title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. studenoga 2014.#Snezhana Somova protiv Glaven direktor na Stolichno upravlenie „Sotsialno osiguryavane“.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Sofia-grad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članci 12., 45., 46. i 94. – Nacionalni propis prema kojem je prekid uplate doprinosa za slučaj starosti pretpostavka stjecanja prava na mirovinu – Dokup razdoblja osiguranja koje nedostaje uplatom doprinosa – Preklapanje razdoblja osiguranja u više država članica – Mogućnost osiguranika da izuzme iz primjene pravilo o preklapanju razdoblja uplate doprinosa i osiguranja – Ukidanje priznatog prava na mirovinu i povrat preplaćenog iznosa – Obveza plaćanja kamata.#Predmet C‑103/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      5. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članci 12., 45., 46. i 94. — Nacionalni propis prema kojem je prekid uplate doprinosa za slučaj starosti pretpostavka stjecanja prava na mirovinu — Dokup razdoblja osiguranja koje nedostaje uplatom doprinosa — Preklapanje razdoblja osiguranja u više država članica — Mogućnost osiguranika da izuzme iz primjene pravilo o preklapanju razdoblja uplate doprinosa i osiguranja — Ukidanje priznatog prava na mirovinu i povrat preplaćenog iznosa — Obveza plaćanja kamata“
      U predmetu C‑103/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Sofia‑grad (Bugarska), odlukom od 12. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 4. ožujka 2013., u postupku

         Snezhana Somova

      protiv

         Glaven direktor na Stolichno upravlenie „Sotsialno osiguryavane“,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica), S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. siječnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za bugarsku vladu, E. Petranova i Y. Atanasov, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, E. Creedon, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer, D. Roussanov, V. Kreuschitz i S. Petrova, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. ožujka 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 48. stavka 1. točke (a) i članka 49. UFEU‑a kao i članka 12. stavaka 1. i 2., članka 46. stavaka 1. i 2. te članka 94. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između S. Somove i Glaven direktor na Stolichno upravlenie „Sotsialno osiguryavane“ (glavni direktor službe „Socijalno osiguranje“ u Sofiji; u daljnjem tekstu: SUSO) o odluci SUSO‑a kojom se nalaže povrat iznosa isplaćenih temeljem prava na osobnu starosnu mirovinu i pripadajućih kamata zbog toga što je navedeno pravo utvrđeno suprotno članku 94. stavku 1. Zakonika o socijalnom osiguranju (Kodeks za sotsialnoto osiguryavane, u daljnjem tekstu: KSO)

         Pravni okvir

         Propisi Unije

               3

               Uredba br. 1408/71, koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, stavljena je izvan snage Uredbom br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).

               4

               Članak 12. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Sprečavanje preklapanja davanja“, predviđao je u stavcima 1. i 2.:
               „1.   Ova Uredba ne može omogućiti ostvarivanje kao ni očuvati pravo na nekoliko davanja iste vrste za jedno te isto razdoblje obveznog osiguranja. Međutim, ova se odredba ne primjenjuje na invalidska davanja, davanja za slučaj starosti, smrti (mirovine) ili profesionalne bolesti koje priznaju ustanove dviju ili više država članica, u skladu s člankom 41., člankom 43. stavcima 2. i 3., člancima 46., 50. i 51., ili člankom 60. stavkom 1. točkom (b).
               2.   Ako nije drukčije određeno ovom Uredbom, odredbe zakonodavstva države članice o smanjenju, obustavi ili ukidanju davanja u slučajevima preklapanja s drugim davanjima iz sustava socijalne sigurnosti ili bilo kojim drugim oblikom prihoda, mogu se primijeniti čak i ako su takva davanja stečena na temelju zakonodavstva druge države članice ili je takav prihod stečen na državnom području druge države članice.“

               5

               Članak 44. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe za priznavanje davanja, ako se na zaposlenu ili samozaposlenu osobu primjenjuje zakonodavstvo dviju ili više država članica“, propisivao je sljedeće u stavcima 1. i 2.:
               „1.   Prava na davanja zaposlene ili samozaposlene osobe na koju se primjenjivalo zakonodavstvo dviju ili više država članica, ili nadživjelih osoba, utvrđuju se u skladu s odredbama ovog poglavlja.
               2.   Osim ako drukčije nije predviđeno člankom 49., obrada zahtjeva za ostvarivanje prava na mirovinu podnesenog od strane dotične osobe uzima u obzir sva zakonodavstva koja su se primjenjivala na zaposlenu osobu ili samozaposlenu osobu. Iznimka od ovog pravila primijenit će se ako dotična osoba zatraži odgodu stjecanja davanja za slučaj starosti na koja bi imala pravo prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.“

               6

               Članak 45. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Uzimanje u obzir razdoblja osiguranja ili boravišta navršenih prema zakonodavstvu koje se primjenjivalo na zaposlenu osobu ili samozaposlenu osobu, za stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja“, propisivao je sljedeće u stavku 1.:
               „Ako zakonodavstvo države članice uvjetuje stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanje, prema sustavu koji nije poseban sustav u smislu stavka 2. ili 3., navršavanjem razdoblja osiguranja ili boravišta, nadležna ustanova te države članice prema potrebi uzima u obzir razdoblja osiguranja ili boravišta navršena prema zakonodavstvu druge države članice, bilo prema općem sustavu ili posebnom sustavu ili pak u svojstvu zaposlene osobe ili samozaposlene osobe. U tu svrhu uzimaju se u obzir ta razdoblja kao da su navršena prema njezinu zakonodavstvu.“

               7

               Članak 46. navedene uredbe, naslovljen „Priznavanje davanja“, predviđao je u stavcima 1. i 2.:
               „1.   Ako su uvjeti koje zahtjeva zakonodavstvo države članice za stjecanje prava na davanja ispunjeni bez primjene članka 45. ili članka 40. stavka 3., primjenjuju se sljedeća pravila:

                        a)

                        nadležna ustanova određuje svotu davanja koja će biti priznata:

                                 i)

                                 s jedne strane, samo prema odredbama zakonodavstva koje primjenjuje;

                                 ii)

                                 s druge strane, u skladu sa stavkom 2.;

                        b)

                        međutim, nadležna ustanova se može odreći načina izračuna koji treba biti proveden u skladu s točkom (a) podtočkom ii. ako je rezultat tog izračuna, osim razlika koje proizlaze iz korištenja zaokruženih iznosa, jednak ili niži od rezultata izračuna provedenog u skladu s točkom (a) podtočkom i., ako ta ustanova ne primjenjuje zakonodavstvo koje sadrži pravila protiv preklapanja davanja na koje se odnose članci 46.b i 46.c ili ako gore spomenuta ustanova primjenjuje zakonodavstvo koje sadrži pravila protiv preklapanja na koje se odnosi članak 46.c, uz uvjet da spomenuto zakonodavstvo određuje da se davanja druge vrste uzimaju u obzir samo na temelju odnosa između razdoblja osiguranja ili boravišta navršenih samo prema tom zakonodavstvu i razdoblja osiguranja ili boravišta koje to zakonodavstvo traži za ispunjenje uvjeta za pravo na puna davanja.

                  Prilog IV. dio C navodi za svaku predmetnu državu članicu slučajeve u kojima bi dva određivanja iznosa davanja dovela do ovakve vrste ishoda.
               2.   Ako su potrebni uvjeti zakonodavstva države članice za stjecanje prava na davanja ispunjeni tek nakon primjene članka 45. i/ili članka 40. stavka 3., primjenjuju se sljedeća pravila:
               [...]“

               8

               Članak 84.a, naslovljen „Odnosi između ustanova i osoba obuhvaćenih ovom Uredbom“, propisivao je:
               „1.   Ustanove i osobe obuhvaćene ovom Uredbom moraju se međusobno obavješćivati i surađivati kako bi se zajamčila ispravna provedba ove Uredbe.
               U skladu s načelom dobre uprave, ustanove odgovaraju na sve upite u razumnom roku i u skladu s navedenim pružaju dotičnim osobama sve informacije potrebne za korištenje prava koja su ostvarila prema ovoj Uredbi.
               Dotične osobe dužne su što je prije moguće obavješćivati ustanove nadležne države i države stalnog prebivališta [boravišta] o svim promjenama u svojoj osobnoj ili obiteljskoj situaciji koje utječu na njihova prava na davanja ostvarena prema ovoj Uredbi.
               2.   Nepoštovanje obveza obavješćivanja iz stavka 1., trećeg podstavka može dovesti do primjene proporcionalnih mjera u skladu s nacionalnim pravom. Međutim, te su mjere jednake mjerama koje se po domaćim zakonima primjenjuju u sličnim okolnostima i u praksi podnositeljima zahtjeva ne onemogućuju niti pretjerano otežavaju primjenu prava priznatih ovom Uredbom.
               3.   U slučaju teškoća pri tumačenju ili primjeni ove Uredbe, koje bi ugrozile prava osobe na koju se ona odnosi, ustanova nadležne države ili države boravišta dotične osobe obraća se ustanovi/ustanovama dotične države članice/država članica. Ako je u razumnom roku nemoguće naći rješenje, dotična tijela mogu zatražiti intervenciju Administrativne komisije.“

               9

               Članak 94. Uredbe br. 1408/71, koji sadrži prijelazne odredbe za zaposlene osobe, predviđao je u stavku 2.:
               „Sva razdoblja osiguranja i, prema potrebi, sva razdoblja zaposlenja ili boravišta navršena u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma njegove primjene [primjene ove uredbe] na državnom području države članice ili u dijelu državnog područja te države, uzimaju se u obzir za određivanje prava stečenih u skladu sa zakonodavstvima [odredbama] ove Uredbe.“

               10

               Dio C iz Priloga IV. Uredbi br. 1408/71 bio je naslovljen „Slučajevi [navedeni] u članku 46. stavku 1. točki (b) Uredbe, u kojima se može odustati od izračunavanja naknada sukladno članku 46. stavku 2. Uredbe“. Pod slovom B „Bugarska“ bilo je navedeno:
               „Svi zahtjevi za mirovine za razdoblja osiguranja, starosnu mirovinu i invalidsku mirovinu zbog opće bolesti te obiteljsku mirovinu koja potječe iz gore navedenih mirovina.“

               11

               Prilog VII. navedenoj uredbi, naslovljen „Slučajevi u kojima je osoba podložna zakonodavstvu dvije države članice“, predviđao je u točki 2.:
               „Kada je osoba samozaposlena u Bugarskoj te ima plaćeno zaposlenje u bilo kojoj drugoj državi članici.“

         Bugarsko pravo

               12

               Članak 4. stavak 3. KSO‑a propisuje:
               „Za slučaj invalidnosti zbog bolesti kao i za slučajeve starosti i smrti obvezno su osigurane:
               [...]

                        5.

                        samozaposlene osobe koje primaju mjesečnu naknadu koja je, nakon oduzimanja propisanih odbitaka, viša ili jednaka minimalnoj plaći, ako te osobe za dotični mjesec nisu osigurane po drugoj osnovi.

                        6.

                        samozaposlene osobe koje su za dotični mjesec osigurane po drugoj osnovi, bez obzira na iznos naknade.

                  [...]“

               13

               Presudom br. 5 od 29. lipnja 2000. Konstitucionen sad (Ustavni sud) proglasio je protivnom Ustavu obvezu osiguranja i uplate doprinosa za samozaposlene umirovljenike. Navedeni samozaposleni umirovljenici mogu se, međutim, dobrovoljno osigurati za slučaj triju rizika koja su navedena u članku 4. stavku 3. KSO‑a.

               14

               U verziji primjenjivoj na samozaposlene osobe, u razdoblju od 27. prosinca 2005. do 31. prosinca 2011., članak 94. KSO‑a, naslovljen „Dan priznavanja prava na isplatu mirovine“, predviđao je u stavku 1.:
               „Pravo na isplatu mirovine priznaje se od dana stjecanja prava i, kada je riječ o starosnim mirovinama, od dana prestanka osiguranja, ako je zahtjev, zajedno s traženim dokumentima podnesen u roku od šest mjeseci od dana stjecanja prava ili, po potrebi, od dana prestanka osiguranja. Ako su dokumenti dostavljeni nakon proteka roka od šest mjeseci od dana stjecanja prava ili, po potrebi, od dana prestanka osiguranja, pravo na isplatu mirovina utvrđuje se od dana dostave dokumenata.“

               15

               Obveza prestanka osiguranja, određena člankom 94. KSO‑a, kao pretpostavka utvrđivanja prava na mirovinu stavljena je izvan snage za samozaposlene osobe s početkom od 9. siječnja 2012.

               16

               Članak 114. KSO‑a, naslovljen „Povrat neosnovanih isplata“, propisuje u stavku 1.:
               „Neosnovane isplate izvršene na temelju osiguranja nadoknađuju se od korisnika, uvećane za kamate […]“.

               17

               Članak 9. stavci 3. i 5. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a propisuju:
               „3.   U razdoblje osiguranja radi ostvarivanja prava na mirovinu uračunava se i razdoblje tijekom kojeg su zainteresirane osobe dosegnule dob iz članka 68. stavaka 1. i 2., ali im za stjecanje prava na mirovinu nedostaje još pet godina uplaćivanja doprinosa, u kojem su razdoblju uplaćivale doprinose za osiguranje izračunate na temelju minimalnog dohotka, kako je utvrđen Zakonom o financiranju obveznog državnog osiguranja, zajamčenog samozaposlenim osobama na dan plaćanja doprinosa ako navedeno razdoblje nije uračunato u razdoblje osiguranja temeljem druge odredbe ovog zakonika.“
               [...]
               5.   Za razdoblje osiguranja koje je ostvareno temeljem stavka 3., pravo na mirovinu stječe se na dan uplate socijalnih doprinosa ili na dan kada je odobren raspored obročnih uplata tih doprinosa.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Zahtjev za ostvarivanje prava na starosnu mirovinu S. Somova podnijela je 18. siječnja 2007. navodeći da je radila u Bugarskoj od 18. siječnja 1957. do 31. svibnja 1996. i da nakon 4. lipnja 1996. više nije imala svojstvo osiguranika. Navedeni zahtjev odbijen je odlukom od 6. veljače 2007. uz obrazloženje da S. Somova, koja je uplaćivala doprinose u Bugarskoj tijekom razdoblja osiguranja od 33 godine, 11 mjeseci te 17 dana, ne odgovara pretpostavkama dobi i mirovinskog staža koje zahtijeva bugarski zakon.

               19

               Dana 22. lipnja 2007. S. Somova podnijela je zahtjev za priznavanje prava na starosnu mirovinu na temelju članka 9. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a, u verziji koja je tada bila na snazi. Temeljem tog članka uplata doprinosa za preostalo razdoblje osiguranja od 2 godine, 6 mjeseci i 17 dana koje je nedostajalo bila je pretpostavka za priznavanje tog prava. Odlukom od 5. srpnja 2007. S. Somovoj je na njezin zahtjev odobrena obročna uplata doprinosa koji su nedostajali.

               20

               Istog dana kći S. Somove, u svojstvu njezina punomoćnika, potvrdila je pisanim putem da njezina majka nije radila nakon 4. lipnja 1996. i da nije bila osigurana.

               21

               Odlukom od 11. srpnja 2007. S. Somovoj utvrđena je starosna mirovina u minimalnom iznosu na koju ostvaruje pravo počevši od 5. srpnja 2007. Taj iznos je više puta usklađivan.

               22

               Nastavno na zahtjev za priznavanje prava na starosnu mirovinu koji je 2011. S. Somova podnijela nadležnom austrijskom tijelu socijalne sigurnosti, SUSO je 20. rujna zaprimio obrasce E 001/AT i E 205/AT. Iz tih obrazaca proizlazi da je S. Somova kao samozaposlena osoba imala u razdoblju od listopada 1995. do prosinca 2000. i od siječnja 2001. do srpnja 2011. svojstvo osiguranika temeljem federalnog zakona o socijalnoj sigurnosti. U navedenim razdobljima S. Somova obavljala je zanimanje poljoprivrednice u Austriji.

               23

               SUSO je iz navedenog zaključio da 5. srpnja 2007., na dan stjecanja prava na starosnu mirovinu, S. Somova nije prestala uplaćivati doprinose za socijalnu sigurnost. Trima odlukama donesenima temeljem tog utvrđenja, SUSO je ukinuo, s jedne strane, odluku o priznavanju prava na starosnu mirovinu S. Somovoj i, s druge strane, odluke o povišenju njezina iznosa te naložio povrat izvršenih isplata s pripadajućim kamatama.

               24

               Žalba S. Somove protiv tih odluka odbijena je odlukom SUSO‑a od 2. prosinca 2012. To tijelo smatralo je da se izjava punomoćnice S. Somove od 5. srpnja 2007. ne tiče samo prekida osiguranja potonje u Bugarskog s obzirom na to da je S. Somova, temeljem članka 84.a Uredbe br. 1408/71, trebala obavijestiti bugarsko tijelo nadležno za poslove socijalne sigurnosti o svojstvu osiguranika u drugoj državi članici. Nadalje, trebalo je uzeti u obzir, temeljem članka 44. stavka 2. i članka 45. te uredbe, razdoblja osiguranja S. Somove u Austriji, a ne primijeniti članak 9. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a.

               25

               Prema S. Somovoj, činjenica da je imala svojstvo osiguranika u Austriji u vrijeme podnošenja zahtjeva za mirovinu u Bugarskoj nije važno s obzirom na to da se ona tiče svojstva osiguranika u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice.

               26

               U tim je okolnostima Administrativen sad Sofia‑grad odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uzimajući u obzir činjenice [glavnog postupka], treba li članak 48. stavak 1. i članak 49. [UFEU‑a] tumačiti na način da dopuštaju odredbu nacionalnog prava poput [one u glavnom postupku], [tj.] članka 94. stavka 1. [KSO‑a] o prekidu osiguranja kao pretpostavci za priznavanje prava na starosnu mirovinu državljaninu države članice koji na dan podnošenja zahtjeva za mirovinu obavlja aktivnosti kao samozaposlena osoba u drugoj državi članici i koji je u području primjene [Uredbe br. 1408/71]?

                        2.

                        Dopušta li članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71, tumačen u svjetlu članka 48. stavka 1. točke (a) UFEU‑a, izuzimanje iz primjene pravila o zbrajanju razdoblja osiguranja ostvarenih u drugoj državi članici prije stupanja na snagu uredbe u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev za mirovinu te davanje mogućnosti odabira osiguraniku da se pozove na razdoblja koja treba uračunati i da procijeni treba li ih uračunati, ako razdoblje koje je dovršeno samo prema pravu države gdje je mirovina zatražena nije dovoljno za stjecanje prava na mirovinu osim putem dokupa razdoblja osiguranja uplatom doprinosa?
                        Dopušta li članak 48. stavak 1. točka (a) UFEU‑a da se u istim okolnostima ne primjeni članak 46. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 – o zbrajanju razdoblja osiguranja nakon datuma stupanja na snagu te uredbe – odabirom osiguranika ako u zahtjevu za priznanje prava na mirovinu osiguranik ne navede razdoblja osiguranja ostvarena u drugoj državi članici?

                        3.

                        Treba li članak 12. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da ne dopušta priznavanje razdoblja osiguranja putem dokupa razdoblja osiguranja uplatom doprinosa, kao što je to predviđeno bugarskim pravom u članku 9. stavku 3. [prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a], kada se, kao u glavnom postupku, na taj način priznato razdoblje osiguranja preklapa s razdobljima osiguranja navršenim temeljem prava druge države članice?

                        4.

                        Treba li članak 12. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da dopušta državi članici prekid daljnje isplate mirovine i traženje povrata svih isplata na ime starosne mirovine koju je temeljem nacionalnog prava priznao svojoj državljanki ako su pretpostavke navedene u tekstu [te] uredbe bile ispunjene tek na dan priznanja prava na mirovinu, ako su razlozi za takvu odluku postojali isključivo u nacionalnom pravu (tj. da osiguranje nije bilo prekinuto na dan priznanja prava na mirovinu i da je uračunato razdoblje osiguranja dokupljeno sukladno nacionalnim propisima pri čemu na dan priznanja prava nisu uzeta u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici) i ako nije razmatrano treba li mirovinu odrediti u drukčijem iznosu?
                        Ako je povrat izvršenih isplata mirovine dopušten, proizlazi li iz načela ekvivalentnosti i djelotvornosti prava Unije i obveza povrata kamata, ako nacionalno pravo države članice ne predviđa njihovo plaćanje pri povratu mirovine priznate temeljem međunarodnog ugovora?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost pitanja

               27

               Irska smatra da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer predmet glavnog postupka ima potpuno unutarnji karakter i njegovo rješavanje ne zahtijeva ni primjenu ni tumačenje prava Unije. U tom smislu, ta država članica osobito smatra da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadrži dovoljno podataka o činjeničnim i pravnim okolnostima bitnim za glavni postupak i koje jasno upućuju na mogući značaj prava Unije za njegovo rješavanje.

               28

               Navedeni prigovor je neosnovan. Valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda odredbe UFEU‑a u području slobode kretanja osoba i mjere za njihovu provedbu ne mogu primijeniti u situacijama koje nisu ni na koji način povezane sa situacijama koje predviđa pravo Unije i kod kojih je ukupnost relevantnih okolnosti ograničena na jednu državu članicu (vidjeti presudu Dereci i dr., C‑256/11, EU:C:2011:734, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Iako se u ovom slučaju predmet glavnog postupka tiče pretpostavke iz članka 94. stavka 1. KSO‑a koja ostvarivanje prava na starosnu mirovinu uvjetuje prestankom svojstva osiguranika u socijalnom osiguranju, predmetni slučaj ne može se smatrati posve unutarnjom situacijom jedne države članice. Naime, na dan podnošenja zahtjeva za mirovinu S. Somova je bila samozaposlena u Austriji, ostvarujući pravo na slobodu poslovnog nastana iz članka 49. UFEU‑a.

               30

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da se određena razdoblja osiguranja S. Somove u sustavu osiguranja za slučaj starosti u Austriji preklapaju s razdobljima sličnog osiguranja u Bugarskoj, odnosno razdoblje u trajanju od 2 godine, 6 mjeseci i 17 dana koje je S. Somova dokupila uplatom odgovarajućih doprinosa temeljem članka 9. stavka 3. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a. Takav slučaj u načelu ulazi u područje primjene Uredbe br. 1408/71.

               31

               Prethodna pitanja su dakle dopuštena.

         Prvo pitanje

               32

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protive li se članci 48. i 49. UFEU‑a odredbi nacionalnog prava poput članka 94. stavka 1. KSO‑a, prema kojem je prekid uplate doprinosa za socijalnu sigurnost koji se odnose na aktivnost obavljanu u drugoj državi članici pretpostavka priznavanja prava na starosnu mirovinu.

         Postojanje ograničenja

               33

               Što se tiče pitanja predstavlja li odredba nacionalnog prava, poput one u glavnom postupku, ograničenje slobode kretanja radnika, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda Uredba br. 1408/71 ne uspostavlja zajednički sustav socijalne sigurnosti, već dopušta postojanje različitih nacionalnih sustava i jedini joj je cilj osigurati koordinaciju između njih. Naime, države članice zadržavaju nadležnost za uređenje svojih sustava socijalne sigurnosti (vidjeti presudu Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Stoga, u nedostatku usklađenosti na razini Europske unije, određivanje pretpostavki za stjecanje prava na davanja stvar je zakonodavstva svake države članice (presuda Salgado González, EU:C:2013:86, t. 36. i navedena sudska praksa).

               35

               U izvršavanju tih ovlasti države članice, međutim, trebaju poštovati pravo Unije, osobito odredbe Ugovora o slobodi svakoga građanina Unije da se kreće i boravi na području država članica (presuda Salgado González, EU:C:2013:86, t. 37. i navedena sudska praksa).

               36

               Valja također podsjetiti da ukupnost odredaba Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje osoba ima za cilj olakšati građanima Zajednice obavljanje profesionalnih djelatnosti bilo koje prirode na teritoriju Zajednice te se protivi mjerama koje bi mogle staviti u nepovoljniji položaj te državljane kada žele obavljati gospodarsku djelatnost na državnom području druge države članice (vidjeti osobito presude Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 94. i ITC, C‑208/05, EU:C:2007:16, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Odredbe koje sprječavaju ili odvraćaju državljanina države članice da napusti svoju državu podrijetla da bi ostvarivao svoje pravo na slobodno kretanje predstavljaju, stoga, prepreke toj slobodi, čak i kada se primjenjuju neovisno o državljanstvu radnika o kojima je riječ (vidjeti osobito presude Bosman, EU:C:1995:463, t. 96.; ITC, EU:C:2007:16, t. 33. i Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Posljedično, odredbe Ugovora koje se odnose na slobodu kretanja osoba protive se svakoj mjeri koja je, iako primijenjena bez diskriminacije temeljem državljanstva, u mogućnosti otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda koje Ugovor jamči državljanima Unije (vidjeti u tom smislu presude Vlada francuske zajednice i Wallonska vlada, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 45. i Casteels, C‑379/09, EU:C:2011:131, t. 22.).

               39

               Iz navedenoga proizlazi da je bugarski zakonodavac nadležan na temelju vlastitog prava utvrditi pretpostavke za priznavanje prava na starosnu mirovinu pod uvjetom da ne predstavljaju diskriminaciju temeljem državljanstva podnositelja zahtjeva te da te pretpostavke ne sprečavaju niti odvraćaju osobe koje imaju pravo na starosnu mirovinu od ostvarivanja temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom.

