title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. rujna 2018.#Bankia SA protiv Juana Carlosa Marija Merina i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia de Cartagena.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2005/29/EZ – Nepoštena poslovna praksa poduzetnika prema potrošačima – Ugovor o zajmu osiguran hipotekom – Postupak hipotekarne ovrhe – Nova procjena vrijednosti nekretnine prije prodaje na dražbi – Valjanost ovršnog naslova – Članak 11. – Prikladna i učinkovita sredstva protiv nepoštene poslovne prakse – Zabrana nacionalnom sudu da ocjenjuje postojanje nepoštene poslovne prakse – Nemogućnost prekida postupka hipotekarne ovrhe – Članci 2. i 10. – Pravila postupanja – Pravno neobvezujući značaj tih pravila.#Predmet C-109/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2005/29/EZ – Nepoštena poslovna praksa poduzetnika prema potrošačima – Ugovor o zajmu osiguran hipotekom – Postupak hipotekarne ovrhe – Nova procjena vrijednosti nekretnine prije prodaje na dražbi – Valjanost ovršnog naslova – Članak 11. – Prikladna i učinkovita sredstva protiv nepoštene poslovne prakse – Zabrana nacionalnom sudu da ocjenjuje postojanje nepoštene poslovne prakse – Nemogućnost prekida postupka hipotekarne ovrhe – Članci 2. i 10. – Pravila postupanja – Pravno neobvezujući značaj tih pravila”
      U predmetu C‑109/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (Prvostupanjski sud br. 5 u Cartageni, Španjolska), odlukom od 20. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 3. ožujka 2017., u postupku

         Bankia SA

      protiv

         Juana Carlosa Maríja Merina,

         Juana Péreza Gavilána,

         Maríje de la Concepción Marí Merino,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, E. Levits, A. Borg Barthet i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. veljače 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo Bankia SA, J. M. Rodríguez Cárcamo i A. M. Rodríguez Conde, abogados,

               –

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               –

               Za Irsku, A. Joyce, M. Browne i J. Quaney, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Gray, BL,

               –

               za Europsku komisiju, J. Rius, N. Ruiz García i A. Cleenewerck de Crayencour, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Bankia SA, s jedne strane, i Juana Carlosa Maríja Merina, Juana Péreza Gavilána i Maríje de la Concepción Marí Merino, u povodu postupku hipotekarne ovrhe.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 93/13/EEZ

               3

               Člankom 4. stavkom 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) propisano je:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”

               4

               Člankom 6. stavkom 1. te direktive određuje se:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               5

               Člankom 7. stavkom 1. navedene direktive propisano je:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

         Direktiva 2005/29

               6

               Uvodne izjave 9., 20. i 22. Direktive 2005/29 glase:

                        „(9)

                        Ova Direktiva ne dovodi u pitanje [pojedinačne tužbe] onih kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta. Ne dovodi u pitanje ni pravila Zajednice i nacionalna pravila o ugovornom pravu […]

                  […]

                        (20)

                        Primjereno je predvidjeti prostor za pravila postupanja koja trgovcima omogućuju učinkovitu primjenu načela ove Direktive u specifičnim gospodarskim područjima. U sektorima u kojima postoje specifični obvezni zahtjevi koji uređuju ponašanje trgovaca, primjereno je i njih smatrati dokazom kada se radi o zahtjevima profesionalne pažnje u tom sektoru. Kontrolom koju na nacionalnoj ili razini Zajednice provode nositelji pravila s ciljem otklanjanja nepoštene poslovne prakse može se izbjeći potreba za pribjegavanjem upravnim ili sudskim postupcima, te bi je stoga trebalo poduprijeti. S ciljem postizanja visokog stupnja zaštite potrošača, organizacije potrošača moglo bi se obavijestiti o sastavljanju i uključiti u sastavljanje pravila postupanja.

                  […]

                        (22)

                        Potrebno je da države članice utvrde sankcije za povredu odredaba ove Direktive i osiguraju provedbu tih sankcija. Sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

               7

               Članak 2. te direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (d)

                        ‚poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                  […]

                        (f)

                        ‚pravila postupanja’ znači sporazum odnosno niz pravila koja ne nameće zakon ili drugi propis države članice, a koja definiraju ponašanje trgovaca koji pristaju obvezati se pravilima u vezi s jednom ili više poslovnih praksi odnosno poslovnih sektora;

                  […]”

               8

               Člankom 3. stavkom 2. navedene direktive propisano je:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje ugovorno pravo, a posebno pravila o valjanosti, sastavljanju i učinku ugovora.”

