title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 9. lipnja 2016.#Republika Italija protiv Europske komisije.#Neprovedba presude Suda kojom je utvrđeno da je država počinila povredu – Novčana kazna – Odluka o određivanju novčane kazne – Metoda izračuna kamata koje se primjenjuju na povrat nezakonitih potpora – Složene kamate.#Predmet T-122/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      9. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Neprovedba presude Suda kojom je utvrđeno da je država počinila povredu — Novčana kazna — Odluka o određivanju novčane kazne — Metoda izračuna kamata koje se primjenjuju na povrat nezakonitih potpora — Složene kamate“
      U predmetu T‑122/14,

         Talijanska Republika, koju zastupa G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju V. Di Bucci, G. Conte i B. Stromsky, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a radi poništenja Odluke Komisije C (2013) 8681 final od 6. prosinca 2013. kojom je u sklopu provedbe presude od 17. studenoga 2011., Komisija/Italija (C‑496/09, EU:C:2011:740), Komisija odredila iznos novčane kazne koji Talijanska Republika treba platiti za polugodište od 17. svibnja do 17. studenoga 2012.,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj), predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins, suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 27. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

         Odluka o nezakonitim i nespojivim potporama (odluka o povratu)

               1

               Odlukom 2000/128/EZ od 11. svibnja 1999. o programu potpora s mjerama za zapošljavanje koji je uvela Italija (SL 2000., L 42, str. 1., u daljnjem tekstu: Odluka o povratu), Europska komisija naložila je Talijanskoj Republici oduzimanje nezakonitih potpora, nespojivih s unutarnjim tržištem, a koje su dodijeljene u sklopu mjera za zapošljavanje. Bilješkom SG(99) D/4068 od 4. lipnja 1999., Komisija je Odluku o povratu dostavila Talijanskoj Republici.

               2

               Tužba Talijanske Republike protiv Odluke o povratu odbijena je presudom od 7. ožujka 2002., Italija/Komisija (C‑310/99, EU:C:2002:143).

         Tužba za poništenje i presuda

               3

               Tužbom podnesenom tajništvu Suda 15. ožujka 2002. Komisija je na temelju članka 88. stavka 2. drugog podstavka UEZ‑a podnijela tužbu radi utvrđenja da je Talijanska Republika povrijedila svoje obveze na temelju Odluke o povratu i UEZ‑a s obzirom na to da nije u propisanim rokovima poduzela sve mjere potrebne kako bi korisnicima oduzela potpore koje su spornom odlukom proglašene nezakonitima i nespojivima sa zajedničkim tržištem i da je općenito nije obavijestila o usvojenim mjerama.

               4

               Presudom od 1. travnja 2004., Komisija/Italija (C‑99/02, u daljnjem tekstu: presuda kojom je utvrđena povreda, EU:C:2004:207), Sud je usvojio Komisijinu tužbu i presudio da je Talijanska Republika povrijedila svoje obveze na temelju Odluke o povratu s obzirom na to da nije u propisanim rokovima poduzela mjere potrebne kako bi korisnicima oduzela potpore koje su Odlukom o povratu proglašene nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem.

         Nova tužba i presuda koju treba provesti

               5

               Tužbom podnesenom tajništvu Suda 30. studenoga 2009. Komisija je od Suda zatražila, s jedne strane, da utvrdi da je Talijanska Republika povrijedila svoje obveze na temelju Odluke o povratu i članka 228. stavka 1. UEZ‑a jer nije usvojila sve potrebne mjere kako bi se uskladila s presudom kojom je utvrđena povreda i, s druge strane, da naloži Talijanskoj Republici da Komisiji plaća dnevnu novčanu kaznu u visini koja je izvorno bila određena u iznosu od 285696 eura, koji je zatim smanjen na 244800 eura, zbog kašnjenja s provedbom presudom kojom je utvrđena povreda, računajući od dana donošenja odluke u tom novom predmetu do provedbe presude kojom je utvrđena povreda.

               6

               Presudom od 17. studenoga 2011., Komisija/Italija (C‑496/09, u daljnjem tekstu: presuda koju treba provesti, EU:C:2011:740), Sud je usvojio Komisijinu tužbu.

               7

               U presudi koju treba provesti Sud je izrazio sljedeća stajališta:

                        „52.

                        […] Talijanskoj Republici valja naložiti periodično plaćanje svote koje se računa kao umnožak osnovnog iznosa i postotka nezakonitih potpora koje još nisu oduzete ili za koje nije dokazano da su oduzete s obzirom na ukupni iznos potpora koji još nije bio oduzet na dan donošenja ove presude […]

                        53.

                        U tom pogledu, za izračun novčane kazne[,] oduzimanje navedenih potpora može se uzeti u obzir samo ako je Komisija o tome obaviještena i ako je mogla ocijeniti prikladnost dokaza koji je na taj način dostavljen s tim u vezi […]

                        54.

                        Stoga valja odrediti periodičnost novčane kazne tako da dospijeva polugodišnje kako bi Komisija mogla ocijeniti ostvareni napredak u radnjama oduzimanja potpora s obzirom na stanje na kraju tog razdoblja, pri čemu se tuženoj državi članici stavlja na raspolaganje vrijeme potrebno za prikupljanje i dostavu dokaza Komisiji na temelju kojih se za promatrano razdoblje može utvrditi koliko je nezakonito isplaćenih iznosa oduzeto.

                        55.

                        Slijedom toga, iznos novčane kazne određivat će se polugodišnje, a njezin iznos izračunat će se kao umnožak osnovnog iznosa i postotka nezakonitih potpora koje još nisu oduzete ili za koje nije dokazano da su oduzete na kraju promatranog razdoblja s obzirom na ukupni iznos potpora koji još nije bio oduzet na dan donošenja ove presude.
                        [...]

                        67.

                        […] Sud smatra da je u ovom slučaju prikladno odrediti novčanu kaznu s osnovnim iznosom od 30 milijuna polugodišnje.

                        68.

                        Slijedom toga, Talijanskoj Republici valja naložiti da Komisiji, na račun „Vlastita sredstva Europske unije”, plaća novčanu kaznu u iznosu koji odgovara umnošku osnovnog iznosa od 30 milijuna eura i postotka nezakonitih i nespojivih potpora koje na kraju promatranog razdoblja još nisu oduzete ili za koje nije dokazano da su oduzete, koji se računa s obzirom na ukupni iznos potpora koji još nije bio oduzet na dan donošenja ove presude, i to za svako polugodište u kojem kasni s poduzimanjem mjera potrebnih za usklađenje s presudom [kojom je utvrđena povreda (EU:C:2004:207)], računajući od dana donošenja ove presude do provedbe navedene presude [kojom je utvrđena povreda (EU:C:2004:207)].
                        [...]

                        69.

                        Valja podsjetiti […] da dotična država članica mora Komisiji dostaviti neposredne i vjerodostojne dokaze o provedbi Odluke [o povratu] i stvarnom oduzimanju iznosa predmetnih nezakonitih potpora.
                        [...]

                        72.

                        Što se tiče slučajeva u kojima predmetne potpore treba oduzeti od poduzetnika koji su insolventni ili onih koji su u likvidacijskom stečaju koji obuhvaća unovčenje imovine i namirenje dugovanja, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi, to što su poduzetnici u poteškoćama ili su insolventni ne utječe na obvezu povrata […]

                        73.

                        Također prema ustaljenoj sudskoj praksi, uspostavljanje prethodnog stanja i uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja do kojeg je došlo zbog nezakonite isplate potpora može se načelno postići upisom u tablicu tražbina i one koja se odnosi na povrat dotične potpore […]

                        74.

                        Radi izračuna novčane kazne u ovom postupku Talijanska Republika mora Komisiji dostaviti dokaz o upisu predmetnih tražbina u stečajnom postupku. Ako joj to nije moguće, ta država članica može dostaviti bilo kakav drugi dokaz kojim se može utvrditi da je uložila sav potreban napor da se to učini. Konkretno, ako je prijava tražbine odbijena, ona mora podnijeti dokaz o tome da je u skladu s nacionalnim pravom pokrenula sve moguće postupke radi osporavanja tog odbijanja.

                        75.

                        Slijedom toga i suprotno Komisijinim tvrdnjama, od Talijanske Republike se za potrebe izračuna novčane kazne u ovom postupku, a u vezi s poduzetnicima koji su insolventni ili su u stečaju, ne može zahtijevati da dostavi ne samo dokaz o upisu tražbina u njihovoj pasivi, nego i o prodaji njihove imovine pod tržišnim uvjetima. Kao što je ta država članica pravilno istaknula, za potrebe usvajanja Komisijina zahtjeva za plaćanje novčanih kazni koje se duguju na temelju provedbe ove presude ne smiju se uzeti u obzir iznosi koji još nisu oduzeti insolventnim poduzetnicima, ali u pogledu kojih je ta država članica uložila sav potreban napor. U protivnom, navedena novčana kazna ne bi bila prikladna i proporcionalna utvrđenoj povredi […] jer bi Talijanskoj Republici stvarala financijsko opterećenje isključivo na temelju činjenice da se vodi stečajni postupak kao i zbog njegova ne baš kratkog trajanja, na što ta država članica nema izravan utjecaj.”

