title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. srpnja 2017.#Europa Way Srl i Persidera SpA protiv Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Telekomunikacijske usluge – Direktive 2002/20/EZ, 2002/21/EZ i 2002/77/EZ – Dodjela prava korištenja radijskim frekvencijama za digitalno zemaljsko emitiranje radija i televizije – Poništenje besplatnog postupka nadmetanja (‚beauty contest’) u tijeku i zamjena tog postupka naplatnim postupkom – Zadiranje nacionalnog zakonodavca – Neovisnost državnih regulatornih tijela – Prethodna rasprava – Kriteriji za dodjelu – Legitimna očekivanja.#Predmet C-560/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Telekomunikacijske usluge – Direktive 2002/20/EZ, 2002/21/EZ i 2002/77/EZ – Dodjela prava korištenja radijskim frekvencijama za digitalno zemaljsko emitiranje radija i televizije – Poništenje besplatnog postupka nadmetanja (‚beauty contest’) u tijeku i zamjena tog postupka naplatnim postupkom – Zadiranje nacionalnog zakonodavca – Neovisnost državnih regulatornih tijela – Prethodna rasprava – Kriteriji za dodjelu – Legitimna očekivanja”
      U predmetu C‑560/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 11. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 30. listopada 2015., u postupku

         Europa Way Srl,

         Persidera SpA

      protiv

         Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,

         Ministero dello Sviluppo economico,

         Presidenza del Consiglio dei Ministri,

         Ministero dell’Economia e delle Finanze,

      uz sudjelovanje:

         Elettronica Industriale SpA,

         Cairo Network Srl,

         Tivuitalia SpA,

         Radiotelevisione italiana SpA (RAI),

         Sky Italia Srl,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Europa Way Srl, A. Terranova, A. Marcantonio, F. Ferraro i R. Mastroianni, avvocati,

               —

               za Persidera SpA, F. Pace, L. Sabelli i B. Caravita di Toritto, avvocati,

               —

               za Elettronica Industriale SpA, L. Medugno, G. Rossi i A. Lauteri, avvocati,

               —

               za Cairo Network Srl, F. Elefante i D. Ielo, avvocati,

               —

               za Radiotelevisione italiana SpA (RAI), G. de Vergottini i P. Cotone, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, L. Nicolae, L. Malferrari i G. Braun, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 56. i 258. UFEU‑a, članaka 3., 5. i 7. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju (SL 2002., L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.) kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL 2009., L 337, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o ovlaštenju), članaka 3., 6., 8. i 9. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140 (u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva), članaka 2. i 4. Direktive Komisije 2002/77/EZ od 16. rujna 2002. o tržišnom natjecanju na tržištima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (SL 2002., L 249, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 3.; u daljnjem tekstu: Direktiva o tržišnom natjecanju), te načela nediskriminacije, transparentnosti, slobode tržišnog natjecanja, proporcionalnosti, djelotvornosti, pluralizma informacija i zaštite legitimnih očekivanja.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Europa Way Srl i Persidera SpA, s jedne strane, te Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Nadzorno tijelo za komunikacije, Italija, u daljnjem tekstu: AGCOM), Ministero dello Sviluppo economico (Ministarstvo za gospodarski razvoj, Italija), Presidenza del Consiglio dei Ministri (Predsjedništvo Vijeća ministara, Italija) i Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija, Italija), s druge strane, u vezi sa zakonitošću postupka nadmetanja operatora za dodjelu prava korištenja radijskim frekvencijama za digitalno zemaljsko emitiranje radija i televizije.

         Pravni okvir

               3

               Novi zajednički regulatorni okvir za elektroničke komunikacijske usluge i mreže te pripadajuću infrastrukturu i usluge (u daljnjem tekstu: NZRO) sastoji se od Okvirne direktive i četiri posebne direktive, među kojima je Direktiva o ovlaštenju, koje su dopunjene Direktivom o tržišnom natjecanju.

         Okvirna direktiva

               4

               Uvodne izjave 11. i 21. Okvirne direktive glase:

                        „(11)

                        U skladu s načelom odvajanja regulatornih i operativnih funkcija, države članice bi morale jamčiti nezavisnost nacionalnih regulatornih tijela i tako osigurati nepristranost njihovih odluka. Ovaj zahtjev za neovisnošću ne dovodi u pitanje institucionalnu autonomiju i ustavne obveze država članica ili načelo neutralnosti u vezi s propisima u državama članicama kojima se reguliraju vlasnička prava utvrđena člankom [345. UFEU‑a]. […]

                  […]

                        (21)

                        Države članice mogu, pri dodjeli radijskih frekvencija i brojeva od izuzetnog gospodarskog značaja koristiti, inter alia, postupak odabira zasnovan na tržišnom natjecanju ili uspoređivanju. U provedbi tih postupaka, državna regulatorna tijela moraju uzeti u obzir odredbe članka 8. [Okvirne direktive].”

               5

               U skladu s člankom 2. točkom (g) te direktive definirano je „državno regulatorno tijelo” (u daljnjem tekstu: DRT) tako da znači „tijelo ili tijela koja su od države članice dobila neku od regulatornih zadaća utvrđenih ovom Direktivom ili posebnim direktivama”. Iz točke 1. tog članka 2. proizlazi da se Direktiva o ovlaštenju nalazi među „posebnim direktivama”.

               6

               Članak 3. stavci 3. i 3.a Okvirne direktive izmijenjen je Direktivom 2009/140. Njezina trinaesta uvodna izjava glasi:
               „Neovisnost [DRT‑ova] treba osnažiti kako bi se osigurala učinkovitija primjena regulatornog okvira te pojačale njihove ovlasti i predvidljivost njihovih odluka. U tom smislu, u nacionalnom je pravu potrebno predvidjeti izričitu odredbu kako bi se osiguralo da, prilikom izvršavanja svojih zadaća, [DRT] odgovor[an] za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta, ili za rješavanje sporova između poduzeća, bude zaštiće[n] od vanjske intervencije ili političkog pritiska, koji mogu ugroziti njegovu neovisnu procjenu predmeta koji mu se podnose. Takav vanjski utjecaj čini nacionalno zakonodavno tijelo nepodobnim za ulogu [DRT‑a] na temelju regulatornog okvira. […]”

               7

               U članku 3. Okvirne direktive određeno je:
               „1.   Države članice osiguravaju da se zadacima koji su dodijeljeni [DRT‑ovima] u skladu s ovom Direktivom i posebnim direktivama bave nadležna tijela.
               2.   Države članice jamče neovisnost [DRT‑ova] i osiguravaju njihovu pravnu odvojenost i operativnu neovisnost o svim organizacijama koje pružaju elektroničke komunikacijske mreže, opreme ili usluge. Države članice koje su zadržale vlasništvo ili kontrolu nad poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže i/ili usluge osiguravaju učinkovito strukturalno odvajanje regulatorne funkcije od djelatnosti koje se tiču vlasništva ili nadzora.
               3.   Države članice osiguravaju da [DRT‑ovi] izvršavaju svoj[e] [ovlasti] nepristrano, transparentno i pravovremeno. Države članice osiguravaju [DRT‑ovima] odgovarajuća financijska sredstva i ljudske resurse kako bi mogla provoditi dodijeljene im zadaće.
               3.a   Ne dovodeći u pitanje odredbe stavaka 4. i 5., [DRT‑ovi] odgovor[ni] za prethodnu (ex‑ante) regulaciju ili za rješavanje sporova između poduzeća u skladu s člankom 20. ili člankom 21. ove Direktive, djeluju samostalno te ni od jednog drugog tijela ne traže niti primaju naputke u vezi s provođenjem ovih zadaća koje su im dodijeljene na temelju nacionalnog prava koje provodi pravo [Europske unije]. To ne sprječava nadzor u skladu s nacionalnim ustavnim pravom. Samo žalbena tijela osnovana u skladu s člankom 4. ima[ju] ovlasti obustaviti primjenu ili ukinuti odluke [DRT‑ova].
               […]”

               8

               Članak 4. stavak 1. prvi podstavak te direktive glasi:
               „Države članice osiguravaju učinkoviti mehanizam na nacionalnoj razini na temelju kojeg bilo koji korisnik ili poduzeće, koji daju na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pružaju elektroničke komunikacijske usluge, a na koje utječe odluka [DRT‑ova], ima pravo uložiti žalbu protiv te odluke žalbenom tijelu koje je neovisno od umiješanih stranaka. Ovo tijelo, koje može biti sud, mora imati odgovarajući nalaz vještaka koji mu omogućuje da učinkovito obavi svoje zadaće. Države članice osiguravaju da se osnovanost zahtjeva valjano uzme u obzir te da postoji učinkoviti žalbeni mehanizam.”

               9

               U skladu s člankom 6. navedene direktive:
               „Osim u slučajevima koji potpadaju pod članak 7. stavak 9., članke 20. ili 21., države članice osiguravaju da [DRT‑ovi], kada namjeravaju poduzeti mjere u skladu s ovom Direktivom ili posebnim Direktivama, ili kada namjeravaju propisati ograničenja u skladu s člankom 9. stavcima 3. i 4.a koja imaju značajan utjecaj na mjerodavno tržište, pruže zainteresiranim strankama mogućnost davanja primjedbi na prijedlog mjera u razumnom roku.
               […]”

               10

               Članak 8. te iste direktive među ostalim određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da [DRT‑ovi] u izvršavanju svojih regulatornih zadaća navedenih u ovoj Direktivi i posebnim direktivama poduzmu sve opravdane mjere u svrhu ostvarivanja ciljeva navedenih u stavcima 2., 3. i 4. Ove mjere su proporcionalne tim ciljevima.
               […]
               2.   [DRT‑ovi] promiču tržišno natjecanje u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža, elektroničkih komunikacijskih usluga i pripadajuće opreme i usluga, inter alia:
               3.   [DRT‑ovi] doprinose razvoju unutarnjeg tržišta […]
               4.   [DRT‑ovi] promiču interese građana Europske unije […]”

               11

               Članak 9. Okvirne direktive glasi:
               „1.   Vodeći računa o činjenici da su radijske frekvencije javno dobro koje ima važnu društvenu, kulturnu i gospodarsku vrijednost, države članice na svom teritoriju osiguravaju učinkovito upravljanje radijskim frekvencijama za elektroničke komunikacijske usluge u skladu s člankom 8. i 8.a. Države članice osiguravaju da se dodjela radiofrekvencijskog spektra, koji se rabi za elektroničke komunikacijske usluge, i izdavanje općih ovlaštenja ili pojedinačnih prava korištenja takvih radijskih frekvencija, koje obavljaju nadležna nacionalna tijela, temelje na nepristranim, transparentnim, nediskriminirajućim i razmjernim mjerilima.
               […]
               3.   Ako drugim podstavkom nije drukčije predviđeno, države članice osiguravaju da se sve vrste tehnologije koje se rabe za elektroničke komunikacijske usluge mogu rabiti u radiofrekvencijskim pojasevima koji su proglašeni raspoloživima za elektroničke komunikacijske usluge u njihovom Planu za dodjelu nacionalnih frekvencija u skladu s pravom [Unije].
               Međutim, države članice mogu predvidjeti razmjerna i nediskriminirajuća ograničenja za vrste radijskih mreža ili tehnologija bežičnog pristupa koje se rabe za elektroničke komunikacijske usluge kada je nužno:

                        a)

                        izbjeći štetne smetnje;

                        b)

                        zaštititi javno zdravlje od djelovanja elektromagnetskih polja;

                        c)

                        osigurati tehničku kakvoću usluge;

                        d)

                        osigurati najveću zajedničku uporabu radijskih frekvencija;

                        e)

                        zaštitilo učinkovito korištenje radiofrekvencijskog spektra, ili

                        f)

                        osigurati ispunjenje ciljeva od općeg interesa u skladu sa stavkom 4.

