title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. ožujka 2015.#Estado português protiv Banco Privado Português SA i Massa Insolvente do Banco Privado Português SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal do Comércio de Lisboa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Državno jamstvo vezano za zajam – Odluka 2011/346/EU – Pitanja o valjanosti – Dopuštenost – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Obrazloženje – Utjecaj na trgovinu između država članica – Članak 107. stavak 3. točka (b) UFEU‑a – Ozbiljan poremećaj gospodarstva države članice.#Predmet C-667/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Državne potpore — Državno jamstvo vezano za zajam — Odluka 2011/346/EU — Pitanja o valjanosti — Dopuštenost — Članak 107. stavak 1. UFEU‑a — Obrazloženje — Utjecaj na trgovinu između država članica — Članak 107. stavak 3. točka (b) UFEU‑a — Ozbiljan poremećaj gospodarstva države članice“
      U predmetu C‑667/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal do Comércio de Lisboa (Portugal), odlukom od 17. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 16. prosinca 2013., u postupku

         Estado português

      protiv

         Banco Privado Português SA, u likvidaciji,

         Massa Insolvente do Banco Privado Português SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Banco Privado Português SA, u likvidaciji, i Massa Insolvente do Banco Privado Português SA, M. Ferreira Santos i R. Leandro Vasconcelos, advogadas,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. Cunha, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Pene Machetea i G. Reina Piresa, advogados,

               —

               za Europsku komisiju, M. França i L. Flynn te M. Afonso, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se, s jedne strane, na valjanost Odluke Komisije 2011/346/EU od 20. srpnja 2010. o državnoj potpori C 33/09 (ex NN 57/09, ex CP 191/09) koju je Portugal dodijelio u obliku državnog jamstva u korist BPP‑a (SL 2011., L 159, str. 95.) i, s druge strane, na tumačenje članka 14. stavaka 1. i 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Estado português (portugalska država), s jedne strane, te Banco Privado Português SA (u daljnjem tekstu: BPP), u likvidaciji, i Massa Insolvente do Banco Privado Português SA (skupina vjerovnika BPP‑a), s druge strane, povodom upisa tražbine te države u pasivu likvidacije u iznosu od 24462921,24 eura, uvećano za dugovane kamate, što predstavlja iznos povrata potpore koju je nezakonito dodijelio BPP‑u kada je zajmu u iznosu od 450 milijuna eura dodao državno jamstvo u korist te banke (u daljnjem tekstu: jamstvo).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 659/1999

               3

               Članak 1. točka (f) Uredbe br. 659/1999 definira nezakonitu potporu kao novu potporu čija je primjena u suprotnosti s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

               4

               Članak 14. te uredbe, naslovljen „Povrat potpore“, određuje:
               „1.   U slučaju kada se u slučajevima nezakonite potpore donesu negativne odluke, Komisija donosi odluku kojom se od dotične države članice zahtijeva da poduzme sve potrebne mjere kako bi od korisnika povukla sredstva potpore (dalje u tekstu ,odluka o povratu potpore'). Komisija ne smije zahtijevati povrat sredstava potpore ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava [Unije].
               2.   Iznos potpore koji se treba povratiti u skladu s odlukom o povlačenju uključuje i kamatu po odgovarajućoj stopi koju odredi Komisija. Kamata se naplaćuje počevši od dana kada je nezakonita potpora stavljena na raspolaganje korisniku do dana povrata njezinog iznosa.
               3.   Ne dovodeći u pitanje bilo koju odluku Suda [Europske unije] donesenu u skladu s člankom [185. UFEU‑a], povrat potpore izvršava se bez odgađanja i u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom dotične države članice, pod uvjetom da isti omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije. U tu svrhu i u slučaju pokretanja postupka pred domaćim sudom, dotična država članica poduzima sve neophodne korake koji joj stoje na raspolaganju u okviru njezinog pravnog sustava, uključujući i privremene mjere, i ne dovodeći pri tom u pitanje pravo [Unije].“

         Odluka od 13. ožujka 2009.

               5

               Odlukom C(2009) 1892 final od 13. ožujka 2009. o državnoj potpori NN 71/08 – Portugal, Auxílio estatal ao Banco Privado Português – BPP (SL C 174, str. 1., u daljnjem tekstu: Odluka od 13. ožujka 2009.) Komisija je, na temelju hitne mjere, odlučila ne izjaviti prigovore u odnosu na državnu potporu koju je dodijelio Estado português u obliku jamstva, pokrivajući zajam od 450 milijuna eura koji je BPP‑u odobrilo šest portugalskih banaka 5. prosinca 2008. To je jamstvo odobreno na temelju članka 87. stavka 3. točke (b) UEZ‑a, koji je postao članak 107. stavak 3. točka (b) UFEU‑a, za razdoblje od šest mjeseci, odnosno do 5. lipnja 2009.

               6

               Iz uvodne izjave 34. te odluke proizlazi da ocjena potpore koju je dala Komisija nije dovela u pitanje onu koju bi provela da je mjera bila produljena preko roka iz prethodne točke.

               7

               Uvodna izjava 39. navedene odluke propisuje:
               „Unatoč velikoj vrijednosti ponuđenih jamstava, povrat jamstva [...] nastavlja biti bitno niži od onog što bi se uobičajeno smatralo prikladnim u slučaju banaka u poteškoćama. Komisija smatra da bi taj povrat iznimno mogao biti ocijenjen prikladnim u svrhu osiguranja preživljavanja [BPP‑a], i to međutim samo za kratko razdoblje spašavanja. Nadalje, prihvaćanje te razine povrata uvjetovano je podnošenjem plana restrukturiranja. Komisija očekuje da se troškovi javne intervencije u korist BPP‑a dugoročno odraze u planu restrukturiranja kojim se želi ponovno uspostaviti [n]jegova održivost [...] i da učinak na tržišno natjecanje odobrene potpore bude uzet u obzir u okviru kompenzacijskih mjera. U tom kontekstu, Komisija podsjeća na i pozitivno ocjenjuje obavezu portugalskih vlasti da podnesu plan restrukturiranja u roku od šest mjeseci računajući od dana dodjele mjere potpore [BPP‑u], odnosno do 5. lipnja 2009.“

               8

               Komisija u uvodnoj izjavi 41. Odluke od 13. ožujka 2009. podsjeća da joj svako eventualno produljenje potpore, čije je trajanje ograničeno na šest mjeseci, mora biti dostavljeno radi odobrenja.

         Odluka 2011/346

               9

               Uvodne izjave 9., 12., 13. i 19. do 24. Odluke 2011/346 glase kako slijedi:

                        „(9)

                        BPP je financijska ustanova sa sjedištem u Portugalu, koja pruža usluge upravljanja imovinom, savjetovanja poduzetnika i kapitalnog ulaganja [...]. BPP djeluje u Portugalu, Španjolskoj i u manjoj mjeri u Brazilu i Južnoj Africi.

                  [...]

                        (12)

                        BPP je 24. studenoga 2008. obavijestio portugalsku središnju banku (‚Portugalsku banku’) da je u opasnosti da neće biti u mogućnosti ispuniti svoje platne obaveze. Stoga je BPP‑u odobreno da obustavi sve svoje isplate od 1. prosinca 2008.

                        (13)

                        BPP je 5. prosinca 2008. primio zajam od 450 milijuna [eura], popraćen jamstvom [...]. Zajam i jamstvo odnose se samo na elemente pasive upisane u bilancu BPP‑a na dan 24. studenoga 2008., pri čemu je zajam trebao služiti samo isplati deponenata i drugih vjerovnika a ni u kojem slučaju pokrivanju dugova drugih subjekata grupe.

                  [...]

                        (19)

                        U okviru Komisijina ispitivanja mjere potpore za spašavanje, Portugal se obvezao podnijeti plan restrukturiranja BPP‑a u roku od šest mjeseci računajući od intervencije države (odnosno najkasnije 5. lipnja 2009.).

                        (20)

                        U svojoj Odluci od 13. ožujka 2009. Komisija je dopustila mjeru za razdoblje od šest mjeseci računajući od dodjele jamstva [...], odnosno do 5. lipnja 2009. Komisija je također smatrala da je podnošenje plana restrukturiranja za 5. lipanj 2009. bilo neophodno s obzirom na izuzetno nisku razinu povrata.

                        (21)

                        U svrhu produljenja jamstva preko početnog trajanja od šest mjeseci, portugalska tijela su se obvezala uputiti Komisiji posebnu obavijest.

                        (22)

                        Portugal nije poštovao gore navedene obveze.
                        [...]

                        (23)

                        Elektroničkom porukom od 23. lipnja 2009., Portugal je obavijestio Komisiju o svojoj odluci da produlji jamstvo [...] za razdoblje od šest mjeseci (rješenje br. 13364-A/2009 Ministarstva financija od 5. lipnja 2009.). Međutim Portugal nije obavijestio Komisiju o tom produljenju niti je tražio njezin pristanak.

                        (24)

                        Budući da je ta mjera odobrena odlukom Komisije samo do 5. lipnja 2009., potpora spašavanju postala je nezakonita 6. lipnja 2009.“

               10

               Kada se radi o kvalifikaciji jamstva kao „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, uvodne izjave 57. do 60. Odluke 2011/346 propisuju:

                        „(57)

                        Kako je bilo [...] utvrđeno u Odluci od 13. [ožujka] 2009. [...], jamstvo [...] je omogućilo BPP‑u da stekne zajam po povoljnijim financijskim uvjetima od onih koje bi uobičajeno dobio od drugih poduzetnika na tržištu u istim okolnostima, ako bi, kako su priznale portugalske vlasti, takvi zajmovi uopće bili dostupni. U tom pogledu, Odlukom [od 13. ožujka 2009.] već je bilo utvrđeno da je naknada od 20 baznih bodova bila znatno niža od razine koja proizlazi iz primjene preporuke Europske središnje banke od 20. listopada 2008. Unatoč visokoj razini založnog prava Komisija je zaključila da je naknada jamstva [...] bila mnogo niža od razine koja se općenito smatra prikladnom za banke u poteškoćama. Ta razina naknade smatrala se prikladnom samo za fazu spašavanja pod uvjetom da se iznese plan restrukturiranja do 5. lipnja 2009.

                        (58)

                        Suprotno drugim ustanovama iz bankarskog sektora kojima nije odobreno nikakvo jamstvo [...], BPP je primio gospodarsku korist u mjeri u kojoj je naknada koja se odnosi na jamstvo [...] bila vidljivo niža od tržišne razine.

                        (59)

                        Argument portugalskih vlasti prema kojem je BPP prestao biti [aktivan] na tržištu 1. prosinca 2008. nije dopušten. S obzirom na to da je Portugalska banka povukla bankarsku licenciju BPP‑u tek 15. travnja 2010., BPP je mogao kratkotrajno ući ili vratiti se na tržište. Naime planovi za spašavanje BPP‑a bili su izneseni između prosinca 2008. i travnja 2009., što pokazuje potencijal banke da nastavi obavljati ekonomsku djelatnost zahvaljujući mjeri potpore spašavanju. Uzimajući u obzir aktivnosti BPP‑a i njegov položaj na domaćim i međunarodnim financijskim tržištima, ta bi prednost mogla utjecati na tržišno natjecanje i trgovinu između država članica u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Tek je 15. travnja 2010., na datum povlačenja bankarske licencije, nestao rizik da se BPP vrati na tržište i bude u mogućnosti utjecati na tržišno natjecanje i trgovinu između država članica.

