Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 6. srpnja 2016.#Mario Mozzetti protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije ALFREDO’S GALLERY alla Scrofa Roma – Raniji nacionalni verbalni žig L’ORIGINALE ALFREDO – Zahtjev za podnošenje dokaza o uporabi – Članak 57. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-97/15.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. travnja 2015.#Subdelegación del Gobierno en Guipuzkoa - Extranjeria protiv Samira Zaizounea.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde –Direktiva 2008/115/EZ – Zajednički standardi i postupci u području vraćanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Članak 6. stavak 1. i članak 8. stavak 1. – Nacionalni propisi koji u slučaju nezakonitog boravka predviđaju određivanje, ovisno o okolnostima, ili novčane kazne ili udaljavanja.#Predmet C-38/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑38/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Španjolska), odlukom od 17. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 27. siječnja 2014., u postupku
            Subdelegación del Gobierno en Guipuzkoa – Extranjería
            protiv
            Samira S. Zaizounea,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. prosinca 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, S. Pardo Quintillán i M. Condou‑Durande, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se, osobito, na tumačenje članka 6. stavka 1. i članka 8. stavka 1. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.)
            2. Zahtjev je upućen u okviru postupka protiv S. S. Zaizounea povodom njegova nezakonitog boravka na španjolskom državnom području.
            Pravni okvir
            Direktiva 2008/115
            3. Uvodne izjave 2. i 4. Direktive 2008/115 glase:
            „(2) Europsko je vijeće u Bruxellesu 4. i 5. studenoga 2004. pozvalo na stvaranje učinkovite politike vraćanja i repatrijacije, koja se temelji na zajedničkim standardima, da se osobe vraćaju na human način uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva.
            […]
            (4) Potrebno je donijeti jasna, pregledna i pravična pravila radi učinkovite politike povratka kao sastavnog dijela dobro vođene migracijske politike.“
            4. Članak 1. Direktive 2008/115, pod naslovom „Predmet“, određuje:
            „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.“
            5. Članak 3. te direktive definira različite pojmove za njezine potrebe. Tako je, u točki 4. tog članka, „odluka o vraćanju“ definirana kao „upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja.“
            6. U točki 5. navedenog članka „udaljavanje“ podrazumijeva „izvršenje obveze vraćanja, posebno fizički prijevoz iz države članice“.
            7. Pod naslovom „Povoljnije odredbe“, članak 4. Direktive 2008/115 određuje u stavcima 2. i 3.:
            „2. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nijednu odredbu koja bi bila povoljnija za državljanina treće zemlje a koja je utvrđena pravnom stečevinom Zajednice u vezi imigracije i azila.“
            „3. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje prava država članica da donose i zadrže odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuju, ako su te odredbe u skladu s Direktivom.“
            8. Prema članku 6. navedene direktive, naslovljenom „Odluka o vraćanju“:
            „1. Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do. 5.
            2. Državljani treće zemlje koji nezakonito borave na državnom području države članice a imaju valjanu dozvolu boravka ili drugo odobrenje koje im omogućuje pravo na boravak koju je izdala druga država članica, moraju bez odgode otići na državno područje te druge države članice. U slučaju da državljanin treće države na kojeg se ovaj zahtjev odnosi ne postupi u skladu s ovom odredbom, te u slučaju kad se njegov odlazak zahtijeva odmah iz razloga javnog poretka ili javne sigurnosti, primjenjuje se stavak 1.
            3. Države članice mogu se suzdržati od izdavanja odluke o vraćanju državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ako konkretnog državljanina treće zemlje preuzme druga država članica prema bilateralnom sporazumu ili dogovorima koji važe na dan stupanja na snagu ove Direktive. U tom slučaju država članica koja je preuzela konkretnog državljanina treće zemlje primjenjuje stavak 1.
            4. Država članica može u svako doba odlučiti izdati neovisnu boravišnu dozvolu ili drugo odobrenje kojim se omogućuje pravo na boravak zbog suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi u njihovom području. U tom se slučaju ne izdaje odluka o vraćanju. Ako je odluka o vraćanju već izdana, ukida se ili se suspendira za vrijeme trajanja boravišne dozvole ili drugog odobrenja koje omogućuje pravo na boravak.
            5. Ako se protiv državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na državnom području države članice provodi postupak produljenja njegove ili njezine boravišne dozvole ili drugog odobrenja koje omogućuje pravo na boravak, ta se država članica suzdržava od izdavanja odluke za vraćanje, do završetka postupka koji je u tijeku, ne dovodeći u pitanje stavak 6.
            […]“
            9. Članak 7. navedene direktive, naslovljen „Dobrovoljni odlazak“, određuje u stavcima 1. i 4.:
            „1. U odluci o vraćanju naznačuje se vrijeme potrebno za dobrovoljni odlazak koje iznosi između sedam i trideset dana, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka 2. i 4. […]
            […]
            4. Ako postoji opasnost od bijega ili ako je zahtjev za zakonit boravak odbijen kao očigledno neutemeljen ili lažan, ili ako konkretna osoba predstavlja opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost, države članice mogu se suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak […]“
            10. Članak 8. ove direktive, naslovljen „Udaljavanje“, određuje u stavku 1.:
            „Države članice poduzimaju potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju, ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak u skladu s člankom 7. stavkom 4. ili ako obveza vraćanja nije izvršena u vremenu za dobrovoljni odlazak, odobren u skladu s člankom 7.“
            Španjolsko pravo
            11. Članak 28. stavak 3. točka (c) Organskog zakona 4/2000 o pravima i slobodama stranaca u Španjolskoj i njihovoj društvenoj integraciji (Ley Orgánica 4/2000, sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social) od 11. siječnja 2000. (BOE br. 10 od 12. siječnja 2000., str. 1139.), u verziji koja proizlazi iz jedinog članka stavka 28. Organskog zakona 2/2009 (Ley Orgánica 2/2009, BOE br. 299 od 12. prosinca 2009.), na snazi od 13. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: Zakon o strancima), određuje:
            „Napuštanje [španjolskog državnog područja] obvezno je u sljedećim situacijama:
            […]
            c) u slučaju upravnog odbijanja zahtjeva koji je podnio stranac za nastavak boravka na španjolskom državnom području ili u nedostatku odobrenja da se nalazi u Španjolskoj.“
            12. U skladu s člankom 51. stavkom 2. Zakona o strancima, povrede predviđene tim zakonom razvrstane su s obzirom na njihovu težinu na „lake“, „teške“ i „iznimno teške“ povrede.
            13. Članak 53. stavak 1. točka (a) Zakona o strancima određuje kao „tešku povredu“: „nezakonito se nalaziti na španjolskom državnom području na temelju toga što odnosna osoba nije dobila produljenje boravka ili boravišnu dozvolu ili su oni istekli prije više od tri mjeseca, s tim da odnosna osoba nije zatražila njihovo obnavljanje u roku koji je određen propisom.“
            14. U skladu s člankom 55. stavkom 1. točkom (b) Zakona o strancima moguća sankcija u slučaju teške povrede jest novčana kazna od 501 do 10.000 eura.
            15. Stavak 3. istog članka određuje da, prilikom izricanja sankcije, nadležno tijelo treba primijeniti načelo proporcionalnosti, uzimajući u obzir stupanj krivnje, prouzročenu štetu, rizik koji proizlazi iz povrede te njegovu važnost.
            16. Sukladno članku 57. Zakona o strancima:
            „1. Kad su počinitelji povrede stranci i predmetno se postupanje može kvalificirati kao ,iznimno teško' ili ,teško' u smislu članka 53. stavka 1. točaka (a), (b), (c), (d) i (f) ovog organskog zakona, moguće je, uzimajući u obzir načelo proporcionalnosti, zamijeniti novčanu kaznu udaljavanjem sa španjolskog državnog područja, nakon odgovarajućeg upravnog postupka i na temelju obrazložene odluke u kojoj su ocijenjene činjenice koje čine povredu.
            […]
            3. Sankcije udaljavanja i novčane kazne ne mogu se ni u kojem slučaju odrediti zajedno.
            […]“
            17. Članak 24. Kraljevskog dekreta 557/2011 od 20. travnja 2011. o odobravanju Uredbe o Organskom zakonu 4/2000 o pravima i slobodama stranaca u Španjolskoj i njihovoj društvenoj integraciji, nakon što je izmijenjen Organskim zakonom 2/2009, propisuje:
            „1. U nedostatku odobrenja boravka u Španjolskoj, osobito zato što uvjeti ulaska ili boravka nisu ili više nisu ispunjeni, ili u slučaju upravnog odbijanja zahtjeva za produljenje boravka, odobrenja boravka ili bilo kojeg drugog dokumenta potrebnog za dugotrajnu prisutnost na španjolskom državnom području, […] upravna odluka donesena u tu svrhu treba upozoriti odnosnu osobu na obvezu napuštanja državnog područja, što ne utječe na mogućnost da se to upozorenje upiše u putovnicu ili sličan dokument, ili u zasebni dokument ako se odnosna osoba nalazi u Španjolskoj na temelju osobnog dokumenta u koji nije moguće unijeti tu napomenu. […]“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            18. S. S. Zaizounea, marokanskog državljanina, 15. srpnja 2011. na španjolskom državnom području zaustavile su snage reda.
            19. Budući da tom prilikom nije mogao pokazati osobne dokumente, S. S. Zaizoune je uhićen i protiv njega je pokrenut postupak udaljavanja sa španjolskog državnog područja.