               8

               Na kraju svojeg ispitivanja Sud je, s jedne strane, presudio da je Talijanska Republika povrijedila svoje obveze na temelju Odluke o povratu i članka 228. stavka 1. UEZ‑a (presuda koju treba provesti, točka 1. izreke) jer do dana isteka roka koji joj je Komisija na temelju članka 228. UEZ‑a odredila u obrazloženom mišljenju od 1. veljače 2008. nije poduzela sve mjere potrebne za provedbu presude kojom je utvrđena povreda.

               9

               S druge strane, u točki 2. izreke presude koju treba provesti Sud je Talijanskoj Republici naložio da Komisiji, na račun „Vlastita sredstva Europske unije”, plaća novčanu kaznu u iznosu koji odgovara umnošku osnovnog iznosa od 30 milijuna eura i postotka nezakonitih i nespojivih potpora „koje na kraju promatranog razdoblja još nisu oduzete ili za koje nije dokazano da su oduzete” (u daljnjem tekstu: iznos potpora koje još nisu oduzete), koji se računa s obzirom na ukupni „iznos potpora koji još nije bio oduzet na dan donošenja presude [koju treba provesti (EU:C:2011:740)]” (u daljnjem tekstu: iznos potpora koje na dan 17. studenoga 2011. nisu bile oduzete), i to za svako polugodište u kojem kasni s poduzimanjem mjera potrebnih za usklađenje s presudom kojom je utvrđena povreda, računajući od dana donošenja presude koju treba provesti do provedbe presude kojom je utvrđena povreda.

         Zahtjev za tumačenje i rješenje o tumačenju

               10

               Podneskom upućenim tajništvu Suda 14. veljače 2013. Talijanska Republika podnijela je na temelju članka 43. Statuta Suda Europske unije i članka 158. Poslovnika Suda zahtjev za tumačenje točaka 52., 55. i 68. obrazloženja kao i točke 2. izreke presude koju treba provesti.

               11

               U podnesku upućenom tajništvu Suda 14. veljače 2013. Talijanska Republika zatražila je od Suda tumačenje, s jedne strane, izraza „iznos potpora koji još nije bio oduzet na dan donošenja presude [koju treba provesti (EU:C:2011:740)]” iz točaka 52., 55. i 68. obrazloženja kao i točke 2. izreke te presude, u smislu da se on odnosi na iznos potpora koji još nije bio oduzet na dan zaključenja postupka izvođenja dokaza, to jest u trenutku kad se u postupku razjasnilo činjenično stanje na temelju kojega je Sud riješio spor i, s druge strane, izraza „koje na kraju promatranog razdoblja još nisu oduzete ili za koje nije dokazano da su oduzete” iz točaka 52., 55. i 68. obrazloženja kao i točke 2. izreke iste presude, u smislu da nalažu Europskoj komisiji da u svrhu polugodišnje procjene napretka koji je postigla Talijanska Republika u povratu predmetnih potpora uzme u obzir ne samo dokumente koji se odnose na to polugodište o kojima je Komisija bila obaviještena prije isteka tog polugodišta, nego i svaki drugi dokument koji se odnosi na to polugodište.

               12

               Rješenjem od 11. srpnja 2013., Komisija/Italija (C‑496/09 INT, u daljnjem tekstu: rješenje o tumačenju, EU:C:2013:461), Sud je odbacio zahtjev Talijanske Republike za tumačenje kao nedopušten.

               13

               Sud je, naime, smatrao sljedeće: „nužno je ustanoviti da izreka presude [koju treba provesti (EU:C:2011:740)], sukladno razlozima navedenima u točkama 52., 55. i 68., izričito navodi datum objave navedene presude kao referentan datum za određivanje ukupnog iznosa još nevraćenih potpora, koji služi kao temelj za izračun novčane kazne čiji se iznos postupno smanjuje, a koja je izrečena državi članici” (rješenje o tumačenju, t. 9.).

               14

               Također, Sud je smatrao nespornim „da doslovno čitanje teksta izreke [presude koju treba provesti (EU:C:2011:740)] opravdava to što Komisija prilikom izračuna postotka potpora koje se smatraju nevraćenima po isteku određenog polugodišta uzima u obzir samo one [dokumentirane] dokaze koje je zaprimila prije isteka [promatranog] razdoblja” (rješenje o tumačenju, t. 10.).

               15

               Sud je ocijenio da „zahtjev Talijanske Republike [...] ide za tim da dovede u pitanje posljedice takvog doslovnog čitanja izreke presude [koju treba provesti (EU:C:2011:740), s obzirom na to da takvo] dovođenje u pitanje ne može biti u suglasju ni s [člankom] 43. Statuta Suda i [člankom] 158. stavkom 1. Poslovnika [Suda], ni sa snagom pravomoćno presuđene stvari koja se pripisuje presudama Suda” (rješenje o tumačenju, t. 11.).

               16

               Stoga, „[b]udući da se ne temelji ni na kakvim nejasnoćama u pogledu smisla i dosega presude [koju treba provesti (EU:C:2011:740)], [t]aj zahtjev treba[lo je] proglasiti nedopuštenim” (rješenje o tumačenju, t. 12.).

         Prva odluka i presuda o prvoj novčanoj kazni

               17

               Komisija je 11. ožujka 2013. Talijanskoj Republici dostavila svoju Odluku C (2013) 1264 final od 7. ožujka 2013. kojom joj je naložila da na račun „Vlastita sredstva Europske unije” plati iznos od 16533000 eura na ime novčane kazne za prvo polugodište nakon donošenja presude koju treba provesti.

               18

               Talijanska Republika je 21. svibnja 2013. protiv te odluke pokrenula postupak pred Općim sudom na temelju članka 263. UFEU‑a (predmet T‑268/13).

               19

               Presudom od 21. listopada 2014., Italija/Komisija (T‑268/13, u daljnjem tekstu: presuda o prvoj novčanoj kazni, neobjavljena, EU:T:2014:900), Opći sud odbio je tužbu Talijanske Republike.

         Druga odluka o iznosu novčane kazne (pobijana odluka)

               20

               Nakon što je talijanskim tijelima omogućila da se očituju o njezinim prethodnim ocjenama, Komisija je donijela Odluku C (2013) 8681 final od 6. prosinca 2013. kojom je u sklopu provedbe presude koju treba provesti odredila iznos novčane kazne koju Talijanska Republika mora platiti za drugo polugodište nakon donošenja te presude (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               21

               Komisija je u pobijanoj odluci, među ostalim, ocijenila napredak koji je Talijanska Republika ostvarila u pogledu povrata potpora u promatranom razdoblju (od 17. svibnja do 17. studenoga 2012.) i utvrdila je da je iznos potpora koje na dan 17. studenoga 2012. nisu bile vraćene predstavljalo 20,84 % iznosa potpora koje nisu bile plaćene na dan donošenja presude koju treba provesti. Zbog toga je Komisija Talijanskoj Republici izrekla novčanu kaznu u visini od 20,84 % osnovnog iznosa od 30 milijuna eura, to jest 6252000 eura.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               22

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. veljače 2014. Talijanska Republika pokrenula je ovaj postupak.

               23

               U okviru mjera upravljanja postupkom Opći sud uputio je nekoliko pitanja strankama i zatražio da se dostavi nekoliko dokumenata u vezi s predmetom.

               24

               Kao prvo, Opći sud pozvao je Talijansku Republiku da pojasni ostaje li kod prvog tužbenog razloga i nakon što je presudom o prvoj novčanoj kazni odbijen razlog sličan prvom tužbenom razlogu istaknutom u ovom predmetu.

               25

               Talijanska Republika je u ostavljenom roku izjavila Općem sudu da odustaje od prvog tužbenog razloga, što je Opći sud primio na znanje.

               26

               Kao drugo, Opći sud pozvao je stranke da pojasne je li primjena složenih kamata mogla imati utjecaj na iznos novčane kazne koja je predmet pobijane odluke. U slučaju potvrdnog odgovora, od Komisije je zatraženo da podrobnije objasni svoju tezu prema kojoj treba utvrditi da je drugi tužbeni razlog istaknut u ovom predmetu nedopušten ili bespredmetan jer se Opći sud navodno ne treba izjasniti o zakonitosti primjene složenih kamata.

               27

               Stranke su u ostavljenom roku odgovorile Općem sudu na to pitanje.

               28

               Kao treće, Opći sud pozvao je stranke da mu se očituju o mogućem utjecaju presude od 3. rujna 2015., A2A (C‑89/14, EU:C:2015:537), na odgovor koji treba dati u pogledu drugog tužbenog razloga.

               29

               Stranke su u ostavljenom roku odgovorile Općem sudu na to pitanje.

               30

               Kao četvrto, Opći sud zatražio je od Komisije da mu dostavi dokumente na temelju kojih bi mogao potvrditi da je Talijanska Republika pristala na odstupanje od pravila predviđenog člancima 1282. i 1283. Codice civile (talijanski Građanski zakonik) u pogledu primjene složenih kamata na povrat sporne državne potpore (vidjeti osobito pobijanu odluku, t. 29. i 32.), i to za cijelo promatrano razdoblje.