               9

               Člankom 5. stavcima 1. i 2. iste direktive određeno je:
               „1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
               2.   Poslovna praksa je nepoštena:

                        (a)

                        ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
                        i

                        (b)

                        ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.”

               10

               Člankom 10. Direktive 2005/29 određeno je:
               „Ova Direktiva ne isključuje kontrolu od strane nositelja pravila postupanja, koju države članice mogu podupirati, nad nepoštenom poslovnom praksom i obraćanjem osoba odnosno organizacija iz članka 11. takvim tijelima ako su postupci pred takvim tijelima dodatni, uz sudske ili upravne postupke iz tog članka.
               Obraćanje takvim kontrolnim tijelima nikad se ne smatra ekvivalentnim odricanjem od sredstava sudskog odnosno upravnog rješavanja kako je predviđeno u članku 11.”

               11

               U skladu s člankom 11. te direktive:
               „1.   Države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama ove Direktive u interesu potrošača.
               Takva sredstva uključuju pravne odredbe prema kojima osobe odnosno organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju zakoniti interes u borbi protiv nepoštene poslovne prakse, uključujući i konkurente na tržištu, mogu:

                        (a)

                        iskoristiti pravno sredstvo protiv takve nepoštene poslovne prakse,
                        i/ili

                        (b)

                        iznijeti takvu nepoštenu poslovnu praksu pred upravno tijelo nadležno bilo za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje primjerenog pravnog postupka.

                  Na svakoj je državi članici da odluči koji će od tih instrumenata biti raspoloživ te hoće li sudovima odnosno upravnim tijelima omogućiti da zahtijevaju prethodnu uporabu drugih priznatih instrumenata rješavanja pritužbi, uključujući one iz članka 10. Ti su instrumenti raspoloživi bez obzira na to nalaze li se pogođeni potrošači na državnom području države članice u kojoj je smješten trgovac ili u drugoj državi članici.
               Na svakoj je državi članici da odluči:

                        (a)

                        mogu li se ti pravni instrumenti zasebno ili zajedno usmjeriti protiv više trgovaca iz istoga gospodarskog sektora;
                        i

                        (b)

                        mogu li se ti pravni instrumenti usmjeriti protiv nositelja pravila postupanja kada relevantna pravila promiču nepridržavanje pravnih zahtjeva.

                  2.   Prema pravnim odredbama iz stavka 1. države članice sudovima odnosno upravnim tijelima dodjeljuju ovlasti koje im, u slučajevima kada takve mjere smatraju nužnima uzimajući u obzir sve uključene interese, a posebno javni interes, omogućuju sljedeće:

                        (a)

                        da daju nalog za prestanak nepoštene poslovne prakse, odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za nalog za njezin prestanak,
                        ili

                        (b)

                        ako nepoštena poslovna praksa još nije provedena, ali je njezina provedba neminovna, da daju nalog za zabranu te prakse odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za njezinu zabranu,

                  čak i bez dokaza stvarnog gubitka ili štete odnosno namjere ili nepažnje na strani trgovca.
               […]”

               12

               Članak 13. navedene direktive glasi:
               „Države članice utvrđuju sankcije za povredu nacionalnih odredaba usvojenih u primjeni ove Direktive i poduzimaju sve mjere nužne za njihovu provedbu. Sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

            Španjolsko pravo

         Zakon o građanskom postupku

               13

               Člankom 695. stavkom 1. Leya de Enjuiciamiento Civil (Zakon o građanskom postupku) predviđeno je:
               „U postupcima iz ovog poglavlja ovršenikovo protivljenje ovrsi prihvaća se samo na temelju jednog od sljedećih razloga:
               1.   istek jamstva ili obveze jamstva […],
               2.   pogreška u izračunu dugovanog iznosa kad je jamstvom osigurana tražbina jednaka saldu po zatvaranju računa između ovrhovoditelja i ovršenika […],
               3.   u slučaju ovrhe na pokretninama pod hipotekom ili onima na kojima je osnovan zalog bez oduzimanja posjeda, postojanje, na toj imovini, drugog zaloga, hipoteke na pokretnini ili nekretnini ili osiguranja upisanih prije tereta koji je temelj postupka […],
               4.   nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji ovrha ili na osnovi koje se mogao utvrditi dospjeli iznos.”

               14

               Člankom 698. stavkom 1. Zakona o građanskom postupku propisano je:
               „O svakom prigovoru koji podnese dužnik, treća osoba koja je posjednik ili zainteresirana osoba, a koji nije naveden u prethodnim člancima, uključujući i one o ništetnosti ovršnog naslova ili o dospjelosti, izvjesnosti, nepostojanju ili visini iznosa duga, bit će odlučeno u odgovarajućoj presudi, pri čemu njezin učinak nikada neće biti prekid ni onemogućavanje sudskog postupka ovrhe predviđenog u ovom poglavlju.”