                  4.   Ako nije drukčije predviđeno drugim podstavkom, države članice osiguravaju da se sve vrste elektroničkih komunikacijskih usluga mogu odvijati unutar radiofrekvencijskih pojaseva koji su proglašeni raspoloživim za elektroničke komunikacijske usluge u njihovim Planovima za dodjelu nacionalnih frekvencija, u skladu s pravom [Unije]. Međutim, države članice mogu predvidjeti razmjerna i nediskriminirajuća ograničenja za vrste pruženih elektroničkih komunikacijskih usluga, uključujući, prema potrebi, ispunjenje zahtjeva Radijskih propisa [Međunarodne telekomunikacijske unije].
               […]
               5.   Države članice redovito preispituju potrebu uvođenja ograničenja iz stavaka 3. i 4. te objavljuju rezultate takvih preispitivanja.
               […]”

         Direktiva o ovlaštenju

               12

               Uvodne izjave 11. i 23. Direktive o ovlaštenju glase kako slijedi:

                        „(11)

                        Dodjela posebnih prava može i dalje biti potrebna za korištenje radijskih frekvencija […]. Ta prava korištenja ne smiju se ograničiti osim kada je to neizbježno s obzirom na malobrojnost radijskih frekvencija i potrebu osiguranja njihovog učinkovitog korištenja.

                  […]

                        (23)

                        Pri utvrđivanju kriterija izbora koji će se primijeniti u postupku natječaja ili poziva na podnošenje ponude [DRT‑ovi] trebaju osigurati da su zadovoljeni ciljevi iz članka 8. [Okvirne] direktive. Stoga ne bi bilo suprotno ovoj Direktivi kada bi primjena objektivnih, nediskriminirajućih i proporcionalnih izbornih kriterija s ciljem promicanja razvoja tržišnog natjecanja imala za posljedicu isključenje pojedinih poduzeća iz postupka natječaja ili poziva na podnošenje ponude za određenu radijsku frekvenciju.”

               13

               U skladu s člankom 3. te direktive:
               „1.   Države članice osiguravaju slobodu pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga uz poštovanje uvjeta utvrđenih u ovoj Direktivi. U tom cilju, države članice ne mogu spriječiti poduzeće u pružanju elektroničkih komunikacijsk[ih] mreža ili usluga, osim kada je to nužno zbog razloga utvrđenih u članku [52. stavku 1. UFEU‑a].
               2.   Pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga, ne dovodeći u pitanje posebne obveze iz članka 6. stavka 2. ili prava korištenja iz članka 5., može podlijegati jedino općem ovlaštenju. Od poduzeća se može tražiti da dostavi prijavu, ali se ne može tražiti da ishodi izričitu dozvolu ni bilo koji drugi upravni akt od [DRT‑a] prije početka korištenja prava koja proizlaze iz ovlaštenja. Nakon prijave, kad se ona zahtijeva, poduzeće može započeti djelatnost podložno, gdje je to potrebno, odredbama o pravima korištenja iz članaka 5., 6. i 7.
               […]”

               14

               U članku 5. navedene direktive određuje se:
               „1.   Države članice osiguravaju korištenje radijskih frekvencija na temelju općih ovlaštenja. Kada je nužno, države članice mogu davati pojedinačna prava korištenja kako bi se:

                        —

                        izbjegle štetne smetnje,

                        —

                        osigurala tehnička kakvoća usluge,

                        —

                        zaštitilo učinkovito korištenje radiofrekvencijskog spektra, ili

                        —

                        ispunili drugi ciljevi od općeg interesa što su ih odredile države članice u skladu s pravom [Unije].

                  2.   Kada je nužno dati pojedinačna prava korištenja radijskih frekvencija i brojeva, države članice, na zahtjev, daju takva prava bilo kojem poduzeću koje daje na korištenje mreže ili pruža usluge na temelju općeg ovlaštenja iz članka 3., podložno odredbama članaka 6., 7. i članka 11. stavka 1. točke (c) ove Direktive te bilo kojim drugim pravilima koja osiguravaju učinkovitu uporabu tih izvora u skladu s [Okvirnom] direktivom.
               Ne dovodeći u pitanje posebna mjerila i postupke koje su donijele države članice da bi dale prava uporabe radijskih frekvencija pružateljima usluga sadržaja radijskog ili televizijskog prijenosa kako bi se slijedili ciljevi od općeg interesa u skladu s pravom [Unije], prava korištenja radijskih frekvencija i brojeva jamče se putem otvorenih, nepristranih, transparentnih, nediskriminirajućih i razmjernih postupaka i, u slučaju radijskih frekvencija, u skladu s odredbama članka 9. [Okvirne] direktive. Iznimka u odnosu na zahtjev za otvorenim postupcima može se primijeniti u slučajevima kada je davanje pojedinačnih prava korištenja radijskih frekvencija pružateljima usluga sadržaja radijskog ili televizijskog prijenosa nužno kako bi se postigli ciljevi od općeg interesa koje su utvrdile države članice u skladu s pravom [Unije].
               […]
               4.   […]
               Za konkurentne ili usporedne postupke odabira radijskih frekvencija, primjenjuje se članak 7.
               5.   Države članice ne ograničavaju broj dodijeljenih prava korištenja osim kada je to potrebno da bi se osiguralo učinkovito korištenje radijskih frekvencija u skladu s člankom 7.
               […]”

               15

               U članku 7. te iste direktive, o postupku kojim se ograničava broj prava korištenja koja se dodjeljuju za radijske frekvencije, predviđa se:
               „1.   Kada država članica razmatra ograničenje broja prava korištenja koja se dodjeljuju za radijske frekvencije ili produljenje trajanja postojećih prava, a što nije u skladu s uvjetima utvrđenim u tim pravima, ona, inter alia:

                        a)

                        uzima u obzir potrebu ostvarenja maksimalne koristi za korisnike i potrebu olakšanja razvoja tržišnog natjecanja;

                        b)

                        daje svim zainteresiranim stranama, uključujući korisnike i potrošače, mogućnost da izraze svoja stajališta u pogledu bilo kojeg ograničenja u skladu s člankom 6. [Okvirne] direktive;

                        c)

                        objav[ljuje] bilo koju odluku o ograničavanju dodjele prava korištenja ili obnovi prava korištenja, navodeći razloge za tu odluku;

                        d)

                        nakon utvrđivanja postupka, izdaje poziv na podnošenje zahtjeva za dodjelu prava korištenja, i

                        e)

                        preispituje ograničenja u primjerenim vremenskim razmacima ili na opravdani zahtjev poduzeća na koja se odnose ograničenja.

                  2.   U slučaju da zemlja članica zaključi da se mogu dodjeljivati daljnja prava korištenja radijskih frekvencija, tada objavljuje takav zaključak i izdaje poziv na podnošenje zahtjeva za dodjelu tih prava.
               3.   Kada dodjelu prava korištenja radijskih frekvencija treba ograničiti, države članice takva prava dodjeljuju na temelju mjerila odabira koja moraju biti nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna. Bilo koja takva mjerila odabira moraju u obzir uzimati važnost ostvarenja ciljeva iz članka 8. [Okvirne] direktive i zahtjeva iz članka 9. te Direktive.
               4.   Kad se koriste natječajni ili usporedni postupci odabira, države članice mogu produljiti maksimalni rok od šest mjeseci iz članka 5. stavka 3. za onoliko vremena koliko je potrebno da se osigura da je taj postupak pravedan, razuman, otvoren i transparentan svim zainteresiranim stranama, ali najviše za osam mjeseci.
               […]”

         Direktiva o tržišnom natjecanju

               16

               U skladu s člankom 2. Direktive o tržišnom natjecanju koji se odnosi na ekskluzivna i posebna prava za elektroničke komunikacijske mreže i usluge:
               „1.   Države članice ne dodjeljuju ili ne zadržavaju na snazi ekskluzivna ili posebna prava za uspostavu i/ili pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža, ili za pružanje javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga.
               2.   Države članice poduzimaju sve nužne mjere kako bi osigurale da svako poduzeće ima pravo pružati elektroničke komunikacijske usluge ili uspostaviti, proširiti ili pružati elektroničke komunikacijske mreže.
               […]
               4.   Države članice osiguravaju da se generalno odobrenje, dodijeljeno nekom poduzeću u svrhu pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga ili u svrhu uspostave i/ili pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža, zajedno s pripadajućim uvjetima, temelji na objektivnim, nediskriminirajućim, proporcionalnim i transparentnim kriterijima.
               […]”

               17

               U članku 4. navedene direktive, koji se odnosi na prava korištenja frekvencija, propisano je:
               „Ne dovodeći u pitanje posebne kriterije i postupke koje su države članice usvojile u vezi s dodjelom prava na uporabu radijskih frekvencija davateljima usluga emitiranja radijskog ili televizijskog sadržaja s namjerom zadovoljavanja ciljeva od općeg interesa koji su u skladu sa zakonom [Unije]:

                        1.