               40

               U glavnom postupku članak 94. stavak 1. KSO‑a primjenjuje se bez razlike na sve radnike koji su radili u Bugarskoj pa, stoga, ne predstavlja diskriminaciju temeljem državljanstva dotičnih radnika.

               41

               Što se tiče eventualne prepreke temeljnim slobodama, valja naglasiti da ta odredba nameće, u pogledu priznavanja prava na starosnu mirovinu, formalni prekid plaćanja doprinosa, što za posljedicu ima prestanak obavljanja profesionalne aktivnosti. Bugarska vlada je potvrdila za vrijeme rasprave da je kratki prekid od jednog dana dovoljan za ispunjenje te pretpostavke. Nadalje, osiguraniku nije uskraćeno pravo na obavljanje te aktivnosti nakon stjecanja prava na mirovinu i on može kumulirati takvu mirovinu s plaćenom profesionalnom aktivnošću.

               42

               Takav prekid uplate doprinosa, koliko god bio lagodan za radnika koji obavlja aktivnost u Bugarskoj, može se pokazati teškim, čak nemogućim za radnika koji ostvaruje slobodu kretanja ili slobodu poslovnog nastana obavljajući u drugoj državi članici profesionalnu aktivnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba. Osobito, administrativni postupci koje taj prekid može uzrokovati u drugoj državi članici mogli bi potaknuti ili čak prisiliti radnika koji je u situaciji poput one u kojoj se nalazi S. Somova da prekine profesionalnu aktivnost na razdoblje nepredvidivog trajanja, dulje od minimalno jednog dana koji zahtijeva bugarski propis da bi se na njegovu temelju steklo pravo na starosnu mirovinu.

               43

               Međutim, takav prekid može učiniti upitnim obavljanje profesionalne aktivnosti samozaposlene osobe te učiniti nesigurnom njezinu profesionalnu situaciju s obzirom na to da nakon prekida nema nikakvih jamstava da će nastaviti obavljati svoj posao ili naći neki drugi.

               44

               Kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, taj prekid može, nakon povratka na posao tog radnika, negativno utjecati na naknadu koju prima, na odvijanje karijere i na napredovanje, primjerice rezultirati gubitkom prava na godišnji odmor, nižim radnim mjestom ili kraćim radnim stažem.

               45

               Iz navedenoga proizlazi da nacionalna odredba kao što je članak 94. stavak 1. KSO‑a može spriječiti ili odvratiti osobe koje ostvaruju pravo na mirovinu temeljem bugarskog zakonodavstva od obavljanja profesionalne aktivnosti u drugoj državi članici pa stoga predstavlja prepreku slobodi kretanja, osobito slobodi poslovnog nastana iz članka 49. UFEU‑a.

         Opravdanje ograničenja

               46

               Mjera koja predstavlja prepreku temeljnim slobodama može biti dopuštena samo ako ima legitiman cilj koji je u skladu s Ugovorom te je opravdana važnim razlozima u općem interesu. No, u tom slučaju, potrebno je još i da njezina primjena bude prikladna za ostvarenje predmetnog cilja i da ne prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti osobito presude ITC, EU:C:2007:16, t. 37. i Wencel, C‑589/10, EU:C:2013:303, t. 70. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Uvodno valja naglasiti da je bugarska vlada potvrdila za vrijeme rasprave da osiguranik zadržava pravo obavljanja aktivnosti nakon priznavanja prava na starosnu mirovinu i da može kumulirati tu mirovinu s plaćenom profesionalnom aktivnošću. Dakle, ne postoji nužna i izravna veza između isplate takve mirovine na temelju bugarskog prava i prestanka obavljanja plaćene profesionalne aktivnosti.

               48

               Usto, bugarska vlada je za vrijeme rasprave navela da je formalna svrha pretpostavke prekida obavljanja takve aktivnosti nepoznata, štoviše nepostojeća. Također, dodala je da je ta pretpostavka besciljna i nelogična, da je, k tome, odredba iz koje proizlazi stavljena izvan snage za samozaposlene osobe počevši od 1. siječnja 2012. i da je mogućnost njezina ukidanja za zaposlene osobe trenutačno predmet rasprave u Bugarskoj.

               49

               Prema tome, valja utvrditi da navedena pretpostavka nije opravdana ciljem od općeg interesa čijem ostvarenju bi trebala poslužiti.

               50

               Imajući u vidu ukupnost prethodnih razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 49. UFEU‑a protivi odredbi nacionalnog prava države članice, kao što je to članak 94. stavak 1. KSO‑a, prema kojem je prekid uplate doprinosa za socijalnu sigurnost koji se odnose na aktivnost obavljanu u drugoj državi članici pretpostavka priznavanja prava na starosnu mirovinu.

         Drugo pitanje

               51

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da je riječ o odredbama prinudne naravi ili o odredbama koje osobama osiguranima u sustavu socijalne sigurnosti daju mogućnost odabira da se prilikom stjecanja prava u jednoj državi članici ne uzmu u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici prije datuma primjene te uredbe u prvoj državi članici.

               52

               Ispitujući na prvom mjestu članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71, valja podsjetiti da on predviđa uzimanje u obzir svih razdoblja osiguranja i, prema potrebi, svih razdoblja zaposlenja ili boravišta navršenih u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma primjene Uredbe na području ili dijelu područja te države članice za određivanje prava stečenih u skladu s odredbama te uredbe.

               53

               Prinudna narav te odredbe jasno proizlazi iz nedvojbenog načina na koji je sročena te osobito iz uporabe riječi „est prise en considération“[„uzima se u obzir“] u francuskoj verziji. Takav zaključak također proizlazi iz ostalih jezičnih verzija Uredbe br. 1408/71 ne ostavljajući prostora raspravi o prinudnom karakteru te odredbe.

               54

               Takvo doslovno tumačenje članka 94. stavka 2. navedene uredbe potvrđuje ustaljena sudska praksa Suda iz koje proizlazi da odredbe te uredbe o određivanju mjerodavnog zakonodavstva čine cjelovit sustav kolizijskih pravnih pravila koja djeluju na način da nacionalnim zakonodavcima oduzimaju ovlast određivanja dosega i pretpostavki primjene svojeg zakonodavstva u tom području u pogledu osoba koje su mu podvrgnute i u pogledu područja na kojem nacionalni propisi proizvode učinke (vidjeti osobito presudu van Delft i dr., C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Budući da su kolizijska pravila iz Uredbe br. 1408/71 prinudne naravi za države članice, a fortiori nije moguće prihvatiti da im se osiguranici iz sustava socijalne sigurnosti koji su u području njihove primjene mogu suprotstaviti na način da isključe njihovu primjenu. Primjena sustava kolizijskih pravnih pravila koji je uspostavljen tom uredbom ovisi samo o objektivnoj situaciji u kojoj se nalazi zainteresirani radnik (presuda van Delft i dr., EU:C:2010:610, t. 52. i navedena sudska praksa).

               56

               U tom kontekstu Sud je već presudio u pogledu radnika migranata da ni UFEU, a osobito njegov članak 45., ni Uredba br. 1408/71 ne daje tim radnicima mogućnost da se unaprijed odreknu koristi koje proizlaze iz mehanizma uspostavljenog osobito člankom 28. stavkom 1. navedene uredbe (presuda van Delft i dr., EU:C:2010:610, t. 53. i navedena sudska praksa).

               57

               Nadalje, kad Uredba br. 1408/71 daje osiguranicima iz sustava socijalne sigurnosti koji su u njezinom području primjene pravo odabira u pogledu primjenjivog zakonodavstva, to čini izrijekom (presuda van Delft i dr., EU:C:2010:610, t. 54. i navedena sudska praksa).

               58

               Članak 94. stavak 2. navedene uredbe ima prinudnu narav. Ni države članice ni nadležna tijela ni osiguranici iz sustava socijalne sigurnosti koji ulaze u njegovo područje primjene ne mogu ga derogirati.

               59

               Što se tiče članka 45. i članka 46. stavka 2. te uredbe, valja jednako tako utvrditi da su prinudne naravi jer iz načina na koji su sročeni ne proizlazi da daju osiguranicima iz sustava socijalne sigurnosti ikakvo pravo izbora (vidjeti analogijom presudu van Delft i dr., EU:C:2010:610, t. 57.). Posljedično, osiguranik se ne može odreći njihove primjene na način da u zahtjevu za priznavanje prava na starosnu mirovinu temeljem zakonodavstva države članice ne prijavi razdoblja osiguranja koja su navršena u drugoj državi članici.

               60

               Ta je tvrdnja potkrijepljena člankom 84.a stavkom 1. Uredbe br. 1408/71 prema kojem se ustanove i osobe obuhvaćene tom uredbom moraju međusobno obavješćivati i surađivati kako bi se zajamčila njezina ispravna provedba. U tom smislu dotične su osobe dužne što je prije moguće obavijestiti ustanove nadležne države i države boravišta o svim promjenama u svojoj osobnoj ili obiteljskoj situaciji koje utječu na njihova prava na davanja ostvarena prema toj uredbi.

               61

               Kao što je to istaknula Irska u pisanom očitovanju, iz toga proizlazi da podnositelj zahtjeva za davanje iz sustava socijalne sigurnosti nema pravo prikazati fragmentarnu povijest svojeg profesionalnog puta i razdoblja osiguranja kako bi ostvario financijsku prednost.

               62

               Posljedično, prinudni karakter članka 45. i članka 46. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 ne dopušta da osiguranik izbjegne primjenu, od strane nadležnog tijela države članice u kojoj je stavljen zahtjev za starosnu mirovinu, pravila o preklapanju ukupnih razdoblja osiguranja i izračunu stvarne visine tog davanja pro rata temporis, temeljem trajanja razdoblja osiguranja koja su navršena prije datuma primjene navedene uredbe na području te države članice, u drugoj državi članici.

               63

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da osobama osiguranima u sustavu socijalne sigurnosti ne daju mogućnost odabira da se prilikom stjecanja prava u jednoj državi članici ne uzmu u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici prije datuma primjene te uredbe u prvoj državi članici.

         Treće pitanje

               64

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se protivi odredbi nacionalnog prava, kao što je to članak 9. stavak 3. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a, jer se njime predviđa dokup razdoblja osiguranja uplatom doprinosa kada se, kao u glavnom postupku, tako dokupljeno razdoblje preklapa s razdobljima osiguranja koja su navršena temeljem propisa neke druge države članice.

               65

               U tom smislu, iz odgovora na drugo pitanje proizlazi da članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. navedene uredbe imaju prinudnu narav.

               66

               Prema tome, u skladu s odredbom članka 45. te uredbe, bugarske su vlasti bile dužne, prilikom priznavanja starosne mirovine S. Somovoj na temelju bugarskih zakona, uzeti u obzir razdoblja osiguranja navršena u Bugarskoj i Austriji.

               67

               Naime, kao što proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, razdoblja osiguranja koja je navršila S. Somova u Austriji bila su dovoljna da nadoknade nedostatak onih tijekom kojih S. Somova nije bila osigurana temeljem bugarskih propisa. Budući da je preklapanje razdoblja osiguranja S. Somove u Bugarskoj i Austriji, temeljem članka 45. Uredbe br. 1408/71, bilo dovoljno da joj osigura pravo na starosnu mirovinu temeljem bugarskih propisa, bugarske vlasti nisu bile ovlaštene nametnuti joj obvezu dokupa osiguranja temeljem članka 9. stavka 3. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a.

               68

               Uzimajući u obzir prethodne navode te s obzirom na odgovor na drugo pitanje, nije potrebno dati poseban odgovor na treće pitanje.

         Četvrto pitanje

               69

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 12. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 propisu države članice koji joj dopušta prekid plaćanja starosne mirovine i nalaganje povrata svih izvršenih isplata. Nadalje, taj sud pita treba li isplate povratiti zajedno s kamatama, imajući u vidu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti prava Unije, ako nacionalni propis ne predviđa obvezu da se pri povratu neovlašteno isplaćenih mirovina plate i pripadajuće kamate temeljem međunarodnog ugovora.

               70

               Iz članka 12. stavka 2. navedene uredbe proizlazi da se odredbe zakonodavstva države članice o smanjenju davanja u slučaju preklapanja s drugim davanjima iz sustava socijalne sigurnosti ili bilo kojim drugim oblikom prihoda mogu u načelu primijeniti na osobe koje primaju davanje od te države članice.

               71

               Valja se također podsjetiti da je temeljem bugarskog prava dopušteno preklapanje plaćene profesionalne aktivnosti i starosne mirovine.

               72

               U tim okolnostima valja utvrditi da članak 12. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 nije primjenjiv na preklapanje prihoda od profesionalne aktivnosti i davanja iz socijalne sigurnosti o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               73

               Slijedom navedenoga, nema potrebe odgovarati na četvrto pitanje.

         Troškovi

               74

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 49. UFEU‑a protivi se odredbi nacionalnog prava države članice, kao što je to članak 94. stavak 1. Zakonika o socijalnom osiguranju (Kodeks za sotsialnoto osiguryavane), prema kojem je prekid uplate doprinosa za socijalnu sigurnost koji se odnose na aktivnost obavljanu u drugoj državi članici pretpostavka priznavanja prava na starosnu mirovinu.

                           2.

                           Članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., treba tumačiti na način da osobama osiguranima u sustavu socijalne sigurnosti ne daju mogućnost odabira da se prilikom stjecanja prava u jednoj državi članici ne uzmu u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici prije datuma primjene te uredbe u prvoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Suda (peto vijeće) od 8. veljače 2001. # Wolfgang Lange protiv Georg Schünemann GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeitsgericht Bremen - Njemačka. # Predmet C-350/99.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 12. veljače 2015.#Minister Finansów protiv Oil Trading Poland sp. z.o.o.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Trošarine – Direktive 92/12/EEZ i 2008/118/EZ – Područje primjene – Mineralna ulja i energenti – Ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev – Isključenje – Trošarine na potrošnju energenata koje nameće država članica sukladno pravilima sustava usklađenih trošarina – Pojam ,formalnosti povezane s prelaskom granicaʼ – Članak 110. UFEU‑a – Rok za plaćanje koji je u nekim slučajevima za kupovinu izvršenu unutar Zajednice kraći od roka koji se odnosi na proizvode nabavljene na nacionalnom tržištu.#Predmet C-349/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      12. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Trošarine — Direktive 92/12/EEZ i 2008/118/EZ — Područje primjene — Mineralna ulja i energenti — Ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev — Isključenje — Trošarine na potrošnju energenata koje nameće država članica sukladno pravilima sustava usklađenih trošarina — Pojam ,formalnosti povezane s prelaskom granica' — Članak 110. UFEU‑a — Rok za plaćanje koji je u nekim slučajevima za kupovinu izvršenu unutar Zajednice kraći od roka koji se odnosi na proizvode nabavljene na nacionalnom tržištu“
      U predmetu C‑349/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Poljska), odlukom od 5. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 25. lipnja 2013., u postupku
      Minister Finansów
      protiv
      Oil Trading Poland sp. z o.o.,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. srpnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Minister Finansów, W. Bronicki, u svojstvu agenta,

               —

               za Oil Trading Poland sp. z o.o., L. Mazur i A. Rutkowska,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk‑Szaładzińska, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Urbanija Nerija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, A. Cordewener i K. Herrmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 3. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (SL L 76, str. 1.) [neslužbeni prijevod] i članka 1. stavka 3. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12 (SL 2009., L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Minister Finansówa (ministar financija, u daljnjem tekstu: Ministar) i društva Oil Trading Poland sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: OTP) u vezi s uvođenjem trošarina u Poljskoj na ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. Direktive 92/12/EZ određuje:
               „1.   Ova direktiva primjenjuje se na razini Zajednice na sljedeće proizvode, koji su definirani u povezanim direktivama:

                        —

                        mineralna ulja,

                  […]
               2.   Proizvodi spomenuti u stavku 1. mogu biti predmet drugih neizravnih poreza za posebne svrhe, pod uvjetom da ti porezi poštuju pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili porez na dodanu vrijednost za potrebe određivanja porezne osnovice, izračunavanje poreza, nastanak obveze obračuna i nadzor poreza.
               3.   Države članice pridržavaju pravo uvođenja ili zadržavanja poreza na proizvode koji nisu spomenuti u stavku 1. pod uvjetom da ti porezi pri trgovinskoj razmjeni među državama članicama ne rezultiraju formalnostima povezanima s prelaskom preko granice.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Direktiva 92/12 stavljena je izvan snage Direktivom 2008/118 s učinkom od 1. travnja 2010.

               5

               Uvodne izjave 4. i 5. Direktive 2008/118 propisuju:

                        „(4)

                        Trošarinska roba može biti predmet oporezivanja i drugim neizravnim porezima za posebne svrhe. [...]

                        (5)

                        Kako bi se osiguralo slobodno kretanje, oporezivanje robe koja nije trošarinska roba ne bi smjelo prouzročiti formalnosti povezane s prelaskom granica.“

               6

               U smislu članka 1. ove direktive:
               „1.   Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu: trošarinska roba):

                        a)

                        energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ [Vijeća od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice o oporezivanju energenata i električne energije (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75)];

                  [...]
               2.   Države članice mogu ubirati druge neizravne poreze na trošarinsku robu za posebne namjene [...]
               3.   Države članice mogu ubirati porez na:

                        a)

                        proizvode koji nisu trošarinska roba;

                  [...]
               Međutim, ubiranje tih poreza pri trgovanju između država članica ne bi smjelo uzrokovati formalnosti povezane s prijelazom granice.“

               7

               Članak 34. stavak 2. Direktive 2008/118 određuje:
               „Osobe iz članka 33. stavka 3. moraju udovoljiti sljedećim zahtjevima:

                        a)

                        prije otpreme robe, podnijeti izjavu nadležnim tijelima države članice odredišta i jamčiti plaćanje trošarine;

                        b)

                        platiti trošarinu države članice odredišta u skladu s postupkom utvrđenim u toj državi članici;

                        c)

                        dopustiti preglede na temelju kojih nadležna tijela države članice odredišta mogu ustanoviti je li trošarinska roba stvarno primljena i je li obračunata trošarina na njih plaćena.

                  [...]“

               8

               Članak 1. Direktive 2003/96 određuje da države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s tom direktivom.

               9

               Članak 2. stavci 1., 4. i 5. navedene direktive glase:
               „1.   Za potrebe ove direktive pojam ,energenti' primjenjuje se na proizvode koji su:
               [...]

                        b)

                        obuhvaćeni oznakama KN 2701, 2702 i 2704 do 2715;

                  [...]
               4.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na:
               [...]

                        b)

                        sljedeće uporabe energenata i električne energije:

                                 —

                                 energenti koji se koriste za druge potrebe, osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev,

                           [...]

                  5.   Oznake kombinirane nomenklature u ovoj direktivi odnose se na oznake iz Uredbe Komisije (EZ) br. 2031/2001 od 6. kolovoza 2001. o izmjeni Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi [(SL L 279, str. 1., u daljnjem tekstu: kombinirana nomenklatura)].
               [...]“

               10

               Ulja za podmazivanje obuhvaćena su oznakama KN 2710 19 71 do KN 2710 19 99 kombinirane nomenklature.

               11

               Članak 20. stavak 1. Direktive 2003/96 propisuje da se samo na energente koji se nalaze na popisu iz tog stavka primjenjuju odredbe o nadzoru i kretanju Direktive 92/12. Ulja za podmazivanje koja su obuhvaćena oznakama KN 2710 19 71 do KN 2710 19 99 ne nalaze se na tom popisu.

         Poljsko pravo

               12

               Članak 1. stavak 1. Zakona o trošarinama (Ustawa o podatku akcyzowym) od 6. prosinca 2008. u verziji mjerodavnoj za glavni postupak (Dz. U. iz 2011., br. 108, pozicija 626, u daljnjem tekstu: Zakon o trošarinama) određuje:
               „Zakon propisuje nametanje trošarine, u daljnjem tekstu nazvane ‚trošarina’, na trošarinsku robu kao i na određena vozila, organizaciju trgovine trošarinskom robom i fiskalno označivanje.“

               13

               Sukladno članku 2. stavku 1. točki 1. Zakona o trošarinama i točki 27. Priloga 1. tom zakonu, koji sadrži popis trošarinske robe, trošarinsku robu među ostalim čine energenti obuhvaćeni oznakom KN 2710.

               14

               Članak 86. stavak 1. spomenutog zakona predviđa:
               „Energenti u smislu ovog zakona predstavljaju proizvode:
               [...]

                        2)

                        obuhvaćene oznakama KN 2701, 2702 i 2704 do 2715“

               15

               Sukladno članku 89. stavku 1. istog zakona:
               „Trošarine na energente iznosit će:
               [...]

                        11)

                        za ulja za podmazivanje, druga ulja obuhvaćena oznakama KN 2710 19 71 do 2710 19 99, uz iznimku robe obuhvaćene oznakom KN 2710 19 85 (bijela ulja, tekući parafin) i plastičnih maziva obuhvaćenih oznakom KN 2710 19 99 – 1.180,00 [poljskih zlota (PLN)] na 1000 litara.“

               16

               Članak 40. stavak 6. istog zakona glasi:
               „Uz iznimku članka 47. stavka 1. točaka 1. i 5., sustav odgode plaćanja trošarina na državnom teritoriju primjenjuje se također na trošarinsku robu osim na onu definiranu Prilogom 2. ovog zakona koja ne podliježe nultoj stopi trošarine.“

               17

               Odredbe članka 21. stavaka 1. do 3. Zakona o trošarinama glase:
               “Porezni obveznik dužan je, bez upozorenja porezne uprave:
               [...]

                        2)

                        izračunati i platiti trošarine na račun nadležnog carinskog tijela

                                 —

                                 za mjesečna razdoblja, najkasnije dvadeset i petog dana u mjesecu koji slijedi nakon mjeseca u kojem je nastala porezna obveza, osim u slučaju da je drugačije određeno.

                           [...]

                  2.   U slučaju primjene sustava odgode plaćanja trošarine, porezni je obveznik bez upozorenja porezne uprave dužan:
               [...]

                        2)

                        izračunati i uplatiti trošarine na račun nadležnog carinskog tijela

                                 —

                                 za mjesečna razdoblja, najkasnije dvadeset i petog dana u mjesecu koji slijedi nakon mjeseca u kojem je nastala porezna obveza zbog prestanka važenja postupka odgode plaćanja trošarina.

                  3.   Stavci 1. i 2. ne primjenjuju se:

                        1)

                        ako je porezni obveznik dužan podnijeti pojednostavljenu deklaraciju izračuna i plaćanja trošarina u skladu s člankom 78. stavkom 1. točkom 3.;

                  [...]“

               18

               Članak 78. stavci 1. i 3. tog zakona određuje:
               „Porezni obveznik koji za potrebe svoje gospodarske djelatnosti na državnom teritoriju vrši kupovinu trošarinske robe unutar Zajednice za koju su trošarine plaćene na teritoriju neke države članice dužan je:

                        1)

                        prije uvoza trošarinske robe na državni teritorij prijaviti načelniku nadležnog carinskog ureda planiranu kupovinu unutar Zajednice i podnijeti jamstvo plaćanja trošarine;

                        2)

                        potvrditi primitak trošarinske robe na popratnoj pojednostavljenoj deklaraciji te sastaviti i priložiti popratnom pojednostavljenom dokumentu potvrdu o podnošenju jamstva plaćanja trošarina ili o plaćanju trošarina na državnom teritoriju;

                        3)

                        bez upozorenja porezne uprave nadležnom carinskom uredu dostaviti pojednostavljenu tipsku deklaraciju kao i izračunati trošarine i platiti ih na državnom teritoriju, u nadležnom carinskom odjelu, u roku od 10 dana računajući od dana nastanka porezne obveze;

                        4)

                        voditi računovodstvenu evidenciju o kupovanju trošarinske robe unutar Zajednice.

                  [...]
               3.   Odredbe stavka 1. točaka 1., 3. i 4. primjenjuju se mutatis mutandis na kupovinu trošarinske robe unutar Zajednice osim na kupovinu robe koja je definirana Prilogom 2. ovog zakona i koja na državnom teritoriju ne podliježe nultoj stopi trošarine.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               19

               Djelatnost OTP‑a obuhvaća prodaju ulja za podmazivanje obuhvaćenih oznakama KN 2710 19 71 do KN 2710 19 99 kombinirane nomenklature i koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev. OTP otkupljuje ulja za podmazivanje u okviru transakcija unutar Zajednice te ih preprodaje u Poljskoj.

               20

               OTP je 10. travnja 2009. podnio zahtjev za tumačenje poljskog poreznog prava osobito u vezi s pitanjem podliježu li navedena ulja za podmazivanje trošarinama. U svojem pisanom tumačenju od 23. travnja 2010. načelnik poreznog odjela Bydgoszcz (Poljska), djelujući u ime Ministra, na to je pitanje odgovorio potvrdno.

               21

               Postupajući povodom tužbe protiv takvog tumačenja, Wojewódzki Sąd Administracyjny w Szczecinie (Vojvodski upravni sud u Szczecinu) procijenio je da se na ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev ne primjenjuje sustav usklađenih trošarina Europske unije te nema potrebe primijeniti odredbe poljskog prava na temelju kojeg bi ta ulja podlijegala trošarinama.

               22

               Ministar je uložio žalbu u kasacijskom postupku protiv te odluke pri Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud) i taj je sud utvrdio da iz presude Fendt Italiana (C‑145/06 i C‑146/06, EU:C:2007:411) proizlazi da ulja za podmazivanje na koja se ne primjenjuje taj sustav ne predstavljaju proizvode iz članka 3. stavka 1. prvog podstavka Direktive 92/12, tako da sukladno tom članku 3. stavku 3. prvom podstavku države članice pridržavaju pravo uvođenja ili zadržavanja poreza na te proizvode pod uvjetom da oni ne rezultiraju formalnostima povezanima s prelaskom preko granice.

               23

               Ipak, sud koji je uputio zahtjev smatra da navedena presuda ne pruža odgovor na pitanje o tome može li se porez na potrošnju tih ulja za podmazivanje ubirati sukladno sustavu usklađenih trošarina, odnosno podvrgavanjem tih proizvoda, kad predstavljaju predmet nabave izvršene unutar Zajednice, istim obvezama i formalnostima kao što su one propisane u odnosu na proizvode na koje se navedeni sustav primjenjuje.

               24

               U tom smislu sud koji je uputio zahtjev ističe da se ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev i potječu iz neke druge države članice mogu nabaviti sukladno dvama režimima u Poljskoj. Kao prvo, u skladu s člankom 40. stavkom 6. Zakona o trošarinama, na njih se može primjenjivati sustav odgode plaćanja trošarina koji zahtijeva poštovanje strogih administrativnih formalnosti, to jest, među ostalim, dodjelu statusa registriranog primatelja i organizaciju skladištenja proizvoda. Sud koji je uputio zahtjev smatra da otvaranje i funkcioniranje trošarinskog skladišta podliježe obvezama koje podrazumijevaju znatne troškove zbog kojih najsitniji poduzetnici, prilikom kupnje ulja za podmazivanje unutar Zajednice, često praktički ne mogu ispuniti te obveze, a korištenje usluga trošarinskog skladišta koje pruža drugi operater jednako tako dovodi do dodatnih troškova. Stoga se ti poduzetnici nalaze u nepovoljnijem položaju u odnosu na osobe koje djeluju na nacionalnom tržištu ulja za podmazivanje.

               25

               Kao drugo, na temelju članka 78. stavka 3. Zakona o trošarinama, pri nabavi navedenih proizvoda unutar Zajednice sukladno režimu plaćanja trošarina na njih se primjenjuju obveze iz članka 78. stavka 1. tog zakona. Pozivajući se na presude Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33) i Kalinčev (C‑2/09, EU:C:2010:312), sud koji je uputio zahtjev pita se treba li obveze prijave kupovine unutar Zajednice i podnošenja jamstva plaćanja trošarina prije uvoza smatrati formalnostima povezanima s prelaskom granice u smislu članka 3. stavka 3. Direktive 92/12 i članka 1. stavka 3. drugog podstavka Direktive 2008/118. Taj sud ima određene sumnje u odnosu na to treba li smatrati da su navedene obveze namijenjene osiguranju plaćanja trošarina ako se taj cilj može postići poštovanjem drugih obveza iz članka 78. stavka 1. navedenog zakona, odnosno poštovanjem obveze podnošenja pojednostavljene deklaracije, izračuna trošarina i njihova plaćanja u roku od 10 dana od dana nastanka porezne obveze kao i poštovanjem obveze vođenja računovodstvene evidencije o nabavkama trošarinske robe unutar Zajednice.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev osim toga smatra da se, na temelju članka 21. stavka 1. točke 2. i članka 78. stavka 1. točke 3. Zakona o trošarinama, rokovi za plaćanje trošarine razlikuju s obzirom na to nabavljaju li se ulja za podmazivanje na nacionalnom tržištu ili čine predmet nabave unutar Zajednice sukladno režimu plaćanja trošarina, pri čemu takvo razlikovanje može biti suprotno članku 110. UFEU‑a.

               27

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Treba li članak 3. stavak 3. Direktive 92/12 – koji stvarno odgovara članku 1. stavku 3. prvom podstavku točki (a) i drugom podstavku Direktive 2008/118 – tumačiti na način da nije suprotan tome da neka država članica nametne trošarine na ulja za podmazivanje obuhvaćena oznakama KN 2710 19 71 do KN 2710 19 99 koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, sukladno pravilima sustava usklađenih trošarina koja se primjenjuju na potrošnju energenata?“

         O prethodnom pitanju

               28

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Direktive 92/12 i članak 1. stavak 3. Direktive 2008/118 tumačiti na način da se protive tome da proizvodi koji nisu obuhvaćeni područjem primjene tih direktiva, kao što su ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, podliježu porezu koji je uređen pravilima identičnima onima koja se tiču sustava usklađenih trošarina utvrđenog tim direktivama.

               29

               Najprije je potrebno podsjetiti da se u glavnom postupku razmatra pitanje tumačenja nacionalnog prava koje je postavio OTP u trenutku u kojem je Direktiva 92/12 još uvijek bila na snazi, dok je odgovor Ministra na to pitanje stigao 1. travnja 2010., nakon stavljanja izvan snage te direktive putem Direktive 2008/118. S obzirom na to da se taj odgovor može primijeniti kako na transakcije izvršene prije tako i na one izvršene nakon stupanja na snagu Direktive 2008/1008, treba smatrati da se te dvije direktive za potrebe navedenog spora primjenjuju ratione temporis. To vrijedi a fortiori ako članak 1. stavak 3. Direktive 2008/118 odgovara članku 3. stavku 3. Direktive 92/12.

         O ubiranju poreza, čija su pravila identična pravilima sustava usklađenih trošarina, na proizvode koji mu ne podliježu

               30

               Kao što su naveli sud koji je uputio zahtjev i sve zainteresirane stranke koje su Sudu podnijele očitovanja, iz točke 43. presude Fendt Italiana (EU:C:2007:411) proizlazi da iako su ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe, osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, obuhvaćena definicijom pojma „energenti“ u smislu članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2003/96, ona su člankom 2. stavkom 4. točkom (b) prvim podstavkom te direktive izričito isključena iz njezinog područja primjene. Prema tome, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2008/118 ta ulja za podmazivanje nisu obuhvaćena sustavom usklađenih trošarina predviđenim posljednjom direktivom.

               31

               U tim okolnostima valja smatrati da navedena ulja za podmazivanje predstavljaju proizvode koji nisu „trošarinska roba“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2008/118 tako da, u skladu s tim člankom 1. stavkom 3., države članice mogu oporezivati te proizvode, pod uvjetom da takva oporezivanja ne rezultiraju formalnostima povezanima s prelaskom granice u okviru trgovinske razmjene između država članica (u tom smislu vidjeti, u dijelu koji se odnosi na članak 3. stavke 1. i 3. Direktive 92/12, presudu Fendt Italiana, EU:C:2007:411, t. 44.).

               32

               OTP osporava usklađenost poljskih propisa u glavnom postupku s člankom 1. stavkom 3. Direktive 2008/118 utoliko što ti propisi nameću porez na ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, čija su pravila identična pravilima usklađenog sustava trošarina određenima tom direktivom.

               33

               U tom smislu treba istaknuti, kao što i proizlazi iz točke 31. ove presude, da navedena odredba uvjetuje mogućnost država članica da ubiru poreze na proizvode koji ne podliježu sustavu usklađenih trošarina jedino time da takvo oporezivanje ne rezultira formalnostima povezanima s prelaskom granice u okviru trgovinske razmjene između država članica. Za razliku od članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 4., koji se odnosi na proizvode na koje se primjenjuje taj sustav, taj članak 1. stavak 3. ne određuje da predviđeni porezi moraju biti porezi koji nisu usklađene trošarine ili da moraju težiti posebnim ciljevima.

               34

               Iz toga slijedi da članak 1. stavak 3. navedene direktive kao takav nije suprotan tome da države članice oporezuju proizvode koji nisu proizvodi na koje se primjenjuje sustav usklađenih trošarina, porezom uređenim pravilima koja su identična pravilima tog sustava.

               35

               Taj zaključak nije doveden u pitanje člankom 20. stavkom 1. Direktive 2003/96, na koji se poziva OTP, na temelju kojeg se samo na energente koji se nalaze na popisu iz te odredbe primjenjuju pododredbe o nadzoru i kretanju Direktive 2008/118. Naime, činjenica da se taj popis ne odnosi na ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, a koja su isključena iz područja primjene Direktive 2003/96, nebitna je u dijelu u kojem se odnosi na tumačenje članka 1. stavka 3. Direktive 2008/118.

         O zabrani formalnosti povezanih s prelaskom granica

               36

               Kao što je već pojašnjeno, radi ispunjenja zahtjeva iz članka 1. stavka 3. Direktive 2008/118, porez koji se ubire na ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev ne smije, u okviru trgovinske razmjene između država članica, rezultirati formalnostima povezanima s prelaskom granica.