                        (60)

                        Uzimajući u obzir prethodno rečeno, Komisija je zaključila da je jamstvo [...] pribavilo BPP‑u ekonomsku prednost putem javnih izvora pripisivih portugalskoj državi. Ta prednost može iskriviti tržišno natjecanje i trgovinu između država članica u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Predmetna mjera stoga predstavlja državnu potporu.“

               11

               Što se tiče ispitivanja spojivosti potpore s unutarnjim tržištem, uvodne izjave 65., 67., 68. i 70. do 72. te odluke sastavljene su na sljedeći način:

                        „(65)

                        Komisija je već priznala da aktualna financijska kriza može izazvati ozbiljan poremećaj gospodarstva jedne države članice i da se može smatrati da mjere podrške bankama tu situaciju mogu ispraviti. Ta je analiza potvrđena u [priopćenju Komisije – Primjena pravila u području državnih potpora na mjere donesene u odnosu na financijske institucije u kontekstu svjetske financijske krize (SL 2008., C 270, str. 8., u daljnjem tekstu: bankarsko priopćenje)]. [...]

                  [...]

                        (67)

                        Uz činjenicu da nije podnio plan restrukturiranja, unatoč višestrukim pozivima te čak i nalogu da pruži informacije [...] Portugal je produžio jamstvo dva puta a da o tome nije prethodno obavijestio Komisiju niti tražio njezino dopuštenje.

                        (68)

                        [...] Odluka od [13. ožujka 2009.] uvjetuje dozvolu jamstva [...] poštovanjem obveze portugalskih vlasti da podnesu plan restrukturiranja u roku od šest mjeseci. Međutim portugalske vlasti nisu poštovale tu obvezu.

                  [...]

                        (70)

                        Što se tiče obveze podnošenja plana restrukturiranja [...], činjenica jest da [taj] plan […] nije bio podnesen u roku određenom u Odluci [od 13. ožujka 2009.] i da, stoga, uvjet kojem je podvrgnuta dozvola za mjeru potpore nije bio poštovan.

                        (71)

                        Slijedi da je naknada jamstva bila niža od razine koja se uobičajeno zahtijeva bankarskim priopćenjem kako bi se smatralo da je potpora spojiva i da je Komisija odobrila tu razinu naknade u svojoj Odluci [od 13. ožujka 2009.] samo pod uvjetom da Portugal podnese plan restrukturiranja ili likvidacije, što bi omogućilo da se na prikladan način ograniči iskrivljenje tržišnog natjecanja. S obzirom na to da nikakav plan takve prirode nije bio podnesen do 5. lipnja 2009., Komisija je zaključila da su jamstvo [...] kao i njegovo produljenje nakon 5. lipnja 2009. nespojivi s unutarnjim tržištem.

                        (72)

                        Iako Portugal nije podnio plan restrukturiranja BPP‑a, portugalske vlasti su prenijele informacije o tome da će postupak likvidacije pokrenut 15. travnja 2010. povlačenjem bankarske licencije BPP‑a dovesti do njegove likvidacije. Nadalje, dioničarima BPP‑a neće biti dodijeljena nikakva odšteta koja bi bila veća od iznosa koji bi eventualno proizlazili iz samog postupka likvidacije. Na tom temelju, Komisija smatra da u budućnosti neće postojati rizik iskrivljavanja tržišnog natjecanja povezan s BPP‑om. Međutim, taj zaključak ne rješava pitanje nespojivosti potpore koju je Portugal dodijelio između 5. prosinca 2008. i 15. travnja 2010.“

               12

               Članak 1. Odluke 2011/346 proglašava da je „[d]ržavna potpora koja proizlazi iz jamstva povezanog sa zajmom od 450 milijuna [eura], koju je Portugal dodijelio nezakonito, kršeći članak 108. stavak 3. [UFEU‑a], u korist [BPP‑a] [...] nespojiva s unutarnjim tržištem“.

               13

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. te odluke „Portugal je dužan povratiti potporu od korisnika iz članka 1.“

               14

               Članak 3. stavak 1. navedene odluke propisuje da je „povrat potpore iz članka 1. trenutačan i učinkovit“ .

         Portugalsko pravo

               15

               Članak 91. stavak 2. Zakona o insolventnosti i spašavanju poduzeća (Código da Insolvência e da Recuperação de Empresas), odobrenim Dekret‑zakonom br. 53/2004 od 18. ožujka 2004. (u daljnjem tekstu: CIRE), propisuje:
               „Svaka obveza koja još nije potraživa na datum proglašenja insolventnosti za koju se ne duguju zatezne kamate ili za koje se duguju kamate niže od zakonskih kamata, smatra se smanjenom na iznos koji, ako se uveća za kamate izračunate na taj iznos po zakonskoj stopi ili po stopi koja je jednaka razlici između zakonske stope i ugovorne, za razdoblje dospijeća roka, odgovarao bi iznosu predmetne obveze.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Estado português je 9. rujna 2010. podnio zahtjev pred sudom koji je uputio zahtjev na temelju odredaba CIRE‑a, radi upisa i priznanja njegove tražbine koja proizlazi iz povrata naloženog Odlukom 2011/346 u pasivu likvidacije.

               17

               Pred sudom koji je uputio zahtjev Massa Insolvente do Banco Privado Português SA prigovorila je tom zahtjevu ističući da je Odluka 2011/346 privatnoga karaktera i da stoga lišava tražbinu Estada português svakog pravnog temelja.

               18

               Zbog toga su tuženici u glavnom postupku 9. rujna 2011. podnijeli tužbu pred Općim sudom Europske unije radi poništenja Odluke 2011/346, koju je taj sud odbio 12. prosinca 2014. (presuda Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português/Komisija, T‑487/11, EU:T:2014:1077).

               19

               U međuvremenu, zbog postupka u tijeku pred Općim sudom, sud koji je uputio zahtjev prekinuo je postupak do donošenja odluke koja potvrđuje ili poništava zakonitost Odluke 2011/346. Estado português je međutim podnio žalbu protiv te odluke o prekidu postupka pred Tribunal da Relação de Lisboa (žalbeni sud u Lisabonu), koji je naložio nastavak postupka navodeći mogućnost da sud koji je uputio zahtjev Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev izrazio je sumnje u valjanost Odluke 2011/346. Kao prvo, što se tiče kvalifikacije jamstva kao „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, taj sud podsjeća da uvjeti primjene te odredbe ne predviđaju da predmetne mjere trebaju samo moći utjecati na trgovinu između država članica, već da zaista utječu. Međutim obrazloženja Odluke 2011/346 ne dopuštaju zaključak da je Komisija utvrdila da je jamstvo zaista utjecalo na trgovinu između država članica. Osim toga, prema navedenom sudu, činjenice ne omogućavaju nužno zaključak o postojanju takvog utjecaja. Taj sud u tu svrhu podsjeća da je, kao što i proizlazi iz uvodne izjave 77. Odluke 2011/346, jamstvo dodijeljeno BPP‑u kako bi pokrilo zajam koji je korišten kako bi se isplatilo vjerovnike čije su tražbine bile dospjele ili čije kreditne linije su uskoro dospijevale i da je BPP prestao djelovati na tržištu od 1. prosinca 2008.

               21

               Kao drugo, što se tiče procjene o spojivosti potpore, sud koji je uputio zahtjev podsjeća da je Odlukom od 13. ožujka 2009. zaključeno da se jamstvo može smatrati spojivim s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a za razdoblje od šest mjeseci počevši od datuma na koji je navedeno jamstvo bilo pruženo, odnosno od 5. prosinca 2008., do 5. lipnja 2009., pri čemu povreda svojih financijskih obveza BPP‑a može imati teške negativne posljedice za portugalski financijski sektor. Sukladno Odluci 2011/346, Komisija je međutim zaključila da je potpora nespojiva s obzirom na to da Estado português nije podnio plan restrukturiranja prije isteka ranije navedenog roka od šest mjeseci, na kojem se temeljilo odobrenje mjere potpore. Sud koji je uputio zahtjev smatra da Odluka 2011/346 ne navodi razloge zbog kojih činjenica da Estado português nije podnio plan restrukturiranja BPP‑a utječe na zaključak o spojivosti predmetne potpore iz Odluke od 13. ožujka 2009., osobito za vrijeme razdoblja od 5. prosinca 2008. do 5. lipnja 2009.

               22

               Kao treće, prema sudu koji je uputio zahtjev postoji proturječnost između obrazloženjâ Odluke 2011/346 kao i između obrazloženja i njezine izreke, u pogledu trenutka od kojeg se jamstvo smatra nezakonitim. Naime iz uvodne izjave 24. te odluke proizlazi da je potpora postala nezakonitom 6. lipnja 2009. Uvodna izjava 72. navedene odluke međutim navodi da je potpora postala nespojiva s unutarnjim tržištem između 5. prosinca 2008. i 15. travnja 2010. Što se tiče izreke Odluke 2011/346, proglašavala je samo da je potpora nespojiva s unutarnjim tržištem. Pitanje trenutka od kojeg navedeno jamstvo treba smatrati nezakonitim određuje izračun iznosa potpore.

               23

               Konačno, kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev ističe da primjena članka 91. stavka 2. CIRE‑a u ovom slučaju može uzrokovati smanjenje iznosa koji bi bio vraćen Estado português. Stoga bi valjalo utvrditi sprječava li članak 14. Uredbe br. 659/1999 to da, ako svi uvjeti budu ispunjeni, iznos koji treba dobiti država može biti smanjen primjenom članka 91. stavka 2. CIRE‑a.

               24

               U tim je okolnostima Tribunal do Comércio de Lisboa (trgovački sud u Lisabonu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu slijedeća četiri prethodna pitanja:

                        „1.

                        Nedostaje li Odluci [2011/346] obrazloženje s obzirom na to da:

                                 a)

                                 ne navodi razlog zbog kojeg državno jamstvo koje je izdao Portugal utječe na trgovinu između država članica;

                                 b)

                                 ne objašnjava zašto je potpora koja je dodijeljena u obliku jamstva – a za koju se prvotno smatralo da je obuhvaćena člankom 107. stavkom 3. UFEU‑a – sada proglašena nespojivom s [unutarnjim] tržištem?

                        2.

                        Sadrži li Odluka [2011/346] proturječnost između obrazloženja i izreke u pogledu trenutka od kada se [potpora] smatra nezakonitom: 5. prosinca 2008. ili 5. lipnja 2009.?

                        3.

                        Je li Odluka [2011/346] suprotna odredbama članka 107. stavka 1. UFEU‑a utoliko što dodijeljena potpora nije utjecala na trgovinu između država članica, osobito uzimajući u obzir krajnji cilj zajma i način na koji je ustvari korišten te činjenicu da korisnik od 1. prosinca 2008. više ne obavlja svoju djelatnost?

                        4.

