Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2010.#Trioplast Industrier AB protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-40/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. ožujka 2015.#Europska komisija protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – PDV – Primjena snižene stope – Isporuka digitalnih ili elektroničkih knjiga.#Predmet C-479/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Oporezivanje — PDV — Primjena snižene stope — Isporuka digitalnih ili elektroničkih knjiga“
      U predmetu C‑479/13,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 6. rujna 2013. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju C. Soulay i F. Dintilhac, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Francuske Republike, koju zastupaju D. Colas i J.‑S. Pilczer, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koju podupire:

         Kraljevina Belgija, koju zastupaju M. Jacobs i M. J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je Francuska Republika, primjenjujući sniženu stopu poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na isporuku digitalnih (ili elektroničkih) knjiga, povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 96. i 98. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (JO L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/88/EU od 7. prosinca 2010. (SL L 326, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 361., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), u vezi s Prilozima II. i III. toj direktivi i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 282/2011 od 15. ožujka 2011. o utvrđivanju provedbenih mjera za Direktivu 2006/112 (SL L 77, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 375.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Članak 14. Direktive o PDV‑u u stavku 1. predviđa:
               „‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.“

               3

               Na temelju članka 24. stavka 1. te direktive:
               „‚Isporuka usluga’ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.“

               4

               Članak 96. navedene direktive glasi:
               „Države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a, koju sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka i za isporuku roba i za isporuku usluga.“

               5

               U članku 98. stavcima 1. i 2. iste direktive predviđeno je:
               „1.   Države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope.
               2.   Snižene stope primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.
               Snižene stope ne primjenjuju se na elektronički isporučene usluge.“

               6

               U Prilogu II. Direktivi o PDV‑u, koji sadrži „[o]kvirni popis elektronički isporučenih usluga iz članka 58. i članka 59. stavka 1. točke (k)“, pri čemu se ta dva članka odnose na utvrđenje mjesta isporuke usluga osobama koje nisu porezni obveznici, u točki 3. navodi se:
               „nabava slika, teksta i informacija te stavljanje na raspolaganje baza podataka“.

               7

               U prvotnoj verziji Direktive 2006/112, u Prilogu III., koji sadrži popis isporuka robe i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope iz članka 98. te direktive, u točki 6. navodi se:
               „nabava, zajedno s knjižničnom posudbom, knjiga (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, kao i one namijenjene crtanju ili bojanju, glazbena djela, tiskana ili u rukopisu, zemljovide i hidrografske ili slične karte), novina i periodičnih publikacija, osim materijala koji je u cijelosti ili pretežito posvećen oglašavanju“.

               8

               Direktiva 2006/112 izmijenjena je Direktivom Vijeća 2009/47/EZ od 5. svibnja 2009. (SL L 116, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 286.). Uvodna izjava 4. Direktive 2009/47 određuje:
               „Direktivu 2006/112/EZ treba dalje izmijeniti kako bi se omogućila primjena sniženih stopa ili izuzeća u ograničenom broju posebnih situacija iz socijalnih i zdravstvenih razloga, te kako bi se uputa na knjige iz Priloga III. razjasnila i ažurirala u skladu s tehničkim napretkom.“

               9

               Od 1. lipnja 2009., dana stupanja na snagu Direktive 2009/47, točka 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „[I]sporuka, uključujući posudbu iz knjižnica knjiga u svim fizičkim oblicima (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, crtanke ili bojanke, glazbene note u tiskanom obliku ili u obliku rukopisnih bilješki, zemljopisne karte te hidrografske ili slične grafičke prikaze), novina i časopisa, osim materijala koji je u cijelosti ili većim dijelom posvećen oglašavanju“.

               10

               Provedbena uredba br. 282/2011 u članku 7. stavcima 1. i 2. predviđa:
               „1.   ,Elektronički isporučene usluge', kako je navedeno u Direktivi [o PDV‑u] uključuju usluge koje su dostavljene putem interneta ili putem elektroničke mreže, a čija priroda omogućava da se u velikoj mjeri obavljaju automatizirano i s minimalnim čovjekovim sudjelovanjem, te u odsutnosti informacijske tehnologije ne bi mogle opstati.
               2.   Stavak 1. obuhvaća, posebno sljedeće:
               [...]

                        (f)

                        upute navedene u Prilogu I.“

               11

               U Prilogu I. Provedbenoj uredbi br. 282/2011, naslovljenom „Članak 7. ove Uredbe“, u točki 3. navodi se:
               „Točka 3. Priloga II. Direktivi [o PDV‑u]:
               [...]

                        c)

                        digitaliziran sadržaj knjiga ili drugih elektroničkih publikacija;

                  [...]“

         Francusko pravo

               12

               U članku 278‑0. a Općeg poreznog zakonika (Code général des impôts), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju upućenom Francuskoj Republici 25. listopada 2012. (u daljnjem tekstu: CGI), predviđeno je:
               „[PDV] se plaća po sniženoj stopi od 5,5% za:

                        A. –

                        transakcije kupnje, uvoza, stjecanja robe unutar Zajednice, prodaje, isporuke, komisijske provizije, posredovanja ili slične transakcije koje se odnose na:

                  [...]

                        3.

                        knjige, uključujući njihovu posudbu. Ova točka 3. primjenjuje se na knjige otisnute u bilo kojem fizičkom obliku, uključujući one koje su isporučene preuzimanjem.

                  [...]“

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               13

               Komisija je smatrala da je proširenje mogućnosti primjene snižene stope za transakcije koje se odnose na knjige isporučene preuzimanjem, pri čemu je oporezivi događaj nastao 1. siječnja 2012., protivno Direktivi o PDV‑u. Slijedom toga je Francuskoj Republici 4. srpnja 2012. uputila pisanu opomenu. Ta je država članica odgovorila dopisom od 3. kolovoza 2012.

               14

               Dana 25. listopada 2012. Komisija je uputila obrazloženo mišljenje u kojem je pozvala Francusku Republiku da poduzme mjere potrebne za usklađivanje s direktivom u roku od mjesec dana od njegovog zaprimanja. Ta je država članica odgovorila na isto dopisom od 23. studenoga 2012.

               15

               S obzirom na to da nije bila zadovoljna objašnjenjima koja je dala Francuska Republika, Komisija je odlučila podnijeti predmetnu tužbu.

               16

               Odlukom predsjednika Suda od 6. veljače 2014. Kraljevini Belgiji dopušteno je sudjelovanje u postupku u potporu zahtjevu Francuske Republike.

         O tužbi

         Uvodna razmatranja

               17

               Komisija navodi da isporuka digitalnih ili elektroničkih knjiga znači isporuka knjiga u elektroničkom obliku koje se mogu čitati na računalu, pametnom telefonu, čitaču elektroničkih knjiga ili bilo kojem drugom uređaju za čitanje, uz naknadu, i koja se izvršava preuzimanjem ili prijenosom podataka bez njihovog prethodnog pohranjivanja (streaming) s internetske stranice (u daljnjem tekstu: isporuka elektroničkih knjiga).

               18

               Francuska Republika ističe da je definicija digitalnih ili elektroničkih knjiga na koje se sukladno članku 278‑0. a CGI‑a može primijeniti snižena stopa PDV‑a stroža od one koju je utvrdila Komisija. Ta država članica smatra da se snižena stopa PDV‑a primjenjuje, sukladno toj odredbi, isključivo na tzv. „homotetične“ knjige, odnosno na knjige koje su istovjetne tiskanim knjigama ili onima koje su isporučene u drugom fizičkom obliku i koje se razlikuju od potonjih samo po nekim elementima u odnosu na svoj format.

               19

               U tom pogledu valja navesti da okolnost da se članak 278‑0. a CGI‑a, u odnosu na digitalne ili elektroničke knjige, primjenjuje isključivo na tzv. „homotetične“ knjige ne dovodi, sama za sebe, do zaključka da je Komisija svojom tužbom nužno zahvatila širu kategoriju digitalnih ili elektroničkih knjiga od one na koju se, sukladno toj odredbi, primjenjuje snižena stopa PDV‑a. Ustvari, digitalne ili elektroničke knjige na koje se odnosi tužba Komisije definirane su prema načinu na koji su isporučene. Francuska Republika nije osporila da su, prema tom kriteriju, homotetične knjige kategorija knjiga na koje upućuje Komisija u svojoj tužbi.

               20

               Nadalje, bez obzira na to što se u članku 278‑0. a CGI‑a upotrebljava pojam „preuzimanja“, ta država članica ne tvrdi da je isporuka knjiga prijenosom podataka bez njihovog prethodnog pohranjivanja isključena iz područja primjene te odredbe.

               21

               U tim uvjetima nema razloga da se ispitivanje tužbe ograniči na jednu kategoriju digitalnih ili elektroničkih knjiga koja je uža od one na koju upućuje Komisija u svojoj tužbi.