            20. Taj je postupak 19. listopada 2011. doveo do usvajanja odluke Subdelegaciona del Gobierno u Gipuzkoi (koji predstavlja vladu regije Gipuzkoa) kojom je naloženo njegovo udaljavanje sa španjolskog državnog područja uz zabranu ulaska tijekom pet godina.
            21. Ta se odluka temelji na nezakonitom boravku S. S. Zaizounea u Španjolskoj, u smislu članka 53. stavka 1. točke (a) Zakona o strancima, uz njegov upis u kaznenu evidenciju u toj državi.
            22. Odnosna osoba podnijela je žalbu protiv te odluke pred Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n°2 de Donostia‑San Sebastián (upravni sud br. 2 u San Sebastiánu), koji je poništio navedenu odluku zamijenivši udaljavanje novčanom kaznom.
            23. Subdelegacion del Gobierno u Gipuzkoi uložio je žalbu protiv te presude pred sudom koji je uputio zahtjev. Potonji ističe da nacionalni vrhovni sud tumači predmetne nacionalne odredbe na način da je glavna sankcija za nezakonit boravak državljana trećih zemalja novčana kazna ako ne postoje dodatne otegotne okolnosti koje opravdavaju zamjenu novčane kazne udaljavanjem s nacionalnog državnog područja.
            24. U tim okolnostima Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „S obzirom na načela lojalne suradnje i korisnog učinka direktiva, treba li članak 4. [stavke 2. i 3.] te članak 6. stavak 1. Direktive 2008/115/EZ tumačiti u smislu da im je protivan propis, kao što je sporni nacionalni propis u glavnom postupku i sudska praksa koja ga tumači, koji dopušta sankcioniranje nezakonitog boravka stranca isključivo ekonomskom sankcijom koja je, štoviše, nespojiva sa sankcijom udaljavanja?“
            O prethodnom pitanju
            25. Uvodno treba podsjetiti na to da je – u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU‑a – na Sudu da nacionalnom sucu dâ koristan odgovor koji će mu omogućiti rješavanje predmeta koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Naime, misija je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije kada je to potrebno nacionalnim sudovima radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito naveli u pitanjima koja su uputili Sudu (presuda eco cosmetics i Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 i C‑120/13, EU:C:2014:2144, t. 32. i navedena sudska praksa).
            26. Prema tome, čak i ako se, formalno gledano, postavljena pitanja odnose na tumačenje članka 4. stavaka 2. i 3. kao i članka 6. stavka 1. Direktive 2008/115, takva okolnost ne sprečava Sud da pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za presuđivanje u glavnom predmetu. U tom pogledu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu osobito presudu eco cosmetics i Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 i C‑120/13, EU:C:2014:2144, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            27. U ovom slučaju, valja istaknuti da, kao što je španjolska vlada potvrdila u svojim očitovanjima iznesenima na raspravi, pojam „udaljavanja“ iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku obuhvaća, istodobno, odluku o vraćanju i njezino izvršenje. Stoga je tumačenje članka 8. stavka 1. Direktive 2008/115 o izvršenju odluke o vraćanju također relevantno u okviru glavnog postupka.
            28. Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koris tan odgovor, u tim okolnostima potrebno je preoblikovati postavljeno pitanje tako da se njime u biti želi saznati treba li Uredbu br. 2008/115, osobito njezin članak 6. stavak 1. i članak 8. stavak 1. u vezi s člankom 4. stavcima 2. i 3., tumačiti na način da se protivi propisu države članice, poput onoga u glavnom postupku, koji u slučaju nezakonitog boravka državljana trećih zemalja na području te države predviđa određivanje, ovisno o okolnostima, ili novčane kazne ili udaljavanja, s obzirom na to da te dvije mjere isključuju jedna drugu.
            29. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se nezakonit boravak državljana trećih zemalja na španjolskom državnom području, primjenom predmetnog nacionalnog propisa u glavnom postupku, prema tumačenju nacionalnog vrhovnog suda može sankcionirati isključivo novčanom kaznom koja je nespojiva s udaljavanjem s nacionalnog državnog područja, s obzirom na to da se potonja mjera može primijeniti samo zbog postojanja dodatnih otegotnih okolnosti.
            30. U tom pogledu, treba podsjetiti da je cilj Direktive 2008/115, koji proizlazi iz uvodnih izjava 2. i 3. navedene direktive, stvoriti učinkovitu politiku vraćanja i repatrijacije. Tom direktivom utvrđuju se, u skladu s člankom 1., zajednički standardi i postupci koje svaka država članica treba primjenjivati za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak.
            31. Kao što proizlazi iz točke 35. presude El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268), članak 6. stavak 1. navedene direktive ponajprije određuje obvezu državama članicama izdavanja odluke o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području.
            32. Naime, jednom kada se utvrdi nezakonit boravak, nadležna nacionalna tijela trebaju, sukladno ovom članku i neovisno o iznimkama predviđenima u stavcima 2. do 5. istog članka, donijeti odluku o vraćanju (presuda Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, t. 31.). U tom pogledu, nijedan element spisa koji je podnesen Sudu ne dopušta pretpostaviti da se S. S. Zaizoune nalazi u nekoj od situacija iz ovih stavaka.
            33. Nadalje, potrebno je naglasiti da kada je izdana odluka o vraćanju u pogledu državljanina treće zemlje, ali prethodno navedeni nije poštovao obvezu vraćanja bilo da ju nije izvršio u vremenu za dobrovoljni odlazak ili da nije odobreno vrijeme u tu svrhu, članak 8. stavak 1. Direktive 2008/115 obvezuje države članice, kako bi osigurao učinkovitost postupka vraćanja, da poduzmu sve potrebne mjere za provođenje udaljavanja odnosne osobe, u skladu s člankom 3. točkom 5. te direktive, posebno fizički prijevoz odnosne osobe iz te države članice (vidjeti u tom smislu presudu Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, t. 35.).
            34. Također, treba naglasiti da, kao što proizlazi iz obveze odanosti država članica i zahtjeva za učinkovitost navedenih osobito u uvodnoj izjavi 4. Direktive 2008/115, obveza provođenja postupka udaljavanja navedenog državljanina, nametnuta državama članicama člankom 8. te direktive, pod pretpostavkama iz stavka 1. ovog članka, treba biti izvršena u najkraćem roku (vidjeti presudu Sagor, C‑430/11, EU:C:2012:777, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
            35. Iz toga slijedi da nacionalni propis, kao što je to onaj u glavnom postupku, ne ispunjava zahtjeve jasno određene člankom 6. stavkom 1. i člankom 8. stavkom 1. Direktive 2008/115.
            36. Mogućnost država članica da, u skladu s člankom 4. stavcima 2. i 3. Direktive 2008/115, odstupe od standarda i postupaka utvrđenih tom direktivom ne može dovesti u pitanje taj zaključak.
            37. Dakle, glede odredaba koje su utvrđene pravnom stečevinom Zajednice u vezi s imigracijom i azilom koje bi bile povoljnije za državljanina treće zemlje, obuhvaćenih stavkom 2. tog članka, potrebno je utvrditi da nijedna odredba navedene direktive ni bilo koja odredba akta pravne stečevine Zajednice ne dopušta uspostavljanje mehanizma koji u slučaju nezakonitog boravka državljana trećih zemalja na području države članice predviđa određivanje, ovisno o okolnostima, ili novčane kazne ili udaljavanja, s obzirom na to da te dvije mjere isključuju jedna drugu.
            38. Glede stavka 3. tog članka, treba naglasiti da je mogućnost odstupanja koju sadrži taj članak uvjetovana usklađenošću odredaba koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuje Direktiva 2008/115, a koje su države članice donijele ili zadržale, s tom direktivom. Dakle, uzimajući u obzir cilj koji se želi postići tom direktivom, poput onog navedenog u točki 30. ove presude, kao i obveze država članica koje jasno proizlaze iz članka 6. stavka 1. i članka 8. stavka 1. navedene direktive, takva usklađenost nije osigurana kad nacionalni propis određuje mehanizam poput onog navedenog u prethodnoj točki ove presude.
            39. U tom pogledu, treba podsjetiti da države članice ne trebaju primijeniti propis koji bi mogao dovesti u pitanje ostvarenje ciljeva postavljenih direktivom i tako je lišiti njezinoga korisnog učinka (vidjeti u tom smislu presudu Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            40. Iz toga slijedi da bi nacionalni propis, kao što je onaj u glavnom postupku, mogao spriječiti primjenu zajedničkih standarda i postupaka utvrđenih Direktivom 2008/115 i eventualno odgoditi vraćanje, narušavajući time korisni učinak te direktive (vidjeti u tom smislu presudu C‑329/11, EU:C:2011:807, t. 39).
            41. Uzimajući u obzir sva prethodno navedena razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2008/115, osobito članak 6. stavak 1. i članak 8. stavak 1. u vezi s člankom 4. stavcima 2. i 3., treba tumačiti na način da se protivi propisu države članice, poput onoga u glavnom postupku, koji u slučaju nezakonitog boravka državljana trećih zemalja na području te države predviđa određivanje, ovisno o okolnostima, ili novčane kazne ili udaljavanja, s obzirom na to da te dvije mjere isključuju jedna drugu.
            Troškovi
            42. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Direktivu 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, osobito članak 6. stavak 1. i članak 8. stavak 1. u vezi s člankom 4. stavcima 2. i 3., treba tumačiti na način da se protivi propisu države članice, poput onoga u glavnom postupku, koji u slučaju nezakonitog boravka državljana trećih zemalja na području te države predviđa određivanje, ovisno o okolnostima, ili novčane kazne ili udaljavanja, s obzirom na to da te dvije mjere isključuju jedna drugu.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 25. lipnja 2015. # dm-drogerie markt GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-662/13.