                        Je li Odluka [2011/346] protivna odredbama članka 107. stavka 3. UFEU‑a utoliko što je potpora namijenjena otklanjanju ozbiljnih poremećaja u gospodarstvu države članice i je li, zbog toga, u skladu s [unutarnjim] tržištem?“

               25

               Podredno, Tribunal do Comércio de Lisboa postavlja još sljedeće pitanje tumačenja:
               „Predstavlja li članak 14. stavci 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 659/1999 prepreku tome da se smanjenje iznosa za koji treba provesti povrat primijeni u ovom slučaju, ako se sama odredba na nediskriminirajući način primjenjuje na sve vjerovnike insolventnog društva?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               26

               Zahtjev za prethodnu odluku sadrži pet pitanja, od kojih se prva četiri pitanja odnose na valjanost Odluke 2011/346, a peto na tumačenje članka 14. stavka 1. i 2. Uredbe br. 659/1999. Odvojeno valja ispitati dopuštenost, s jedne strane, prvih četiriju pitanja i, s druge strane, petog pitanja.

         O dopuštenosti pitanja koja se odnose na valjanost Odluke 2011/346

               27

               Portugalska vlada iznosi da su pitanja koja se odnose na valjanost Odluke 2011/346 nedopuštena. Kada upućuje na presudu TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), ta vlada tvrdi da, s obzirom na to da nije podnio tužbu za poništenje pred Općim sudom, Odluka je postala konačna u odnosu na njega, tako da njezina valjanost više nije mogla biti dovedena u pitanje pred nacionalnim sudom. Osim toga, Odluka 2011/346 nije bila predmet zahtjeva za suspenziju primjene. Ona bi stoga trebala biti izvršena na način koji bi omogućio trenutačni i učinkovit povrat potpore.

               28

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je u svojoj presudi TWD Textilwerke Deggendorf (EU:C:1994:90, t. 17.) Sud odlučio da je isključena mogućnost da korisnik potpore koja je predmet odluke Komisije upućene samo državi članici iz koje je taj korisnik, koji je nesumnjivo mogao pobijati tu odluku i koji je propustio obvezni rok predviđen u tom pogledu u članku 263. stavku 6. UFEU‑a, uspješno dovede u pitanje zakonitost te odluke pred nacionalnim sudovima (vidjeti također presude Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 30. i Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 55.). Sud je naime smatrao da bi donijeti suprotno rješenje značilo priznati korisniku potpore mogućnost da zaobiđe konačnost, koja se sukladno načelu pravne sigurnosti mora dati odluci nakon isteka roka za žalbu (presuda Nachi Europe, EU:C:2001:101, t. 30. i navedena sudska praksa).

               29

               Situacija na kojoj se temelji ta sudska praksa ne odgovara onoj koja je predmet glavnog postupka. Naime, ne može se smatrati da korisnik potpore koja je predmet tog posljednjeg predmeta, koji je podnio tužbu za poništenje Odluke 2011/346 pred Općim sudom u roku koji je određen člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a, koja je dovela do presude Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português/Komisija (EU:T:2014:1077), želi zaobići konačnost koju se daje toj odluci zato što osporava njezinu valjanost pred sudom koji je uputio zahtjev.

               30

               Osim toga, budući da je rješenje koje je usvojio Sud u točki 18. presude TWD Textilwerke Deggendorf (EU:C:1994:90) utemeljeno na riziku da se zaobiđe konačnost akta Unije, ono se ne primjenjuje u odnosu na stranku koja se poziva na nezakonitost nekog akta Europske unije pred nacionalnim sudom premda je nesumnjivo mogla podnijeti tužbu za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a protiv tog akta, ali je to propustila učiniti u propisanim rokovima. Stoga, okolnost da Estado português, koji ne osporava zakonitost Odluke 2011/346 pred nacionalnim sudom, nije podnio tužbu za poništenje te odluke nije relevantna za ocjenu dopuštenosti pitanja koja se odnose na valjanost navedene odluke.

               31

               Konačno, iz presude TWD Textilwerke Deggendorf (EU:C:1994:90) ne proizlazi da je dopuštenost prethodnog pitanja koje se odnosi na valjanost akta Unije podređena činjenici da je taj akt bio predmet suspenzije primjene na temelju članka 278. UFEU‑a. Ta presuda se ne odnosi naime na izvršnost akta Unije čija je valjanost dovedena u pitanje, već se temelji na riziku da se zaobiđe njegova konačnost.

               32

               Stoga su prva četiri pitanja koja se odnose na valjanost Odluke 2011/346 dopuštena.

         Dopuštenost pitanja koje se odnosi na tumačenje članka 14. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 659/1999

               33

               Prema Komisiji, odluka o upućivanju prethodnog pitanja ne obrazlaže relevantnost tog pitanja. Ona stoga smatra da je ono nedopušteno.

               34

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će se donijeti da ocijeni, s obzirom na posebnosti predmeta, kako potrebu za prethodnom odlukom da bi mogao donijeti svoju odluku tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Stoga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (vidjeti osobito presudu Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t. 40. i navedenu sudsku praksu te rješenje Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, t. 39.).

               35

               Međutim, na Sudu je da ispita uvjete u kojima je pred njim nacionalni sud pokrenuo postupak kako bi provjerio svoju nadležnost. Naime, duh suradnje koji treba vladati u okviru postupka povodom prethodnog pitanja implicira da, sa svoje strane, nacionalni sud poštuje funkciju koja je povjerena Sudu, a to je da pridonosi provedbi pravde u državama članicama, a ne da iznosi savjetodavna mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima (vidjeti presudu Kamberaj, EU:C:2012:233, t. 41. i navedenu sudsku praksu te rješenje Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, EU:C:2014:40, t. 40.).

               36

               U tom pogledu, odbijanje zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je očigledno da traženo tumačenje prava Unije nije ni u kakvoj vezi s činjeničnim stanjem ili predmetom spora, ako je problem hipotetske naravi ili Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim ili pravnim elementima kako bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti presudu Kamberaj, EU:C:2012:233, t. 42. i navedenu sudsku praksu te rješenje Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, EU:C:2014:40, t. 41.).

               37

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev od suda traži tumačenje članka 14. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 659/1999 kako bi mogao ocijeniti sukladnost članka 91. stavka 2. CIRE‑a s njezinim odredbama.

               38

               Međutim, nijedan drugi element spisa koji je podnesen Sudu ne pokazuje da je članak 91. stavak 2. CIRE‑a primjenjiv na glavni postupak. Navedena odredba se zapravo odnosi na tražbine koje još nisu potražive na „datum proglašenja insolventnosti za [koje] zatezne kamate nisu dospjele ili za [koje] se duguju kamate niže od zakonske kamatne stope“.

               39

               Međutim, tražbina Estada português koja je predmet glavnog postupka bila je potraživa prije otvaranja postupka likvidacije BPP‑a, 15. travnja 2010. Naime, kao što se podsjeća u točki 24. Odluke 2011/346, državna potpora koja je predmet glavnog postupka trebala se u svakom slučaju smatrati nezakonitom sukladno članku 108. stavku 3. UFEU‑a od 6. lipnja 2009., s obzirom na to da je Odluka od 13. ožujka 2009. tu potporu proglasila spojivom s unutarnjim tržištem samo za razdoblje od šest mjeseci, odnosno do 5. lipnja 2009.

               40

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev izražava se tek u hipotetskim izrazima o primjenjivosti članka 91. stavka 2. CIRE‑a u glavnom postupku.

               41

               U tim okolnostima valja smatrati da se peto prethodno pitanje ne odnosi na tumačenje prava Unije koje je objektivno potrebno za odluku koju nacionalni sudac treba donijeti (vidjeti rješenja Abt i dr., C‑194/10, EU:C:2011:182, t. 37. te Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, EU:C:2014:40, t. 44.).

               42

               Stoga je peto prethodno pitanje, koje se odnosi na tumačenje članka 14. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 659/1999, nedopušteno.

         O meritumu

      Prvi dio prvog pitanja i treće pitanje

               43

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita s jedne strane je li kvalifikacija jamstva kao „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a dovoljno obrazložena s obzirom na to da Odluka 2011/346 ne naznačuje razlog zbog kojeg to jamstvo utječe na trgovinu između država članica. S druge strane, taj sud želi znati je li Komisija mogla pravilno utvrditi da jamstvo utječe na tu trgovinu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, s obzirom na cilj zajma na koji se to jamstvo odnosi i na činjenicu da BPP više nije obavljao svoju djelatnost od 1. prosinca 2008.

               44

               Kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, obrazloženje koje zahtijeva članak 296. UFEU‑a treba prilagoditi prirodi predmetnog akta te treba jasno i nedvosmisleno iznijeti obrazloženje institucije – autora akta kako bi se zainteresiranima omogućilo da se upoznaju s opravdanjima poduzete mjere, a nadležnom sudu da izvrši svoj nadzor (presuda Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, t. 79. i navedena sudska praksa).

               45

               Budući da kvalificiranje „državnom potporom“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a zahtijeva da svi uvjeti iz te odredbe budu ispunjeni (presude Komisija/Deutsche Post, C‑399/08 P, EU:C:2010:481, t. 38. i navedena sudska praksa te Ministerio de Defensa i Navantia, C‑522/13, EU:C:2014:2262, t. 19.), odluka Komisije koja sadrži takvu kvalifikaciju mora izložiti razloge zbog kojih ta institucija smatra da predmetna državna mjera udovoljava svim navedenim uvjetima.

               46

               Kada se radi o pitanju je li Odluka 2011/346 dovoljno obrazložena u odnosu na uvjet utjecaja na trgovinu između država članica iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a, važno je podsjetiti da Komisija nije obvezatna dokazati da neka državna mjera ima stvarni utjecaj na trgovinu niti uostalom da stvarno iskrivljuje tržišno natjecanje. Ona je samo dužna ustanoviti da navedena mjera može proizvesti takve učinke (vidjeti u tom smislu presude Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, t. 54.; Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 140.; Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 76. te Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, t. 65.).

               47

               U ovom slučaju valja reći da je Komisija navela elemente koji upućuju na to da prednost koju je dobio BPP može utjecati na trgovinu između država članica. Komisija u tu svrhu upućuje u uvodnoj izjavi 58. Odluke 2011/346 na jačanje položaja BPP‑a u tržišnom natjecanju u odnosu na druge ustanove bankarskog sektora. U uvodnoj izjavi 59. navedene odluke podsjeća na aktivnosti BPP‑a i njegov položaj na domaćim i međunarodnim financijskim tržištima. Uvodna izjava 9. iste odluke navodi da je BPP aktivan u dvije države članice i pruža usluge upravljanja imovinom, savjetovanja poduzetnika i kapitalnog ulaganja.

               48

               S obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 44. do 46. ove presude, treba utvrditi da je Odluka 2011/346 dovoljno obrazložena jer jasno i nedvosmisleno iznosi razlog zbog kojeg je institucija – autor akta u točki 60. Odluke 2011/346 smatrala da je uvjet vezan za utjecaj na trgovinu između država članica, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, u ovom slučaju provjeren.

               49

               Što se tiče pitanja je li Komisija mogla pravilno utvrditi da je jamstvo utjecalo na trgovinu između država članica u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, iz točke 46. ove presude proizlazi da je u svrhu kvalifikacije nacionalne mjere kao „državne potpore“ dovoljno ispitati može li ta mjera utjecati na trgovinu između država članica.