         O meritumu

               22

               Komisija ističe da primjena snižene stope PDV‑a na isporuku elektroničkih knjiga od strane Francuske Republike nije u skladu s člancima 96. i 98. Direktive o PDV‑u, u vezi s njezinim Prilozima II. i III. te Provedbenom uredbom br. 282/2011.

               23

               Ta institucija upućuje na to da se, sukladno članku 98. stavku 2. prvom podstavku Direktive o PDV‑u, snižene stope PDV‑a mogu primijeniti samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III. Međutim, isporuka elektroničkih knjiga ne ulazi u područje primjene navedenog priloga i na nju se stoga ne može primijeniti snižena stopa PDV‑a. To tumačenje potkrijepljeno je člankom 98. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive o PDV‑u, prema kojemu se snižena stopa PDV‑a ne primjenjuje na usluge isporučene elektroničkim putem.

               24

               Francuska Republika, koju podupire Kraljevina Belgija, osporava tumačenje relevantnih odredaba Direktive o PDV‑u koje je dala Komisija. Te države članice smatraju da isporuka elektroničkih knjiga ulazi u točku 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u i, slijedom toga, da se na nju može primijeniti snižena stopa PDV‑a.

               25

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je u članku 96. Direktive o PDV‑u predviđeno da se jednaka stopa PDV‑a, i to standardna stopa, primjenjuje za isporuku roba i za isporuku usluga. Odstupajući od tog načela, u članku 98. stavku 1. te direktive državama članicama je dana mogućnost da primijene jednu ili dvije snižene stope PDV‑a. Sukladno odredbi stavka 2. prvog podstavka tog članka, snižene stope PDV‑a primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III. Direktivi o PDV‑u (presuda K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, t. 21. i 22.).

               26

               Što se tiče argumenta koji su istaknule Francuska Republika i Kraljevina Belgija, prema kojem je isporuka elektroničkih knjiga obuhvaćena točkom 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, valja podsjetiti na to da radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije valja istodobno voditi računa o njezinom tekstu, o njezinom kontekstu i o njezinim ciljevima (vidjeti osobito presudu NCC Construction Danmark, C‑174/08, EU:C:2009:669, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Valja navesti da se u tom Prilogu III., u njegovoj točki 6., u kategoriji usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope PDV‑a, izrijekom navodi: „isporuka knjiga u svim fizičkim oblicima“. Stoga, iz odredbe te točke proizlazi da se snižena stopa PDV‑a može primijeniti na transakciju koja se sastoji od isporuke knjige u fizičkom obliku. Kao što to Komisija osnovano navodi, svakim drukčijim tumačenjem izgubio bi se smisao navoda „u svim fizičkim oblicima“ koji je sadržan u istoj točki.

               28

               Iako je za elektroničku knjigu, kako bi se mogla čitati, potrebno fizičko sredstvo kao što je to računalo, takvo sredstvo nije, međutim, uključeno u isporuku elektroničkih knjiga.

               29

               Iz toga slijedi da, imajući u vidu tekst točke 6., područje primjene te odredbe ne uključuje isporuku elektroničkih knjiga.

               30

               To je tumačenje potkrijepljeno kontekstom navedene odredbe. Naime, odredba predstavlja odstupanje od načela prema kojem države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a na transakcije koje se oporezuju tim porezom i treba ju, stoga, strogo tumačiti (vidjeti osobito presudu Komisija/Španjolska, C‑360/11, EU:C:2013:17, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Točno je, kako to osnovano ističu Francuska Republika i Kraljevina Belgija, da je, nakon izmjene koja je uvedena Direktivom 2009/47, proširenjem područja primjene točke 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u na „isporuku knjiga u svim fizičkim oblicima“ zakonodavac Europske unije želio da se uputa na pojam „knjige“, koja je sadržana u toj točki, razjasni i ažurira u skladu s tehničkim napretkom.

               32

               Također, kao što je to osnovano istaknula Francuska Republika, donošenjem Priloga III. Direktivi 2006/112 navedeni je zakonodavac želio da se na osnovnu robu te na robu i usluge kojima se postižu socijalni ili kulturni ciljevi može primijeniti smanjena stopa PDV‑a, sve dok ne predstavljaju nikakvu ili malu opasnost narušavanja tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Nizozemska, C‑41/09, EU:C:2011:108, t. 52.).

               33

               Međutim, ostaje činjenica, kao što proizlazi iz članka 98. stavka 2. drugog podstavka Direktive o PDV‑u, da je zakonodavac Unije također odlučio isključiti svaku mogućnost primjene snižene stope PDV‑a na „elektronički isporučene usluge“.

               34

               Međutim, isporuka elektroničkih knjiga predstavlja „elektronički isporučenu uslugu“ u smislu tog članka 98. stavka 2. drugog podstavka.

               35

               Naime, s jedne strane, sukladno članku 24. stavku 1. Direktive o PDV‑u „isporuka usluga” znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe, dok sukladno članku 14. stavku 1. te direktive „isporuka robe” znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik. Međutim, suprotno onome što ističe Francuska Republika, isporuka elektroničkih knjiga ne može se smatrati „isporukom robe“ u smislu te potonje odredbe jer se elektronička knjiga ne može kvalificirati kao materijalna imovina. Ustvari, kao što to proizlazi iz točke 28. ove presude, fizičko sredstvo koje omogućuje čitanje knjige, koje se može kvalificirati kao „materijalna imovina“, nije uključeno u isporuku. Slijedom toga, na temelju tog članka 24. stavka 1., isporuka elektroničkih knjiga mora se kvalificirati kao isporuka usluga.

               36

               S druge strane, sukladno članku 7. stavku 1. Provedbene uredbe br. 282/2011, elektronički isporučene usluge u smislu Direktive o PDV‑u znači „usluge koje su dostavljene putem interneta ili putem elektroničke mreže, a čija priroda omogućava da se u velikoj mjeri obavljaju automatizirano i s minimalnim čovjekovim sudjelovanjem te u odsutnosti informacijske tehnologije ne bi mogle opstati“. Valja navesti da isporuka elektroničkih knjiga odgovara toj definiciji.

               37

               To je tumačenje potkrijepljeno točkom 3. Priloga II. Direktivi o PDV‑u, u vezi s člankom 7. stavcima 1. i 2. spomenute provedbene uredbe te točkom 3. njezinog Priloga I., iz koje proizlazi da isporuka digitaliziranog sadržaja knjiga predstavlja takvu uslugu.

               38

               Tome se ne protivi činjenica da je Prilog II. Direktivi o PDV‑u sadrži okvirni popis elektronički isporučenih usluga iz članka 58. i članka 59. prvog podstavka točke (k) Direktive o PDV‑u. Ustvari, okolnost da su u tom prilogu popisane elektronički isporučene usluge koje su relevantne za primjenu njegovih dviju posljednjih odredbi ne utječe na narav tih usluga.

               39

               Štoviše, kao što to proizlazi iz sadržaja članka 7. stavka 1. Provedbene uredbe br. 282/2011, upućivanje, koje je u kontekstu te odredbe izvršeno na usluge popisane u točki 3. Priloga II. Direktivi o PDV‑u, služi kako bi se utvrdile elektronički isporučene usluge koje su općenito uređene Direktivom o PDV‑u, a ne samo određenim odredbama te direktive.

               40

               Posljedično, s obzirom na to da je isporuka elektroničkih knjiga „elektronički isporučena usluga“ u smislu članka 98. stavka 2. drugog podstavka Direktive o PDV‑u i da ta odredba isključuje svaku primjenu snižene stope PDV‑a na takve usluge, točka 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u ne može se tumačiti tako da je u njezino područje primjene uključena i isporuka elektroničkih knjiga, a da se pritom ne povrijedi namjera zakonodavca Unije da se na te usluge ne primijeni snižena stopa PDV‑a.

               41

               Slijedom navedenoga, vodeći računa o sadržaju točke 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, njegovom kontekstu i ciljevima uredbe u kojoj se ta odredba nalazi, tu točku se ne može tumačiti tako da je u njezino područje primjene uključena isporuka elektroničkih knjiga.

               42

               Suprotno navodima Francuske Republike i Kraljevine Belgije, takvo tumačenje nije dovedeno u pitanje načelom porezne neutralnosti koje je u području PDV‑a uveo zakonodavac Unije kao izraz općeg načela jednakog postupanja (presuda NCC Construction Danmark, EU:C:2009:669, t. 41. i navedena sudska praksa).

               43

               Naime, načelo porezne neutralnosti ne dopušta da se proširi područje primjene snižene stope PDV‑a, a da za to ne postoji jasna odredba (vidjeti u tom smislu presudu Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 50. i navedenu sudsku praksu). Međutim, točka 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u nije odredba kojom se na jasan način proširuje područje primjene snižene stope PDV‑a na isporuku elektroničkih knjiga. Suprotno tome, kako to proizlazi iz točke 41. ove presude, takva isporuka ulazi u područje primjene te odredbe.

               44

               S obzirom na to da nije sporno da isporuka elektroničkih knjiga ne ulazi ni u koju drugu kategoriju isporuke usluga navedenu u Prilogu III. Direktivi o PDV‑u, primjena snižene stope PDV‑a na takvu isporuku nije u skladu s člankom 98. stavkom 2. Direktive o PDV‑u.

               45

               Iz navedenoga proizlazi da je tužba Komisije osnovana.

               46

               Stoga, valja utvrditi da je, primjenjujući sniženu stopu PDV‑a na digitalne ili elektroničke knjige, Republika Francuska povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 96. i 98. Direktive o PDV‑u vezi s Prilozima II. i III. toj direktivi i Provedbenom uredbom br. 282/2011.

         Troškovi

               47

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Francuskoj Republici naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Francuskoj Republici nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i troškove Komisije.

               48

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. istog poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Kraljevina Belgija će snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Primjenjujući sniženu stopu poreza na dodanu vrijednost na digitalne ili elektroničke knjige Francuska Republika povrijedila je obveze koje ima na temelju članaka 96. i 98. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/88/EU od 7. prosinca 2010., u vezi s Prilozima II. i III. navedenoj direktivi i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 282/2011 od 15. ožujka 2011. o utvrđivanju provedbenih mjera za Direktivu 2006/112.

                           2.

                           Francuska Republika snosi vlastite troškove kao i troškove Europske komisije.

                           3.

                           Kraljevina Belgija snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2017.#sheepworld AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Beste Freundin – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-452/16.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. rujna 2017.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – Odluka 2011/678/EU – Državna potpora za financiranje testiranja na transmisivne spongiformne encefalopatije (TSE) kod goveda – Potpora koja nije spojiva s unutarnjim tržištem – Obveza povrata – Neprovedba.#Predmet C-591/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      13. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Državne potpore – Odluka 2011/678/EU – Državna potpora za financiranje testiranja na transmisivne spongiformne encefalopatije (TSE) kod goveda – Potpora koja nije spojiva s unutarnjim tržištem – Obveza povrata – Neprovedba”
      U predmetu C‑591/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 108. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a, podnesene 19. prosinca 2014.,

         Europska komisija, koju zastupaju J.-F. Brakeland, B. Stromsky, S. Noë i H. van Vliet, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Belgije, koju zastupaju C. Pochet, L. Van den Broeck i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju L. Van den Hendea i J. Charlesa, odvjetnika,
      tuženika,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. prosinca 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi da je Kraljevina Belgija – time što u propisanim rokovima nije poduzela sve potrebne mjere kako bi ostvarila povrat od korisnika državnih potpora koje su u članku 1. stavku 3. i 4. Odluke Komisije 2011/678/EU od 27. srpnja 2011. o državnoj potpori za financiranje testiranja na transmisivne spongiformne encefalopatije (TSE) kod goveda koju je provela Belgija (državna potpora C 44/08 (ex NN 45/04)) (SL 2011., L 274, str. 36.; u daljnjem tekstu: sporna odluka) proglašene nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem i time što u određenom roku nije obavijestila Komisiju o mjerama koje je poduzela kako bi se uskladila s tom odlukom – povrijedila svoje obveze na temelju članka 288. četvrtog stavka UFEU‑a i članaka 2. do 4. navedene odluke.

         Pravni okvir
      Uredba (EZ) br. 659/1999

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) u članku 14., naslovljenom „Povrat potpore”, propisuje:
               „1.   U slučaju kada se u slučajevima nezakonite potpore donesu negativne odluke, Komisija donosi odluku kojom se od dotične države članice zahtijeva da poduzme sve potrebne mjere kako bi od korisnika povukla sredstva potpore (dalje u tekstu ‚odluka o povratu potpore’). Komisija ne smije zahtijevati povrat sredstava potpore ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava [Unije].
               2.   Iznos potpore koji se treba vratiti u skladu s odlukom o povratu potpore uključuje i kamatu po odgovarajućoj stopi koju odredi Komisija. Kamata se naplaćuje počevši od dana kada je nezakonita potpora stavljena na raspolaganje korisniku do dana povrata njezinog iznosa.
               3.   Ne dovodeći u pitanje bilo koju odluku Suda [Europske unije] donesenu u skladu s člankom [278. UFEU‑a], povrat potpore izvršava se bez odgađanja i u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom dotične države članice, pod uvjetom da isti omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije. U tu svrhu i u slučaju pokretanja postupka pred domaćim sudom, dotična država članica poduzima sve neophodne korake koji joj stoje na raspolaganju u okviru njezinog pravnog sustava, uključujući i privremene mjere, i ne dovodeći pri tom u pitanje pravo [Unije].”

         Smjernice za TSE

               3

               Komisija Europskih zajednica donijela je 2002. Smjernice Zajednice za državne potpore koje se odnose na testove na TSE, životinje nađene uginule i otpad iz klaonica (SL 2002., C 324, str. 2.; u daljnjem tekstu: Smjernice za TSE). Točkom 23. tih smjernica predviđa se:

                        „23.

                        Kako bi se promicalo usvajanje mjera za zaštitu zdravlja životinja i ljudi, Komisija je odlučila da će nastaviti odobravati državne potpore kojima se naknađuje do 100 % troškova za testiranja na TSE, u skladu s načelima iz točke 11.4. Poljoprivrednih smjernica.

                        24.

                        Međutim, počevši od 1. siječnja 2003., kad je riječ o obveznom ispitivanju na GSE goveda zaklanih za prehranu ljudi, ukupne izravne i neizravne javne potpore, uključujući isplate Zajednice, ne mogu prekoračivati 40 eura po testu. Obveza ispitivanja može se temeljiti na zakonodavstvu Zajednice ili nacionalnom zakonodavstvu. Taj iznos odnosi se na ukupne troškove testova, što uključuje opremu za testove, uzorkovanje, prijevoz, ispitivanje, skladištenje i uništavanje uzoraka. Taj iznos može biti umanjen u budućnosti, ako se smanje troškovi koji se odnose na testove.

                        25.

                        Državna potpora za naknadu troškova testiranja na TSE isplaćuje se subjektu kod kojega se uzorci za test trebaju uzeti. Međutim, kako bi se olakšalo upravljanje tim potporama, plaćanje se može izvršiti laboratoriju pod uvjetom da se može dokazati da je iznos potpore u potpunosti prenesen subjektu. U svakom slučaju, državna potpora koju je izravno ili neizravno primio subjekt kod kojega se uzorci za test trebaju uzeti treba se odražavati u odgovarajućem umanjenju cijena koje on traži.” [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora i sporna odluka

               4

               U razdoblju od 2001. do 2006. Kraljevina Belgija snosila je ukupne ili djelomične troškove testova na transmisivne spongiformne encefalopatije kod goveda (u daljnjem tekstu: testovi na GSE).

               5

               U razdoblju od 1. siječnja do 31. prosinca 2001. troškove testova na GSE u cijelosti je financirala državna riznica.

               6

               Od 1. siječnja 2002. do 30. lipnja 2004. te testove pretfinancirao je Bureau d’intervention et de restitution belge (Belgijski ured za intervencije i subvencije, BIRB), savezna javna ustanova s pravnom osobnošću.

               7

               Od 1. srpnja do 30. studenoga 2004. testiranja na GSE financirala je Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire (Savezna agencija za sigurnost prehrambenog lanca, AFSCA, Belgija), javna ustanova s pravnom osobnošću.

               8

               Slijedom pritužbi koje je primila, Komisija je 27. siječnja 2004. Kraljevini Belgiji podnijela zahtjev za informacije o mjerama financiranja testova na GSE. Belgijska su tijela na taj zahtjev odgovorila 6. veljače i 14. svibnja 2004.

               9

               Dopisom od 23. siječnja 2004. Kraljevina Belgija prijavila je Komisiji mjeru potpore namijenjenu pokrivanju troškova testiranja na GSE kod životinja. Tom je mjerom bilo predviđeno pretfinanciranje troškova testova na GSE, čiji se iznos kasnije trebao vratiti putem parafiskalnih nameta. U skladu s pojašnjenjima koja je dala Kraljevina Belgija, prijavljeni mehanizam financiranja bio je samo preoblikovani nacrt kraljevske uredbe koji je 2001. odobrila Komisija, ali koji nije bio proveden. Budući da je prijavljena mjera već provedena, upisana je u registar neprijavljenih potpora pod brojem NN 45/04.

               10

               Belgijska su tijela 16. rujna 2004. prijavila novi nacrt kraljevske uredbe, koji je postao Kraljevska uredba od 15. listopada 2004. o financiranju otkrivanja transmisivnih spongiformnih encefalopatija kod životinja (Moniteur belge od 8. studenoga 2004., str. 75290.). Tom je uredbom uspostavljen sustav pristojbi od 10,70 eura po svakom govedu dovedenom na klanje.

               11

               Dopisom od 26. studenoga 2008. Komisija je obavijestila Kraljevinu Belgiju o svojoj odluci o pokretanju postupka predviđenog člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a.

               12

               U uvodnoj izjavi 121. pobijane odluke Komisija je istaknula da je Kraljevina Belgija između 1. siječnja 2003. i 30. lipnja 2004. prekoračila najveći iznos dopuštene potpore u okviru financiranja testova na GSE, koji je određen u Smjernicama za TSE u visini od 40 eura po testu. Komisija je navela da je iznos potpora koji je prelazio spomenuti najveći dopušteni iznos procijenjen na 6619810,74 eura.

               13

               Naime, u uvodnoj izjavi 92. te odluke Komisija je utvrdila da „[…] mjere financirane državnim sredstvima, uključujući doprinose, daju selektivnu prednost poljoprivrednicima, klaonicama i drugim subjektima koji prerađuju, obrađuju, prodaju i stavljaju na tržište proizvode dobivene od goveda i podvrgnute obveznom testu na GSE na temelju primjenjivog zakonodavstva, s obzirom na to da se njima smanjuju troškovi koje snose ti korisnici. Te prednosti ne dodjeljuju se izravnim plaćanjima, nego na način da javna tijela snose troškove testova na GSE izravnim plaćanjem njihovih troškova laboratorijima koji ih provode na zahtjev klaonica i naplaćivanjem troškova od AFSCA‑a”.

               14

               Komisija je u uvodnim izjavama 99. i 100. sporne odluke istaknula, s jedne strane, da financiranje testova na GSE doprinosima predstavlja prednost financiranu državnim sredstvima u korist poljoprivrednika, klaonica i drugih subjekata koji prerađuju, obrađuju, prodaju i stavljaju na tržište proizvode dobivene od goveda i podvrgnute obveznom testu na GSE na temelju primjenjivog zakonodavstva i, s druge strane, da je ta prednost obuhvaćena člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a. Nakon što je navela da joj Kraljevina Belgija nije prijavila te potpore, ta je institucija istaknula da su one nezakonite.

               15

               U uvodnim izjavama 126. do 128. sporne odluke Komisija je, u pogledu potpora isplaćenih između 1. siječnja 2003. i 30. lipnja 2004., ispitala sustav njihova povrata putem doprinosa prikupljenih za financiranje AFSCA‑a koji je predložila Kraljevina Belgija, a prema kojoj je razlog za primjenu tog općeg pristupa ležao u činjenici da je u praksi bilo teško ostvariti pojedinačni povrat tih potpora.

               16

               Komisija je u uvodnoj izjavi 129. sporne odluke istaknula da sustav povrata potpora koji je uspostavila Kraljevina Belgija nije bio u skladu sa zahtjevima u području povrata nezakonitih potpora i potpora nespojivih s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da, protivno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nije obvezala stvarnog korisnika tih potpora da sam vrati prednost koju je ostvario na tržištu u odnosu na svoje konkurente.

               17

               S obzirom na ta razmatranja, Komisija je u spornoj odluci, koja je Kraljevini Belgiji dostavljena 28. srpnja 2011., odlučila sljedeće:
               „Članak 1.

               1.   Mjere financirane na osnovi pristojbi ne predstavljaju državne potpore.
               2.   Financiranje testova na GSE državnim sredstvima predstavlja državnu potporu spojivu s unutarnjim tržištem u korist poljoprivrednika, klaonica i drugih subjekata koji prerađuju, obrađuju, prodaju i stavljaju na tržište proizvode dobivene od goveda i podvrgnute obveznom ispitivanju na GSE za razdoblje od 1. siječnja 2001. do 31. prosinca 2002. i od 1. srpnja 2004. do 31. prosinca 2005.
               3.   Financiranje metode testiranja na GSE iz državnih sredstava za razdoblje od 1. siječnja 2003. do 30. lipnja 2004. predstavlja državnu potporu spojivu s unutarnjim tržištem u korist poljoprivrednika, klaonica i drugih subjekata koji prerađuju, obrađuju, prodaju i stavljaju na tržište proizvode dobivene od goveda i podvrgnute obveznom testu na GSE za iznose ispod 40 eura po testu. Iznosi koji premašuju 40 eura po testu nespojivi su s unutarnjim tržištem i trebaju biti vraćeni, osim potpora dodijeljenih posebnim projektima koje su u trenutku dodjele ispunjavale sve uvjete propisane primjenjivom uredbom o državnim potporama de minimis.
               4.   Belgija je nezakonito provela državnu potporu za financiranje metode testiranja na GSE, protivno članku 108. stavku 3. UFEU‑a, tijekom razdoblja od 1. siječnja 2001. do 30. lipnja 2004.

                  Članak 2.

               1.   Belgija poduzima potrebne mjere kako bi od korisnika povratila nezakonite državne potpore koje su nespojive s unutarnjim tržištem, navedene u članku 1. stavcima 3. i 4.
               2.   Na iznose koji se moraju vratiti obračunavaju se kamate od datuma kad su ti iznosi korisniku stavljeni na raspolaganje do njihova stvarnog povrata.
               3.   Kamata se obračunava složenim kamatnim računom u skladu s poglavljem V. Uredbe [Komisije] (EZ) br. 794/2004 [od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe br. 659/1999 (SL 2004., L 140, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 9.)].
               4.   Povrat se mora izvršiti bez odgađanja i sukladno postupcima predviđenima nacionalnim pravom, ako oni omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje ove odluke.

                  Članak 3.

               Povrat državne potpore propisan člankom 1. stavcima 3. i 4. provodi se bez odgađanja.
               Belgija osigurava provedbu ove odluke u roku od četiri mjeseca od dana njezine dostave.

                  Članak 4.

               1.   U roku od dva mjeseca od dana dostave ove odluke Belgija dostavlja Komisiji sljedeće informacije:

                        (a)

                        popis korisnika koji su primili državnu potporu iz članka 1. stavaka 3. i 4. i ukupan iznos državne potpore koji je svaki od njih primio;

                        (b)

                        ukupan iznos (glavnicu uvećanu za kamate koje se obračunavaju na povrat) koji treba vratiti od korisnika;

                        (c)

                        detaljan opis već poduzetih i predviđenih mjera u cilju usklađivanja s ovom odlukom;

                        (d)

                        dokumentaciju iz koje je vidljivo da je korisnicima naložen povrat potpore.

                  2.   Belgija obavještava Komisiju o napretku postignutom slijedom nacionalnih mjera poduzetih radi provedbe ove odluke, i to dok se ne ostvari potpuni povrat potpore iz članka 1. stavaka 3. i 4.
               3.   Nakon isteka roka od dva mjeseca iz stavka 1. Belgija na Komisijin zahtjev dostavlja izvješće o već poduzetim i predviđenim mjerama u cilju usklađivanja s ovom odlukom. U tom se izvješću također navode podrobne informacije o iznosima potpore i kamatama na povrat koje je korisnik već vratio.

                  Članak 5.

               Ova je odluka upućena Kraljevini Belgiji.”

         Predsudski postupak

               18

               Kraljevina Belgija obavijestila je 27. rujna 2011. Komisiju o svojem neslaganju sa spornom odlukom.

               19

               U tom je smislu najprije navela da smatra da državno financiranje troškova testova nije državna potpora jer „ne postoji nijedno pravilo Unije koje obvezuje države članice da provedu potpuni ili djelomični povrat troškova testova na GSE od gospodarskih subjekata, a osobito onih aktivnih u poljoprivrednom sektoru”. Kraljevina Belgija zatim je istaknula važnost istrage koju su u to vrijeme provodila tijela nadležna za tržišno natjecanje zbog sumnji o protutržišnim praksama koje su provodili laboratoriji pri testiranju na GSE.

               20

               U vezi s provedbom sporne odluke navela je da je, s obzirom na velik krug osoba koje su obuhvaćene člankom 1. sporne odluke kao korisnici nezakonitih i s unutarnjim tržištem nespojivih potpora, odnosno poljoprivrednici, klaonice i drugi subjekti koji prerađuju, obrađuju, prodaju i stavljaju na tržište proizvode dobivene od goveda i podvrgnute obveznom testu na GSE, bilo nemoguće „pronaći objektivnu vezu između životinje prvotno testirane na [GSE] i korisnikâ u svim fazama do prodaje konačnog proizvoda”.

               21

               Konačno, Kraljevina Belgija ustvrdila je da je u svakom slučaju dovoljno da se iznos spomenutih potpora jednako raspodijeli između šest predmetnih sektora (uzgajivači, prodavači živih životinja, klaonice, proizvodnja i prerada proizvoda, trgovina na veliko i trgovina na malo) i podijeli s brojem gospodarskih subjekata koji djeluju u tim sektorima kako bi se utvrdilo da te potpore nije potrebno vratiti, u skladu s pravilom de minimis.

               22

               Komisija je 18. srpnja 2012. obavijestila Kraljevinu Belgiju da je korisnik potpore „subjekt koji ima obvezu provođenja testova na GSE i kojem klaonica naplaćuje pristojbu za troškove testova na GSE” i da je na toj državi članici da „provjeri jesu li tijekom predmetnog razdoblja individualni korisnici usluge testiranja svojih goveda na GSE primili nespojivu potporu ([odnosno] potporu veću od 40 eura) koja premašuje prag de minimis”. Komisija je u tom pogledu predložila metodu izračuna u skladu s kojom se, pod pretpostavkom da nisu dodijeljene druge potpore, iznos de minimis podijeli s iznosom koji prelazi prag od 40 eura po provedenom testu, čime se naposljetku dobiva broj testova na GSE po subjektu iznad kojeg potpora prelazi dopuštene pragove.

               23

               Nakon nekoliko razmjena dopisa, koji su se odnosili, među ostalim, na metodu izračuna iznosa potpora koje treba vratiti, Komisija je, smatrajući da Kraljevina Belgija nije poduzela potrebne mjere u cilju usklađivanja sa spornom odlukom, podnošenjem tužbe 19. prosinca 2014. odlučila pokrenuti ovaj postupak.

               24

               Nakon pokretanja tog postupka, Opću sud Europske unije presudom od 25. ožujka 2015., Belgija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188) odbio je tužbu za poništenje koju je Kraljevina Belgija prethodno podnijela protiv sporne odluke. Presudom od 30. lipnja 2016., Belgija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489) Sud je odbio žalbu koju je Kraljevina Belgija podnijela protiv te presude Općeg suda.

         O tužbi
      Argumentacija stranaka

               25

               Komisija navodi da u četiri mjeseca od dana dostave sporne odluke, odnosno najkasnije do 28. studenoga 2011., nije došlo ni do kakvog povrata predmetnih potpora, pri čemu Kraljevina Belgija nije pružila dokaz da je bila u apsolutnoj nemogućnosti izvršiti tu odluku.

               26

               S tim u vezi Komisija tvrdi, protivno navodima Kraljevine Belgije, da sporna odluka omogućava da se utvrde korisnici nezakonitih i s unutarnjim tržištem nespojivih potpora. Naime, ta odluka ne odnosi se općenito na poljoprivrednike, klaonice i druge subjekte koji prerađuju, obrađuju, prodaju i stavljaju na tržište proizvode dobivene od goveda i podvrgnute obveznom testu na GSE, nego se u njoj ističe da su među tim osobama korisnici tih potpora za koje su obvezni testovi na GSE i kojima je primanje spomenutih potpora omogućilo smanjenje operativnih troškova.

               27

               Stoga su stvarni korisnici nezakonitih i s unutarnjim tržištem nespojivih potpora u većini slučajeva i u nedostatku posebnih okolnosti primarni proizvođači, ali to također mogu biti, u drugim okolnostima i ovisno o slučaju, klaonica ili subjekt koji je preradio ili obradio životinju ili subjekt koji je prodavao ili stavljao na tržište proizvode dobivene od goveda.

               28

               Ta institucija dodaje da je tijekom cijele razmjene dopisa s Kraljevinom Belgijom predlagala praktične i ostvarive metode provedbe sporne odluke i da, protivno tvrdnjama te države, nikada nije došlo do promjene njezina stajališta o osobama koje u smislu te odluke treba smatrati korisnicima potpora koje su proglašene nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem.

               29

               Ističe da se Kraljevina Belgija ne može pozvati na pravila de minimis jer nije identificirala pojedinačne korisnike potpora, pa je stoga u nemogućnosti dokazati, s jedne strane, da te potpore kumulativno zapravo ne prelaze gornju granicu dopuštenu spomenutim uredbama i, s druge strane, da su ispunjeni svi ostali uvjeti propisani tim uredbama.

               30

               Komisija dodaje da se Kraljevina Belgija pogrešno poziva na apsolutnu nemogućnost izvršenja sporne odluke i pogrešno tvrdi da je tijekom cijelog postupka pokazala visoku razinu lojalnosti, iako se ta država stalno protivila izvršenju sporne odluke iznoseći argumentaciju koja joj je bila protivna.

               31

               Kraljevina Belgija kao prvo tvrdi da se financiranje testova na GSE ne može smatrati državnom potporom jer je obveza njihove provedbe utemeljena na zaštiti javnog zdravlja pa ih se zato ne može smatrati troškom koji obično tereti proračun poduzetnika.

               32

               Kao drugo, navodi da postoji razumna sigurnost da pragovi de minimis nisu prekoračeni, što znači da ona ni na koji način nije povrijedila obveze iz sporne odluke. U tom smislu ta država članica tvrdi da je, s obzirom na to da je GSE bolest koja se odnosila na cijeli prehrambeni lanac, od faze proizvodnje do faze prodaje konačnog proizvoda, bilo nemoguće utvrditi objektivnu poveznicu između testirane životinje i različitih korisnika u svim fazama proizvodnje i prodaje konačnog proizvoda. Spomenuta država članica zbog tog je razloga uvijek tvrdila, u skladu sa spornom odlukom, a osobito njezinom uvodnom izjavom 92., da je troškove testova na ESB trebalo prenijeti na šest gospodarskih sektora povezanih s goveđim mesom, to više što bi, kada bi se potpora koju treba vratiti raspodijelila među tim sektorima u jednakim dijelovima, prosječan iznos prednosti po korisniku i sektoru bio znatno ispod pragova de minimis, tako da je nerazumno od države tražiti da ispuni vrlo zahtjevne naloge koji bi očito bili nepotrebni.

               33

               Kraljevina Belgija dodaje da bi u svakom slučaju bilo moguće provjeriti jesu li pragovi de minimis prekoračeni u odnosu na svakog korisnika potpore samo ako bi predmetna odluka stvarno omogućavala određivanje tih korisnika, što ovdje nije slučaj.

               34

               U tom smislu upućuje na postojanje nedosljednosti u spornoj odluci koje onemogućavaju da se utvrdi treba li povrat nezakonitih i nespojivih potpora ostvariti samo od vlasnika životinje ili od svih gospodarskih subjekata koji djeluju u sektorima utvrđenima u toj odluci. Te nedosljednosti upućuju na to da spomenutu odluku treba smatrati ili nepostojećom ili neprovedivom.

               35

               Ta država članica u tom pogledu tvrdi da joj se ne može prigovoriti da nije lojalno surađivala s Komisijom, s obzirom na to da je samo primjena opće metode koju je ona predlagala u svrhu izvršenja sporne odluke omogućavala tu provedbu, no Komisija, koja je neprestano mijenjala svoja objašnjenja u vezi s utvrđenjem nezakonitih i s unutarnjim tržištem nespojivih potpora, to nije dopustila.

         Ocjena Suda

               36

               Najprije valja istaknuti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 55. svojeg mišljenja, da Kraljevina Belgija ne osporava da u pogledu financiranja koja su kvalificirana kao potpore u skladu s člankom 1. stavcima 3. i 4. sporne odluke nisu poduzete nikakve mjere povrata niti da informacije iz članka 4. te odluke nisu dostavljene Komisiji u propisanim rokovima.

               37

               Stoga treba ispitati razloge koje Kraljevina Belgija iznosi kako bi opravdala neizvršenje te odluke.

               38

               U tom pogledu treba istaknuti da su jedina sredstva obrane koja država članica može iznijeti protiv tužbe zbog povrede obveze koju podnese Komisija na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a ono koje se temelji na apsolutnoj nemogućnosti izvršenja odluke koja joj je upućena, osim u slučajevima u kojima je odluka o povratu poništena u skladu s člankom 263. UFEU‑a (vidjeti presudu od 9. srpnja 2015., Komisija/Francuska, C‑63/14, EU:C:2015:458, t. 48. i navedenu sudsku praksu), i ono koje se temelji na nepostojanju odluke o povratu, pod pretpostavkom da spomenuta odluka sadržava posebno teške i očite povrede (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 10. listopada 2013., Komisija/Italija, C‑353/12, neobjavljenu, EU:C:2013:651, t. 43. i presudu od 22. ožujka 2001., Komisija/Francuska, C‑261/99, EU:C:2001:179, t. 19.).