Presuda Suda od 17. veljače 1998. # Lisa Jacqueline Grant protiv South-West Trains Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: Industrial Tribunal, Southampton - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-249/96.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. veljače 2017.#Construlink - Tecnologias de Informação, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije GATEWIT – Raniji figurativni žig Europske unije wit software – Ranija tvrtka društva Wit‑Software, Consultoria e Software para a Internet Móvel, SA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-351/14.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. veljače 2017.#Verwertungsgesellschaft Rundfunk GmbH protiv Hettegger Hotel Edelweiss GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Handelsgericht Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Direktiva 2006/115/EZ – Članak 8. stavak 3. – Isključivo pravo organizacija za radiodifuziju – Priopćavanje javnosti – Mjesta pristupačna javnosti uz plaćanje ulaznice – Priopćavanje emitiranja putem televizijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe.#Predmet C-641/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. veljače 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Direktiva 2006/115/EZ — Članak 8. stavak 3. — Isključivo pravo organizacija za radiodifuziju — Priopćavanje javnosti — Mjesta pristupačna javnosti uz plaćanje ulaznice — Priopćavanje emitiranja putem televizijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe“
      U predmetu C‑641/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija), odlukom od 24. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 2. prosinca 2015., u postupku

         Verwertungsgesellschaft Rundfunk GmbH

      protiv

         Hettegger Hotel Edelweiss GmbH,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Verwertungsgesellschaft Rundfunk GmbH, S. Korn, Rechtsanwalt,

               —

               za Hettegger Hotel Edelweiss GmbH, G. Kucsko, Rechtsanwalt,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, T. Scharf i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 3. Direktive 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva (SL 2006., L 376, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.).

               2

               Zahtjev je upućen o okviru spora između društava Verwertungsgesellschaft Rundfunk GmbH i Hettegger Hotel Edelweiss GmbH u vezi s priopćavanjem, od strane potonjeg, televizijskih i radijskih emitiranja putem televizijskih uređaja postavljenih u sobe njegova hotela.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Međunarodna konvencija za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju, sastavljena u Rimu 26. listopada 1961. (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija), u svojem članku 13., naslovljenom „Minimalna zaštita organizacija za radiodifuziju”, predviđa:
               Organizacije za radiodifuziju uživaju pravo odobriti ili zabraniti:
               […]

                        (d)

                        priopćavanje javnosti njihovih televizijskih emitiranja ako se takvo priopćavanje čini na mjestima dostupnim javnosti uz plaćanje ulaznica; ostavlja se domaćem pravu države u kojoj se zaštita tog prava zahtijeva da odredi uvjete pod kojima je moguće njegovo izvršavanje.”

         Pravo Unije

               4

               Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) određuje:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.”

               5

               Uvodna izjava 7. Direktive 2006/115 određuje:
               „Zakonodavstva država članica trebalo bi uskladiti tako da ona ne budu u suprotnosti s međunarodnim konvencijama na kojima se temelje zakoni o autorskom pravu i srodnim pravima mnogih država članica.”

               6

               Sukladno uvodnoj izjavi 16. te direktive:
               „Države članice trebale bi nositeljima autorskom pravu srodnih prava moći osigurati širu zaštitu od one koja je propisana odredbama ove Direktive o radiodifuzijskom emitiranju i priopćavanju javnosti.”

               7

               U članku 8. navedene direktive određuje se:
               „1.   Države članice moraju umjetnicima izvođačima predvidjeti isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane za bežično radiodifuzijsko emitiranje i priopćavanje javnosti njihovih izvedaba, osim ako je ta izvedba već emitirana ili je učinjena s fiksacije.
               2.   Države članice moraju predvidjeti pravo kojim će se osigurati plaćanje jedinstvene primjerene naknade od strane korisnika, ako se fonogram, izdan u komercijalne svrhe ili umnoženi primjerak takva fonograma koristi za bežično radiodifuzijsko emitiranje ili za bilo kakvo priopćavanje javnosti, te raspodjelu takve naknade između odnosnih umjetnika izvođača i proizvođača fonograma. Države članice mogu, u slučaju nepostojanja sporazuma između umjetnika izvođača i proizvođača fonograma, utvrditi uvjete u vezi s raspodjelom takve naknade.
               3.   Države članice moraju organizacijama za radiodifuziju predvidjeti isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane za bežično reemitiranje njihovih radiodifuzijskih emitiranja kao i za priopćavanje javnosti njihovih radiodifuzijskih emitiranja, ako se takvo priopćavanje obavlja na mjestima pristupačnim javnosti uz plaćanje ulaznice.”

         Austrijsko pravo

               8

               Članak 76.a Urheberrechtsgesetza (Zakon o autorskom pravu, u daljnjem tekstu: UrhG), naslovljen „Radiodifuzijska emitiranja”, kojim se u austrijsko pravo prenosi članak 8. stavak 3. Direktive 2006/115, predviđa:
               „1.   Svatko tko prenosi, putem radiodifuzije ili na sličan način, zvuk ili sliku (organizacija za radiodifuziju u smislu članka 17.) ima, u granicama utvrđenim zakonom, isključivo pravo simultano prenositi emitiranje preko drugog odašiljača te ga koristiti za priopćavanje javnosti u smislu članka 18. stavka 3. na mjestima pristupačnim javnosti uz plaćanje ulaznice […]
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Verwertungsgesellschaft Rundfunk je društvo za kolektivno ostvarenje autorskih prava čiji su korisnici brojne organizacije za radiodifuziju sa sjedištem na državnom području Republike Austrije ili u drugim državama članicama. Ono je ovlašteno upravljati određenim pravima intelektualnog vlasništva koja pripadaju njegovim korisnicima, među ostalim u slučaju priopćavanja javnosti putem radiodifuzije.

               10

               Hetteger Hotel Edelweiss, društvo austrijskog prava, upravlja hotelom Edelweiss u Grossarlu (Austrija), koji ima priključak na kablovsku televiziju putem koje se različiti televizijski i radijski programi, među kojima su i oni koje proizvode i emitiraju korisnici Verwertungsgesellschaft Rundfunka, prenose simultano, bez izmjena i u cjelini, kablovskim putem, na televizijske uređaje postavljene u hotelske sobe.

               11

               Verwertungsgesellschaft Rundfunk zatražio je od Handelsgerichta Wien (Trgovački sud u Beču) da društvu Hettegger Hotel Edelweiss naloži da mu, s jedne strane, dostavi informacije o radijskim i televizijskim programima koje se može primati i o broju odnosnih hotelskih soba te, s druge strane, isplati naknadu štete s kamatama.

               12

               Pred tim sudom tvrdi da je društvo Hettegger Hotel Edelweiss stavljanjem na raspolaganje televizijskih uređaja u sobe svojeg hotela i priopćavanjem televizijskih i radijskih emisija putem tih uređaja obavilo priopćavanje javnosti u smislu članka 76.a UrhG‑a i članka 8. stavka 3. Direktive 2006/115. Prema njegovu mišljenju, cijenu sobe valja smatrati ulaznicom u smislu tih odredaba, jer ponuda televizije u hotelu utječe na tu cijenu. Slijedom toga, smatra da to priopćavanje javnosti emitiranja korisnika koje zastupa treba podlijegati njihovu odobrenju i plaćanju naknade.