               50

               U tom pogledu, valja istaknuti da svrha zajma za koji je jamstvo bilo vezano, koji je, kao što proizlazi iz uvodne izjave 13. Odluke 2011/346, mogao služiti samo za isplatu deponenata i drugih vjerovnika BPP‑a, ne sprečava mogućnost da jamstvo utječe na trgovinu između država članica.

               51

               Naime, što se tiče kriterija utjecaja na trgovinu između država članica, ocijenjeno je da kada potpora koju dodijeli država članica ojača položaj jednog poduzetnika u odnosu na druge konkurentne poduzetnike u trgovini između država članica, treba smatrati da potpore utječu na potonje. U tom pogledu, okolnost da je gospodarski sektor poput onog financijskih usluga bio predmet važnog procesa liberalizacije na razini Unije, naglašavajući konkurentnost koja je mogla proizići već i iz slobodnoga kretanja kapitala predviđenog Ugovorom, takve je naravi da može karakterizirati stvarni ili potencijalni učinak potpora na trgovinu između država članica (vidjeti u tom smislu presudu Cassa di Risparmio di Firenze i dr., EU:C:2006:8, t. 141., 142. i 145., prva rečenica).

               52

               Jamstvo je dodijelilo prednost BPP‑u koji je mogao, kako proizlazi iz uvodne izjave 57. Odluke 2011/346, dobiti zajam pod boljim financijskim uvjetima od onih koje bi normalno dobio od drugih poduzetnika na tržištu u istim okolnostima, ako bi takvi zajmovi uopće bili dostupni. U tim okolnostima uvodna izjava 59. pravilno utvrđuje da navedena prednost može utjecati na trgovinu između država članica s obzirom na aktivnosti BPP‑a i njegov položaj na domaćim i međunarodnim tržištima. Naime, kako iznosi Komisija, bez injekcije kapitala koja se mogla ostvariti zahvaljujući jamstvu, klijenti BPP‑a bi vjerojatno izabrali konkurentsku banku od trenutka kada je BPP pokazao znakove financijskih poteškoća.

               53

               Navodni prestanak trgovinske djelatnosti BPP‑a nije takav da bi opovrgnuo to utvrđenje Komisije iz uvodne izjave 59. Odluke 2011/346.

               54

               Zaista, kad bi se i pretpostavilo da je taj prestanak djelatnosti bio utvrđen, BPP je mogao do povlačenja svoje bankarske licencije 15. travnja 2010. ponovno početi sa svojom uobičajenom trgovinskom aktivnošću. Stoga je Komisija u uvodnoj izjavi 59. Odluke 2011/346 pravilno utvrdila da je tek 15. travnja 2010. nestao svaki rizik da se BPP vrati na tržište i posljedično utječe na trgovinu između država članica.

               55

               Iz toga slijedi da ispitivanje prvog dijela prvog pitanja i trećeg pitanja nije otkrilo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Odluke 2011/346.

         Drugi dio prvog pitanja i drugo pitanje

               56

               Sud koji je uputio zahtjev pita sadrži li Odluka 2011/346 nedostatak obrazloženja s obzirom na to da je potpora koja je prvotno bila proglašena spojivom s unutarnjim tržištem u toj odluci bila proglašena nespojivom s njim. Nadalje, pita se o tome nije li navedena odluka osnovana na kontradiktornim razlozima utoliko što iznosi, s jedne strane, u uvodnoj izjavi 24. da je potpora postala nezakonita od 6. lipnja 2009. i, s druge strane, u uvodnim izjavama 71. i 72. da tu potporu treba smatrati nespojivom s unutarnjim tržištem od 5. prosinca 2008.

               57

               U tom smislu, valja podsjetiti da članak 108. stavak 3. prva rečenica UFEU‑a na teret država članica uspostavlja obvezu obavještavanja o projektima koji uvode ili mijenjaju potpore. Sukladno posljednjoj rečenici te odredbe, država članica koja želi dodijeliti potporu ne može provesti predviđene mjere prije nego što navedeni postupak završi konačnom odlukom Komisije. Zabranom predviđenom navedenom odredbom želi se zajamčiti da učinci potpore ne nastanu prije nego što je Komisija imala razuman rok da detaljno ispita projekt i po potrebi pokrene postupak predviđen u stavku 2. iste odredbe (vidjeti u tom smislu presude France/Komisija, C‑301/87, EU:C:1990:67, t. 17. te CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, t. 33. do 36.).

               58

               Članak 108. stavak 3. UFEU‑a tako uvodi preventivni nadzor nad novim projektima potpora (presude Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, t. 2.; CELF et ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, t. 37. te Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 25.).

               59

               Iz ustaljene prakse Suda proizlazi da je mjera potpore koja se provodi kršeći obveze koje proizlaze iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a nezakonita. Takvo tumačenje uostalom potvrđuje članak 1. točka (f) Uredbe br. 659/1999 (vidjeti presudu Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Komisija je dužna ispitati sukladnost predviđene potpore s unutarnjim tržištem, čak i u slučaju kada država članica zanemari zabranu provedbe mjera potpore i kada je potpora stoga nezakonita. No Sud je već presudio da Odluka Komisije o spojivosti potpore ne utječe na njezinu nezakonitost, koja proizlazi iz kršenja zabrane ustanovljene člankom 108. stavkom 3. prvom rečenicom UFEU‑a. Svako drugačije tumačenje dovelo bi do davanja prednosti nepoštovanju članka 108. stavka 3. posljednje rečenice UFEU‑a države članice te bi ga lišilo njegova korisnog učinka (vidjeti u tom smislu presude Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires i Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, t. 16. te CELF i ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, t. 40.).

               61

               U tim okolnostima, činjenica da Odluka 2011/346 spominje različite datume od kojih se državna potpora treba smatrati nezakonitom, s jedne strane, i nespojivom s unutarnjim tržištem, s druge strane, ne otkriva nikakvu proturječnost u razlozima koji ju podupiru.

               62

               Osim toga, uvodne izjave 20., 21., 57. i 67. do 71. Odluke 2011/346 iznose razloge obrazložene prema pravnom standardu zbog kojih je jamstvo proglašeno nespojivim s unutarnjim tržištem iako je Odlukom od 13. ožujka 2009. utvrđeno da je državna potpora spojiva s njim pod određenim uvjetima.

               63

               Naime, iz uvodnih izjava 20., 21., 57., 67., 68. i 70. Odluke 2011/346 proizlazi da je Odluka od 13. ožujka bila provizorna i usvojena u odnosu na obveze koje su preuzele portugalske vlasti, s jedne strane, da ne produže jamstvo preko 5. lipnja 2009. bez prethodne obavijesti i pristanka Komisije i, s druge strane, da podnesu plan restrukturiranja BPP‑a u roku od šest mjeseci, odnosno najkasnije do 5. lipnja 2009. No uvodna izjava 67. Odluke 2011/346 utvrđuje da su portugalske vlasti produžile jamstvo dva puta a da o tome nisu prethodno obavijestile Komisiju niti tražile njezino dopuštenje i bez podnošenja plana restrukturiranja BPP‑a, čak ni nakon što je Komisija uputila nalog Portugalskoj Republici u tu svrhu. Stoga je Komisija, nakon što je podsjetila na uvjete kojima je podložno dopuštenje mjere potpore i utvrdila da oni nisu poštovani u točki 71. Odluke 2011/346, zaključila da je jamstvo nespojivo s unutarnjim tržištem.

               64

               Slijedi da ispitivanje drugog dijela prvog pitanja i drugog pitanja također nije otkrilo elemente koji bi utjecali na valjanost Odluke 2011/346.

         Četvrto pitanje

               65

               Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati krši li Odluka 2011/346 članak 107. stavak 3. točku (b) UFEU‑a, s obzirom na to da proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem potporu koja je namijenjena „popravljanju ozbiljnog poremećaja gospodarstva države članice“ u smislu navedene odredbe. Nadalje, pita treba li jamstvo, na temelju te odredbe, smatrati spojivim s unutarnjim tržištem.

               66

               U tom pogledu, treba podsjetiti da potpore koje su obuhvaćene člankom 107. stavkom 3. točkom (b) UFEU‑a nisu ex lege spojive s unutarnjim tržištem, ali ih Komisija može smatrati spojivima s navedenim tržištem. Ta procjena ulazi u isključivu nadležnost te institucije, koja djeluje pod nadzorom sudova Unije (vidjeti u tom smislu presudu Deutsche Lufthansa, EU:C:2013:755, t. 28.).

               67

               Izvršavanje ovlasti procjene kojom raspolaže Komisija u okviru primjene članka 107. stavka 3. UFEU‑a uključuje složene gospodarske i socijalne procjene (vidjeti u tom smislu presude Deufil/Komisija, 310/85, EU:C:1987:96, t. 18. i Italija/Komisija, C‑372/97, EU:C:2004:234, t. 83.). Tako Sud, kada nadzire zakonitost izvršavanja te ovlasti, ne može zamijeniti Komisijinu procjenu svojom vlastitom (vidjeti u tom smislu presude Španjolska/Komisija, C‑169/95, EU:C:1997:10, t. 34. i Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, t. 71.).

               68

               Tuženici u glavnom postupku navode da iz uvodnih izjava 64. do 76. Odluke 2011/346 proizlazi da je Komisija zaključila o nespojivosti jamstva s unutarnjim tržištem na temelju nepoštovanja čisto postupovnih razloga, odnosno okolnosti da je Portugalska Republika produljila jamstvo dva puta a da nije o tome prethodno obavijestila Komisiju niti tražila njezino dopuštenje i činjenice da ta država članica nije podnijela plan restrukturiranja BPP‑a u roku od šest mjeseci, određenom u Odluci od 13. ožujka 2009. Komisija je stoga propustila procijeniti je li predmetna potpora bila namijenjena popravljanju ozbiljnog poremećaja gospodarstva predmetne države članice u smislu članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a.

               69

               U tom pogledu, valja podsjetiti da kada se radi o procjeni jamstava države dodijeljenih financijskim ustanovama u kontekstu svjetske financijske krize u smislu članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a, Komisija je ograničila izvršavanje vlastite ovlasti procjene usvajajući Komunikaciju o bankarstvu. Komisija stoga nije više mogla odstupiti od pravila izraženih u tom priopćenju, pod prijetnjom da bude sankcionirana na temelju povrede općih načela prava kao što su jednakost postupanja ili zaštita legitimnog očekivanja (vidjeti presudu Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 211.).

               70

               No, iz Komunikacije o bankarstvu proizlazi da dodjelu državnog jamstva treba smatrati hitnom mjerom i da je stoga nužno privremena (t. 13. i 24.). Takvo jamstvo treba nužno biti popraćeno mjerama restrukturiranja ili likvidacije u korist korisnika (t. 29. do 31.).

               71

               U svojoj Odluci od 13. ožujka 2009. Komisija je primijenila kriterije Komunikacije o bankarstvu. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 39. te odluke, Komisija je odobrila jamstvo za razdoblje od šest mjeseci, odnosno do 5. lipnja 2009., pod uvjetom da Portugalska Republika podnese plan restrukturiranja najkasnije do tog istog datuma, sukladno obvezi te države članice. Komisija je u uvodnoj izjavi 34. navedene odluke precizirala da njezina procjena potpore nije dovodila u pitanje onu koju bi provela da je mjera bila produljena preko razdoblja od šest mjeseci i podsjetila u uvodnoj izjavi 41. iste odluke da je o svakom produljenju jamstva trebala prethodno biti obaviještena.