               31

               Komisija je Općem sudu dostavila tražene dokumente u ostavljenom roku, a isti su dokumenti dostavljeni i Talijanskoj Republici. Riječ je o sljedećim dokumentima:

                        —

                        Komisijin dopis Talijanskoj Republici od 12. lipnja 2003., u kojem se navodi prethodna ocjena o napretku u ostvarenom povratu tijekom drugog polugodišta nakon donošenja presude koju treba provesti;

                        —

                        Komisijin dopis Talijanskoj Republici od 31. listopada 2003., koji sadržava napomenu da „za potrebe izračuna iznosa povrata treba uzeti u obzir složene kamate u skladu s Komunikacijom Komisije o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora [...]”;

                        —

                        Komisijin dopis Talijanskoj Republici od 29. siječnja 2004., u kojem se također nalazila napomena da se za potrebe izračuna iznosa povrata treba uzeti u obzir složene kamate u skladu s Komunikacijom Komisije o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora (SL 2003., C 110, str. 21.);

                        —

                        dopis Talijanske Republike Komisiji od 17. siječnja 2005. s bilješkom u prilogu kojom su dostavljeni podaci o nezakonitim potporama, uz napomenu da je za „izračun kamata primijenjen složeni kamatni račun, kako su to naglasile Komisijine službe, na osnovi referentne kamatne stope na snazi u uvjetima opisanima na internetskoj stranici Europske unije”.

               32

               Talijanska Republika od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               33

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži Talijanskoj Republici snošenje troškova.

         Pravo

               34

               U ovom stadiju Talijanska Republika u prilog tužbi ističe samo jedan tužbeni razlog (vidjeti točke 24. i 25. gore). Tvrdi da pobijana odluka krši mjerodavnu uredbu jer je Komisija za izračun novčane kazne zahtijevala da se uzmu u obzir složene kamate na iznos potpora koje treba oduzeti. Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u odlukama o povratu koje su donesene prije stupanja na snagu Uredbe Komisije (EZ) br. 794/2004 od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 2004., L 140, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 9.), kako je izmijenjena (SL 2004., L 286, str. 3.), složene kamate mogu se uzeti u obzir samo ako se to podudara s pravnim uređenjem koje se inače primjenjuje u nacionalnom pravu. To se u ovom slučaju ne može dogoditi jer na temelju članka 1283. talijanskog Građanskog zakonika na dospjele kamate ne mogu automatski početi teći kamate.

               35

               Komisija ističe da treba utvrditi da je taj tužbeni razlog nedopušten ili bespredmetan ili da ga u svakom slučaju treba odbiti kao neosnovan. Komisija uvodno tvrdi da na izračun novčane kazne u pobijanoj odluci nije utjecao zahtjev u obliku usputnog utvrđenja iz točke 34. pobijane odluke u pogledu uzimanja u obzir složenih kamata na nezakonite potpore. Naime, taj zahtjev ne mijenja iznos novčane kazne koji je Komisija odredila jer je ona samo uzela u obzir podatke koje su joj prethodno dostavila talijanska tijela. Nadalje, Talijanska Republika ne može osporavati zahtjev u vezi s uzimanjem u obzir složenih kamata postavljen u tom stadiju upravnog postupka s obzirom na to da je Sud prilikom određivanja osnovnog iznosa novčane kazne u presudi koju treba provesti uputio na podatke koje je Italija podnijela, a koji su uzimali u obzir složene kamate (t. 64.). Uzimanje u obzir složenih kamata, dakle, ne samo da je zakonito prema kriterijima određenima propisima Europske unije u vezi s povratom potpora i sporazumom koji su stranke o tome postigle, nego ima i svojstvo pravomoćno presuđene stvari koje proizlazi iz presude koju treba provesti.

         Uvodna očitovanja

      Pravni okvir
      – Uredba br. 659/1999

               36

               Člankom 14. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), pod naslovom „Povrat potpore”, u stavcima 2. i 3. propisano je:
               „2.   Iznos potpore koji se treba povratiti u skladu s odlukom o povlačenju uključuje i kamatu po odgovarajućoj stopi koju odredi Komisija. Kamata se naplaćuje počevši od dana kada je nezakonita potpora stavljena na raspolaganje korisniku do dana povrata njezinog iznosa.
               3.   [...] povrat potpore izvršava se bez odgađanja i u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom dotične države članice, pod uvjetom da isti omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije. [...]”

         – Komunikacija Komisije o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora

               37

               U Komunikaciji Komisije o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora, objavljenoj u Službenom listu Europske unije8. svibnja 2003. (SL 2003., C 110, str. 21.), navodi se:
               „[...]
               U okviru lojalne suradnje između Komisije i država članica tijekom izvršenja određenih odluka o povratu postavlja se, međutim, pitanje trebaju li kamate biti jednostavne ili složene [...]. Uzimajući u obzir cilj povrata nezakonitih potpora i njegovo značenje u sustavu nadzora državnih potpora predviđenom u Ugovoru o EZ‑u, Komisija smatra nužnim obrazložiti svoje stajalište u tom pogledu.
               [...]
               Prema tržišnim praksama, jednostavne kamate obično se obračunavaju kada korisnik sredstava ne koristi iznos tih kamata prije kraja razmatranog razdoblja, primjerice kada se odnosni iznos isplaćuje tek na kraju toga razdoblja; složene kamate, naprotiv, obično se obračunavaju ako se može smatrati da se iznos kamata svake godine (ili razdoblja) plaća korisniku, uvećavajući pritom prvotno stečenu glavnicu. U tom slučaju, naime, korisnik bi stjecao kamatu na kamate uplaćene za svako razdoblje.
               [...] Stoga, unatoč raznovrsnim situacijama, proizlazi da nezakonita potpora ima učinak osigurati korisniku sredstva pod istim uvjetima koji vrijede za srednjoročni beskamatni zajam. Iz toga proizlazi da se primjena složenih kamata čini potrebnom kako bi se osigurala potpuna neutralizacija financijskih prednosti koje su nastale takvom situacijom.
               Komisija stoga želi obavijestiti države članice i zainteresirane stranke da će u svakoj odluci kojom će se nalagati povrat nezakonite potpore koju bi ubuduće mogla donijeti primijeniti referentnu stopu koja se koristi prilikom izračuna neto ekvivalenta regionalnih potpora na temelju složenog kamatnog računa. Sukladno uobičajenim tržišnim praksama, ukamaćivanje se mora provoditi na godišnjoj osnovi. Na isti način Komisija će od država članica očekivati da primjenjuju složene kamate prilikom izvršenja svih neriješenih odluka o povratu, osim ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava [Unije].” [neslužbeni prijevod]

         – Uredba br. 794/2004

               38

               U poglavlju V. Uredbe br. 794/2004 nalaze se članci 9. i 11., koji se odnose na kamatnu stopu primjenjivu na povrat nezakonitih potpora.

               39

               Članak 9., pod naslovom „Metoda određivanja kamatne stope”, propisuje:
               „1.   Ako posebnom odlukom nije drugačije predviđeno, kamatna stopa koja se koristi pri povratu državne potpore koja je dodijeljena u suprotnosti s odredbama članka 88. stavka 3. Ugovora o EZ‑u odgovara efektivnoj godišnjoj kamatnoj stopi koja se utvrđuje za svaku kalendarsku godinu.”

               40

               Pod naslovom „Primjena kamatne stope”, članak 11. stavak 2. Uredbe br. 794/2004 navodi:
               „Kamatna stopa primjenjuje se kako je obračunata složenim kamatnim računom do dana povrata potpore. Na obračunatu, a nenaplaćenu kamatu u prethodnoj godini obračunava se kamata za svaku sljedeću godinu.”

               41

               Članak 13. prvi stavak Uredbe br. 794/2004 koji se nalazi u poglavlju VI. pod naslovom „Završne odredbe” predviđa da ta uredba stupa na snagu dvadeseti dan od dana objave u Službenom listu Europske unije. Budući da je ta uredba objavljena u Službenom listu Europske unije30. travnja 2004., stupila je na snagu 20. svibnja 2004. Osim toga, prema članku 13. petom stavku navedene uredbe, članak 11. primjenjuje se na svaku odluku o povratu potpore koja je prijavljena nakon dana stupanja na snagu te iste uredbe.

         – Odluka o povratu

               42

               Komisija je 11. svibnja 1999. donijela Odluku o povratu koju je dostavila Talijanskoj Republici 4. lipnja 1999. (vidjeti točku 1. gore). U člancima 1. i 2. te odluke Komisija je utvrdila da su određene mjere za zapošljavanje koje je provela Talijanska Republika, a ne ispunjavaju uvjete nabrojane u tim člancima, bile nespojive s unutarnjim tržištem. U članku 3. Odluke o povratu propisano je:
               „Italija je dužna poduzeti sve potrebne mjere kako bi korisnicima oduzela već nezakonito dodijeljene potpore koje ne ispunjavaju uvjete nabrojane u člancima 1. i 2.
               Povrat sredstava potpore izvršit će se u skladu s postupcima utvrđenima nacionalnim pravom. Na iznose koji se moraju vratiti obračunavaju se kamate od datuma kad su ti iznosi korisniku stavljeni na raspolaganje do njihova stvarnog povrata. Kamate se računaju na temelju referentne stope koja se primjenjuje prilikom izračuna ekvivalenta potpore u sklopu regionalnih potpora.” [neslužbeni prijevod]

         – Talijansko pravo

               43

               Članak 1283. talijanskog Građanskog zakonika određuje:
               „Ako ne postoje drukčiji običaji, na dospjele kamate mogu početi teći kamate samo od dana kad je sudu podnesen zahtjev za njihovu isplatu ili na temelju ugovora sklopljenog nakon njihova dospijeća i pod uvjetom da je riječ o kamatama koje se duguju najmanje šest mjeseci.”

               44

               Za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda od 3. rujna 2015., A2A (C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 13. i 14.), stranke nisu tvrdile da bi ijedna druga odredba talijanskog prava bila mjerodavna u ovom predmetu.