         Kraljevska zakonska uredba 6/2012

               15

               Člankom 1. Real Decreta‑ley 6/2012 de medidas urgentes de protección de deudores hipotecarios sin recursos (Kraljevska zakonska uredba o hitnim mjerama zaštite hipotekarnih dužnika bez sredstava) od 9. ožujka 2012. propisano je da je cilj te uredbe uspostaviti poticajne mjere za restrukturiranje hipotekarnog duga onih dužnika koji imaju iznimne poteškoće u otplati duga kao i mehanizme ublažavanja postupaka hipotekarne ovrhe.

               16

               Člankom 5. te kraljevske uredbe predviđeno je:
               „1.   Za kreditne institucije i druga tijela čija je profesionalna djelatnost odobravanje zajmova ili hipotekarnih kredita primjena pravila dobre prakse, koja se nalaze u ovom prilogu, dobrovoljna je.
               […]
               4.   Kreditne institucije koje se obvežu na primjenu pravila dobre prakse dužne su poštovati odredbe tih pravila u slučaju kad dužnik dokaže da je ispod praga za isključenje.
               […]
               9.   Institucije koje su se obvezale primjenjivati pravila dobre prakse dužne su na primjeren način obavijestiti svoje klijente o mogućnosti pozivanja na ta pravila […]”

               17

               Člankom 6. te kraljevske uredbe predviđeno je:
               „1.   Poštuju li institucije koje su se na to obvezale pravila dobre prakse nadzire u tu svrhu osnovan nadzorni odbor.
               […]
               4.   Nadzorni odbor prima i razmatra informacije koje mu u skladu sa stavcima 5. i 6. prosljeđuje Španjolska narodna banka te svakih šest mjeseci objavljuje izvještaj o razini poštovanja pravila dobre prakse.
               […]
               6.   Prigovori zbog povrede kreditnih institucija pravila dobre prakse podnose se Španjolskoj narodnoj banci. S tim se prigovorima postupa jednako kao i s ostalim prigovorima za koje je nadležna Španjolska narodna banka.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Juan Carlos Marí Merino, Juan Pérez Gavilán i María de la Concepción Marí Merino sklopili su s društvom Bankia 30. siječnja 2006. ugovor o zajmu osiguran hipotekom u iznosu od 166000 eura glavnice, s rokom otplate od 25 godina. Tim je ugovorom „početna vrijednost” nekretnine pod hipotekom odnosno vrijednost imovine u slučaju njezine moguće prodaje na dražbi u skladu sa španjolskim pravom procijenjena na 195900 eura.

               19

               Nakon prve obnove od 29. siječnja 2009., taj je ugovor ponovno obnovljen javnobilježničkim aktom od 18. listopada 2013. U okviru te druge obnove početna vrijednost nekretnine o kojoj je riječ smanjena je na 57689 eura, a rok za otplatu preostale glavnice od 102750 eura produljen je na 40 godina. Usto, odobrena je izvansudska prodaja nekretnine te je od tog trenutka u ugovoru navedeno da je ta nekretnina uobičajeno boravište Juana Carlosa Maríja Merina, Juana Péreza Gavilána i Maríje de la Concepción Marí Merino.

               20

               Budući da je na taj način obnovljen ugovor o zajmu osiguran hipotekom imao svojstvo ovršnog naslova, društvo Bankia pokrenulo je postupak hipotekarne ovrhe. Juan Carlos Marí Merino, Juan Pérez Gavilán i María de la Concepción Marí Merino podnijeli su 8. ožujka 2016. prigovor protiv tog postupka, s obrazloženjem da taj ugovor sadržava nepoštene odredbe. Naime, s jedne strane, početna vrijednost smanjena je na njihovu štetu, a produljenje roka otplate služilo je samo kako bi se zajmoprimce potaknulo da prihvate obnovu tog ugovora. Društvo Bankia stoga je postupilo protivno zahtjevima profesionalne pažnje jer je iskoristilo restrukturiranje duga kako bi izmijenilo procjenu vrijednosti nekretnine o kojoj je riječ. S druge strane, bili su ispunjeni uvjeti pravila dobre bankarske prakse koji zajmoprimcima omogućavaju izbjegavanje ovrhe i namirenje duga predajom imovine, a da pritom ostanu u najmu, slijedom čega je društvo Bankia, s obzirom na to da su ta pravila obvezujuća, bilo dužno prihvatiti otplatu predajom imovine koju su predložili tužitelji glavnog postupka.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev pita predstavlja li postupanje društva Bankia nepoštenu poslovnu praksu u smislu Direktive 2005/29.