                        Države članice ne dodjeljuju ekskluzivna ili posebna prava na uporabu radijskih frekvencija za pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga.

                        2.

                        Dodjela radijskih frekvencija za elektroničke komunikacijske usluge temelji se na objektivnim, transparentnim, nediskriminirajućim i proporcionalnim kriterijima.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Glavni postupak povezan je s dodjelom novih digitalnih radijskih frekvencija, koje su postale raspoložive zbog prelaska s analogne na digitalnu televiziju (u daljnjem tekstu: digitalizacija). Digitalnu tehnologiju obilježava učinkovitiji prijenos nego što je onaj analogne tehnologije jer za razliku od potonje omogućuje istodoban prijenos više programa na istoj radijskoj frekvenciji. Te dodatne radijske frekvencije čine „digitalnu dividendu”.

               19

               Digitalizacija je u Italiji započela dok je protiv te države u tijeku bio postupak za utvrđivanje povrede obveze od 2006., u vezi s usklađenošću talijanskog propisa o upravljanju radijskim frekvencijama televizijskog emitiranja, digitalizaciji i dodjeli digitalnih radijskih frekvencija s odredbama Okvirne direktive i direktiva o ovlaštenju i o tržišnom natjecanju. U svojem obrazloženom mišljenju od 19. srpnja 2007. Europska komisija je u biti istaknula da taj propis operatore koji su već emitirali analognom tehnologijom, time što samo njima omogućuje pristup tržištu digitalne radiodifuzije, štiti od tržišnog natjecanja na tom tržištu. Talijanska vlada usvojila je više mjera kako bi navedeni propis uskladila s pravom Unije.

               20

               U tim je okolnostima AGCOM donio Odluku 181/09/CONS od 7. travnja 2009., koja je kasnije preoblikovana u zakon leggeom comunitaria 2008 n.88 (europski zakon 2008. br. 88), od 7. srpnja 2009. AGCOM je tom odlukom utvrdio kriterije za cjelovitu digitalizaciju zemaljskih mreža.

               21

               Navedenom odlukom se među ostalim predviđala dodjela 21 nacionalnog multipleksa, koji omogućuju objedinjavanje različitih signala u zajednički protok podataka i to da se istodobno prenosi više usluga digitalne zemaljske televizije. Za potrebe njihove raspodjele među novim operatorima, operatorima koji su stvorili digitalne mreže i onima koji su već upravljali analognim mrežama, ti su multipleksi bili podijeljeni u tri grupe i trebali su se dodijeliti prema različitim kriterijima. Bilo je, među ostalim predviđeno da, po završetku postupka nadmetanja, nijedan operator nije mogao dobiti više od pet nacionalnih multipleksa.

               22

               Konkretno, raspoložive radijske frekvencije iz digitalne dividende, o kojima je jedino riječ u glavnom postupku, trebale su biti besplatno dodijeljene operatorima koji su ispunjavali uvjete utvrđene na kraju postupka nadmetanja organiziranog prema tzv. modelu „beauty contesta”.

               23

               Taj „beauty contest” prvotno se odnosio na pet multipleksa, to jest signala koji omogućuju da se svakim od njih istodobno prenosi više usluga digitalne zemaljske televizije. Ti su multipleksi bili podijeljeni u dvije grupe. Tri multipleksa iz dijela A bila su rezervirana za nove operatore na tržištu i male operatore. Nisu se mogli dodijeliti društvima Radiotelevisione Italiana SpA (RAI), Mediaset i Telecom Italia Media Broadcasting, koji je postao Persidera. Dio B odgovarao je dvama multipleksima koji su bili na raspolaganju svim ponuditeljima, s ograničenjem na jedan multipleks za društva RAI i Mediaset.

               24

               Pravila „beauty contesta” konačno su odobrena Odlukom 497/10/CONS AGCOM‑a, od 22. rujna 2010., nakon javne rasprave i odobrenja plana dodjele digitalnih radijskih frekvencija. U toj fazi multipleks C1 dodan je uz pet prethodno navedenih multipleksa koji su predmet „beauty contesta”.

               25

               Ministar za gospodarski razvoj 8. srpnja 2011. objavio je poziv na podnošenje prijava. Društvima Europa Way i Persidera dopušteno je sudjelovanje u postupku. Svako od tih društava bilo je jedini ponuditelj za jedan multipleks, s tim da se Persidera natjecala za dodjelu triju multipleksa.

               26

               Uredbom od 20. siječnja 2012. Ministarstvo za gospodarski razvoj prekinulo je „beauty contest”. Taj postupak nadmetanja konačno je poništen člankom 3.d decreto legge n.16, Diposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento (Uredba sa zakonskom snagom br. 16 koja sadržava hitne odredbe koje se odnose na porezna pojednostavljenja, poboljšanje djelotvornosti i jačanje kontrolnih postupaka), od 2. ožujka 2012., koja je preoblikovana u Zakon br. 44, od 26. travnja 2012. (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 16/2012). Također je odlučilo da će se „beauty contest” zamijeniti javnim naplatnim postupkom nadmetanja, na temelju sustava dražbe prema prioritetima i kriterijima koje odredi AGCOM, a da će se operatori koji su sudjelovali u tom postupku obeštetiti.

               27

               Nakon organiziranja javne rasprave, AGCOM je donio Odluku 277/13/CONS, od 11. travnja 2013., koja sadržava pravila za novi postupak nadmetanja. U toj je odluci AGCOM preuredio plan dodjele radijskih frekvencija tako da je, među ostalim, smanjio broj radijskih frekvencija namijenjenih digitalnom zemaljskom televizijskom emitiranju s 25 na 22 i broj multipleksa koji treba dodijeliti postavio na tri. Samo novi operatori na tržištu i mali operatori, osim operatora koji su već raspolagali s barem tri multipleksa, mogli su se prijaviti za te multiplekse.

               28

               Postupak nadmetanja objavljen je 12. veljače 2014. Ni Europa Way ni Persidera nisu sudjelovali u postupku. Prema informacijama iz spisa koji je podnesen Sudu, Persidera u njemu nije mogla sudjelovati zbog broja multipleksa kojima je već raspolagala. Društvu Cairo Network Srl, jedinom kandidatu, dodijeljen je jedan multipleks.

               29

               Europa Way i Persidera podnijeli su tužbu Tribunaleu amministrativo regionale per il Lazio (Upravni sud za regiju Lazio, Italija) kako bi osporili poništenje „beauty contesta” i njegovu zamjenu naplatnim postupkom.

               30

               Nakon što su njihove tužbe odbijene presudama od 25. rujna 2014., Europa Way i Persidera podnijeli su žalbu protiv tih odluka sudu koji je uputio zahtjev.

               31

               Pred tim sudom Europa Way tvrdi da je cilj „beauty contesta” bio odgovoriti na zabrinutosti koje je Komisija izrazila u postupku zbog povrede obveze i osigurati dodjelu operatorima koji su bili spriječeni djelovati na tržištu zbog nepravilnosti koje je Komisija otkrila. Međutim, taj cilj i stoga otvaranje tog sektora tržišnom natjecanju nisu bili postignuti. Europa Way također osporava besplatnu dodjelu radijskih frekvencija operatorima koji već posluju na tržištu.

               32

               Persidera u biti ističe slične argumente. Ona dodaje da iako je organizacija „beauty contesta” bila dogovorena s Komisijom, potonja nije odobrila njegovo poništenje i zamjenu naplatnim postupkom.

               33

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Povređuju li sporni propisi i naknadni provedbeni akti pravila prema kojima se regulatorne zadaće televizijskog tržišta dodjeljuju neovisnim upravnim tijelima (članci 3. i 8. Okvirne direktive)?

                        2.

                        Povređuju li sporni propisi i naknadni provedbeni akti odredbe članak 7. Direktive o ovlaštenju i članak 6. Okvirne direktive kojima je predviđeno da neovisan [DRT] u tom sektoru prethodno provodi javnu raspravu?

                        3.

                        Protivi li se pravu Unije, a osobito članku 56. UFEU‑a, članku 9. Okvirne direktive, člancima 3., 5. i 7. Direktive o ovlaštenju i člancima 2. i 4. Direktive o tržišnom natjecanju kao i načelima nediskriminacije, transparentnosti, slobode tržišnog natjecanja, proporcionalnosti, djelotvornosti i pluralizma informacija, poništenje postupka beauty contesta – koji je raspisan kako bi se u sustavu dodjele frekvencija digitalne televizije ispravile posljedice nezakonitog isključenja operatora iz tržišta i omogućilo pristup manjih operatora – i zamjena tog postupka drugim naplatnim nadmetanjem, kojim su sudionicima nametnuti zahtjevi i obveze koji prije nisu zahtijevani od operatora koji već posluju na tržištu te kojima se sudjelovanje u tržišnom natjecanju otežava i čini ekonomski neisplativim?

                        4.

                        Protivi li se pravu Unije, a osobito članku 56. UFEU‑a, članku 9. Okvirne direktive, člancima 3., 5. i 7. Direktive o ovlaštenju i člancima 2. i 4. Direktive o tržišnom natjecanju, članku 258. UFEU‑a kao i načelima nediskriminacije, transparentnosti, slobode tržišnog natjecanja, proporcionalnosti, djelotvornosti i pluralizma informacija Plana za dodjelu frekvencija kojim su nacionalne mreže smanjene s 25 na 22 (pri čemu je zadržana raspoloživost multipleksa za operatore koji već posluju na tržištu), smanjenje [multipleksa] u postupku nadmetanja na tri multipleksa i dodjela frekvencija u pojasu VHF‑III u kojem postoji opasnost od snažnih smetnji?

                        5.

                        Je li s načelom zaštite legitimnih očekivanja, kako ga je oblikovao Sud, spojivo poništenje postupka beauty contesta u kojem žaliteljima, kojima je već bilo dopušteno sudjelovati u besplatnom postupku, nije omogućena sigurna dodjela nekih od [multipleksa] koje su bile predmet postupka nadmetanja?

                        6.