               37

               U tom smislu iz sudske prakse Suda proizlazi da iako je cilj formalnosti nametnutih uvozniku proizvoda na koji se plaća nacionalni porez osigurati plaćanje duga koji odgovara iznosu tog poreza, takva je formalnost povezana s oporezivim događajem na temelju kojeg je porez nastao, odnosno s nabavom izvršenom unutar Zajednice, a ne s prelaskom granice u smislu te odredbe (vidjeti u tom smislu presude Brzeziński, EU:C:2007:33, t. 47. i 48. kao i Kalinčev, EU:C:2010:312, t. 27.).

               38

               Što se tiče, kao prvo, sustava odgode plaćanja trošarina koji se, u smislu članka 40. stavka 6. Zakona o trošarinama, primjenjuje na ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, proizlazi da se zahtjevi tog sustava odnose kako na proizvode uvezene iz neke druge države članice tako i na one nabavljene na poljskom nacionalnom tržištu, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Zbog same te činjenice, kao što je Europska komisija navela, takvi se zahtjevi neće smatrati formalnostima povezanima s prelaskom granice.

               39

               Što se tiče, kao drugo, režima plaćanja trošarina, sud koji je uputio zahtjev se pita predstavljaju li obveze iz članka 78. stavka 1. točke 1. Zakona o trošarinama, odnosno obveze prijave planirane kupovine unutar Zajednice i podnošenja jamstva plaćanja trošarine prije uvoza predmetne robe, formalnosti povezane s prelaskom granice.

               40

               U vezi s tim valja utvrditi da u skladu sa samim tekstom te odredbe obveze koje su njome određene moraju biti ispunjene prije nego što predmetna roba prijeđe poljsku granicu. Štoviše, očito je da podnošenje jamstva plaćanja trošarine ima za cilj osigurati njezino plaćanje pa je stoga povezano s oporezivim događajem na temelju kojeg nastaje trošarina u smislu sudske prakse navedene u točki 37. ove presude.

               41

               Osim toga, obveze iz članka 78. stavka 1. točke 1. Zakona o trošarinama odgovaraju zahtjevima koje, u odnosu na proizvode na koje se primjenjuje sustav usklađenih trošarina, moraju ispuniti osobe koje su obveznici plaćanja trošarine, u smislu članka 34. stavka 2. prvog podstavka točke (a) Direktive 2008/118. Valja zaključiti kako zakonodavac Unije nije smatrao da ti zahtjevi predstavljaju formalnosti povezane s prelaskom granica.

               42

               Naposljetku, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da su obveze podnošenja pojednostavljene deklaracije, izračuna trošarine i njezina plaćanja u roku od 10 dana od nastanka porezne obveze kao i vođenja računovodstvene evidencije o nabavkama trošarinske robe izvršenima unutar Zajednice, kao što su obveze previđene u članku 78. stavku 1. točkama 3. i 4. Zakona o trošarinama, namijenjene osiguranju plaćanja dospjele trošarine. Ipak, to razmatranje ne isključuje činjenicu da obveze iz članka 78. stavka 1. točke 1. teže istom cilju.

               43

               Iz toga slijedi da nije moguće smatrati da obveze poput onih iz članka 78. stavka 1. točaka 1., 3. i 4. Zakona o trošarinama predstavljaju formalnosti povezane s prelaskom granica u okviru trgovinske razmjene između država članica, koje su zabranjene člankom 1. stavkom 3. drugim podstavkom Direktive 2008/118.

         Poštovanje članka 110. UFEU‑a

               44

               Iako sud koji je uputio zahtjev izričito ne postavlja pitanje u vezi s tumačenjem članka 110. UFEU‑a, ipak se pita, u obrazloženju odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, o usklađenosti roka plaćanja trošarine koji je određen različitim odredbama Zakona o trošarinama s tim člankom.

               45

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da je sud koji je uputio zahtjev formulirao prethodno pitanje pozivajući se samo na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se nacionalni sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presudu Ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve i dr., C‑225/13, EU:C:2014:245, t. 30. i navedenu sudsku praksu). Slijedom toga valja razmotriti protivi li se članak 110. UFEU‑a nametanju rokova plaćanja.

               46

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi može se smatrati da je sustav oporezivanja usklađen s člankom 110. UFEU‑a samo ako je uređen na način da se njime isključuje svaka mogućnost strožeg oporezivanja uvoznih proizvoda od domaćih, tako da ni u kojem slučaju nema diskriminatoran učinak (vidjeti presudu X, C‑437/12, EU:C:2013:857, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               47

               U tom smislu povreda članka 110. prvog stavka UFEU‑a nastaje jer su porez na uvezeni i porez na sličan nacionalni proizvod izračunati na različit način i temeljem različitih postupaka što je, makar u određenim slučajevima, rezultiralo višim porezom na uvezene proizvode (u tom smislu vidjeti presude Bobie Getränkevertrieb, 127/75, EU:C:1976:95, t. 3. kao i Stadtgemeinde Frohnleiten i Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:657, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Kao što je Sud već imao prilike pojasniti, takav je slučaj kad su rokovi plaćanja nekog poreza na nacionalnu proizvodnju dulji od rokova koji se primjenjuju na proizvode uvezene iz ostalih država članica. Takva prednost rezervirana za nacionalnu proizvodnju podrazumijeva različitost postupanja na štetu uvezenih proizvoda, što predstavlja povredu zabrane sadržane u članku 110. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu Grundig Italiana, C‑68/96, EU:C:1998:299, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Čini se da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se na ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, a koja su nabavljena na državnom teritoriju, obvezno primjenjuje sustav odgode plaćanja trošarina, što je na raspravi potvrdila, među ostalim, poljska vlada, ali što je ipak na nacionalnom sudu da utvrdi. U skladu s člankom 21. stavkom 2. Zakona o trošarinama, obveznik je dužan platiti trošarinu na te proizvode najkasnije dvadeset i petog dana u mjesecu koji slijedi nakon mjeseca u kojem je nastala porezna obveza zbog prestanka važenja navedenog sustava. Taj rok plaćanja vrijedi također za ulja za podmazivanje uvezena iz druge države članice na koja se primjenjuje sustav odgode plaćanja trošarina. Nasuprot tome, rok plaćanja trošarina na proizvode uvezene u skladu s režimom plaćanja trošarina iznosi, u smislu članka 21. stavka 3. točke 1., članka 78. stavka 1. točke 3. i članka 3. tog zakona, deset dana od dana nastanka porezne obveze.

               50

               Pod uvjetom provjere od strane suda koji je uputio zahtjev, proizlazi da je rok za plaćanje dospjele trošarine na ulja za podmazivanje uvezena u skladu sa sustavom odgode plaćanja trošarine, od njihova stavljanja u promet na poljskom tržištu, isti kao onaj predviđen za ulja za podmazivanje nabavljena na navedenom tržištu. Usto, uvezena ulja za podmazivanje mogu biti uvezena u skladu s režimom plaćanja trošarine, što ima za posljedicu kraći rok za plaćanje trošarine.

               51

               Iz toga slijedi da u dijelu koji se odnosi na sustav odgode plaćanja trošarine, za koji se čini da se obvezno primjenjuje na nabavu ulja za podmazivanje na nacionalnom tržištu, ne postoji različitost postupanja na štetu uvezenih ulja za podmazivanje u odnosu na rok plaćanja dospjele trošarine. Činjenica da je za same uvezene proizvode također moguće koristiti režim plaćanja trošarina koji uključuje kraći rok plaćanja ne može utjecati na nediskriminatorni karakter propisa poput onoga u glavnom postupku.

               52

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanja valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 3. Direktive 92/12 i članak 1. stavak 3. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da se ne protive tome da proizvodi koji nisu obuhvaćeni područjem primjene navedenih direktiva, kao što su ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, podliježu porezu uređenom pravilima koja su identična pravilima sustava usklađenih trošarina predviđenog navedenim direktivama, s obzirom na to da činjenica takvog oporezivanja navedenih proizvoda ne uzrokuje formalnosti povezane s prelaskom granica u okviru trgovinske razmjene između država članica.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 3. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda i članak 1. stavak 3. Direktive Vijeća 2008/118 od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12 treba tumačiti na način da se ne protive tome da proizvodi koji nisu obuhvaćeni područjem primjene navedenih direktiva, kao što su ulja za podmazivanje koja se koriste za druge potrebe osim kao pogonska goriva ili goriva za ogrjev, podliježu porezu uređenom pravilima koja su identična pravilima sustava usklađenih trošarina predviđenog navedenim direktivama, s obzirom na to da činjenica takvog oporezivanja navedenih proizvoda ne uzrokuje formalnosti povezane s prelaskom granica u okviru trgovinske razmjene između država članica.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 29. lipnja 1995. # Rijksdienst voor Arbeidsvoorziening protiv Joop van Gestel. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeidshof Brussel - Belgija. # Socijalna sigurnost radnika migranata. # Predmet C-454/93.