               22

               U vezi s time, taj sud pojašnjava da se u skladu s nacionalnim pravom prigovor protiv postupka hipotekarne ovrhe može temeljiti samo na jednom od razloga taksativno navedenih u članku 695. Zakona o građanskom postupku. Iako je jedan od tih razloga postojanje nepoštene odredbe u ugovoru koji služi kao ovršni naslov, to nije slučaj s postojanjem nepoštene poslovne prakse, koja se može preispitati samo putem zasebne tužbe. Međutim, podnošenje takve tužbe ne dovodi do prekida postupka hipotekarne ovrhe, s obzirom na to da sud nadležan za tu tužbu nije nadležan za prekid tog postupka, u skladu s člankom 698. Zakona o građanskom postupku.

               23

               Slijedom navedenog, sud koji je uputio zahtjev smatra da, kad bi mu na temelju prava Unije bio dopušten nadzor nepoštenog poslovnog postupanja trgovca tijekom postupka hipotekarne ovrhe, kao što mu Direktiva 93/13 dopušta kad je riječ o nepoštenim odredbama, mogao bi ocjenjivati valjanost obnove ugovora o zajmu osiguranog hipotekom izvršene 18. listopada 2013. Usto, ako su pravila dobre bankarske prakse obvezujuća za kreditne institucije koje su se obvezale primjenjivati ih, tužitelji glavnog postupka doista bi mogli zahtijevati prihvaćanje otplate predajom imovine, čime bi se okončao postupak hipotekarne ovrhe kao i njihova osobna odgovornost.

               24

               U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (Prvostupanjski sud br. 5 u Cartageni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi poput važećih španjolskih propisa u području hipotekarne ovrhe, odnosno članak 695. i sljedeći članci Zakona o građanskom postupku, u vezi s njegovim člankom 552. stavkom 1., jer otežavaju odnosno onemogućuju sudski nadzor ugovora i akata koji mogu sadržavati nepoštenu poslovnu praksu time što ne predviđaju nadzor nepoštene poslovne prakse ni po službenoj dužnosti ni na zahtjev stranaka?

                        2.

                        Treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi poput onih španjolskih koji ne osiguravaju stvarno poštovanje pravila postupanja u slučaju da ih ovrhovoditelj odluči na primjenjivati (članci 5. i 6. u vezi s člankom 15. [Kraljevske zakonske uredbe br. 6/2012])?

                        3.

                        Treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive španjolski nacionalni propisi koji ne dopuštaju potrošaču da u postupku hipotekarne ovrhe zahtijeva poštovanje pravila postupanja, osobito kad je riječ o otplati i namirenju duga predajom imovine (točka 3. Priloga [Kraljevskoj zakonskoj uredbi br. 6/2012])”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               25

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe zabranjuje da, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse te se u svakom slučaju sudu nadležnom za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse zabranjuje određivanje privremenih mjera poput prekida postupka hipotekarne ovrhe.

               26

               Prije svega valja utvrditi da se, prema mišljenju društva Bankia, smanjenje procijenjene vrijednosti nekretnine pod hipotekom o kojem je riječ u glavnom postupku ne može smatrati „poslovnom praksom” u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29, s obzirom na to da ono nije u „izravnoj vezi” s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda ili usluge potrošačima. U svakom slučaju, to smanjenje nije „nepošteno” u smislu članka 5. stavka 2. te direktive. Slijedom toga, s obzirom na to da Direktiva 2005/29 nije primjenjiva u ovom slučaju, na prvo prethodno pitanje nije potrebno odgovoriti.

               27

               U tom je pogledu dovoljno utvrditi da bi sud koji je uputio zahtjev samo u slučaju kad bi mogao odnosno čak morao preispitati valjanost ovršnog naslova s obzirom na Direktivu 2005/29, a što ovisi upravo o prvom pitanju koje je taj sud uputio, bio dužan provjeriti primjenjuje li se ta direktiva na okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku.

               28

               Slijedom toga, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti.

               29

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, cilj Direktive 2005/29 osigurati visoku razinu zaštite potrošača potpunim usklađivanjem pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. travnja 2015., UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Upravo radi osiguranja takve visoke razine zaštite potrošača tom se direktivom uspostavlja opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Trento Sviluppo i Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, t. 31. i 32.).