               13

               Društvo Hettegger Hotel Edelweiss protivi se tim tvrdnjama i navodi da postojanje priopćavanja javnosti u smislu članka 76.a UrhG‑a pretpostavlja priopćavanje na mjestima pristupačnim javnosti uz plaćanje ulaznice i da taj izraz označava ulaznicu koja se posebno zahtijeva za to priopćavanje. Stoga se cijena koju klijent hotela mora platiti za noćenje ne može, prema njegovu mišljenju, smatrati ulaznicom.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je tumačenje članka 8. stavka 3. Direktive 2006/115 nužno za rješenje glavnog postupka i da to tumačenje nije tako očito da ne bi ostavljalo mjesta bilo kakvoj razumnoj sumnji.

               15

               U tim je okolnostima Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li ispunjena pretpostavka ‚uz plaćanje ulaznice’ iz članka 8. stavka 3. Direktive 2006/115 ako:

                        —

                        su u različitim sobama hotela postavljeni televizijski prijamnici te upravitelj hotela pomoću njih omogućava prijam različitih televizijskih i radijskih emitiranja (‚hotelska televizija’), i ako

                        —

                        upravitelj hotela za korištenje sobe (s ‚hotelskom televizijom’) zahtijeva naknadu po noćenju (‚cijena sobe’), koja uključuje i korištenje televizijskog uređaja i televizijskih i radijskih emitiranja koji se tim uređajem primaju?”

         O prethodnom pitanju

               16

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 8. stavak 3. Direktive 2006/115 tumačiti na način da priopćavanje televizijskih i radijskih emitiranja putem televizijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe predstavlja priopćavanje na mjestu pristupačnom javnosti uz plaćanje ulaznice.

               17

               Valja podsjetiti da je Sud u presudi od 7. prosinca 2006., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 47. i 54.), utvrdio da distribucija signala koju hotel putem televizijskih uređaja omogući svojim klijentima koji su odsjeli u sobama tog hotela, neovisno o tehnici prijenosa korištenog signala, predstavlja čin priopćavanja javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, i da se privatna narav soba takvog hotela ne protivi tomu da priopćavanje djela tim putem predstavlja čin priopćavanja javnosti u smislu te odredbe.

               18

               Glede Direktive 2006/115, čije se tumačenje zahtijeva, Sud je također utvrdio, u presudi od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland) (C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 47.), da upravitelj hotela koji sobe svojih klijenata opremi televizijskim i/ili radijskim uređajima kojima distribuira radiodifuzijski signal predstavlja čin priopćavanja javnosti u smislu članka 8. stavka 2. te direktive.

               19

               Budući da pojmovi korišteni u tim direktivama imaju isto značenje, osim ako zakonodavac Europske unije nije izrazio drugačiju namjeru (vidjeti u tom smislu presude od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 188., i od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 33.), pružanje signala putem televizijskih i radijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe predstavlja također, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 16. svojeg mišljenja, priopćavanje javnosti emitiranja organizacija za radiodifuziju, u smislu članka 8. stavka 3. Direktive 2006/115.

               20

               Međutim, za razliku, posebice, od isključivog prava umjetnika izvođača i prava i proizvođača fonograma predviđenih u stavcima 1. i 2. članka 8. Direktive 2006/115, isključivo pravo organizacija za radiodifuziju predviđeno u stavku 3. tog članka ograničeno je na slučaj priopćavanja javnosti na mjestima pristupačnima javnosti uz plaćanje ulaznice.

               21

               Glede tumačenja pojma „mjesto pristupačno javnosti uz plaćanje ulaznice”, valja napomenuti da iz uvodne izjave 7. Direktive 2006/115 proizlazi da se njome želi uskladiti zakonodavstva država članica, među ostalim, s Rimskom konvencijom. Stoga, iako ta konvencija nije dio pravnog poretka Unije, pojmove koji se nalaze u Direktivi 2006/115 treba tumačiti posebno s obzirom na tu konvenciju, na način da ostanu sukladni s istovrijednim pojmovima sadržanima u navedenoj konvenciji, vodeći računa također o kontekstu u kojem se ti pojmovi nalaze i cilju koji se želi postići relevantnim odredbama Konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 53. do 56.).

               22

               U ovom slučaju, opseg prava priopćavanja javnosti iz članka 8. stavka 3. Direktive 2006/115 istovrijedan je opsegu prava iz članka 13. točke (d) Rimske konvencije, koji ga, u skladu s formulom prikazanom u navedenom članku 8. stavku 3., ograničava na „mjesta pristupačna javnosti uz plaćanje ulaznice” (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., Komisija/Vijeće, C‑114/12, EU:C:2014:2151, t. 94. do 96.). Naime, namjera zakonodavca Unije bila je – kao što potvrđuje i izmijenjeni prijedlog Direktive od 30. travnja 1992. (COM (92) 159 final, str. 12.), na temelju kojega je donesena Direktiva 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim pravima koja su srodna autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva (SL 1992., L 346, str. 61.) [neslužbeni prijevod], koja je stavljena izvan snage i kodificirana Direktivom 2006/115 – u velikoj mjeri slijediti odredbe Rimske konvencije uspostavom ujednačene minimalne zaštite u Uniji i, oblikovanjem članka 6.a stavka 3. predložene direktive u skladu s člankom 13. točkom (d) Rimske konvencije, predvidjeti isključivo pravo priopćavanja javnosti televizijskih emitiranja pod uvjetima navedenim u toj konvenciji.

               23

               Glede uvjeta plaćanja ulaznice iz članka 13. točke (d) Rimske konvencije, valja navesti da, u skladu s vodičem kroz Rimsku konvenciju i Konvencije o fonogramima Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO), dokumentom koji je izradio WIPO i koji, bez obvezujućeg pravnog učinka, daje objašnjenja o podrijetlu, cilju, naravi i opsegu odredaba te konvencije, čije se točke 13.5. i 13.6. nadovezuju na taj članak, taj uvjet pretpostavlja plaćanje koje se posebno zahtijeva za priopćavanje javnosti televizijskog emitiranja i da se stoga plaćanje obroka ili pića u restoranu ili baru u kojem se prenose televizijska emitiranja ne smatra plaćanjem ulaznice u smislu te odredbe.

               24

               Valja utvrditi da, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 26. do 30. svojeg mišljenja, cijena hotelske sobe nije, kao i cijena ugostiteljske usluge, ulaznica koja se posebno zahtijeva za priopćavanje javnosti televizijskog ili radijskog emitiranja, nego predstavlja prije svega naknadu za smještaj, kojem se dodaju, u skladu s kategorijom hotela, određene dodatne usluge, kao što je priopćavanje televizijskog ili radijskog emitiranja putem prijamnika kojima su opremljene sobe, a koji su uobičajeno bez izuzetka uključeni u cijenu noćenja.

               25

               Stoga, iako prijenos signala putem televizijskih i radijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe predstavlja pružanje dodatne usluge koja utječe na standard hotela, a time i na cijenu sobe, kao što je naveo Sud u svojim presudama od 7. prosinca 2006., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 44.), i od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland) (C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 44.), u okviru ispitivanja postoji li čin priopćavanja javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 i članka 8. stavka 2. Direktive 2006/115 ne može se smatrati da se ta dodatna usluga nudi na mjestu pristupačnom javnosti uz plaćanje ulaznice u smislu članka 8. stavka 3. potonje direktive.

               26

               Slijedom toga, priopćavanje javnosti televizijskih i radijskih emitiranja putem televizijskih i radijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe ne ulazi u područje primjene isključivog prava organizacija za radiodifuziju iz članka 8. stavka 3. Direktive 2006/115.

               27

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 8. stavak 3. Direktive 2006/115 treba tumačiti na način da priopćavanje televizijskih i radijskih emitiranja putem televizijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe ne predstavlja priopćavanje na mjestu pristupačnom javnosti uz plaćanje ulaznice.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 8. stavak 3. Direktive 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da priopćavanje televizijskih i radijskih emitiranja putem televizijskih uređaja postavljenih u hotelske sobe ne predstavlja priopćavanje na mjestu pristupačnom javnosti uz plaćanje ulaznice.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 9. srpnja 2014. # Moonich Produktkonzepte & Realisierung GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-184/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2010.#Bianca Purrucker protiv Guillermo Vallés Pérez.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Predmet C-256/09.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. veljače 2014.#H. Gautzsch Großhandel GmbH & Co. KG protiv Münchener Boulevard Möbel Joseph Duna GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Dizajni Zajednice – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članak 7. stavak 1., članak 11. stavak 2., članak 19. stavak 2., članak 88., članak 89. stavak 1. točke (a) i (d) – Neregistrirani dizajn Zajednice – Zaštita – Učiniti dostupnim javnosti – Novost – Postupak zbog povrede prava – Teret dokazivanja – Zastara – Prekluzija – Primjenjivo pravo.#Predmet C‑479/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Dizajni Zajednice — Uredba (EZ) br. 6/2002 — Članak 7. stavak 1., članak 11. stavak 2., članak 19. stavak 2., članak 88., članak 89. stavak 1. točke (a) i (d) — Neregistrirani dizajn Zajednice — Zaštita — Učiniti dostupnim javnosti — Novost — Postupak zbog povrede prava — Teret dokazivanja — Zastara — Prekluzija — Primjenjivo pravo“
      U predmetu C‑479/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 16. kolovoza 2012., koju je Sud zaprimio 25. listopada 2012., u postupku

         H. Gautzsch Großhandel GmbH & Co. KG

      protiv

         Münchener Boulevard Möbel Joseph Duna GmbH,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Münchener Boulevard Möbel Joseph Duna GmbH, A. Rinkler, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i F. Bulst, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1., članka 11. stavka 2., članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točaka (a) i (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002, L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između H. Gautzsch Großhandel GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Gautzsch Großhandel) i Münchener Boulevard Möbel Joseph Duna GmbH (u daljnjem tekstu: MBM Joseph Duna) u vezi s postupkom zbog povrede prava neregistriranog dizajna Zajednice koji je pokrenuo MBM Joseph Duna protiv Gautzsch Großhandela.