         Elementi na temelju kojih je određen iznos novčane kazne

               45

               U presudi koju treba provesti Sud je 17. studenoga 2011. naložio Talijanskoj Republici plaćanje „novčane kazne [...] za svako polugodište u kojem kasni s poduzimanjem mjera potrebnih za usklađenje s presudom [kojom je utvrđena povreda (EU:C:2004:207)]”.

               46

               U točki 2. izreke presude koju treba provesti navedeni su elementi na temelju kojih je određen iznos novčane kazne:

                        —

                        za svako polugodište u kojem kasni s poduzimanjem mjera potrebnih za usklađenje s presudom kojom je utvrđena povreda;

                        —

                        novčana kazna odgovara umnošku osnovnog iznosa od 30 milijuna eura;

                        —

                        i postotka iznosa potpora koje još nisu oduzete;

                        —

                        koji se računa s obzirom na ukupni iznos potpora koji još nije bio oduzet na dan 17. studenoga 2011.

               47

               U prvoj odluci o visini novčane kazne (vidjeti točke 3. i 4. pobijane odluke) Komisija je 7. ožujka 2013. odredila iznos novčane kazne koji treba platiti za razdoblje od 17. studenoga 2011. do 17. svibnja 2012. u visini od 16533000 eura, uzimajući u obzir sljedeće elemente:

                        —

                        utvrđeno je da na dan 17. studenoga 2011. još nisu bile oduzete potpore u iznosu od 118175296 eura;

                        —

                        utvrđeno je da na dan 17. svibnja 2012. još nisu bile oduzete potpore u iznosu od otprilike 65130279 eura, što je 55,11 % iznosa potpora koji nije bio oduzet na dan 17. studenoga 2011.;

                        —

                        množenjem postotka potpora koje još nisu bile oduzete na dan 17. svibnja 2012. (55,11 %) i iznosa od 30 milijuna eura došlo se do iznosa novčane kazne koju je trebalo platiti za razdoblje od 17. studenoga 2011. do 17. svibnja 2012. u visini od 16533000 eura.

               48

               Komisija je 6. prosinca 2013. u točkama 77. do 79. pobijane odluke odredila iznos novčane kazne koji treba platiti za razdoblje od 17. svibnja do 17. studenoga 2012. u visini od 6252000 eura, uzimajući u obzir sljedeće elemente:

                        —

                        utvrđeno je da na dan 17. studenoga 2011. još nisu bile oduzete potpore u iznosu od 118175296 eura;

                        —

                        utvrđeno je da na dan 17. studenoga 2012. još nisu bile oduzete potpore u iznosu od otprilike 24627937,21 eura, što je 20,84 % iznosa potpora koji nije bio oduzet na dan 17. studenoga 2011.;

                        —

                        množenjem postotka potpora koje još nisu bile oduzete na dan 17. studenoga 2012. (20,84 %) i iznosa od 30 milijuna eura došlo se do iznosa novčane kazne koju je trebalo platiti za razdoblje od 17. svibnja do 17. studenoga 2012. u visini od 6252000 eura.

               49

               Argumente stranaka treba ocijeniti uzimajući u obzir upravo ta uvodna razmatranja o pravnom i činjeničnom okviru koji se tiču iznosa novčane kazne.

         Ocjena Općeg suda

               50

               Talijanska Republika tim tužbenim razlogom u biti tvrdi da pobijanu odluku treba poništiti jer je Komisija prilikom određivanja iznosa novčane kazne koju treba platiti za razdoblje od 17. svibnja do 17. studenoga 2012. nezakonito uzela u obzir iznose koji su uključivali složene kamate.

               51

               U tom pogledu, kao prvo, razvidno je da su u podacima koje je Komisija uzela u obzir prilikom određivanja iznosa potpora koje je trebalo vratiti na dan 17. studenoga 2011., to jest na dan donošenja presude koju treba provesti, bile uključene i složene kamate.

               52

               Tako je u točki 25. pobijane odluke Komisija istaknula da „svi brojčani podaci koje su talijanska tijela navela odgovaraju ukupnom iznosu mjera potpore koje su postojale 2007., na dan kada su donesena službena rješenja o njihovu oduzimanju”. U točki 32. pobijane odluke pojašnjeno je s tim u vezi da su „do 2007. talijanska tijela na iznose postojećih potpora primjenjivala složene kamate, kao što je bilo dogovoreno s Komisijinim službama”.

               53

               Također, u odgovoru na drugu mjeru upravljanja postupkom (vidjeti točku 26. gore), Komisija je navela da su „brojke koje odgovaraju iznosima potpora koje su bile na snazi 2007. izračunala [...] talijanska tijela uz primjenu složenih kamata na nezakonite potpore”.

               54

               U tom odgovoru Komisija je podsjetila na ono što proizlazi iz točaka 29. do 33. pobijane odluke, to jest da su je talijanska tijela 21. ožujka 2013. obavijestila da su, suprotno od onoga što je prije bilo dogovoreno, odlučila da će počevši od 2007. godine računati obične ili složene kamate i primijeniti ih na nezakonite potpore koje treba vratiti. Komisija je također pojasnila da „iznosi koje je trebalo vratiti nikada nisu bili ažurirani na način da se u njih uključe i primjenjive kamate” pa je zbog toga u točki 34. pobijane odluke pozvala talijanska tijela da izračunaju složene kamate na nezakonite potpore počevši od 2007.

               55

               Na raspravi stranke su se također složile oko priznanja da iznos potpora koje je trebalo oduzeti na dan 17. studenoga 2011. i koji je uzet u obzir u pobijanoj odluci predstavlja situaciju izraženu u vrijednosti kakva je bila 2007. u trenutku kada je Sud donio svoju presudu. Podaci koji su tada bili uzeti u obzir određeni su, dakle, 17. studenoga 2011. na temelju podataka koje je Talijanska Republika podnijela kad je 2007. poslala službena rješenja o oduzimanju. Nije sporno da su u tim podacima barem do 2007. bile uključene i složene kamate.

               56

               Uzimajući u obzir činjenicu da su u iznosu potpora koje je na dan 17. studenoga 2011. trebalo vratiti bile uključene i složene kamate, valja zaključiti da su za iznos novčane kazne koju je trebalo platiti za razdoblje od 17. svibnja do 17. studenoga 2012., izračunat primjenom formule opisane u točkama 46. i 48. gore, također bili uzeti u obzir podaci u kojima su bile uključene složene kamate. Pobijanom odlukom kao takvom zaključen je postupak određivanja novčane kazne koju je trebalo platiti za razdoblje od 17. svibnja do 17. studenoga 2012. i ona negativno utječe na Talijansku Republiku, kojoj je stoga dopušteno osporavati njezinu zakonitost i isticati sve činjenične i pravne razloge pod uvjetima predviđenima Poslovnikom Općeg suda.

               57

               Kao drugo, valja dakle odrediti postoji li pravna osnova na temelju koje se smiju primijeniti složene kamate u ovom slučaju, a što Talijanska Republika osporava u svojoj tužbi.

               58

               Na temelju članka 14. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 659/1999, ako su donesene negativne odluke u slučajevima nezakonite potpore, Komisija odlučuje da predmetna država članica poduzima potrebne mjere kako bi povratila potporu danu korisniku. Potpora koju je potrebno vratiti na temelju odluke o povratu uključuje, sukladno članku 14. stavku 2. te uredbe, i kamate. Međutim, ta odredba ne navodi obračunavaju li se te kamate na temelju jednostavnog ili složenog kamatnog računa.

               59

               U tom pogledu, kao prvo, treba zaključiti – iako članak 11. stavak 2. Uredbe br. 794/2004 navodi da se kamatna stopa primjenjuje kako je obračunata složenim kamatnim računom do dana povrata potpore i da se na obračunatu, a nenaplaćenu kamatu u jednoj godini obračunava kamata za svaku sljedeću godinu – da je ta odredba primjenjiva, sukladno članku 13. petom stavku te uredbe, samo na odluke o povratu dostavljene nakon datuma stupanja na snagu navedene uredbe, odnosno nakon 20. svibnja 2004. (presuda od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 27.).

               60

               Stoga, budući da je Odluka o povratu kojom su potpore koje su predmet povrata u ovom postupku proglašene nespojivima s unutarnjim tržištem bila dostavljena Talijanskoj Republici 4. lipnja 1999., odnosno prije stupanja na snagu Uredbe br. 794/2004, članak 11. stavak 2. te uredbe nije kao takav primjenjiv ratione temporis u tom postupku (vidjeti analogijom presudu od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 28.).

               61

               Kao drugo, što se tiče pitanja koji se propis primjenjivao prije stupanja na snagu Uredbe br. 794/2004 za utvrđivanje trebaju li kamate biti jednostavne ili složene, valja podsjetiti da je u presudi od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707, t. 46.), Sud utvrdio da na dan donošenja odnosne odluke u predmetu u kojem je donesena ta presuda, to jest 12. srpnja 2000., ni pravo Unije ni sudska praksa Suda ili Općeg suda nisu navodili trebaju li kamate koje su uključene u povrat potpore biti izračunate na temelju jednostavnog ili složenog kamatnog računa. U nedostatku odredbe prava Unije o tom pitanju, Sud je smatrao da praksa Komisije, detaljno opisana u njezinu dopisu SG(91) D/4577 od 4. ožujka 1991. upućenom državama članicama, povezuje pitanje naplate kamata s postupovnim pravilima o povratu te u tom pogledu upućuje na nacionalno pravo (presude od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret, C‑295/07 P, EU:C:2008:707, t. 82. do 84. i od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 29.).