               31

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da se tom direktivom, u njezinu članku 5. stavku 1., samo predviđa da se nepoštena poslovna praksa „zabranjuje” i da se njome stoga državama članicama ostavlja diskrecijski prostor glede izbora nacionalnih mjera za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, u skladu s člancima 11. i 13. te direktive, pod uvjetom da su prikladne i učinkovite i da su tako predviđene sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (vidjeti u tom smislu presudu od 16. travnja 2015., UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, t. 56. i 57. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Usto, u skladu s uvodnom izjavom 9. Direktive 2005/29, ta se direktiva primjenjuje ne dovodeći u pitanje, među ostalim, pojedinačne tužbe osoba kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta i pravila Unije i nacionalna pravila o ugovornom pravu, uključujući, kao što to izričito proizlazi iz članka 3. stavka 2. te direktive, pravila o valjanosti, sastavljanju i učinku ugovora.

               33

               Slijedom toga, ugovor koji služi kao ovršni naslov ne može se utvrditi ništetnim samo zbog toga što sadržava odredbe suprotne općoj zabrani nepoštene poslovne prakse iz članka 5. stavka 1. te direktive.

               34

               Iz toga proizlazi da koristan učinak Direktive 2005/29 ne zahtijeva da države članice omoguće sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe da preispituje, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse.

               35

               U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev također pita, pozivajući se osobito na presudu od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164), protive li se članku 11. te direktive, kojim se osobito zahtijeva da nacionalne mjere borbe protiv nepoštene poslovne prakse budu prikladne i učinkovite, nacionalni propisi poput članaka 695. i 698. Zakona o građanskom postupku, u skladu s kojima ne samo da potrošač ne može prigovoriti postupku hipotekarne ovrhe pozivajući se na postojanje nepoštene poslovne prakse na kojoj se temelji ovršni naslov, s obzirom na to da sud nadležan za ovrhu nije ovlašten za takvo preispitivanje, nego je u tu svrhu također obvezan podnijeti tužbu drugom sudu, koji nema ovlast prekidanja spomenutog postupka hipotekarne ovrhe.

               36

               Suprotno onomu što tvrdi, osobito, Europska komisija, zaključak Suda iz te presude donesene u kontekstu Direktive 93/13 ne može se proširiti na Direktivu 2005/29, s obzirom na to da, iako je cilj tih dviju direktiva osigurati visoku razinu zaštite potrošača, njima predviđeni načini za postizanje tog cilja ipak su različiti.

               37

               Naime, člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 izričito je predviđeno da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače.

               38

               Budući da je cilj te kogentne odredbe formalnu ravnotežu prava i obveza stranaka, uspostavljenu ugovorom, zamijeniti stvarnom ravnotežom kojom se može ponovno uspostaviti jednakost između njih, nacionalni sud dužan je ocijeniti, čak i po službenoj dužnosti, nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu koja postoji između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 40. i 42. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Sud je, upravo imajući u vidu tu sudsku praksu, u točki 59. presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164) utvrdio da postupovno uređenje poput onoga koje u biti proizlazi iz članaka 695. i 698. Zakona o građanskom postupku – a kojim je predviđeno da sud nadležan za donošenje meritorne odluke, kojemu je potrošač podnio zahtjev kojim ističe nepoštenost u smislu Direktive 93/13 ugovorne odredbe na kojoj se temelji ovršni naslov, ne može odrediti privremene mjere kojima se može prekinuti ili obustaviti postupak hipotekarne ovrhe, kad se određivanje takvih mjera pokaže potrebnim kako bi bio zajamčen puni učinak konačne odluke tog suda – narušava učinkovitost zaštite koja se nastoji osigurati tom direktivom.

               40

               Drukčiji zaključak vrijedi za Direktivu 2005/29.

               41

               Naime, kao što je to istaknuto u točkama 32. i 33. ove presude, tom se direktivom samo zabranjuje nepoštena poslovna praksa.

               42

               Nadalje, s jedne strane, člankom 11. Direktive 2005/29 od država članica samo se zahtijeva da osiguraju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, koja mogu biti tužba protiv takve nepoštene poslovne prakse ili upravno pravno sredstvo s mogućnošću sudskog nadzora, pri čemu je cilj te tužbe i tog pravnog sredstva prestanak takve prakse. S druge strane, u skladu s člankom 13. te direktive, države članice moraju uspostaviti prikladan sustav sankcija za trgovce koji primjenjuju nepoštene poslovne prakse.

               43

               Iz toga proizlazi da se ugovorna odredba ne može proglasiti ništetnom samo na temelju odredaba te direktive, neovisno o tome što je ugovorena među ugovornim strankama na temelju nepoštene poslovne prakse.