         Pravni okvir

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 1. Uredbe br. 6/2002:
               „Jedinstveni sustav za stjecanje dizajna Zajednice kojem je dana jedinstvena zaštita s jednakim učinkom na čitavom području Zajednice pridonio bi ostvarivanju ciljeva Zajednice utvrđenih Ugovorom.“

               4

               Uvodne izjave 21. i 22. te uredbe navode:

                        „(21)

                        Isključiva priroda prava priznatih registriranim dizajnom Zajednice u skladu je s većom pravnom sigurnošću koju on pruža. Međutim, primjereno je da neregistrirani dizajn Zajednice predstavlja samo pravo sprečavanja kopiranja. Zaštita se stoga ne može proširiti na proizvode koji su rezultat dizajna koje je neovisno osmislio drugi dizajner. Ovo se pravo također mora proširiti na trgovinu proizvodima u kojima je sadržan dizajn kojim se vrši povreda.

                        (22)

                        Provedba ovih prava prepušta se nacionalnim zakonima. Stoga je neophodno osigurati neke osnovne jedinstvene sankcije u svim državama članicama. One moraju omogućiti zaustavljanje povrede prava bez obzira pod kojom je nadležnošću zatražena zaštita.“

               5

               Uvodna izjava 31. navedene uredbe utvrđuje kako slijedi:
               „Ovom se Uredbom ne isključuje primjena zakona o industrijskom vlasništvu ili ostalih odgovarajućih zakona država članica kao što su i zakoni koji se odnose na zaštitu dizajna stečenog registracijom ili oni koji se odnose na neregistrirani dizajn, žigove, patente i korisne modele, nepošteno tržišno natjecanje ili građansku odgovornost, na dizajne zaštićene dizajnom Zajednice.“

               6

               U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. točkom (a) Uredbe br. 6/2002, dizajn koji zadovoljava uvjete sadržane u toj uredbi štiti se „neregistriranim dizajnom Zajednice” ako je učinjen dostupnim javnosti na način predviđen tom uredbom.

               7

               Članak 4. Uredbe br. 6/2002, pod naslovom „Uvjeti za zaštitu“, u stavku 1. utvrđuje da se dizajn štiti dizajnom Zajednice u onoj mjeri u kojoj je nov i u kojoj ima individualni karakter.

               8

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. te uredbe, pod naslovom „Novost“:
               „Dizajn se smatra novim ako ni jedan istovjetni dizajn nije bio učinjen dostupnim javnosti:

                        (a)

                        kod neregistriranog dizajna Zajednice, prije datuma na koji je dizajn za koji je zatražena zaštita prvi put bio učinjen dostupnim javnosti;

                  [...]“

               9

               Članak 6. stavak 1. navedene uredbe, pod naslovom „Individualni karakter“, propisuje:
               „Smatra se da dizajn ima individualan karakter ako se ukupni dojam koji ostavlja na upućenog korisnika razlikuje od ukupnog dojma koji na takva korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnosti:

                        (a)

                        kod neregistriranog dizajna Zajednice, prije datuma na koji je dizajn za koji je zatražena zaštita prvi put bio učinjen dostupnim javnosti;

                  [...]“

               10

               Članak 7. iste uredbe, pod naslovom „Otkrivanje“, u stavku 1. utvrđuje:
               „U smislu primjene članaka 5. i 6. smatra se da je dizajn bio učinjen dostupnim javnosti ako je objavljen slijedom registracije ili na drugi način, ili izložen, upotrijebljen u trgovini ili drukčije otkriven prije datuma navedenog u članku 5. stavku 1. točki (a), i članku 6. stavku 1. točki (a), ili u članku 5. stavku 1. točki (b) i članku 6. stavku 1. točki (b) ovisno o situaciji, osim ako ti događaji poslovnim krugovima specijaliziranim u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Zajednice, iz opravdanih razloga nisu mogli biti poznati u redovitom poslovanju. Međutim, ne smatra se da je dizajn učinjen dostupnim javnosti samo zbog toga što je otkriven trećoj osobi pod izričitim ili prešutnim uvjetima tajnosti.“

               11

               Članak 11. Uredbe br. 6/2002, pod naslovom „Početak i trajanje zaštite neregistriranog dizajna Zajednice“, propisuje:
               „1.   Dizajn koji zadovoljava uvjete navedene u odjeljku 1. štiti se neregistriranim dizajnom Zajednice za vrijeme od tri godine od datuma na koji je dizajn prvi put bio učinjen dostupnim javnosti u Zajednici.
               2.   U smislu stavka 1., smatra se da je dizajn unutar Zajednice učinjen dostupnim javnosti ako je objavljen, izložen, korišten u trgovini ili drukčije otkriven na takav način da su ovi događaji u redovitom poslovanju objektivno mogli biti poznati poslovnim krugovima specijaliziranim u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Zajednice. Međutim, ne smatra se da je dizajn učinjen dostupnim javnosti samo zbog toga što je otkriven trećoj osobi pod izričitim ili prešutnim uvjetima tajnosti.“

               12

               Članak 19. ove uredbe, pod naslovom „Prava priznata dizajnom Zajednice“, u stavcima 1. i 2. utvrđuje:
               „1.   Registrirani dizajn Zajednice svome nositelju daje isključivo pravo korištenja i sprečavanja bilo koje treće strane da se tim dizajnom koristi bez njegova odobrenja. Spomenuto korištenje posebno obuhvaća izrađivanje, nuđenje, stavljanje u promet, uvoz, izvoz ili korištenje proizvoda u kojem je dizajn sadržan ili na koji je primijenjen, ili skladištenje takvog proizvoda u navedene svrhe.
               2.   Međutim, neregistrirani dizajn Zajednice svome nositelju daje pravo sprečavanja radnji navedenih u stavku 1. samo ako sporno korištenje proizlazi iz kopiranja zaštićenog dizajna.
               Ne smatra se da sporno korištenje proizlazi iz kopiranja zaštićenog dizajna ako je ono rezultat samostalnog stvaralačkog rada dizajnera za kojeg se opravdano može pretpostaviti da nije upoznat sa dizajnom koji je nositelj učinio dostupnim javnosti.“

               13

               Na temelju članka 88. navedene uredbe, pod naslovom „Primjenjivo pravo“:
               „1.   Sudovi za dizajn Zajednice primjenjuju odredbe ove Uredbe.
               2.   U svim pitanjima koja nisu obuhvaćena ovom Uredbom, sud za dizajn Zajednice primjenjuje svoje nacionalno pravo, uključujući i svoje međunarodno privatno pravo.
               3.   Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, sud za dizajn Zajednice primjenjuje pravila postupka koja uređuju istu vrstu postupaka u vezi s pravom nacionalnog dizajna u državi članici u kojoj se sud nalazi.“

               14

               Članak 89. stavak 1. iste uredbe, pod naslovom „Kazne u postupcima zbog povreda“, utvrđuje:
               „Ako u tužbi zbog povrede ili opasnosti od povrede sud za dizajn Zajednice ustanovi da je tuženik povrijedio ili je namjeravao povrijediti dizajn Zajednice, osim ako postoje posebni razlozi da to ne učini, određuje sljedeće mjere:

                        (a)

                        narediti tuženiku zabranu daljnjeg obavljanja radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio dizajn Zajednice;

                        (b)

                        narediti oduzimanje proizvoda kojima se vrši povreda;

                        (c)

                        narediti oduzimanje materijala i dijelova koji su većinom korišteni pri proizvodnji robe kojom se vrši povreda, ako je njezin vlasnik znao za namjeravani cilj takve upotrebe ili ako je takav cilj bio očit s obzirom na okolnosti;

                        (d)

                        narediti bilo koju drugu odgovarajuću kaznu primjerenu okolnostima, a koja je propisana pravom države članice u kojoj je povreda ili prijetnja povredom izvršena, uključujući i njezino međunarodno privatno pravo.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da stranke iz glavnog postupka prodaju vrtni namještaj. Jedan od mnogobrojnih proizvoda koje prodaje MBM Joseph Duna jest i vrtni paviljon s baldahinom koji se prodaje u Njemačkoj, a dizajn mu je osmislio njegov upravitelj u jesen 2004. Tijekom 2006. godine Gautzsch Großhandel sa svoje je strane počeo prodavati vrtni paviljon pod nazivom „Athen“ koji izrađuje poduzeće Zhengte sa sjedištem u Kini.