               62

               Tek u svojoj Komunikaciji o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora objavljenoj 8. svibnja 2003. Komisija je izričito navela da će u svim odlukama kojima se nalaže povrat nezakonite potpore koje bi ubuduće mogla donijeti primijeniti složenu kamatnu stopu i da očekuje da države članice prilikom izvršenja svih odluka o povratu primjenjuju složene kamate (presude od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret, C‑295/07 P, EU:C:2008:707, t. 46. i od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 30.).

               63

               Što se tiče Odluke o povratu, ona u članku 3. stavku 2. zahtijeva da se potpora vrati u skladu s postupcima nacionalnog prava, da iznosi koje je potrebno vratiti uključuju kamate od dana kad su potpore stavljene na raspolaganje korisnicima do dana njihova stvarnog povrata i da se kamate računaju na temelju referentne stope koja se primjenjuje prilikom izračuna ekvivalenta potpore u sklopu regionalnih potpora, međutim bez dodatnih pojašnjenja što se tiče pitanja trebaju li se te kamate obračunati na osnovi jednostavnog ili složenog kamatnog računa (vidjeti analogijom presudu od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 31.).

               64

               Budući da je ta odluka bila dostavljena Talijanskoj Republici 4. lipnja 1999., odnosno prije promjene Komisijine prakse najavljene u njezinoj Komunikaciji o primjenjivoj kamatnoj stopi u slučaju povrata nezakonitih potpora, valja zaključiti, na temelju sudske prakse utvrđene u sudskoj praksi razvijenoj presudom od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707), da je na nacionalnom pravu da odredi treba li u ovom slučaju kamatnu stopu obračunati na osnovi jednostavnog ili složenog kamatnog računa (vidjeti analogijom presudu od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 32.).

               65

               U tom pogledu, kao što to Talijanska Republika tvrdi, iz sudske prakse započete presudama od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707), i od 3. rujna 2015., A2A (C‑89/14, EU:C:2015:537), jasno proizlazi da se u odlukama o povratu koje su donesene prije stupanja na snagu Uredbe br. 794/2004 složene kamate mogu uzeti u obzir samo ako se to podudara s pravnim uređenjem koje se inače primjenjuje u nacionalnom pravu.

               66

               Stoga, budući da se u ovom predmetu nije pozivalo ni na jednu drugu odredbu nacionalnog prava, treba smatrati da je mjerodavna odredba članka 1283. talijanskog Građanskog zakonika prema kojoj, sukladno onome što je Talijanska Republika opisala, a Komisija to nije osporavala, na dospjele kamate ne mogu automatski početi teći kamate.

               67

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je Komisija, dakle, uzevši u obzir iznose potpora koje je trebalo vratiti u kojima su bile uključene složene kamate – kako bi odredila iznos novčane kazne koju je trebalo platiti za razdoblje od 17. svibnja do 17. studenoga 2012. – počinila pogrešku koja se tiče prava.

               68

               Nijedan od argumenata koje je Komisija navela s tim u vezi ne može dovesti u pitanje taj zaključak.

               69

               Kao prvo, Komisija se poziva na postojanje sporazuma između stranaka u pogledu uzimanja u obzir složenih kamata. Naime, u točki 32. pobijane odluke navodi se sporazum o tome uz napomenu da je sklopljen „2003. i [...] 2004. na temelju Uredbe br. 794/2004 (vidjeti dopise Komisijinih službi od 31. listopada 2003. i 29. siječnja 2004. s odgovorom talijanskih tijela od 17. siječnja 2005. [...]”.

               70

               Međutim, uvidom u dokumente navedene u pobijanoj odluci koji su dostavljeni u odgovoru na četvrtu mjeru upravljanja postupkom (vidjeti točku 31. gore) nužno se dolazi do zaključka da je Talijanska Republika uzela u obzir složene kamate isključivo na Komisijin izričit zahtjev iz dopisa od 31. listopada 2003. u kojem se tvrdilo da pravnu osnovu čine određene odredbe prava Unije. U tim okolnostima, ono što je Komisija prikazala kao sporazum stranaka zapravo je bilo samo postupanje adresata Komisijina dopisa u skladu s odredbama za koje se pokazalo da nisu mjerodavne. Naime, Komisijin zahtjev postavljen je prije donošenja presuda od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707), i od 3. rujna 2015., A2A (C‑89/14, EU:C:2015:537), iz kojih proizlazi da je nacionalno pravo mjerodavno za određivanje metode primjene kamata u predmetnoj Odluci o povratu, a ne pravo Unije.

               71

               U tim okolnostima, budući da je Odluka o povratu dostavljena Talijanskoj Republici 4. lipnja 1999., Komisijin zahtjev prema pravu Unije ne može dovesti u pitanje doseg mjerodavnog nacionalnog propisa. Kada bi se to dopustilo, to bi povrijedilo načelo zaštite legitimnih očekivanja i bilo bi protivno stajalištima koje je Sud zauzeo u presudama od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707) i od 3. rujna 2015., A2A (C‑89/14, EU:C:2015:537).

               72

               Kao drugo, u svojim podnescima i odgovorima na mjere upravljanja postupkom Komisija se pozvala na točku 64. presude koju treba provesti kako bi pokazala da se Sud izričito oslonio na podatke koje su podnijela talijanska tijela, s uključenim složenim kamatama, a koje su izradila u dogovoru s Komisijom.

               73

               U tom pogledu, valja naglasiti da je u toj točki Sud naveo, s jedne strane, da „[kako] proizlazi iz razmjene mišljenja na raspravi [od 12. svibnja 2011.], treba istaknuti da su se Talijanska Republika i Komisija složile u pogledu ukupnog iznosa podijeljenih potpora, i to 251271032,37 eura” i, s druge strane, da „[je Komisija] prizna[la] da se potpore u agregatnom iznosu od 63062555 eura trebaju smatrati vraćenima” (presuda koju treba provesti, t. 64.).

               74

               Ta razmatranja omogućila su Sudu da zabilježi razvoj argumentacije stranaka na raspravi. Naime, najprije je „Komisija smatra[la] da nakon isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju Talijanska Republika nije oduzela cijeli iznos nezakonito isplaćenih potpora, to jest 519958761,97 eura [...]”, dok je „Talijanska Republika osporava[la] ukupni iznos potpora koje treba oduzeti, tvrdeći da on iznosi 251271032,37 eura, priznavši da je u srpnju 2010. oduzela samo 63062555,46 eura, kojima [je], međutim, treba[lo] dodati 73353387,28 eura po različitim osnovama [...]” (presuda koju treba provesti, t. 21., 23. i 24.).

               75

               Točka 64. presude koju treba provesti zapravo je također nastavak točke 63. u kojoj je Sud istaknuo da je „nesporno da znatan iznos predmetnih potpora još nije [bio] vraćen ili da dokaz o tome nije [bio] dostavljen Komisiji”. Brojčani podaci izloženi u točki 64. u pogledu ukupnog iznosa podijeljenih potpora i iznosa potpora koje se mogu smatrati vraćenima u srpnju 2010. omogućili su sudu da predstavi diskusiju o iznosu potpora koje treba vratiti. Međutim, suprotno onome što Komisija tvrdi, ni na jednom drugom mjestu u presudi koju treba provesti ne spominje se pitanje složenih kamata. Nigdje se ne spominju elementi koji se moraju uzeti u obzir za određivanje iznosa potpora koje treba vratiti. U tim okolnostima ne može se zaključiti da u pogledu određivanja metode primjene kamata presuda koju treba provesti želi odstupiti od načela navedenih u prethodnoj presudi od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, EU:C:2008:707), potvrđenoj kasnijom presudom od 3. rujna 2015., A2A (C‑89/14, EU:C:2015:537). Iz prethodnih razmatranja stoga proizlazi da se Sud ni u izreci ni u obrazloženju presude koju treba provesti nije izjasnio o pitanju složenih kamata.

               76

               Kao treće, ne može se prihvatiti Komisijino shvaćanje kada u uvodnom razmatranju tvrdi da Talijanska Republika zapravo osporava usputno utvrđenje, to jest točku 34. pobijane odluke u kojoj se od Talijanske Republike zahtijeva da „obračuna i primijeni kamate na potpore koje treba vratiti za predmetno razdoblje (ili od 2007.), i to na sve iznose postojećih potpora, to jest iznose koji se odnose na sve korisnike, uključujući i one koji su djelomično ili u cijelosti vratili potporu, a kako bi ispunili svoje obveze”. Naime, iz prethodno navedenoga proizlazi da je na Komisijin zahtjev kamatna stopa primijenjena na osnovi složenog kamatnog računa na sve iznose potpora koji su uzeti u obzir radi izračuna elemenata za određivanje iznosa novčane kazne, barem do 2007., i da je novčana kazna određena u pobijanoj odluci izračunata na temelju podataka u kojima su uključene složene kamate. Usto, iz tužbe Talijanske Republike proizlazi da ona stvarno osporava uzimanje u obzir složenih kamata i utjecaj koji je to moglo imati na određivanje iznosa novčane kazne. Stoga je pogrešan Komisijin navod o tome da je ovaj tužbeni razlog bespredmetan.