               72

               Komisija je također, poštujući Komunikaciju o bankarstvu, smatrala u uvodnim izjavama 67., 70. i 71. Odluke 2011/346 da istekom razdoblja od šest mjeseci iz Odluke od 13. ožujka 2009. relevantni kriteriji koji su doveli tu instituciju do toga da izda privremeno dopuštenje predmetne potpore više nisu bili ispunjeni, s obzirom na to da suprotno svojim obvezama, s jedne strane, portugalske vlasti nisu podnijele plan restrukturiranja BPP‑a u određenom roku i, s druge strane, navedena tijela su produljila jamstvo dva puta preko maksimalnog roka od šest mjeseci, bez službenog obavještavanja Komisije o tim produljenjima.

               73

               Iz uvodne izjave 39. Odluke od 13. ožujka 2009. i uvodne izjave 71. Odluke 2011/346 proizlazi da je Komisija mogla odobriti razinu naknade jamstva koja je bila znatno niža od razine koja se uobičajeno zahtijeva Komunikacijom o bankarstvu, samo za kratko razdoblje i pod uvjetom da Portugalska Republika u roku od šest mjeseci podnese plan restrukturiranja ili likvidacije koji omogućava na prikladan način ograničavanje svakog iskrivljenja tržišnog natjecanja.

               74

               Protivno onom što navode tuženici u glavnom postupku, ograničenje trajanja potpore dodijeljene u obliku državnog jamstva i obveza obavještavanja o svakom produljenju koje iz nje proizlazi kao i obveza za korisnika navedenog jamstva da podnese plan restrukturiranja predstavljaju ne samo formalnosti već i uvjete potrebne kako bi se ta potpora mogla proglasiti spojivom s unutarnjim tržištem i instrumentima namijenjenima jamčenju da hitna potpora dodijeljena poduzetniku u poteškoćama ne prelazi ono što je nužno kako bi se ostvario predmetni cilj od zajedničkog interesa, koji se u ovom slučaju sastoji od izbjegavanja ozbiljnog poremećaja nacionalnoga gospodarstva.

               75

               Stoga ispitivanje četvrtog pitanja također nije otkrilo elemente koje bi mogli utjecati na valjanost Odluke 2011/346.

               76

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev ne otkrivaju nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Odluke 2011/346.

         Troškovi

               77

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanje prethodnih pitanja koja je uputio Tribunal do Comércio de Lisboa (Portugal) nije otkrilo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Odluke Komisije 2011/346/UE od 20. srpnja 2010. o državnoj potpori C 33/09 (ex NN 57/09, ex CP 191/09), koju je Portugal dodijelio u obliku državnog jamstva u korist BPP‑a.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 14. siječnja 2015. # Research and Production Company "Melt Water" UAB protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-69/14.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 22. travnja 2015.#Rezon OOD protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice mobile.de proMotor – Raniji nacionalni figurativni žig mobile – Odbijanje zahtjeva za proglašenje žiga ništavim – Članak 165. stavak 4. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-337/14.


PRESUDA OPĆEG SUDA (žalbeno vijeće) od 4. prosinca 2013.#Europska zaklada za osposobljavanje (ETF) protiv Gisele Schuerings.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Ugovor na neodređeno vrijeme – Odluka o otkazu – Nadležnost Službeničkog suda – Članci 2. i 47. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika – Dužnost brižnog postupanja – Pojam interesa službe – Zabrana odlučivanja ultra petita – Pravo na obranu.#Predmet T‑107/11 P.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. prosinca 2010.#Kazneni postupak protiv R.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-285/09.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. srpnja 2017.#Europska komisija protiv Patricka Breyera.#Žalba – Pristup dokumentima institucija – Članak 15. stavak 3. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Područje primjene – Zahtjev za pristup podnescima koje je Republika Austrija podnijela u okviru predmeta u kojem je donesena presuda od 29. srpnja 2010., Komisija/Austrija (C‑189/09, neobjavljena, EU:C:2010:455) – Dokumenti u posjedu Europske komisije – Zaštita sudskih postupaka.#Predmet C-213/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      18. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Pristup dokumentima institucija – Članak 15. stavak 3. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Područje primjene – Zahtjev za pristup podnescima koje je Republika Austrija podnijela u okviru predmeta u kojem je donesena presuda od 29. srpnja 2010., Komisija/Austrija (C‑189/09, neobjavljena, EU:C:2010:455) – Dokumenti u posjedu Europske komisije – Zaštita sudskih postupaka”
      U predmetu C‑213/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 8. svibnja 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju P. Van Nuffel i H. Krämer, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koju podupire:

         Kraljevina Španjolska, koju zastupaju M. J. García‑Valdecasas Dorrego i S. Centeno Huerta, u svojstvu agenata,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas, R. Coesme i F. Fize, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u žalbi,
      a druge stranke postupka su:

         Patrick Breyer, sa stalnom adresom u Wald‑Michelbachu (Njemačka), kojeg zastupa M. Starostik, Rechtsanwalt,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Republika Finska, koju zastupa H. Leppo, u svojstvu agenta,

         Kraljevina Švedska, koju zastupaju A. Falk, C. Meyer‑Seitz, E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal i M. Vilaras, predsjednici vijeća, A. Rosas (izvjestitelj), A. Borg Barthet, D. Šváby i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: T. Millett, zamjenik tajnika,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. rujna 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Europska komisija svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 27. veljače 2015., Breyer/Komisija (T‑188/12, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:124), kojom je taj sud poništio odluku Komisije od 3. travnja 2012. kojom se Patricku Breyeru uskraćuje pristup dokumentima u vezi s prenošenjem Republike Austrije Direktive 2006/24/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o zadržavanju podataka dobivenih ili obrađenih u vezi s pružanjem javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga ili javnih komunikacijskih mreža i o izmjeni Direktive 2002/58/EZ (SL 2006., L 105, str. 54.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 30.) i dokumentima u vezi s predmetom u kojem je donesena presuda Komisija/Austrija (C‑189/09, neobjavljena, EU:C:2010:455), u dijelu u kojem se navedena odluka odnosi na uskraćivanje pristupa podnescima Republike Austrije u okviru tog predmeta.

         Pravni okvir

               2

               Peti dio UEZ‑a, koji se odnosio na „Institucije Zajednice”, sadržavao je glavu I., naslovljenu „Institucionalne odredbe”. U poglavlju 2. te glave, naslovljenom „Odredbe zajedničke za više institucija”, članak 255. stavak 2. UEZ‑a predviđao je:
               „Opća načela i ograničenja na temelju javnog ili privatnog interesa koji uređuju pravo na pristup dokumentima [Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije] utvrđuje Vijeće, odlučujući u skladu s postupkom iz članka 251. [UEZ‑a, tzv. postupkom suodlučivanja], u roku od dvije godine od stupanja Ugovora iz Amsterdama na snagu.”

               3

               Prvi dio UFEU‑a, koji se odnosi na „Načela”, sadržava glavu II., naslovljenu „Odredbe koje imaju opću primjenu”, u kojoj se nalaze članci 7. do 17. UFEU‑a. Članak 15. stavak 3. prvi do četvrti podstavak UFEU‑a određuje:
               „Svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili sjedištem u nekoj državi članici ima pravo pristupa dokumentima institucija, tijela, ureda i agencija Unije neovisno o njihovu mediju, podložno načelima i uvjetima koji se utvrđuju u skladu s ovim stavkom.
               Opća načela i ograničenja na temelju javnog ili privatnog interesa koji uređuju pravo na pristup dokumentima utvrđuje Vijeće uredbama, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom.
               Svaka od institucija, tijela, ureda ili agencija osigurava transparentnost svojih postupanja i u svojem poslovniku utvrđuje posebne odredbe u vezi s pristupom svojim dokumentima u skladu s uredbama iz drugog podstavka.
               Sud Europske unije, Europska središnja banka i Europska investicijska banka podliježu odredbama ovog stavka samo kada obavljaju svoje administrativne zadaće.”

               4

               Uredba (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) usvojena je na temelju članka 255. stavka 2. UEZ‑a.

               5

               Prema članku 1. točki (a) te uredbe:
               „Svrha je ove Uredbe:

                        (a)

                        definirati načela, uvjete i ograničenja na temelju javnog ili privatnog interesa kojima se uređuje pravo na pristup dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (u daljnjem tekstu ‚institucije’) predviđeno u članku 255. [UEZ‑a] tako da se osigura najširi mogući pristup dokumentima”.

               6

               Članak 2. navedene uredbe, naslovljen „Korisnici i područje primjene”, u stavku 3. propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sve dokumente koje čuva [Europski parlament, Vijeće ili Komisija], to jest dokumente koje je [ta institucija] sastavila ili zaprimila i koje posjeduje, koji se odnose na sva područja aktivnosti Europske unije.”

               7

               Članak 3. te uredbe, naslovljen „Definicije”, određuje:
               „Za potrebe ove Uredbe:

                        (a)

                        ‚dokument’ znači svaki sadržaj neovisno o mediju (pisan na papiru ili pohranjen u elektroničkom obliku ili kao zvučni, vizualni ili audiovizualni zapis) koji se odnosi na politike, aktivnosti i odluke iz područja nadležnosti neke od institucija;

                        (b)

                        ‚treća strana’ znači svaka fizička ili pravna osoba, ili drugi subjekt izvan institucije o kojoj je riječ, uključujući države članice, druge institucije ili tijela Zajednice ili izvan Zajednice i treće zemlje.”

               8

               Na temelju članka 4. Uredbe br. 1049/2001, naslovljenog „Izuzeća”:
               „[…]
               2.   Institucije uskraćuju pristup dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu:

                        –

                        […]

                        –

                        sudskog postupka i pravnog savjetovanja,

                        –

                        […]

                  osim ako za njegovo otkrivanje postoji prevladavajući javni interes.
               […]
               4.   U vezi s dokumentima treće strane, institucije su dužne savjetovati se s trećom stranom kako bi procijenile je li primjenjivo izuzeće iz [stavka] […] 2., osim ako je jasno smije li se dokument objaviti ili ne.
               5.   Država članica može od institucije zatražiti da bez njezine prethodne suglasnosti ne objavi dokument koji potječe iz te države članice.
               […]
               7.   Izuzeća utvrđena [stavkom 2.] primjenjuju se samo za razdoblje tijekom kojega je zaštita opravdana na temelju sadržaja dokumenta. […]”

               9

               Članak 6. te uredbe, koji se odnosi na „Zahtjeve” za pristup dokumentima, uređuje načine podnošenja zahtjevâ za pristup dokumentima na temelju navedene uredbe.

               10

               Članak 7. iste uredbe, naslovljen „Obrada početnih zahtjeva”, u stavku 2. predviđa da, „[u] slučaju potpunog ili djelomičnog odbijanja zahtjeva, podnositelj zahtjeva može u roku od 15 radnih dana od primitka odgovora institucije podnijeti ponovni zahtjev tražeći od institucije da preispita svoj stav”.

         Okolnosti spora

               11

               Okolnosti spora iznesene su u točkama 6. do 10. i 15. pobijane presude na sljedeći način:

                        „6

                        Dopisom od 30. ožujka 2011. […] P. Breyer uputio je [K]omisiji zahtjev za pristup dokumentima sukladno članku 6. Uredbe br. 1049/2001.