               16

               Tražeći zaštitu svog dizajna koja se daje neregistriranim dizajnima Zajednice, MBM Joseph Duna pokrenuo je pred Landgerichtom Düsseldorf (regionalni sud u Düsseldorfu) (Njemačka) postupak zbog povrede prava protiv Gautzsch Großhandela kako bi to društvo prestalo koristiti navedeni paviljon, vratilo radi uništenja proizvode kojima se vrši povreda, a koji se nalaze u njegovom posjedu ili vlasništvu, obavijestilo o podacima u vezi sa svojim aktivnostima te bilo osuđeno na naknadu štete proizišle iz tih aktivnosti.

               17

               U prilog svojim zahtjevima MBM Joseph Duna posebice je tvrdio da je paviljon „Athen“predstavljao kopiju dizajna čiji je on nositelj, a koji se u travnju i svibnju 2005. nalazio u njegovim „katalozima novosti – MBM“ koji su distribuirani glavnim sektorskim trgovcima za prodaju namještaja i vrtnog namještaja kao i njemačkim udruženjima za kupnju namještaja.

               18

               Gautzsch Großhandel usprotivio se tim zahtjevima tvrdeći da je paviljon „Athen“ dizajniralo poduzeće Zhengte početkom 2005. godine na samostalan način, bez saznanja o dizajnu MBM‑a Joseph Duna. Naveo je da je taj paviljon predstavljen europskim klijentima u ožujku 2005. u izložbenim prostorima tog poduzeća u Kini i da je jedan model u lipnju iste godine poslan društvu Kosmos, sa sjedištem u Belgiji. Navodeći da je MBM Joseph Duna od rujna 2005. imao saznanja o postojanju tog dizajna i da je znao da je on u prodaji od kolovoza 2006., Gautzsch Großhandel u obrani se pozvao na zastaru i prekluziju.

               19

               Sud prvog stupnja utvrdio je da, s obzirom na istek roka trogodišnje zaštite neregistriranih dizajna Zajednice, nije bilo potrebno odlučivati o prvim dvama tužbenim zahtjevima, usmjerenima na prestanak korištenja paviljona „Athen“ i na vraćanje proizvoda kojima se vrši povreda. Odlučujući o ostalim tužbenim zahtjevima, sud je osudio Gautzsch Großhandel na dostavljanje podataka o njegovim aktivnostima i dosudio mu obvezu novčane naknade štete nastale iz tih aktivnosti.

               20

               Žalbeni sud odbio je Gautzsch Großhandelovu žalbu na tu presudu smatrajući da su prva dva tužbena zahtjeva, s obzirom na članak 19. stavak 2. i članak 89. stavak 1. točke (a) i (d) Uredbe br. 6/2002 kao i na njemački zakon o pravnoj zaštiti dizajna, od početka bila utemeljena i da je MBM Joseph Duna zaista imao pravo dobiti tražene podatke kao i naknadu svoje štete.

               21

               U okviru revizijske žalbe Gautzsch Großhandela pred sudom koji je uputio zahtjev, potonji se, s obzirom na činjenice spora u glavnom postupku, pita o dosegu pojma „otkrivanja“, sadržanog osobito u članku 7. stavku 1. i članku 11. stavku 2. Uredbe br. 6/2002, a kako bi utvrdio je li neregistrirani dizajn čija se zaštita traži bio učinjen dostupnim javnosti u smislu te uredbe i je li dizajn koji mu je suprotstavljen to bio ranije.

               22

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li dokaz o povredi neregistriranog dizajna kao i zastara i prekluzija koje se mogu istaknuti u obrani protiv tužbe zbog povrede uređeni pravom Unije ili nacionalnim pravom. On se pita, nadalje, je li pravo primjenjivo na zahtjeve za uništenje proizvoda kojima se vrši povreda u cijeloj Europskoj uniji, na dobivanje podataka o aktivnostima činitelja povrede i na naknadu štete nastale zbog tih aktivnosti njegovo nacionalno pravo ili pravo države članice u kojoj su počinjene povrede.

               23

               U tim je uvjetima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 11. stavak 2. Uredbe [br. 6/2002] shvatiti na način da je dizajn mogao u redovitom poslovanju objektivno biti poznat poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, ako su prikazi navedenog dizajna bili distribuirani trgovcima?

                        2.

                        Treba li članak 7. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe [br. 6/2002] shvatiti na način da, iako je otkriven trećoj osobi bez izričitih ili prešutnih uvjeta tajnosti, dizajn nije mogao u redovitom poslovanju objektivno biti poznat u poslovnim krugovima specijaliziranima u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, ako:

                                 a)

                                 je bio otkriven samo jednom poduzeću u sektoru, ili ako

                                 b)

                                 je bio izložen u izložbenim prostorima poduzeća smještenog u Kini, izvan uobičajenog prostora promatranja tržišta?

                        3.

                                 a)

                                 Treba li članak 19. stavak 2. Uredbe [br. 6/2002] shvatiti na način da teret dokazivanja da je sporno korištenje proizišlo iz kopiranja zaštićenog dizajna leži na nositelju neregistriranog dizajna?

                                 b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje točku (a):
                                 Je li teret dokazivanja obrnut ili je nositelju neregistriranog dizajna barem ublažen teret dokazivanja u slučaju kad postoje bitne podudarnosti između dizajna i spornog korištenja?

                        4.

                                 a)

                                 Podliježe li zastari pravo zabrane zbog povrede neregistriranog dizajna Zajednice, propisano u članku 19. stavku 2. kao i članku 89. stavku 1. točki (a) Uredbe [br. 6/2002]?

                                 b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje točku (a):
                                 Proizlazi li zastara iz prava Unije i, ako proizlazi, iz koje odredbe?

                        5.

                                 a)

                                 Podliježe li prekluziji pravo zabrane zbog povrede neregistriranog dizajna Zajednice, propisano u članku 19. stavku 2. kao i članku 89. stavku 1. točki (a) Uredbe [br. 6/2002]?

                                 b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na peto pitanje točku (a):
                                 Proizlazi li prekluzija iz prava Unije i, ako proizlazi, iz koje odredbe?

                        6.

                        Treba li članak 89. stavak 1. točku (d) Uredbe [br. 6/2002] shvatiti na način da zahtjeve za uništenje, informacije i odštetu u cijeloj Uniji, koji su istaknuti zbog povrede neregistriranog dizajna Zajednice, uređuje pravo država članica u kojima su počinjene povrede?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je žalbeni sud smatrao kako je dizajn vrtnog paviljona MBM‑a Joseph Duna, o kojem je riječ u glavnom postupku, prvi put učinjen dostupnim javnosti u travnju i svibnju 2005., tijekom distribucije „katalogâ novosti – MBM“, koji je sadržavao prikaze tog dizajna, u 300 do 500 primjeraka prodavačima i trgovcima kao i dvjema njemačkim grupacijama za kupnju namještaja.

               25

               S obzirom na te činjenice, sud koji je uputio zahtjev pita se je li slanje trgovcima prikazâ tog dizajna dostatno kako bi se smatralo da je on mogao u redovitom poslovanju biti poznat poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, u smislu članka 11. stavka 2. Uredbe br. 6/2002. On u tom pogledu navodi da neki smatraju kako specijalizirani poslovni krugovi uključuju samo osobe koje su u okviru odnosnog sektora zadužene za osmišljavanje dizajna i razvoj ili izradu proizvodâ u skladu s tim dizajnom. S tog gledišta, dakle, specijalizirane poslovne krugove ne bi činili trgovci općenito, već samo oni koji imaju konceptualan utjecaj na dizajn proizvoda koji prodaju.

               26

               Međutim, valja navesti da takvo tumačenje pojma „specijaliziranih poslovnih krugova“ ne proizlazi iz teksta članka 11. stavka 2. Uredbe br. 6/2002.

