. točke (a) Poslovnika Općeg suda Sudu Europske unije isplati iznos od 1807,48 eura.

                        Frimodt Nielsen

                        Dehousse

                        Collins

                  Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. lipnja 2014.
                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: engleski
   (
         1
      )	Prenesene su samo točke ove presude čije je objavljivanje Opći sud smatrao korisnim.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 23. listopada 2015.#Vimeo LLC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice VIMEO – Raniji figurativni žig Zajednice meo – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Izostanak supostojanja žigova – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Predmet T-96/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. travnja 2005.#Finanzamt Bergisch Gladbach protiv HE.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-25/03.