               44

               Slijedom toga, Direktivom 2005/29 ne zahtijeva se da sud nadležan za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse može odrediti privremene mjere, poput prekida postupka hipotekarne ovrhe, kako bi bila zajamčena puna učinkovitost konačne odluke tog suda. Naime, ta odluka ni u kojem slučaju ne može – samo na temelju te direktive – utjecati na valjanost ugovora o kojem je riječ ni, a fortiori, na valjanost ovršnog naslova.

               45

               Zbog istog razloga, iako nacionalni propisi kojima nije predviđena mogućnost prekida postupka hipotekarne ovrhe na način da, u svim slučajevima u kojima je ovrha na nekretnini pod hipotekom provedena prije meritorne sudske odluke kojom je utvrđena nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji hipoteka te stoga ništetnost ovršnog postupka, ta odluka potrošaču omogućava samo a posteriori zaštitu, koja ima samo narav naknade štete, ne udovoljavaju zahtjevima iz članka 7. stavka 1. Direktive 93/13 (presuda od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 60.), drukčiji je slučaj kad je riječ o zahtjevima iz članka 11. Direktive 2005/29.

               46

               Naime, s obzirom na to da ta direktiva, kao što je to navedeno u točki 32. ove presude, ne dovodi u pitanje pojedinačne tužbe onih kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta ni pravila Unije i nacionalna pravila o ugovornom pravu, zaštita u obliku naknade štete može se smatrati jednim od prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse koje zahtijeva ta odredba.

               47

               Slijedom toga, propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu narušiti učinkovitost zaštite koja se nastoji osigurati Direktivom 2005/29.

               48

               Međutim, valja naglasiti i da, s obzirom na to da sud nadležan za postupak hipotekarne ovrhe preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na Direktivu 93/13, bilo po službenoj dužnosti ili, kao što se to čini da je slučaj u glavnom postupku, na zahtjev stranaka, on u okviru tog preispitivanja može ocijeniti nepoštenost poslovne prakse na kojoj se temelji taj naslov.

               49

               Naime, iako utvrđenje nepoštenosti poslovne prakse samo za sebe ne dovodi automatski do utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe, ono ipak predstavlja jedan od elemenata na kojima nadležni sud može utemeljiti svoju ocjenu nepoštenosti ugovorne odredbe, prilikom koje, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13, mora voditi računa o svim okolnostima slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, t. 43. i 44.).

               50

               Naravno, utvrđenje nepoštenosti poslovne prakse nema izravan utjecaj na pitanje valjanosti ugovora s obzirom na članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 (presuda od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, t. 46.).

               51

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da se članku 11. Direktive 2005/29 ne protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe zabranjuje da, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse te se u svakom slučaju sudu nadležnom za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse zabranjuje određivanje privremenih mjera poput prekida postupka hipotekarne ovrhe.

            Drugo i treće pitanje

               52

               Drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi kojima se pravilima postupanja poput onih iz članka 10. te direktive ne priznaje obvezujući pravni značaj.

               53

               Društvo Bankia i španjolska vlada smatraju da na ta pitanja nije potrebno odgovoriti, s obzirom na to da pravila dobre bankarske prakse o kojima je riječ u glavnom postupku nisu pravila postupanja u smislu članka 10. Direktive 2005/29.

               54

               U vezi s time valja istaknuti da nije zadaća Suda utvrditi jesu li pravila dobre bankarske prakse obuhvaćena definicijom pravila postupanja iz članka 2. točke (f) te direktive.

               55

               Budući da dvojbe istaknute u tom pogledu nisu takve naravi da mogu oboriti pretpostavku relevantnosti svakog prethodnog pitanja (presuda od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr., C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 20.), na ta pitanja valja odgovoriti.

               56

               U vezi s time valja podsjetiti na to da su „pravila postupanja” člankom 2. točkom (f) definirana kao „sporazum odnosno niz pravila koja ne nameće zakon ili drugi propis države članice, a koja definiraju ponašanje trgovaca”.

               57

               Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 20. Direktive 2005/29, njome predviđena svrha pravila postupanja jest omogućavanje trgovcima učinkovite primjene načela te direktive u specifičnim gospodarskim područjima, poštovanja zahtjeva profesionalne pažnje i izbjegavanja potrebe pribjegavanja upravnim ili sudskim postupcima.

               58

               Točno je da je člankom 6. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2005/29 propisano da trgovčevo nepoštovanje pravila postupanja može predstavljati nepoštenu poslovnu praksu. Međutim, tom se direktivom države članice ne obvezuju predvidjeti izravne posljedice za trgovce samo zbog toga što nisu poštovali pravila postupanja nakon što su se obvezali primjenjivati ih.