                        Je li zakonodavstvo Unije u području dodjele prava korištenja radijskim frekvencijama (članci 8. i 9. Okvirne direktive, članci 5. i 7. Direktive o ovlaštenju, te članci 2. i 4. Direktive o tržišnom natjecanju) u skladu s donošenjem odredbe kao što je ona iz članka 3.d Uredbe sa zakonskom snagom br. [16/2012], koji nije u skladu sa značajkama radiotelevizijskog tržišta?”

         O prethodnim pitanjima
      Dopuštenost

               34

               Kao prvo, kao što to pravilno ističu talijanska vlada i Elettronica Industriale, valja utvrditi da iz samog teksta prvog, drugog, petog i šestog pitanja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da se izjasni o usklađenosti ili o spojivosti nacionalnih mjera s pravom Unije.

               35

               No, u okviru postupka pokrenutoga na temelju članka 267. UFEU‑a, Sud nije nadležan za odlučivanje o usklađenosti ili spojivosti nacionalnih mjera s pravom Zajednice. Međutim, Sud je nadležan za pružanje nacionalnom sudu elemenata koji se odnose na tumačenje prava Unije koji će mu omogućiti da sam odluči o pitanju usklađenosti ili spojivosti u cilju donošenja odluke u sporu koji je pred njim pokrenut (vidjeti u tom smislu, presudu od 31. siječnja 2008., Centro Europa 7, C‑380/05, EU:C:2008:59, t. 49. i 50. i navedenu sudsku praksu, i rješenje od 3. srpnja 2014., Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Na Sudu je dakle, u ovom predmetu, da ograniči svoje ispitivanje na odredbe prava Unije pružajući tumačenje tih odredaba koje je korisno za sud koji je uputio zahtjev, koji mora ocijeniti usklađenost i spojivost nacionalnih mjera i akata s pravom Unije kako bi donio odluku u sporu koji je pred njim pokrenut (vidjeti u tom smislu presudu od 31. siječnja 2008., Centro Europa 7, C‑380/05, EU:C:2008:59, t. 51.).

               37

               Budući da prvo, drugo, peto i šesto pitanje upućuju na norme prava Unije, tumačenje kojih može biti korisno sudu koji je uputio zahtjev, ta su pitanja dopuštena.

               38

               Kao drugo, talijanska vlada i Elettronica osporavaju dopuštenost trećeg, četvrtog i šestog pitanja odnosno od drugog do četvrtog pitanja, zbog manjkavog iznošenja činjeničnog i pravnog okvira glavnog postupka. Talijanska vlada u bitnome dodaje da sud koji je uputio zahtjev nije izložio razloge koji opravdavaju relevantnost odredaba čije tumačenje traži za glavni postupak.

               39

               S tim u vezi, valja podsjetiti da, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da se strogo pridržava zahtjeva u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku koji su izričito navedeni u članku 94. Poslovnika Suda, a koje sud koji je uputio zahtjev mora poznavati (vidjeti u tom smislu, presude od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 18. i 19. i navedenu sudsku praksu, i od 27. listopada 2016., Audace i dr., C‑114/15, EU:C:2016:813, t. 35.).

               40

               Stoga, kao prvo, nužno je, kao što je to navedeno u članku 94. točki (c) Poslovnika, da sam zahtjev za prethodnu odluku sadržava prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.

               41

               U ovom slučaju, valja istaknuti da zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nijedno pojašnjenje u vezi s relevantnosti članaka 56. i 258. UFEU‑a za rješenje spora u glavnom postupku.

               42

               S jedne strane, kad je riječ o članku 56. UFEU‑a, iz elemenata koji su podneseni Sudu proizlazi da su u glavnom postupku elementi ograničeni unutar Talijanske Države. Međutim, članak 56. UFEU‑a ne primjenjuje se na takvu situaciju (vidjeti u tom smislu, presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               43

               S druge strane, kad je riječ o članku 258. UFEU‑a, dovoljno je navesti, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 36. svojeg mišljenja, da se radi samo o postupovnoj odredbi za postupke zbog povrede obveze koje je pokrenula Komisija i koji su predloženi Sudu.

               44

               Prema tome, treće i četvrto pitanje su nedopušteni s obzirom na to da se njima nastoji dobiti tumačenje članaka 56. i 258. UFEU‑a.

               45

               Kao drugo, također je nužno, kao što je to predviđeno u članku 94. točki (a) Poslovnika, da sam zahtjev za prethodnu odluku sadržava barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja.

               46

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev pozvan je da u glavnom postupku odluči o pravilnosti postupka nadmetanja za dodjelu digitalnih radijskih frekvencija s obzirom na odredbe NZRO‑a. Budući da zahtjev za prethodnu odluku sadržava elemente potrebne za uzimanje u obzir okolnosti i postupovnih i materijalnih uvjeta tog postupka, pravni i činjenični okvir glavnog postupka dovoljno je precizno iznesen da bi Sud mogao korisno odgovoriti na bit upućenih pitanja.

               47

               Međutim, kao što je to primijetila nezavisna odvjetnica u točki 42. svojeg mišljenja, određena pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev upućuju na činjenične tvrdnje koje ni na koji način nisu potkrijepljene i objašnjene u zahtjevu za prethodnu odluku i o kojima Sud stoga ne može odlučiti. Tako je riječ o upućivanju u trećem pitanju na to da su „[i] sudionicima nametnuti zahtjevi i obveze koji prije nisu zahtijevani”, na navod u četvrtom pitanju o „dodjeli frekvencija u pojasu VHF‑III u kojem postoji opasnost od snažnih smetnji”, i tvrdnji koja je predmet šestog pitanja, prema kojoj članak 3.d Uredbe sa zakonskom snagom br. 16/2012 „nije u skladu s posebnim obilježjima tržišta radiodifuzije”.

               48

               Iz toga slijedi da su treće i četvrto pitanje nedopušteni u mjeri određenoj u točkama 44. i 47. ove presude. Šesto pitanje je nedopušteno u cijelosti.

         Meritum
      Prvo pitanje

               49

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Okvirne direktive tumačiti na način da im se protivi to da nacionalni zakonodavac poništi postupak nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija u tijeku koji je organizirao nadležni DRT u okolnostima kakve su one u glavnom postupku, a koji je bio prekinut ministarskom odlukom.

               50

               S tim u vezi, kao prvo, valja podsjetiti da na temelju članka 3. stavka 1. Okvirne direktive, države članice moraju osigurati da sve zadatke dodijeljene DRT‑ovima tom direktivom ili posebnim direktivama obavljaju nadležna tijela. Osim toga u skladu s člankom 3. stavcima 2. i 3. Okvirne direktive, u svjetlu njezine jedanaeste uvodne izjave, države članice moraju osigurati da spomenuti DRT‑ovi izvršavaju svoje ovlasti nepristrano, transparentno i pravodobno (vidjeti u tom smislu, presude od 3. prosinca 2009., Komisija/Njemačka, C‑424/07, EU:C:2009:749, t. 54.; od 17. rujna 2015., KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 54., i od 19. listopada 2016., Ormaetxea Garai i Lorenzo Almendros, C‑424/15, EU:C:2016:780, t. 33.).

               51

               Iako je cilj članka 3. Okvirne direktive, u njegovoj prvotnoj verziji, u bitnome bio, kako to proizlazi iz uvodne izjave 11. te direktive, zajamčiti neovisnost i nepristranost DRT‑ova tako da se osigura odvajanje regulatornih i operativnih funkcija – zakonodavac Unije Direktivom 2009/140, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 13., želio je osnažiti neovisnost DRT‑ova kako bi se osigurala učinkovitija primjena regulatornog okvira te pojačale njihove ovlasti i predvidljivost njihovih odluka (presude od 28. srpnja 2016., Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni, C‑240/15, EU:C:2016:608, t. 32. i 34., i od 19. listopada 2016., Ormaetxea Garai i Lorenzo Almendros, C‑424/15, EU:C:2016:780, t. 45.).

               52

               Uvodna izjava 13. Direktive 2009/140 tako navodi da je u tom smislu, u nacionalnom pravu potrebno predvidjeti izričitu odredbu kako bi se osiguralo da, prilikom izvršavanja svojih zadaća, DRT odgovoran za prethodnu (ex‑ante) regulaciju tržišta, ili za rješavanje sporova između poduzeća, bude zaštićen od vanjske intervencije ili političkog pritiska, koji mogu ugroziti njegovu neovisnu procjenu predmeta koji mu se podnose.

               53

               Taj cilj osnaživanja neovisnosti i nepristranosti DRT‑ova izražen je u članku 3. stavku 3.a Okvirne direktive (presuda od 19. listopada 2016., Ormaetxea Garai i Lorenzo Almendros, C‑424/15, EU:C:2016:780, t. 47.). U skladu s prvim podstavkom te odredbe, bez zadiranja u slučajeve savjetovanja i suradnje s drugim nacionalnim tijelima predviđenim u stavcima 4. i 5. tog članka, DRT‑ovi odgovorni za prethodnu (ex‑ante) regulaciju ili za rješavanje sporova između poduzeća, moraju djelovati samostalno te ni od jednog drugog tijela ne smiju tražiti niti primiti naputke u vezi s provođenjem zadaća koje su im dodijeljene. Ta odredba ipak predviđa mogućnost nadzora u skladu s nacionalnim ustavnim pravom i navodi da samo žalbena tijela osnovana u skladu s člankom 4. Okvirne direktive imaju ovlasti obustaviti primjenu ili ukinuti odluke DRT‑ova.

               54

               Kao drugo, valja pojasniti da Okvirna direktiva DRT‑ovima daje posebne regulatorne zadaće, koje su određene u člancima 8. do 13. te direktive. U skladu s člankom 9. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive, za dodjelu spektra za potrebe elektroničkih komunikacijskih usluga, i za dodjelu općih ovlaštenja i individualnih prava korištenja radijskim frekvencijama nadležna su ta tijela.

               55

               Stoga, organizacija postupka nadmetanja za potrebe dodjele digitalnih radijskih frekvencija, kao što je „beauty contest” o kojem je riječ u glavnom postupku, znači izvršavanje regulatorne zadaće u smislu Okvirne direktive za koje je nadležan DRT.

               56

               Neovisnost takvog tijela bila bi ugrožena ako bi vanjskim tijelima, kao što su talijanski ministar za gospodarski razvoj i talijanski zakonodavac u glavnom postupku, bilo dopušteno da prekinu, odnosno ponište, izvan pretpostavki za nadzor i žalbu iz članka 3. stavka 3.a prvog podstavka Okvirne direktive, postupak nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija koji je u tijeku i koji je organiziran pod odgovornošću tog tijela.