                        7

                        Traženi dokumenti odnosili su se na postupke zbog povrede obveze koje je Komisija 2007. pokrenula protiv Savezne Republike Njemačke i Republike Austrije u vezi s prenošenjem Direktive [2006/24]. Preciznije govoreći, [P. Breyer] je zahtijevao pristup svim dokumentima o administrativnim postupcima koje je vodila Komisija i svim dokumentima o sudskom postupku u kojem je donesena presuda od 29. srpnja 2010., Komisija/Austrija (C‑189/09, EU:C:2010:455).

                        8

                        Komisija je 11. srpnja 2011. odbila zahtjev koji je [P. Breyer] podnio 30. ožujka 2011.

                        9

                        [P. Breyer] je 13. srpnja 2011., sukladno članku 7. stavku 2. Uredbe br. 1049/2001, podnio ponovni zahtjev.

                        10

                        Komisija je [P. Breyeru], kada je riječ o postupcima zbog povrede obveze pokrenutima protiv Savezne Republike Njemačke, odlukama od 5. listopada i 12. prosinca 2011. odobrila pristup jednom dijelu traženih dokumenata. Usto, [P. Breyera] je tim odlukama obavijestila o namjeri da donese posebnu odluku u vezi s dokumentima o predmetu u kojem je donesena presuda [od 29. srpnja 2010.,] Komisija/Austrija […] (EU:C:2010:455).

                  […]

                        15

                        Komisija je 3. travnja 2012. kao odgovor na […] ponovni zahtjev [P. Breyera] od 13. srpnja 2011. donijela odluku pod oznakom Ares (2012) 399467 (u daljnjem tekstu: odluka od 3. travnja 2012.). Tom je odlukom odlučila o pristupu [P. Breyera], s jedne strane, dokumentima administrativnog spisa o postupku koji je protiv Republike Austrije pokrenut zbog povrede obveze iz gornje točke 7. i, s druge strane, dokumentima o sudskom postupku u predmetu u kojem je donesena presuda [od 29. srpnja 2010.,] Komisija/Austrija […] (EU:C:2010:455). U vezi s potonjim Komisija je među ostalim uskratila pristup podnescima koje je Republika Austrija podnijela u okviru tog sudskog postupka (u daljnjem tekstu: sporni podnesci) zbog toga što ti podnesci ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 1049/2001. Naime, Komisija kao prvo smatra da Sud Europske unije u svojstvu institucije, na temelju članka 15. stavka 3. UFEU‑a, pravilima o pristupu dokumentima podliježe samo kad obavlja administrativne zadaće. Kao drugo, Komisija pojašnjava da su sporni podnesci bili upućeni Sudu, dok je Komisija kao stranka u postupku u kojem je donesena presuda [od 29. srpnja 2010.,] Komisija/Austrija […] (EU:C:2010:455) primila samo njihove [preslike]. Kao treće, Komisija smatra da je člankom 20. Statuta Suda Europske unije predviđeno da se pismena o sudskom postupku dostavljaju samo strankama u tom postupku i institucijama čije su odluke predmet postupka. Kao četvrto, Komisija smatra da Sud u svojoj presudi od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, […] EU:C:2010:541) nije raspravljao o pitanju trebaju li institucije odobriti pristup podnescima druge stranke u sudskom postupku. Stoga, kada je riječ o podnescima koji su podneseni u okviru sudskog postupka, samo podnesci institucija – osim onih koje su podnijele druge stranke – ulaze u područje primjene Uredbe br. 1049/2001, s tim da bi se, ako bi trebalo prihvatiti drukčije tumačenje, zaobišle odredbe članka 15. UFEU‑a i posebna pravila koja proizlaze iz Statuta Suda [Europske unije] i Poslovnika Suda.”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               12

               Tužbom podnesenom tajništvu 30. travnja 2012. P. Breyer pokrenuo je postupak, među ostalim, radi poništenja odluke od 3. travnja 2012., u dijelu u kojem mu je Komisija tom odlukom uskratila pristup spornim podnescima. U prilog svojoj tužbi istaknuo je jedan tužbeni razlog, koji se temeljio na Komisijinoj navodnoj povredi članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001. Smatrao je da je obrazloženje u toj odluci, prema kojem sporni podnesci nisu obuhvaćeni područjem primjene te uredbe, bilo pogrešno.

               13

               Opći sud pobijanom presudom prihvatio je taj tužbeni razlog pa je stoga poništio odluku od 3. travnja 2012.

               14

               U točkama 35. do 61. pobijane presude Opći sud na prvom je mjestu ispitao čine li sporni podnesci dokumente „koje čuva pojedina institucija” u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 u vezi s njezinim člankom 3. točkom (a).

               15

               U tu svrhu Opći je sud u točkama 40. do 48. pobijane presude smatrao da se, u skladu s člankom 2. stavkom 3. i člankom 3. točkom (b) Uredbe br. 1049/2001, pravo na pristup dokumentima koje čuva pojedina institucija Unije odnosi na dokumente koje su zaprimile, osobito, države članice i da se široka definicija pojma „dokument” iz članka 3. točke (a) te uredbe „temelji na postojanju pohranjenog sadržaja koji je moguće reproducirati ili konzultirati nakon njegova nastanka, imajući u vidu, [osobito], […] [da se taj] sadržaj mora odnositi na politike, aktivnosti i odluke iz područja nadležnosti dotične institucije”. Utvrđujući, s jedne strane, da u ovom slučaju Komisija nije osporavala to da posjeduje preslike spornih podnesaka i navodeći, s druge strane, da je ta institucija zaprimila te podneske u izvršavanju svojih ovlasti i tijekom aktivnosti povezanih sa sporovima, Opći je sud smatrao da navedene podneske treba kvalificirati kao dokumente koje čuva pojedina institucija u smislu članka 2. stavka 3. navedene uredbe u vezi s njezinim člankom 3. točkom (a).

               16

               Slijedom toga, Opći sud u točkama 50. do 61. pobijane presude odbio je različite Komisijine argumente koji su bili namijenjeni osporavanju kvalifikacije spornih podnesaka kao dokumenata koje čuva pojedina institucija u smislu odredaba članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 u vezi s odredbama njezina članka 3. točke (a). Ti argumenti temeljili su se na tome što su podnesci bili upućeni Sudu, što su Komisiji poslani samo u obliku preslika i što, kao sudski dokumenti, nisu obuhvaćeni Komisijinom administrativnom aktivnošću, a stoga ni njezinom nadležnošću, s obzirom na to da se Uredba br. 1049/2001 ne odnosi na sudjelovanje te institucije u sporovima.

               17

               U tom pogledu Opći je sud u točki 51. pobijane presude ponajprije zaključio da članak 2. stavak 3. Uredbe br. 1049/2001 primjenu te uredbe ne uvjetuje time da je dokument instituciji koja ga je „zaprimila” uputio i izravno poslao njegov autor. Nadalje, u točkama 53. i 54. te presude, podsjećajući na to da je pojam „dokument” u smislu članka 3. točke (a) te uredbe široko definiran, Opći je sud ocijenio da u tom pogledu nema utjecaja to što je Komisija sporne podneske primila u obliku preslika, a ne izvornika. Usto, u točki 57. navedene presude Opći je sud utvrdio da iz ciljeva transparentnosti određenih Uredbom br. 1049/2001 – koji osobito proizlaze iz njezine uvodne izjave 2., iz široke definicije pojma „dokument”, kako je ona navedena u članku 3. točki (a) te uredbe, kao i iz formulacije u njezinu članku 4. stavku 2. drugoj alineji i samog postojanja izuzeća koje se odnosi na zaštitu sudskog postupka – proizlazi da zakonodavac Unije nije namjeravao isključiti sudjelovanje institucija u sudskim postupcima iz područja primjene prava na pristup dokumentima koje one čuvaju.

               18

               Naposljetku, Opći je sud u točkama 60. i 61. pobijane presude smatrao da su sporni podnesci Komisiji bili poslani u okviru postupka zbog povrede obveze koji je ona bila pokrenula izvršavajući svoje nadležnosti na temelju članka 226. UEZ‑a (koji je postao članak 258. UFEU‑a) i da je stoga Komisija pogrešno smatrala da te podneske nije zaprimila u izvršavanju svojih nadležnosti.

               19

               Na drugom mjestu, Opći je sud u točkama 63. do 112. pobijane presude ispitao utjecaj članka 15. stavka 3. četvrtog podstavka UFEU‑a na područje primjene Uredbe br. 1049/2001.

               20

               U tom pogledu Opći je sud u točkama 67. do 73. te presude podsjetio da i iz članka 15. UFEU‑a i iz strukture Uredbe br. 1049/2001 i ciljeva propisa Unije na tom području proizlazi da je sudska aktivnost kao takva isključena iz područja primjene prava na pristup dokumentima koje je utvrđeno tim propisima. Nadalje, prema Općem sudu, podnesci koje Komisija podnese pred sudovima Unije u okviru sudskog postupka i oni koje podnese država članica u okviru postupka zbog povrede obveze po svojoj prirodi dio su sudske aktivnosti navedenih sudova.

               21

               Međutim, Opći je sud u točkama 75. do 80. pobijane presude zaključio – i iz vlastite sudske prakse (presude od 6. srpnja 2006., Franchet i Byk/Komisija, T‑391/03 i T‑70/04, EU:T:2006:190, t. 88. do 90.; od 12. rujna 2007., API/Komisija, T‑36/04, EU:T:2007:258, t. 60. i od 3. listopada 2012., Jurašinović/Vijeće, T‑63/10, EU:T:2012:516, t. 66. i 67.) kao i iz one Suda (presuda od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 94.) – da, unatoč tomu što su dio sudske aktivnosti sudova Unije, takvi podnesci nisu na temelju članka 15. stavka 3. četvrtog podstavka UFEU‑a isključeni iz prava na pristup dokumentima. U tom kontekstu Opći je sud u točki 82. navedene presude ocijenio da „valja razlikovati, s jedne strane, isključenje sudske aktivnosti Suda iz prava na pristup dokumentima na temelju članka 15. stavka 3. četvrtog podstavka UFEU‑a od, s druge strane, podnesaka sastavljenih u svrhu [sudskog postupka], koji – iako čine dio navedene sudske aktivnosti – ipak ne ulaze u isključenje utvrđeno navedenom odredbom pa, za razliku od prvih, podliježu pravu na pristup dokumentima”.

               22

               Slijedom toga, u točki 83. pobijane presude zaključio je da se „članku 15. stavku 3. četvrtom podstavku UFEU‑a ne protivi uključenje spornih podnesaka u područje primjene Uredbe br. 1049/2001”, nakon čega je odbio različite Komisijine argumente koji su se odnosili, s jedne strane, na razliku koju treba praviti između Komisijinih podnesaka i onih država članica u svrhu te analize i, s druge strane, na činjenicu da bi posebna pravila o pristupu sudskim dokumentima bila lišena smisla i zaobiđena da se na temelju te uredbe dopusti pristup podnescima koje je sastavila država članica za potrebe sudskog postupka.