               59

               Slijedom navedenog, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 11. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi kojima se pravilima postupanja poput onih iz članka 10. te direktive ne priznaje obvezujući pravni značaj.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 11. Direktive 2005/29 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe zabranjuje da, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse te se u svakom slučaju sudu nadležnom za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse zabranjuje određivanje privremenih mjera poput prekida postupka hipotekarne ovrhe.

                           2.

                           Članak 11. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi kojima se pravilima postupanja poput onih iz članka 10. te direktive ne priznaje obvezujući pravni značaj.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. rujna 2018.#Minister for Justice and Equality protiv RO.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Razlozi za neizvršavanje – Članak 50. UEU a – Nalog koji su izdala pravosudna tijela države članice koja je pokrenula postupak povlačenja iz Europske unije – Neizvjesnost oko uređenja primjenjivog na odnose između te države i Unije nakon povlačenja.#Predmet C-327/18 PPU.

text:
         žPRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Razlozi za neizvršavanje – Članak 50. UEU‑a – Nalog koji su izdala pravosudna tijela države članice koja je pokrenula postupak povlačenja iz Europske unije – Neizvjesnost oko uređenja primjenjivog na odnose između te države i Unije nakon povlačenja”
      U predmetu C‑327/18 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska), odlukom od 17. svibnja 2018., koju je Sud zaprimio 18. svibnja 2018., u postupku izvršenja europskih uhidbenih naloga izdanih protiv osobe

         R. O.,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir zahtjev suda koji je uputio prethodna pitanja od 17. svibnja 2018., koji je Sud zaprimio 18. svibnja 2018., da se sukladno članku 107. Poslovnika Suda o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku,
      uzimajući u obzir odluku prvog vijeća od 11. lipnja 2018. da se prihvati navedeni zahtjev,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. srpnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu R. O., E. Martin‑Vignerte i J. MacGuill, solicitors, C. Cumming, BL, i P. McGrath, SC,

               –

               za Minister for Justice and Equality, M. Browne, G. Hodge, A. Joyce i G. Lynch, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Duffy, BL, i R. Barrona, SC,

               –

               za rumunjsku vladu, L. Liţu i C. Canţăr, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon i C. Brodie, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Holmesa, QC, i D. Blundella, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, S. Grünheid, R. Troosters i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. kolovoza 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 50. UEU‑a i Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru izvršenja dvaju europskih uhidbenih naloga u Irskoj koja su protiv osobe R. O. izdali sudovi Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.

         Pravni okvir

            Ugovor o Europskoj uniji

               3

               U članku 50. stavcima 1. do 3. UEU‑a predviđeno je:
               „1.   Svaka država članica može donijeti odluku o povlačenju iz Unije u skladu sa svojim ustavnim odredbama.
               2.   Država članica koja donese odluku o povlačenju, o svojoj namjeri obavješćuje Europsko vijeće. S obzirom na smjernice koje daje Europsko vijeće, Unija pregovara i sklapa s tom državom sporazum kojim se utvrđuju aranžmani njezina povlačenja, uzimajući pritom u obzir okvir za njezin budući odnos s Unijom. Sporazum se pregovara u skladu s člankom 218. stavkom 3. [UFEU‑a]. Sporazum u ime Unije sklapa Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom, uz prethodnu suglasnost Europskog parlamenta.
               3.   Ugovori se na dotičnu državu prestaju primjenjivati od dana stupanja na snagu sporazuma o povlačenju ili, ako do toga ne dođe, dvije godine od obavijesti iz stavka 2., osim ako Europsko vijeće, u dogovoru s dotičnom državom članicom, jednoglasno odluči produljiti to razdoblje.”

            Okvirna odluka

               4

               Uvodne izjave 10. i 12. Okvirne odluke glase kako slijedi:

                        „(10)

                        Mehanizam europskog uhidbenog naloga temelji se na visokoj razini povjerenja između država članica. Njegova primjena može biti suspendirana samo u slučaju da neka država članica ozbiljno i neprekidno krši načela iz članka [2. UEU‑a]. Kršenje utvrđuje Vijeće u skladu s odredbama članka 7. stavka [2. UEU‑a], s posljedicama predviđenima u članku 7. stavku [3. UEU‑a].