               77

               Slijedom toga, pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem je Komisija radi izračuna novčane kazne koju Talijanska Republika treba platiti za polugodište od 17. svibnja do 17. studenoga 2012. uzela u obzir iznose potpora koje treba vratiti u kojima su bile uključene složene kamate, suprotno onome što je propisano mjerodavnim nacionalnim pravom.

         Troškovi

               78

               Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, valja joj pored vlastitih troškova naložiti snošenje troškova Talijanske Republike u skladu s njezinim zahtjevom.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije C (2013) 8681 final od 6. prosinca 2013.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. lipnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Think Schuhwerk GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava žiga Zajednice – Crveni završetci vezica za obuću – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Postupak zbog ogluhe.#Predmet T-208/12.


Presuda Suda od 20. ožujka 2003. # Kraljevina Danska protiv Komisije Europskih zajednica. # Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 95/2/EZ. # Predmet C-3/00.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. srpnja 1987. # Giancarlo Laborero i Francesca Sabato protiv Office de sécurité sociale d'outre-mer (OSSOM). # Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Bruxelles i Cour du travail de Mons - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Spojeni predmeti 82 i 103/86.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. svibnja 2015.#Finanzamt Ulm protiv Ingeborg Wagner-Raith.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Iznimka – Kretanja kapitala koja podrazumijevaju pružanje financijskih usluga – Nacionalni propis koji propisuje paušalno oporezivanje dohotka od kapitala koji potječe od udjelâ u inozemnim investicijskim fondovima – Crni fondovi.#Predmet C-560/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. svibnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje kapitala — Iznimka — Kretanja kapitala koja podrazumijevaju pružanje financijskih usluga — Nacionalni propis koji propisuje paušalno oporezivanje dohotka od kapitala koji potječe od udjelâ u inozemnim investicijskim fondovima — Crni fondovi“
      U predmetu C‑560/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukom od 6. kolovoza 2013., koju je Sud zaprimio 30. listopada 2013., u postupku

         Finanzamt Ulm

      protiv

         Ingeborg Wagner‑Raith,

      uz sudjelovanje:

         Bundesministerium der Finanzen,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za I. Wagner‑Raith, U. Ziegler, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, A. Wiedmann i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. Bacon, barrister

               —

               za Europsku komisiju, T. Scharf, A. Cordewener i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 64. stavka 1. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ingeborg Wagner‑Raith, nasljednice Marije Schweier, i Finanzamt Ulm (Ispostava porezne uprave Ulm, Njemačka) u vezi s oporezivanjem dohotka od kapitala koji potječe od udjelâ u investicijskim fondovima sa sjedištem na Caymanskom otočju (prekomorsko područje Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 88/361/EEZ od 24. lipnja 1988. za provedbu članka 67. Ugovora [članka koji je stavljen izvan snage Ugovorom iz Amsterdama] (SL L 178, str. 5.), propisuje „[n]e dovodeći u pitanje sljedeće odredbe, države članice ukidaju ograničenja na kretanja kapitala između osoba rezidenata u državama članicama. Radi olakšanja primjene ove Direktive, kretanja kapitala klasificirana su u skladu s nomenklaturom u Prilogu 1. [I.]“

               4

               Među kretanjima kapitala koja su pobrojana u Prilogu I. Direktivi 88/361 poglavlju I., pod naslovom „Izravna ulaganja“, navode se udjeli u novim ili postojećim društvima s ciljem uspostavljanja ili održavanja trajnih gospodarskih veza.

               5

               Poglavlje IV. navedenog priloga, pod naslovom „Transakcije udjelima društava za zajednička ulaganja“, u svom dijelu A. koji se odnosi na „[t]ransakcije udjelima društava [subjekata] za zajednička ulaganja“ uključuje, među ostalim, stjecanje od strane rezidenata udjela inozemnih subjekata kojima se trguje na burzi i stjecanje od strane rezidenata udjela inozemnih subjekata kojima se ne trguje na burzi.

               6

               „Napomene za pojašnjenje“ sadržane u tom istom prilogu pobliže navode sljedeće:
               „Samo za potrebe ove nomenklature i Direktive [U smislu ove nomenklature i samo za potrebe Direktive], sljedeći izrazi imaju sljedeća značenja:
               Izravna ulaganja
               Ulaganja svih vrsta od strane fizičkih osoba ili komercijalnih, industrijskih ili financijskih društava, koja služe za uspostavljanje ili održavanje trajnih ili izravnih veza između osoba koje osiguravaju kapital i poduzetnika ili društva kojem se kapital stavlja na raspolaganje s ciljem obavljanja gospodarske aktivnosti. Prema tome taj se koncept mora tumačiti u najširem smislu.
               [...]
               Što se tiče društava spomenutih pod točkom I.2. nomenklature koja imaju status društva ograničenih dionicama [dioničkih društava], udjel [udio] ima karakter izravnog ulaganja kada paket dionica u vlasništvu fizičke osobe[,] drugog društva li [ili] nekog drugog držatelja [imatelja], omogućuje dioničaru, bilo u skladu s odredbama nacionalnog prava koje se odnose na društva ograničena dionicama [dionička društva] ili na neki drugi način, da stvarno sudjeluje u upravljanju društvom ili u kontroli društva.
               [...]“

         Njemačko pravo

               7

               Članak 17. Zakona o prodaji inozemnih investicijskih udjela i oporezivanju dohotka od inozemnih investicijskih udjela (Gesetz über den Vertrieb ausländischer Investmentanteile und über die Besteuerung der Erträge aus ausländischen Investmentanteilen), od 28. srpnja 1969. (BGBl. 1969. I. str. 986.), u verziji koja se primjenjivala u razdoblju od 1. siječnja 2002. do 31. prosinca 2003. (u daljnjem tekstu: AuslInvestmG), propisivao je u članku 17. u pogledu oporezivanja dohotka od udjela u inozemnim fondovima sljedeće:
               „(1)   Isplate prinosa na inozemne investicijske udjele [...] smatra se dohotkom od kapitala u smislu članka 20. stavka 1. točke 1. Zakona o porezu na dohodak [...]
               [...]
               (3)   Stavci 1. do 2.a primjenjuju se samo:

                        1.

                                 a)

                                 ako je inozemno društvo za investicije nadležnom tijelu prijavilo namjeru stavljanja na tržište inozemnih investicijskih udjela na području važenja ovog zakona javnom ponudom, javnim oglašavanjem ili na sličan način [...], ili

                                 b)

                                 ako se inozemne investicijske udjele koji su uvršteni na službeno ili uređeno tržište njemačke burze, uz iznimku objava koje propisuje burza, ne stavlja na tržište javnom ponudom, javnim oglašavanjem ili na sličan način (članak 1. stavak 2.), a inozemno društvo za investicije je imenovalo zastupnika sa sjedištem ili prebivalištem na području važenja ovog zakona koji ga može zastupati pred poreznim tijelima i financijskim sudovima, i

                        2.

                        ako inozemno društvo za investicije prilikom svake isplate prinosa imateljima inozemnih investicijskih udjela na njemačkom jeziku priopći [iznos isplate po udjelu i određene ondje navedene iznose]

                  [...]
               te na zahtjev dokaže točnost tih podataka.“

               8

               Članak 18. AuslInvestmG‑a, u verziji koja je bila na snazi u razdoblju od 30. prosinca 1993. do 31. prosinca 2000., propisivao je sljedeće:
               „(1)   Ako pretpostavke iz članka 17. nisu ispunjene, isplate prinosa na inozemne investicijske udjele [...] smatraju se dohotkom od kapitala u smislu članka 20. stavka 1. točke 1. Zakona o porezu na dohodak [...].
               (2)   Porezne osnovice iz stavka 1. moraju se dokazati. Dokumenti koji se podnose kao dokaz moraju biti sastavljeni na njemačkom jeziku ili im se može priložiti prijevod na njemački jezik. Inozemno društvo za investicije mora imenovati zastupnika sa sjedištem ili prebivalištem na području važenja ovog zakona koji ga može zastupati pred poreznim tijelima i financijskim sudovima.
               (3)   Ako se ne podnese uredan dokaz ili zastupnik ne bude imenovan, primatelju se oporezuju isplate prinosa na inozemne investicijske udjele kao i 90% kapitalnog dobitka koji proizlazi iz razlike između prve otkupne cijene investicijskog udjela utvrđene u kalendarskoj godini i posljednje otkupne cijene utvrđene u kalendarskoj godini; porezna obveza mora se odrediti najmanje u iznosu od 10% posljednje otkupne cijene utvrđene u kalendarskoj godini. [...]“

               9

               Zakon o društvima za ulaganje kapitala (Gesetz über Kapitalanlagegesellschaften), u verziji koja se primjenjivala na tuzemne investicijske fondove u razdoblju koje je relevantno za glavni postupak, propisivao je u bitnom da se imatelji udjela oporezuju prema „načelu transparentnosti“, to jest da se prema njima postupa kao da su sami izravno ostvarili dohodak nastao unutar zajedničkog portfelja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Od 1997. do 2003. Maria Schweier imala je depozitni račun kod LGT Bank AG (u daljnjem tekstu: LGT) u Lihtenštajnu, na kojem su, među ostalim, bili deponirani udjeli u investicijskim fondovima sa sjedištem na Caymanskom otočju. Ti investicijski fondovi koji nisu poštovali obveze u pogledu prijave, odobrenja i dokazivanja iz članka 17. stavka 3. AuslInvestmG‑a, i nisu imenovali zastupnika u skladu s člankom 18. stavkom 2. trećom rečenicom AuslInvestmG‑a, smatrali su se stoga u Njemačkoj „crnim“ fondovima na koje su se mogle primijeniti odredbe članka 18. stavka 3. AuslInvestmG‑a.