               27

               Naime, kako naglašavaju Komisija u svojem očitovanju podnesenom Sudu i nezavisni odvjetnik u točkama 34. et seq svojeg mišljenja, članak 11. stavak 2. ove uredbe ne ograničava narav aktivnosti fizičkih ili pravnih osoba koje se mogu smatrati dijelom poslovnih krugova specijaliziranih u odnosnom sektoru. Naime, iz formulacije te odredbe, a osobito iz činjenice da je korištenje u trgovini predviđeno kao oblik činjenja dostupnim javnosti neregistriranih dizajna kao i toga da se nalaže uzimanje u obzir „redovitog poslovanja“ radi procjene jesu li činjenice konstitutivne za otkrivanje mogle objektivno biti poznate specijaliziranim poslovnim krugovima, zaključuje se da trgovci koji nisu sudjelovali u osmišljavanju predmetnog proizvoda u načelu ne bi mogli biti isključeni iz kruga osoba koje se može smatrati dijelom navedenih specijaliziranih poslovnih krugova.

               28

               Takvo isključenje dovelo bi, štoviše, do ograničenja zaštite neregistriranih dizajna Zajednice, što nema nikakvu podlogu u drugim odredbama i uvodnim izjavama Uredbe br. 6/2002.

               29

               Pitanje je li distribucija neregistriranog dizajna trgovcima u odnosnom sektoru, a koji posluju u Uniji, dostatna kako bi se smatralo da je taj dizajn mogao u redovitom poslovanju objektivno biti poznat poslovnim krugovima specijaliziranima u navedenom sektoru činjenično je pitanje, a odgovor na njega ovisi o tome kako sud za dizajn Zajednice procijeni okolnosti svojstvene svakom predmetu.

               30

               Stoga na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 11. stavak 2. Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da se može smatrati da je neregistrirani dizajn mogao u redovitom poslovanju objektivno biti poznat poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, ako su prikazi navedenog dizajna bili distribuirani trgovcima koji posluju u tom sektoru, a to procjenjuje sud za dizajn Zajednice s obzirom na okolnosti predmeta u kojem postupa.

         Drugo pitanje

               31

               Sud koji je uputio zahtjev izlaže da je žalbeni sud priznao da je dizajn MBM‑a Joseph Duna, o kojemu je riječ u glavnom postupku, nov u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 6/2002, smatrajući da poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru u redovitom poslovanju nije mogao biti poznat dizajn „Athen“ predstavljen tijekom 2005. godine u izložbenim prostorima poduzeća Zhengte u Kini i društvu Kosmos u Belgiji.

               32

               S obzirom na ta razmatranja, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li članak 7. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe br. 6/2002 tumačiti na način da dizajn, iako je bio učinjen dostupnim trećoj osobi bez izričitog ili prešutnog uvjeta tajnosti, može u redovitom poslovanju iz opravdanih razloga biti nepoznat u poslovnim krugovima specijaliziranima u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, ako je bio otkriven samo jednom poduzeću u navedenom sektoru ili ako je bio izložen samo u izložbenim prostorima poduzeća smještenog izvan „uobičajenog prostora promatranja tržišta“.

               33

               U tom pogledu valja primijetiti da iz izričaja članka 7. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 6/2002 proizlazi da nije potrebno da su se konstitutivne činjenice otkrivanja dogodile na području Unije kako bi se smatralo da je dizajn učinjen dostupnim javnosti u cilju primjene članaka 5. i 6. te uredbe.

               34

               Međutim, prema istom članku, ne može se smatrati da je dizajn otkriven ako konstitutivne činjenice otkrivanja u redovitom poslovanju iz opravdanih razloga nisu mogle biti poznate poslovnim krugovima specijaliziranima u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Unije. Pitanje jesu li osobe koje čine dio tih poslovnih krugova mogle s opravdanim razlozima imati saznanja o događajima koji su se odvili izvan područja Unije činjenično je pitanje, a odgovor na njega ovisi o tome kako sud za dizajn Zajednice procijeni okolnosti svojstvene svakom predmetu.

               35

               Isto vrijedi i za pitanje je li otkrivanje dizajna jednom poduzeću u dotičnom sektoru na području Unije dostatno kako bi se smatralo da su poslovni krugovi specijalizirani u navedenom sektoru u redovitom poslovanju mogli s opravdanim razlozima o tome imati saznanja. Naime, ne može se isključiti da bi u određenim okolnostima takvo otkrivanje bilo dovoljno.

               36

               S obzirom na ta razmatranja, na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da se može smatrati da neregistrirani dizajn, iako je bio učinjen dostupnim trećoj osobi bez izričitog ili prešutnog uvjeta tajnosti, nije mogao u redovitom poslovanju iz opravdanih razloga biti poznat u poslovnim krugovima specijaliziranima u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, ako je bio otkriven samo jednom poduzeću u navedenom sektoru ili ako je bio izložen samo u izložbenim prostorima poduzeća smještenog izvan područja Unije, a to procjenjuje sud za dizajn Zajednice s obzirom na okolnosti predmeta u kojem postupa.

         Treće pitanje

               37

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je žalbeni sud presudio da dizajn Gautzsch Großhandela ne predstavlja samostalno djelo stvaranja, već kopiranje dizajna MBM‑a Joseph Duna, smatrajući da je u tom pogledu potonji uživao ublažavanje tereta dokazivanja uzimajući u obzir „objektivno utvrđenu bitnu podudarnost“ između tih dvaju dizajna.

               38

               S obzirom na te elemente, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li članak 19. stavak 2. Uredbe br. 6/2002 tumačiti na način da je na nositelju neregistriranog dizajna Zajednice utvrđivanje da je sporno korištenje proizišlo iz kopiranja tog dizajna i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li teret dokazivanja obrnut ili olakšan kad postoje „bitne podudarnosti“ između tog dizajna i onog čije je korištenje sporno.

               39

               U tom pogledu valja navesti da članak 19. Uredbe br. 6/2002, koji se, kao što to upućuje njegov naslov, odnosi na prava priznata dizajnom Zajednice, ne sadrži izričita pravila u vezi s teretom dokazivanja.

               40

               Međutim, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točkama 67. do 74. svog mišljenja pozivajući se na pravo žiga, ako je nacionalnim pravom država članica uređeno pitanje tereta utvrđivanja proizlazi li sporno korištenje iz kopiranja zaštićenog dizajna, iz toga bi za nositelje dizajna Zajednice mogla uslijediti različita zaštita s obzirom na odnosni zakon, na način da ne bi bio ostvaren cilj jedinstvene zaštite s jednakim učinkom na cijelom području Unije, što osobito proizlazi iz uvodne izjave 1. Uredbe br. 6/2002 (vidjeti analogijom presudu od 18. listopada 2005., Class International, C-405/03, Zb., str. I-8735., t. 73.).

               41

               S obzirom na taj cilj kao i na strukturu i logiku članka 19. stavka 2. Uredbe br. 6/2002, valja smatrati da, ako se nositelj zaštićenog dizajna pouzdaje u pravo navedeno u prvom podstavku te odredbe, teret utvrđivanja da sporno korištenje proizlazi iz kopiranja tog dizajna leži na tom nositelju, dok je u okviru drugog podstavka iste odredbe na suprotnoj strani utvrđivanje da je sporno korištenje rezultat samostalnog stvaralačkog rada.

               42

               Što se tiče ostalog, Uredba br. 6/2002 ne utvrđuje pravila tereta dokazivanja pa iz njezinog članka 88. proizlazi da se ti modaliteti utvrđuju pravom država članica. Međutim, prema sudskoj praksi, one moraju na temelju načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti osigurati da ti modaliteti nisu nepovoljniji od onih primjenjivih na slične sporove unutarnje naravi i da u praksi pojedincima ne čine nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 24. travnja 2008., Arcor, C-55/06, Zb., str. I-2931., t. 191.).

               43

               Nadalje, kao što je navela Komisija, ako sud za dizajn Zajednice utvrdi da stavljanje traženog tereta dokazivanja na nositelja zaštićenog dizajna može učiniti nemogućim ili pretjerano otežanim njegovu primjenu, sud je obvezan, kako bi osigurao poštovanje načela djelotvornosti, koristiti sva procesna sredstva koja mu nacionalno pravo stavlja na raspolaganje kako bi ublažio tu teškoću (vidjeti analogijom presude od 7. rujna 2006., Laboratoires Boiron, C-526/04, Zb., str. I-7529., t. 55. i od 28. siječnja 2010., Direct Parcel Distribution Belgium, C-264/08, Zb., str. I-731., t. 35.). On, dakle, može, ako je primjenjivo, primijeniti pravila unutarnjeg prava koja predviđaju prilagodbu ili ublažavanje tereta dokazivanja.

               44

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da je na nositelju zaštićenog dizajna utvrđivanje da je sporno korištenje proizišlo iz kopiranja tog dizajna. Međutim, ako sud za dizajn Zajednice utvrdi da stavljanje tog tereta na navedenog nositelja može učiniti nemogućim ili pretjerano otežanim teret dokazivanja, sud je obvezan, kako bi osigurao poštovanje načela djelotvornosti, koristiti sva procesna sredstva koja mu nacionalno pravo stavlja na raspolaganje kako bi ublažio tu teškoću, uključujući, ako je primjenjivo, pravila unutarnjeg prava koja predviđaju prilagodbu ili ublažavanje tereta dokazivanja.

         Četvrto i peto pitanje

               45

               Sud koji je uputio zahtjev navodi, kao prvo, da je žalbeni sud utvrdio da na dan podnošenja tužbe nije zastarjelo pravo zabrane, na temelju članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 6/2002, radnji kojima se vrši povreda. On se u pogledu te tvrdnje pita je li to pravo podvrgnuto zastari i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li to uređeno pravom Unije. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu primjećuje da Uredba br. 6/2002 ne sadrži posebne odredbe o tom pitanju, ali da njezin članak 89. stavak 1. propisuje da sud za dizajn Zajednice dosuđuje sankciju u slučaju povrede, „osim ako postoje posebni razlozi da to ne učini“.

               46

               Navodeći, kao drugo, da je žalbeni sud odbio prigovor prekluzije Gautzsch Großhandela, sud koji je uputio zahtjev također se pita može li i, ako može, pod kojim uvjetima, postupak zbog povrede na temelju članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 6/2002 biti pogođen prekluzijom. Prema njegovom mišljenju, treba utvrditi ulaze li okolnosti koje potiču Gautzsch Großhandel na prigovor prekluzije u kategoriju „posebnih razloga“ propisanih potonjom odredbom.

               47

               U tom pogledu valja navesti da Uredba br. 6/2002 ne uređuje zastaru i prekluziju, koje se mogu istaknuti u odgovoru na tužbu na temelju članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točke (a) te uredbe.

               48

               Pojam „posebni razlozi“ u smislu članka 89. stavka 1. ove uredbe odnosi se na činjenične okolnosti svojstvene danom slučaju (vidjeti analogijom presudu od 14. prosinca 2006., Nokia, C-316/05, Zb., str. I-12083., t. 38.). Stoga ona ne uključuje zastaru i prekluziju koje čine elemente prava.

               49

               Nadalje, u skladu s člankom 88. stavkom 2. Uredbe br. 6/2002, zastara i prekluzija, koje se mogu istaknuti u odgovoru na tužbu na temelju članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točke (a) te uredbe, uređene su nacionalnim pravom, a koje treba biti primijenjeno poštujući načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti, na čiji se sadržaj podsjeća u točki 42. ove presude [vidjeti također, analogijom, presude od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr., C-295/04 do C-298/04, Zb., str. I-6619., t. 77. do 80.; od 28. siječnja 2010., Uniplex (UK), C-406/08, Zb., str. I-817., t. 32. i 40.; od 8. srpnja 2010., Bulicke, C-246/09, Zb., str. I-7003., t. 25.; od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C-177/10, Zb., str. I-7907., t. 89., 90., 92. i 93. kao i od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C‑591/10, t. 27.].

               50

               Stoga na četvrto i peto postavljeno pitanje valja odgovoriti da su zastara i prekluzija, koje se mogu istaknuti u odgovoru na tužbu na temelju članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 6/2002, uređene nacionalnim pravom, a koje treba biti primijenjeno poštujući načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti.

         Šesto pitanje

               51

               Utvrđujući da žalbeni sud nije naveo koje je pravo primjenjivo na zahtjeve za uništenje proizvoda kojima se vrši povreda, za dobivanje podataka o aktivnostima Gautzsch Großhandela i za naknadu štete nastale zbog tih aktivnosti, sud koji je uputio zahtjev pita se je li na te zahtjeve primjenjivo nacionalno pravo države članice s čijeg se područja poziva na ta prava ili je članak 89. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 6/2002 potrebno shvatiti na način da se na navedene zahtjeve primjenjuje pravo država članica u kojima su izvršene radnje kojima se vrši povreda. On u tom pogledu navodi da bi se vezivanje samo uz pravo jedne države članice moglo opravdati posebice s gledišta djelotvorne primjene prava, ali da bi članak 89. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 6/20002 mogao ići i u suprotnom smjeru od tog rješenja.

               52

               Kao prvo, kad je riječ o zahtjevu za uništenje proizvoda kojima se vrši povreda, iz članka 89. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, koji u točki (a) propisuje zabranu daljnjeg obavljanja radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio dizajn Zajednice te u točkama (b) i (c) oduzimanje proizvoda kojima se vrši povreda te materijala i dijelova koji su joj služili, proizlazi da uništenje navedenih proizvoda čini dio „druge odgovarajuće kazne primjerene okolnostima“ navedene u točki (d). Iz toga proizlazi, na temelju članka 89. stavka 1. točke (d) te uredbe, da je pravo primjenjivo na taj zahtjev pravo države članice u kojoj je povreda ili prijetnja povredom izvršena, uključujući i njezino međunarodno privatno pravo.

               53

               Kao drugo, kad je riječ o zahtjevima za naknadu štete nastale aktivnostima činitelja povrede ili prijetnji povredom i za dobivanje podataka o tim aktivnostima u cilju utvrđivanja te štete, valja navesti da obveza davanja takvih podataka i naknade pretrpljene štete ne predstavlja, međutim, kaznu u smislu članka 89. Uredbe br. 6/2002.

               54

               Nadalje, u skladu s člankom 88. stavkom 2. Uredbe br. 6/2002, pravo primjenjivo na zahtjeve navedene u prethodnoj točki ove presude jest nacionalno pravo postupajućeg suda za dizajn Zajednice, uključujući i njegovo međunarodno privatno pravo. To je, uostalom, potvrđeno uvodnom izjavom 31. te uredbe prema kojoj potonje ne isključuje primjenu zakona država članica koji se odnose na građansku odgovornost na dizajne zaštićene dizajnom Zajednice.

               55

               S obzirom na ta razmatranja, na šesto postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 89. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da se na zahtjeve za uništenje proizvoda kojima se vrši povreda primjenjuje pravo države članice u kojoj je povreda ili prijetnja povredom izvršena, uključujući i njezino međunarodno privatno pravo. Na zahtjeve za naknadu štete nastale aktivnostima činitelja tih radnji i za dobivanje podataka o tim aktivnostima u cilju utvrđivanja te štete, u skladu s člankom 88. stavkom 2. te uredbe, primjenjuje se nacionalno pravo, uključujući i međunarodno privatno pravo, postupajućeg suda za dizajn Zajednice.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 11. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice treba tumačiti na način da se može smatrati da je neregistrirani dizajn mogao u redovitom poslovanju objektivno biti poznat poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Europske unije, ako su prikazi navedenog dizajna bili distribuirani trgovcima koji posluju u tom sektoru, a to procjenjuje sud za dizajn Zajednice s obzirom na okolnosti predmeta u kojem postupa.

                           2.

                           Članak 7. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da se može smatrati da neregistrirani dizajn, iako je bio učinjen dostupnim trećoj osobi bez izričitog ili prešutnog uvjeta tajnosti, nije mogao u redovitom poslovanju iz opravdanih razloga biti poznat u poslovnim krugovima specijaliziranima u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Europske unije, ako je bio otkriven samo jednom poduzeću u navedenom sektoru ili ako je bio izložen samo u izložbenim prostorima poduzeća smještenog izvan područja Unije, a to procjenjuje sud za dizajn Zajednice s obzirom na okolnosti predmeta u kojem postupa.

                           3.

                           Članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da je na nositelju zaštićenog dizajna utvrđivanje da je sporno korištenje proizišlo iz kopiranja tog dizajna. Međutim, ako sud za dizajn Zajednice utvrdi da stavljanje tog tereta na navedenog nositelja može učiniti nemogućim ili pretjerano otežanim teret dokazivanja, sud je obvezan, kako bi osigurao poštovanje načela djelotvornosti, koristiti sva procesna sredstva koja mu nacionalno pravo stavlja na raspolaganje kako bi ublažio tu teškoću, uključujući, ako je primjenjivo, pravila unutarnjeg prava koja predviđaju prilagodbu ili ublažavanje tereta dokazivanja.

                           4.

                           Zastara i prekluzija, koje se mogu istaknuti u odgovoru na tužbu na temelju članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 6/2002, uređene su nacionalnim pravom, a koje treba biti primijenjeno poštujući načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti.

                           5.

                           Članak 89. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da se na zahtjeve za uništenje proizvoda kojima se vrši povreda primjenjuje pravo države članice u kojoj je povreda ili prijetnja povredom izvršena, uključujući i njezino međunarodno privatno pravo. Na zahtjeve za naknadu štete nastale aktivnostima činitelja tih radnji i za dobivanje podataka o tim aktivnostima u cilju utvrđivanja te štete, u skladu s člankom 88. stavkom 2. te uredbe, primjenjuje se nacionalno pravo, uključujući i međunarodno privatno pravo, postupajućeg suda za dizajn Zajednice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački