title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 2. srpnja 2015.#État belge protiv Nathalie De Fruytier.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Mons.#Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva o PDV‑u – Izuzeće određenih djelatnosti od općeg interesa – Članak 13. slovo A stavak 1. točke (b) i (c) – Bolnička i zdravstvena njega – Usko povezane aktivnosti – Djelatnost prijevoza ljudskih organa i uzoraka u svrhu zdravstvene analize ili zdravstvene ili terapeutske skrbi – Samostalna djelatnost – Bolnice, centri za medicinsko liječenje i za dijagnostiku – Institucije slične prirode.#Predmet C-334/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑334/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Mons (Belgija), odlukom od 27. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 9. srpnja 2014., u postupku
            État belge
            protiv
            Nathalie De Fruytier,
            SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, C. Toader i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za N. De Fruytier, O. D’Aout, odvjetnik,
            – za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,
            – za grčku vladu, K. Georgiadis i I. Kotsoni, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios, M. Owsiany‑Hornung i C. Soulay, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. slova A stavka 1. točaka (b) i (c) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Belgijske Države i N. De Fruytier, u pogledu toga može li prijevoz ljudskih organa i uzoraka koji za različite bolnice i laboratorije obavlja treća osoba na osnovi samostalne djelatnosti biti predmet poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 13. slovo A stavak 1. točke (b) do (d) Šeste direktive određuje:
            „[...]Države članice dužne su tako, u skladu s uvjetima koje same utvrđuju u svrhu osiguranja pravilne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe, izuzeti, među ostalim, i:
            [...]
            (b) bolničku i medicinsku zaštitu i usko povezane aktivnosti koje obavljaju subjekti javnog prava ili, u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, bolnice, centre za medicinsko liječenje ili dijagnostiku i ostale valjano priznate institucije slične prirode;
            (c) pružanje medicinske skrbi u okviru obavljanja medicinskih ili paramedicinskih profesija u skladu s njihovim definicijama u dotičnoj državi članici;
            (d) isporuku ljudskih organa, krvi i mlijeka“.[neslužbeni prijevod]
            4. Članak 13. slovo A stavak 2. točka (a) te direktive predviđa da države članice mogu – u pojedinom slučaju – dodjelu izuzeća predviđenog u njegovu stavku 1. točki (b) tijelima koja nisu subjekti javnog prava podvrgnuti jednom ili više navedenih uvjeta.
            5. Članak 13. slovo A stavak 2. točka (b) određuje:
            „Za isporuku robe ili usluga ne odobrava se izuzeće iz stavka 1. točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n):
            - kada isporuka nije bitna za izuzetu transakciju;
            - kada je osnovna svrha isporuke stvaranje dodatnog prihoda dotičnog tijela putem transakcija koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu [PDV‑u.]“ [neslužbeni prijevod]
            Belgijsko pravo
            6. Članak 44. Zakona od 3. srpnja 1969. kojim se donosi Zakon o porezu na dodanu vrijednost (Moniteur belge od 17. srpnja 1969., str. 7046.), u verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), prenosi članak 13. slovo A Šeste direktive koji se odnosi na izuzeća od PDV‑a u korist određenih djelatnosti od općeg interesa. On glasi:
            „1. Izuzima se od poreza pružanje usluga koje su prilikom obavljanja svoje uobičajene djelatnosti izvršile sljedeće osobe:
            [...]
            2° liječnici, stomatolozi, kineziterapeuti, primalje, bolničari i bolničarke, njegovatelji, maseri i maserke čije su zdravstvene usluge uvrštene u nomenklaturu zdravstvenih usluga obveznog osiguranja od bolesti i invaliditeta;
            [...]
            2. Od poreza se također izuzima:
            1° pružanje usluga i isporuka s njima usko povezane robe koje su prilikom obavljanja svoje uobičajene djelatnosti izvršili bolnice i psihijatrijske ustanove, klinike i dispanzeri; prijevozi bolesnika i ozlijeđenih osoba u za tu svrhu posebno opremljenim prijevoznim sredstvima;
            [...]
            1° b) isporuke ljudskih organa, ljudske krvi i majčinog mlijeka;
            [...]“.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            7. N. De Fruytier samostalno obavlja djelatnost prijevoza ljudskih organa i uzoraka za različite bolnice i laboratorije pod nadzorom i odgovornosti doktora medicine.
            8. Belgijska porezna uprava djelatnost koju obavlja N. De Fruytier podvrgnula je PDV‑u.
            9. Smatrajući kako njezina djelatnost treba biti izuzeta od plaćanja PDV‑a, N. De Fruytier podnijela je tužbu. Tribunal de première instance de Namur presudom od 1. lipnja 2006., a zatim i Cour d’appel de Liège presudom od 26. listopada 2007. udovoljili su njezinu zahtjevu i naložili da se primijene odgovarajuća izuzeća.
            10. U okviru kasacijske žalbe koju je podnijela Belgijska Država protiv presude Cour d’appel de Liège, Cour de cassation zahtjevom za prethodnu odluku od 18. lipnja 2009. postavio je Sudu prethodno pitanje koje se odnosi na tumačenje članka 13. slova A stavka 1. točke (d) Šeste direktive.
            11. U presudi De Fruytier (C‑237/09, EU:C:2010:316) Sud je utvrdio da se ta odredba treba tumačiti na način da nije primjenjiva na prijevoz ljudskih organa i uzoraka koji se obavlja kao samostalna djelatnost za račun bolnica i laboratorija.
            12. Presudom od 16. rujna 2010. Cour de cassation ukinuo je presudu Cour d’appel de Liège i posljedično uputio predmet drugom žalbenom sudu, onom u Monsu. Presudom od 15. veljače 2013. potonji je proglasio žalbu dopuštenom te je prije donošenja odluke o meritumu naložio ponovno otvaranje rasprave.
            13. U okviru te rasprave N. De Fruytier istaknula je da, ako se njezina djelatnost ne može izuzeti od PDV‑a na temelju članka 44. stavka 2. točke 1.(c) Zakona o PDV‑u kojim se u belgijsko pravo prenosi članak 13. slovo A stavak 1. točka (d) Šeste direktive, to ipak treba biti slučaj na temelju članka 44. stavka 2. točke 1. Zakona o PDV‑u, kojim se u belgijsko pravo prenosi članak 13. slovo A stavak 1. točka (b) te direktive. Ona je posebice tu argumentaciju utemeljila na presudi Komisija/Francuska (C‑76/99, EU:C:2001:12).
            14. U tim je okolnostima Cour d’appel de Mons odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Protivi li se članak 13. slovo A [stavak] 1. [točke] (b) i (c) [Šeste direktive o PDV‑u] tome da se prijevoz uzoraka i organa u svrhu zdravstvene analize ili zdravstvene ili terapeutske skrbi koji obavlja treća osoba na osnovu samostalne djelatnosti čije su usluge pokrivene isplatom od strane socijalnog osiguranja u korist klinika i laboratorija, izuzme od PDV‑a po osnovi usluga koje su usko vezane uz zdravstvene usluge, odnosno koje imaju cilj dijagnosticirati, skrbiti se i, koliko je to moguće, izliječiti bolesti ili zdravstvene poremećaje?
            2. Ima li djelatnost prijevoza uzoraka i organa u svrhu zdravstvene analize ili zdravstvene ili terapeutske skrbi koju obavlja treća osoba na osnovu samostalne djelatnosti, čije su usluge pokrivene isplatom od strane socijalnog osiguranja, u korist klinika i laboratorija radi obavljanja zdravstvenih analiza, pravo na izuzeće od poreza sukladno članku 13. slovu A [stavku] 1. [točkama] (b) i (c) Šeste direktive o PDV‑u?