               11

               M. Schweier je 2008. po prvi put obavijestila Finanzamt Ulm da je tijekom predmetnih godina primala dohodak, među ostalim od depozitnog računa koji je imala kod LGT‑a. Ona je, dakle, ispravljenim poreznim prijavama ispostavi porezne uprave prijavila taj dohodak, nakon što je izračunala iznos tog dohotka na temelju dokumenata koje joj je LGT stavio na raspolaganje te je zatim na temelju članka 18. stavka 3. AuslInvestmG‑a odredila paušalni iznos za sva dotična porezna razdoblja posebno.

               12

               Dotična ispostava porezne uprave izmijenila je M. Schweier porezna rješenja koja se odnose na ta porezna razdoblja tako što je iznos dohotka od kapitala na temelju predmetnih udjela odredila u visini od 44970,69 eura za 1997., 63779,07 eura za 1998., 106826,16 eura za 1999., 94999,24 eura za 2000., 96055,10 eura za 2001., 100157,99 eura za 2002. i 116823,07 eura za 2003., što ukupno iznosi 623611,32 eura.

               13

               M. Schweier uložila je prigovor protiv tog dodatnog poreza, pozivajući se na nespojivost paušalnog oporezivanja iz članka 18. stavka 3. AuslInvestmG‑a s načelom slobodnog kretanja kapitala. Prema njezinu shvaćanju, dodatno oporezivanje moralo bi se temeljiti samo na stvarnim primicima kojima je trebalo utvrditi iznos. M. Schweier zatražila je da se njezin dohodak od kapitala oporezuje prema članku 18. stavku 1. AuslInvestmG‑a te je dotičnoj ispostavi porezne uprave stavila na raspolaganje dokumente i izračune koji su bili za to potrebni.

               14

               Nakon što je Finanzamt Ulm odbio taj prigovor, M. Schweier podnijela je tužbu Finanzgerichtu Baden‑Württemberg (Financijski sud Baden‑Württemberg, Njemačka). Presudom od 27. veljače 2012. taj sud je u bitnom usvojio tužbu, smatrajući da članak 18. stavak 3. AuslInvestmG‑a krši načelo slobodnog kretanja kapitala te je utvrdio da je dohodak od kapitala koji je M. Schweier stvarno primila na temelju dotičnih udjela bio svake godine niži od iznosa određenog prema članku 18. stavku 3. AuslInvestmG‑a pa je ukupno iznosio 260872,97 eura. Finanzamt Ulm uložio je reviziju protiv te presude Bundesfinanzhofu (Saveznom financijskom sudu).

               15

               U postupku povodom revizije Finanzamt Ulm ističe da se članak 18. stavak 3. AuslInvestmG‑a mora primijeniti u glavnom postupku jer je ta odredba dio odredbe „standstill“ iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a. Naime, s jedne strane, budući da je ponašanje investicijskog fonda neodvojivo povezano s oporezivanjem ulagatelja koji drže udjele u tom fondu, članak 18. stavak 3. AuslInvestmG‑a usmjeren je ne samo protiv ulagatelja nego i protiv samih investicijskih fondova te se odnosi, dakle, na pružanje financijskih usluga u smislu članka 64. stavka 1. UFEU‑a. S druge strane, držanje udjela u investicijskom fondu jest izravno ulaganje.

               16

               Prema shvaćanju suda koji je uputio zahtjev, paušalno oporezivanje propisano člankom 18. stavkom 3. AuslInvestmG‑a može odvratiti njemačke ulagatelje od ulaganja u fondove koji ne ispunjavaju zahtjeve propisane člankom 17. i člankom 18. stavkom 1. AuslInvestmG‑a, s obzirom na to da je navedeno paušalno oporezivanje općenito veće od oporezivanja koje se primjenjuje na ulagatelje koji drže udjele u tuzemnim fondovima i koji ne podnesu dokaz o visini dohotka od tih udjela. Tomu se pridružuje i nemogućnost imatelja udjela u „crnom“ fondu da pruži dokaz o iznosu stvarno primljenog dohotka kako bi izbjegao to paušalno oporezivanje dok Zakon o društvima za ulaganje kapitala ne propisuje slično paušalno oporezivanje kada je riječ o ulaganju u tuzemni fond.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev pobliže navodi da je, u bitnome, pravilo iz članka 18. stavka 3. AuslInvestmG‑a, koje je Finanzamt Ulm primijenio na M. Schweier u pogledu dotičnog razdoblja, postojalo i na dan 31. prosinca 1993. Taj sud dodaje da se investicijske fondove u kojima je M. Schweier imala udjele trebalo smatrati fondovima sa sjedištem u trećoj zemlji jer su osnovani na temelju pravila o odobrenju za rad i nadzoru koji su na snazi na Caymanskom otočju, a i društva za upravljanje dotičnim investicijskim fondovima ondje imaju svoje sjedište.

               18

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije siguran jesu li materijalne pretpostavke za primjenu članka 64. stavka 1. UFEU‑a ispunjene i odnosi li se članak 18. stavak 3. AuslInvestmG‑a na pružanje financijskih usluga ili na izravna ulaganja.

               19

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se slobodno kretanje kapitala iz [članka 63. UFEU‑a] nacionalnom propisu (u ovom slučaju članku 18. stavku 3. AuslInvestmG‑a) prema kojem se pod određenim pretpostavkama isplatama prinosa u korist tuzemnih ulagatelja u inozemne investicijske fondove pribraja fiktivan dohodak u visini od 90% razlike između prve i posljednje godišnje otkupne cijene, ali najmanje 10% posljednje otkupne cijene (ili burzovne ili tržišne vrijednosti), kada je riječ o udjelima u fondovima trećih zemalja, s obzirom na to da se taj propis, koji se u osnovi nije mijenjao od 31. prosinca 1993., odnosi na pružanje financijskih usluga u smislu pravila o zaštiti stečenih prava iz [članka 64. stavka 1. UFEU‑a]?
                        U slučaju da odgovor na prvo pitanje nije potvrdan:

                        2.

                        Predstavlja li udio u takvom investicijskom fondu sa sjedištem u trećoj zemlji uvijek izravno ulaganje u smislu [članka 64. stavka 1. UFEU‑a] ili odgovor na to pitanje ovisi o tome omogućuje li taj udio ulagatelju na temelju nacionalnih propisa države u kojoj je sjedište investicijskog fonda ili na drugom temelju, da stvarno sudjeluje u upravljanju ili kontroli investicijskog fonda?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 64. UFEU‑a tumačiti na način da je nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku koje propisuje paušalno oporezivanje dohotka imatelja udjelâ u inozemnom investicijskom fondu, ako taj fond nije ispunio određene zakonske obveze, mjera koja se odnosi na kretanja kapitala koja podrazumijeva pružanje financijskih usluga u smislu toga članka.

               21

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 64. stavak 1. UFEU‑a taksativno navodi kretanja kapitala koja mogu izbjeći primjenu članka 63. stavka 1. UFEU‑a te ga se kao iznimku od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala mora usko tumačiti (vidjeti presudu Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 29.).

               22

               Stoga valja utvrditi odnosi li se konkretno zakonodavstvo na kretanja kapitala i, u slučaju potvrdnog odgovora, podrazumijevaju li ta kretanja kapitala pružanje financijskih usluga.

               23

               U nedostatku definicije pojma „kretanja kapitala“ u UFEU‑u, Sud je priznao indikativnu vrijednost nomenklaturi Priloga I. Direktivi 88/361, s tim da, u skladu s napomenom u uvodu tog priloga, navedeni popis nije taksativan (vidjeti osobito, u tom smislu, presude van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, t. 39.; Missionswerk Werner Heukelbach, C‑25/10, EU:C:2011:65, t. 15. i Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 20.).

               24

               Stjecanje od strane rezidenata udjela inozemnih subjekata kojima se trguje ili se ne trguje na burzi ubraja se u kretanja kapitala navedena u dijelu A, koji se odnosi na „[t]ransakcije udjelima društava za zajednička ulaganja“ poglavlja IV. Priloga I. Direktivi 88/361, pod naslovom „Transakcije udjelima društava za zajednička ulaganja“.

               25

               Primanje dividendi od subjekta za zajedničko ulaganje, premda se izričito ne navodi u toj nomenklaturi kao „kretanje kapitala“, može se dovesti u vezu sa stjecanjem od strane rezidenata udjela inozemnih subjekata kojima se trguje ili se ne trguje na burzi pa je stoga neodvojivo povezano s kretanjem kapitala (vidjeti u tom smislu presudu Verkooijen, C‑35/98, EU:C:2000:294, t. 29.).

               26

               Slijedom toga, nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku koje uređuje oporezivanje dohotka ulagatelja koji imaju udjele u subjektima za zajednička ulaganja, propisujući različita pravila oporezivanja ovisno o tome poštuje li dotični inozemni investicijski fond odredbe članka 17. stavka 3. i članka 18. stavka 2. AuslInvestmG‑a, jest mjera koja se odnosi na kretanja kapitala u smislu navedene nomenklature.

               27

               Stoga valja utvrditi podrazumijevaju li kretanja kapitala na koja se odnosi zakonodavstvo poput onog u glavnom postupku pružanje financijskih usluga u smislu članka 64. stavka 1. UFEU‑a.

