title: Presuda Suda (treće vijeće) od 18. siječnja 2018.#Carlos Enrique Ruiz Conejero protiv Ferroser Servicios Auxiliares SA i Ministerio Fiscal.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social de Cuenca.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavak 2. točka (b) podtočka i. – Zabrana diskriminacije na temelju invaliditeta – Nacionalno zakonodavstvo koje pod određenim pretpostavkama dopušta otkaz radniku zbog ponavljajućih odsutnosti s rada, pa bile one i opravdane – Odsutnosti radnika zbog bolesti uzrokovane njegovim invaliditetom – Različito postupanje na temelju invaliditeta – Neizravna diskriminacija – Opravdanje – Borba protiv odsutnosti s rada – Primjerenost – Proporcionalnost.#Predmet C-270/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      18. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavak 2. točka (b) podtočka i. – Zabrana diskriminacije na osnovi invaliditeta – Nacionalno zakonodavstvo koje pod određenim pretpostavkama dopušta otkaz radniku zbog ponavljajućih odsutnosti s rada, pa bile one i opravdane – Odsutnosti radnika zbog bolesti uzrokovane njegovim invaliditetom – Različito postupanje na temelju invaliditeta – Neizravna diskriminacija – Opravdanje – Borba protiv odsutnosti s rada – Primjerenost – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑270/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Social no 1 de Cuenca (Radni sud br. 1 u Cuenci, Španjolska), odlukom od 5. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 13. svibnja 2016., u postupku

         Carlos Enrique Ruiz Conejero

      protiv

         Ferroser Servicios Auxiliares SA,

         Ministerio Fiscal,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za C. E. Ruiza Conejera, J. Martínez Guijarro i M. de la Rocha Rubí, abogados,

               –

               za Ferroser Servicios Auxiliares SA, J. A. Gallardo Cubero, abogado,

               –

               za španjolsku vladu, A. Rubio González i V. Ester Casas, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Carlosa Enriquea Ruiza Conejera, s jedne strane, i društva Ferroser Servicios Auxiliares SA te Ministerija Fiscal (državno odvjetništvo, Španjolska), s druge strane, u vezi sa zakonitošću njegova otkaza zbog opravdanih odsutnosti s rada.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Prema uvodnim izjavama 11., 12., 16., 17., 20. i 21. Direktive 2000/78:

                        „(11)

                        Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja može ugroziti ostvarivanje ciljeva postavljenih Ugovorom o EZ‑u, a posebice postizanje visoke razine zaposlenosti i socijalne zaštite, podizanje životnog standarda i kvalitete života, gospodarsku i društvenu koheziju i solidarnost te slobodno kretanje osoba.

                        (12)

                        Stoga bi […] svaka izravna ili neizravna diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u pogledu područja koja obuhvaća ova Direktiva, trebala biti zabranjena na cijelom području Zajednice. […]

                  […]

                        (16)

                        Osiguranje mjera kojima se u obzir uzimaju potrebe osoba s invaliditetom na radnom mjestu ima važnu ulogu u borbi protiv diskriminacije na temelju invaliditeta.

                        (17)

                        Ovom se Direktivom ne zahtijeva zapošljavanje, unapređivanje, zadržavanje na radu ili usavršavanje osobe koja nije stručna, sposobna i raspoloživa za obavljanje osnovnih zadataka odgovarajućeg radnog mjesta ili za provedbu odgovarajućeg usavršavanja, ne dovodeći u pitanje obvezu razumne prilagodbe potrebama osoba s invaliditetom.

                  […]

                        (20)

                        Potrebno je osigurati odgovarajuće, odnosno učinkovite i praktične mjere za prilagodbu radnog mjesta invaliditetu, na primjer, prilagodbom prostorije i opreme, rasporeda radnog vremena, raspodjelom zadataka ili osiguranjem sredstava za osposobljavanje ili uvođenje u rad.

                        (21)

                        Kako bi se utvrdilo uzrokuju li određene mjere nerazmjerno opterećenje, posebice je potrebno voditi računa o povezanim financijskim i drugim troškovima, razmjeru i financijskim izvorima organizacije ili poduzeća te o mogućnostima dobivanja pomoći iz javnih sredstava ili kakve druge pomoći.”

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Svrha”, propisuje:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; ili

                                 ii.

                                 ako je, u pogledu osoba s invaliditetom, poslodavac ili bilo koja osoba ili organizacija na koju se ova Direktiva primjenjuje, dužna u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, poduzeti odgovarajuće mjere u skladu s načelima iz članka 5., kako bi se uklonili nedostatci koje uzrokuje takva odredba, mjerilo ili postupanje.”

               6

               Članak 3. te iste direktive, naslovljen „Područje primjene“, u stavku 1. točki (c) propisuje:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               […]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće”.

            Španjolsko pravo

               7

               U skladu s člankom 14. Ustava:
               „Španjolci su jednaki pred zakonom, pri čemu nije dopuštena nikakva diskriminacija na temelju rođenja, rase, spola, vjere, mišljenja ili bilo kojeg drugog osobnog ili socijalnog položaja ili okolnosti.”

               8

               Članak 4. Real Decreta Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1995 kojim se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o radu) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji primjenjivoj u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), u stavku 2. točki (c) navodi:
               „Radnici u okviru rada imaju pravo:
               […]

                        (c)

                        ne biti izloženi izravnoj ili neizravnoj diskriminaciji prilikom zapošljavanja ili na radu, na temelju spola, bračnog stanja, dobi u skladu s ograničenjima propisanima ovim Zakonom, rasnog ili etničkog podrijetla, socijalnog položaja, vjere ili uvjerenja, političkog mišljenja, spolne orijentacije, članstva ili nečlanstva u sindikatu ili na temelju jezika na španjolskom državnom području.
                        Radnici ne smiju biti diskriminirani ni na temelju invaliditeta, pod uvjetom da su sposobni obavljati dotični rad ili posao.”

               9

               Članak 52. Zakona o radu, koji uređuje otkaz ugovora zbog objektivnih razloga, u točki (d) propisuje:
               „Ugovor se može otkazati:
               […]

                        (d)

                        zbog ponavljajuće, makar i opravdane, odsutnosti s rada u iznosu od 20 % radnih dana u dva uzastopna mjeseca, pod uvjetom da ukupna odsutnost s rada u prethodnih 12 mjeseci iznosi 5 % radnih dana ili 25 % radnih dana u četiri neuzastopna mjeseca unutar razdoblja od 12 mjeseci.

                  U odsutnosti s rada u smislu prethodne točke ne uračunavaju se: odsutnosti zbog zakonitog štrajka za vrijeme trajanja tog štrajka, odsutnosti zbog obavljanja poslova predstavnika radnika, odsutnosti zbog ozljeda na radu, rodiljnog dopusta, trudnoće i dojenja, bolesti uzrokovanih trudnoćom, rođenjem djeteta ili dojenjem, očinskog dopusta, dopusta i odmora, odsutnosti zbog bolesti ili ozljede koja nije u vezi s radom koju je odobrila službena zdravstvena služba i koja traje više od 20 uzastopnih dana ili kada je odsutnost uzrokovana fizičkim ili psihološkim stanjem koje je posljedica rodnog nasilja, uz potvrdu službe socijalne skrbi ili zdravstvene službe, ovisno o okolnostima.
               Također se ne uračunavaju ni odsutnosti zbog liječenja raka ili druge ozbiljne bolesti.”

               10

               Članak 2. Real Decreta Legislativo 1/2013 por el que se aprueba el Texto Refundido de la Ley General de derechos de las personas con discapacidad y de su inclusión social (Kraljevski zakonodavni dekret 1/2013 kojim se potvrđuje konsolidirani tekst Općeg zakona o pravima osoba s invaliditetom i njihovoj društvenoj integraciji) od 29. studenoga 2013. (BOE br. 289 od 3. prosinca 2013., str. 95635.) sadržava sljedeće definicije:
               „Za potrebe ovog zakona pojedini pojmovi imaju sljedeće značenje:

                        (a)

                        invaliditet označava situaciju u kojoj se nalaze osobe koje imaju dugotrajna oštećenja, koja u međudjelovanju s različitim preprekama mogu sprečavati njihovo puno i učinkovito sudjelovanje u društvu na ravnopravnoj osnovi s drugima.

                  […]

                        (d)

                        neizravna diskriminacija postoji kada zakonska ili regulatorna odredba, sporazumna ili ugovorna klauzula, individualni sporazum, jednostrana odluka, kriterij ili praksa ili pak okoliš, proizvod ili usluga koji su naizgled neutralni mogu uzrokovati konkretnu nepogodnost za jednu osobu u odnosu na drugu zbog razloga njezina invaliditeta, u mjeri u kojoj objektivno ne odgovara zakonitoj svrsi i ako sredstva za njezino postizanje nisu prikladna i nužna.”

               11

               Članak 40. tog zakona, koji se odnosi na donošenje mjera za sprečavanje odnosno nadoknađivanje nepogodnosti uzrokovanih invaliditetom kao jamstva potpune ravnopravnosti na radu, propisuje:
               „1.   Kako bi se zajamčila potpuna ravnopravnost na radu, načelo jednakog postupanja ne sprečava države članice da zadrže ili donesu posebne mjere za sprečavanje ili nadoknađivanje nepogodnosti uzrokovanih invaliditetom.
               2.   Poslodavci su dužni poduzeti prikladne mjere da prilagode mjesto rada i povećaju dostupnost poduzeću s obzirom na potrebe svakog pojedinačnog slučaja kako bi osobama s invaliditetom omogućili pristup zapošljavanju i obavljanju njihova rada, napredovanje i pristup osposobljavanju, osim ako bi takve mjere predstavljale prekomjeran teret za poslodavca.
               Prilikom utvrđivanja postoji li prekomjeran teret potrebno je razmotriti je li dovoljno umanjen javnim mjerama, pomoći i potporama koje se primjenjuju na osobe s invaliditetom i uzeti u obzir financijske i druge troškove koje te mjere obuhvaćaju kao i veličinu poduzeća ili organizacije i njezin ukupan prihod.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               C. E. Ruiz Conejero zaposlen je 2. srpnja 1993. za rad na poslovima čistača u bolnici u Cuenci (Španjolska), koja potpada pod regiju Kastilja – La Mancha (Španjolska). Na tom je radnom mjestu naposljetku bio zaposlen u okviru poduzeća za čišćenje Ferroser Servicios Auxiliares.

               13

               C. E. Ruiz Conejero radio je bez incidenata za to poduzeće, kao i za poduzeća u kojima je prethodno bio zaposlen. Nikada nije imao teškoća u vezi s radom niti je ikada bio disciplinski sankcioniran.

               14

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da je odlukom od 15. rujna 2014. lokalni ured Consejería de Salud y Asuntos Sociales de la Junta de Comunidades de Castilla‑La Mancha (Područno ministarstvo zdravlja i socijalnih pitanja autonomne vlade Kastilje – La Manche) u Cuenci utvrdio invaliditet C. E. Ruiza Conejera. Njegov stupanj invaliditeta utvrđen je visini od 37 %, od čega je 32 % bilo posljedica fizičkog invaliditeta uzrokovanog bolešću endokrino‑metaboličkog sustava (pretilost) i funkcijskim ograničenjem kralježnice, a 5 % posljedica drugih povezanih socijalnih čimbenika.

               15

               U 2014. i 2015. C. E. Ruiz Conejero bio je nesposoban za rad u sljedećim razdobljima:

                        –

                        od 1. do 17. ožujka 2014. zbog akutnih boli koje su zahtijevale bolničko liječenje od 26. veljače do 1. ožujka 2014.;

                        –

                        od 26. do 31. ožujka 2014. zbog vrtoglavica/mučnina;

                        –

                        od 26. lipnja do 11. srpnja 2014. zbog lumbaga;

                        –

                        od 9. do 12. ožujka 2015. zbog lumbaga;

                        –

                        od 24. ožujka do 7. travnja 2015. zbog lumbaga;

                        –

                        od 20. do 23. travnja 2015. zbog vrtoglavica/mučnina.

               16

               Prema nalazu i mišljenju Servicios Médicos de la Sanidad Pública (Zdravstvena služba javnog zdravstva, Španjolska), te su teškoće bile uzrokovane degenerativnim osteoartritisom i poliartritisom, koje je pogoršala pretilost C. E. Ruiza Conejera. U nalazu i mišljenju te službe zaključeno je da su ta ograničenja bila posljedica bolesti koje su uzrokovale invaliditet C. E. Ruiza Conejera.

               17

               C. E. Ruiz Conejero obavještavao je svojeg poslodavca u propisanom razdoblju i na propisani način o svim zdravstvenim stanjima navedenima u točki 15. ove presude, dostavljajući mu liječničke potvrde koje su potvrđivale razlog i trajanje tih stanja.

               18

               Dopisom od 7. srpnja 2015. društvo Ferroser Servicios Auxiliares otkazalo je primjenom članka 52. točke (d) Zakona o radu C. E. Ruizu Conejeru jer je ukupno bio odsutan, makar i opravdano, više od maksimuma predviđenog u toj odredbi, odnosno više od 20 % radnih dana u ožujku i travnju 2015. te više od 5 % radnih dana u prethodnih 12 mjeseci.

               19

               C. E. Ruiz Conejero podnio je tužbu protiv te odluke o otkazu pred Juzgadom de lo Social no 1 de Cuenca (Radni sud br. 1 u Cuenci).

               20

               C. E. Ruiz Conejero ne osporava istinitost i točnost informacija o svojim odsutnostima kao ni njihov postotni udio, ali ističe činjenicu postojanja izravne veze između navedenih odsutnosti i svoje situacije kao osobe s invaliditetom. On traži poništenje otkaza koji mu je uručen jer predstavlja diskriminaciju na temelju invalidnosti.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je C. E. Ruiz Conejero svojevoljno odbijao periodične liječničke preglede koje je organiziralo zdravstveno osiguravajuće društvo s kojim je njegov poslodavac imao sklopljenu policu, tako da poslodavac nije znao da je C. E. Ruiz Conejero u trenutku otkazivanja bio radnik s invaliditetom.

               22

               Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, radnici s invaliditetom izloženiji su od drugih radnika opasnosti da se na njih primijeni članak 52. točka (d) Zakona o radu, neovisno o tome je li poslodavac imao ili nije imao saznanja o invaliditetu. Na taj način postoji različito postupanje koje sadržava neizravnu diskriminaciju na temelju invaliditeta, u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, pri čemu se takvo različito postupanje ne može objektivno opravdati legitimnim ciljem, kao što to zahtijeva podtočka i. te odredbe.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se pita o tumačenju Direktive 2000/78 zbog njezina tumačenja koje je Sud dao u presudi od 11. travnja 2013., HK Danmark (C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222). On naglašava da je u predmetu povodom kojeg je donesena ta presuda danski propis bio dio politike uključivanja radnika s invaliditetom te da je imao za cilj potaknuti poslodavce na zapošljavanje radnika za koje postoji osobita opasnost da će morati opetovano uzimati bolovanje. To nije slučaj u predmetu u glavnom postupku, gdje ne postoji nikakav zakonodavni cilj uključivanja radnika s invaliditetom. Stoga sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 52. točka (d) Zakona o radu nije usklađen s Direktivom 2000/78 pa bi tu odredbu trebalo izmijeniti kako bi se uzeo u obzir invaliditet.

               24

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Social no 1 de Cuenca (Radni sud br. 1 u Cuenci) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se Direktivi 2000/78 primjena nacionalnog pravnog pravila u skladu s kojim poduzetnik može dati otkaz radniku iz objektivnih razloga, zbog ponavljajućih odsutnosti s rada, pa bile one i opravdane, i dosežu 20 % radnih dana u dva uzastopna mjeseca, dok ukupni izostanci u prethodnih 12 mjeseci dosežu 5 % radnih dana ili 25 % u četiri neuzastopna mjeseca unutar razdoblja od 12 mjeseci, ako je riječ o radniku kojeg treba smatrati osobom s invaliditetom u smislu direktive, a odsutnost s rada prouzročena je invaliditetom?”

         O prethodnom pitanju

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis koji propisuje da poslodavac može otkazati radniku zbog njegovih ponavljajućih odsutnosti s rada, pa bile one i opravdane, uključujući situaciju u kojoj su te odsutnosti posljedica bolesti uzrokovanih invaliditetom tog radnika.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev tim pitanjem postavlja upit o tumačenju članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78 u vezi s presudom od 11. travnja 2013., HK Danmark (C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222) i stoga o usklađenosti članka 52. točke (d) Zakona o radu s pravom Unije.

               27

               Uvodno valja istaknuti da je svrha Direktive 2000/78, kao što to proizlazi iz njezina članka 1., utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja na temelju razloga navedenih u tom članku, među kojima se nalazi invaliditet. Na temelju članka 3. stavka 1. točke (c), ta se direktiva primjenjuje, u granicama nadležnosti prenesenih na Europsku uniju, na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, osobito u odnosu na uvjete otkaza.

               28

               Prema sudskoj praksi Suda, pojam „invaliditet” u smislu Direktive 2000/78 mora se shvatiti kao ograničenje sposobnosti koje proizlazi osobito iz trajnih tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja čije međudjelovanje s različitim preprekama može sprečavati puno i učinkovito sudjelovanje predmetne osobe u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2017., Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               29

               U tom pogledu, u slučaju da u danim okolnostima stanje pretilosti dotičnog radnika dovodi do ograničenja sposobnosti kao što je to ono navedeno u prethodnoj točki ove presude, takvo je stanje obuhvaćeno pojmom „invaliditet” u smislu Direktive 2000/78 (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., FOA, C‑354/13, EU:C:2014:2463, t. 59.).

               30

               To bi osobito bio slučaj kada bi pretilost radnika stvarala prepreku njegovu punom i učinkovitom sudjelovanju u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima zbog smanjene pokretljivosti ili zbog nastanka kod te osobe medicinskih okolnosti koje bi je onemogućavale u obavljanju njezina posla ili joj uzrokovale prepreke u obavljanju njezine profesionalne djelatnosti (presuda od 18. prosinca 2014., FOA, C‑354/13, EU:C:2014:2463, t. 60.).

               31

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev navodi da je C. E. Ruizu Conejeru priznat status osobe s invaliditetom u smislu nacionalnog prava prije nego što mu je otkazano. U tom se pogledu navodi da on boluje, među ostalim, od bolesti endokrino‑metaboličkog sustava, odnosno pretilosti, i funkcijskog ograničenja kralježnice.

               32

               Međutim, valja pojasniti da činjenica da je C. E. Ruizu Conejeru priznat status osobe s invaliditetom u smislu nacionalnog prava ne pretpostavlja da on ima invaliditet u smislu Direktive 2000/78.

               33

               U tom je pogledu radi utvrđenja obuhvaća li u glavnom postupku područje primjene Direktive 2000/78 situaciju u kojoj se nalazi C. E. Ruiz Conejero na sudu koji je uputio zahtjev provjera treba li se njegovo ograničenje sposobnosti smatrati invaliditetom u smislu te direktive, kako je definiran u točki 28. ove presude.

               34

               Nadalje, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2000/78, „načelo jednakog postupanja” znači „nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.”.

               35

               U ovom slučaju članak 52. točka (d) Zakona o radu navodi da ugovor o radu može biti otkazan zbog ponavljajuće odsutnosti s rada, pa bila ona i opravdana, ako iznosi 20 % radnih dana u dva uzastopna mjeseca, pod uvjetom da ukupna odsutnost s rada u prethodnih 12 mjeseci iznosi 5 % radnih dana ili 25 % radnih dana u četiri neuzastopna mjeseca unutar razdoblja od 12 mjeseci.

               36

               Valja podsjetiti da je nepovoljno postupanje na temelju invaliditeta protivno zaštiti iz Direktive 2000/78 samo pod uvjetom da predstavlja diskriminaciju u smislu njezina članka 2. stavka 1. Naime, radnik s invaliditetom koji je obuhvaćen tom direktivom mora biti zaštićen od diskriminacije u odnosu na radnika bez invaliditeta. Stoga se postavlja pitanje može li nacionalno zakonodavstvo u glavnom postupku dovesti do diskriminacije osoba s invaliditetom (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 71.).

               37

               U tom se pogledu članak 52. točka (d) Zakona o radu jednako primjenjuje na osobe s invaliditetom i na osobe bez invaliditeta, a bile su odsutne s rada. U tim se okolnostima ne može smatrati da je tom odredbom uspostavljeno različito postupanje koje se izravno temelji na invaliditetu u smislu članka 1. u vezi s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2000/78, s obzirom na to da se ona temelji na kriteriju koji nije neodvojivo povezan s invaliditetom (vidjeti u tom smislu presude od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 72. i 74. i od 9. ožujka 2017., Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, t. 42.).

               38

               Kad je riječ o pitanju može li članak 52. točka (d) Zakona o radu dovesti do neizravnog različitog postupanja na temelju invaliditeta, valja navesti da je prilikom uzimanja u obzir dana odsutnosti zbog bolesti u vezi s invaliditetom, radi izračuna dana odsutnosti zbog bolesti, bolest u vezi s invaliditetom izjednačena s općim pojmom bolesti. Međutim, kao što je to Sud utvrdio u točki 44. presude od 11. srpnja 2006., Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456), isključeno je jednostavno i obično izjednačavanje pojmova „invaliditet” i „bolest” (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 75.).

               39

               U tom pogledu valja navesti da je radnik s invaliditetom u načelu izloženiji opasnosti da se na njega primijeni članak 52. točka (d) Zakona o radu nego što je to radnik bez invaliditeta. Naime, u usporedbi s radnikom bez invaliditeta, radnik s invaliditetom izložen je dodatnoj opasnosti od odsutnosti zbog bolesti u vezi sa svojim invaliditetom. On je na taj način izložen većoj opasnosti od prikupljanja dana odsutnosti zbog bolesti i stoga od dosezanja granica propisanih u članku 52. točki (d) Zakona o radu. Dakle, iz toga proizlazi da pravilo sadržano u toj odredbi može staviti u nepovoljniji položaj radnike s invaliditetom i na taj način dovesti do neizravnog različitog postupanja na temelju invaliditeta u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 76.).

               40

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) podtočkom i. Direktive 2000/78, valja provjeriti je li različito postupanje između radnika s invaliditetom i radnika bez invaliditeta, koje proizlazi iz članka 52. točke (d) Zakona o radu, objektivno opravdano legitimnim ciljem, jesu li sredstva za njegovo postizanje prikladna i nužna te prekoračuju li ono što je nužno za ostvarenje cilja koji nastoji postići španjolski zakonodavac.

               41

               Kad je riječ o cilju članka 52. točke (d) Zakona o radu, španjolska vlada u svojim pisanim očitovanjima navodi da španjolski zakonodavac, radi povećanja produktivnosti i učinkovitosti rada, već dugo smatra da je odsutnost s rada razlog za prestanak radnog odnosa, kako bi se izbjeglo neopravdano povećanje troškova rada za poduzeća.

               42

               U tom pogledu, prema mišljenju španjolske vlade, poduzeća moraju kao posljedicu te excesiva morbilidad intermitente (pretjerana ponavljajuća neaktivnost) snositi ne samo izravne troškove odsutnosti s posla – što se očituje u plaćanju davanja iz socijalne sigurnosti za privremenu nesposobnost tijekom prvih petnaest dana neaktivnosti, za što nemaju mogućnost tražiti povrat iz opće riznice za socijalnu sigurnost, a čemu valja pridodati i troškove zamjene – nego i neizravne troškove koji se očituju u osobitoj teškoći pronalaženja zamjena za kratkotrajne odsutnosti.

               43

               Valja podsjetiti da države članice imaju široku marginu prosudbe ne samo u izboru određenog cilja u području socijalne politike i zapošljavanja nego i u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti (presuda od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 81. i navedena sudska praksa).

               44

               U ovom slučaju valja smatrati da se borba protiv odsutnosti s rada može priznati kao legitiman cilj u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78 jer se radi o mjeri politike zapošljavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 82.).

               45

               Međutim, treba provjeriti jesu li provedbena sredstva koja nacionalni propis predviđa za ostvarenje tog cilja prikladna i nužna za njegovo postizanje.

               46

               U tom je pogledu, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev prilikom ispitivanja prikladnosti provedbenih sredstava dužan provjeriti odgovaraju li brojčani pragovi propisani u članku 52. točki (d) Zakona o radu na djelotvoran način cilju borbe protiv odsutnosti s rada a da pritom ne obuhvaćaju samo povremene i sporadične odsutnosti.

               47

               Sud koji je uputio zahtjev radi te provjere također mora uzeti u obzir druge relevantne elemente, među ostalim, izravne i neizravne troškove koje moraju snositi poduzeća zbog odsutnosti s rada.

               48

               Također je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri ima li u pogledu poslodavaca članak 52. točka (d) Zakona o radu, time što propisuje pravo na otkazivanje radnicima koji su opetovano odsutni zbog bolesti tijekom određenog broja dana, poticajni učinak na zapošljavanje i zadržavanje na radu (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 88.).

               49

               S druge strane, radi ispitivanja prekoračuju li sredstva propisana u članku 52. točki (d) Zakona o radu ono što je nužno za ostvarenje zadanog cilja, tu odredbu valja smjestiti u kontekst u kojem se nalazi i uzeti u obzir štetu koju ona može uzrokovati osobama na koje se odnosi (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 89. i navedenu sudsku praksu).

               50

               U vezi s time, na sudu koji je uputio zahtjev jest da ispita je li španjolski zakonodavac propustio uzeti u obzir relevantne elemente koji se osobito odnose na radnike s invaliditetom (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 90.).

               51

               Pri ocjeni proporcionalnosti sredstava predviđenih u članku 52. točki (d) Zakona o radu također se ne smije zanemariti opasnost kojoj su izložene osobe s invaliditetom, koje se općenito susreću s više teškoća prilikom povratka na tržište rada od radnika bez invaliditeta i koje imaju posebne potrebe povezane sa zaštitom koju zahtijeva njihovo stanje (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 91.).

               52

               Doista, u tom pogledu treba navesti da se, u skladu s člankom 52. točkom (d) Zakona o radu, bolovanja zbog bolesti ili nezgode koje nisu posljedica rada ne smatraju ponavljajućim odsutnostima s rada na temelju kojih se može raskinuti ugovor o radu ako je bolovanje odobrila službena zdravstvena služba i traje dulje od 20 uzastopnih dana. Također, odsutnostima se ne smatraju ni odsutnosti zbog liječenja raka ili druge ozbiljne bolesti.

               53

               Prema mišljenju španjolske vlade, nacionalni zakonodavac na taj način nastojao je zadržati ravnotežu između interesa poduzeća te zaštite i sigurnosti radnika, izbjegavajući nastanak nepravednih situacija odnosno izobličenih učinaka kao posljedica te mjere. To je razlog zašto određene odsutnosti, poput onih zbog bolesti navedenih u prethodnoj točki ove presude, ne mogu biti temelj odluke o otkazu zbog ponavljajućih odsutnosti s rada. Tijekom 2012. španjolski zakonodavac na popis odsutnosti koje ne mogu predstavljati razlog za otkaz dodao je odsutnosti zbog liječenja raka ili druge ozbiljne bolesti. Doista, radnici s invaliditetom općenito se nalaze u nekim od tih kategorija pa se u takvim slučajevima odsutnosti zbog invaliditeta ne uzimaju u obzir prilikom otkazivanja zbog ponavljajućih odsutnosti s rada.

               54

               Valja utvrditi da, iako članak 52. točka (d) Zakona o radu propisuje da se određene odsutnosti ne mogu smatrati ponavljajućim odsutnostima s rada na temelju kojih se može otkazati ugovor, odsutnosti s rada zbog bolesti radnika ne obuhvaćaju sve situacije „invaliditeta” u smislu Direktive 2000/78.

               55

               Dakle, kao što je to navela španjolska vlada, među elementima koje treba uzeti u obzir prilikom ocjenjivanja iz točke 49. ove presude jesu odredbe španjolskog pravnog poretka kojima se nastoji posebno zaštititi osobe s invaliditetom, među kojima osobito članak 40. Zakonodavnog dekreta 1/2013, navedenog u točki 11. ove presude. Naime, takve odredbe mogu spriječiti ili nadoknaditi nepogodnosti uzrokovane invaliditetom, uključujući mogući nastanak bolesti povezanih s invaliditetom.

               56

               S obzirom na te elemente, na sudu koji je uputio zahtjev jest ocjena, kad je riječ o osobama s invaliditetom, prekoračuju li sredstva propisana u članku 52. točki (d) Zakona o radu ono što je nužno za ostvarenje zadanog cilja.

               57

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. točku (b) podtočku i. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis koji propisuje da poslodavac može otkazati radniku zbog njegovih ponavljajućih odsutnosti s rada, pa bile one i opravdane, u situaciji u kojoj su te odsutnosti posljedica bolesti uzrokovanih invaliditetom tog radnika, osim ako taj propis, slijedeći legitiman cilj borbe protiv odsutnosti s rada, ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje tog cilja, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 2. točku (b) podtočku i. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis koji propisuje da poslodavac može otkazati radniku zbog njegovih ponavljajućih odsutnosti s rada, pa bile one i opravdane, u situaciji u kojoj su te odsutnosti posljedica bolesti uzrokovanih invaliditetom tog radnika, osim ako taj propis, slijedeći legitiman cilj borbe protiv odsutnosti s rada, ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje tog cilja, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. siječnja 2018.#LG Electronics, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Dual Edge – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-804/16.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 24. siječnja 2018.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Mlijeko i mliječni proizvodi – Dodatna pristojba na mlijeko – Tržišne godine 1995./1996. do 2008./2009. – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Članci 79., 80. i 83. – Uredba (EZ) br. 595/2004 – Članci 15. i 17. – Povreda – Neplaćanje pristojbe u predviđenim rokovima – Država članica nije prisilno naplatila pristojbu u slučaju njezina neplaćanja.#Predmet C-433/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      24. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Mlijeko i mliječni proizvodi – Dodatna pristojba na mlijeko – Tržišne godine 1995./1996. do 2008./2009. – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Članci 79., 80. i 83. – Uredba (EZ) br. 595/2004 – Članci 15. i 17. – Povreda – Neplaćanje pristojbe u predviđenim rokovima – Država članica nije prisilno naplatila pristojbu u slučaju njezina neplaćanja”
      U predmetu C‑433/15,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice, podnesene 6. kolovoza 2015. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju P. Rossi, D. Nardi i J. Guillem Carrau, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Talijanske Republike, koju zastupaju G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija i S. Fiorentina, avvocati dello Stato, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženika,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász (izvjestitelj), K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. rujna 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 13. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je, time što je propustila osigurati da se dodatna pristojba za proizvodnju koja je ostvarena u Italiji, a koja premašuje nacionalnu kvotu, u razdoblju od prve godine stvarne primjene dodatne pristojbe u Italiji (1995./1996.) do posljednje godine u kojoj je u Italiji utvrđena prekomjerna proizvodnja (2008./2009.),

                        –

                        stvarno potražuje od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju proizvodnje i

                        –

                        pravodobno plati, nakon što se otkupljivače i proizvođače obavijesti o dospjelom iznosu, u slučaju izravne prodaje, ili

                        –

                        u slučaju neplaćanja u predviđenim rokovima, evidentira za naplatu i eventualno prisilno naplati od tih otkupljivača ili proizvođača,

                  Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju relevantnih odredbi prava Unije koje se primjenjuju na predmetne tržišne godine, a osobito članaka 1. i 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3950/92 od 28. prosinca 1992. o uvođenju dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (SL 1992., L 405, str. 1.), članka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1788/2003 od 29. rujna 2003. o uvođenju pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (SL 2003., L 270, str. 123.), članaka 79., 80. i 83. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (SL 2007., L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.) te, u odnosu na provedbene odredbe Komisije, članka 7. Uredbe (EEZ) br. 536/93 od 9. ožujka 1993. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (SL 1993., L 57, str. 12.), članka 11. stavaka 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 1392/2001 od 9. srpnja 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 3950/92 (SL 2001., L 187, str. 19.) te, konačno, članaka 15. i 17. Uredbe (EZ) br. 595/2004 od 30. ožujka 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 1788/2003 (SL 2004., L 94, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 8., str. 281.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1468/2006 od 4. listopada 2006. (SL 2006., L 274, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 39., str. 124.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 595/2004).

         Pravni okvir

               2

               U skladu s prvom uvodnom izjavom Uredbe br. 3950/92, sustav dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, koji „ima za svrhu smanjiti neravnotežu između ponude i potražnje na tržištu mlijeka i mliječnih proizvoda te strukturne prekoračene količine koje su njezina posljedica, […] i dalje je potreban kako bi se u budućnosti postigla bolja ravnoteža na tržištu” [neslužbeni prijevod].

               3

               Članak 1. Uredbe br. 3950/92 određuje:
               „Tijekom sedam novih uzastopnih razdoblja od dvanaest mjeseci, počevši od 1. travnja 1993., proizvođači kravljeg mlijeka plaćaju dodatnu pristojbu na količine mlijeka ili ekvivalenta mlijeku isporučene otkupljivaču ili prodane izravno za potrošnju tijekom predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci koje prekoračuju količinu koja će se naknadno utvrditi.
               Pristojba se utvrđuje u visini od 115 % ciljane cijene mlijeka.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 2. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Pristojba se plaća na sve količine mlijeka ili ekvivalenta mlijeku koje se stavljaju na tržište tijekom predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci i koje prekoračuju količine iz članka 3. Raspodjeljuje se među proizvođačima koji su pridonijeli prekoračenju.
               U skladu s odlukom države članice, utvrđuje se sudjelovanje proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe, nakon eventualne preraspodjele neiskorištenih referentnih količina, bilo na razini otkupljivača, ovisno o prekoračenju koje preostaje nakon što su neiskorištene referentne količine preraspodijeljene razmjerno referentnim količinama kojima raspolaže svaki od tih proizvođača, bilo na nacionalnoj razini, ovisno o prekoračenju referentne količine kojom raspolaže svaki od tih proizvođača.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Uredba br. 3950/92 počevši od 1. travnja 2004. stavljena je izvan snage člankom 25. Uredbe br. 1788/2003. Uvodna izjava 5. potonje uredbe glasi:
               „Pristojbu bi trebalo odrediti na razini čiji će učinak biti odvraćajući te je države članice plaćaju čim je prekoračena nacionalna referentna količina. Država članica pristojbu bi potom trebala raspodijeliti između proizvođača koji su pridonijeli prekoračenju. Potonji odgovaraju državi članici za plaćanje svojeg dijela dospjele pristojbe zbog same činjenice da su prekoračili svoju raspoloživu količinu.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 1. te uredbe, pod naslovom „Opseg”, određuje:
               „1.   Za 11 uzastopnih razdoblja od dvanaest mjeseci počevši od 1. travnja 2004. (u daljnjem tekstu: razdoblja od dvanaest mjeseci) uvodi se pristojba (u daljnjem tekstu: pristojba) na količine kravljeg mlijeka ili druge mliječne proizvode koji se stavljaju na tržište tijekom predmetnog razdoblja koje prekoračuju referentne nacionalne količine utvrđene u Prilogu I.
               2.   Te se količine raspodjeljuju među proizvođačima u skladu s odredbama članka 6., uz razlikovanje između isporuka i izravne prodaje, kako su definirane u članku 5. Svako prekoračenje nacionalne referentne količine i pristojba koja je njegova posljedica utvrđuju se na nacionalnoj razini u svakoj državi članici, u skladu s poglavljem 3. i zasebno za isporuke i izravnu prodaju.
               3.   Nacionalne referentne količine iz Priloga I. utvrđuju se ne dovodeći u pitanje eventualnu reviziju s obzirom na opće stanje na tržištu i posebne okolnosti u nekim državama članicama.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 3. Uredbe br. 1788/2003, pod naslovom „Plaćanje pristojbe”, propisuje:
               „1.   Države članice odgovaraju Zajednici za pristojbu koja se plaća za prekoračenje nacionalne referentne količine, utvrđene na nacionalnoj razini i zasebno za isporuke i izravnu prodaju, te je uplaćuju Europskom fondu za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) do granice od 99 % dospjelog iznosa prije 1. listopada po isteku predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci.
               2.   Ako pristojba predviđena stavkom 1. nije plaćena prije datuma dospijeća i nakon savjetovanja s odborom [EFSJP‑a], Komisija od mjesečnih predujmova za troškove predmetne države članice odbija iznos koji je jednak neplaćenoj pristojbi u smislu članka 5. stavka 1. i članka 7. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1258/1999 od 17. svibnja 1999. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike [SL 1999., L 160, str. 103.] […]
               3.   Komisija utvrđuje detaljna pravila za primjenu ovog članka u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2.” [neslužbeni prijevod]

               8

               U skladu s člankom 4. te uredbe, pod naslovom „Sudjelovanje proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe”:
               „Obvezu plaćanja pristojbe, u skladu s člancima 10. i 12., u potpunosti dijele proizvođači koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalnih referentnih količina iz članka 1. stavka 2.
               Ne dovodeći u pitanje članak 10. stavak 3. i članak 12. stavak 1., proizvođači odgovaraju državama članicama za svoj dio dospjele pristojbe, koji se izračunava u skladu s odredbama poglavlja 3., zbog same činjenice da su prekoračili referentne količine kojima su raspolagali.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Uredba br. 1788/2003 stavljena je izvan snage člankom 201. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1234/2007 počevši od 1. travnja 2008. Odredbe potonje uredbe kojima se uređuje sustav ograničenja proizvodnje u sektoru mlijeka, na temelju njezina članka 204. stavka 2. točke (f), primjenjuju se od 1. srpnja 2008. Uvodna izjava 38. te uredbe glasi:
               „Pristojbu za prekoračene količine trebalo bi utvrditi na razini čiji će učinak biti odvraćajući a države članice trebale bi ju platiti čim se prekorači nacionalna kvota. Država članica trebala bi teret plaćanja podijeliti između proizvođača koji su pridonijeli prekoračenju. Ti bi proizvođači trebali biti dužni platiti državi članici svoj dio ukupne pristojbe zbog same činjenice da su prekoračili količine kojima su raspolagali. Države članice trebale bi platiti Europskom fondu za jamstva u poljoprivredi (EFJP) pristojbu koja odgovara prekoračenju njihove nacionalne kvote, umanjeno za paušalni iznos od 1 %, kako bi se uzeli u obzir slučajevi stečaja ili konačne nesposobnosti nekih proizvođača da sudjeluju u plaćanju dospjele pristojbe.”

               10

               Članak 78. Uredbe br. 1234/2007 pod naslovom „Pristojba za prekoračene količine”, glasi:
               „1.   Za mlijeko i mliječne proizvode koji su stavljeni na tržište u količinama koje prekoračuju nacionalnu kvotu utvrđenu u skladu s pododjeljkom II., plaća se pristojba za prekoračene količine.
               Pristojba iznosi 27,83 [eura] za svakih 100 kilograma mlijeka.
               […]
               2.   Države članice duguju Zajednici pristojbu za prekoračene količine koja proizlazi iz prekoračenja nacionalne kvote utvrđene na nacionalnoj razini odvojeno za isporuke i izravne prodaje, te su 99 % dospjelog iznosa dužne platiti EFJP‑u između 16. listopada i 30. studenoga nakon dotičnog dvanaestomjesečnog razdoblja.
               3.   Ako se pristojba za prekoračene količine, koja je predviđena stavkom 1., ne plati u utvrđenom roku, Komisija, nakon savjetovanja s Odborom za poljoprivredne fondove, od mjesečnih plaćanja u smislu članka 14. i članka 15. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1290/2005 odbija iznos jednak neplaćenoj pristojbi za prekoračene količine. Prije donošenja odluke, Komisija upozorava dotičnu državu članicu koja iznosi svoje stajalište u roku od jednog tjedna. […]
               […]”

               11

               Članak 79. te uredbe, pod naslovom „Sudjelovanje proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine”, određuje:
               „Pristojba za prekoračene količine u cijelosti se raspodjeljuje, u skladu s člancima 80. i 83., među proizvođačima koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalne kvote iz članka 66. stavka 2.
               Ne dovodeći u pitanje članak 80. stavak 3. i članak 83. stavak 1., proizvođači su dužni platiti državi članici svoj dio dospjele pristojbe, izračunate u skladu s člancima 69., 70. i 80., zbog same činjenice da su prekoračili kvote kojima su raspolagali.”

               12

               Članak 80. te uredbe, pod naslovom „Pristojba za prekoračene količine u slučaju isporuka”, u verziji izmijenjenoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 72/2009 od 19. siječnja 2009. (SL 2009., L 30, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 68., str. 85.), propisuje:
               „1.   Kako bi se izradio konačni obračun pristojbe za prekoračene količine, količine koje isporučuje svaki proizvođač smanjuju se ili povećavaju, primjenom koeficijenata i pod uvjetima koje odredi Komisija, ovisno o tome koliko se stvarni udio masti razlikuje od referentnog.
               Na nacionalnoj se razini pristojba za viškove količine računa na temelju iznosa isporuka, prilagođenog u skladu s prvim podstavkom.
               […]
               3.   Sudjelovanje svakog proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine utvrđuje se odlukom države članice, nakon eventualne ponovne raspodjele svih neiskorištenih dijelova nacionalne kvote dodijeljene za isporuke, i to razmjerno individualnim kvotama svakog proizvođača ili u skladu s objektivnim mjerilima koje utvrde države članice:

                        (a)

                        ili na nacionalnoj razini na temelju iznosa za koji je prekoračena kvota svakog proizvođača;

                        (b)

                        ili najprije na razini otkupljivača, a potom, prema potrebi, na nacionalnoj razini.

                  Ako se primjenjuje treći podstavak članka 78. stavka 1., pri utvrđivanju udjela svakoga proizvođača u iznosu pristojbe koja se plaća zbog primjene više stope iz toga podstavka, države su članice dužne osigurati da se taj iznos razmjerno razdijeli među proizvođačima odgovornima na temelju objektivnih kriterija koje utvrđuje država članica.”

               13

               U skladu s člankom 83. Uredbe br. 1234/2007, pod naslovom „Pristojba za prekoračene količine u slučaju izravnih prodaja”:
               „1.   Ako je riječ o izravnim prodajama, udio svakog proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine utvrđuje se odlukom države članice, nakon eventualne ponovne raspodjele svih neiskorištenih dijelova nacionalne kvote dodijeljene za izravne prodaje, i to na odgovarajućoj teritorijalnoj razini ili na nacionalnoj razini.
               2.   Države članice utvrđuju osnovu za izračunavanje udjela proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine dospjele na ukupnu količinu mlijeka koje je prodano, preneseno ili iskorišteno za proizvodnju prodanih ili prenesenih mliječnih proizvoda, i to na temelju mjerila koje utvrdi Komisija.
               3.   Za izradu konačnog obračuna pristojbe za prekoračene količine ne uzimaju se u obzir nikakve korekcije povezane s udjelom masti.
               4.   Komisija određuje na koji način i kada se pristojba za prekoračene količine mora platiti nadležnom tijelu države članice.”

               14

               Člankom 7. Uredbe br. 536/93 određuje se:
               „1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere nadzora kako bi osigurale naplatu pristojbe na količine mlijeka i ekvivalenta mlijeku koje su stavljene na tržište uz prekoračenje bilo koje količine iz članka 3. Uredbe (EEZ) br. 3950/92. […]
               […]
               3.   Država članica fizički provjerava točnost obračunavanja količina mlijeka i ekvivalenta mlijeku koje se stavljaju na tržište te u tu svrhu provodi kontrole transporta mlijeka tijekom prikupljanja na poljoprivrednim gospodarstvima i na licu mjesta izvršava, među ostalim, provjeru:

                        (a)

                        […] prostorija […] otkupljivača […]

                        (b)

                        […] prostorija […] proizvođača […]

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               15

               Uredba br. 1392/2001 na temelju članka 16. stavka 1. i članka 17. zamijenila je Uredbu br. 536/93 s učinkom od 31. ožujka 2002. Članak 11. Uredbe br. 1392/2001, pod naslovom „Provjere koje provode države članice”, propisuje:
               „1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere nadzora kako bi osigurale da se pristojba na količine mlijeka i ekvivalenta mlijeku koje su stavljene na tržište uz prekoračenje bilo koje količine iz članka 3. Uredbe (EEZ) br. 3950/92 pravilno ubire te da je, u slučaju isporuka, plaćaju predmetni proizvođači.
               2.   Države članice poduzimaju dodatne mjere kako bi:

                        (a)

                        nadzirale slučajeve potpunog ili djelomičnog napuštanja proizvodnje mlijeka i/ili referentne količine u skladu s člankom 8. točkom (a) Uredbe (EEZ) br. 3950/92, kada se primjenjuju odgovarajuće odredbe te uredbe;

                        (b)

                        zajamčile da su zainteresirane strane upoznate s kaznenim ili upravnim sankcijama kojima se izlažu u slučaju nepoštovanja odredbi Uredbe (EEZ) br. 3950/92 i ove uredbe.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               16

               Uredba br. 1392/2001 s učinkom od 1. travnja 2004. stavljena je izvan snage Uredbom br. 595/2004, čije se odredbe na temelju njezina članka 28. primjenjuju počevši od razdoblja 2004./2005. Članak 15. potonje uredbe, pod naslovom „Rok plaćanja”, određuje:
               „1.   Svake godine prije 1. listopada otkupljivači, a u slučaju izravne prodaje i proizvođači koji podliježu plaćanju pristojbe, plaćaju nadležnom tijelu utvrđeni iznos u skladu s pravilima koje utvrđuje država članica.
               2.   U slučaju nepoštivanja roka iz stavka 1., na dospjele iznose plaća se godišnja kamata prema tromjesečnim referentnim stopama važećim svake godine na dan 1. listopada, kako su navedene u Prilogu II., uvećane za jedan postotni poen.
               Kamata se plaća državama članicama.
               3.   Države članice prijavljuju Europskom fondu za jamstva u poljoprivredi (EFJP) iznose koji su rezultat primjene članka 3. Uredbe (EZ) br. 1788/2003, zajedno s izdacima koji se prijavljuju svake godine za mjesec studeni.
               […]”

               17

               Članak 17. Uredbe br. 595/2004, pod naslovom „Naplata pristojbe”, propisuje:
               „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da se pristojba pravilno naplaćuje i raspoređuje na proizvođače koji su pridonijeli prekoračenju.”

               18

               Dana 16. srpnja 2003. Vijeće je na temelju članka 88. stavka 2. trećeg podstavka UEZ‑a, koji je postao članak 108. stavak 2. treći podstavak UFEU‑a, donijelo Odluku 2003/530/EZ o spojivosti potpore koju Talijanska Republika namjerava dodijeliti svojim proizvođačima mlijeka sa zajedničkim tržištem (SL 2003., L 184, str. 15.). Uvodne izjave 2. do 5. i 7. i 8. te odluke glase:

                        „(2)

                        Talijanski proizvođači mlijeka u razdoblju od 1995./1996. do 2001./2002. proizveli su mlijeka u količini većoj od svojih referentnih količina te moraju Zajednici platiti iznos od 1386475250 eura na ime dodatne pristojbe na mlijeko i mliječne proizvode koja je predviđena Uredbom (EEZ) br. 3950/92.

                        (3)

                        Talijanska tijela većinu tog iznosa nisu naplatila jer su nacionalni upravni sudovi odnosnim proizvođačima odobrili prekid plaćanja.

                        (4)

                        Trenutačno stanje u Italiji obilježava činjenica da se pri naplati dodatne pristojbe javlja niz poteškoća, koje su rezultirale velikim brojem sudskih predmeta koji su u tijeku i koji bi mogli prilično dugo onemogućavati plaćanja.

                        (5)

                        Talijanska tijela predviđaju mjere radi rješavanja tekućih sudskih sporova i uklanjanja socijalnih napetosti koje trenutačno postoje, a u skladu s kojima ti proizvođači mlijeka mogu svoje preostale dugove, bez kamata, otplatiti u nekoliko godina putem odgođenog plaćanja.

                  […]

                        (7)

                        Kako bi se ubuduće izbjegli slični problemi, talijanska vlada obvezuje se strogo primjenjivati dodatnu pristojbu na temelju novog zakona o budućem upravljanju mliječnim kvotama, kojim se predviđaju temeljita preinaka i osuvremenjivanje njegovih provedbenih odredbi. Prema Komisijinoj ocjeni, predmetni zakon dobra je zakonodavna osnova za primjenu sustava te bi sustav trebao dobro funkcionirati ako se u potpunosti i pravilno provede.

                        (8)

                        Kako se pojedinačnim talijanskim proizvođačima mlijeka o kojima je riječ ne bi nametnuli teški financijski tereti koje bi im vjerojatno uzrokovala obveza trenutačnog plaćanja cjelokupnih dospjelih iznosa i kako bi se time ublažile postojeće socijalne napetosti, postoje iznimne okolnosti koje opravdavaju to da se potpora koju Talijanska Republika namjerava tim proizvođačima mlijeka dodijeliti u obliku predplaćanja i odgođenog plaćanja, ako su ispunjeni uvjeti iz ove Odluke, smatra spojivom sa zajedničkim tržištem, što predstavlja odstupanje od članka 87. Ugovora.” [neslužbeni prijevod]

               19

               Članak 1. te odluke određuje:
               „Potpora koju Talijanska Republika namjerava dodijeliti proizvođačima mlijeka tako što će sama izvršiti plaćanje Zajednici iznosa koji oni duguju Zajednici na temelju dodatne pristojbe na mlijeko i mliječne proizvode za razdoblje od 1995./1996. do 2001./2002. i tako što će tim proizvođačima dopustiti otplatu njihova duga odgođenim plaćanjem u razdoblju od nekoliko godina bez kamata iznimno se smatra spojivom sa zajedničkim tržištem pod uvjetom da:

                        –

                        proizvođači otplate iznos u cijelosti u jednako velikim godišnjim obrocima,

                        –

                        rok otplate nije dulji od 14 godina, počevši od 1. siječnja 2004.” [neslužbeni prijevod]

         Predsudski postupak i zahtjevi stranaka

               20

               Nakon što je prikupila podatke o tome da su u Italiji nedovoljno naplaćeni iznosi dodatne pristojbe koju plaćaju proizvođači kravljeg mlijeka, Komisija je smatrala da Talijanska Republika nije ispunila svoje obveze da među proizvođačima koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalnih referentnih količina u potpunosti raspodijeli dodatnu pristojbu koju oni pojedinačno plaćaju, da obračuna odgovarajući pojedinačni dug, da nadzire plaćaju li dotični doista taj dug te da, u slučaju neplaćanja, naplati dospjele iznose.

               21

               Nizom prepiski između srpnja 2008. i srpnja 2012., uglavnom u okviru postupka EU Pilot, Komisijine službe talijanskoj su vladi uputile zahtjeve za pružanje informacija o tome kako napreduje naplata te dodatne pristojbe na mlijeko. Komisijini zahtjevi, među ostalim, odnosili su se na raspodjelu dodatne pristojbe među onima koji su je obvezni plaćati i na poduzete mjere naplate u slučaju neplaćanja, na posljedicu provedenih izmjena zakona na učinkovitost naplate dodatne pristojbe kao i na upravne postupke naplate i upravljanje sporovima.

               22

               S obzirom na to da nije bila zadovoljna odgovorima talijanskih vlasti, Komisija je Talijanskoj Republici dopisom od 21. lipnja 2013. uputila pismo opomene, pozvavši je da se o tome očituje. Ta je država članica odgovorila dopisom od 23. rujna 2013., popraćenim trima dodatnim dopisima od 30. rujna 2013. te 21. siječnja i 7. veljače 2014.

               23

               Komisija je, s obzirom na „ustrajnu stagnaciju postupaka naplate i značajne neplaćene iznose”, 10. srpnja 2014. Talijanskoj Republici uputila obrazloženo mišljenje te je tu državu članicu pozvala da poduzme potrebne mjere kako bi postupila u skladu s tim mišljenjem u roku od dva mjeseca od njegova primitka. S obzirom na to da je talijanska vlada zahtijevala da joj se odobri dodatni rok za davanje odgovora, Komisija je taj zahtjev prihvatila dopustivši joj da svoj odgovor dostavi do 11. listopada 2014.

               24

               Dopisom od 13. listopada 2014., dopunjenim 22. listopada i 25. studenoga 2014., Talijanska Republika odgovorila je na prigovore iznesene u obrazloženom mišljenju.

               25

               S obzirom na to da je argumentacija talijanskih vlasti nije uvjerila, Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.

         O tužbi

            Uvodne napomene

               26

               Kao prvo, treba navesti da Komisija u tužbenim zahtjevima zahtijeva od Suda da utvrdi da je Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju „[r]elevantnih odredbi prava Unije koje su se primjenjivale tijekom odnosnih godina, osobito” odredbe iz točke 1. ove presude. Međutim, u uvodnom dijelu ove tužbe i u njezinoj točki 2. Komisija navodi, ne spominjući pritom izraz „osobito”, različite odredbe prava Unije koje su predmet povrede za koju se tuženik tereti. Osim toga, iz te tužbe ne proizlazi da je Komisija u nju namjeravala uključiti druge odredbe prava Unije osim onih koje su izričito navedene u točki 1. ove presude. U tim okolnostima tužbene zahtjeve treba shvatiti na način da se odnose samo na potonje odredbe.

               27

               Kao drugo, treba pojasniti da se tužba zbog povrede obveze koju je Komisija podnijela odnosi na propust Talijanske Republike da poduzme potrebne mjere kako bi postupila u skladu s određenim obvezama koje ima na temelju prava Unije i koje se odnose na sustav dodatne pristojbe na proizvodnju mlijeka ostvarenu iznad nacionalne kvote kojom raspolaže ta država članica. Komisija toj državi članici prigovara da nije uspostavila sustav kojim se jamči da se dodatna pristojba koja se plaća na nacionalnoj razini stvarno potražuje od predmetnih gospodarskih subjekata te da je oni plate ili, ako je ne plate, da je naplate nadležna tijela.

               28

               U tužbenim zahtjevima, međutim, ne spominju se konkretni iznosi generirani neprovođenjem naplate tijekom različitih tržišnih godina u kojima se primjenjuje dodatna pristojba kao ni ukupan iznos koji obuhvaća sva predmetne tržišne godine u kojima se primjenjuje dodatna pristojba.

               29

               Iz toga slijedi da u okviru ove tužbe nije potrebno utvrditi odgovara li ukupan iznos još nenaplaćenih dodatnih pristojbi svoti od 1343 milijuna eura, kao što to proizlazi iz Komisijinih podnesaka, ili svoti od 827,39 milijuna eura, prema navodima Talijanske Republike.

               30

               Ipak, unatoč razlikama u gledištima stranaka u pogledu već naplaćenih iznosa i onih koji su preostali za naplatu, treba utvrditi da na 11. listopada 2014., datum naveden u točki 23. ove presude, dakle više od 18 godina nakon završetka prve tržišne godine u kojoj se primjenjuje dodatna pristojba u Italiji i više od pet godina od posljednje tržišne godine, talijanske vlasti još uvijek nisu naplatile znatne iznose koji se duguju na temelju dodatne pristojbe.

               31

               Ovu tužbu treba razmotriti s obzirom na te okolnosti.

            Meritum

         Argumentacija stranaka

               32

               Komisija tvrdi da na dan 11. listopada 2014. – to jest datum isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju, kojem je pridodan dodatni rok od mjesec dana – Talijanska Republika nije uspostavila učinkovit sustav naplate iznosa koji se duguju na temelju dodatne pristojbe na mlijeko za tržišne godine 1995./1996. do 2008./2009.

               33

               Komisija smatra da je Talijanska Republika povrijedila svoju obvezu da raspodijeli i u potpunosti naplati dodatnu pristojbu, s dužnom pažnjom i žurno, od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalnih referentnih količina. U tom se pogledu, među ostalim, poziva na sudsku praksu proisteklu iz presude od 21. siječnja 1999., Njemačka/Komisija (C‑54/95, EU:C:1999:11, t. 177.), u skladu s kojom je na državama članicama da na temelju opće obveze dužne pažnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a hitno naplate dospjele svote dodatne pristojbe.

               34

               Komisija tako smatra da je okolnost da su iznosi koji se duguju na temelju dodatne pristojbe na mlijeko tako visoki, kao što to proizlazi iz točke 29. ove presude, posljedica nepažnje Talijanske Republike i neučinkovitosti sustava koji je ta država članica uspostavila kako bi osigurala potraživanje i naplatu te pristojbe na svojem državnom području tijekom razdoblja navedenog u tužbi.

               35

               Prema Komisijinu mišljenju, kao prvo, provedba Unijinih propisa iz ovog područja u nacionalnom pravu bila je pretjerano zamršena, što je prouzročilo znatne zastoje u primjeni nacionalnog sustava dodatne pristojbe i velik broj sporova. To je dovelo do otežanja naplate pristojbe, među ostalim, zbog odgode plaćanja koju su neki nacionalni sudovi odobrili kao privremenu mjeru.

               36

               Kao drugo, Talijanska Republika nije se učinkovito koristila upravnim mehanizmima kojima se mogla poslužiti kako bi naplatila svote koje se duguju na temelju dodatne pristojbe, osobito sustavom prijeboja. U Italiji je mogućnost prebijanja svota koje se duguju na temelju pristojbe i iznosa potpora koje se isplaćuju u okviru zajedničke poljoprivredne politike uvedena neučinkovito i zakašnjelo. Nadalje, Komisija smatra da neke zakonske odredbe koje su još na snazi sprečavaju provedbu prijeboja.

               37

               Kao treće, postupci naplate većim su dijelom blokirani od stupanja na snagu nekih izmjena zakona uvedenih tijekom 2003. zbog nepostojanja provedbenih odredbi ili sporazuma između vlasti i predmetnih lokalnih vlasti koji su potrebni da bi se oni nastavili.

               38

               Kao četvrto, Komisija navodi da je – zbog pogrešaka nacionalnih tijela zaduženih za provedbu naplate dodatne pristojbe i mnogobrojnih izmjena postupka naplate – Talijanska Republika i sama priznala da je suočena sa „značajnim zastojem u naplati”. Ta institucija u tom pogledu navodi da se za dospjele iznose pogrešno smatralo da su nenaplativi, što je također umanjilo učinkovitost te naplate.

               39

               U odgovoru na tu tvrdnju Talijanska Republika, s jedne strane, tvrdi da se tužbom zbog povrede obveze koju je Komisija podnijela na temelju članka 258. UFEU‑a u okolnostima ovog slučaja krše načela ne bis in idem, proporcionalnosti i specijalnosti. S druge strane, tvrdi da Komisija nije iznijela dokaze da je Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima u vezi s potraživanjem i naplatom dodatne pristojbe.

         Ocjena Suda

               40

               Treba podsjetiti da se, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 3950/92, dodatna pristojba uspostavljena člankom 1. te uredbe raspodjeljuje među proizvođačima koji su pridonijeli prekoračenju referentnih količina. Takva raspodjela dodatne pristojbe predviđena je i člankom 4. Uredbe br. 1788/2003 kao i člancima 79., 80. i 83. Uredbe br. 1234/2007.

               41

               U skladu s člankom 7. Uredbe br. 536/93, člankom 11. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1392/2001 i člancima 15. i 17. Uredbe br. 595/2004, države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurale da se pristojba, uključujući i dospjele kamate u slučaju nepoštovanja roka za plaćanje, pravilno naplaćuje i raspodjeljuje na proizvođače koji su pridonijeli prekoračenju.

               42

               U tom kontekstu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, na državama članicama je da na temelju opće obveze dužne pažnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, kako je konkretizirana u relevantnim propisima Unije, poduzmu mjere koje imaju za cilj hitno ukloniti nepravilnosti. Naime, po proteku određenog vremena raspodjela i naplata dodatne pristojbe mogu se zakomplicirati ili onemogućiti zbog nekih okolnosti kao što su, među ostalim, prestanak poslovanja ili gubitak računovodstvene dokumentacije (vidjeti u tom smislu presude od 11. listopada 1990., Italija/Komisija, C‑34/89, EU:C:1990:353, t. 12. i od 21. siječnja 1999., Njemačka/Komisija, C‑54/95, EU:C:1999:11, t. 177.).

               43

               Osim toga, na temelju ustaljene sudske prakse Suda o teretu dokazivanja u okviru postupka zbog povrede obveze pokrenutog na temelju članka 258. UFEU‑a, Komisija je obvezna utvrditi postojanje navodne povrede. Stoga ona mora Sudu pružiti elemente koji su mu nužni za provjeru njezina postojanja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2016., Komisija/Portugal, C‑398/14, EU:C:2016:61, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Kada Komisija raspolaže s dovoljno dokaza o nekim okolnostima koje su nastupile na državnom području države članice tuženika, potonja ima obvezu u osnovi i detaljno osporiti ponuđene elemente i zaključke koji iz njih proizlaze (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2016., Komisija/Portugal, C‑398/14, EU:C:2016:61, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Komisija je u ovom slučaju u svojim podnescima podrobno i potanko navela činjenične okolnosti koje su, prema mišljenju te institucije, uzrokovale nepažnju i propuste koji su predmet prigovora što ih iznosi protiv Talijanske Republike. Komisija je, nadalje, a da je ta država članica u tom pogledu nije osporila, navela da se te činjenične okolnosti u većoj mjeri temelje na dokumentaciji koju su dostavile talijanske vlasti u svojoj prepisci te ih uglavnom potvrđuje mišljenje Cortea dei conti (Revizorski sud, Italija) kao i vladina i parlamentarna istražna povjerenstva te države članice.

               46

               S obzirom na okolnost da su se dospjele svote dodatne pristojbe, poput onih navedenih u točki 29. ove presude, mogle nagomilati u tako dugom razdoblju a da ih nadležna tijela nikad nisu uspjela smanjiti na održiv način, ta tijela nisu poduzela potrebne mjere kako bi poštovala obveze koje imaju na temelju odredbi prava Unije koje se navode u tužbenim zahtjevima.

               47

               U tim okolnostima treba smatrati da Komisija raspolaže s dovoljno dokaza o činjenicama na koje se poziva u svojoj tužbi kako bi dokazala da je Talijanska Republika povrijedila obveze koje proizlaze iz tih odredbi. Stoga, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 44. ove presude, treba ispitati iznesena sredstva obrane.

               48

               Talijanska Republika – iako priznajući da postoji obveza na temelju prava Unije da se potražuje i, prema potrebi, naplati dodatna pristojba – prije svega tvrdi da je riječ o obvezi „ulaganja maksimalnih napora”, a ne o obvezi „postizanja konkretnog rezultata”, te da Komisija nije iznijela dokaze da talijanske vlasti nisu poštovale tu obvezu.

               49

               U prilog toj argumentaciji Talijanska Republika poziva se na točku 36. presude od 13. studenoga 2001., Francuska/Komisija (C‑277/98, EU:C:2001:603), u kojoj je Sud presudio da je člankom 19. Uredbe Komisije (EEZ) br. 1546/88 od 3. lipnja 1988. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu dodatne pristojbe iz članka 5.c Uredbe (EZ) br. 804/68 (SL 1988., L 139, str. 12.), u skladu s kojim države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale naplatu dodatne pristojbe, uvedena obveza ulaganja maksimalnih napora, a ne obveza postizanja konkretnog rezultata.

               50

               Smatra da puka činjenica da jedan dio svota dodatne pristojbe na mlijeko nije naplaćen nije dovoljna za zaključak da je povrijeđena obveza.

               51

               Argumentacija Talijanske Republike s tim u vezi polazi od pogrešnog tumačenja Komisijinih tužbenih zahtjeva. Naime, svojim tužbenim zahtjevima Komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je Talijanska Republika povrijedila svoje obveze time što nije, kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, poduzela potrebne mjere kako bi zajamčila da se dodatna pristojba na mlijeko potražuje od predmetnih proizvođača i da je, prema potrebi, naplate nadležna tijela. Stoga predmet te povrede nije činjenica da ta država članica nije naplatila sve svote te pristojbe.

               52

               Stoga se Talijanska Republika ne može izuzeti od optužbe za povredu obveze za koju se tereti tvrdnjom da je poduzela mjere na temelju kojih je naplatila dio dospjelih svota dodatne pristojbe na mlijeko.

               53

               Iako se u velikom dijelu podnesaka Talijanske Republike podrobno opisuje nacionalni pravni okvir o raspodjeli i naplati dodatne pristojbe i njegovim izmjenama, ona ipak ne iznosi konkretne dokaze kojima se mogu osporiti nepravilnosti koje navodi Komisija ili kojima se može dokazati da je Talijanska Republika, u skladu sa svojom obvezom dužne pažnje, pravodobno uspostavila učinkovit sustav koji joj omogućuje naplatu predmetnih iznosa, sukladno uredbama koje navodi Komisija.

               54

               U tim okolnostima kao bespredmetan treba odbiti argument o navodnoj „obvezi ulaganja maksimalnih napora”. Naime, u skladu sa zaključcima iz točaka 45. do 47. ove presude, Talijanska Republika nije poduzela potrebne mjere kako bi zajamčila hitno potraživanje pristojbe od predmetnih proizvođača mlijeka i njezinu djelotvornu naplatu.

               55

               Talijanska Republika nadalje tvrdi da su mnogobrojne izmjene zakonodavnog okvira Unije o dodatnoj pristojbi na mlijeko znatno pridonijele zakonodavnim i upravnim poteškoćama do kojih je došlo na nacionalnoj razini.

               56

               S tim u vezi treba podsjetiti da, čak i ako pretpostavimo da je provedba propisa Unije o pristojbi na mlijeko uzrokovala znatne poteškoće na nacionalnoj razini, država članica ipak se, kao što je to Sud više puta presudio, ne može braniti pozivanjem na odredbe, prakse ili situacije iz svojeg unutarnjeg pravnog poretka kako bi opravdala nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (vidjeti osobito presudu od 2. ožujka 2017., Komisija/Grčka, C‑160/16, neobjavljenu, EU:C:2017:161, t. 13. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Usto, ako je Talijanska Republika smatrala da su propisi Unije o dodatnoj pristojbi na mlijeko zbog svoje naravi bili prepreka za potraživanje i, prema potrebi, hitnu i djelotvornu naplatu te pristojbe, ta je država članica Sudu mogla podnijeti tužbe radi nadzora zakonitosti predmetnih mjera Unije. Međutim, u cjelokupnom spornom razdoblju koje obuhvaća više od dvanaest godina Talijanska Republika nije podnijela nijednu takvu tužbu. Povrh toga, okolnost da je sustav dodatne pristojbe na mlijeko uzrokovao pravne i političke poteškoće na razini Unije te da je taj sustav u konačnici zamijenjen nipošto ne opravdava to da države članice ne poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale njegovu djelotvornost na nacionalnoj razini.

               58

               Nadalje, kad je konkretnije riječ o Odluci 2003/530 – iz koje Talijanska Republika izvlači zaključak da Vijeće Europske unije nije moglo donijeti tu odluku ako je ona povrijedila svoje obveze – dovoljno je istaknuti da je Vijeće tom odlukom samo odobrilo mjere potpora čija je svrha olakšati plaćanje dodatne pristojbe predmetnim proizvođačima mlijeka a da se pritom nije upuštalo u ocjenu situacije koja je vladala na dan donošenja te odluke u Italiji. Osim toga, Vijeće je Odlukom 2003/530 implicitno potvrdilo obvezu države članice da osigura plaćanje dodatne pristojbe od proizvođača mlijeka te je, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 7. te odluke, navelo da se „talijanska vlada [obvezala] strogo primjenjivati dodatnu pristojbu na temelju novog zakona”.

               59

               U tim okolnostima argumentacija Talijanske Republike o poštovanju obveza koje ima u pogledu potraživanja i eventualne naplate dodatne pristojbe na mlijeko ne može dovesti u pitanje Komisijine zaključke.

               60

               Treba ispitati i argumente Talijanske Republike u skladu s kojima se ovom tužbom zbog povrede obveze podnesenom na temelju članka 258. UFEU‑a krše načela ne bis in idem, proporcionalnosti i specijalnosti. Ona tvrdi da – s obzirom na to da je EFSJP‑u već isplatila svote pristojbe koje odgovaraju prekoračenju njezine nacionalne referentne količine u skladu s člancima 3. i 4. Uredbe br. 1788/2003 i zatim člancima 78. i 79. Uredbe br. 1234/2007 – ta bi tužba značila da ona može biti iznova „sankcionirana” zbog povrede istih obveza u vezi s potraživanjem i, prema potrebi, naplatom dodatne pristojbe.

               61

               S tim u vezi treba podsjetiti da se, kao što to proizlazi i iz uvodnih izjava 5. Uredbe br. 1788/2003 i 38. Uredbe br. 1234/2007, odredbama navedenima u prethodnoj točki Talijanskoj Republici propisuju različite obveze koje su se, s jedne strane, odnosile na plaćanje dodatne pristojbe EFSJP‑u koju ta država članica ima na temelju članka 3. Uredbe br. 1788/2003 i članka 78. stavka 2. Uredbe br. 1234/2007. S druge strane, ta je država članica dužna raspodijeliti dodatnu pristojbu na proizvođače mlijeka koji su pridonijeli prekoračenju nacionalnih kvota te je naplatiti u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1788/2003 i člankom 79. Uredbe br. 1234/2007. Tako činjenica da je Talijanska Republika eventualno ispunila prvu od tih obveza ne isključuje mogućnost povrede druge od tih obveza, koja je jedini predmet ovog postupka zbog povrede obveze.

               62

               Takva se ocjena to više nameće jer se argumentom Talijanske Republike u konačnici ne vodi računa o svrsi dodatne pristojbe, to jest obvezati proizvođače mlijeka da poštuju referentne količine koje su im dodijeljene (presuda od 25. ožujka 2004., Cooperativa Lattepiù i dr., C‑231/00, C‑303/00 i C‑451/00, EU:C:2004:178, t. 75.).

               63

               Iz toga slijedi da treba odbiti argumentaciju Talijanske Republike o povredi načela ne bis in idem, proporcionalnosti i specijalnosti.

               64

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba utvrditi da je, time što je propustila osigurati da se dodatna pristojba za proizvodnju koja je ostvarena u Italiji, a koja premašuje nacionalnu kvotu, u razdoblju od prve godine stvarne primjene dodatne pristojbe u Italiji (1995./1996.) do posljednje godine u kojoj je u Italiji utvrđena prekomjerna proizvodnja (2008./2009.),

                        –

                        stvarno potražuje od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju proizvodnje i

                        –

                        pravodobno plati, nakon što se otkupljivače i proizvođače obavijesti o dospjelom iznosu, u slučaju izravne prodaje, ili

                        –

                        u slučaju neplaćanja u predviđenim rokovima, evidentira za naplatu i eventualno prisilno naplati od tih otkupljivača ili proizvođača,

                  Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 1. i 2. Uredbe br. 3950/92, članka 4. Uredbe br. 1788/2003, članaka 79., 80. i 83. Uredbe br. 1234/2007 te, u odnosu na provedbene odredbe Komisije, članka 7. Uredbe br. 536/1993, članka 11. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1392/2001 te, konačno, članaka 15. i 17. Uredbe br. 595/2004.

         Troškovi

               65

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Talijanska Republika snosi troškove i da ista nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Time što je propustila osigurati da se dodatna pristojba za proizvodnju koja je ostvarena u Italiji, a koja premašuje nacionalnu kvotu, u razdoblju od prve godine stvarne primjene dodatne pristojbe u Italiji (1995./1996.) do posljednje godine u kojoj je u Italiji utvrđena prekomjerna proizvodnja (2008./2009.),

                                 –

                                    stvarno potražuje od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju proizvodnje i

                                 –

                                    pravodobno plati, nakon što se otkupljivače i proizvođače obavijesti o dospjelom iznosu, u slučaju izravne prodaje, ili

                                 –

                                    u slučaju neplaćanja u predviđenim rokovima, evidentira za naplatu i eventualno prisilno naplati od tih otkupljivača ili proizvođača,

                           Talijanska Republika povrijedila je obveze koje ima na temelju članaka 1. i 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3950/92 od 28. prosinca 1992. o uvođenju dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, članka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1788/2003 od 29. rujna 2003. o uvođenju pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, članaka 79., 80. i 83. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) te, u odnosu na provedbene odredbe Komisije, članka 7. Uredbe (EEZ) br. 536/93 od 9. ožujka 1993. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, članka 11. stavaka 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 1392/2001 od 9. srpnja 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 3950/92 te, konačno, članaka 15. i 17. Uredbe (EZ) br. 595/2004 od 30. ožujka 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 1788/2003, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1468/2006 od 4. listopada 2006.

                           2.

                           Talijanskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski