title: Presuda Suda (treće vijeće) od 23. listopada 2014.#Haeger & Schmidt GmbH protiv Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD) i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Rimska konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze – Članak 4. stavci 1., 2., 4. i 5. – Mjerodavno pravo u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale – Ugovor o otpremi – Ugovor o prijevozu robe.#Predmet C‑305/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑305/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju Prvog protokola od 19. prosinca 1988. o tumačenju od strane Suda Europskih zajednica Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 22. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 4. lipnja 2013., u postupku
            Haeger & Schmidt GmbH
            protiv
            Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD),
            Jacques Lorio,
            Dominique Miquel, u svojstvu stečajnog upravitelja Safram intercontinental SARL,
            Ace Insurance SA NV,
            Va Tech JST SA,
            Axa Corporate Solutions SA,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Haeger & Schmidt GmbH, D. Le Prado, odvjetnik,
            – za francusku vladu, J.‑S. Pilczer i D. Colas, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, F. Dedousi, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavaka 1., 2., 4. i 5. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Haeger & Schmidt GmbH (u daljnjem tekstu: Haeger & Schmidt), društva njemačkog prava, s jedne strane, i Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), J. Lorija, D. Miquela, u svojstvu stečajnog upravitelja Safram intercontinental SARL (u daljnjem tekstu: Safram), društva francuskog prava, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA i Va Tech JST SA (u daljnjem tekstu: Va Tech) radi naknade štete koju je potonje društvo pretrpjelo prilikom prijevoza transformatora kupljenih za potrebe svoje djelatnosti.
            Pravni okvir
            Rimska konvencija
            3. Članak 4., naslovljen „Mjerodavno pravo u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale“, glasi:
            „1. Ako mjerodavno pravo za ugovor nije sporazumno određeno u skladu s člankom 3., ugovor podliježe pravu države s kojom je u najužoj vezi. Međutim, ako se dio ugovora može odvojiti od ostatka ugovora i ako taj dio ugovora ima bližu vezu s nekom drugom državom, tada se na taj dio ugovora iznimno može primijeniti pravo te druge države.
            2. Uz uvjet poštovanja stavka 5., pretpostavlja se da ugovor ima najbližu vezu s državom u kojoj u vrijeme zaključenja ugovora stranka koja obavlja karakterističnu radnju ima uobičajeno boravište ili, ako je riječ o trgovačkom društvu, udruženju ili pravnoj osobi, središnju upravu. Ako je pak ugovor zaključen u sklopu poslovanja te stranke, smatra se da ugovor ima najbližu vezu s državom u kojoj se nalazi glavno mjesto poslovanja ili u kojoj se nalazi drugo mjesto poslovanja, ako prema ugovoru navedenu radnju treba izvršiti putem tog mjesta poslovanja, a ne glavnog mjesta poslovanja.
            […]
            4. Pretpostavka iz stavka 2. ne vrijedi za ugovore o prijevozu robe. Za te se ugovore pretpostavlja da imaju najbližu vezu s državom u kojoj prijevoznik u vrijeme zaključenja ugovora ima glavno mjesto poslovanja ako se u toj državi nalazi mjesto ukrcaja, iskrcaja ili glavno mjesto poslovanja pošiljatelja. Ugovorima o prijevozu robe smatraju se, za primjenu ovog stavka, i brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz i drugi ugovori čija je osnovna namjena prijevoz robe.
            5. Stavak 2. ne primjenjuje se ako se karakteristična radnja ne može odrediti. Pretpostavke iz stavaka 2., 3. i 4. ne primjenjuju se ako iz svih okolnosti proizlazi da ugovor ima bližu vezu s kojom drugom državom.“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba br. 593/2008
            4. Uredba br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) zamijenila je Rimsku konvenciju. U skladu s njenim člankom 28. ta se uredba primjenjuje na ugovore sklopljene počevši od 17. prosinca 2009.
            5. Uvodna izjava 20. navedene uredbe glasi:
            „Kad je ugovor vidljivo bolje povezan s državom koja nije država navedena u članku 4. stavku 1. ili stavku 2., zaštitnom bi se klauzulom trebala utvrditi primjena prava te druge države. U svrhu utvrđivanja te države, trebalo bi se između ostalog uzeti u obzir i to da li je navedeni ugovor u uskoj vezi s drugim ugovorom ili ugovorima.“
            6. Sukladno odredbama uvodne izjave 22. te uredbe:
            „U pogledu tumačenja ugovora za prijevoz robe, nisu predviđene nikakve sadržajne promjene vezano za članak 4. stavak 4. treću rečenicu Rimske konvencije. Slijedom toga brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz i drugi ugovori čija je osnovna namjena prijevoz robe trebali bi se smatrati ugovorima o prijevozu robe. […]
            7. Članak 5. Uredbe br. 593/2008, naslovljen „Ugovori o prijevozu“, predviđa:
            „1. U mjeri u kojoj pravo koje je mjerodavno za ugovor o prijevozu nije odabrano u skladu s člankom 3., ugovor podliježe pravu države u kojoj prijevoznik ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da se mjesto primitka ili mjesto dostave odnosno uobičajeno boravište pošiljatelja također nalazi u toj državi. Ako ovi zahtjevi nisu ispunjeni, mjerodavno je pravo one države u kojoj se nalazi mjesto dostave koje su utvrdile ugovorne stranke.
            […]
            3. Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor, kad mjerodavno pravo nije odabrano, očigledno bliži državi koja nije država navedena u stavcima 1. i 2., mjerodavno je pravo te druge države.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. U skladu s ugovorom zaključenim 24. prosinca 2002., Va Tech, društvo francuskog prava sa sjedištem u Lyonu (Francuska), povjerilo je Saframu, sa sjedištem u Dechyju (Francuska), brigu za organizaciju, u svojstvu glavnog otpremnika, prijevoza transformatora porijeklom iz Sjedinjenih Američkih Država iz luke u Antwerpenu (Belgija) u Lyon.
            9. Safram, koji djeluje u svoje ime, ali za račun Va Techa, zaključio je s Haeger & Schmidt, čije se sjedište nalazi u Duisburgu (Njemačka), drugi ugovor o otpremi, predmet kojega je prijevoz transformatora rijekom. Haeger & Schmidt izabrao je za tu svrhu J. Lorija, prijevoznika sa sjedištem u Douaiju (Francuska), vlasnika teglenice El-Diablo , registrirane u Belgiji.
            10. Tijekom ukrcaja u Antwerpenu 23. siječnja 2003. transformator je skliznuo u potpalublje, uzrokujući prevrtanje navedene teglenice koja je potonula sa svojim teretom.
            11. Va Tech je pred tribunal de commerce de Douai zatražio naknadu štete od društava Safram i Haeger & Schmidt. Potonje društvo podnijelo je jamstveni zahtjev protiv J. Lorija kao prijevoznika i njegovog osiguravatelja Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), sa sjedištem u Francuskoj.
            12. Tribunal de commerce de Douai usvojio je presudom od 23. lipnja 2010. zahtjev za naknadu štete koji mu je upućen. Utvrdio je da je francusko pravo jedino primjenjivo na ugovore o kojima je riječ i proglasio je društva Safram i Haeger & Schmidt, u svojstvu otpremnika, odgovornima za štetu nastalu 23. siječnja 2003.
            13. Haeger & Schmidt podnio je žalbu protiv ove presude.
            14. Presudom od 2. listopada 2011. cour d’appel de Douai potvrdio je navedenu presudu i naložio društvu Haeger & Schmidt da društvima Axa Corporate Solutions SA i Ace Insurance SA NV, osiguravateljima na koje su subrogacijom prešla prava društva VA Tech, plati naknadu štete u iznosu od 285.659,64 eura, zajedno sa zakonskim kamatama. Ta je tražbina upisana u pasivu društva Safram, nad kojim je u međuvremenu pokrenut stečajni postupak. S tim u svezi, taj je sud presudio da je francusko pravo primjenjivo za ugovorne odnose između različitih društava o kojima je riječ te je stoga utvrdio, u odnosu na društva Safram i Haeger & Schmidt, da se njemačko pravo ne primjenjuje na ugovor o prijevozu robe, u smislu članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, koji je zaključilo francusko društvo sa sjedištem u Francuskoj u ime drugog francuskog društva, ako je mjesto iskrcaja robe također u Francuskoj.
            15. Haeger & Schmidt podnio je žalbu Cour de cassation istaknuvši samo jedan žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom utvrđenju mjerodavnog prava u sporu. U tom smislu tvrdio je da je obavio radnje karakteristične za ugovor o otpremi zaključen između stranaka i da ima sjedište u Njemačkoj. Cour d'appel de Douai je, prema njegovom mišljenju, mogao primijeniti, na temelju članka 4. stavka 5. Rimske konvencije, francusko pravo tek nakon što je usporedio veze između ugovora i, s jedne strane, Savezne Republike Njemačke, čije se pravo čini mjerodavnim na temelju opće pretpostavke nadležnosti iz članka 4. stavka 2. Konvencije i, s druge strane, Francuske Republike, kako bi utvrdio, s obzirom na sve okolnosti spora koji se vodi pred tim sudom, s kojom državom ugovor ima najbližu vezu u smislu članka 4. veze stavka 5. Konvencije.
            16. U tim je okolnostima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Može li, i pod kojim uvjetima, glavni predmet ugovora o otpremi kojim je nalogodavac povjerio otpremniku, koji djeluje u svoje ime i za svoj račun, organizaciju prijevoza robe koji treba obaviti s jednim ili više prijevoznika za račun nalogodavca, biti prijevoz robe u smislu članka 4. [stavka] 4. posljednje rečenice [Rimske konvencije]?
            2) Ako se ugovor o otpremi može smatrati ugovorom o prijevozu robe u smislu članka 4. [stavka] 4. [navedene konvencije], ali da se ne može primjenjivati posebna pretpostavka o utvrđivanju prava iz te odredbe, jer ne postoji istovremenost koju zahtijeva ta odredba, treba li tekst iz prve rečenice, prema kojem pretpostavka iz [stavka] 2. ne vrijedi za ugovore o prijevozu robe, tumačiti kao da znači da sud nije pozvan utvrditi mjerodavno pravo na temelju te pretpostavke, koja je svakako isključena, nego primjenom općeg načela za utvrđivanje iz [stavka] 1. članka 4., to jest utvrđivanjem države s kojom predmetni ugovor ima najbližu vezu, bez posebnog uzimanja u obzir države u kojoj stranka koja obavlja radnju karakterističnu za ugovor ima mjesto poslovanja?
            3) Uz pretpostavku da ugovor o otpremi podliježe općoj pretpostavci iz stavka 2. članka 4., može li se, u slučaju da je izvorni nalogodavac zaključio ugovor s prvim otpremnikom, na čije je mjesto zatim stupio drugi [otpremnik], dopustiti da se pravo, koje se primjenjuje u ugovornim odnosima između nalogodavca i tog drugog otpremnika, utvrđuje s obzirom na mjesto poslovanja prvog otpremnika, pri čemu se smatra da se pravo tako utvrđene države općenito primjenjuje na cijelu otpremu?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            17. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 4. posljednju rečenicu Rimske konvencije tumačiti kao da se primjenjuje na ugovor o otpremi i, ako je to slučaj, pod kojim se uvjetima ugovor o otpremi može smatrati ugovorom o prijevozu robe.
            18. Treba najprije podsjetiti da članak 4. navedene konvencije predviđa poveznice na temelju kojih sud mora utvrditi mjerodavno pravo za ugovor u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale (vidjeti presudu ICF, C-133/08, EU:C:2009: 617, t. 25.).
            19. Taj se članak temelji na općem načelu, navedenom u stavku 1., u skladu s kojim, u svrhu utvrđivanja poveznice ugovora s nacionalnim pravom, treba utvrditi s kojom državom predmetni ugovor ima „najbližu vezu“ (vidjeti presudu ICF, C-133/08, EU:C:2009: 617, t. 26.).
            20. Međutim, primjena tog općeg načela ublažena je pretpostavkama predviđenima u članku 4. stavcima 2. do 4. Rimske konvencije.
            21. Posebice, navedeni članak 4. stavak 2. navodi opću pretpostavku, na temelju koje se kao poveznica koristi boravište stranke ugovora koja obavlja karakterističnu radnju.
            22. U svojim prvim dvjema rečenicama stavak 4. članka 4. Rimske konvencije odražava specifičnost ugovora o prijevozu robe, koji, barem u prekograničnom kontekstu, teško da omogućava poveznicu s državom boravišta stranke ugovora koja obavlja karakterističnu radnju, jer mjesto uobičajenog boravišta nema objektivnu poveznicu s navedenim ugovorom s obzirom na to da je glavni predmet tog ugovora prijevoz robe. Dakle, druga rečenica tog stavka 4. iscrpno navodi posebne kriterije glede prava koje se primjenjuje na ugovore o prijevozu.
            23. Stavak 5. članka 4. sadrži klauzulu o izuzeću koja omogućuje neprimjenu navedenih pretpostavki ako iz svih okolnosti proizlazi da ugovor ima bližu vezu s drugom državom (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, C-133/08, EU:C:2009: 617, t. 27.).
            24. Na temelju tih razmatranja i s ciljem davanja odgovora na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev, potrebno je ispitati treću rečenicu članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, koja navodi da se „ugovorima o prijevozu robe smatraju brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz i drugi ugovori čija je osnovna namjena prijevoz robe“.
            25. Glede izraza „smatraju se ugovorima o prijevozu robe“ i uvjeta u kojima se drugi ugovor može smatrati ugovorom o prijevozu, treba napomenuti da su potrebni ujednačeni i samostalni kriteriji kako bi se Konvenciji osigurala potpuna učinkovitost glede njenih ciljeva (vidjeti, po analogiji, Koelzsch, C-29/10, EU:C:2011:151, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
            26. Također treba podsjetiti da je Sud u točkama 32. do 34. presude I CF (EU:C: 2009:617) tumačio posljednju rečenicu navedenog članka 4. stavka 4. u smislu da ona omogućava da se drugi ugovori smatraju ugovorima o prijevozu, pri čemu je jedna od svrha te odredbe proširiti primjenu druge rečenice tog stavka 4. na ugovore kojima je glavni predmet prijevoz robe, čak i ako su prema nacionalnom pravu kvalificirani kao brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz. U definiranju tog predmeta potrebno je uzeti u obzir cilj ugovornog odnosa i stoga sve obveze stranaka koje obavljaju karakterističnu radnju.
            27. Isto vrijedi i za ugovor o otpremi koji je zaseban ugovor, u kojem se karakteristična radnja sastoji u organizaciji prijevoza robe. Budući da prijevoz robe kao takav nije njegov glavni predmet, ugovor o otpremi ne može se smatrati ugovorom o prijevozu.
            28. Međutim, uzimajući u obzir svrhu ugovornog odnosa, stvarno obavljene usluge i sve obveze stranke koja mora obaviti karakterističnu radnju, a ne to kako su stranke kvalificirale ugovor, može se pokazati da je ugovor o otpremi povezan s posebnošću ugovora o prijevozu, kako je navedena u točki 22. ovog ugovora, ako je prvenstveno namijenjen za obavljanje prijevoza robe kao takvog.
            29. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je dva zaključena ugovora, od kojih je prvi zaključen između društava Va Tech i Safram, a drugi između društava Safram i Haeger & Schmidt, sud u glavnom postupku kvalificirao kao ugovore o otpremi. Kako bi osigurao prijevoz transformatora rijekom, Haeger & Schmidt sklopio je ugovor o prijevozu s J. Lorijom, vlasnikom teglenice El-Diablo , koja se prevrnula tijekom ukrcaja robe.
            30. Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku također proizlazi da je glavni predmet ugovora između Saframa i Haeger & Schmidta bila „opća organizacija prijevoza, a ne samo pravno zastupanje nalogodavca“, pri čemu je Haeger & Schmidt djelovao kao posrednik pod svojom odgovornošću i u svoje ime, ali za račun klijenta, kako bi obavljao radnje potrebne za prijevoz predmetnog transformatora.
            31. Zadaća je nacionalnog suda da prilikom analize svih okolnosti u glavnom postupku, odnosno ugovornih odredaba koje odražavaju ekonomsku i gospodarsku stvarnost odnosa između stranaka i svrhu članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, utvrdi je li, i u kojoj mjeri, glavni predmet ugovora o otpremi o kojem je riječ prijevoz predmetne robe kao takav.
            32. Uzimajući u obzir gore navedena razmatranja, odgovor na prvo pitanje jest da članak 4. stavak 4. zadnju rečenicu Rimske konvencije treba tumačiti tako da se ta odredba odnosi na ugovor o otpremi samo ako je glavni predmet ugovora prijevoz predmetne robe kao takav, a na nacionalnom je sudu da to provjeri.
            Drugo pitanje
            33. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe, u nemogućnosti njegovog utvrđivanja u skladu s člankom 4. stavkom 4. Rimske konvencije, biti utvrđeno u skladu s općim pravilom iz stavka 1. tog članka ili s općom pretpostavkom iz stavka 2. tog članka.
            34. U skladu sa sudskom praksom Suda, nacionalni sud najprije mora utvrditi koje je pravo mjerodavno na temelju poveznica iz članka 4. stavaka 2. do 4. navedene Konvencije, koje zadovoljavaju opći zahtjev predvidljivosti prava i time pravne sigurnosti u ugovornim odnosima (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, EU:C:2009:617, t. 62.).
            35. Stoga treba provjeriti dovodi li možebitna neprimjenjivost pretpostavke iz članka 4. stavka 4. Rimske konvencije do nemogućnosti primjene opće pretpostavke propisane člankom 4. stavkom 2. Konvencije i stoga do nužnosti primjene općeg pravila iz članka 4. stavka 1. Rimske konvencije.
            36. U skladu s člankom 4. stavkom 4. prvom rečenicom navedene konvencije, ugovor o prijevozu robe ne podliježe pretpostavci iz stavka 2. istog članka. Na temelju njegovog stavka 4. druge rečenice, ugovor o prijevozu robe podliježe pravu države u kojoj prijevoznik u vrijeme zaključenja ugovora ima glavno mjesto poslovanja ako se u toj državi nalazi mjesto ukrcaja, iskrcaja ili glavno mjesto poslovanja pošiljatelja.
            37. Prema tome, članak 4. izrijekom navodi, kao prvo, da se pretpostavka iz stavka 2. neće primjenjivati na ugovore o prijevozu robe. S druge strane, on sadrži nekoliko posebnih poveznica pomoću kojih se može utvrditi pravo mjerodavno za tu vrstu ugovora, pri čemu se mjesto boravišta prijevoznika ne smatra samo po sebi dostatnim u tom pogledu.
            38. U tim okolnostima bilo bi u suprotnosti s tekstom članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, ali i s logikom te odredbe, primjenjivati pretpostavku iz stavka 2. tog članka na ugovor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ako je, u nedostatku istovremenosti ispunjenja kriterija iz druge rečenice tog stavka 4., utvrđeno da se pretpostavka iz te točke ne može primjenjivati.
            39. Nadalje, tumačenje koje proizlazi iz prethodne točke sukladno je također tekstu kolizijskih pravila koja se odnose na ugovore o prijevozu robe iz Uredbe br. 593/2008, koja se međutim ne primjenjuje ratione temporis na glavni postupak. Štoviše, članak 5. Uredbe isključuje, za ugovore te prirode, u nedostatku istovremenosti ispunjenja u njemu navedenih poveznica, primjenu prava države u kojoj prijevoznik ima uobičajeno boravište i izričito navodi da je u tom slučaju mjerodavno pravo one države u kojoj se nalazi mjesto dostave koje su utvrdile stranke.
            40. Stoga, kada nisu ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 4. druge rečenice Rimske konvencije, nacionalni sud mora utvrditi pravo mjerodavno za ugovor, ne na temelju pretpostavke iz stavka 2. tog članka, koja je svakako isključena, nego primjenom općeg načela za utvrđivanje iz stavka 1. prve rečenice tog članka 4., to jest, utvrđivanjem države s kojom predmetni ugovor ima najbližu vezu.
            41. Naime, kao što je francuska vlada pravilno istaknula u svom pisanom očitovanju, budući da nacionalni sud mora, na temelju članka 4. stavka 5. Konvencije, primijeniti zakon države s kojom je ugovor najbliže povezan i isključiti primjenu prava koje bi se primjenjivalo na temelju pretpostavki iz stavaka 2. do 4. tog članka, taj sud mora a fortiori  primijeniti pravo države s kojom je predmetni ugovor u najbližoj vezi, kao što je predviđeno u tom članku 4. stavku 1., kada stavak 4. ne omogućava da se utvrdi pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, EU:C:2009:617, t. 63. i 64.).
            42. S obzirom na navedeno, odgovor na drugo pitanje jest da članak 4. stavak 4. Rimske konvencije treba tumačiti tako da pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe treba, u nemogućnosti njegovog utvrđivanja u skladu s drugom rečenicom te odredbe, biti utvrđeno u skladu s općim pravilom iz stavka 1. tog članka, što znači da je pravo mjerodavno za taj ugovor pravo države s kojom on ima najbližu vezu.
            Treće pitanje
            43. Najprije, i uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, treba napomenuti da je treće pitanje postavljeno samo u slučaju da sud utvrdi, s obzirom na okolnosti predmeta, da ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku nije moguće smatrati ugovorom o prijevozu i stoga on ne podliježe općoj pretpostavci iz članka 4. stavka 2. Rimske konvencije.
            44. Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Rimske konvencije tumačiti kao da omogućava nacionalnom sudu da utvrdi mjerodavno pravo za ugovorne odnose poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, u kojem je prvi otpremnik zamijenjen drugim otpremnikom sa sjedištem u drugoj državi članici, s obzirom samo na mjesto poslovanja glavnog otpremnika.
            45. Kao što se napominje u točki 22. ove presude, na temelju navedenog članka 4. stavka 2. predmnijeva se da ugovor ima najbližu vezu s državom u kojoj stranka koja mora obaviti karakterističnu radnju ima, u vrijeme zaključenja ugovora, uobičajeno boravište, središnju upravu, glavno mjesto poslovanja ili drugo mjesto poslovanja koje mora obaviti radnju.
            46. Prema tome, kad je riječ o ugovoru iz navedenog članka 4. stavka 2., i kad je moguće utvrditi njegovu karakterističnu radnju, nacionalni sud mora najprije utvrditi koje je pravo mjerodavno na temelju poveznica iz tog stavka 2., kao što je navedeno u točki 35. ove presude (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, C-133/08, EU:C:2009: 617, t. 62.).
            47. Kao što proizlazi iz teksta članka 4. stavka 2. Rimske konvencije, koji izričito zadržava slučaj primjene stavka 5. tog članka, i iz sudske prakse Suda, takva pretpostavka može se isključiti ako su ispunjeni uvjeti iz tog stavka 5. (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, C-133/08, EU:C:2009: 617, t. 63. i 64.).
            48. Iz prethodno navedenog proizlazi da sud mora utvrditi, kao drugo, treba li ili ne, s obzirom na sve okolnosti spora koji se pred njim vodi, isključiti rješenje do kojeg je došao primjenom navedenog stavka 2. U tu svrhu mora napraviti usporedbu odnosa između ugovora i, s jedne strane, države u kojoj stranka koja obavlja karakterističnu radnju ima uobičajeno boravište u vrijeme zaključenja ugovora te, s druge strane, druge države s kojom taj ugovor ima blisku vezu.
            49. Štoviše, sud koji je uputio zahtjev mora obaviti cjelovitu procjenu svih objektivnih elemenata karakterističnih za ugovorni odnos i ocijeniti koji od njih jest, odnosno koji od njih su najvažniji (vidjeti, po analogiji, Schlecker, C-64/12, EU:C:2013:551, t. 40.). Kao što je Komisija istaknula, među važnim poveznicama treba osobito uzeti u obzir postojanje bliskih veza predmetnog ugovora s jednim ili više drugih ugovora koji mogu biti dio istog lanca ugovora, kao i mjesto isporuke robe.
            50. To tumačenje podržava i uvodna izjava 20. Uredbe br. 593/2008, u kojem je kao relevantna poveznica izričito navedeno postojanje lanca ugovora koji se odnose na predmetni ugovor.
            51. S obzirom na prethodna razmatranja, odgovor na treće pitanje jest da članak 4. stavak 2. Rimske konvencije treba tumačiti tako da, ako se tvrdi da je ugovor najbliže povezan s drugom državom, a ne s onom koja je utvrđena na temelju pretpostavke iz tog stavka, nacionalni sud mora usporediti veze koje postoje između ugovora i, s jesne strane, države čije je pravo utvrđeno na temelju pretpostavke te, s druge strane, druge države o kojoj je riječ. S tim u svezi, nacionalni sud mora uzeti u obzir sve okolnosti, uključujući i postojanje drugih ugovora vezanih uz predmetni ugovor.
            Troškovi
            52. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Članak 4. stavak 4. zadnju rečenicu Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980., treba tumačiti tako da se ta odredba odnosi na ugovor o otpremi samo ako je glavni predmet ugovora prijevoz predmetne robe kao takav, a na nacionalnom je sudu da to provjeri.
            2. Članak 4. stavak 4. navedene konvencije treba tumačiti tako da pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe treba, u nemogućnosti njegovog utvrđivanja u skladu s drugom rečenicom te odredbe, biti utvrđeno u skladu s općim pravilom iz stavka 1. tog članka, što znači da je pravo mjerodavno za taj ugovor pravo države s kojom on ima najbližu vezu.
            3. Članak 4. stavak 2. te konvencije treba tumačiti tako da, ako se tvrdi da je ugovor najbliže povezan s drugom državom, a ne s onom koja je utvrđena na temelju pretpostavke iz tog stavka, nacionalni sud mora usporediti veze koje postoje između ugovora i, s jedne strane, države čije je pravo utvrđeno na temelju pretpostavke te, s druge strane, druge države o kojoj je riječ. S tim u svezi, nacionalni sud mora uzeti u obzir sve okolnosti, uključujući i postojanje drugih ugovora vezanih uz predmetni ugovor.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 16. travnja 2015.#Trapeza Eurobank Ergasias AE protiv Agrotiki Trapeza tis Ellados AE (ATE) i Pavlosa Sidiropoulosa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Monomeles Efeteio Thrakis.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Pojam – Članak 87. stavak 1. UEZ‑a – Povlastice dodijeljene bankovnoj ustanovi – Društvo koje izvršava obveze javne usluge – Zatečene potpore i nove potpore – Članak 88. stavak 3. UEZ‑a – Ovlasti nacionalnog suda.#Predmet C-690/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑690/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Monomeles Efeteio Thrakis (Grčka), odlukom od 18. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 27. prosinca 2013., u postupku
            Trapeza Eurobank Ergasias AE
            protiv
            Agrotiki Trapeza tis Ellados AE (ATE),
            Pavlos Sidiropoulos,
            SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: K. Jürimäe, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za društvo Trapeza Eurobank Ergasias AE, A. Mitsibouna i E. Katsigianni, dikigoroi ,
            – za društvo Agrotiki Trapeza tis Ellados AE (ATE), E. Bourtzalas i M. Fefes, dikigoroi ,
            – za grčku vladu, G. Skiani i M. Germani, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, L. Flynn i I. Zervas, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 87. stavka 1. UEZ‑a i zadnje rečenice članka 88. stavka 3. UEZ‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva Trapeza Eurobank Ergasias AE (u daljnjem tekstu: Eurobank) i, s druge strane, društva Agrotiki Trapeza tis Ellados AE (u daljnjem tekstu: ATE) i P. Sidiropoulosa u vezi s valjanošću ATE‑ovog upisa hipoteke na nekretnini u vlasništvu P. Sidiropoulosa.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [88. UEZ‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) u svojim točkama (b), (c) i (f) predviđa:
            „Za potrebe ove Uredbe:
            b) ,zatečena potpora’ znači:
            i. […] svaka potpora koja je postojala prije stupanja na snagu Ugovora u odgovarajućim državama članicama, odnosno programi potpore i pojedinačna potpora čija je primjena započela prije, te se nastavila i nakon stupanja Ugovora na snagu;
            […]
            iv. potpora koja se smatra postojećom potporom u skladu s člankom 15.;
            […]
            c) ,nova potpora’ znači svaka potpora […] koj[a] ne predstavlja[…] zatečenu potporu, uključujući i izmjene postojećih potpora;
            […]
            f) ,nezakonita potpora’ znači nova potpora čija je primjena u suprotnosti s člankom [88. UEZ‑a]“.
            4. Člankom 3. te uredbe propisano je:
            „Potpora koja podliježe obvezi prijave u skladu s člankom 2. stavkom 1., ne smije stupiti na snagu prije nego što Komisija donese, ili se smatra da je donijela, odluku kojom se odobrava ta potpora.“
            5. Članak 15. spomenute uredbe glasi kako slijedi:
            „1. Ovlasti Komisije u vezi s povratom potpore podliježu roku zastare od deset godina.
            2. Rok zastare počinje danom kada je nezakonita potpora dodijeljena korisniku, bilo kao pojedinačna potpora ili u okviru programa potpora. […]
            3. Svaka potpora u vezi s kojom je istekao rok zastare smatra se zatečenom potporom.“
            6. Članak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 794/2004 od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe br. 659/1999 (SL L 140, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 9.) u stavku 1. određuje:
            „[…] izmjena zatečene potpore znači svaku promjenu, osim promjene čisto formalne ili administrativne prirode koja ne može utjecati na ocjenu dopuštenosti i usklađenosti mjere potpore sa zajedničkim tržištem. […]“
            Grčko pravo
            7. ATE je osnovan Zakonom 4332/1929 (FEK A’ 283 od 16. kolovoza 1929.). Člankom 1. stavkom 1. tog zakona određeno je:
            „Ovim se Zakonom osniva ,[ATE]’, nezavisno bankarsko javno tijelo sa sjedištem u Ateni koje za cilj ima dodjeljivanje poljoprivrednih kredita u svim oblicima, podupiranje organiziranja u zadruge i poboljšanje uvjeta obavljanja poljoprivrednih radova općenito kao i povezanih transakcija.“
            8. Kako bi se kompenzirali visoki rizici davanja poljoprivrednog kredita, člancima 12. i 13. stavkom 1. spomenutog zakona, ATE‑u se dodjeljuju posebne povlastice, a osobito:
            – pravo upisa hipoteke na nekretninama svojih dužnika, bilo poljoprivrednika ili drugih osoba koje obavljaju sličnu djelatnost, a da on pritom nije dužan s njima sklopiti ugovor o hipoteci;
            – pravo izvršenja prisilne naplate na temelju obične privatne isprave, kao što je isprava o kreditu, koja sama po sebi predstavlja osnovu za određivanje ovrhe, i
            – oslobađanje od svih troškova i pristojbi prilikom upisa takve hipoteke i izvršenja takve prisilne naplate.
            9. Ciljevi ATE‑a su 1987. prošireni na obavljanje svih bankovnih djelatnosti.
            10. Člankom 26. stavcima 1. i 4. Zakona 1914/1990 (FEK A’ 178 od 17. prosinca 1990.) određeno je:
            „[ATE] se pretvara u dioničko društvo od trenutka objave, u skladu s važećim propisima o dioničkim društvima, njegovog novog statuta u biltenu dioničkih društava službenog lista vlade, koji će on sastaviti sukladno propisima o bankama koje su ustrojene kao dionička društva u roku od šest mjeseci od objave ovog zakona i koji će zajedničkom odlukom odobriti ministri financija i poljoprivrede.
            […]
            Sve posebne odredbe koje se tiču [ATE‑a] i odnose se osobito na njegove materijalne i postupovne povlastice, porezna i druga oslobođenja, dužničke vrijednosne papire, osiguranje njegovih potraživanja i, općenito, njega kao nositelja prava i obveza ostaju na snazi i primjenjuju se na isti način […]“
            Činjenično stanje iz glavnog postupka i prethodna pitanja
            11. Društvo ATE i P. Sidiropoulos sklopili su 2001. ugovor o zajmu, a 2003. ugovor o otvaranju kreditne linije, u svrhu namirenja potreba poljoprivrednog gospodarstva potonjeg. Radi osiguranja svojih potraživanja ATE je nakon sklapanja tih ugovora upisao hipoteku na poljoprivrednu parcelu svojeg dužnika.
            12. Eurobank, banka ustrojena kao dioničko društvo, također je bio vjerovnik P. Sidiropoulosa. Na temelju tog odnosa Eurobank je podnio Eirinodikeio Dramas (sudac suda za sporove male vrijednosti u Drami) zahtjev za izdavanje platnog naloga, kojem je udovoljeno.
            13. Na temelju tog platnog naloga Eurobank je pokrenuo postupak prisilne naplate na poljoprivrednoj parceli P. Sidiropoulosa. U okviru tog postupka javili su se i drugi vjerovnici, među kojima je bio i ATE, koji je na temelju svoje hipoteke uvršten u povlašteni isplatni red vjerovnikâ. Budući da je prodajna cijena parcele bila niža od ukupnih potraživanja društva ATE, Eurobank nije bio uvršten na popis povlaštenih vjerovnika pa slijedom toga nije ostvario povrat svojih zajmova.
            14. Eurobank je pred Monomeles Protodikeio Dramas (prvostupanjski sud u Drami ‐ sudac pojedinac) osporio poredak na popisu vjerovnika koji je dodijeljen društvu ATE, tvrdeći da je hipoteka koju je upisao ATE protivna članku 87. UEZ‑a i da je stoga treba proglasiti ništetnom. Taj sud odbio je tužbu.
            15. Eurobank je podnio žalbu na tu odluku pred Monomeles Efeteio Thrakis (prizivni sud u Trakiji – sudac pojedinac), koji je odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. (a) Ulaze li materijalne i procesne povlastice dodijeljene [društvu ATE] na temelju odredbi članka 12. i članka 13. stavka 1. Zakona 4332/1929 [u vezi s] člankom 26. stavkom 1. Zakona 1914/1990 u područje primjene članka [87. stavka 1. UEZ‑a]?
            (b) Primjenjuje li se to ograničenje čak i ako se smatra da [ATE] nastavlja, u skladu sa svojim statutom, obavljati djelatnost „od javnog interesa“?
            2. Ako su odgovori na prvo pitanje pod (a) i (b) potvrdni, je li Helenska Republika trebala postupiti u skladu s postupkom predviđenim člankom [88. stavkom 3. UEZ‑a] kako bi te povlastice ostale na snazi?
            3. Treba li sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju izuzeti iz primjene odredbe članka 12. i članka 13. stavka 1. Zakona 4332/1929 ako je moguće da su one suprotne odredbama članka [87. stavka 1. UEZ‑a] i [članka 88. stavka 3. UEZ -a]?“
            O prethodnim pitanjima
             Prvo pitanje, pod (a)
            16. Prvim pitanjem, pod (a), sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 87. stavak 1. UEZ‑a tumačiti tako da u njegovo područje primjene ulaze povlastice dodijeljene banci, poput prava jednostranog upisa hipoteke na nekretninama poljoprivrednikâ ili drugih osoba koje obavljaju djelatnost povezanu s poljoprivrednom djelatnošću, pravo izvršenja prisilne naplate na temelju obične privatne isprave i oslobađanje od svih troškova i pristojbi prilikom upisa takve hipoteke i izvršenja takve prisilne naplate.
            17. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kako bi mjera mogla potpadati pod članak 87. stavak 1. UEZ‑a kao državna potpora, mora se, kao prvo, raditi o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava, kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama, treće, mora davati prednost svom korisniku i, četvrto, treba narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje, pri čemu sve te pretpostavke moraju biti ispunjene kumulativno (vidjeti osobito presudu Komisija/Deutsche Post, C‑399/08 P, EU:C:2010:481, t. 38. i 39. kao i navedenu sudsku praksu).
            18. Što se tiče, najprije, pretpostavke postojanja intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava, treba podsjetiti da samo prednosti dodijeljene izravno ili neizravno putem državnih sredstava ili koje su dodatan trošak za državu treba smatrati potporama u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a. Naime, iz samog teksta te odredbe i pravila postupka utvrđenih u članku 108. UFEU‑a proizlazi da prednosti dodijeljene putem drugih sredstava, koja nisu državna, ne potpadaju u područje primjene predmetnih odredaba (presuda Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr., C‑399/10 P i C‑401/10 P, EU:C:2013:175, t. 99. kao i navedena sudska praksa).
            19. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, kako bi se utvrdilo opterećuje li dodijeljena prednost proračun države, treba provjeriti postoji li dovoljno izravna veza između, s jedne strane, prednosti dodijeljene korisniku i, s druge strane, smanjenja državnog proračuna, odnosno dovoljno konkretnog gospodarskog rizika za opterećenje tog proračuna (presuda Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr., EU:C:2013:175, t. 109.).
            20. Što se tiče, nadalje, pretpostavke prema kojoj se intervencijom u pitanju njezinom korisniku mora dodjeljivati prednost, treba podsjetiti da se potporama smatraju intervencije koje su bez obzira na svoj oblik takve da mogu staviti poduzetnike izravno ili neizravno u povoljniji položaj ili koje se treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima (presuda Ministerio de Defensa i Navantia, C‑522/13, EU:C:2014:2262, t. 21. kao i navedena sudska praksa).
            21. Stoga se potporama osobito smatraju intervencije koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje su time, iako nisu subvencije u strogom značenju riječi, iste naravi i imaju identične učinke kao subvencije (presuda Ministerio de Defensa i Navantia, C‑522/13EU:C:2014:2262, t. 22.).
            22. Također valja podsjetiti da članak 87. UEZ‑a zabranjuje potpore „stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj“, odnosno selektivne potpore (presuda P, C‑6/12, EU:C:2013:525, t. 17.). Prednosti koje proizlaze iz opće mjere koja se bez razlike primjenjuje na sve gospodarske subjekte nisu državne potpore u smislu tog članka (vidjeti u tom smislu presudu Italija/Komisija, C‑66/02, EU:C:2005:768, t. 99.).
            23. Konačno, što se tiče pretpostavki koje se odnose na utje caj na trgovinu među državama članicama i na opasnost od narušavanja tržišnog natjecanja, treba podsjetiti da, u svrhu kvalifikacije nacionalne mjere kao državne potpore, nije potrebno utvrditi stvarni utjecaj predmetne potpore na trgovinu među državama članicama i stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, nego samo ispitati može li ta potpora utjecati na trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (presuda Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 76. kao i navedena sudska praksa).
            24. Konkretno, kada potpora koju država članica dodijeli jača položaj poduzetnika u odnosu na ostale konkurentske poduzetnike koji trguju unutar Unije, smatra se da ta potpora utječe na njih (presuda Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 77. i navedena sudska presuda).
            25. Osim toga, nije potrebno da sam poduzetnik koji je korisnik potpore sudjeluje u trgovini unutar Unije. Naime, kada država članica poduzetnicima dodijeli potporu, unutarnja se aktivnost može održati ili povećati, uz posljedicu da mogućnosti ulaska poduzeća osnovanih u drugim državama članicama na tržište te države budu smanjene. Usto, jačanje poduzetnika koji do tada nije sudjelovao u trgovini unutar Unije može omogućiti tome poduzetniku ulazak na tržište neke druge države članice (presuda Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 143. kao i navedena sudska praksa).
            26. Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti ispunjavaju li, s obzirom na sudsku praksu navedenu u prethodnim točkama ove presude, povlastice društva poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku sve četiri pretpostavke koje su u skladu s člankom 87. stavkom 1. UEZ‑a potrebne da bi ih se smatralo državnom potporom u smislu te odredbe, vodeći računa pri tumačenju o sljedećim elementima.
            27. Što se tiče povlastica koje su dodijeljene društvu ATE na temelju Zakona 4332/1929, ne može se isključiti da one mogu potpadati pod članak 87. stavak 1. UEZ‑a.
            28. Naime, najprije, te povlastice, osobito zbog oslobođenja od troškova predviđenog spomenutim zakonom, mogu državi članici oduzeti priljev određenih sredstava i zbog toga umanjiti njezin proračun. Nadalje, takvo oslobađanje može smanjiti izdatke koji uobičajeno opterećuju proračun banke, čime se banci daje gospodarska prednost nad konkurentima. Naime, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da druge banke imaju pravo na takvo oslobođenje, što upućuje na selektivnost te mjere. Konačno, ne može se isključiti da spomenuto oslobođenje, zajedno s ostalim povlasticama koje dodjeljuje Zakon 4332/1929, ima za učinak jačanje ATE‑ovog položaja u odnosu na konkurentske banke koje sudjeluju u trgovini unutar Unije i da je takve naravi da bankama sa sjedištem u drugim državama članicama otežava ulazak na tržište države članice u pitanju.
            29. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje pod (a) valja odgovoriti da članak 87. stavak 1. UEZ‑a treba tumačiti u smislu da povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, na temelju kojih banka ima pravo jednostranog upisa hipoteke na nekretninama poljoprivrednika ili drugih osoba koje obavljaju djelatnost povezanu s poljoprivrednom djelatnošću, pravo izvršenja prisilne naplate na temelju obične privatne isprave i pravo oslobađanja od svih troškova i pristojbi povezanih s tim upisom, mogu ulaziti u njegovo područje primjene. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni je li to slučaj u glavnom predmetu.
            Prvo pitanje, pod (b)
            30. Prvim pitanjem, pod (b), sud koji je uputio zahtjev pita koji je učinak, s obzirom na odgovor koji treba dati na prvo pitanje pod (a), činjenice da su povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje je nacionalno zakonodavstvo dodijelilo nezavisnoj javnoj banci prilikom njezinog osnivanja radi dodjeljivanja poljoprivrednih kredita i obavljanja posebnih zadaća koje su joj bile povjerene, još uvijek na snazi, čak i nakon što je djelatnost te banke proširena na obavljanje svih bankovnih djelatnosti i nakon što je navedena banka postala dioničko društvo.
            31. U tom pogledu treba podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom mjere koje se smatraju naknadom za usluge koje su pružili poduzetnici korisnici tih mjera u okviru izvršavanja obveza javne usluge, uz posljedicu da ti poduzetnici u stvarnosti ne ostvaruju financijsku prednost i da stoga učinak spomenute mjere nije taj da se ti poduzetnici stavljaju u povoljniji konkurentski položaj u odnosu na poduzetnike koji se s njim natječu, nisu potpora u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a (presuda Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, t. 35. i navedena sudska praksa).
            32. Sud je osim toga naveo da takva naknada u konkretnom slučaju nije državna pomoć samo ako je ispunjen određen broj uvjeta (presuda Fallimento Traghetti del Mediterraneo, EU:C:2010:335, t. 36.).
            33. Kao prvo, poduzetniku koji prima takvu naknadu mora doista biti povjereno izvršavanje obveza javne usluge, a te obveze moraju biti jasno utvrđene. Kao drugo, mjerila na temelju kojih se računa naknada moraju biti prethodno utvrđena na objektivan i transparentan način kako bi se spriječilo da se njome pruža gospodarska prednost koja bi poduzetnika koji je prima mogla staviti u povoljniji položaj u odnosu na konkurentske poduzetnike. Kao treće, naknada ne smije premašiti iznos potreban za pokrivanje svih ili dijela troškova nastalih izvršavanjem obveza javne usluge, uzimajući u obzir time ostvarene primitke i razumnu dobit iz ispunjenja tih obveza. Kao četvrto, spomenuta naknada mora se odrediti na temelju analize troškova koje bi tipični poduzetnik, dobro vođen i odgovarajuće opremljen sredstvima potrebnima za ispunjavanje zahtjevâ javne usluge, imao pri vršenju tih obveza, uzimajući u obzir ostvarene primitke i razumnu dobit iz ispunjenja tih obveza (presuda Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, t. 37. do 40. i navedena sudska praska).
            34. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li, s obzirom na sudsku praksu navedenu u prethodnim točkama ove presude i osobito nakon proširenja djelatnosti i statusne promjene ATE‑a, povlastice o kojima je riječ u glavnom postupku naknada za usluge koje ta banka pruža u okviru izvršavanja obveza javne usluge.
            35. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje, pod (b), treba odgovoriti da na odgovor na prvo pitanje, pod (a), može utjecati činjenica da su povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje je nacionalno zakonodavstvo dodijelilo nezavisnoj javnoj banci prilikom njezinog osnivanja radi dodjeljivanja poljoprivrednih kredita i obavljanja posebnih zadaća koje su joj bile povjerene, ostale na snazi i nakon što je djelatnost te banke bila proširena na obavljanje svih bankovnih djelatnosti te nakon što je spomenuta banka postala dioničko društvo. Na sudu je koji je uputio zahtjev da ispita jesu li, s obzirom sve relevantne pravne i činjenične okolnosti, ispunjena četiri kumulativna uvjeta pod kojima se u skladu sa sudskom praksom Suda može smatrati da su spomenute povlastice naknada za usluge koje je ta banka pružila u okviru izvršavanja obveza javne usluge i da stoga nisu državne potpore.
            Drugo pitanje
            36. Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita treba li članak 87. stavak 1. UEZ‑a tumačiti u smislu da ako povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ulaze u područje primjene te odredbe država članica koja ih je uvela treba postupiti u skladu s postupkom prethodne provjere predviđenim člankom 88. stavkom 3. UEZ‑a.
            37. U tom pogledu treba najprije podsjetiti da se člankom 88. UEZ‑a uspostavljaju različiti postupci ovisno o tome je li riječ o zatečenim ili novim potporama. Dok se nove potpore u skladu s člankom 88. stavkom 3. UEZ‑a moraju prethodno prijaviti Komisiji i ne smiju primijeniti sve dok se taj postupak ne završi konačnom odlukom, zatečene se potpore mogu redovito primjenjivati ako Komisija nije utvrdila njihovu nespojivost (presuda Kremikovtzi, C 262/11, EU:C:2012:760, t. 49. i navedena sudska praksa). Članak 88. stavak 3. UEZ‑a stoga ne dodjeljuje nacionalnim sudovima ovlast da zabrane primjenu zatečene potpore (presuda P, C‑6/12, EU:C:2013:525, t. 41.).
            38. Slijedom toga, treba ispitati mogu li povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku predstavljati zatečenu potporu.
            39. Prema članku 1. točki (b) Uredbe br. 659/1999 potpora se može kvalificirati kao zatečena ili ako je bila dodijeljena prije stupanja na snagu Ugovora u državi članici u pitanju te se nastavila primjenjivati nakon toga i kasnije nije izmijenjena ili ako je dodijeljena nakon stupanja na snagu Ugovora u državi članici u pitanju, ali je protekao rok zastare od deset godina predviđen člankom 15. stavkom 3. spomenute uredbe.
            40. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, kao prvo, jesu li, osobito s obzirom na elemente prethodno istaknute u okviru razmatranja prvog pitanja, predmetne povlastice koje su dodijeljene ATE‑u prilikom njegovog osnivanja 1929. bile državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, uz posljedicu da se te povlastice, uspostavljene prije stupanja na snagu Ugovora u državi članici u pitanju, trebaju smatrati zatečenim potporama.
            41. Ako je to slučaj, spomenuti će sud morati provjeriti, kao drugo, može li se, uzimajući u obzir promjene iz 1987. i 1990. koje su se odnosile na ATE i osobito na proširenje njegove djelatnosti, smatrati da su prvotno dodijeljene povlastice izmijenjene jer su proširene na druga područja dodjele kredita uz ono na koje su se odnosile u početku. Ako se pokaže da je to točno, država članica bila je tada u načelu dužna postupiti u skladu s postupkom prethodne provjere predviđenog člankom 88. stavkom 3. UEZ‑a. U suprotnome, spomenuti postupak nije bilo potrebno provesti.
            42. Osim toga, ako sud koji je uputio zahtjev dođe do zaključka da u trenutku kada su ATE‑u dodijeljene povlastice o kojima je riječ u glavnom postupku nisu bile državne potpore, ali da su to postale nakon proširenja djelatnosti i statusne promjene ATE‑a, nakon stupanja na snagu Ugovora u državi članici u pitanju, one se u načelu ne mogu smatrati zatečenim potporama.
            43. Međutim, one bi se mogle smatrati postojećim potporama ako je, kao što je to bilo istaknuto u točki 39. ove presude, protekao rok zastare iz članka 15. stavka 3. Uredbe br. 659/1999. Država u tom slučaju nije dužna postupiti u skladu s postupkom prethodne provjere previđenim člankom 88. stavkom 3. UEZ‑a.
            44. U suprotnome, ako taj rok zastare još uvijek nije istekao, predmetne su povlastice nova potpora i država članica u pitanju prisiljena je, kao što to proizlazi iz točke 37. ove presude, postupiti u skladu s postupkom prethodne provjere predviđenim člankom 88. stavkom 3. UEZ‑a.
            45. Slijedom navedenog, u slučajevima opisanima u točkama 41. i 42. ove presude, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti je li u okolnostima u glavnom predmetu protekao spomenuti rok zastare.
            46. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 87. stavak 1. UEZ‑a treba tumačiti u smislu da ako povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ulaze u područje primjene te odredbe, država članica koja ih je uvela dužna je postupiti u skladu s postupkom prethodne provjere predviđenim člankom 88. stavkom 3. UEZ‑a, pod uvjetom da su te povlastice postale nova potpora nakon stupanja na snagu Ugovora u državi članici u pitanju i da nije protekao rok zastare iz članka 15. stavka 3. Uredbe br. 659/1999, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            Treće pitanje
            47. Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 87. stavak 1. UEZ‑a i članak 88. stavak 3. UEZ‑a tumačiti u smislu da ako su povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku nespojive s tim odredbama taj sud mora izuzeti iz primjene nacionalne odredbe kojima se one uspostavljaju.
            48. U tom pogledu treba pojasniti da odgovor na to pitanje može biti koristan sudu koji je uputio zahtjev samo ako je riječ o novoj potpori u smislu članka 1. točke (c) Uredbe br. 659/1999.
            49. Naime, kao što to proizlazi iz točke 37. ove presude, samo nove potpore podliježu postupku prethodne provjere iz članka 88. stavka 3. UEZ‑a.
            50. Međutim, iz članka 88. stavka 3. UEZ‑a i članka 3. Uredbe br. 659/1999 proizlazi da se nova potpora ne može primijeniti sve dok Komisija ne donese konačnu odluku kojom se ona odobrava.
            51. Slijedi da je nova potpora koja se primjenjuje protivno obvezama iz članka 88. stavka 3. UEZ‑a nezakonita. Takvo tumačenje uostalom potvrđuje članak 1. točka (f) Uredbe br. 659/1999 (presuda Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, t. 28.).
            52. Osim toga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, na nacionalnim sudovima je da s obzirom na to poduzmu sve mjere u skladu s nacionalnim pravom, kako što se tiče valjanosti akata o primjeni potpore tako i povrata financijskih potpora dodijeljenih protivno toj odredbi (presuda Xunta de Galicia, C 71/04, EU:C:2005:493, t. 49.).
            53. Slijedi da ako je predmetna država članica povrijedila članak 88. stavak 3. UEZ‑a, sud koji je uputio zahtjev mora izuzeti iz primjene nacionalne odredbe kojima su uspostavljene nezakonite povlastice.
            54. S obzirom na ta razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 87. stavak 1. UEZ‑a i članak 88. stavak 3. UEZ‑a treba tumačiti u smislu da ako sud koji je uputio zahtjev ocijeni da su predmetne povlastice, ovisno o odgovoru na drugo pitanje, nove državne potpore, on mora izuzeti iz primjene nacionalne odredbe kojima su takve povlastice uspostavljene zbog njihove neusklađenosti s tim odredbama Ugovora.
            Troškovi
            55. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 87. stavak 1. UEZ‑a treba tumačiti u smislu da povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, na temelju kojih banka ima pravo jednostranog upisa hipoteke na nekretninama poljoprivrednika ili drugih osoba koje obavljaju djelatnost povezanu s poljoprivrednom djelatnošću, pravo izvršenja prisilne naplate na temelju obične privatne isprave i pravo oslobađanja od svih troškova i pristojbi povezanih s tim upisom, mogu ulaziti u njegovo područje primjene. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni je li to slučaj u glavnom predmetu.
            2. Na odgovor na prvo pitanje pod (a) može utjecati činjenica da su povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje je nacionalno zakonodavstvo dodijelilo nezavisnoj javnoj banci prilikom njezinog osnivanja radi dodjeljivanja poljoprivrednih kredita i obavljanja posebnih zadaća koje su joj bile povjerene, ostale na snazi i nakon što je djelatnost te banke bila proširena na obavljanje svih bankovnih djelatnosti te nakon što je spomenuta banka postala dioničko društvo. Na sudu je koji je uputio zahtjev da ispita jesu li, s obzirom sve relevantne pravne i činjenične okolnosti, ispunjena četiri kumulativna uvjeta pod kojima se u skladu sa sudskom praksom Suda može smatrati da su spomenute povlastice naknada za usluge koje je ta banka pružila u okviru izvršavanja obveza javne usluge i da stoga nisu državne potpore.
            3. Članak 87. stavak 1. UEZ‑a treba tumačiti u smislu da ako povlastice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ulaze u područje primjene te odredbe, država članica koja ih je uvela dužna je postupiti u skladu s postupkom prethodne provjere predviđenim člankom 88. stavkom 3. UEZ‑a, pod uvjetom da su te povlastice postale nova potpora nakon stupanja na snagu Ugovora u državi članici u pitanju i da nije protekao rok zastare iz članka 15. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [88. UEZ‑a], što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            4. Članak 87. stavak 1. UEZ‑a i članak 88. stavak 3. UEZ‑a treba tumačiti u smislu da ako sud koji je uputio zahtjev ocijeni da su predmetne povlastice, ovisno o odgovoru na drugo pitanje, nove državne potpore, on mora izuzeti iz primjene nacionalne odredbe kojima su takve povlastice uspostavljene zbog njihove neusklađenosti s tim odredbama Ugovora.