               57

               Iz elemenata spisa koji su podneseni Sudu proizlazi da je, u okolnostima glavnog postupka, talijanski zakonodavac, nakon ministra za gospodarski razvoj, intervenirao u postupak nadmetanja u tijeku koji je organizirao AGCOM i poništio ga. Nije sporno da u glavnom postupku taj zakonodavac i ministar za gospodarski razvoj nisu djelovali kao žalbena tijela u smislu članka 4. Okvirne direktive, tijela koja su na temelju članka 3. stavka 3.a navedene direktive jedina nadležna za obustavu primjene ili ukidanje odluka koje donose DRT‑ovi. Prema tome, zahtjevi neovisnosti DRT‑ova protive se takvim zadiranjima.

               58

               S obzirom na izložena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 3.a Okvirne direktive treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni zakonodavac poništi postupak nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija u tijeku koji je organizirao nadležni DRT u okolnostima kakve su one u glavnom postupku, a koji je prekinut ministarskom odlukom.

         Drugo pitanje

               59

               Budući da se drugo pitanje odnosi na iste mjere kao i prvo pitanje i s obzirom na odgovor dan na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Treće i četvrto pitanje

               60

               Trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 9. Okvirne direktive, članke 3., 5. i 7. Direktive o ovlaštenju i članke 2. i 4. Direktive o tržišnom natjecanju tumačiti na način da im se protivi to da je besplatni postupak nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija, koji je bio pokrenut radi toga da se popravi nezakonito isključenje određenih operatora tržišta, zamijenjen naplatnim postupkom na temelju izmijenjenog plana dodjele radijskih frekvencija nakon ograničenja njihova broja.

               61

               Najprije, valja podsjetiti da se člankom 8. Okvirne direktive državama članicama nameće obveza da osiguraju da DRT‑ovi poduzmu sve razumne mjere promicanja tržišnog natjecanja u području pružanja usluga elektroničkih komunikacija, vodeći računa o tome da tržišno natjecanje u području elektroničkih komunikacija ne bude narušeno ili ograničeno i otklanjajući preostale prepreke pružanju navedenih usluga na razini Unije (presude od 31. siječnja 2008., Centro Europa 7, C‑380/05, EU:C:2008:59, t. 81.; od 3. prosinca 2009., Komisija/Njemačka, C‑424/07, EU:C:2009:749, t. 92., i od 7. studenoga 2013., UPC Nederland, C‑518/11, EU:C:2013:709, t. 50.).

               62

               U skladu sa stavkom 1. tog članka DRT‑ovi, u provedbi svojih regulatornih zadaća utvrđenih u Okvirnoj direktivi i osobito u Direktivi o ovlaštenju, moraju poduzeti sve opravdane mjere u svrhu ostvarivanja ciljeva navedenih u stavcima 2. do 4. tog članka, koji se sastoje od promicanja tržišnog natjecanja u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, doprinosa razvoju unutarnjeg tržišta te promicanja interesa građana Unije (vidjeti u tom smislu, presude od 19. lipnja 2014., TDC, C‑556/12, EU:C:2014:2009, t. 39., i od 15. rujna 2016., Koninklijke KPN i dr., C‑28/15, EU:C:2016:692, t. 46.).

               63

               U skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive o tržišnom natjecanju i članku 5. stavku 2. drugom podstavku, i članku 7. stavku 3. Direktive o ovlaštenju te članku 9. stavku 1. Okvirne direktive, prava korištenja radijskim frekvencijama moraju se dodijeliti na temelju objektivnih, transparentnih, nediskriminirajućih i proporcionalnih kriterija. Taj potonji uvjet znači da su ti kriteriji prikladni za osiguranje ostvarenja cilja koji se njima želi postići i ne prekoračuju ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2015., Komisija/Bugarska, C‑376/13, neobjavljenu, EU:C:2015:266, t. 65. i 84.).

               64

               Kao prvo, iz tih odredaba tako proizlazi da se besplatnost dodjele radijskih frekvencija ne nalazi među načelima previđenim NZRO‑om na temelju kojih se moraju organizirati postupci nadmetanja.

               65

               Suprotno tomu, s jedne strane, valja primijetiti da iz uvodne izjave 21. Okvirne direktive, članka 7. stavka 4. Direktive o ovlaštenju i njezine uvodne izjave 23. proizlazi da postupci odabira za dodjelu radijskih frekvencija mogu biti zasnovani na tržišnom natjecanju ili uspoređivanju. Stoga države članice, uz poštovanje ciljeva i obveza određenih Okvirnom direktivom i posebnim direktivama, uživaju određenu slobodu izbora između uvođenja postupka zasnovanog na tržišnom natjecanju ili uspoređivanju, bilo da su oni naplatni ili besplatni. S druge strane, valja smatrati da se, s obzirom na potrebu osiguranja učinkovitog upravljanja radijskim frekvencijama i na njihovu društvenu, kulturnu i gospodarsku vrijednost, o kojoj države članice moraju voditi računa u skladu s člankom 9. stavkom 1. Okvirne direktive, i rijetkost spektra navedenih radijskih frekvencija, naplatna dodjela može pokazati opravdanom.

               66

               Iz toga slijedi da se odredbama NZRO‑a ne protivi organizacija naplatnog postupka nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija pod uvjetom, međutim, da se taj postupak temelji na objektivnim, transparentnim, nediskriminirajućim i proporcionalnim kriterijima i da je u skladu s ciljevima određenim u članku 8. stavcima 2. do 4. Okvirne direktive. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li predmetni postupak odabira u skladu s tim zahtjevima. Sud mu međutim može pružiti sve elemente koji se odnose na tumačenje prava Unije i koji mu mogu biti korisni u tu svrhu.

               67

               Kao prvo, uzimajući u obzir cilj promicanja tržišnog natjecanja određen u članku 8. stavku 2. Okvirne direktive i zahtjeve načela proporcionalnosti, iznos koji omogućuje pravo na dodjelu radijskih frekvencija treba odrediti na primjerenoj razini koja osobito odražava vrijednost korištenja radijskim frekvencijama, što zahtijeva uzimanje u obzir gospodarske, tehnološke i konkurentske situacije predmetnog tržišta (vidjeti po analogiji presude od 10. ožujka 2011., Telefónica Móviles España, C‑85/10, EU:C:2011:141, t. 27. i 28., i od 21. ožujka 2013., Belgacom i dr., C‑375/11, EU:C:2013:185, t. 50. i 51.).

               68

               S tim u vezi, iako organiziranje postupka dražbe može biti prikladna metoda za određivanje vrijednosti radijskih frekvencija (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2013., Belgacom i dr., C‑375/11, EU:C:2013:185, t. 52.), ipak je važno paziti na to da se vrijednost za pristup dražbi ne odredi na takvoj razini koja bi za posljedicu imala sprječavanje pristupa novih operatora tržištu (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2011., Telefónica Móviles España, C‑85/10, EU:C:2011:141, t. 30.). Taj potonji zaključak još više vrijedi u okolnostima, koje je naveo sud koji je uputio zahtjev, u kojima je dodjela novih radijskih frekvencija namijenjena ispravljanju nezakonitog isključenja operatora s tržišta.

               69

               Kao drugo, kad je riječ o zahtjevu prema kojem se postupak nadmetanja treba temeljiti na nediskriminirajućim kriterijima, valja podsjetiti da opće načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique i Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 23. i navedena sudska praksa). Usporedivost situacija treba ocijeniti, među ostalim, s obzirom na cilj i svrhu akta s kojim je uvedeno predmetno razlikovanje. Nadalje, moraju se uzeti u obzir načela i ciljevi područja u koje taj akt pripada (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique i Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               70

               U ovom slučaju, s jedne strane valja navesti da je pred Sudom primijećeno da su digitalne radijske frekvencije bile besplatno dodijeljene operatorima koji već posluju na tržištu kako bi se, ovisno o slučaju, osigurao kontinuitet televizijske ponude ili iskoristila ulaganja tih operatora u digitalnu tehnologiju, dok su digitalne radijske frekvencije iz digitalne dividende, namijenjene novim operatorima i malim operatorima, bile podvrgnute naplatnom postupku nadmetanja. Međutim, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 87. svojeg mišljenja, s obzirom na tako navedene ciljeve, te dvije kategorije operatora u načelu se ne nalaze u usporedivoj situaciji, tako da se eventualna razlika u postupanju ne protivi načelu jednakog postupanja.

               71

               S druge strane, valja navesti da se načelu jednakog postupanja ne protivi to da država članica, koja je prije besplatno dodijelila analogne radijske frekvencije, dodjelu novih digitalnih radijskih frekvencija podvrgava naplatnom postupku nadmetanja. Naime, zbog tehnoloških razlika koje karakteriziraju analogne odnosno digitalne radijske frekvencije, načelo jednakog postupanja ne zahtijeva jednako postupanje za potrebe njihove dodjele.

               72

               Kao drugo, valja navesti da kada dodjelu prava korištenja radijskim frekvencijama treba ograničiti, članak 7. stavak 3. Direktive o ovlaštenju predviđa da države članice dodjeljuju ta prava na temelju mjerila odabira koja moraju biti nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna. Ta mjerila odabira moraju u obzir uzimati važnost ostvarenja ciljeva iz članka 8. Okvirne direktive i zahtjeva iz članka 9. te potonje direktive. S tim u vezi, iz jedanaeste uvodne izjave Direktive o ovlaštenju proizlazi da se prava korištenja ne smiju ograničiti osim kada je to neizbježno s obzirom na malobrojnost radijskih frekvencija i potrebu osiguranja njihova učinkovitog korištenja.

               73

               Iz toga slijedi da odredbe NZRO‑a u načelu omogućuju to da se zbog malobrojnosti radijskih frekvencija i potrebe osiguranja njihova učinkovitog korištenja, ograniči broj prava na korištenje radijskim frekvencijama koje treba dodijeliti. Međutim, tim je odredbama to ograničenje podvrgnuto uvjetu da ono bude nužno i proporcionalno, da ne bude suprotno ciljevima određenima u članku 8. Okvirne direktive, među kojima se nalazi promicanje tržišnog natjecanja u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i da se dodjela prava korištenja temelji na objektivnim, transparentnim, nediskriminirajućim i proporcionalnim kriterijima za odabir.

               74

               U ovom slučaju, iz elemenata spisa kojima Sud raspolaže proizlazi da je o ograničenju broja raspoloživih radijskih frekvencija iz digitalne dividende odlučeno nakon savjetovanja u okviru Međunarodne telekomunikacijske unije i zbog opasnosti od štetnih smetnji, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               75

               Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 95. svojeg mišljenja, takva razmatranja u načelu mogu opravdati ograničenje broja raspoloživih radijskih frekvencija uz poštovanje uvjeta navedenih u točki 73. ove presude.

               76

               Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni jesu li, kao što su to određene zainteresirane osobe tvrdile pred Sudom, operatori koji već posluju na tržištu analogne televizije stavljeni u povoljniji položaj u okviru digitalizacije zbog dodjele većeg broja radijskih frekvencija od onog koji je potreban za nastavak njihovih programa, dok se ograničenje broja radijskih frekvencija odnosilo na radijske frekvencije koje su stavljene na raspolaganje novim operatorima.

               77

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje treba odgovoriti da članak 9. Okvirne direktive, članke 3., 5. i 7. Direktive o ovlaštenju i članke 2. i 4. Direktive o tržišnom natjecanju treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se besplatni postupak nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija, koji je pokrenut kako bi se ispravilo nezakonito isključenje određenih operatora s tržišta, zamijeni naplatnim postupkom na temelju izmijenjenog plana dodjele radijskih frekvencija nakon ograničenja njihova broja, pod uvjetom da se novi postupak nadmetanja temelji na objektivnim, transparentnim, nediskriminirajućim i proporcionalnim kriterijima i da je u skladu s ciljevima određenim u članku 8. stavcima 2. do 4. Okvirne direktive. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri, s obzirom na sve relevantne okolnosti, jesu li uvjeti određeni naplatnim postupkom nadmetanja takvi da omogućuju stvaran pristup novih operatora tržištu digitalne televizije, a da ne stavljaju neopravdano u povoljniji položaj operatore koji već posluju na tržištu analogne ili digitalne televizije.

         Peto pitanje

               78

               Petim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo zaštite legitimnih očekivanja tumačiti na način da mu se protivi poništenje postupka nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija, samo na temelju toga što je operatorima, kao što su žalitelji u glavnom postupku, bilo dopušteno sudjelovati u tom postupku i što bi im kao jedinim ponuditeljima, da postupak nije bio poništen, bila dodijeljena prava korištenja radijskim frekvencijama za digitalno zemaljsko emitiranje radija i televizije.

               79

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo zaštite legitimnih očekivanja jedno je od općih načela Unije (presuda od 14. ožujka 2013., Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, t. 23. i navedena sudska praksa) i moraju ga poštovati institucije Europske unije, ali i države članice u provedbi svojih ovlasti koje im povjeravaju direktive Unije (presuda od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 30. i navedena sudska praksa).

               80

               Pravo oslanjanja na to načelo proširuje se na svakog pojedinca kojemu je upravno tijelo stvorilo legitimna očekivanja temeljena na preciznim jamstvima koja mu je ono pružilo (presuda od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 44. i navedena sudska praksa). Precizne, bezuvjetne i usklađene informacije iz ovlaštenih i pouzdanih izvora jamstva su koja mogu stvoriti takva očekivanja, neovisno o obliku u kojem su priopćena (presuda od 17. ožujka 2011., AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, t. 72. i navedena sudska praksa).

               81

               U ovom slučaju, iz elemenata spisa proslijeđenih Sudu proizlazi da su žalitelji u glavnom postupku sudjelovali u „beauty contestu”. Potonji tvrde da im se kao jedinim ponuditeljima za određene multiplekse, svakom trebao dodijeliti barem jedan multipleks. Nije, međutim sporno da im u okviru tog postupka nije dodijeljena ni jedna radijska frekvencija. Potrebno je navesti da iz elemenata spisa ne proizlazi da su im dana precizna i bezuvjetna jamstva u vezi s budućom dodjelom predmetnih multipleksa, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               82

               No, u nedostatku bilo kakvog jamstva koje proizlazi iz ovlaštenog i pouzdanog izvora, sama činjenica da je operatoru bilo dopušteno sudjelovati u postupku nadmetanja za dodjelu digitalnih radijskih frekvencija, kao što je „beauty contest” u glavnom postupku, ne može s njegove strane stvoriti legitimna očekivanja. Takvo se razmatranje nameće čak i u slučaju da je navedeni operator sudjelovao u postupku kao jedini ponuditelj za dodjelu multipleksa.

               83

               S obzirom na prethodna razmatranja, na peto pitanje valja odgovoriti da načelo zaštite legitimnih očekivanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi poništenje postupka nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija, samo na temelju toga što je operatorima, kao što su žalitelji u glavnom postupku, bilo dopušteno sudjelovati u tom postupku i što bi im kao jedinim ponuditeljima, da postupak nije bio poništen, bila dodijeljena prava korištenja radijskim frekvencijama za digitalno zemaljsko emitiranje radija i televizije.

         Troškovi

               84

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 3. stavak 3.a Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni zakonodavac poništi postupak nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija u tijeku koji je organiziralo nadležno državno regulatorno tijelo u okolnostima kakve su one u glavnom postupku, a koji je bio prekinut ministarskom odlukom.

                        2.

                           Članak 9. Direktive 2002/21, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, članke 3., 5. i 7. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, i članke 2. i 4. Direktive Komisije 2002/77/EZ od 16. rujna 2002. o tržišnom natjecanju na tržištima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se besplatni postupak nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija, koji je pokrenut kako bi se ispravilo nezakonito isključenje određenih operatora s tržišta, zamijeni naplatnim postupkom na temelju izmijenjenog plana dodjele radijskih frekvencija nakon ograničenja njihova broja, pod uvjetom da se novi postupak nadmetanja temelji na objektivnim, transparentnim, nediskriminirajućim i proporcionalnim kriterijima i da je u skladu s ciljevima određenim u članku 8. stavcima 2. do 4. Direktive 2002/21, kako je izmijenjena. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri, s obzirom na sve relevantne okolnosti, jesu li uvjeti određeni naplatnim postupkom nadmetanja takvi da omogućuju stvaran pristup novih operatora tržištu digitalne televizije, a da ne stavljaju neopravdano u povoljniji položaj operatore koji već posluju na tržištu analogne ili digitalne televizije.

                        3.

                           Načelo zaštite legitimnih očekivanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi poništenje postupka nadmetanja za dodjelu radijskih frekvencija, samo na temelju toga što je operatorima, kao što su žalitelji u glavnom postupku, bilo dopušteno sudjelovati u tom postupku i što bi im kao jedinim ponuditeljima, da postupak nije bio poništen, bila dodijeljena prava korištenja radijskim frekvencijama za digitalno zemaljsko emitiranje radija i televizije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 11. rujna 2014. # Continental Wind Partners LLC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-185/13.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 24. rujna 2014.#Ahmed Mohammed Kadhaf Al Dam protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja donesene s obzirom na stanje u Libiji – Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Izmjena vremenskih učinaka poništenja – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T‑348/13.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 28. srpnja 2016.#United Video Properties Inc. protiv Telenet NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Prava intelektualnog vlasništva – Direktiva 2004/48/EZ – Članak 14. – Sudski troškovi – Troškovi za rad odvjetnika – Paušalna naknada – Najviši iznosi – Troškovi stručnog savjetnika – Naknada – Uvjet krivnje stranke koja nije uspjela u postupku.#Predmet C-57/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Prava intelektualnog vlasništva — Direktiva 2004/48/EZ — Članak 14. — Sudski troškovi — Troškovi za rad odvjetnika — Paušalna naknada — Najviši iznosi — Troškovi stručnog savjetnika — Naknada — Uvjet krivnje stranke koja nije uspjela u postupku“
      U predmetu C‑57/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 26. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 9. veljače 2015., u postupku

         United Video Properties Inc.

      protiv

         Telenet NV,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za United Video Properties Inc., B. Vandermeulen, avocat, i D. Op de Beeck, advocaat,

               —

               za Telenet NV, S. Debaene, advocaat, i Me H. Haouideg, avocat,

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux i J. Van Holm, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Jacubowitza, avocat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2014. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45. i ispravak SL 2004., L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između društava United Video Properties Inc. i Telenet NV u pogledu sudskih troškova koje prvonavedeni treba naknaditi Telenetu nakon povlačenja žalbe u području patenata koju je podnio protiv njega.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10., 17. i 26. Direktive 2004/48 glase kako slijedi:

                        „(10)

                        Cilj je ove Direktive usklađivanje [zakonodavstava država članica] radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.

                  [...]

                        (17)

                        Mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom trebali bi se odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama tog slučaja, uključujući i posebna obilježja svakog prava intelektualnog vlasništva i, kada je primjereno, namjernu ili nenamjernu prirodu povrede.

                  [...]

                        (26)

                        Radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna, kako će one dovesti do takve povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, kada je to prikladno, bilo kakvu [neimovinsku] štetu nanesenu nositelju prava. [...] Cilj nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete već omogućavanje naknade štete utemeljene na objektivnom kriteriju istovremeno vodeći računa o troškovima koje je imao nositelj prava, kao što su troškovi identifikacije i istraživanja.”

               4

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Opća obveza”, određuje:
               „1.   Države članice propisuju mjere, postupke i pravna sredstva potrebne za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva obuhvaćenih ovom Direktivom. Te mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi, ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja.
               2.   Te mjere, postupci i pravna sredstva također moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju […] primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe.”

               5

               Sukladno članku 13. navedene direktive, naslovljenom „Naknade štete”:
               „1.   Države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela, na zahtjev oštećene stranke, počinitelju povrede koji je znao ili za kojeg je osnovano pretpostaviti da je morao znati da sudjeluje u vršenju povrede, nalože da nositelju prava plati naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede.
               [...]
               2.   Kad počinitelj nije znao, ili nije imao osnovanih razloga znati da sudjeluje u vršenju povrede, države članice mogu propisati da sudska tijela mogu naložiti povrat dobiti ili isplatu naknade štete, koja može biti unaprijed utvrđena.”