            3. Treba li pojam ostalih propisno priznatih ustanova slične prirode iz članka 13. slova A [stavka] 1. [točke] (b) Šeste direktive tumačiti na način da on uključuje i privatna društva koja pružaju usluge prijevoza ljudskih uzoraka u svrhu analize neophodne za ostvarivanje terapeutskih ciljeva bolničkih ustanova i ustanova zdravstvene skrbi?“
            O prethodnim pitanjima
            15. Svojim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. slovo A stavak 1. točke (b) i (c) Šeste direktive o PDV‑u tumačiti na način da se primjenjuje na prijevoz ljudskih organa i uzoraka u svrhu zdravstvene analize ili zdravstvene ili terapeutske skrbi koji u korist klinika obavlja treća osoba na osnovi samostalne djelatnosti čije usluge isplatom pokriva socijalno osiguranje i osobito može li takva djelatnost biti izuzeta od plaćanja PDV‑a po osnovi djelatnosti koje su usko povezane sa zdravstvenim uslugama poput onih predviđenih u spomenutom članku 13. slovu A stavku 1. točki (b).
            16. Uvodno valja podsjetiti da Šesta direktiva dodjeljuje vrlo široko područje primjene PDV‑u predviđajući u svojem članku 2. koji se odnosi na oporezive transakcije, uz uvoz robe, isporuku robe ili pružanje usluga uz naknadu unutar države članice koje obavlja porezni obveznik (vidjeti presudu Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            17. Članak 13. navedene direktive izuzima, međutim, određene djelatnosti od PDV‑a. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, navedena izuzeća predstavljaju autonomne pojmove prava Unije s ciljem izbjegavanja razilaženja u primjeni sustava PDV‑a među državama članicama (vidjeti presudu Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
            18. Iz iste sudske prakse proizlazi da izraze koji se koriste za određivanje izuzeća iz članka 13. Šeste direktive treba strogo tumačiti jer oni predstavljaju iznimke od općeg načela da se PDV obračunava na sve isporuke usluga koje je porezni obveznik naplatno obavio. Međutim, tumačenje izraza korištenih u toj odredbi mora biti u skladu s ciljevima tih izuzeća te sa zahtjevima načela fiskalne neutralnosti svojstvenog zajedničkom sustavu PDV‑a. Dakle, to pravilo strogog tumačenja ne znači da uvjete korištene za utvrđivanje izuzeća predviđenih navedenim člankom 13. treba tumačiti na način koji bi ih lišio njihovih učinaka (vidjeti presudu Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
            19. Što se tiče zdravstvenih usluga, one mogu biti obuhvaćene izuzećima predviđenima u članku 13. slovu A stavku 1. točkama (b) i (c) Šeste direktive. Iz sudske prakse proizlazi da članak 13. slovo A stavak 1. točka (b) Šeste direktive obuhvaća usluge pružene u bolnicama, dok točka (c) istog stavka 1. obuhvaća zdravstvene usluge isporučene izvan tog okvira, kako u privatnom domu pružatelja usluge tako i u domu pacijenta ili na bilo kojem drugom mjestu (vidjeti u tom smislu presude Kügler, C‑141/00, EU:C:2002:473, t. 36. i CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, t. 27.).
            20. Što se tiče, posebice, pojmova „medicinske zaštite“ iz članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive i „pružanja medicinske skrbi“ u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (c) te direktive, Sud je već u više navrata utvrdio da se oba odnose na usluge čiji je cilj dijagnosticiranje, liječenje i, u mjeri u kojoj je to moguće, izlječenje bolesti ili zdravstvenih poremećaja (vidjeti presudu Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            21. Iz toga proizlazi da su usluge medicinske prirode obavljene s ciljem zaštite, održavanja ili vraćanja zdravlja ljudi obuhvaćene izuzećima iz članka 13. slova A stavka 1. točaka (b) i (c) Šeste direktive. Stoga, čak i ako odredbe članka 13. slova A stavka 1. točaka (b) i (c) Šeste direktive imaju različita područja primjene, doseg tih odredaba ima za cilj regulirati sva izuzeća zdravstvenih usluga u užem smislu (vidjeti presudu Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, t. 30. i 31. i navedenu sudsku praksu).
            22. Iako „medicinska zaštita“ i „pružanje medicinske skrbi“ trebaju imati terapeutski cilj, ne slijedi nužno da terapeutski cilj usluge treba shvatiti u osobito uskom značenju (vidjeti presudu CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            23. U konkretnom slučaju valja utvrditi da djelatnost poput ove iz glavnog postupka – prijevoz ljudskih organa i uzoraka za različite bolnice i laboratorije – očito nije „medicinska zaštita“ ni „pružanje medicinske skrbi“ u smislu članka 13. slova A stavka 1. točaka (b) i (c) Šeste direktive jer ne pripada zdravstvenim uslugama čiji je izravni cilj dijagnosticiranje, liječenje i izlječenje bolesti ili zdravstvenih poremećaja odnosno čiji je cilj zaštita, održavanje ili obnova zdravlja (vidjeti u tom smislu presudu Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, t. 43.).
            24. Nadalje, Sud je već utvrdio da, za razliku od odredbe članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive, tekst točke (c) te odredbe ne sadrži nikakvu poveznicu s aktivnostima usko povezanima s uslugama medicinske zaštite, unatoč činjenici da ta odredba slijedi neposredno nakon odredbe navedenog članka 13. slova A stavka 1. točke (b), i stoga pojam „aktivnosti koje su usko vezane uz zdravstvene usluge“ nema nikakvog značenja glede tumačenja članka 13. slova A stavka 1. točke (c) Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presudu Klinikum Dortmund, C‑366/12, E U:C:2014:143, t. 32.).
            25. Prema tome, valja, poput svih stranaka koje su podnijele očitovanja u ovom predmetu, utvrditi da djelatnost poput ove iz glavnog postupka ne može biti izuzeta od PDV‑a na temelju članka 13. slova A stavka 1. točke (c) Šeste direktive.
            26. Iz prethodnog proizlazi da, kako bi mogao odgovoriti na postavljena pitanja, Sud još treba ispitati može li djelatnost poput ove iz glavnog postupka biti izuzeta od PDV‑a na temelju članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive, u mjeri u kojoj je ta djelatnost izjednačena s uslugama usko povezanima s bolničkom ili zdravstvenom zaštitom. U tu svrhu valja ispitati tu djelatnost sa stajališta različitih mjerila predviđenih u spomenutom članku 13. slovu A stavku 1. točki (b) te direktive, vodeći računa i o dodatnim mjerilima navedenima u njezinu članku 13. slovu A stavku 2. točki (b).
            27. Prema tome, valja istaknuti da iz teksta članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive proizlazi da djelatnost poput ove iz glavnog postupka može biti izuzeta od PDV‑a na temelju spomenute odredbe u svojstvu usluga usko povezanih s bolničkom ili zdravstvenom skrbi samo ako je, s jedne strane, kvalificirana kao „aktivnost usko vezana za bolničku ili zdravstvenu zaštitu“ te, s druge strane, ako je obavlja subjekt javnog prava ili, u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, bolnice, centri za medicinsko liječenje ili dijagnostiku ili ostale valjano priznate institucije slične prirode.
            28. Što se tiče pojma „aktivnosti usko povezanih s bolničkom i medicinskom zaštitom“ u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive, Sud je već presudio da se on treba tumačiti na način da ne obuhvaća aktivnosti kao što je vađenje i prijevoz krvi, kad medicinska zaštita koja se pruža u bolničkom okruženju, a s kojom su te aktivnosti samo potencijalno povezane, još nije stvarno pružena, niti je u tijeku, niti se planira (vidjeti presudu Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, t. 49.). Iz toga proizlazi da se ne može svaki prijevoz uzoraka kvalificirati kao „aktivnosti usko povezane s bolničkom i medicinskom zaštitom“.
            29. Naime, što se tiče zdravstvenih usluga, Sud je precizirao da, vodeći računa o cilju izuzeća predviđenog u članku 13. slovu A stavku 1. točki (b) Šeste direktive, slijedi da se jedino pružanje usluga koje logično pripadaju isporuci usluga bolničke i medicinske zaštite i koje čini nužan dio postupka pružanja tih usluga da bi se postigli njihovi terapeutski ciljevi može kvalificirati kao „usko povezane aktivnosti“ u smislu te odredbe jer samo takve usluge mogu utjecati na trošak zdravstvene zaštite koja zahvaljujući predmetnom izuzeću postaje dostupna pojedincima (vidjeti presudu Ygeia, C‑394/04 i C‑395/04, EU:C:2005:734, t. 25.).
            30. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da, uzimajući u obzir sve elemente postupka koji je pred njim pokrenut, utvrdi je li djelatnost iz glavnog postupka nužna ili ne.
            31. Stoga, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev zaključi da navedena djelatnost uistinu čini nužan dio postupka pružanja usluga bolničke i medicinske zaštite da bi se postigli njihovi terapeutski ciljevi, valja provjeriti izvršava li tu djelatnost subjekt javnog prava ili, u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, bolnice, centri za medicinsko liječenje ili dijagnostiku ili ostale valjano priznate institucije slične prirode.
            32. Nesporno je da se prijevoznik poput onoga u glavnom postupku ne može kvalificirati ni kao „subjekt javnog prava“ ni kao „bolnica“ ni kao „centar za medicinsko liječenje“ ili „centar za dijagnostiku“ koji djeluje u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive.
            33. Prema tome, valja provjeriti je li takav prijevoznik obuhvaćen pojmom „ostalih valjano priznatih institucija slične prirode“ koje izvršavaju predmetnu djelatnost u istim uvjetima, u smislu navedene odredbe.
            34. U tom je pogledu u glavnom postupku nesporno da N. De Fruytier samostalno obavlja djelatnost prijevoza ljudskih organa i uzoraka za različite bolnice i laboratorije te da se njezino poduzeće ne može kvalificirati kao subjekt „iste prirode“ poput onih koji su naručili usluge prijevoza koje ona isporučuje.
            35. Naime, iz sudske prakse koja se odnosi na kvalifikaciju operatera koji je „slične prirode“ kao i bolnica, centar za medicinsko liječenje ili dijagnostiku, u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive, proizlazi da posebice pojam „institucija“ sugerira postojanje individualiziranog subjekta koji izvršava posebnu funkciju (vidjeti presudu Gregg, C‑216/97, EU:C:1999:390, t. 18.). Sud je također presudio da privatni laboratorij koji obavlja medicinske dijagnostičke analize treba smatrati institucijom „slične prirode“ kao i „bolnice“ i „centri za medicinsko liječenje ili dijagnostiku“ u smislu te odredbe jer su te analize, uzimajući u obzir njihov terapeutski cilj, obuhvaćene pojmom „zdravstvene zaštite“ predviđenim u navedenoj odredbi (vidjeti presude L.u.P., C‑106/05, EU:C:2006:380, t. 18. i 35. i CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, t. 60.).
            36. U konkretnom slučaju valja utvrditi da neovisni prijevoznik poput N. De Fruytier, za razliku od privatnog laboratorija koji obavlja medicinske dijagnostičke analize s terapeutskim ciljem, nije individualizirani subjekt koji izvršava istu vrstu posebne funkcije kao bolnice ili centri za medicinsko liječenje i dijagnostiku. Stoga se takav prijevoznik ne može kvalificirati kao „institucija slične prirode“ kao bolnice ili centri u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive i prema tome ne može biti izuzet od PDV‑a na temelju te odredbe.
            37. Suprotno tvrdnjama N. De Fruytier, načelo fiskalne neutralnosti ne dovodi u pitanje taj zaključak. Kao što je to Sud već presudio, to načelo ne dopušta da se, u nedostatku jednoznačne odredbe, proširi područje primjene izuzeća jer to načelo nije pravilo primarnog prava kojim se može odrediti valjanost izuzeća, nego načelo tumačenja koje treba primjenjivati usporedo s načelom da se izuzeća trebaju strogo tumačiti (vidjeti presudu Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
            38. Napokon, s obzirom na to da djelatnost iz glavnog postupka ne ispunjava mjerila predviđena u članku 13. slovu A stavku 1. točki (b) Šeste direktive, nije potrebno ispitati mjerila iz članka 13. slova A stavka 2. točke (b) te direktive.
            39. Imajući u vidu prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 13. slovo A stavak 1. točke (b) i (c) Šeste direktive treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na prijevoz ljudskih organa i uzoraka u svrhu zdravstvene analize ili zdravstvene ili terapeutske skrbi koji u korist klinika i laboratorija obavlja treća osoba na osnovi samostalne djelatnosti čije usluge isplatom pokriva socijalno osiguranje. Takva djelatnost osobito ne može biti izuzeta od plaćanja PDV‑a po osnovi djelatnosti koje su usko povezane sa zdravstvenim uslugama poput onih predviđenih u spomenutom članku 13. slovu A stavku 1. točki (b) jer se ta treća osoba na osnovi samostalne djelatnosti ne može kvalificirati ni kao „subjekt javnog prava“ ni kao „bolnica“ ni kao „centar za medicinsko liječenje“ ili „centar za dijagnostiku“, a ni kao „valjano priznata institucija slične prirode“ koja djeluje u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava.
            Troškovi
            40. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
            Članak 13. slovo A stavak 1. točke (b) i (c) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na prijevoz ljudskih organa i uzoraka u svrhu zdravstvene analize ili zdravstvene ili terapeutske skrbi koji u korist klinika i laboratorija obavlja treća osoba na osnovi samostalne djelatnosti čije usluge isplatom pokriva socijalno osiguranje. Takva djelatnost osobito ne može biti izuzeta od plaćanja PDV‑a po osnovi djelatnosti koje su usko povezane sa zdravstvenim uslugama poput onih predviđenih u spomenutom članku 13. slovu A stavku 1. točki (b) jer se ta treća osoba ne može kvalificirati ni kao „subjekt javnog prava“ ni kao „bolnica“ ni kao „centar za medicinsko liječenje“ ili „centar za dijagnostiku“, a ni kao „valjano priznata institucija slične prirode“ koja djeluje u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. rujna 2004.#Petri Manninen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Članci 56. i 58. UEZ-a.#Predmet C-319/02.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. lipnja 2016.#George Karim protiv Migrationsverket.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammarrätten i Stockholm - Migrationsöverdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji državljanin treće zemlje podnosi u jednoj od država članica – Članak 18. – Ponovni prihvat podnositelja zahtjeva za azil čiji se zahtjev razmatra – Članak 19. – Prestanak odgovornosti – Odsutnost izvan državnog područja država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca – Novi postupak za određivanje odgovorne države članice – Članak 27. – Pravni lijek – Opseg sudskog nadzora.#Predmet C-155/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      7. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EU) br. 604/2013 — Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji državljanin treće zemlje podnosi u jednoj od država članica — Članak 18. — Ponovni prihvat podnositelja zahtjeva za azil čiji se zahtjev razmatra — Članak 19. — Prestanak odgovornosti — Odsutnost izvan državnog područja država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca — Novi postupak za određivanje odgovorne države članice — Članak 27. — Pravni lijek — Opseg sudskog nadzora“
      U predmetu C‑155/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Upravni žalbeni sud za imigracijska pitanja, Stockholm (Švedska)), odlukom od 27. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 1. travnja 2015., u postupku

         George Karim

      protiv

         Migrationsverket,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (izvjestitelj), J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Toader, D. Šváby i F. Biltgen, predsjednici vijeća, J.-C. Bonichot, M. Safjan, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Karima, I. Aydin, advokat, i C. Hjorth, jur. kand.,

               —

               za Migrationsverket, H. Hedebris i M. Bergdahl, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i N. Otte Widgren kao i E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, F. X. Bréchot i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za švicarsku vladu, C. Bichet, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande, C. Tufvesson i K. Simonsson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. i članka 27. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Georgea Karima, sirijskog državljanina, i Migrationsverketa (Ured za migracije, Švedska, u daljnjem tekstu: Ured), u vezi s odlukom tog ureda o odbijanju izdavanja boravišne dozvole čije je izdavanje zatražio G. Karim i o njegovu transferu u Sloveniju.

         Pravni okvir

               3

               Uvodna izjava 19. Uredbe br. 604/2013 glasi:
               „Da se osigura zaštita prava predmetnih osoba trebalo bi, posebno u skladu s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, uspostaviti pravne zaštitne mjere i pravo na učinkovit pravni lijek u vezi s odlukama o transferu u drugu odgovornu državu članicu. Da se osigura poštovanje međunarodnog prava, učinkovit pravni lijek protiv takvih odluka trebao bi obuhvatiti primjenu ove Uredbe te pravno i stvarno stanje u državi članici u koju se podnositelja zahtjeva predaje.”

               4

               Članak 18. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „Odgovorna država članica u skladu s ovom Uredbom obvezna je da:
               [...]

                        (b)

                        pod uvjetima iz članaka 23., 24., 25. i 29. ponovno prihvati podnositelja zahtjeva čiji se zahtjev razmatra i koji je zahtjev podnio u drugoj državi članici ili koji je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku;

                  [...]”

               5

               U članku 19. stavku 2. te uredbe propisano je:
               „Obveze navedene u članku 18. stavku 1. prestaju kada odgovorna država članica može, na zahtjev da prihvati ili ponovno prihvati podnositelja zahtjeva [...], utvrditi da je predmetna osoba napustila državno područje država članica [u razdoblju od] najmanje tri mjeseca, osim ako predmetna osoba posjeduje valjan dokument o boravku koji je izdala odgovorna država članica.
               Zahtjev podnesen nakon razdoblja odsutnosti iz prvog podstavka smatra se novim zahtjevom koji zahtijeva novi postupak za određivanje odgovorne države članice.”

               6

               Članak 27. stavci 1. i 5. navedene uredbe oblikovan je na sljedeći način:
               „1.   Podnositelj zahtjeva [...] ima pravo na učinkovit pravni lijek, u obliku žalbe ili ponovnog stvarnog ili pravnog pregleda odluke o transferu pred sudom.
               [...]
               5.   Države članice osiguravaju da predmetna osoba ima pristup pravnoj pomoći i, kada je to potrebno, jezičnoj pomoći.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               G. Karim zatražio je međunarodnu zaštitu u Švedskoj 3. ožujka 2014.

               8

               S obzirom na to da iz pretraživanja u sustavu „Eurodac” proizlazi da je osoba o kojoj se radi već zatražila tu zaštitu u Sloveniji 14. svibnja 2013., ured je 20. ožujka 2014. zatražio od slovenskih tijela da ponovno prihvate G. Karima na temelju članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 604/2013.

               9

               Slovenska tijela 3. travnja 2014. pristala su na taj zahtjev za ponovni prihvat. Ured je stoga potvrdio tim tijelima da je G. Karim izjavio da je napustio državno područje država članica u razdoblju dužem od tri mjeseca nakon postavljanja svojeg prvog zahtjeva za azil i da se u njegovoj putovnici nalazila viza za ulazak u Libanon od dana 20. srpnja 2013. Nakon razmjene dopisa, slovenska tijela ponovila su 12. svibnja 2014. svoje prihvaćanje zatraženog ponovnog prihvata.

               10

               Ured je 13. svibnja 2014. odbio zahtjev za izdavanje boravišne dozvole G. Karimu, uključujući njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu, odbacio predmet u vezi s odlučivanjem o statusu i donio odluku o njegovu transferu u Sloveniju.

               11

               G. Karim osporio je odluku Ureda pred Förvaltningsrättenom i Stockholm (Upravni sud u Stockholmu, Švedska). Taj sud odbio je tužbu G. Karima s obrazloženjem da, kada država članica pristane na ponovni prihvat podnositelja zahtjeva za azil, potonji može osporavati svoj transfer u tu državu članicu isključivo pozivajući se na postojanje sustavnih nedostataka.

               12

               G. Karim osporio je presudu Förvaltningsrättena i Stockholm (Upravni sud u Stockholmu) pred sudom koji je uputio zahtjev ističući, s jedne strane, da Republika Slovenija nije država članica odgovorna za razmatranje njegova zahtjeva za azil jer je on napustio državno područje država članica u razdoblju dužem od tri mjeseca nakon postavljanja svojeg prvog zahtjeva za azil i, s druge strane, da ga se zbog humanitarnih razloga ne treba transferirati te da postupak azila u Sloveniji ima sustavne nedostatke.

               13

               U tim je okolnostima Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Upravni žalbeni sud u Stockholmu sud za imigracijska pitanja) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Znače li nove odredbe o učinkovitim pravnim lijekovima iz Uredbe br. 604/2013 (uvodna izjava 19. i stavci 1. i 5. članka 27.) da podnositelj zahtjeva za azil mora također moći osporavati kriterije [njihovu primjenu] iz poglavlja III. Uredbe br. 604/2013 za transfer podnositelja zahtjeva u drugu državu članicu koja ga je pristala primiti? Ili se pravo na učinkovit pravni lijek može ograničiti samo na pravo ispitivanja postoje li sustavni nedostaci u postupku azila i uvjetima prijema u državu članicu u koju se treba transferirati podnositelja zahtjeva [u skladu s presudom Suda u predmetu od 10. prosinca 2013., Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813)]?

                        2.

                        Ako bi Sud smatrao da je moguće osporavati primjenu kriterija iz poglavlja III. Uredbe br. 604/2013, znači li članak 19. stavak 2. Uredbe br. 604/2013 da se ta uredba ne može primijeniti ako podnositelj zahtjeva za azil dokaže da je bio izvan državnog područja država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               14

               Drugim pitanjem, koje treba prvo ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavak 2. Uredbe br. 604/2013 tumačiti na način da se ta odredba, osobito njezin drugi stavak, primjenjuje na državljanina treće zemlje koji, nakon podnošenja prvog zahtjeva za azil u jednoj državi članici, dokaže da je napustio državno područje država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca prije podnošenja novog zahtjeva za azil u drugoj državi članici.

               15

               U tom pogledu treba svakako napomenuti da članak 19. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 604/2013 u načelu propisuje da obveza prihvata i ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva za azil koja proizlazi iz članka 18. stavka 1. te uredbe prestaje kada odgovorna država članica utvrdi, na zahtjev da ponovno prihvati podnositelja zahtjeva, da je on napustio državno područje država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca.

               16

               Međutim, članak 19. stavak 2. drugi podstavak te uredbe pojašnjava da se svaki zahtjev podnesen nakon takvog razdoblja izostanka smatra novim zahtjevom koji dovodi do novog postupka za određivanje odgovorne države članice.

               17

               Iz toga slijedi da, u situaciji u kojoj je državljanin treće zemlje, nakon podnošenja prvog zahtjeva za azil u jednoj državi članici, napustio državno područje država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca, prije podnošenja novog zahtjeva za azil u drugoj državi članici, članak 19. stavak 2. Uredbe br. 604/2013 obvezuje državu članicu kojoj je podnesen taj novi zahtjev za azil da provede, na temelju pravila propisanih tom uredbom, postupak za određivanje države članice odgovorne za razmatranje tog novog zahtjeva za azil.

               18

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti u smislu da članak 19. stavak 2. Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da se ta odredba, osobito njezin drugi stavak, primjenjuje na državljanina treće zemlje koji, nakon podnošenja prvog zahtjeva za azil u jednoj državi članici, dokaže da je napustio državno područje država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca, prije podnošenja novog zahtjeva za azil u drugoj državi članici.

         Prvo pitanje

               19

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 1. Uredbe br. 604/2013 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19. tumačiti na način da se u situaciji poput one u glavnom postupku podnositelj zahtjeva za azil može, u okviru pravnog lijeka protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega, pozivati na pogrešnu primjenu kriterija odgovornosti iz poglavlja III. te uredbe.

               20

               Prije svega treba utvrditi da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se tužitelj u glavnom postupku, u okviru svojeg pravnog sredstva protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega, ne poziva na povredu jednog od pravila iz poglavlja III. Uredbe br. 604/2013, već na činjenicu da se odgovornost Republike Slovenije odredila uz nepoštovanje posebnih pravila iz članka 19. stavka 2. te uredbe, u vezi sa situacijom državljanina treće zemlje koji je, nakon podnošenja prvog zahtjeva za azil u jednoj državi članici, napustio državno područje država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca, prije podnošenja novog zahtjeva za azil u drugoj državi članici.

               21

               Stoga, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, valja utvrditi treba li članak 27. stavak 1. te uredbe u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19. tumačiti na način da se u situaciji poput one u glavnom postupku podnositelj zahtjeva za azil, u okviru pravnog lijeka protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega, može pozivati na pogrešnu primjenu pravila iz članka 19. stavka 2. te uredbe.

               22

               U tom pogledu treba napomenuti da iz točaka 30. do 61. presude od 7. lipnja 2016., Ghezelbash (C‑63/15) proizlazi da članak 27. stavak 1. Uredbe br. 604/2013 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19. podnositelju zahtjeva za azil daje mogućnost korištenja učinkovitim pravnim lijekom protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega, koji se osobito može odnositi na razmatranje primjene te uredbe i koji stoga može dovesti do osporavanja odgovornosti jedne države članice, čak i kada ne postoje sustavni nedostaci u postupku azila i uvjetima za prihvat podnositeljâ zahtjeva za azil u toj državi članici koji bi mogli izazvati opasnost neljudskog i ponižavajućeg postupanja, u smislu članka 4. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.

               23

               Među ostalim, ako se primjena Uredbe br. 604/2013 u biti temelji na provođenju postupka utvrđivanja odgovorne države članice, određene na temelju kriterija iz poglavlja III. te uredbe (presuda od 7. lipnja 2016., Ghezelbash, C‑63/15, t. 41.), treba naglasiti da pravilo iz članka 19. stavka 2. drugog podstavka te uredbe utvrđuje okvir u kojem se taj postupak treba odvijati kada je zainteresirani državljanin treće zemlje, nakon podnošenja prvog zahtjeva za azil u jednoj državi članici, napustio državno područje država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca, prije podnošenja novog zahtjeva za azil u drugoj državi članici.

               24

               Naime, kako je to i navedeno u točki 17. ove presude, iz te odredbe proizlazi da u toj situaciji država članica kojoj je podnesen novi zahtjev za azil mora provesti postupak za određivanje države članice odgovorne za razmatranje tog novog zahtjeva.

               25

               Taj novi postupak određivanja različit je od onoga koji je prvotno provela država članica kojoj je podnesen prvi zahtjev za azil i može dovesti do određivanja nove odgovorne države članice, na temelju kriterija iz poglavlja III. Uredbe br. 604/2013.

               26

               Stoga, kako bi se osiguralo da se sporna odluka o transferu donese uz ispravnu primjenu postupka određivanja odgovorne države članice predviđenog tom uredbom, sud koji odlučuje o pravnom lijeku protiv odluke o transferu mora moći ispitati navode podnositelja zahtjeva za azil koji se poziva na povredu pravila iz članka 19. stavka 2. te uredbe.

               27

               S obzirom na sva gore navedena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti na način da članak 27. stavak 1. Uredbe br. 604/2013 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19. treba tumačiti na način da se u situaciji poput one u glavnom postupku podnositelj zahtjeva za azil može, u okviru pravnog lijeka protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega, pozivati na pogrešnu primjenu pravila iz članka 19. stavka 2. drugog podstavka te uredbe.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne naknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 19. stavak 2. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva treba tumačiti na način da se ta odredba, osobito njezin drugi podstavak, primjenjuje na državljanina treće zemlje koji, nakon podnošenja prvog zahtjeva za azil u jednoj državi članici, dokaže da je napustio državno područje država članica u razdoblju od najmanje tri mjeseca, prije podnošenja novog zahtjeva za azil u drugoj državi članici.

                           2.

                           Članak 27. stavak 1. Uredbe br. 604/2013 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19. treba tumačiti na način da se u situaciji poput one u glavnom postupku podnositelj zahtjeva za azil može, u okviru pravnog lijeka protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega, pozivati na pogrešnu primjenu pravila iz članka 19. stavka 2. drugog podstavka te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. prosinca 2006.#Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation protiv Commissioners of Inland Revenue.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-374/04.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. srpnja 2015.#BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Prodaja poljoprivrednog zemljišta od strane javnih vlasti – Nacionalna odredba koja omogućuje nadležnim vlastima protivljenje prodaji poljoprivrednog zemljišta kada je ponuđena cijena u ,velikom nerazmjeru’ u odnosu na tržišnu vrijednost – Prednost dodijeljena određenim poduzetnicima ili proizvodnjama – Kriterij privatnog ulagača – Određivanje ,tržišne vrijednosti’.#Predmet C-39/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑39/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 29. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 27. siječnja 2014., u postupku koji je pokrenuo
            BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH,
            uz sudjelovanje:
            Landkreis Jerichower Land ,
            Thomasa Erbsa ,
            Ursule Erbs,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. prosinca 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH, C. von Donat, Rechtsanwalt ,
            – za Landkreis Jerichower Land, W. Sonderhoff, u svojstvu agenta,
            – za T. i U. Erbs, T. Rehmann, Rechtsanwalt ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, P.-J. Loewenthal i R. Sauer, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (u daljnjem tekstu: BVVG) i Landkreis Jerichower Land (okrug Jerichower Land, Njemačka) zbog odbijanja potonjeg da odobri prodaju poljoprivrednog zemljišta T. i U. Erbs (u daljnjem tekstu: supružnici Erbs).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Poglavlje II. članak 1. prvi podstavak Komunikacije Komisije od 10. srpnja 1997. o elementima državnih potpora kod prodaje zemljišta i zgrada od strane tijela javne vlasti (SL C 209, str. 3., u daljnjem tekstu: Komunikacija) navodi kako slijedi:
            „Prodaja zemljišta i zgrada, u okviru otvorenog i bezuvjetnog postupka prikupljanja ponuda sličnog javnoj dražbi, koja je bila oglašena na zadovoljavajući način, uz prihvaćanje najbolje ili jedine ponude koja je, po definiciji, tržišne vrijednosti, i stoga, ne sadržava državnu potporu. [...]“
            4. Prema poglavlju II. članku 2. točki (a) Komunikacije:
            „Ako tijela javne vlasti ne namjeravaju provesti postupak opisan u [poglavlju II. članku 1.], potrebno je, prije pregovora koji prethode prodaji provesti procjenu putem jednog ili više neovisnih stručnjaka zaduženih za procjenu vrijednosti imovine kako bi se odredila tržišna vrijednost na temelju općeprihvaćenih tržišnih pokazatelja i kriterija procjene [...]
            [...]
            ,Tržišna vrijednost' znači cijena za koju se zemljišta i zgrade mogu prodati na dan procjene, na temelju privatnog ugovora između prodavatelja koji prihvaća ponudu i s njime nepovezanog kupca, pod pretpostavkom da je stvar bila javno ponuđena na tržištu, da tržišni uvjeti omogućuju normalnu prodaju i da je rok za pregovore o prodaji uobičajen s obzirom na narav stvari [...].“
            Njemačko pravo
            5. Članak 1. stavak 1. Grundstückverkehrsgesetza [zakon koji se odnosi na mjere poboljšanja poljoprivrednih struktura i zaštitu poduzetnika u području poljoprivrede i šumarstva od 28. srpnja 1961. (BGBl. I, str. 1091., u daljnjem tekstu: GrdstVG)] navodi kako slijedi:
            „(1) Odredbe ovog dijela zakona primjenjuju se na poljoprivredna i šumska zemljišta [...].“
            6. Članak 2. stavak 1. GrdstVG‑a predviđa:
            „Za prijenos vlasništva nad zemljištem na temelju pravnog posla i obveznopravni ugovor koji se odnosi na taj prijenos potrebno je odobrenje. [...]“
            7. Članak 4. GrdstVG‑a određuje:
            „Odobrenje nije potrebno ako je
            1. savezna vlada ili savezna država jedna od stranaka u kupoprodaji;
            [...]“
            8. Članak 9. GrdstVG‑a propisuje:
            „(1) Odobrenje se može uskratiti ili se može podvrgnuti obvezama (članak 10.) ili uvjetima (članak 11.) samo u sljedećim okolnostima
            1. prodajom se dovodi do neprimjerene podjele zemljišta i tla ili
            2. prodajom se gospodarski neopravdano smanjuje ili dijeli zemljište ili većina zemljišta koja su prostorno ili gospodarski povezana i koja pripadaju prodavatelju ili
            3. protučinidba je u velikom nerazmjeru u odnosu na vrijednost zemljišta.
            [...]
            (4) Ako se zemljište ne prodaje u poljoprivredne ili šumarske, nego u druge svrhe, ne može se uskratiti odobrenje iz stavka 1. točke 3.
            [...]“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            9. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je BVVG pravna osoba privatnog prava čije poslovne udjele drži Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (javno tijelo zaduženo za posebne poslove koji su posljedica ujedinjenja Njemačke). Među ostalima, zakonom određeni zadatak BVVG‑a je i provedba privatizacije zemljišta i zgrada u državnom vlasništvu koje se koriste u poljoprivredne i šumarske svrhe. U tom kontekstu, BVVG postupa u svojstvu građanskopravnog vlasnika u vlastito ime, ali za račun Bundesanstalta für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben.
            10. Nakon javnog nadmetanja u okviru kojega su dostavili najvišu ponudu, supružnici Erbs su 31. ožujka 2008. pred javnim bilježnikom sklopili „ugovor o prodaji i prijenosu“ koji se odnosi na stjecanje, od BVVG‑a, poljoprivrednog zemljišta veličine oko 2,6 hektara za cijenu od 29.000 eura (u daljnjem tekstu: predmetno zemljište).
            11. Odlukom od 5. lipnja 2008. Landkreis Jerichower Land, u svojstvu lokalnog tijela nadležnog za odobravanje takve prodaje i akta kojim se ta prodaja utvrđuje, odbio je odobriti taj prijenos primjenom članka 9. stavka 1. GrdstVG‑a uz obrazloženje da je ugovorena cijena bila uvelike nerazmjerna u odnosu na poljoprivrednu tržišnu vrijednost predmetnog zemljišta.
            12. Naime, iz nacionalne sudske prakse u tom području proizlazi da takav nerazmjer postoji kada kupoprodajna cijena prelazi „poljoprivrednu tržišnu vrijednost zemljišta“ o kojemu je riječ za više od 50 %. Ta vrijednost odgovara cijeni koja se plaćala za zemljišta iste vrste i položaja u vrijeme sklapanja ugovora u slobodnom pravnom prometu između dvaju poljoprivrednika. Prijenosi na nepoljoprivrednike također se uzimaju u obzir za utvrđivanje navedene vrijednosti ako se oni provode u svrhu daljnjega korištenja zemljišta za poljoprivredu.
            13. BVVG i supružnici Erbs podnijeli su tužbu protiv te odluke Landkreisa Jerichower Land pred Amtsgericht – Landwirtschaftsgericht (Prvostupanjski sud – odjel za poljoprivredne predmete), koji je njihovu tužbu odbio na temelju procjene tržišne vrijednosti predmetnog zemljišta koju je proveo odbor vještaka.
            14. Rješavajući povodom žalbe protiv navedene odluke, žalbeni sud naložio je drugo vještačenje koje je utvrdilo da bi poljoprivredna tržišna vrijednost predmetnog zemljišta iznosila 14.168,61 eura ako se u usporedbu uključe i druge prodaje zemljišta koje je BVVG proveo u regiji ili bi iznosila 13.648,19 eura ako se iz usporedbe isključe druge prodaje. Taj je sud tako potvrdio da cijena od 29.000 eura koju su supružnici Erbs ponudili prelazi za više od 50 % tržišnu vrijednost predmetnog zemljišta te je stoga u „velikom nerazmjeru“ u smislu članka 9. stavka 1. točke 3. GrdstVG‑a.
            15. Taj sud je osim toga istaknuo da bi odobravanje prodaje zemljišta po takvoj cijeni poljoprivrednicima koji nisu profesionalci, kao što su supružnici Erbs, imalo nepovoljan učinak na poljoprivrednu strukturu jer ako bi cijena poljoprivrednih zemljišta koja su još dostupna postala pretjerana, to bi onemogućilo poljoprivrednicima koji imaju potrebu za zemljištem kako bi povećali svoja gospodarstva da dalje stječu zemljišta. Prema navodima žalbenog suda, odobrenje prodaje poljoprivrednog zemljišta može se, međutim, odbiti samo ako postoji jedan poljoprivrednik koji želi kupiti navedeno zemljište. Budući da je utvrdio da je najmanje jedan profesionalni poljoprivrednik, unatoč tome što nije sudjelovao u javnom nadmetanju, bio pripravan steći predmetno zemljište po cijeni koja je do 50 % iznad njegove poljoprivredne tržišne vrijednosti, žalbeni sud odbio je tužbu BVVG‑a i supružnika Erbs.
            16. BVVG podnio je reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud). Sud koji je uputio zahtjev pita se stvara li prodaja zemljišta u javnom vlasništvu od strane toga društva po cijeni nižoj od cijene utvrđene u javnom nadmetanju prednost za kupca i u slučaju potvrdnog odgovora, može li se takva prednost opravdati svrhom članka 9. stavka 1. točke 3. GrdstVG‑a, to jest zaštitom interesa poljoprivrednih gospodarstava. Osim toga, taj sud postavlja pitanje je li odbijanje prodaje po cijeni utvrđenoj javnim nadmetanjem protivno članku 107. stavku 1. UFEU‑a, uzimajući u obzir činjenicu da kada do tog odbijanja dolazi, još nije odlučeno kome će predmetno zemljište biti prodano.
            17. U tim je uvjetima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Protivi li se članku 107. stavku 1. UFEU‑a nacionalna odredba kao što je ona članka 9. stavka 1. točke 3. GrdstVG‑a, a koja u svrhe poboljšanja poljoprivredne strukture organizaciji koja pripada državi kao što je BVVG zabranjuje da poljoprivredno zemljište koje se prodaje proda osobi koja je na javnom natječaju ponudila najviše ako je najviša ponuda u velikom nerazmjeru u odnosu na vrijednost zemljišta?“
            O prethodnom pitanju
            18. Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, predstavlja li odredba nacionalnog prava, poput one u glavnom postupku, potporu nespojivu s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
            19. U pogledu formulacije pitanja potrebno je ponajprije podsjetiti da Sud nije nadležan za odlučivanje o usklađenosti nacionalne mjere s pravom Unije. On također ne može odlučiti o spojivosti državne potpore ili sustava potpora s unutarnjim tržištem s obzirom na to da ocjena te sukladnosti pripada isključivoj nadležnosti Europske komisije, koja postupa pod nadzorom suda Unije (presuda Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, t. 22. i navedena sudska praksa).
            20. Međutim, Sud je nadležan za pružanje nacionalnom sudu svih elemenata koji se odnose na tumačenje prava Unije koji će mu omogućiti da sam odluči o pitanju usklađenosti nacionalne mjere s tim pravom u cilju donošenja odluke u sporu koji je pred njim pokrenut. U području državnih potpora on može sudu koji je uputio zahtjev, među ostalim, pružiti elemente tumačenja koji će mu omogućiti da utvrdi može li se nacionalna mjera okarakterizirati kao državna potpora u smislu prava Unije (presuda Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, t. 24. i navedena sudska praksa).
            21. Slijedom navedenoga, postavljeno pitanje treba shvatiti tako da se njime pita treba li članak 107. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da pravilo nacionalnog prava, koje u svrhu zaštite interesa poljoprivrednih gospodarstava zabranjuje jednoj emanaciji države prodaju, u okviru javnog nadmetanja, ponuditelju koji je ponudio najvišu cijenu ako nadležno lokalno tijelo smatra da je ponuda tog ponuditelja u velikom nerazmjeru u odnosu na procijenjenu vrijednost tog zemljišta, može biti obuhvaćeno pojmom „državne potpore“.
            22. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, treba podsjetiti da je, na temelju članka 107. stavka 1. UFEU‑a, ako nije drukčije predviđeno Ugovorima, svaka potpora koju dodijeli država članica ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava u bilo kojem obliku kojim se narušava ili prijeti da će se narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj nespojiva s unutarnjim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama.
            23. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kvalifikacija „potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a zahtijeva da sve pretpostavke iz te odredbe budu ispunjene (presuda Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 45. i navedena sudska praksa).
            24. Nesporno je da, kako bi se nacionalna mjera mogla kvalificirati kao „državna potpora“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, mora se, kao prvo, raditi o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava, kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama, kao treće, mora davati selektivnu prednost svojem korisniku i, kao četvrto, mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (presuda Trapeza Eurobank Ergasias, C‑690/13, EU:C:2015:235, t. 17. i navedena sudska praksa).
            25. U glavnom postupku, iako sud koji je uputio zahtjev smatra, u biti, da članak 9. stavak 1. točka 3. GrdstVG‑a ispunjava prvu, drugu i četvrtu pretpostavku navedenu u prethodnoj točki, on ipak dvoji što se tiče tumačenja i primjene treće pretpostavke, prema kojoj dotična mjera mora davati selektivnu prednost svojem korisniku.
            26. U tom pogledu, treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pojam potpore može obuhvaćati ne samo pozitivna davanja, kao što su subvencije, zajmovi ili stjecanje udjela u kapitalu poduzetnika, nego i intervencije koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje su time, iako nisu subvencije u strogom značenju te riječi, iste naravi i imaju identične učinke (presuda Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, t. 30. i navedena sudska praksa). U tu svrhu, kako bi se utvrdilo postojanje državne potpore, treba provjeriti postoji li dovoljno izravna v eza između, s jedne strane, prednosti dodijeljene korisniku i, s druge strane, smanjenja državnog proračuna, odnosno dovoljno konkretnoga gospodarskog rizika za opterećenje toga proračuna (vidjeti u tom smislu presudu Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. te Komisija/Francuska i dr., C‑399/10 P i C‑401/10 P, EU:C:2013:175, t. 109.).
            27. Kao što je Sud već odlučivao, stoga se, u načelu, ne može isključiti da prodaja zemljišta u javnom vlasništvu po cijeni nižoj od tržišne može predstavljati državnu potporu (presuda Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, t. 31.).
            28. Naime, takva prodaja može dodijeliti kupcu, u svojstvu korisnika, prednost koja, u biti, dovodi do smanjenja državnog proračuna zbog odricanja države od razlike između tržišne vrijednosti zemljišta i niže cijene koju je kupac platio.
            29. Posebno, što se tiče prodaje zemljišta ili zgrada od strane javnih vlasti poduzetniku ili pojedincu koji obavlja gospodarsku djelatnost, kao što su poljoprivreda ili šumarstvo, Sud je naveo da takva prodaja može uključivati elemente državnih potpora, osobito ako se ne provodi po tržišnoj vrijednosti, odnosno po cijeni koju je privatni investitor, koji postupa u uvjetima uobičajenog tržišnog natjecanja, mogao odrediti (presuda Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, t. 34. i navedena sudska praksa).
            30. Slijedi da, kada nacionalno pravo uspostavlja pravila izračuna namijenjena procjeni tržišne vrijednosti zemljišta u pogledu njihove prodaje od strane tijela javne vlasti, primjena navedenih pravila treba, kako bi bila u skladu s člankom 107. UFEU‑a, u svakom slučaju dovesti do cijene koja je najbliža tržišnoj vrijednosti (vidjeti, u tom smislu, presudu Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, t. 35.).
            31. Više metoda može dovesti do cijene koja odgovara tržišnoj vrijednosti. Među tim metodama su prodaja ponuditelju koji ponudi najvišu cijenu i vještačenje navedeno u poglavlju II. člancima 1. i 2. Komunikacije. Isto tako, nije isključeno da i druge metode mogu također omogućiti postizanje istog rezultata (vidjeti u tom smislu presudu Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, EU:C:2010:778, t. 35. i 39.).
            32. Upravo što se tiče metode prodaje ponuditelju koji ponudi najvišu cijenu, Sud je već smatrao, u okviru predmeta koji se odnosio na prodaju od strane tijela javne vlasti poduzeća koje mu pripada, da se, kada takvo tijelo provede otvoreno, transparentno i bezuvjetno javno nadmetanje, može pretpostaviti da tržišna cijena odgovara najvišoj ponudi, pod uvjetom da je potrebno utvrditi, kao prvo, da je ta ponuda obvezujuća i vjerodostojna i, kao drugo, da uzimanje u obzir drugih ekonomskih čimbenika osim cijene nije opravdano (presuda Land Burgenland i dr./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P, EU:C:2013:682, t. 94.).