               28

               Na prvom mjestu treba ispitati stajalište koje, među ostalim, zastupaju sud koji je uputio zahtjev i Europska komisija, a to je da člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a mogu biti obuhvaćene samo mjere koje su izravno upućene pružateljima financijskih usluga kao takvima i koje uređuju obavljanje i nadzor njihovih financijskih transakcija, odobrenje za rad ili prestanak rada, što nije slučaj s propisima koji se odnose na oporezivanje ulagatelja.

               29

               U tom pogledu, valja najprije podsjetiti na razgraničenje između odredaba Ugovora o slobodi pružanja usluga i odredaba koje uređuju slobodno kretanje kapitala.

               30

               Sud je već imao priliku presuditi da iz teksta članaka 56. i 63. UFEU‑a kao i iz činjenice da se nalaze u dvama različitim poglavljima glave IV. Ugovora, proizlazi da te odredbe, premda usko povezane, imaju za cilj urediti različite situacije te svaka od njih ima različito područje primjene (vidjeti u tom smislu presudu Fidium Finanz, C‑452/04, EU:C:2006:631, t. 28.).

               31

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kako bi se utvrdilo je li neko nacionalno zakonodavstvo obuhvaćeno jednom ili drugom temeljnom slobodom zajamčenom Ugovorom, treba uzeti u obzir predmet dotičnog zakonodavstva (vidjeti u tom smislu presude Holböck, C‑157/05, EU:C:2007:297, t. 22. i navedenu sudsku praksu; Dijkman i Dijkman‑Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, t. 26., kao i Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 90.).

               32

               Kako je nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 67. svoga mišljenja, nacionalno zakonodavstvo kojemu se predmet ponajprije odnosi na pružanje financijskih usluga obuhvaćeno je odredbama Ugovora o slobodi pružanja usluga, čak ako bi ono uključivalo ili podrazumijevalo kretanja kapitala.

               33

               Naime, Sud je već zauzeo stajalište prema kojem nacionalno uređenje kojim država članica propisuje da za obavljanje djelatnosti davanja kredita kao poslovne djelatnosti na njezinu državnom području društvo sa sjedištem u trećoj državi mora ishoditi prethodno odobrenje za rad, što tom društvu onda otežava pristup financijskom tržištu, pretežito utječe na ostvarenje slobode pružanja usluga u smislu članka 56. UFEU‑a i članaka u nastavku (presuda Fidium Finanz, C‑452/04, EU:C:2006:631, t. 49. i 50.).

               34

               Nasuprot tomu, nacionalne mjere kojima se predmet barem ponajprije odnosi na kretanja kapitala ulaze u područje primjene članka 64. stavka 1. UFEU‑a.

               35

               U tim okolnostima, zahtijevati da se mjere izravno odnose na pružatelje financijskih usluga kao takve i da uređuju obavljanje i nadzor njihovih financijskih transakcija te odobrenje za rad ili prestanak rada kako bi one bile obuhvaćene člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a, dovelo bi u pitanje razgraničenje između odredaba Ugovora o slobodi pružanja usluga i odredaba koje uređuju slobodno kretanje kapitala.

               36

               Tumačenje prema kojem predmet članka 64. stavka 1. UFEU‑a nije upućivanje na situacije obuhvaćene slobodom pružanja usluga također potvrđuje činjenica da za razliku od poglavlja o slobodnom kretanju kapitala, u poglavlju o slobodi pružanja usluga nema nijedne odredbe koja pogodnosti svojih odredaba proširuje i na pružatelje usluga‑državljane trećih država, sa sjedištem izvan Europske unije, s obzirom na to da je cilj toga poglavlja jamčiti slobodu pružanja usluga državljanima država članica (presuda Fidium Finanz, C‑452/04, EU:C:2006:631, t. 25.).

               37

               Nasuprot tomu, iz članka 63. i članka 64. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da su načelno zabranjena sva ograničenja kretanja kapitala koja podrazumijevaju pružanje financijskih usluga između država članica i trećih zemalja, osim ako je takvo ograničenje, u skladu s nacionalnim pravom ili pravom Unije, postojalo na dan 31. prosinca 1993. ili eventualno na dan 31. prosinca 1999.

               38

               Slijedom toga, zbog razlika koje postoje između odredaba o slobodi pružanja usluga i odredaba o slobodnom kretanju kapitala u pogledu njihova područja primjene s obzirom na teritorij odnosno osobe na koje se primjenjuje, situacije obuhvaćene člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a nužno se razlikuju od situacija obuhvaćenih člankom 56. UFEU‑a i člancima u nastavku.

               39

               Nadalje valja podsjetiti da je, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 74. svoga mišljenja, odlučujući kriterij za primjenu članka 64. stavka 1. UFEU‑a uzročno‑posljedična veza koja postoji između kretanja kapitala i pružanja financijskih usluga, a ne područje primjene ratione personae sporne nacionalne mjere ili njezin odnos prema pružatelju umjesto prema primatelju takvih usluga. Naime, kako je već naglašeno u točki 21. ove presude, područje primjene članka 64. stavka 1. UFEU‑a definirano je navođenjem kategorija kretanja kapitala koja mogu podlijegati ograničenjima.

               40

               Slijedom toga, okolnost da se neka nacionalna mjera primarno odnosi na ulagatelja, a ne na pružatelja financijske usluge nije prepreka tomu da ta mjera bude obuhvaćena člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a.

               41

               Na kraju, suprotno Komisijinim tvrdnjama, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da porezni propisi država članica mogu biti obuhvaćeni člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti osobito presude Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 174. do 196.; Holböck, C‑157/05, EU:C:2007:297, t. 37. do 45., kao i Prunus i Polonium, C‑384/09, EU:C:2011:276, t. 27. do 37.).

               42

               Na drugom mjestu, kada je riječ o opsegu iznimke iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a, treba ponoviti da usko tumačenje te iznimke ima za cilj sačuvati koristan učinak članka 63. UFEU‑a.

               43

               Slijedom toga, kako bi nacionalna mjera mogla biti obuhvaćena navedenom iznimkom, mora se odnositi na kretanja kapitala koja su usko povezana s pružanjem financijskih usluga.

               44

               Kako je i nezavisni odvjetnik naglasio u točki 74. svoga mišljenja, da bi postojala dovoljno uska povezanost, nužno mora postojati uzročno‑posljedična veza između kretanja kapitala i pružanja financijskih usluga.

               45

               Stoga je nacionalno zakonodavstvo koje tako što se primjenjuje na kretanja kapitala u smjeru i iz trećih zemalja ograničava pružanje financijskih usluga, obuhvaćeno člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti, po analogiji s kretanjima kapitala koja podrazumijevaju izravna ulaganja ili poslovni nastan u smislu 64. stavka 1. UFEU‑a, presude Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 183., i Holböck, C‑157/05, EU:C:2007:297, t. 36.).

               46

               U konkretnom slučaju, stjecanje udjela u investicijskim fondovima sa sjedištem na Caymanskom otočju kao i primitak isplate prinosa od tih udjela podrazumijeva postojanje pružanja financijskih usluga koje ti investicijski fondovi obavljaju u korist dotičnog ulagatelja. Takvo ulaganje razlikuje se od slučaja kada ulagatelj na tržištu izravno stekne udjele u trgovačkom društvu utoliko što mu, zahvaljujući tim uslugama, omogućuje među ostalim, postizanje povećane diverzifikacije u pogledu različite imovine kao i bolju raspodjelu rizika.

               47

               Nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku koje propisuje paušalno oporezivanje, zajedno s nemogućnošću da se ulagatelju oporezuje stvarno primljeni dohodak ako inozemni investicijski fond ne ispunjava pretpostavke određene člankom 17. stavkom 3. i člankom 18. stavkom 2. AuslInvestmG‑a, može odvratiti tuzemne ulagatelje od stjecanja udjela u inozemnim investicijskim fondovima i, prema tome, dovesti do toga da ti ulagatelji rjeđe traže usluge takvih fondova.

               48

               Slijedom toga, uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 64. UFEU‑a treba tumačiti na način da je nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku koje propisuje paušalno oporezivanje dohotka imatelja udjelâ u inozemnom investicijskom fondu, ako taj fond nije ispunio određene zakonske obveze, mjera koja se odnosi na kretanja kapitala koja podrazumijevaju pružanje financijskih usluga u smislu toga članka.

         Drugo pitanje

               49

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 64. UFEU‑a treba tumačiti na način da je nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku koje propisuje paušalno oporezivanje dohotka imatelja udjelâ u inozemnom investicijskom fondu, ako taj fond nije ispunio određene zakonske obveze, mjera koja se odnosi na kretanja kapitala koja podrazumijevaju pružanje financijskih usluga u smislu toga članka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka:njemački


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. studenoga 2015.#Nu Air Polska sp. z o.o. protiv Europske komisije.#Damping – Uvoz određenih kompresora podrijetlom iz Kine – Djelomično odbijanje povrata plaćenih antidampinških pristojbi – Utvrđivanje izvozne cijene – Odbitak antidampinških pristojbi – Prilagodba vremenskih učinaka poništenja.#Predmet T-75/12.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. srpnja 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije.#Povreda obveze države članice - Direktiva 89/105/EEZ.#Predmet C-311/07.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 5. svibnja 2015.#Lidl Stiftung & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-715/13.