               6

               Članak 14. Direktive 2004/48, naslovljen „Sudski troškovi”, određuje:
               „Države članice osiguravaju da opravdane i razmjerne sudske i ostale troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti.”

         Belgijsko pravo

               7

               Na temelju članka 827. stavka 1. Gerechtelijk Wetboeka (Zakon o sudovima), posljedica povlačenja pravnog sredstva je snošenje nastalih sudskih troškova, a tu obvezu mora ispuniti stranka koja je povukla pravno sredstvo.

               8

               Članak 1017. stavak 1. tog zakona određuje:
               „U svakoj konačnoj presudi nalaže se, čak i po službenoj dužnosti, snošenje troškova stranci koja nije uspjela u postupku [...]”

               9

               Sukladno članku 1018. Zakona o sudovima:
               „Troškovi obuhvaćaju:
               [...]

                        6.

                        naknadu sudskih troškova predviđenih člankom 1022.

                  [...]”

               10

               Članak 1022. navedenog zakonika određuje:
               „Naknada sudskih troškova uključuje paušalni iznos troškova i nagrada za rad odvjetnika stranke koja je uspjela u postupku.
               Kralj će Dekretom donesenim nakon savjetovanja s Vijećem ministara utvrditi najviše i najniže iznose naknade sudskih troškova, osobito s obzirom na narav i značaj spora.
               Na zahtjev jedne od stranaka i na temelju posebno obrazložene odluke [sud] može smanjiti ili povećati naknadu, ali ta naknada ne može biti viša od najvišeg iznosa, niti niža od najnižeg iznosa koji je predvidio kralj. [...]
               Nijednoj se stranci ne može naložiti snošenje troškova za intervenciju odvjetnika protivne stranke koji prelaze iznos naknade sudskih troškova.”

               11

               Kraljevski dekret od 26. listopada 2007., koji utvrđuje tarife naknada sudskih troškova iz članka 1022. Zakona o sudovima i dan stupanja na snagu članaka 1. do 13. Zakona od 21. travnja 2007. o naknadi nagrada i troškova za rad odvjetnika (Belgisch Staatsblad, 9. studenoga 2007., str. 56834.), definira osnovne, najniže i najviše iznose naknade sudskih troškova iz članka 1022. Zakona o sudovima. Kad je riječ o tužbama koje se odnose na zahtjeve čiji se predmet može novčano procijeniti, članak 2. tog kraljevskog dekreta stupnjuje iznose naknade sudskih troškova koji se kreću od 75 eura, najnižeg iznosa koji se primjenjuje na tužbe čija je vrijednost predmeta spora procijenjena na iznos do 250 eura, do 30000 eura, najvišeg iznosa koji se primjenjuje na tužbe čija vrijednost predmeta spora prelazi 1000000,01 eura.

               12

               Osim toga, kad je riječ o tužbama glede kojih vrijednost predmeta spora nije procjenjiva u novcu, članak 3. Kraljevskog dekreta od 26. listopada 2007. kao osnovni iznos za utvrđivanje naknade sudskih troškova predviđa 1200 eura, pri čemu je najniži iznos 75 eura, a najviši 10000 eura.

               13

               Konačno, članak 8. Kraljevskog dekreta od 26. listopada 2007. određuje da su osnovni, najniži i najviši iznosi naknade sudskih troškova vezani za indeks potrošačkih cijena, pri čemu svaka izmjena u vidu povećanja ili pada za 10 bodova dovodi do povećanja ili sniženja za 10 % iznosa predviđenih u, među ostalim, člancima 2. i 3. tog dekreta.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               United Video Properties, koji je bio nositelj patenta, u Belgiji je podnio tužbu protiv Teleneta kojom je u biti zahtijevao utvrđenje povrede tog patenta koju je potonji počinio te nalaganje potonjem prestanka nanošenja te povrede i snošenja troškova.

               15

               Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Trgovački sud u Antwerpenu, Belgija) odbio je tu tužbu i poništio predmetni patent. Tom je presudom naložio društvu United Video Properties da društvu Telenet naknadi sudske troškove postupka u prvom stupnju u iznosu od 11000 eura, što je najviši iznos predviđen člankom 3. Kraljevskog dekreta od 26. listopada 2007. nakon njegove prilagodbe na temelju članka 8. tog dekreta. United Video Properties je protiv te presude podnio žalbu hofu van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija).

               16

               Međutim, društvo United Video Properties odlučio je povući žalbu. Nakon tog povlačenja Telenet je osobito zahtijevao da se tom društvu naloži da mu isplati 185462,55 eura za troškove za rad odvjetnika kao i iznos od 44400 eura za stručnu pomoć agenta specijaliziranog za patente.

               17

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se spor koji se vodi pred hofom van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) sad odnosi samo na troškove koje United Video Properties treba naknaditi Telenetu. Naime, na temelju predmetnog belgijskog propisa potonji može zahtijevati samo naknadu najvišeg iznosa od 11000 eura po stupnju postupka za nagrade za rad koje je isplatio svojemu odvjetniku. Kad je riječ o nagradama za rad isplaćenima agentu specijaliziranom za patente, na temelju sudske prakse Hofa van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija) Telenet nema pravo da mu ih United Video Properties naknadi, osim ako može dokazati da je potonji postupao s krivnjom kad je podnio tužbu ili nastavio s postupkom i da su troškovi za rad tog agenta nužno nastali zbog takvog postupanja.

               18

               Međutim, Telenet ističe da je imao troškove čiji iznos znatno premašuje svotu od 11000 eura po stupnju postupka. Osobito, on smatra da je belgijsko zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku protivno članku 14. Direktive 2004/48, s obzirom na to da taj članak državama članicama ne dopušta da odrede ni najviši iznos naknade za troškove za rad odvjetnika od 11000 eura po stupnju postupka ni uvjet krivnje za naknadu ostalih troškova koje je imala stranka koja je uspjela u postupku.

               19

               U tim je okolnostima hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se izrazu ‚opravdani i razmjerni sudski i [...] ostali troškovi’ iz članka 14. Direktive 2004/48 belgijsko zakonodavstvo koje daje mogućnost sucu da vodi računa o određenim specifičnim značajkama konkretnog predmeta i koje propisuje sustav različitih fiksnih tarifa u pogledu troškova za pomoć odvjetnika?

                        2.

                        Protivi li se izrazima ‚opravdani i razmjerni sudski troškovi’ i ‚ostali troškovi’ iz članka 14. Direktive 2004/48 sudska praksa prema kojoj se troškovi stručnog savjetnika mogu nadoknaditi samo u slučaju (ugovorne ili izvanugovorne) odgovornosti?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. Direktive 2004/48 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje predviđa da je stranka koja nije uspjela u postupku dužna naknaditi sudske troškove stranke koja je uspjela u postupku, koje sudu koji je dužan to naložiti omogućuje da vodi računa o posebnim značajkama predmeta o kojem odlučuje i koje sadržava sustav paušalnih tarifa u okviru kojeg je određen najviši iznos naknade troškova za pomoć odvjetnika.

               21

               Uvodno valja podsjetiti da članak 14. Direktive 2004/48 sadržava načelo prema kojem opravdane i razmjerne sudske troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti.

               22

               Kao prvo, kad je riječ o dosegu pojma „sudski troškovi” koje mora naknaditi stranka koja nije uspjela u postupku, koji je sadržan u članku 14. Direktive 2004/48, valja primijetiti da taj pojam obuhvaća, među ostalim, i nagrade za rad odvjetnika, s obzirom na to da ta direktiva ne sadržava nijedan element na temelju kojeg se može zaključiti da su ti troškovi, koji uobičajeno čine značajan dio troškova postupka čiji je cilj osiguravanje prava intelektualnog vlasništva, isključeni iz područja primjene tog članka.

               23

               Kao drugo, iz uvodne izjave 17. Direktive 2004/48 proizlazi da bi se mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni tom direktivom trebali odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama tog slučaja. Točno je da bi taj cilj mogao biti argument protiv paušalnog određivanja naknade sudskih troškova kao takvog, jer to određivanje ne bi osiguralo ni naknadu troškova koje je u određenom slučaju stvarno imala stranka koja je uspjela u postupku ni, općenitije, uzimanje u obzir svih posebnih značajki predmetnog slučaja.

               24

               Međutim, članak 14. Direktive 2004/48 državama članicama nalaže da osiguraju jedino naknadu „opravdanih” sudskih troškova. Osim toga, članak 3. stavak 1. te direktive, među ostalim, određuje da postupci koje propisuju države članice ne smiju biti nepotrebno skupi.

               25

               Slijedom toga, propis koji predviđa paušalne tarife za naknade nagrada za rad odvjetnika u načelu bi mogao biti opravdan ako mu je cilj osigurati opravdanost troškova koje valja naknaditi, uzimajući u obzir čimbenike kao što su predmet spora, njegova vrijednost ili rad koji je potrebno uložiti za obranu predmetnog prava. Takav bi osobito mogao biti slučaj ako se tim propisom iz naknade isključe prekomjerni troškovi zbog neuobičajeno visokih nagrada za rad koje su dogovorili stranka koja je uspjela u postupku i njezin odvjetnik ili zbog toga što je odvjetnik pružao usluge koje se ne smatraju nužnima za osiguranje poštovanja predmetnog prava industrijskog vlasništva.

               26

               Suprotno tomu, zahtjev prema kojem stranka koja nije uspjela u postupku mora snositi „opravdane” sudske troškove ne bi mogao, za potrebe provedbe članka 14. Direktive 2004/48 u državi članici, opravdati propis koji bi određivao paušalne tarife koje su znatno niže od prosječnih tarifa koje se stvarno primjenjuju na odvjetničke usluge u toj državi članici.

               27

               Naime, takav propis bio bi neusklađen s člankom 3. stavkom 2. Direktive 2004/48, koji određuje da postupci i pravna sredstva previđeni tom direktivom moraju odvraćati od povrede. Međutim, odvraćajući učinak tužbe zbog povrede bio bi znatno oslabljen kad bi počinitelju moglo biti naloženo da naknadi tek mali dio opravdanih troškova za rad odvjetnika koje je imao oštećeni nositelj prava intelektualnog vlasništva. Stoga bi takav propis kršio glavni cilj Direktive 2004/48, a to je osiguravanje visoke razine zaštite intelektualnog vlasništva na unutarnjem tržištu, pri čemu je taj cilj izričito naveden u uvodnoj izjavi 10. te direktive, u skladu s člankom 17. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               28

               Kao treće, što se tiče zahtjeva za uzimanje u obzir posebnih značajki predmetnog slučaja, iz samog teksta prvog pitanja proizlazi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku sudu u načelu omogućuje da uzme u obzir te značajke.

               29

               Međutim, kao četvrto, mora se utvrditi da članak 14. Direktive 2004/48 predviđa da sudski troškovi koje snosi stranka koja nije uspjela u postupku moraju biti „razmjerni”. Pitanje jesu li ti troškovi razmjerni ne može se ipak ocjenjivati neovisno o troškovima koje je stranka koja je uspjela u postupku zaista imala zbog pomoći odvjetnika, ako su oni opravdani u smislu točke 25. ove presude. Iako zahtjev razmjernosti ne podrazumijeva da stranka koja nije uspjela u postupku mora nužno naknaditi sve troškove koje je imala druga stranka, on ipak nameće da potonja stranka ima pravo na naknadu barem značajnog i primjerenog dijela opravdanih troškova koje je stvarno imala.

               30

               Stoga nacionalni propis koji previđa apsolutnu granicu za troškove vezane za pomoć odvjetnika, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, treba osigurati, s jedne strane, da ta granica odražava stvarne tarife koje se primjenjuju na odvjetničke usluge u području intelektualnog vlasništva i, s druge strane, da stranka koja nije uspjela u postupku snosi barem značajan i primjeren dio opravdanih troškova koje je stvarno imala stranka koja je uspjela u postupku. Naime, taj propis, osobito kad je navedena granica preniska, ne može isključiti da iznos tih troškova znatno prijeđe predviđenu granicu, tako da naknada koju bi mogla zahtijevati stranka koja je uspjela u postupku postane nerazmjerna odnosno, ovisno o slučaju, beznačajna i tako članku 14. Direktive 2004/48 oduzme njegov korisni učinak.

               31

               Zaključak iz prethodne točke ne može dovesti u pitanje činjenica da članak 14. Direktive 2004/48 iz njezina područja primjene isključuje slučajeve u kojima pravičnost ne dopušta da sudske troškove snosi stranka koja nije uspjela u postupku. Naime, to se isključenje odnosi na nacionalna pravila koja sudu dopuštaju da u posebnom slučaju u kojem bi primjena općeg uređenja u području sudskih troškova dovela do rezultata koji bi se smatrao nepravednim, iznimno odstupi od tog uređenja. Suprotno tomu, pravičnost po samoj svojoj prirodi ne može opravdati opće i bezuvjetno isključenje naknade troškova koji prelaze određen najviši iznos.

               32

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. Direktive 2004/48 valja tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa da stranka koja nije uspjela u postupku mora snositi sudske troškove koje je imala stranka koja je uspjela u postupku, koji sudu koji je dužan to naložiti omogućuje da vodi računa o posebnim značajkama predmeta o kojem odlučuje i koji sadržava sustav paušalnih tarifa u području naknade troškova za pomoć odvjetnika, pod uvjetom da te tarife osiguravaju da troškovi koje snosi stranka koja nije uspjela u postupku budu opravdani, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev. Međutim, članku 14. te direktive protivi se nacionalni propis koji predviđa paušalne tarife koje zbog preniskih najviših iznosa koje sadržavaju ne osiguravaju da stranka koja nije uspjela u postupku snosi barem značajan i primjeren dio opravdanih troškova koje je imala stranka koja je uspjela u postupku.

         Drugo pitanje

               33

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. Direktive 2004/48 tumačiti na način da mu se protive nacionalna pravila koja predviđaju naknadu troškova stručnog savjetnika samo u slučaju krivnje stranke koja nije uspjela u postupku.

               34

               Radi odgovora na to pitanje valja podsjetiti na, kao prvo, tekst članka 14. Direktive 2004/48, prema kojem države članice osiguravaju da opravdane i razmjerne sudske „i ostale troškove koje je imala uspješna stranka u sporu”, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti. Budući da nijedna odredba te direktive ne sadržava definiciju pojma „ostali troškovi” koja bi iz područja primjene članka 14. isključila troškove za usluge stručnog savjetnika, taj pojam također u načelu obuhvaća i tu vrstu troškova.

               35

               Međutim, kao drugo, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 79. svojega mišljenja, u uvodnoj izjavi 26. Direktive 2004/48 navedeni su „troškovi identifikacije i istraživanja”, koji su često vezani za usluge stručnog savjetnika, a ima ih nositelj prava intelektualnog vlasništva. U toj se uvodnoj izjavi izravno upućuje na slučaj „povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna” i stoga se osobito odnosi na naknadu štete koja se duguje u slučaju krivnje počinitelja povrede. Međutim, o naknadi štete riječ je u jednoj odredbi te direktive, odnosno njezinu članku 13. stavku 1. Iz toga proizlazi da „troškovi identifikacije i istraživanja”, koji često nastanu prije sudskog postupka, nužno ne ulaze u područje primjene članka 14. navedene direktive.

               36

               Kao treće, mora se utvrditi da se širokim tumačenjem članka 14. Direktive 2004/48 u smislu da on predviđa da stranka koja nije uspjela u postupku treba kao opće pravilo snositi „ostale troškove” koje je imala stranka koja je uspjela u postupku, bez ikakvog pojašnjenja o prirodi tih troškova, riskira da se tom članku pripiše preširoko područje te tako članku 13. te direktive oduzme njegov korisni učinak. Stoga taj pojam valja tumačiti usko i smatrati da su „ostali troškovi” u smislu navedenog članka 14. samo troškovi koji su izravno i usko vezani uz predmetni sudski postupak.

               37

               Kao četvrto, valja utvrditi da članak 14. Direktive 2004/48 ne sadržava nijedan element na temelju kojeg se može smatrati da države članice mogu uvjetovati naknadu „ostalih troškova” ili sudskih troškova općenito u okviru postupka čiji je cilj osiguranje poštovanja prava intelektualnog vlasništva ispunjenjem kriterija krivnje stranke koja nije uspjela u postupku.

               38

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, pitanje može li nacionalno pravilo naknadu troškova stručnog savjetnika uvjetovati time da je stranka koja nije uspjela u postupku postupala s krivnjom ovisi o vezi između tih troškova i predmetnog sudskog postupka, pri čemu su navedeni troškovi kao „ostali troškovi” obuhvaćeni člankom 14. Direktive 2004/48 ako je takva veza izravna i uska.

               39

               Stoga se ne čini da postoji takva izravna i uska veza između troškova istraživanja i identifikacije nastalih u okviru aktivnosti čiji je cilj osobito da stručni savjetnik općenito promatra tržište i identificira moguće povrede prava intelektualnog vlasništva koje su pripisive počiniteljima koji su nepoznati u tom stadiju. Suprotno tomu, ako su usluge stručnog savjetnika, neovisno o njihovoj prirodi, neophodne za učinkovito podnošenje tužbe čiji je cilj u konkretnom slučaju osiguravanje poštovanja takvog prava, troškovi vezani za pomoć tog savjetnika ulaze u „ostale troškove” koje na temelju članka 14. Direktive 2004/48 treba naknaditi stranka koja nije uspjela u postupku.

               40

               U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. Direktive 2004/48 valja tumačiti na način da mu se protive nacionalna pravila koja predviđaju naknadu troškova stručnog savjetnika samo u slučaju krivnje stranke koja nije uspjela u postupku, ako su ti troškovi izravno i usko vezani uz pravni postupak čiji je cilj poštovanje prava intelektualnog vlasništva.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 14. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva valja tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa da stranka koja nije uspjela u postupku mora snositi sudske troškove koje je imala stranka koja je uspjela u postupku, koji sudu koji je dužan to naložiti omogućuje da vodi računa o posebnim značajkama predmeta o kojem odlučuje i koji sadržava sustav paušalnih tarifa u području naknade troškova za pomoć odvjetnika, pod uvjetom da te tarife osiguravaju da troškovi koje snosi stranka koja nije uspjela u postupku budu opravdani, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev. Međutim, članku 14. te direktive protivi se nacionalni propis koji predviđa paušalne tarife koje zbog preniskih najviših iznosa koje sadržavaju ne osiguravaju da stranka koja nije uspjela u postupku snosi barem značajan i primjeren dio opravdanih troškova koje je imala stranka koja je uspjela u postupku.

                           2.

                           Članak 14. Direktive 2004/48 valja tumačiti na način da mu se protive nacionalna pravila koja predviđaju naknadu troškova stručnog savjetnika samo u slučaju krivnje stranke koja nije uspjela u postupku, ako su ti troškovi izravno i usko vezani uz pravni postupak čiji je cilj poštovanje prava intelektualnog vlasništva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 9. rujna 2016.#Tri-Ocean Trading protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-709/14.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 9. prosinca 2014.#Leali SpA i Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište betonsko-armaturnog željeza u šipkama ili rolama – Odluka kojom se, nakon isteka važenja UEZUČ-a, utvrđuje povreda članka 65. UEZUČ-a na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Utvrđivanje cijena i rokova plaćanja – Ograničenje ili nadzor proizvodnje ili prodaje – Bitna povreda postupka – Pravna osnova – Zlouporaba ovlasti i zlouporaba postupka – Novčane kazne – Trajanje povrede – Proporcionalnost – Zastara – Tužba za poništenje – Odluka o izmjeni – Nedopuštenost.#Predmeti T‑489/09, T‑490/09 i T‑56/10.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 29. ožujka 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/96/EZ.#Predmet C-388/06.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2017.#EDF Toruń SA protiv Europske agencije za kemikalije.#REACH – Naknada za registraciju tvari – Smanjenje odobreno MSP‑ima – Pogreška u izjavi o veličini poduzeća – Odluka kojom se određuje upravna pristojba – Preporuka 2003/361/EZ – Legitimna očekivanja – Proporcionalnost – Kriteriji izračuna iznosa upravne pristojbe.#Predmet T-758/15.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2017.#Freddo SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju figurativnog žiga Europske unije freggo – Raniji figurativni žig Europske unije TENTAZIONE FREDDO FREDDO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-243/16.


presuda Prvostupanjskog suda - 22 travanj 2016#Italija / Komisija#spojeni predmeti II, T-62/06 RENV II