               23

               U pogledu tih argumenata Opći je sud, kao prvo, u točki 92. pobijane presude smatrao da – uzimajući u obzir razlike u kontekstu između predmeta u kojem je donesena presuda od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541), povodom spora o otkrivanju Komisijinih podnesaka u vezi sa sudskim postupcima u tijeku, i ovog predmeta –razmatranja o jednakosti oružja poput onih izloženih u točkama 86. i 87. te presude u ovom slučaju nisu bila relevantna.

               24

               Kao drugo, Opći je sud, s jedne strane, u točki 102. pobijane presude naveo da je tumačenjem izuzeća vezanog uz zaštitu sudskih postupaka, predviđenog u članku 4. stavku 2. drugoj alineji Uredbe br. 1049/2001, Sud u svojoj presudi od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541) prešutno priznao primjenjivost te uredbe na Komisijine podneske. S druge strane, Opći je sud u točkama 103. do 105. pobijane presude istaknuo da uključenje spornih podnesaka u područje primjene navedene uredbe ne ugrožava cilj posebnih pravila o pristupu dokumentima vezanima uz sudske postupke, s obzirom na to da se zaštita takvih postupaka može prema potrebi osigurati primjenom izuzeća od pristupa, predviđenog u članku 4. stavku 2. drugoj alineji iste uredbe.

               25

               Naposljetku, kad je riječ o troškovima, Opći je sud smatrao da to što je P. Breyer na internetu objavio Komisijin odgovor na tužbu i svoju korespondenciju s Komisijom o toj objavi čini neprimjerenu uporabu postupovnih dokumenata koja opravdava to da se troškovi koje je P. Breyer imao podijele popola između njega i Komisije.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               26

               Odlukama predsjednika Suda od 3. rujna i 6. listopada 2015. Kraljevini Španjolskoj i Francuskoj Republici odobrena je intervencija u potporu zahtjevu Komisije.

               27

               Svojom žalbom Komisija od Suda traži da ukine pobijanu presudu, konačno odluči o sporu tako da odbije tužbu P. Breyera i potonjem naloži snošenje troškova.

               28

               P. Breyer, Republika Finska i Kraljevina Švedska od Suda traže da odbije žalbu i naloži Komisiji snošenje troškova.

         O žalbi

         Argumentacija stranaka

               29

               U okviru svojeg jedinog žalbenog razloga Komisija ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da se članku 15. stavku 3. četvrtom podstavku UFEU‑a ne protivi primjena Uredbe br. 1049/2001 na zahtjev za pristup dokumentima koje je sastavila država članica za potrebe sudskog postupka, a koji su u Komisijinu posjedu, kao što su to sporni podnesci, uzimajući u obzir specifičnu narav tih dokumenata.

               30

               Prema Komisijinu mišljenju, podnesak neke institucije Unije pred njezinim sudovima ima „dvojnu narav” jer je istodobno obuhvaćen općim pravom na pristup dokumentima institucija iz članka 15. stavka 3. prvog podstavka UFEU‑a i izuzećem za dokumente vezane uz sudsku aktivnost Suda Europske unije, predviđenim u četvrtom podstavku te odredbe. Sud je uzeo u obzir „dvojnu narav” kad je odlučio, s gledišta Uredbe br. 1049/2001, o pristupu Komisijinim podnescima o kojima je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541). Komisija, nasuprot tomu, smatra da dokumenti povezani sa sudskom aktivnošću Suda Europske unije koje nije sastavila neka institucija nemaju takvu „dvojnu narav” i da je ovaj predmet dio konteksta koji se razlikuje od onoga u kojem je donesena navedena presuda, i to i s činjeničnog gledišta – jer se odnosi na podneske koje je sastavila država članica – i s pravnog gledišta – s obzirom na to da se pravni okvir izmijenio stupanjem na snagu Ugovora iz Lisabona.

               31

               Komisija u tom pogledu ističe da članak 15. stavak 3. četvrti podstavak UFEU‑a zabranjuje da zakonodavac Unije putem uredbe utemeljene na drugom podstavku te odredbe proširi pravo na pristup dokumentima institucija na dokumente koji su povezani sa sudskom aktivnošću Suda Europske unije. Ne smatrajući da je Uredba br. 1049/2001 nevaljana i priznajući da se valjanost akata Unije mora ocijeniti s obzirom na činjenične i pravne elemente koji postoje na datum njihova donošenja, Komisija ipak smatra da je Opći sud trebao usko protumačiti članak 2. stavak 3. Uredbe br. 1049/2001, uzimajući u obzir članak 15. stavak 3. četvrti podstavak UFEU‑a. Također je trebao smatrati da se ta uredba ne primjenjuje na dokumente vezane uz tu sudsku aktivnost, pod uvjetom da ih nije sastavila neka institucija.

               32

               Kraljevina Španjolska i Francuska Republika podržavaju Komisijinu argumentaciju, dok P. Breyer – uz potporu Republike Finske i Kraljevine Švedske, prvostupanjskih intervenijenata – ističe suprotan stav.

         Ocjena Suda

               33

               Uvodno valja utvrditi da u okviru svojeg jedinog žalbenog razloga Komisija osporava ocjenu Općeg suda o samoj primjenjivosti Uredbe br. 1049/2001 na zahtjev za pristup spornim podnescima koji je P. Breyer podnio toj instituciji, ne postavljajući pritom drugo pitanje – koje nije podneseno Sudu u okviru ove žalbe – o tome je li pristup tim podnescima primjenom odredaba te uredbe trebao biti odobren ili, ovisno o slučaju, uskraćen.

               34

               Taj jedini žalbeni razlog odnosi se na utjecaj članka 15. stavka 3. četvrtog podstavka UFEU‑a na tumačenje područja primjene Uredbe br. 1049/2001. Prije ocjenjivanja osnovanosti argumenata koje je Komisija istaknula u tom pogledu, valja na prvome mjestu ispitati područje primjene navedene uredbe, kako ono proizlazi iz njezina teksta.

               35

               Prema članku 2. stavku 3. Uredbe br. 1049/2001 u vezi s njezinim člankom 1. točkom (a), ona se primjenjuje na sve dokumente koje čuva Parlament, Vijeće ili Komisija, to jest na dokumente koje su te institucije sastavile ili zaprimile i koje posjeduju, a koji se odnose na sva područja aktivnosti Europske unije. Prema članku 3. točki (a) navedene uredbe, „dokument” treba razumjeti kao „svaki sadržaj neovisno o mediju […] koji se odnosi na politike, aktivnosti i odluke iz područja nadležnosti neke od institucija”.

               36

               Valja nadodati da članak 3. točka (b) Uredbe br. 1049/2001 izričito predviđa da pravo na pristup dokumentima koje čuvaju Parlament, Vijeće i Komisija ne obuhvaća samo dokumente koje su sastavile te institucije, nego i one koje su zaprimile od treće strane, među kojima su i druge institucije Unije i države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 55.).

               37

               Prema tome, područje primjene Uredbe br. 1049/2001 određeno je u odnosu na institucije koje su navedene, a ne u odnosu na posebne kategorije dokumenata ni, kao što je to Sud već naveo (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 56.), u odnosu na autora dokumenta koji čuva jedna od tih institucija.

               38

               U tom kontekstu okolnost da je dokumente koje čuva neka od institucija na koje upućuje Uredba br. 1049/2001 sastavila država članica i da su vezani uz sudske postupke nije takve naravi da te dokumente isključi iz područja primjene te uredbe. Naime, s jedne strane, činjenica da Uredba br. 1049/2001 nije primjenjiva na zahtjeve za pristup dokumentima koje posjeduje Sud Europske unije ne znači da su dokumenti vezani uz sudsku aktivnost te institucije kao opće pravilo izvan područja primjene te uredbe, kada se nalaze u posjedu institucija Unije navedenih u toj uredbi, kao što je to Komisija.

               39

               S druge strane, Sud je već imao priliku presuditi da se zaštita legitimnih interesa država članica u pogledu tih dokumenata može osigurati na temelju izuzeća od načela prava na pristup dokumentima predviđenih Uredbom br. 1049/2001 (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 83.).

               40

               U tom pogledu Uredba br. 1049/2001 predviđa odredbe kojima se definiraju objektivne granice javnog ili privatnog interesa koje mogu opravdati uskraćivanje otkrivanja dokumenata (presuda od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 57.), među kojima je posebice članak 4. stavak 2. druga alineja navedene uredbe, prema kojem institucije uskraćuju pristup dokumentu, među ostalim, ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu sudskog postupka, osim ako za njegovo otkrivanje postoji prevladavajući javni interes.

               41

               U tom kontekstu valja podsjetiti da je u presudi od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541) Sud prihvatio postojanje opće pretpostavke prema kojoj otkrivanje podnesaka koje je institucija podnijela u okviru sudskog postupka ugrožava zaštitu tog postupka u smislu članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001 dok je navedeni postupak u tijeku. Ta opća pretpostavka povjerljivosti također se primjenjuje na podneske države članice u okviru takvog postupka.

               42

               Neovisno o tome, kao što je to Sud pojasnio, postojanje takve pretpostavke ne isključuje pravo zainteresirane osobe da dokaže da dokument čije se otkrivanje traži nije obuhvaćen navedenom pretpostavkom (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 103.).

               43

               Nadalje, što se tiče podnesaka koje je sastavila država članica, valja podsjetiti, kao što je to učinio Opći sud u točki 97. pobijane presude oslanjajući se na sudsku praksu relevantnu u tom pogledu, da članak 4. stavak 5. Uredbe br. 1049/2001, kojim je propisano da država članica može od institucije zatražiti da bez njezine prethodne suglasnosti ne objavi dokument koji potječe od te države članice, daje predmetnoj državi članici mogućnost sudjelovanja u donošenju odluke za čije je donošenje zadužena institucija i u tu svrhu utvrđuje postupak odlučivanja kako bi se odlučilo je li odobrenje pristupa predmetnom dokumentu protivno materijalnim izuzećima koja su nabrojena u članku 4. stavcima 1. do 3. te uredbe, uključujući kad je riječ o podnescima koji su sastavljeni za potrebe sudskog postupka. Međutim, članak 4. stavak 5. Uredbe br. 1049/2001 ne dodjeljuje toj državi članici opće i bezuvjetno pravo veta s učinkom da se može po svojoj diskreciji usprotiviti otkrivanju dokumenata koji potječu od nje, a koje čuva neka institucija.

               44

               U ovom slučaju nije osporavano da se sporni podnesci nalaze u Komisijinu posjedu. Nadalje, kao što je to Opći sud s pravom zaključio u točkama 51. i 52. pobijane presude, okolnost da je Komisija primila te podneske od Suda Europske unije, a ne od predmetne države članice, nema nikakav utjecaj na utvrđivanje same primjenjivosti Uredbe br. 1049/2001.

               45

               Što se tiče činjenice, koju ističe Komisija, da ni Statut Suda Europske unije ni poslovnici sudova Unije ne predviđaju pravo trećih strana na pristup podnescima dostavljenima u okviru sudskih postupaka – iako se, naravno, mora uzeti u obzir za potrebe tumačenja izuzeća predviđenog člankom 4. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti presudu od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 100.) – ona ipak ne može dovesti do neprimjenjivosti navedene uredbe na zahtjeve za pristup podnescima koje je sastavila država članica za potrebe sudskog postupka pred sudom Unije i koji se nalaze u Komisijinu posjedu.