            33. Pod tim uvjetima, Sud je osim toga naveo da nije potrebno pribjegavati drugim sredstvima, kao što su mišljenja nezavisnih stručnjaka, u svrhu provjere tržišne cijene (vidjeti u tom smislu presudu Land Burgenland i dr./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P i C 223/12 P, EU:C:2013:682, t. 95.).
            34. Međutim, treba istaknuti da, primjenom predmetnog nacionalnog pravila u glavnom postupku, nadležna lokalna uprava može, nakon javnog nadmetanja, uskratiti odobrenje prodaje poljoprivrednog zemljišta u državnom vlasništvu ponuditelju koji je ponudio najvišu cijenu kada ocijeni da je predložena cijena u velikom nerazmjeru u odnosu na vrijednost zemljišta.
            35. Kao što je istaknuto u točki 12. ove presude, takav nerazmjer postoji, u smislu nacionalne sudske prakse, kad kupoprodajna cijena za više od 50 % prelazi „poljoprivrednu tržišnu vrijednost predmetnog zemljišta“, procijenjenu prema cijeni koja se plaćala za zemljišta iste vrste i položaja u vrijeme sklapanja ugovora u slobodnom pravnom prometu u sektoru poljoprivrede. U okviru te procjene prijenosi na nepoljoprivrednike također se uzimaju u obzir za utvrđivanje navedene vrijednosti ako se oni provode u svrhu daljnjega korištenja zemljišta za poljoprivredu.
            36. Stoga, primjena članka 9. stavka 1. točke 3. GrdstVG‑a može nanijeti štetu ostvarenju ciljeva javnog nadmetanja jer dovodi do odbacivanja najviše ponude, za koju se ipak može pretpostavljati da odgovara tržišnoj cijeni predmetnog zemljišta, kao što je već navedeno u točki 32. ove presude.
            37. Osim toga, time što omogućuje trećim osobama, koje možda uopće nisu sudjelovale u javnom nadmetanju, da nakon uskrate odobrenja nadležnog lokalnog tijela steknu isto zemljište po cijeni nižoj od one koja je ponuđena tijekom postupka javnog nadmetanja, pravilo iz članka 9. stavka 1. točke 3. GrdstVG‑a može biti obuhvaćeno pojmom „državna potpora“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
            38. Naime, primjena takve mjere vodi do dodjele prednosti trećem kupcu, u svojstvu korisnika, putem smanjenja državnog proračuna zbog odricanja države od razlike između vrijednosti zemljišta kako su je procijenile nadležna tijela lokalne vlasti i najviše cijene koju je ponudio najbolji ponuditelj u okviru postupka javnog nadmetanja.
            39. U vezi s tim, ne može se isključiti da, u pojedinim okolnostima, metoda prodaje ponuditelju koji je ponudio najvišu cijenu ne omogućuje postizanje cijene koja odgovara tržišnoj vrijednosti predmetne imovine i da bi, zbog te činjenice, uzimanje u obzir čimbenika različitih od cijene bilo opravdano.
            40. To osobito može biti slučaj ako, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, najviša dostavljena ponuda može zbog svoje očito spekulativne naravi biti znatno viša kako od svih drugih predloženih cijena u okviru javnog nadmetanja tako i od procijenjene tržišne vrijednosti.
            41. U tim okolnostima, metoda prodaje ponuditelju koji je ponudio najvišu cijenu ne bi bila prikladna za izražavanje tržišne vrijednosti predmetnog zemljišta.
            42. Slijedom navedenoga, pravilo nacionalnog prava koje omogućuje nadležnom tijelu lokalne vlasti, u tim okolnostima, da odbaci ponudu koja je, prema tom tijelu vlasti, nerazmjernoga karaktera i da zbog tog razloga odbije odobriti prodaju poljoprivrednog zemljišta na koje se ta ponuda odnosi, ne može se kvalificirati kao „državna potpora“ ako njegova primjena omogućuje postizanje cijene koja je, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 30. ove presude, najbliža tržišnoj vrijednosti predmetnog zemljišta.
            43. U ovom slučaju, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 65. svojeg mišljenja, Sud ne raspolaže svim informacijama koje se odnose na metodologiju koju primjenjuju nadležna lokalna tijela vlasti ili stručnjaci koje su nacionalni sudovi imenovali za procjenu cijene zemljišta u okviru provedbe članka 9. stavka 1. točke 3. GrdstVG‑a.
            44. Posebno, spis podnesen Sudu ne omogućuje prepoznavanje ni tržišnih pokazatelja ni kriterija procjene temeljem kojih je izračunata stvarna tržišna vrijednost poljoprivrednog zemljišta.
            45. Slijedom navedenoga, Sud nije u mogućnosti utvrditi omogućuje li primjena predmetnog nacionalnog pravila u glavnom postupku stvarno postizanje, kao što zahtijeva sudska praksa navedena u točki 30. ove presude, cijene koja najviše odgovara tržišnoj vrijednosti predmetnog zemljišta.
            46. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provede takvu procjenu u glavnom postupku.
            47. U okviru te analize, taj sud mora posebno osigurati da je metoda procjene vrijednosti poljoprivrednih zemljišta opremljena mehanizmom aktualizacije koji vodi računa o razvoju cijena na tržištu na način da procjena koju pruža odgovara što je moguće točnije trenutačnoj tržišnoj vrijednosti zemljišta (vidjeti u tom smislu presudu Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, EU:C:2010:778, t. 43.).
            48. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev dužan je upravo u svjetlu svih činjeničnih okolnosti u glavnom postupku i osobito načina na koji se provelo odnosno javno nadmetanje u tom postupku utvrditi odgovara li najviša ponuda tržišnoj vrijednosti predmetnog zemljišta ili je li potrebno uzeti u obzir druge čimbenike osim cijene i je li stoga opravdana primjena mjere navedene u članku 9. stavku 1. točki 3. GrdstVG‑a.
            49. U tom pogledu, njemačka vlada tvrdi da je ta mjera opravdana zahtjevima koji se odnose na zaštitu interesa poljoprivrednih gospodarstava.
            50. Posebno, cilj je te mjere da omogući da profesionalni poljoprivrednici ne moraju snositi troškove stjecanja novih zemljišta koji bi mogli dovesti u opasnost održivost njihovih gospodarstava.
            51. Međutim u tom pogledu treba podsjetiti da takva argumentacija sama po sebi nije dovoljna da bi se ponajprije izbjegla kvalifikacija takve mjere kao „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
            52. Naime, sukladno dobro utvrđenoj sudskoj praksi Suda, ta odredba ne razlikuje državne intervencije prema razlozima ili ciljevima, nego ih definira ovisno o njihovim učincima (vidjeti presudu 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
            53. Također, okolnost koju navodi sud koji je uputio zahtjev prema kojoj, primjenom članka 9. stavka 1. točke 3. GrdstVG‑a, do odbijanja prodaje po cijeni utvrđenoj javnim nadmetanjem dolazi kada još nije donesena odluka kome će predmetno zemljište biti prodano, nema utjecaja na kvalifikaciju navedene mjere kao „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
            54. Naime, bilo bi protivno logici sustava stalnog nadzora državnih potpora ustanovljenog člancima 107. i 108. UFEU‑a podvrgnuti kvalifikaciju nacionalne mjere kao „potpore“ provjeri da svaki korisnik ima stvarnu korist od prednosti koje mu odnosna mjera pruža.
            55. U pogledu svih tih razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 107. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da pravilo nacionalnog prava poput onoga u glavnom postupku koje, u svrhu zaštite interesa poljoprivrednih gospodarstava, zabranjuje jednoj emanaciji države prodaju, u okviru javnog nadmetanja, poljoprivrednog zemljišta ponuditelju koji je ponudio najvišu cijenu kada nadležno lokalno tijelo smatra da je ponuda tog ponuditelja u velikom nerazmjeru u odnosu na procijenjenu vrijednost tog zemljišta, ne može biti obuhvaćeno pojmom „državne potpore“ ako njegova primjena omogućuje postizanje cijene koja je najbliža tržišnoj vrijednosti predmetnog poljoprivrednog zemljišta, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            Troškovi
            56. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            Članak 107. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da pravilo nacionalnog prava poput onoga u glavnom postupku koje, u svrhu zaštite interesa poljoprivrednih gospodarstava, zabranjuje jednoj emanaciji države prodaju, u okviru javnog nadmetanja, poljoprivrednog zemljišta ponuditelju koji je ponudio najvišu cijenu kada nadležno lokalno tijelo smatra da je ponuda tog ponuditelja u velikom nerazmjeru u odnosnu na procijenjenu vrijednost tog zemljišta, ne može biti obuhvaćeno pojmom „državne potpore“ ako njegova primjena omogućuje postizanje cijene koja je najbliža tržišnoj vrijednosti predmetnog poljoprivrednog zemljišta, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.


Presuda Suda od 23. rujna 2003.#Margarethe Ospelt i Schlössle Weissenberg Familienstiftung.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-452/01.