title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. rujna 2014.#Nickel & Goeldner Spedition GmbH protiv „Kintra“ UAB.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Članak 3. stavak 1. – Pojam ,tužba koja izravno proizlazi iz stečajnog postupka i koja je s njim tijesno povezana' – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 1. stavak 2. točka (b) – Pojam ,stečaj' – Tužba stečajnog upravitelja radi isplate potraživanja – Potraživanje nastalo na temelju usluga međunarodnog prijevoza robe – Odnos između uredbi br. 1346/2000 i br. 44/2001 i Konvencije o ugovoru o međunarodnom prometu cestom (CMR).#Predmet C‑157/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 1346/2000 — Članak 3. stavak 1. — Pojam ,tužba koja izravno proizlazi iz stečajnog postupka i koja je s njim tijesno povezana' — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 1. stavak 2. točka (b) — Pojam ,stečaj' — Tužba stečajnog upravitelja radi isplate potraživanja — Potraživanje nastalo na temelju usluga međunarodnog prijevoza robe — Odnos između Uredbe br. 1346/2000 i br. 44/2001 i Konvencije o ugovoru o međunarodnom prometu cestom (CMR)“
      U predmetu C‑157/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva), odlukom od 20. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 26. ožujka 2013., u postupku

         Nickel & Goeldner Spedition GmbH

      protiv

         „Kintra“ UAB,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Nickel & Goeldner Spedition GmbH, F. Heemann, advokatas,

               —

               za „Kintra“ UAB, V. Onačko, advokatas,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i G. Taluntytė, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller kao i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za švicarsku vladu, M. Jametti, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. i članka 44. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.), kao i članka 1. stavka 2. točke (b) i članka 71. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Nickel & Goeldner Spedition GmbH (u daljnjem tekstu: Nickel & Goeldner Spedition), društva njemačkog prava i „Kintra“ UAB (u daljnjem tekstu: Kintra), društvo litavskog prava, u stečaju, u kojem se glavni zahtjev odnosio na plaćanje iznosa od 194077,76 litavskih litasa (LTL) dugovanog za usluge međunarodnog prometa robe.

         Pravni okvir

         Uredba br. 1346/2000

               3

               U skladu sa svojom uvodnom izjavom 6., Uredba br. 1346/2000 ograničena je na „odredbe koje uređuju ovlaštenje za pokretanje stečajnih postupaka i odluke koje se donose neposredno na temelju stečajnih postupaka, te su tijesno povezane s takvim postupkom.“

               4

               Članak 3. stavak 1. te Uredbe, predmet kojeg je međunarodna nadležnost, postavlja sljedeće osnovno pravilo o nadležnosti:
               „Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa.“

               5

               Člankom 44. stavkom 3. točkom (a) spomenute uredbe određeno je:
               „Ova Uredba ne primjenjuje se:(a)

                        u

                        bilo kojoj državi članici, dok je to suprotno obvezama koje u vezi sa stečajem proizlaze iz konvencije koju je ta država zaključila s jednom ili više trećih zemalja prije stupanja na snagu ove Uredbe“.

         Uredba br. 44/2001

               6

               U skladu s uvodnom izjavom 7. Uredbe br. 44/2001, „područje primjene ove Uredbe mora pokrivati sve najvažnije građanske i trgovačke stvari, osim nekih točno utvrđenih predmeta“.

               7

               Člankom 1. te Uredbe na sljedeći je način određeno područje njezine primjene:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu sudova. Ne odnosi se na fiskalne, carinske ili administrativne stvari.
               2.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
               [...]

                        (b)

                        stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke;

                  [...]“

               8

               Kad je riječ o pravilima tržišnog natjecanja, člankom 2. stavkom 1. te uredbe propisano je sljedeće osnovno pravilo:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               9

               U području ugovornog prava, člankom 5. stavkom 1. te Uredbe predviđeno je posebno pravilo koje glasi:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima koji [koje] se odnose na ugovore, pred sudom u mjestu u kojemu [je izvršena ili] treba biti izvršena obveza;

                                 (b)

                                 u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:

                                          —

                                          u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,

                                          —

                                          u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene;

                                 (c)

                                 ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a).“

               10

               Člankom 71. stavkom 1. Uredbe br. 44/2001, predmet kojega je odnos s konvencijama koje uređuju posebna pravna područja (u daljnjem tekstu: posebne konvencije) čije su stranke države članice, određeno je:
               „Ova Uredba ne utječe ni na koju konvenciju čije su stranke države članice, a koja, s obzirom na neko posebno pravno područje, uređuje nadležnost, priznavanje ili izvršenje sudskih odluka.“

         Konvencija CMR

               11

               Konvencija o ugovoru o međunarodnom prijevozu robe cestom, potpisana u Ženevi 19. svibnja 1956., kako je izmijenjena i dopunjena Protokolom potpisanim u Ženevi 5. srpnja 1978. (u daljnjem tekstu: Konvencija CMR), primjenjuje se, sukladno svom članku 1. stavku 1., „na svaki ugovor o prijevozu robe cestom vozilima uz naknadu, kad se mjesta preuzimanja i odredišta […] nalaze u dvije različite države, od kojih je barem jedna država ugovornica […] bez obzira na prebivalište i državljanstvo stranaka“.

               12

               Konvencija CMR je sklopljena u okviru Gospodarske komisije UN‑a za Europu. Više od 50 država, uključujući Republiku Litvu, Saveznu Republiku Njemačku i Republiku Francusku pristupilo je Konvenciji CMR.

               13

               Prema odredbi članka 31. stavka 1. Konvencije CMR:
               „Za sve sporove koji proizađu iz prijevoza koji su uređeni ovom konvencijom tužitelj može, osim pred sudovima država ugovornica koje su one odredile zajedničkim sporazumom, postupak pokrenuti i pred sudovima država na čijem području:

                        (a)

                        tuženik ima svoje uobičajeno boravište, glavno mjesto poslovanja, podružnicu ili zastupstvo preko kojeg je sklopljen ugovor o prijevozu ili

                        (b)

                        se nalazi mjesto preuzimanja robe ili mjesto odredišta, pri čemu postupak može pokrenuti samo pred tim sudovima.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Vilniaus apygardos teismas (regionalni sud u Vilniusu) pokrenuo je 28. svibnja 2009. stečajni postupak nad društvom Kintra, čije je sjedište u Litvi.

               15

               Stečajni upravitelj društva Kintra podnio je Vilniaus apygardos teismas zahtjev kojim traži da se društvu Nickel & Goeldner Spedition, sa sjedištem u Njemačkoj, naloži plaćanje iznosa od 194077,76 LTL, dugovanog za usluge međunarodnog prometa robe koje je društvo Kintra pružilo društvu Nickel & Goeldner Spedition, među ostalim, u Francuskoj i Njemačkoj.

               16

               Prema mišljenju stečajnog upravitelja Kintre, nadležnost Vilniaus apygardos teismas temelji se na članku 14. stavku 3. litavskog Zakona o stečaju poduzetnikâ. Društvo Nickel & Goeldner Spedition osporilo je tu nadležnost ističući da spor ulazi u područje primjene članka 31. Konvencije CMR i Uredbe br. 44/2001.

               17

               Presudom od 29. kolovoza 2011. Vilniaus apygardos teismas utvrdio je da iz odredaba litavskog Zakona o stečaju poduzetnika i Uredbe br. 1346/2000 proizlazi njegova nadležnost te je prihvatio zahtjev stečajnog upravitelja Kintre.

               18

               Odlukom od 6. lipnja 2012. Lietuvos apeliacinis teismas (žalbeni sud u Litvi) potvrdio je prvostupanjsku presudu. Ocijenio je da se spor odnosi na stečaj koji je obuhvaćen iznimkom iz članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 44/2001 te da nadležni sud treba odrediti na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 i odredaba litavskog Zakona o stečaju poduzetnika.

               19

               Odlučujući o žalbi, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovni sud u Litvi), odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li tužbu koju podnese stečajni upravitelj poduzetnika u stečaju, postupajući u interesu vjerovnikâ i s ciljem ponovnog uspostavljanja solventnosti i povećanja imovine poduzetnika u stečaju, kako bi vjerovnici mogli biti isplaćeni u najvećoj mogućoj mjeri – pri čemu valja podsjetiti da isti cilj ima primjerice i tužba stečajnog upravitelja za pobijanje pravnih radnji (paulijanska tužba), a za koju je ocijenjeno da je tijesno povezana sa stečajnim postupkom – imajući u vidu da se u ovom slučaju zahtijeva isplata na temelju Konvencije CMR i litavskog građanskog zakonika (opća pravila građanskog prava), potraživanja nastalog na temelju usluga međunarodnog prijevoza robe, smatrati tijesno povezanom sa stečajnim postupkom nad tužiteljem, treba li sud nadležan za odlučivanje o toj tužbi odrediti na temelju pravila Uredbe br. 1346/2000 i je li ta tužba obuhvaćena iznimkom od primjene Uredbe br. 44/2001?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, Lietuvos aukščiausiasis teismas traži od Suda da pojasni treba li, kad je obveza o kojoj je riječ (u ovom slučaju obveza tuženika zbog neispunjenja njegovih ugovornih obveza prema tužitelju nad kojim je otvoren stečaj – obveza podmirenja dugovanja nastalog na temelju usluga međunarodnog prijevoza robe, zajedno sa zateznim kamatama) nastala prije otvaranja stečajnog postupka nad tužiteljem, na temelju članka 44. stavka 3. točke (a) Uredbe br. 1346/2000 ne primijeniti tu uredbu, s obzirom na to da nadležni sud za odlučivanje o tom sporu treba odrediti u skladu s člankom 31. Konvencije CMR kao posebne konvencije?

                        3.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje niječan i ako ovaj spor ulazi u područje primjene Uredbe br. 44/2001, Lietuvos aukščiausiasis teismas traži od Suda da pojasni treba li u ovom slučaju, ako članak 31. stavak 1. Konvencije CMR i članak 2. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 nisu u suprotnosti te ako se utvrdi da spor ulazi u područje primjene Konvencije CMR (kao posebne konvencije), pri određivanju države čiji su sudovi nadležni za odlučivanje o sporu o kojem je riječ primijeniti pravila iz članka 31. spomenute Konvencije, pod uvjetom da pravila iz članka 31. stavka 1. Konvencije CMR nisu u suprotnosti s glavnim ciljevima Uredbe br. 44/2001, da ne dovode do rezultata koji su manje povoljni za ostvarenje pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta i da su dovoljno jasna i precizna?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita ulazi li tužba radi isplate potraživanja nastalog pružanjem usluga prijevoza, koju podnese stečajni upravitelj poduzetnika u stečaju, imenovan u okviru stečajnog postupka pokrenutog u jednoj državi članici, protiv korisnika tih usluga, koji ima sjedište u drugoj državi članici, u područje primjene Uredbe br. 1346/2000 ili Uredbe br. 44/2001.

               21

               S tim u vezi, valja podsjetiti da je, oslanjajući se osobito na pripremne radove vezane uz Konvenciju od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.), čiji sadržaj preuzima Uredba br. 44/2001, Sud presudio da tu posljednju uredbu, kao i Uredbu br. 1346/2000 treba tumačiti na način da se izbjegnu sva preklapanja pravnih pravila koja ti tekstovi propisuju, kao i sve pravne praznine. Slijedom toga, tužbe koje su, na temelju članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 44/2001, isključene iz njezinog područja primjene jer spadaju u područje „stečaja, postupaka koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupaka poravnanja i sličnih postupaka“, ulaze u područje primjene Uredbe br. 1346/2000. S druge strane, tužbe koje ne ulaze u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 ulaze u područje primjene Uredbe br. 44/2001 (presuda F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 21., 29. i 48.).

               22

               Sud je također istaknuo da je, kao što to proizlazi i iz uvodne izjave 7. Uredbe br. 44/2001, namjera zakonodavca Unije bila zadržati široko shvaćanje „građanske i trgovačke stvari“ iz članka 1. stavka 1. te Uredbe i, slijedom toga, široko područje njezine primjene. S druge strane, područje primjene Uredbe br. 1346/2000, u skladu s uvodnom izjavom 6. te uredbe, ne smije se široko tumačiti (presuda German Graphics Graphische Maschinen, C‑292/08, EU:C:2009:544, t. 23. do 25.).

               23

               Na temelju tih načela Sud je presudio da su samo tužbe koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka i koje su s njime tijesno povezane isključene iz područja primjene Uredbe br. 44/2001. Slijedom toga, samo takve tužbe ulaze u područje primjene Uredbe br. 1346/2000 (presuda F‑Tex, EU:C:2012:215, t. 23. i 29. i navedena sudska praksa).

               24

               Kad je riječ o provedbi te distinkcije, Sud je ocijenio da tužbu radi isplate potraživanja stečajne mase, koju u francuskom pravu stečajni upravitelj može podnijeti protiv odgovornih osoba društva, treba smatrati tužbom koja izravno proizlazi iz stečajnog postupka i koja je s njim tijesno povezana. Takvo je utvrđenje u suštini utemeljio na razlogu da su pravna osnova te tužbe odredbe koje odstupaju od općih pravila građanskog prava (vidjeti, u okviru Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, presudu Gourdain, 133/78, EU:C:1979:49, t. 4. do 6.). Sličnu je ocjenu Sud dao i kad je riječ o tužbi za pobijanje pravnih radnji, koju u njemačkom pravu stečajni upravitelj može podnijeti kako bi osporio radnje štetne za vjerovnike, a izvršene prije pokretanja stečajnog postupka. Sud je u tom kontekstu naglasio da se tužba temelji na nacionalnim pravilima o stečajnom postupku (presuda Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 16.).

               25

               S druge strane, Sud je ocijenio da u slučaju tužbe podnesene na temelju klauzule o pridržaju prava vlasništva protiv stečajnog upravitelja ne postoji dovoljno izravna i tijesna povezanost sa stečajnim postupkom, s obzirom na to da je pravno pitanje o kojem je riječ u takvoj tužbi neovisno o pokretanju stečajnog postupka (presuda German Graphics Graphische Maschinen, EU:C:2009:544, t. 30. i 31.). Također je ocijenjeno da, tužba koju tužitelj podnese na temelju ustupa potraživanja koje je odobrio stečajni upravitelj i koje se odnosi na pravo pobijanja pravnih radnji kojim potonji raspolaže na temelju njemačkog stečajnog prava, nije tijesno povezana sa stečajnim postupkom. S tim u vezi, Sud je naglasio da se na cesionarovo izvršavanje ustupljenog prava primjenjuju pravila različita od onih koja se primjenjuju u okviru stečajnog postupka (presuda F‑Tex, EU:C:2012:215, t. 41. i 42.).

               26

               Iz te sudske prakse proizlazi da je Sud u svojoj ocjeni doista uzeo u obzir činjenicu da su različite vrste tužbi o kojima je odlučivao podnesene u vezi sa stečajnim postupkom. Sud je međutim u svakom pojedinom slučaju utvrđivao, prije svega, spada li pravna osnova tužbe o kojoj je riječ u područje stečajnog prava ili koje drugo pravno područje.

               27

               Iz navedenog proizlazi da mjerodavni kriterij Suda za utvrđivanje pravnog područja u koje spada neka tužba nije njezin postupovni kontekst, već pravna osnova. U skladu s tim pristupom, treba ispitati proizlazi li pravo ili obveza koja je osnova tužbe iz općih pravila građanskog i trgovačkog prava ili posebnih pravila o odstupanjima koja vrijede za stečajni postupak.

               28

               Tužba o kojoj je riječ u glavnom postupku nedvojbeno je tužba radi isplate potraživanja nastalog pružanjem usluga na temelju ugovora o prijevozu. Tu je tužbu mogao podnijeti sam vjerovnik, prije nego što je nad njim otvoren stečajni postupak, u kojem bi se slučaju na nju primjenjivala pravila o sudskoj nadležnosti koja vrijede u građanskim ili trgovačkim stvarima.

               29

               Činjenicom da je, nakon što je nad pružateljem usluga otvoren stečajni postupak, stečajni upravitelj imenovan u tom postupku podnio tužbu radi isplate te da isti postupa u interesu vjerovnika sadržajno se ne mijenja narav potraživanja o kojem je riječ, te se na nj primjenjuju ista materijalnopravna pravila.

               30

               Imajući u vidu navedeno, valja ustvrditi da u tužbi o kojoj je riječ u glavnom postupku ne postoji izravna povezanost sa stečajnim postupkom otvorenim nad tužiteljem.

               31

               Slijedom toga, i bez potrebe ispitivanja je li ta tužba tijesno povezana sa stečajnim postupkom, valja zaključiti da ona ne ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 i da, također, ne spada u pravno područje stečaja, u smislu članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 44/2001.

               32

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da tužba radi isplate potraživanja nastalog pružanjem usluga prijevoza koju podnese stečajni upravitelj poduzetnika u stečaju, imenovan u okviru stečajnog postupka pokrenutog u jednoj državi članici, protiv korisnika tih usluga, koji ima sjedište u drugoj državi članici, ulazi u područje „građanske i trgovačke stvari“ u smislu te odredbe.

         Drugo pitanje

               33

               Drugo pitanje postavljeno je samo za slučaj ocjene da glavni postupak ulazi u područje primjene Uredbe br. 1346/2000.

               34

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Treće pitanje

               35

               Trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati može li država članica, u slučaju da spor ulazi u područje primjene i Uredbe br. 44/2001 i Konvencije CMR, na temelju članka 71. stavka 1. te uredbe, primijeniti pravila sudske nadležnosti koja predviđa Konvencija CMR, a ne ona koja predviđa spomenuta uredba.

               36

               Iako iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da glavni postupak ulazi u područje primjene Uredbe br. 44/2001, sud koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan ocjenjivati činjenice, treba provjeriti udovoljavaju li usluge prijevoza koje su predmet zahtjeva za isplatu o kojem se pred njim vodi spor uvjetima primjene Konvencije CMR, navedenima u njezinom članku 1.

               37

               Ako sud koji je uputio zahtjev dođe do takvog zaključka, valja podsjetiti da, sukladno tumačenju članka 71. Uredbe br. 44/2001 koje je dao Sud, pravila o sudskoj nadležnosti, priznanju ili izvršenju odluka predviđena posebnim konvencijama kojih su države članice već bile stranke u trenutku stupanja na snagu te uredbe, u pravilu dovode do izuzimanja od primjene odredaba te uredbe koje uređuju isto pitanje (presuda TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 39., 45. do 48.). Konvencija o ugovoru o međunarodnom prijevozu robe cestom, kojoj je Republika Litva pristupila 1993. jedna je od posebnih konvencija o kojima je riječ u toj odredbi.

               38

               Međutim, Sud je pojasnio da, u područjima uređenima posebnim konvencijama, primjena njima predviđenih pravila ne smije biti u suprotnosti s načelima na kojima počiva pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima u okviru Europske unije, poput načela iz uvodnih izjava 6., 11., 12. i 15. do 17. Uredbe br. 44/2001, slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, predvidljivosti nadležnih sudova i slijedom toga pravne sigurnosti za pravne subjekte, dobrog sudovanja, maksimalnog smanjenja rizika istovremenih postupaka kao i međusobnog povjerenja u pravosuđe u okviru Unije (presude TNT Express Nederland, EU:C:2010:243, t. 49. i Nipponkoa Insurance Co. (Europa), C‑452/12, EU:C:2013:858, t. 36.).

               39

               Glede pravila o kojima je riječ u trećem pitanju, odnosno pravila sudske nadležnosti iz članka 31. stavka 1. Konvencije CMR, iz te odredbe proizlazi osobito da tužitelj može izabrati između sudova države u kojoj tuženik ima svoje uobičajeno boravište, sudova države preuzimanja robe i sudova države odredišta.

               40

               Takva mogućnost dana tužitelju u biti odgovara mogućnosti koju predviđa Uredba br. 44/2001. Naime, kad je riječ o ugovornom pravu, tužitelj može, na temelju članka 2. stavka 1. i članka 5. stavka 1. te Uredbe, izabrati između sudova države članice u kojoj tuženik ima domicil i sudova u mjestu u kojem je obveza koja je osnova zahtjeva izvršena ili treba biti izvršena. Kad je riječ o ugovoru o prijevozu, koji spada u ugovore o pružanju usluga (vidjeti u tom smislu presudu Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 29. i 30.), to je mjesto, u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom (b) drugom alinejom spomenute uredbe, mjesto u državi članici u kojoj su na temelju ugovora usluge pružene ili trebale biti pružene.

               41

               Točno je da članak 5. stavak 1. točka (b) druga alineja Uredbe br. 44/2001, u kojem je navedeno samo jedno mjesto izvršenja obveze, tužitelju daje uži izbor u odnosu na članak 31. stavak 1. Konvencije CMR koji mu omogućuje izabrati između mjesta preuzimanja i mjesta odredišta robe. Međutim, ta okolnost ne dovodi u pitanje spojivost članka 31. stavka 1. Konvencije CMR s načelima na kojima počiva pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima u okviru Unije. Sud je, naime, kad je riječ o ugovorima o prijevozu, potvrdio da u određenim situacijama tužitelj može izabrati između sudova u mjestu polazišta i sudova u mjestu odredišta. S tim u vezi, Sud je naglasio da takvo pravo izbora priznato tužitelju udovoljava kako kriteriju blizine tako i zahtjevu predvidljivosti jer omogućava i tužitelju i tuženiku da lako utvrde nadležne sudove. Također, ona je u skladu s ciljem pravne sigurnosti, s obzirom na to da je izbor tužitelja, u okviru članka 5. stavka 1. točke (b) druge rečenice ograničen na dva suda (presuda Rehder, EU:C:2009:439, t. 45.).

               42

               Imajući u vidu prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 71. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da, u slučaju da spor ulazi u područje primjene i spomenute uredbe i Konvencije CMR, država članica može, u skladu s člankom 71. stavkom 1. te uredbe, primijeniti pravila o sudskoj nadležnosti predviđena člankom 31. stavkom 1. Konvencije CMR.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da tužba radi isplate potraživanja nastalog pružanjem usluga prijevoza koju podnese stečajni upravitelj poduzetnika u stečaju, imenovan u okviru stečajnog postupka pokrenutog u jednoj državi članici, protiv korisnika tih usluga, koji ima sjedište u drugoj državi članici, ulazi u područje „građanske i trgovačke stvari“ u smislu te odredbe.

                           2.

                           Članak 71. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da, u slučaju da spor ulazi u područje primjene i spomenute uredbe i Konvencije o ugovoru o međunarodnom prijevozu robe cestom, potpisane u Ženevi 19. svibnja 1956., kako je izmijenjena i dopunjena Protokolom potpisanim u Ženevi 5. srpnja 1978., država članica može, u skladu s člankom 71. stavkom 1. navedene uredbe, primijeniti pravila o sudskoj nadležnosti predviđena člankom 31. stavkom 1. navedene konvencije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. lipnja 2014.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2002/22/EZ – Elektroničke komunikacije – Mreže i usluge – Određivanje poduzetnika odgovornih za pružanje univerzalnih usluga – Pogrešno prenošenje – Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda obveze – Neizvršenje – Članak 260. stavak 2. UFEU‑a – Novčane sankcije – Novčana kazna – Paušalni iznos.#Predmet C‑76/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. prosinac 19.#Krystyna Alder i Ewald Alder protiv Sabina Orlowska i Czeslaw Orlowski.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Sąd Rejonowy Koszalinie.#Predmet C-325/11.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. srpnja 2015.#Robert Michal Chmielewski protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 1889/2005 – Kontrole gotovine koja se unosi u Europsku uniju ili iznosi iz nje – Članci 3. i 9. – Obveza prijavljivanja – Povreda – Sankcije – Proporcionalnost.#Predmet C-255/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑255/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kecskeméti közigazgatási és munkaügyi bíróság (Mađarska), odlukom od 19. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 27. svibnja 2014., u postupku
            Robert Michal Chmielewski
            protiv
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: I. Illéssy, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. ožujka 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága, B. Gyenge, u svojstvu agenta,
            – za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i M. Tátrai, u svojstvu agenata,
            – za belgijsku vladu, J.‑C. Halleux, M. Jacobs i C. Pochet, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i A. Sipos, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 65. UFEU‑a i članka 9. Uredbe (EZ) br.1889/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2005. o kontrolama gotovine koja se unosi u Zajednicu ili iznosi iz Zajednice (SL L 309, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 224.).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između R. M. Chmielewskog i Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (opća uprava za carinu i financije regije Del‑alföld u okviru državnog ureda za poreze i carine), u vezi s novčanom kaznom koju mu je potonja izrekla zbog toga što je propustio prijaviti iznos gotovine koji je nosio prilikom ulaska na područje Europske unije.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 1. do 3., 5., 6. i 13. Uredbe br. 1889/2005 glase kako slijedi:
            „(1) Jedna od zadaća Zajednice jest promicanje skladnog, uravnoteženog i održivog razvoja gospodarskih aktivnosti u području cijele Zajednice uspostavom unutarnjeg tržišta te gospodarske i monetarne unije. U tu svrhu, unutarnje tržište obuhvaća područje bez unutarnjih granica na kojem je zajamčeno slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala.
            (2) Unošenje prihoda od protupravnih radnji u financijski sustav i ulaganja nakon njihovog pranja, šteti zdravom i održivom gospodarskom razvoju. Sukladno s tim, Direktiva Vijeća 91/308/EEZ od 10. lipnja 1991. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca [SL L 166, str. 77.] uvela je na razini Zajednice, mehanizam za sprečavanje pranja novca, kojim se nadziru transakcije koje obavljaju kreditne i financijske institucije, kao i određene vrste zanimanja. Budući da postoji opasnost da će primjena tog mehanizma dovesti do povećanog kretanja gotovine u nedopuštene svrhe, Direktivu [91/308] bi trebalo dopuniti sustavom za kontrolu gotovine koja se unosi u Zajednicu ili iz nje iznosi.
            (3) Trenutačno se ovakvim sustavom kontrole koristi samo nekoliko država članica sukladno sa svojim nacionalnim zakonskim propisima. Razlike u zakonskim propisima štetne su za ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Stoga bi osnovne elemente trebalo uskladiti na razini Zajednice kako bi se zajamčila ekvivalentna razina kontrole kretanja gotovine koja prelazi granice Zajednice. To usklađivanje ne bi trebalo, međutim, utjecati na mogućnost da države članice provode, sukladno sa postojećim odredbama Ugovora, nacionalnu kontrolu kretanja gotovine unutar Zajednice.
            [...]
            (5) Sukladno s tim, na gotovinu koju nosi fizička osoba koja ulazi u Zajednicu ili ju napušta trebalo bi primijeniti načelo obveznog prijavljivanja. Ovo bi načelo omogućilo carinskim tijelima prikupljanje podataka o takvim kretanjima gotovine te, gdje je to potrebno, prijenos tih podataka drugim tijelima. [...]
            (6) S obzirom na svoju preventivnu svrhu i odvraćajući karakter, obvezu prijavljivanja trebalo bi ispunjavati prilikom ulaska u Zajednicu ili njenog napuštanja. Međutim, kako bi se djelovanje nadležnih tijela usredotočilo na kretanja značajnih gotovinskih iznosa, toj obvezi trebala bi podlijegati samo kretanja iznosa od 10 000 EUR ili više. Također, trebalo bi odrediti da se obveza prijavljivanja odnosi na fizičku osobu koja nosi gotovinu, bez obzira je li ista i vlasnik.
            [...]
            (13) Ovlaštenja nadležnih tijela trebalo bi upotpuniti obvezom država članica da utvrde sankcije. Međutim, sankcije bi trebalo izricati samo u slučaju neprijavljivanja sukladno s ovom Uredbom.“
            4. U skladu s člankom 1. stavkom 1. te uredbe:
            „Ova Uredba dopunjuje odredbe Direktive [91/308] o transakcijama koje obavljaju financijske i kreditne institucije i određena zanimanja, te utvrđuje usklađena pravila za kontrolu gotovine koja ulazi u Zajednicu ili je napušta, od strane nadležnih tijela.“
            5. Članak 3. spomenute uredbe određuje se:
            „1. Svaka fizička osoba koja ulazi u Zajednicu ili je napušta, a nosi gotovinu u vrijednosti od 10 000 EUR ili više, prijavljuje taj iznos nadležnim tijelima države članice preko koje ulazi u Zajednicu ili je napušta, sukladno s ovom Uredbom. Obveza prijavljivanja nije ispunjena ako su dani podaci netočni ili nepotpuni.
            2. Prijava iz stavka 1. sadrži podatke o:
            [...]
            e) podrijetlu i namjeni gotovine;
            [...]“
            6. Članak 4. stavak 2. iste uredbe navodi:
            „Kod nepoštovanja obveze prijavljivanja iz članka 3., gotovina može biti zadržana temeljem upravne odluke koja je donesena u skladu s uvjetima utvrđenim u nacionalnom zakonodavstvu.“
            7. Članak 9. stavak 1. Uredbe br. 1889/2005 predviđa:
            „Svaka država članica uvodi sankcije koje se primjenjuju kod nepoštovanja obveze prijavljivanja utvrđene u članku 3. Te sankcije moraju biti djelotvorne, razmjerne i odvraćajuće.“
            Mađarsko pravo
            8. Na temelju članka 1. Zakona br. XLVIII iz 2007., donesenog radi provedbe [Uredbe br. 1889/2005], u verziji primjenjivoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon br. XLVIII), za provedbu Uredbe br. 1889/2005 nadležna je carinska uprava.
            9. Članak 3. Zakona br. XLVIII predviđa da je carinska uprava radi kontrole optjecaja gotovine ovlaštena, u okviru svojih carinskih nadležnosti, kontrolirati fizičke osobe, njihovu prtljagu i njihova prijevozna sredstva kako bi provjerila je li ispunjena obveza prijavljivanja iz članka 3. spomenute uredbe.
            10. Članak 5/A. stavak 1. Zakona br. XLVIII određuje:
            „Svaka fizička osoba koja ulazi u Zajednicu ili je napušta, a koja pogrešno ili nepotpuno ispunjava svoju obvezu prijavljivanja predviđenu člankom 3. stavkom 1. Uredbe [br. 1889/2005] u vezi s gotovinom koju nosi, kako je određeno člankom 2. stavkom 2. [te] uredbe, ili koja je uopće ne ispunjava, mora na temelju članka 9. [spomenute] uredbe na licu mjesta platiti novčanu kaznu određenu [u mađarskim forintama (HUF)] u iznosu koji odgovara
            a) 10 % vrijednosti gotovine koju ima u posjedu, kada je njezina vrijednost jednaka ili veća od 10 000 eura, ali ne prelazi 20 000 eura,
            b) 40 % vrijednosti gotovine koju ima u posjedu, kada je njezina vrijednost veća od 20 000 eura, ali ne prelazi 50 000 eura,
            c) 60 % vrijednosti gotovine koju ima u posjedu, kada je njezina vrijednost veća od 50 000 eura.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            11. R. M. Chmielewski 9. kolovoza 2012. ušao je iz Srbije na mađarski teritorij a da nije prijavio vrijednost gotovine koju je nosio, to jest ukupan iznos od 147 492 eura, koji se sastojao od 249 150 bugarskih leva (BGN), 30 000 turskih lira (TRY) i 29 394 rumunjska leja (RON).
            12. Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága odlukom od 4. listopada 2013. R. M. Chmielewskom naložio je plaćanje upravne novčane kazne u iznosu od 24 532 000 HUF zbog toga što nije poštovao obvezu koju je imao na temelju Uredbe br. 1889/2005 i Zakona br. XLVIII, s obzirom na to da je prilikom ulaska na teritorij Unije propustio prijaviti spomenuti iznos.
            13. R. M. Chmielewski protiv te odluke podnio je žalbu sudu koji je uputio zahtjev, ističući osobito da su odredbe Zakona br. XLVIII protivne pravu Unije.
            14. U tim okolnostima Kecskeméti közigazgatási és munkaügyi bíróság (sud za upravne i radne sporove u Kecskemétu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Ispunjava li iznos upravne novčane kazne koji je određen na temelju članka 5/A. Zakona br. XLVIII [...] o provedbi Uredbe br. 1889/2005 zahtjev sadržan u članku 9. stavku 1. [te uredbe] sukladno kojem sankcije utvrđene nacionalnim zakonodavstvom moraju biti djelotvorne, odvraćajuće i istodobno razmjerne počinjenoj povredi prava i cilju koji se nastoji ostvariti?
            2. Je li članak 5/A. Zakona br. XLVIII, zbog iznosa novčanih kazni koje određuje, suprotan zabrani prikrivenih ograničenja slobodnog kretanja kapitala koja je sadržana u Ugovoru [o EU‑u] i članku 65. stavku 3. [UFEU‑a]?“
            O prethodnim pitanjima
            15. Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 65. stavak 3. UFEU‑a i članak 9. stavak 1. Uredbe br. 1889/2005 tumačiti na način da im je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji kao sankciju za povredu obveze prijavljivanja predviđene člankom 3. te uredbe propisuje plaćanje upravne novčane kazne u iznosu koji odgovara 60 % iznosa neprijavljene gotovine, u slučaju kada je iznos neprijavljene gotovine veći od 50 000 eura.
            16. Budući da Uredba br. 1889/2005 utvrđuje pravila o usklađivanju u vezi s kontrolom kretanja gotovine koja se unosi u Uniju ili iznosi iz nje, propis o kojem je riječ u glavnom postupku najprije valja ispitati s obzirom na odredbe te uredbe.
            17. Kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. u vezi s uvodnim izjavama 1. do 3. spomenute uredbe, njezin je cilj u okviru promicanja skladnog, uravnoteženog i održivog ekonomskog razvoja na području cijele Unije upotpuniti odredbe Direktive 91/308 uspostavljajući pravila o usklađivanju u vezi s kontrolom gotovine koja se unosi u Uniju ili iznosi iz nje.
            18. U skladu s uvodnim izjavama 2., 5. i 6. Uredbe br. 1889/2005, njezin je cilj, dakle, spriječiti, odvratiti i izbjeći unošenje prihoda od protupravnih radnji u financijski sustav kao i ulaganja nakon njihova pranja uspostavljanjem, među ostalim, načela obveznog prijavljivanja takvih kretanja, čime se omogućuje prikupljanje podataka o istima.
            19. U tom smislu članak 3. stavak 1. te uredbe predviđa obvezu da svaka fizička osoba koja ulazi u Uniju ili je napušta, a nosi gotovinu u vrijednosti od 10 000 eura ili više, prijavljuje taj iznos.
            20. Na temelju članka 9. stavka 1. spomenute uredbe, svaka država članica treba predvidjeti sankcije koje se primjenjuju u slučaju nepoštovanja te obveze prijavljivanja. Prema toj odredbi, tako predviđene sankcije moraju biti djelotvorne, razmjerne i odvraćajuće.
            21. U tom pogledu valja podsjetiti da su, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u nedostatku usklađenosti propisa Unije u području sankcija primjenjivih u slučaju neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim propisima, države članice ovlaštene odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te, sukladno tomu, i načelo proporcionalnosti (vidjeti presude Ntionik i Pikoulas, C‑430/05, EU:C:2007:410, t. 53. i Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 23.).
            22. Točnije, upravne ili represivne mjere koje dopušta nacionalno zakonodavstvo ne smiju prelaziti granice onoga što je nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži (vidjeti presude Ntionik i Pikoulas, C‑430/05, EU:C:2007:410, t. 54. kao i Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 24. i 53.).
            23. U tim okolnostima Sud je pojasnio da strogost sankcija mora odgovarati težini povrede koju suzbijaju i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak, poštujući opće načelo proporcionalnosti (vidjeti presude Asociația Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 63. i LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 45.).
            24. Što se tiče glavnog postupka, valja utvrditi da ni sud koji je uputio zahtjev ni Sud nisu utvrdili djelotvoran i odvraćajući učinak sankcija predviđenih člankom 5/A. Zakona br. XLVIII.
            25. U tim okolnostima dovoljno je zaključiti kako se čini da su san kcije kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku prikladne za postizanje ciljeva kojima teži Uredba br. 1889/2005 i za osiguravanje djelotvorne provedbe obveze prijavljivanja predviđene člankom 3. te uredbe zato što su takve da odvraćaju osobe u pitanju od kršenja te obveze.
            26. Osim toga, načelno se ne čini da je sustav na temelju kojeg iznos sankcija predviđenih člankom 9. spomenute uredbe ovisi o iznosu neprijavljene gotovine sam po sebi neproporcionalan.
            27. Što se tiče proporcionalnosti sankcija predviđenih propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da je njime predviđen iznos novčanih kazni progresivan s obzirom na visinu iznosa neprijavljene gotovine.
            28. Suprotno onomu što tvrdi Europska komisija, uvjet proporcionalnosti koji moraju ispunjavati sankcije koje države članice propišu na temelju primjene članka 9. Uredbe br. 1889/2005 ne zahtijeva da nadležna tijela moraju voditi računa o konkretnim i posebnim okolnostima svakog slučaja.
            29. Kao što je to nezavisni odvjetnik utvrdio u točkama 79. do 81. svojeg mišljenja, države članice na temelju članka 9. stavka 1. spomenute uredbe raspolažu marginom prosudbe u vezi s odabirom sankcija koje trebaju propisati kako bi osigurale poštovanje obveze prijavljivanja predviđene člankom 3. iste uredbe, pri čemu se podrazumijeva da kršenje te obveze treba moći sankcionirati na jednostavan, djelotvoran i učinkovit način, a da pritom nije nužno da nadležna tijela vode računa o drugim okolnostima kao što su namjera ili ponavljanje djela.
            30. Međutim, vodeći računa o prirodi dotične povrede, to jest o povredi obveze prijavljivanja predviđene u članku 3. Uredbe br. 1889/2005, ne čini se da je u slučaju kada je iznos neprijavljene gotovine veći od 50 000 eura novčana kazna u iznosu koji odgovara 60 % iznosa neprijavljene gotovine proporcionalna. Naime, takva novčana kazna prekoračuje granice onoga što je nužno za jamčenje poštovanja te obveze i osiguravanje ostvarivanja ciljeva postavljenih tom uredbom.
            31. U tom pogledu valja podsjetiti da sankcija predviđena člankom 9. Uredbe br. 1889/2005 nema za cilj sankcionirati moguće prijevare ili nezakonite aktivnosti, već samo povredu spomenute obveze.
            32. U tim okolnostima valja utvrditi da, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 3. i 15. spomenute uredbe, potonja ima za cilj osigurati učinkovitiju kontrolu kretanja gotovine koja se unosi u Uniju ili iznosi iz nje, kako bi se izbjeglo unošenje prihoda od protupravnih radnji u financijski sustav, uz poštovanje načela iz Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
            33. Također valja utvrditi da članak 4. stavak 2. Uredbe br. 1889/2005 predviđa mogućnost zadržavanja, na temelju upravne odluke i u skladu s uvjetima utvrđenima u nacionalnom zakonodavstvu, gotovine koja nije bila predmet prijave predviđene člankom 3. te uredbe, osobito kako bi se nadležnim tijelima omogućilo izvršavanje kontrole i nužnih provjera u vezi s podrijetlom i namjenom te gotovine. Stoga bi sankcija u obliku novčane kazne nižeg iznosa, u kombinaciji s mjerom zadržavanja neprijavljene gotovine, u skladu s tim člankom 3. mogla postići ciljeve spomenute uredbe a da ne prekoračuje granice onoga što je u tom pogledu nužno. U ovom slučaju iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne predviđa takvu mogućnost.
            34. Vodeći računa o prethodnim razmatranjima, nije potrebno ispitivati postojanje ograničenja u smislu članka 65. stavka 3. UFEU‑a.
            35. U tim okolnostima na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 9. stavak 1. Uredbe br. 1889/2005 treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji kao sankciju za povredu obveze prijavljivanja predviđene člankom 3. te uredbe propisuje plaćanje upravne novčane kazne u iznosu koji odgovara 60 % iznosa neprijavljene gotovine, u slučaju kada je iznos neprijavljene gotovine veći od 50 000 eura.
            Troškovi
            36. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 9. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1889/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2005. o kontrolama gotovine koja se unosi u Zajednicu ili iznosi iz Zajednice treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji kao sankciju za povredu obveze prijavljivanja predviđene člankom 3. te uredbe propisuje plaćanje upravne novčane kazne u iznosu koji odgovara 60 % iznosa neprijavljene gotovine, u slučaju kada je iznos neprijavljene gotovine veći od 50 000 eura.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. prosinca 2015.#Air France-KLM i Hop!-Brit Air SAS protiv Ministère des Finances et des Comptes publics.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Conseil d'État (Francuska).#Porez na dodanu vrijednost – Oporezivi događaj i obveza obračuna – Zračni prijevoz – Kupljena karta koja nije iskorištena – Obavljanje usluge prijevoza – Izdavanje karte – Trenutak plaćanja poreza.#Spojeni predmeti C-250/14 i C-289/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      23. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Porez na dodanu vrijednost — Oporezivi događaj i obveza obračuna — Zračni prijevoz — Kupljena karta koja nije iskorištena — Obavljanje usluge prijevoza — Izdavanje karte — Trenutak plaćanja poreza“
      U spojenim predmetima C‑250/14 i C‑289/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukama od 21. svibnja 2014., koje je Sud zaprimio 26. svibnja 2014. i 12. lipnja 2014., u postupcima

         Air France‑KLM, prije Air France (C‑250/14),

         Hop!-Brit Air SAS, prije Brit Air (C‑289/14)
      protiv

         Ministère des finances et des comptes publics,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Air France‑KLM i Hop!-Brit Air SAS, A. Beetschen, avocate,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J.-S. Pilczer kao i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, E. Creedon i J. Quaney te A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Keirse, BL,

               —

               za grčku vladu, K. Nasopoulou i S. Lekkou, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Campos Laires te A. Cunha, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Soulay i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 2. točke 1. i članka 10. stavka 2. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 162, str. 63.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 1999/59/EZ od 17. lipnja 1999. (SL L 162, str. 63.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), a zatim Direktivom Vijeća 2001/115/EZ od 20. prosinca 2001. (SL L 15, str. 24.; u daljnjem tekstu: izmijenjena Šesta direktiva).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru spora između društava Air France‑KLM, prije Air France, i Hop!-Brit Air SAS, prije Brit Air, te Ministère des Finances et des Comptes Publics (ministarstvo financija) u vezi s pitanjem podliježu li PDV‑u neiskorištena karta za prijevoz i iznosi koje zrakoplovna kompanija isplati poduzetniku koji obavlja istu djelatnost kao protučinidbu za prodaju neiskorištenih karata za prijevoz.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive:
               „Sljedeće transakcije podliježu porezu na dodanu vrijednost:
               1.   isporuke robe i usluga u tuzemstvu koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav.“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 10. Šeste direktive propisuje:
               „1.   Sljedeći pojmovi imaju ova značenja:

                        (a)

                        ‚oporezivi događaj‘ znači događaj kojim se ispunjavaju zakonski uvjeti potrebni za postojanje obveze obračuna PDV‑a;

                        (b)

                        ‚obveza obračuna PDV‑a‘ nastaje kad porezna vlast ima pravo po zakonu, u danom trenutku, tražiti plaćanje poreza od osobe koja je odgovorna za njezino plaćanje, čak i u slučaju kad je vrijeme plaćanja odgođeno.“

                  2.   Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga. [...]
               Međutim, kad se provodi plaćanje na račun prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna PDV‑a nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos.
               Odstupajući od gore navedenih odredaba, države članice mogu odrediti da obveza obračuna PDV‑a za određene transakcije ili određene kategorije poreznih obveznika nastaje:

                        —

                        najkasnije u trenutku izdavanja računa ili dokumenta koji služi toj svrsi, ili

                        —

                        najkasnije u trenutku primitka plaćanja, ili

                        —

                        kad račun nije izdan, ili je izdan kasnije, u određenom razdoblju od datuma oporezivog događaja.

                  [...]”

               5

               U prvoj i trećoj alineji članku 10. stavku 2. trećeg podstavka izmijenjene Šeste direktive, navod koji se odnosi na dokument koji služi svrsi računa je obrisan. U toj se odredbi slijedom toga spominje samo izdavanje računa.

               6

               Članak 11. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive, koji se odnosi na poreznu osnovicu, određivao je:
               „A. Unutar države
               1.   Poreznu osnovicu čine:

                        (a)

                        za isporuku robe i pružanje usluga osim onih navedenih u točkama (b), (c) i (d), sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač ili pružatelj usluga u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke;

                  [...]”

         Francusko pravo

               7

               U skladu s člankom 256. točkom 1. Općeg poreznog zakonika (u daljnjem tekstu: OPZ)
               „Porezu na dodanu vrijednost podliježu isporuke robe i usluga koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav.“

               8

               Sukladno članku 269. OPZ‑a:
               „1.   Oporezivi događaj nastaje:

                        (a)

                        u trenutku isporuke, stjecanja robe unutar Zajednice ili isporuke usluga;
                        [...]

                  2.   Obveza obračuna PDV‑a nastaje:
               [...]

                        (c)

                        u slučaju isporuka usluga, prilikom primitka predplaćanja, plaćanja ili naknade.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑250/14

               9

               Air France‑KLM, koji je 2004. postao pravni sljednik društva Air France, društvo je sa sjedištem u Francuskoj koje se bavi zračnim prijevozom. U okviru te djelatnosti, Air France‑KLM pruža usluge zračnog prijevoza putnika na području Francuske. Budući da ti unutarnji letovi podliježu PDV‑u, zrakoplovne karte za te letove prodaju se po cijeni koja uključuje taj porez.

               10

               Air France je od 1999. poreznoj vlasti prestao plaćati PDV obračunat na cijenu prodaje izdanih karata koje putnici na njihovim unutarnjim letovima nisu upotrijebili. Riječ je o, s jedne strane, nezamjenjivim kartama koje nisu važeće jer se putnici nisu pojavili na ukrcaj i, s druge strane, zamjenjivim kartama koje nisu važeće jer nisu bile iskorištene u razdoblju njihove valjanosti.

               11

               Nakon računovodstvene kontrole, porezna uprava zaključila je da je na iznos koji se odnosi na te „izdane, a neiskorištene“ karte trebao biti plaćen PDV po sniženoj stopi od 5,5%, primjenjiv na tuzemne usluge zračnog prijevoza putnika. Slijedom toga, uputila je društvu Air France‑KLM porezna rješenja koja su se odnosile na razdoblje od 1. travnja 2000. do 31. ožujka 2003. i iznos od 4.066.607 eura, zajedno sa zateznim kamatama u iznosu od 1.226.584 eura.

               12

               Tribunal administratif de Cergy‑Pontoise (Upravni sud u Cergy‑Pontoiseu) presudom od 9. lipnja 2011. odbio je zahtjev društva Air France‑KLM kojim je ono zatražilo poništenje tih poreznih rješenja. Cour administrative d’appel de Versailles (Žalbeni upravni sud u Versaillesu) presudom od 13. studenoga 2012. potvrdio je tu presudu utvrdivši da su sukladno odredbama članaka 256. i 269. OPZ‑a, u vezi s člankom 1234. Građanskog zakonika, iznosi koji su zadržani nakon što usluga prijevoza naposljetku nije izvršena trebali podlijegati PDV‑u. Air France‑KLM podnio je kasacijsku žalbu protiv te presude.

               13

               Budući da je Državno vijeće (Conseil d’État) imalo dvojbe u vezi s pitanjem podliježe li neiskorištena karta za prijevoz PDV‑u, odlučilo je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        1.

                        Treba li odredbe članka 2. točke 1. i članka 10. stavka 2. [Šeste Direktive] tumačiti na način da se izdavanje karte može izjednačiti sa stvarnim izvršenjem usluge prijevoza i da iznosi koje zrakoplovna kompanija zadrži kad osoba na koju zrakoplovna karta glasi ne upotrijebi svoju kartu pa ona postane nevažeća, podliježu porezu na dodanu vrijednost?

                        2.

                        U tom slučaju, treba li porez koji je naplaćen biti plaćen poreznoj vlasti u trenutku primitka plaćanja, iako je moguće da zbog klijenta ne dođe do putovanja?

         Predmet C‑289/14

               14

               Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje iz predmeta C‑289/14 slijedi da je Brit Air, koji je postao Hop!-Brit Air SAS, obavljao usluge zračnog prijevoza putnika u okviru franšiznog ugovora sklopljenog s društvom Air France‑KLM. Potonje društvo bilo je zaduženo za prodaju karata i s njima povezanim poslovima upravljanja za linije kojima je upravljao Brit Air na temelju franšiznog ugovora.

               15

               Air France‑KLM primao je iznos cijene karata, koji je zatim uplaćivao društvu Brit Air za svakog prevezenog putnika. Air France‑KLM je društvu Brit Air za karte koje su bile prodane ali ostale neiskorištene – jer se putnik nije pojavio na ukrcaju ili im je istekla valjanost – isplaćivao godišnju paušalnu naknadu obračunatu kao postotak (2%) godišnjeg prihoda (uključujući PDV) ostvarenog na linijama kojim se upravljalo na temelju franšiznog ugovora. Brit Air na taj iznos nije plaćao PDV.

               16

               Nakon računovodstvene kontrole porezna vlast uputila je društvu Brit Air porezna rješenja za razdoblje između 1. travnja 2001. i 31. kolovoza 2005., koja su se odnosila na iznose za neiskorištene karte koje je ono primilo od društva Air France.

               17

               Tribunal administratif de Montreuil (Upravni sud u Montreuilu) presudom od 24. lipnja 2010. odbio je Brit Airov zahtjev da se ukinu ta porezna rješenja. Brit Air podnio je žalbu protiv te presude pred Cour administrative d’appel de Versailles. Budući da je presudom tog suda od 13. studenoga 2012. potvrđena pobijena presuda, Brit Air je podnio kasacijsku žalbu pred Conseil d’Etat.

               18

               Budući da je Državno vijeće imalo dvojbe u vezi s pitanjem podliježu li iznosi koje je zrakoplovna kompanija isplatila poduzetniku koji obavlja istu djelatnost kao naknadu za prodaju neiskorištenih karata za prijevoz, odlučilo je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        1.

                        Treba li odredbe članka 2. točke 1. i članka 10. stavka 2. [Šeste Direktive] tumačiti na način da paušalni iznos obračunat kao postotak godišnjeg prihoda ostvarenog na linijama kojima se upravlja na temelju franšiznog ugovora – koji zrakoplovna kompanija, koja je za račun druge zrakoplovne kompanije izdala karte koje postanu nevažeće, plaća toj drugoj zrakoplovnoj kompaniji – predstavlja neoporezivu naknadu koja se plaća potonjem društvu u svrhu popravljanja štete koja je tom društvu nastala zbog nepotrebne mobilizacije njegovih prijevoznih sredstava ili na način da predstavlja iznos koji odgovara prihodu od izdanih, a neiskorištenih karata?

                        2.

                        U slučaju da se smatra da taj iznos predstavlja cijenu izdanih karata koje su postale nevažeće, treba li te odredbe tumačiti na način da se izdavanje karte može izjednačiti sa stvarnim izvršenjem usluge prijevoza i da iznosi koje zrakoplovna kompanija zadrži kad osoba na koju zrakoplovna karta glasi ne upotrijebi svoju kartu pa ona postane nevažeća, podliježu porezu na dodanu vrijednost?

                        3.

                        U tom slučaju, trebaju li društva Air France i Brit Air ubrani porez vratiti poreznoj vlasti odmah po primitku uplate, iako je moguće da zbog klijenta ne dođe do putovanja?

               19

               Odlukom predsjednika Suda od 10. srpnja 2014. predmeti C‑250/14 i C‑289/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje iz predmeta C‑250/14 i drugo pitanje iz predmeta C‑289/14

               20

               Prvim pitanjem iz predmeta C‑250/14 i drugim pitanjem iz predmeta C‑289/14 sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. Šeste direktive tumačiti na način da izdavanje karata, koje obavlja zrakoplovna kompanija, podliježe PDV‑u u slučaju kada putnici nisu upotrijebili te karte i za njih ne mogu dobiti povrat.

               21

               Valja podsjetiti da u skladu s člankom 2. stavkom 1. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive „PDV‑u podliježu usluge koje u tuzemstvu uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav“.

               22

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, usluge se obavljaju „uz naknadu“ u smislu te odredbe samo ako između pružatelja i korisnika usluga postoji pravni odnos u okviru kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju je primio pružatelj usluge čini stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku.

               23

               O takvom je slučaju riječ ako postoji izravna veza između obavljene usluge i primljene protuvrijednosti, pri čemu isplaćeni iznosi predstavljaju stvarnu protučinidbu za odredivu uslugu pruženu u okviru takvog pravnog odnosa (presuda Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains, C‑277/05, EU:C:2007:440, t. 19. i navedena sudska praska).

               24

               Osim toga, iz članka 10. stavka 2. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive proizlazi da oporezivi događaj iz članka 2. točke 1. tih direktiva nastaje tek po isporuci usluga.

               25

               Iz tih elemenata slijedi da obavljanje usluga, poput zračnog prijevoza putnika, podliježe PDV‑u s obzirom na to da je, s jedne strane, iznos koji je putnik isplatio zrakoplovnoj kompaniji u okviru pravnog odnosa uređenoga ugovorom o prijevozu izravno povezan s odredivom uslugom za koju je ona naknada i, s druge strane, da je spomenuta usluga isporučena.

               26

               Sud je u tom pogledu pojasnio da se usluge čije obavljanje odgovara ispunjavanju obveza koje proizlaze iz ugovora o zračnom prijevozu putnika sastoje od registriranja i ukrcavanja putnika u zrakoplov u mjestu uzlijetanja dogovorenom u predmetnom ugovoru o prijevozu, kretanja zrakoplova u predviđeno vrijeme, prijevoza putnika i njihove prtljage od mjesta odlaska do mjesta dolaska, brige o putnicima tijekom leta i, konačno, njihova sigurnog iskrcavanja u mjestu slijetanja i u vrijeme koji su dogovoreni u tom ugovoru (vidjeti presudu Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 40.).

               27

               Međutim, pružanje tih usluga moguće je samo ako se putnik zrakoplovne kompanije pojavi na predviđenom mjestu u predviđeno vrijeme, jer mu zrakoplovna kompanija osigurava pravo da primi te usluge do trenutka ukrcaja pod uvjetima utvrđenima u ugovoru o prijevozu sklopljenom prilikom kupnje karte.

               28

               Slijedom toga, protuvrijednost cijene plaćene prilikom kupnje karte sastoji se od prava putnika na ispunjenje obveza koje proizlaze iz ugovora o prijevozu, neovisno o pitanju hoće li putnik ostvariti to pravo, s obzirom na to da zrakoplovna kompanija isporučuje uslugu u trenutku kad putniku omogući korištenje tim uslugama.

               29

               Tužitelji u glavnom postupku ne mogu se osnovano pozivati na to da iznos koji je platio putnik koji se nije pojavio na ukrcaju i koji je kompanija zadržala predstavlja ugovornu odštetu koja, s obzirom na to da je njezin cilj naknada štete koju je ta kompanija pretrpjela, ne podliježe PDV‑u.

               30

               Naime, kao prvo, takvo bi tumačenje izmijenilo narav protučinidbe koju je izvršio putnik, koja bi postala ugovorna odšteta u slučaju da on ne iskoristi odredivu uslugu koju pruža zrakoplovna kompanija.

               31

               Međutim, s obzirom na njegov objektivni karakter, pojam „isporuke usluga“ u smislu Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive treba tumačiti neovisno o ciljevima i rezultatima transakcija o kojima je riječ i na način da porezna uprava nije dužna provoditi istrage kako bi utvrdila namjeru poreznog obveznika (vidjeti presudu Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Kao drugo, takva izmjena kvalifikacije cijene koju je putnik platio za kartu ovisno o tome pojavi li se on na ukrcaju ili ne dovela bi do razlikovanja između iznosa štete na koju se poziva zrakoplovna kompanija na temelju nepojavljivanja putnika i iznosa plaćenoga prilikom kupnje karte. Tako u slučaju kada se putnik pojavi na ukrcaju, iznos usluge odgovara cijeni karte bez PDV‑a, dok iznos štete na koju se pozivaju tužitelji u glavnom postupku odgovara toj cijeni uvećanoj za iznos PDV‑a za koji je postala obveza obračuna. Međutim, ne postoji nijedan element koji bi opravdao da iznos odštete bude viši od cijene koju je platio putnik.

               33

               Kao treće, tužitelji u glavnom postupku također se ne mogu osnovano pozivati na sudsku praksu Suda o neoporezivanju PDV‑om iznosa plaćenih kao predujam. Naime, u slučaju predmeta o kojima je riječ u glavnom postupku, s jedne strane, cijena koju plati putnik koji se ne pojavi na ukrcaju odgovara cjelokupnoj cijeni koju je potrebno platiti. S druge strane, u trenutku kada putnik plati cijenu karte i zrakoplovna kompanija potvrdi da mu je rezervirano mjesto, prodaja je konačna. Osim toga, treba napomenuti da zrakoplovne kompanije pridržavaju pravo preprodati neiskorištenu uslugu drugom putniku, pri čemu one nisu dužne naknaditi njezinu cijenu prvotnom putniku. Iz toga slijedi da bi dodjeljivanje odštete u slučaju nepostojanja štete bilo neopravdano.

               34

               Stoga treba utvrditi da iznos koji zadržavaju zrakoplovne kompanije ne nadoknađuje štetu koju su te kompanije pretrpjele zbog nepojavljivanja putnika, nego predstavlja naknadu, čak i ako putnik nije iskoristio uslugu prijevoza.

               35

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje iz predmeta C‑250/14 i drugo pitanje iz predmeta C‑289/14 treba odgovoriti da članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive treba tumačiti na način da izdavanje karta, koje obavlja zrakoplovna kompanija, podliježe PDV‑u u slučaju kada putnici nisu upotrijebili te karte i za njih ne mogu dobiti povrat.

         Drugo pitanje iz predmeta C‑250/14 i treće pitanje iz predmeta C‑289/14

               36

               Drugim pitanjem iz predmeta C‑250/14 i trećim pitanjem iz predmeta C‑289/14 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive tumačiti na način da obveza obračuna PDV‑a koji je prilikom kupnje zrakoplovne karte platio putnik koji tu kartu nije upotrijebio nastaje kada zrakoplovna kompanija ili treća osoba u njezino ime primi plaćanje cijene karte.

               37

               Valja podsjetiti da u skladu s člankom 10. stavkom 2. prvim podstavkom Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive, oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci usluga.

               38

               Međutim, kao prvo, članak 10. stavak 2. drugi podstavak Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive predviđa odstupanje od tog pravila kad se provodi plaćanje na račun prije isporuke usluga. U tim slučajevima, obveza obračuna PDV‑a nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos (vidjeti u tom smislu presudu Orfey Balgaria, C‑549/11, EU:C:2012:832, t. 27., i rješenje Sani treyd, C‑153/12, EU:C:2013:201, t. 24.).

               39

               Osim toga, Sud je presudio da kako bi obveza obračuna PDV‑a nastala prije isporuke usluge, potrebno je da svi elementi koji se odnose na oporezivi događaj odnosno buduću isporuku budu prethodno poznati i stoga osobito da robe ili usluge budu precizno određene u trenutku plaćanja na račun (vidjeti presudu Orfey Balgaria, C‑549/11, EU:C:2012:832, t. 28. i 39., kao i rješenje, C‑153/12, EU:C:2013:201, t. 25. i 33.).

               40

               Treba utvrditi da se u glavnim predmetima pretpostavke za primjenu članka 10. stavka 2. drugog podstavka Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive mogu smatrati ispunjenima jer su svi elementi buduće usluge prijevoza prethodno poznati i precizno određeni u trenutku kupnje karte.

               41

               Okolnost da je cijena plaćena u cijelosti, a ne djelomično ne može dovesti u pitanje takvo tumačenje (vidjeti u tom smislu presude Orfey Balgaria, C‑549/11, EU:C:2012:832, t. 37.: Efir, C‑19/12, EU:C:2013:148, t. 39., kao i rješenje Sani treyd, C‑153/12, EU:C:2013:201, t. 32.).

               42

               Kao drugo, treba podsjetiti, kao što to proizlazi iz točaka 26. i sljedećih ove presude, da u slučaju putnika koji se ne pojavi na ukrcaju zrakoplovna kompanija koja proda kartu za prijevoz ispunjava svoje ugovorne obveze u trenutku kada je putniku omogućila da ostvari svoja prava na usluge predviđene ugovorom o prijevozu.

               43

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje iz predmeta C‑250/14 i na treće pitanje iz predmeta C‑289/14 treba odgovoriti da članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. prvi i drugi podstavak treba tumačiti na način da obveza obračuna PDV‑a koji je prilikom kupnje zrakoplovne karte platio putnik koji nije upotrijebio svoju kartu nastaje u trenutku kada sama zrakoplovna kompanija ili treća osoba koja djeluje u njezino ime i za njezin račun, ili treća osoba koja djeluje u vlastito ime ali za račun zrakoplovne kompanije, primi plaćanje cijene karte.

         Prvo pitanje u predmetu C‑289/14

               44

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem iz predmeta C‑289/14 u biti želi znati treba li članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive tumačiti na način da ako treća osoba u okviru franšiznog ugovora prodaje karte zrakoplovne kompanije za njezin račun, pri čemu joj za izdane karte koje su postale nevažeće isplaćuje paušalni iznos obračunat kao postotak godišnjeg prihoda ostvarenog na odgovarajućim zračnim linijama, taj paušalni iznos predstavlja iznos koji se oporezuje kao protučinidba za spomenute karte.

               45

               Valja utvrditi da je na temelju članka 21. stavka 1. točke (a) Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive zrakoplovna kompanija koja pruža uslugu prijevoza dužna platiti PDV na cijenu prodane karte.

               46

               Kao što proizlazi iz odgovora danog na prethodna pitanja, cijena koju je putnik platio za kartu predstavlja protučinidbu za prijevoz koji nudi zrakoplovna kompanija i kao takva podliježe PDV‑u. Osim toga, ta obveza obračuna tog poreza nastaje u trenutku primitka plaćanja cijene karte, čak i ako se putnik ne pojavi na letu.

               47

               Ako sud koji je uputio zahtjev smatra da je Air France‑KLM prilikom prodaje karata djelovao u ime i za račun društva Brit Air, na potonjem je društvu da plati PDV na karte. S druge strane, ako smatra da je Air France‑KLM djelovao u vlastito ime, ali za račun društva Brit Air, postoje dvije uzastopne operacije, koje međutim ne utječu na konačni iznos PDV‑a, s obzirom na to da su iznosi istovjetni, pri čemu svako društvo mora izraditi svoju prijavu koja uključuje naplaćeni PDV i preneseni PDV.

               48

               Što se tiče paušalnog iznosa koji je Air France‑KLM platio društvu Brit Air za prodane karte koje su postale nevažeće, najprije treba utvrditi da se, suprotno tvrdnjama društva Brit Air, iznos koji je potonje društvo primilo od društva Air France‑KLM ne može smatrati odštetom koju je Air France‑KLM isplatio za štetu koju je pretrpio Brit Air.

               49

               U tom pogledu valja podsjetiti, kada je riječ o spomenutim izdanim a neiskorištenim kartama, da zrakoplovna kompanija ne trpi nikakvu štetu zbog okolnosti da se putnik nije pojavio na ukrcaju. Taj putnik plaća cijenu usluge prijevoza u trenutku kupnje karte. Brit Air je isporučio uslugu na čije se izvršenje obvezao samom činjenicom da je putnik raspolagao pravom na ispunjenje obveza koje proizlaze iz ugovora o zračnom prijevozu putnika. Nepostojanje prava na povrat iznosa cijene karte dokazuje da zrakoplovna kompanija nije pretrpjela štetu.

               50

               Slijedi da iznos cijene karte koji je zadržala zrakoplovna kompanija ne nadoknađuje eventualnu štetu koju je ona pretrpjela zbog nepojavljivanja klijenta, nego predstavlja naknadu za uslugu prijevoza koju ta kompanija nudi klijentu, čak i ako potonji ne iskoristi uslugu.

               51

               U tim okolnostima, ne može se smatrati da je paušalni iznos koji je Air France‑KLM platio društvu Brit Air za prodane karte koje su postale nevažeće, obračunat kao postotak godišnjeg prihoda ostvarenog na odgovarajućim zračnim linijama, utvrđen između stranaka u svrhu naknade štete koju je pretrpio Brit Air. Naprotiv, taj iznos, koji je ugovorno utvrđen između stranaka, odgovara vrijednosti karata koje su izdane u svrhu pružanja usluge prijevoza i koje kupci nisu upotrijebili, kako su je ocijenila dva predmetna društva. Paušalni iznos koji je Air France‑KLM platio društvu Brit Air je plaćanje koje je potonje društvo primilo kao protučinidbu za karte koje je izdao Air France‑KLM za račun društva Brit Air, ali koje kupci nisu upotrijebili. Stoga postoji izravna veza između pruženih usluga i naknade primljene za njih.

               52

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje iz predmeta C‑289/14 valja odgovoriti da članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. Šeste direktive i izmijenjene Šeste direktive treba tumačiti na način da ako treća osoba u okviru franšiznog ugovora prodaje karte zrakoplovne kompanije za njezin račun, pri čemu joj za izdane karte koje su postale nevažeće isplaćuje paušalni iznos obračunat kao postotak godišnjeg prihoda ostvarenog na odgovarajućim zračnim linijama, taj paušalni iznos predstavlja iznos koji se oporezuje kao protučinidba za spomenute karte.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. Šeste direktive Vijeća 77/388//EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 1999/59/EZ od 17. lipnja 1999., a zatim Direktivom Vijeća 2001/115/EZ od 20. prosinca 2001., treba tumačiti na način da izdavanje karata, koje obavlja zrakoplovna kompanija, podliježe porezu na dodanu vrijednost u slučaju kada putnici nisu upotrijebili te karte i za njih ne mogu dobiti povrat.

                           2.

                           Članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. prvi i drugi podstavak Šeste direktive 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 1999/59, a zatim Direktivom 2001/115, treba tumačiti na način da obveza obračuna PDV‑a koji je prilikom kupnje zrakoplovne karte platio putnik koji nije upotrijebio svoju kartu nastaje u trenutku kada sama zrakoplovna kompanija ili treća osoba koja djeluje u njezino ime i za njezin račun, ili treća osoba koja djeluje u vlastito ime ali za račun zrakoplovne kompanije, primi plaćanje cijene karte.

                           3.

                           Članak 2. točku 1. i članak 10. stavak 2. Šeste direktive 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 1999/59, a zatim Direktivom 2001/115, treba tumačiti na način da ako treća osoba u okviru franšiznog ugovora prodaje karte zrakoplovne kompanije za njezin račun, pri čemu joj za izdane karte koje su postale nevažeće isplaćuje paušalni iznos obračunat kao postotak godišnjeg prihoda ostvarenog na odgovarajućim zračnim linijama, taj paušalni iznos predstavlja iznos koji se oporezuje kao protučinidba za spomenute karte.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. prosinca 2006.#Mohamed Gattoussi protiv Stadt Rüsselsheim.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Darmstadt - Njemačka.#Predmet C-97/05.