               46

               U tim okolnostima, u skladu s Uredbom br. 1049/2001, sporni podnesci obuhvaćeni su njezinim područjem primjene kao „dokumenti koje čuva pojedina institucija” u smislu članka 2. stavka 3. navedene uredbe.

               47

               Na drugome mjestu, kad je riječ o Komisijinu argumentu prema kojem članak 15. stavak 3. četvrti podstavak UFEU‑a, koji je postao dio primarnog prava slijedom stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, sprečava zakonodavca Unije da predvidi pravo na pristup dokumentima vezanima uz sudsku aktivnost Suda Europske unije koje nije sastavila neka institucija, tako da je jedino dopušteno tumačenje članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 isključenje tih dokumenata iz područja primjene te uredbe, valja ispitati opću strukturu i ciljeve članka 15. stavka 3. UFEU‑a.

               48

               Na temelju članka 15. stavka 3. četvrtog podstavka UFEU‑a, Sud Europske unije podliježe sustavu pristupa dokumentima institucija, navedenom u prvom podstavku iste odredbe, samo kada obavlja svoje administrativne zadaće. Slijedi da se uvjeti koji uređuju pristup dokumentima koje čuva ta institucija i koji se odnose na njezinu sudsku aktivnost ne mogu utvrditi uredbama usvojenima na temelju članka 15. stavka 3. drugog podstavka UFEU‑a, s obzirom na to da je pristup dokumentima te institucije koji su administrativne naravi osim toga uređen njezinom odlukom od 11. prosinca 2012. o javnom pristupu dokumentima kojima Sud Europske unije raspolaže u sklopu obavljanja svojih administrativnih zadaća (SL 2013., C 38, str. 2.), koju je zamijenila odluka od 11. listopada 2016. (SL 2016., C 445, str. 3.).

               49

               Međutim, neprimjenjivost sustava pristupa dokumentima predviđenog člankom 15. stavkom 3. prvim podstavkom UFEU‑a na Sud Europske unije kad on izvršava svoje sudske funkcije nije prepreka primjeni tog sustava na instituciju – kao što je to Komisija – na koju su odredbe članka 15. stavka 3. UFEU‑a i Uredbe br. 1049/2001 u potpunosti primjenjive, kada ona čuva dokumente, poput spornih podnesaka, koje je sastavila država članica u vezi sa sudskim postupcima.

               50

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona pojasnio da je uvođenje članka 15. UFEU‑a, koji je zamijenio članak 255. UEZ‑a, proširilo područje primjene načela transparentnosti u pravu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 81.).

               51

               Naime, za razliku od članka 255. UEZ‑a, čije je područje primjene bilo ograničeno na dokumente Parlamenta, Vijeća i Komisije, članak 15. stavak 3. UFEU‑a sada predviđa pravo na pristup dokumentima institucija, tijela, ureda i agencija Unije, uključujući Sud Europske unije, Europsku središnju banku i Europsku investicijsku banku, kada obavljaju svoje administrativne zadaće. Suprotno onomu što u biti smatra Komisija, nijedan element ne dopušta tvrditi da proširenje navedenog prava kako bi se obuhvatile administrativne aktivnosti potonjih podrazumijeva uvođenje bilo kakvog ograničenja područja primjene Uredbe br. 1049/2001 što se tiče dokumenata koji potječu od neke države članice, kao što su to sporni podnesci, koje Komisija čuva u vezi s određenim sudskim postupkom pred Sudom Europske unije.

               52

               Široko tumačenje načela pristupa dokumentima institucija Unije usto je potkrijepljeno, s jedne strane, člankom 15. stavkom 1. UFEU‑a – koji, među ostalim, predviđa da institucije, tijela, uredi i agencije Unije pri svome radu koliko je god to moguće poštuju načelo otvorenosti djelovanja, načelo koje je također potvrđeno člankom 1. drugim stavkom UEU‑a i člankom 298. UFEU‑a – kao i, s druge strane, time što je pravo na pristup dokumentima ugrađeno u članak 42. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. S obzirom na odredbe primarnog prava o cilju otvorenosti europske administracije, članak 15. stavak 3. četvrti podstavak UFEU‑a, suprotno onomu što tvrdi Komisija, ne može se tumačiti na način da zahtijeva prihvaćanje uskog shvaćanja područja primjene Uredbe br. 1049/2001 uz posljedicu da dokumenti koje je sastavila država članica, poput spornih podnesaka, nisu obuhvaćeni područjem primjene te uredbe kada ih čuva Komisija.

               53

               Što se tiče opasnosti, koju ističe Komisija, zaobilaženja postupovnih pravila navedenih u točki 45. ove presude, valja podsjetiti da ograničenja koja se odnose na pristup dokumentima sudske naravi, bila ona predviđena na temelju članka 255. UEZ‑a, koji je zamijenjen člankom 15. UFEU‑a, ili na temelju Uredbe br. 1049/2001, imaju istu svrhu, a to je zajamčiti da se pravo na pristup dokumentima institucija ostvaruje bez nanošenja štete zaštiti sudskih postupaka, pri čemu ta zaštita posebice podrazumijeva da se poštuju načela jednakosti oružja i dobrog sudovanja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 84. i 85.).

               54

               Uzimajući u obzir činjenicu da Uredba br. 1049/2001 omogućuje da se prema potrebi uskrati otkrivanje dokumenata vezanih uz postupke pred sudovima Unije i da se na tom temelju zajamči zaštita takvih sudskih postupaka, kao što to proizlazi iz točaka 40. do 42. ove presude, valja smatrati da članak 15. stavak 3. četvrti podstavak UFEU‑a ne zahtijeva, suprotno onomu što u biti tvrdi Komisija, tumačenje prema kojem podnesci koje je sastavila država članica i koje čuva Komisija, kao što su to sporni podnesci, nužno moraju biti isključeni iz područja primjene te uredbe. Naime, u mjeri u kojoj je zaštita sudskih postupaka tako osigurana, u skladu sa svrhom članka 15. stavka 3. četvrtog podstavka UFEU‑a, koristan učinak te odredbe ne može biti ugrožen.

               55

               U tim okolnostima Opći je sud s pravom smatrao, osobito u točki 80. pobijane presude, da sporni podnesci, poput onih koje je sastavila sama Komisija, nisu obuhvaćeni isključenjem iz prava na pristup dokumentima predviđenim u članku 15. stavku 3. četvrtom podstavku UFEU‑a.

               56

               Slijedom toga, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 113. te presude smatrao da su sporni podnesci obuhvaćeni područjem primjene članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 i stoga poništio odluku Komisije od 3. travnja 2012. kojom se P. Breyeru uskraćuje pristup navedenim podnescima.

               57

               Iz toga slijedi da Komisijinu žalbu treba odbiti.

         Troškovi

               58

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               59

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               60

               Sukladno članku 138. stavku 3. spomenutog Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi svoje troškove. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.

               61

               U ovom slučaju, iako Komisijina žalba nije uspjela, razvidno je da je P. Breyer, koji je postavio zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova, na internetu objavio anonimizirane verzije podnesaka razmijenjenih u okviru ovog žalbenog postupka.

               62

               Kao što to proizlazi iz članka 171. stavka 1. Poslovnika, žalba se dostavlja ostalim strankama u postupku pred Općim sudom. Postupovni dokumenti koji su tako priopćeni strankama u postupku pred Sudom nisu dostupni javnosti. Prema tome, to što je P. Breyer na internetu objavio podneske vezane uz ovaj postupak a da za to nije bio ovlašten čini neprimjerenu uporabu postupovnih dokumenata, koja može naštetiti dobrom sudovanju i o kojoj treba voditi računa prilikom raspodjele troškova nastalih u okviru ovog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 92., 93. i 97. do 99.).

               63

               U tim okolnostima Komisiji valja naložiti snošenje, osim vlastitih troškova, polovine troškova ovog postupka koji su nastali P. Breyeru, a drugu polovinu snosit će on sam.

               64

               Usto, s obzirom na to da P. Breyer u svojem odgovoru na žalbu osporava obrazloženje Općeg suda o raspodjeli troškova u prvostupanjskom postupku, navedeno u točki 119. pobijane presude – osobito u dijelu u kojem je taj sud smatrao da stranka kojoj je odobren pristup postupovnim aktima druge stranke to pravo može koristiti samo u svrhu vlastite obrane, isključujući svaki drugi cilj, kao što je to primjerice poticanje javnosti da kritizira argumente koje su iznijele druge stranke u postupku – dovoljno je podsjetiti da je, u skladu s člankom 174. Poslovnika, protužalbeni zahtjev odgovora na žalbu usmjeren na potpuno ili djelomično prihvaćanje ili odbijanje žalbe.

               65

               Međutim, budući da se Komisijin žalbeni zahtjev ne odnosi na raspodjelu troškova u pobijanoj presudi, taj je dio zahtjeva P. Breyera nedopušten.

               66

               Naposljetku, članak 140. stavak 1. navedenog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. U ovom slučaju treba odlučiti da će Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Republika Finska i Kraljevina Švedska snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Europskoj komisiji snošenje vlastitih troškova i polovine troškova Patricka Breyera.

                           3.

                           Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Republika Finska i Kraljevina Švedska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 10. svibnja 1995. # Europski parlament protiv Vijeća Europske unije. # Predmet C-417/93.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 14. veljače 2007. # Juan Miguel Fernández Ortiz protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici - Zapošljavanje. # Predmet F-1/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. rujna 2009.#Amministrazione dell’Economia e delle Finanze i Agenzia delle entrate protiv Fallimento Olimpiclub Srl.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#PDV.#Predmet C-2/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. rujna 2016.#Philip Morris Ltd protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti sastavljeni u okviru pripremnih akata za donošenje direktive o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda – Odbijanje pristupa – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu pravnog savjetovanja – Izuzeće koje se odnosi na proces odlučivanja – Prava obrane – Prevladavajući javni interes.#Predmet T-800/14.


Presuda Suda od 8. studenog 1990. # Krystyna Gmurzynska-Bscher protiv Oberfinanzdirektion Köln. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet C-231/89.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 30. svibnja 2013. # ultra air GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-396/11.


Presuda Suda od 2. prosinca 1992. # Société générale d'entreprises électro-mécaniques SA (SGEEM) i Roland Etroy protiv Europske investicijske banke. # Predmet C-370/89.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#British Telecommunications plc i BT Pension Scheme Trustees Ltd protiv Europske komisije.#Državne potpore – Djelomično oslobađanje od obveze uplate doprinosa u Fond za zaštitu mirovina – Odluka kojom se utvrđuje da potpora nije u skladu s unutarnjim tržištem – Pojam državne potpore – Državna sredstva – Prednost – Selektivna narav – Povreda tržišnog natjecanja – Utjecaj na trgovinu između država članica – Jednako postupanje – Proporcionalnost – Legitimno očekivanje – Obveza obrazlaganja – Izvršenje potpore.#Spojeni predmeti T-226/09 i T-230/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 23. studenog 2006.#Asnef-Equifax, Servicios de Información sobre Solvencia y Crédito, SL protiv Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska.#Tržišno natjecanje - Članak 81. UEZ-a - Zahtjev za prethodnu odluku - Dopuštenost.#Predmet C-238/05.