               39

               Što se tiče argumenta koji se temelji na tome da je financiranje testiranja na GSE pogrešno kvalificirano kao državne potpore, dovoljno je utvrditi da se tim argumentom zapravo osporava samo postojanje državne potpore i stoga valjanost sporne odluke a da se pritom ipak ne tvrdi da je ta odluka nepostojeća. Spomenuti se argument stoga može iznijeti samo u postupovnom okviru spora zbog tužbe za poništenje, koji je predviđen člankom 263. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2015., Komisija/Francuska, C‑37/14, neobjavljenu, EU:C:2015:90, t. 77. i navedenu sudsku praksu).

               40

               U svakom slučaju valja istaknuti da je taj argument već ispitan i odbijen u točkama 79. do 81. presude od 25. ožujka 2015., Belgija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188), kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje što ju je Kraljevina Belgija podnijela protiv sporne odluke, a tu je presudu potvrdio Sud svojom presudom od 30. lipnja 2016., Belgija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489).

               41

               Iz razmatranja koja prethode slijedi da je argument koji se temelji na pogrešnoj kvalifikaciji financiranja testiranja na GSE kao državne potpore nedopušten.

               42

               Što se tiče argumenta Kraljevine Belgije da je sporna odluka nepostojeća, koji se iznosi u slučaju da se predmetna potpora mora vratiti isključivo od poljoprivrednika, treba istaknuti da se u toj odluci, u uvodnim izjavama 90., 92. i 99. te u članku 1. stavku 3., kao korisnici potpore određuju one osobe koje su morale obaviti obvezno testiranje na GSE.

               43

               Slijedi da, iako u spornoj odluci nisu preciznije utvrđeni korisnici u okviru određenog sektora ili po objektivnim obilježjima različitima od onih iz prethodne točke, ta je odluka ipak omogućila utvrđivanje korisnika nezakonitih i s unutarnjim tržištem nespojivih potpora, bez njihova ograničavanja samo na poljoprivrednike. Ta se odluka stoga ne može smatrati nepostojećom.

               44

               Kada je riječ o argumentu koji se temelji na teškoćama povezanima s utvrđivanjem stvarnih korisnika predmetne potpore, istaknutim u slučaju da obveza njezina povrata nije ograničena na poljoprivrednike, treba podsjetiti da strah od internih poteškoća, čak i ako su nepremostive, povezanih osobito s provjerom položaja svakog obuhvaćenog poduzetnika s obzirom na obvezu povrata nezakonitih potpora ne može opravdati to da država članica ne poštuje svoje obveze na temelju prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 1. travnja 2004., Komisija/Italija, C‑99/02, EU:C:2004:207, t. 22. i 23. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Međutim, Kraljevina Belgija u predmetnom slučaju nije dokazala da joj je u praksi bilo nemoguće utvrditi stvarne korisnike predmetne potpore. Naime, ona se u svrhu utvrđivanja drugih subjekata kojima je dodijeljena potpora, primjerice, mogla obratiti laboratorijima i subjektima kod kojih su uzeti uzorci za potrebe testiranja na GSE i na koje se odnosi točka 25. Smjernica za TSE.

               46

               Što se tiče argumenta koji se temelji na tome da nisu prekoračeni pragovi de minimis, valja podsjetiti da radi utvrđivanja korisnika državne potpore treba identificirati poduzetnike koji su od nje imali stvarnu korist (presude od 3. srpnja 2003., Belgija/Komisija, C‑457/00, EU:C:2003:387, t. 55. i od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 90. i navedena sudska praksa). Ta sudska praksa isključuje mogućnost da se iznos potpore koju treba vratiti izračuna na način da se ukupan iznos tih potpora podijeli na jednake dijelove između gospodarskih sektora utvrđenih u spornoj odluci, kao što to predlaže Kraljevina Belgija u svrhu dokazivanja da nisu prekoračeni pragovi de minimis.

               47

               Osim toga, u skladu sa sudskom praksom Suda, iako je na Komisiji da dokaže postojanje navodne povrede obveze povrata tako da Sudu pruži elemente koji su mu potrebni za provjeru njezina postojanja, pri čemu se ne može osloniti ni na kakvu presumpciju, predmetna država članica je ta koja, u slučaju da je utvrđeno da predmetne potpore djelomično ili u cijelosti nisu vraćene, mora obrazložiti zašto taj povrat u odnosu na određene korisnike nije potreban (presuda od 12. veljače 2015., Komisija/Francuska, C‑37/14, neobjavljena, EU:C:2015:90, t. 71.). Međutim, osim metode izračuna koja je isključena na temelju sudske prakse navedene u prethodnoj točki, belgijska vlada nije pružila nijedan precizan i konkretan podatak na osnovi kojeg bi se moglo zaključiti da su u pogledu predmetnih korisnika pragovi de minimis poštovani.

               48

               S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, valja zaključiti da je Kraljevina Belgija – time što nije u propisanim rokovima poduzela sve potrebne mjere kako bi od korisnika ostvarila povrat državnih potpora koje su u članku 1. stavcima 3. i 4. sporne odluke proglašene nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem i time što nije obavijestila Komisiju o mjerama koje je poduzela kako bi se uskladila s tom odlukom – povrijedila svoje obveze na temelju članka 288. četvrtog stavka UFEU‑a i članaka 2. do 4. navedene odluke.

         Troškovi

               49

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nije uspjela u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da Kraljevina Belgija snosi troškove, treba joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Kraljevina Belgija – time što nije u propisanim rokovima poduzela sve potrebne mjere kako bi od korisnika ostvarila povrat državnih potpora koje su u članku 1. stavcima 3. i 4. Odluke Komisije 2011/678/EU od 27. srpnja 2011. o državnoj potpori za financiranje testiranja na transmisivne spongiformne encefalopatije (TSE) kod goveda koju je provela Belgija (državna potpora C 44/08 (ex NN 45/04)) proglašene nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem i time što nije obavijestila Europsku komisiju o mjerama koje je poduzela kako bi se uskladila s tom odlukom – povrijedila je svoje obveze na temelju članka 288. četvrtog stavka UFEU‑a i članaka 2. do 4. navedene odluke.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 5. ožujka 2015.#Modelo Continente Hipermercados SA protiv Autoridade para as Condições de Trabalho - Centro Local do Lis (ACT).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal do Trabalho de Leiria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravila o spajanju dioničkih društava – Direktiva 78/855/EEZ – Spajanje preuzimanjem – Članak 19. – Učinci – Prijenos cjelokupne aktive i pasive društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja – Prekršaj koji je društvo koje je predmet preuzimanja počinilo prije spajanja – Utvrđenje prekršaja upravnom odlukom nakon tog spajanja – Nacionalno pravo – Prijenos prekršajne odgovornosti društva koje je predmet preuzimanja – Dopuštenost.#Predmet C-343/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravila o spajanju dioničkih društava — Direktiva 78/855/EEZ — Spajanje preuzimanjem — Članak 19. — Učinci — Prijenos cjelokupne aktive i pasive društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja — Prekršaj koji je društvo koje je predmet preuzimanja počinilo prije spajanja — Utvrđenje prekršaja upravnom odlukom nakon tog spajanja — Nacionalno pravo — Prijenos prekršajne odgovornosti društva koje je predmet preuzimanja — Dopuštenost“
      U predmetu C‑343/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal do Trabalho de Leiria (Portugal), odlukom od 14. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 24. lipnja 2013., u postupku

         Modelo Continente Hipermercados SA

      protiv

         Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT),

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda (izvjestitelj), A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Modelo Continente Hipermercados SA, D. Abrunhosa e Sousa, advogado,

               —

               za portugalsku vladu, M. Perestrelo de Oliveira, potom L. Inez Fernandes i F. Figueiroa Quelhas, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i D. Kuon, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, K. Szíjjártó, u svojstvu agenta,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, P. Guerra e Andrade i H. Støvlbæk, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. stavka 1. Treće direktive Vijeća 78/855/EEZ od 9. listopada 1978. koja se temelji na članku 54. stavku 3. točki (g) Ugovora, a odnosi se na spajanje javnih društava s ograničenom odgovornošću (SL L 295, str. 36.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/109/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL L 259, str. 14., u daljnjem tekstu: Direktiva 78/855).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Modelo Continente Hipermercados SA (u daljnjem tekstu: MCH) i Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT) (tijelo za nadzor radnih uvjeta – mjesni centar Lis), povodom odluke potonjeg da osudi MCH za prekršaje portugalskog radnog prava koje je počinio Good and Cheap – Comércio Retalhista SA (u daljnjem tekstu: Good and Cheap) prije svojeg spajanja preuzimanjem s MCH‑om.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 3. i 6. Direktive 78/855 glasile su:
               „Zaštita interesa članova i trećih stranaka zahtijeva usklađivanje zakonodavstava država članica koja se odnose na spajanja dioničkih društava te [...] da se odredbe o spajanjima predvide u zakonodavstvima svih država članica;
               [...]
               Vjerovnike, uključujući imatelje zadužnica i osobe s drugim pravima s obzirom na društva u postupku spajanja, trebalo bi zaštititi tako da spajanje ne utječe nepovoljno na njihove interese.“

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. te direktive:
               „U smislu ove direktive, ‚spajanje osnivanjem novog društva’ znači postupak u kojem jedno ili više društava prestaje postojati bez likvidacije, a sva njihova aktiva i pasiva prenose se na drugo društvo koje ona osnivaju u zamjenu za izdavanje dionica tog novog društva dioničarima društva ili društava koja se spajaju i, ovisno o slučaju, novčanu naknadu koja ne prelazi 10% nominalne vrijednosti tako izdanih dionica ili, ako te dionice nemaju nominalnu vrijednost, njihove knjigovodstvene vrijednosti.“

               5

               Članak 13. stavci 1. i 2. navedene direktive glasili su:
               „1.   Prava država članica moraju osigurati odgovarajući sustav zaštite interesa vjerovnika društava uključenih u postupak spajanja čije tražbine prethode objavi nacrta uvjeta spajanja i nisu dospjele u vrijeme takve objave.
               2.   U tu svrhu, prava država članica osiguravaju barem da takvi vjerovnici imaju pravo na odgovarajuće zaštitne mjere ako financijsko stanje društava uključenih u postupak spajanja zahtijeva takvu zaštitu i ako ti vjerovnici već nemaju takve zaštitne mjere.
               Države članice utvrđuju uvjete zaštite navedene u stavku 1. i u prvom podstavku ovog stavka. U svakom slučaju, države članice osiguravaju da su vjerovnici ovlašteni za prijavljivanje odgovarajućim upravnim ili pravosudnim tijelima za dobivanje odgovarajućih zaštitnih mjera pod uvjetom da mogu uvjerljivo dokazati da je zbog spajanja poštovanje njihovih prava ugroženo i da društvo nije osiguralo odgovarajuću zaštitu.“

               6

               Članak 19. stavak 1. te iste direktive glasio je:
               1.   „Spajanje ima sljedeće posljedice, ipso jure i istovremeno:

                        a)

                        prijenos cjelokupne aktive i pasive društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja, s učinkom između društva koje je predmet preuzimanja i društva preuzimatelja i prema trećima;

                        b)

                        dioničari društva koje je predmet preuzimanja postaju dioničari društva preuzimatelja;

                        c)

                        društvo koje je predmet preuzimanja prestaje postojati.“

               7

               Direktiva 78/855 bila je stavljena izvan snage od 1. srpnja 2011. Direktivom 2011/35/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o spajanjima dioničkih društava (SL L 110, str. 1.). Kako proizlazi iz uvodne izjave 1., ta direktiva želi zbog jasnoće i racionalnosti kodificirati Direktivu 78/855 koja je nekoliko puta znatno izmijenjena. Članak 19. stavak 1. Direktive 2011/35 identično preuzima članak 19. stavak 1. Direktive 78/855.

         Portugalsko pravo

               8

               Članak 112. Zakonika o trgovačkim društvima (Código das Sociedades Comerciais, u daljnjem tekstu: CSC) predviđa:
               „Upis spajanja u sudski registar:

                        a)

                        uzrokuje prestanak društava koja se spajaju ili, u slučaju osnivanja novog društva, svih spojenih društava, pri čemu se njihova prava i obveze prenose na društvo preuzimatelja ili na novo društvo;

                        b)

                        članovi društava koja su prestala postaju članovi društva koje je predmet preuzimanja ili novog društva.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               ACT je 15. veljače 2011. obavio provjeru evidencije radnih sati koje su odradili radnici Good and Cheapa u prosincu 2010. i siječnju 2011. Utvrdio je povrede odredbi portugalskog radnog prava u pogledu broja sati koje su određeni zaposlenici odradili uzastopno kao i broja sati odmora između razdoblja rada u određenim slučajevima.

               10

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da su 22. veljače 2011. MCH i Good and Cheap pri službi nadležnoj za upis u trgovački registar upisali nacrt spajanja koji je bio objavljen na internetskoj stranici za objave Ministarstva pravosuđa.

               11

               ACT je 7. ožujka 2011. sastavio je dva zapisnika protiv Good and Cheapa povodom navedenih prekršaja. Međutim, dostavio ih je tek 4. travnja 2011.

               12

               Spajanje preuzimanjem imovine Good and Cheapa od MCH‑a bilo je upisano 31. ožujka 2011., čime je prvo društvo prestalo postojati zato što ga je drugo preuzelo.

               13

               Odlukom od 24. rujna 2012. ACT je potvrdio dva gore navedena zapisnika i nametnuo MCH‑u novčane kazne za svaki od predmetnih prekršaja.

               14

               U svojoj žalbi protiv te odluke pred Tribunal do Trabalho de Leiria MCH je iznio pitanje spojivosti članka 112. CSC‑a, kako ga tumači ACT, s člankom 19. Direktive 2011/35. U tom pogledu navedeni sud se pita može li prilikom spajanja preuzimanjem prijenos cjelokupne aktive i pasive preuzetog društva na društvo koje provodi preuzimanje, kako je predviđeno stavkom 1. točkom (a) potonjeg članka, uključivati prijenos na društvo preuzimatelja odgovornosti za plaćanje novčanih kazni nametnutih za prekršaje koje je prije spajanja počinilo društvo koje je predmet preuzimanja.

               15

               U tim je okolnostima Tribunal do Trabalho de Leiria odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U svjetlu prava [Unije], osobito [članka 19. stavka 1. točke (a)] Direktive 2011/35/EU, podrazumijeva li spajanje društava režim prenošenja prekršajne odgovornosti na društvo preuzimatelja za djela koja je počinilo društvo koje je predmet preuzimanja prije upisa spajanja?

                        2.

                        Može li se prekršajna kazna, u svrhu primjene Direktive 2011/35, smatrati kao tražbina trećeg (u ovom slučaju države, zbog povrede normi radnog zakonodavstva), s obzirom na to da je navedena tražbina (novčana kazna nametnuta kako bi sankcionirala prekršaj) države prenesena na društvo preuzimatelja?

                        3.

                        Nije li teorija prema kojoj članak 112. Zakonika o trgovačkim društvima ne podrazumijeva ni obustavu postupka koji se tiče prekršaja počinjenog prije spajanja ni novčane kazne koja je izrečena ili je treba izreći suprotna Direktivi 2011/35, koja utvrđuje učinke spajanja društava, dajući široko tumačenje te odredbe protivno načelima prava [Unije], osobito članku 19. [te] Direktive?

                        4.

                        Ne predstavlja li ta teorija kršenje načela prema kojem nema prekršaja bez (ublažene) objektivne odgovornosti ili odgovornosti za pogrešku društva preuzimatelja?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               16

               U svojim pisanim očitovanjima njemačka i austrijska vlada izražavaju sumnje u dopuštenost određenih pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev. Njemačka vlada smatra da se treće i četvrto pitanje odnose na tumačenje nacionalnog prava. Austrijska vlada pak smatra da se drugo pitanje odnosi na situaciju u kojoj je, suprotno činjenicama iz glavnog postupka, novčana kazna već nametnuta prije spajanja te da je ono stoga hipotetskog karaktera. Osim toga, pitanje kaznene odgovornosti izneseno u četvrtom pitanju nije uređeno Direktivom 2011/35 i stoga ne predstavlja vezu s pravom Unije koju zahtijeva članak 51. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               17

               U tom pogledu treba kao prvo utvrditi da, iako iz činjeničnog stanja u glavnom postupku koje je iznio sud koji je uputio zahtjev doista proizlazi da su novčane kazne nametnute odlukom donesenom nakon što je MCH preuzeo Good and Cheap, iz sadržaja drugog pitanja ne proizlazi da se ono ne odnosi na takav slučaj. Stoga se ne može smatrati da je to pitanje hipotetske naravi.

               18

               Nadalje, svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev očito ne traži tumačenje nacionalnog prava, već Direktive 2011/35, osobito članka 19., u svrhu određivanja je li tumačenje članka 112. CSC‑a koje je, među ostalim, usvojio ACT suprotno pravu Unije.

               19

               Konačno, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 34. svojeg mišljenja, četvrto pitanje odnosi se na tumačenje načela portugalskog prava i ničim ne upućuje na pravo Unije. Međutim, treba podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi postupak ustanovljen člankom 267. UFEU‑a temelji na jasnoj podjeli funkcija između nacionalnih sudova i Suda, pri čemu je Sud ovlašten samo iznijeti tumačenje ili izjasniti se o valjanosti akata Unije iz tog članka. U tom okviru, nije na Sudu da ocijeni tumačenje odredbi nacionalnog prava ili da odluči o tome je li tumačenje nacionalnog suda pravilno (vidjeti presudu Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               20

               Slijedi da su pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, osim četvrtog pitanja, dopuštena.

         Meritum

               21

               Kao prvo treba reći da Direktiva 2011/35, čije je tumačenje predmet prvih triju pitanja, u vrijeme činjenica iz glavnog postupka još nije bila na snazi. U tim okolnostima postavljena pitanja valja ispitati samo u odnosu na odredbe Direktive 78/855.

               22

               Stoga treba smatrati da svojim prvim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavak 1. Direktive 78/855 tumačiti na način da „spajanje preuzimanjem“ u smislu njezina članka 3. stavka 1. uzrokuje prijenos obveze plaćanja novčane kazne nametnute konačnom odlukom nakon tog spajanja na društvo preuzimatelja za povrede radnog prava koje je društvo koje je predmet preuzimanja počinilo prije tog spajanja.

               23

               Sukladno članku 19. stavka 1. točki (a) Direktive 78/855, spajanje preuzimanjem ipso jure uzrokuje prijenos cjelokupne aktive i pasive društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja.

               24

               Kako bi se dao odgovor na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, valja ispitati treba li prekršajnu odgovornost društva koja se, preciznije, sastoji od obveze plaćanja novčane kazne određene nakon spajanja preuzimanjem tog društva za prekršaje počinjene prije navedenog spajanja smatrati dijelom pasive tog istog društva u smislu navedene odredbe.

               25

               Među zainteresiranim subjektima navedenima u članku 23. Statuta Suda Europske unije koji su se očitovali o tome nesporno je da novčana kazna određena konačnom odlukom prije spajanja dvaju društava, ali još neplaćena, čini dio pasive društva koje je predmet preuzimanja, u mjeri u kojoj iznos takve novčane kazne treba smatrati dugom tog društva u korist predmetne države članice. Naprotiv, kada se radi o situaciji iz glavnog postupka, u kojoj je novčana kazna određena tek nakon spajanja društava iz glavnog postupka, samo portugalska i mađarska vlada te Europska komisija smatraju da obveza plaćanja takve novčane kazne ulazi u pasivu društva koje je predmet preuzimanja, dok MCH i njemačka vlada podržavaju suprotnu teoriju.

               26

               U tom pogledu treba istaknuti da pojam „aktive i pasive“, kako je naveden osobito u članku 19. stavku 1. točki (a) Direktive 78/855, nije njome definiran. Osim toga, ta odredba ne upućuje na pravo država članica u odnosu na takvu definiciju.

               27

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadrže nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njihova smisla i dosega trebaju u cijeloj Uniji dobiti autonomno i ujednačeno tumačenje, koje treba izabrati uzimajući u obzir kontekst i cilj predmetne odredbe (vidjeti osobito presude Fish Legal i Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, t. 42. i Deckmyn i Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, t. 14.).

               28

               Što se tiče konteksta u kojem se koristi pojam „pasiva“ članak 19. stavak 1. Direktive 78/855 propisuje da spajanje preuzimanjem uzrokuje ipso jure i stoga automatski ne samo prijenos cjelokupne aktive i pasive društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja već također na temelju te odredbe, pod točkom (c), prestanak postojanja društva koje je predmet preuzimanja. Slijedi da bi se ta odgovornost ugasila bez prijenosa prekršajne odgovornosti kao elementa pasive društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja.

               29

               Kao što je to nezavisni odvjetnik iznio u točki 61. svojeg mišljenja, takvo gašenje bilo bi u suprotnosti sa samom prirodom spajanja preuzimanjem kako je definirano u članku 3. stavku 1. Direktive 78/855, u mjeri u kojoj se, sukladno toj odredbi, takvo spajanje sastoji od prijenosa cjelokupne aktive i pasive društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja nakon prestanka postojanja bez likvidacije.

               30

               Tumačenje pojma pasive koje prethodi potvrđeno je ispitivanjem svrhe Direktive 78/855. U tom pogledu iz njezine treće uvodne izjave proizlazi da koordinacija zakonodavstava država članica što se tiče spajanja dioničkih društava uvođenjem instituta spajanja u njihovo pravo ima osobito za cilj zaštitu interesa članova i trećih tijekom spajanja preuzimanjem.

               31

               No, pojam trećih širi je od onoga „vjerovnici i imatelji zadužnica i osobe s drugim pravima“ koji se koristi u uvodnoj izjavi 6. navedene direktive, s obzirom na to da su ti vjerovnici i osobe s drugim pravima predmet određenih zaštitnih mjera, predviđenih osobito člancima 13. do 15. Direktive 78/855.

               32

               Stoga valja smatrati da pod treće, čije interese ta direktiva štiti, potpadaju subjekti koji na datum spajanja još nisu kvalificirani kao vjerovnici ili osobe s drugim pravima, ali koji se mogu tako okvalificirati nakon tog spajanja zbog situacija nastalih prije spajanja kao što je to počinjenje prekršaja radnog prava koje je utvrđeno odlukom tek nakon navedenog spajanja. U nedostatku prijenosa prekršajne odgovornosti društva koje je predmet preuzimanja na društvo preuzimatelja koja se sastoji od plaćanja novčane kazne za takve prekršaje, interes države članice čija su nadležna tijela nametnula tu novčanu kaznu nije zaštićen.

               33

               U tom kontekstu valja primijetiti, kao što su to iznijele portugalska i mađarska vlada te Komisija, da bi, ako bi prijenos takve odgovornosti bio isključen, spajanje predstavljalo sredstvo kojim bi društvo izbjeglo posljedice prekršaja koje je počinilo na štetu predmetne države članice ili mogućih drugih zainteresiranih.

               34

               Taj zaključak nije opovrgnut argumentom MCH‑a prema kojem bi prijenos prekršajne odgovornosti društva koje je predmet preuzimanja putem spajanja bio suprotan interesima vjerovnika i dioničara društva preuzimatelja, s obzirom da ti posljednji ne bi mogli procijeniti gospodarske i imovinske posljedice tog spajanja. Naime, s jedne strane, navedeni vjerovnici moraju, na temelju članka 13. stavka 2. Direktive 78/855, imati pravo steći odgovarajuću zaštitu kada financijsko stanje društava uključenih u postupak spajanja zahtijeva takvu zaštitu, prema potrebi pokrećući postupak pred nadležnim upravnim ili sudskim tijelom kako bi dobili takvu zaštitu. S druge strane, kao što je to nezavisni odvjetnik iznio u točki 61. svojeg mišljenja, dioničari društva preuzimatelja mogu biti zaštićeni, među ostalim, umetanjem klauzule izjava i jamstava u dogovor o spajanju. Osim toga, ništa ne sprečava društvo preuzimatelja da prije spajanja provede detaljnu reviziju ekonomskog i pravnog stanja društva koje je predmet preuzimanja kako bi, uz dokumente i podatke dostupne na temelju zakonodavnih odredbi, dobilo potpuniji uvid u obveze tog društva.

               35

               Stoga na prvo do trećeg postavljenog pitanja valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. Direktive 78/855 treba tumačiti na način da „spajanje preuzimanjem“, u smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive, uzrokuje prijenos na društvo preuzimatelja obveze plaćanja novčane kazne nametnute konačnom odlukom nakon tog spajanja za povrede radnog prava koje je društvo koje je predmet preuzimanja počinilo prije tog spajanja.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 19. stavak 1. Treće direktive Vijeća 78/855/EEZ od 9. listopada 1978. koja se temelji na članku 54. stavku 3. točki (g) Ugovora, a odnosi se na spajanje javnih društava s ograničenom odgovornošću (SL L 295, str. 36.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/109/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009., treba tumačiti na način da „spajanje preuzimanjem“, u smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive, uzrokuje prijenos na društvo preuzimatelja obveze plaćanja novčane kazne nametnute konačnom odlukom nakon tog spajanja za povrede radnog prava koje je društvo koje je predmet preuzimanja počinilo prije tog spajanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda od 30. listopada 1975. # Rey Soda protiv Cassa Conguaglio Zucchero. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Abbiategrasso - Italija. # Predmet 23-75.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 18. srpnja 2016.#Argus Security Projects Ltd protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Pružanje usluga sigurnosti u okviru misije Unije za pomoć u integriranom upravljanju granicama u Libiji – Odbijanje ponude jednog ponuditelja i dodjela ugovora drugom ponuditelju – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-266/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2014.#Industrie Riunite Odolesi SpA (IRO) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište betonsko-armaturnog željeza u šipkama i rolama – Odluka kojom se, nakon prestanka važenja UEZUČ‑a, utvrđuje povreda članka 65. UEZUČ-a na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Utvrđivanje cijena i rokova plaćanja – Ograničenje ili nadzor proizvodnje ili prodaje – Bitna povreda postupka – Pravna osnova – Istraga slučaja – Definicija tržišta – Povreda članka 65. UEZUČ-a – Novčane kazne – Olakotne okolnosti – Proporcionalnost.#Predmet T‑69/10.