                  […]

                        (12)

                        Ova Okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata u [člancima 2. i 6. UEU‑a], koja se odražavaju i u Povelji [Europske unije] o temeljnim pravima […], a posebno u njezinu poglavlju VI. Ništa u ovoj Okvirnoj odluci ne smije se tumačiti kao zabrana odbijanja predaje osobe za kojom je izdan europski uhidbeni nalog, ako postoji razlog za uvjerenje, na temelju objektivnih elemenata, da je spomenuti uhidbeni nalog izdan u svrhe progona ili kažnjavanja osobe zbog njezina spola, rase, vjere, etničkog podrijetla, državljanstva, jezika, političkih uvjerenja ili spolnog usmjerenja, ili ako bi položaj te osobe mogao biti ugrožen zbog bilo kojega od tih razloga.”

               5

               Članak 1. Okvirne odluke, naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, u stavcima 2. i 3. predviđa:
               „2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
               3.   Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU‑a].”

               6

               Članak 26. Okvirne odluke, naslovljen „Uračunavanje vremena zadržavanja u državi članici izvršenja”, u stavku 1. predviđa:
               „Država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog na temelju zatvorske kazne ili mjere oduzimanja slobode.”

               7

               Članak 27. Okvirne odluke, naslovljen „Mogućnost kaznenog progona zbog drugih kaznenih djela”, u stavku 2. određuje:
               „[…] protiv predane osobe ne može se voditi kazneni progon i ne može joj se izreći presuda ili na drugi način oduzeti sloboda zbog kaznenog djela koje je počinjeno prije njezine predaje, a razlikuje se od onog zbog kojega je predana.”

               8

               Članak 28. Okvirne odluke uređuje predaju ili naknadno izručenje državi koja nije država članica izvršenja.

            Irsko pravo

               9

               Okvirna odluka prenesena je u irski pravni poredak European Arrest Warrant Actom 2003 (Zakon iz 2003. o europskom uhidbenom nalogu).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Protiv osobe R. O. sudovi Ujedinjene Kraljevine izdali su dva europska uhidbena naloga i dostavili ih Irskoj.

               11

               Prvi, izdan 27. siječnja 2016., odnosi se na ubojstvo i podmetanje požara koji su navodno počinjeni 2. kolovoza 2015. Drugi, izdan 4. svibnja 2016., odnosi se na silovanje koje je navodno počinjeno 30. prosinca 2003. Za svako od tih djela zapriječena je kazna doživotnog zatvora.

               12

               Dana 3. veljače 2016. osoba R. O. uhićena je i određen joj je pritvor u Irskoj. Ona se od tada nalazi u pritvoru u toj državi članici na osnovi dvaju europskih uhidbenih naloga donesenih protiv nje.

               13

               Osoba R. O. istaknula je prigovore protiv svoje predaje Ujedinjenoj Kraljevini koji se temelje, među ostalim, na povlačenju te države članice iz Unije i na članku 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), pri čemu navodi da bi mogla biti izložena nečovječnom i ponižavajućem postupanju ako bi bio u zatvoru Maghaberry u Sjevernoj Irskoj.

               14

               Zbog njezina zdravstvenog stanja rasprava u tom predmetu mogla se održati tek 27. srpnja 2017.

               15

               U presudi od 2. studenoga 2017. High Court (Visoki sud, Irska), nakon što je razmotrio tvrdnje osobe R. O. u vezi s postupanjem kojem bi mogla biti izložena u Sjevernoj Irskoj, zaključio je na temelju konkretnih i ažuriranih informacija o pritvorskim uvjetima u zatvoru Maghaberry da se zbog njezine ranjivosti može pretpostaviti stvarna opasnost da bi osoba R. O. bila izložena nečovječnom ili ponižavajućem postupanju. Procijenio je da je s obzirom na presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), nužno zahtijevati pojašnjenja od tijela Ujedinjene Kraljevine o uvjetima pritvora osobe R. O. u slučaju predaje.

               16

               Pravosudno tijelo koje je izdalo predmetne europske uhidbene naloge, Laganside Court in Belfast (Sud u Lagansideu, Belfast, Ujedinjena Kraljevina) dostavilo je 16. travnja 2018. informacije o tome kako će Zatvorska služba Sjeverne Irske otkloniti opasnost od izloženosti osobe R. O. nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u Sjevernoj Irskoj.

               17

               High Court (Visoki sud) navodi da je odbio svaki od prigovora koje je osoba R. O. istaknula protiv svoje predaje, osim onih u vezi s povlačenjem Ujedinjene Kraljevine iz Unije i onaj koji se odnosi na članak 3. EKLJP‑a, smatrajući da nije mogao odlučiti o njima prije nego što od Suda dobije odgovor na više prethodnih pitanja.

               18

               High Court (Visoki sud) podsjeća da je 29. ožujka 2017. Ujedinjena Kraljevina obavijestila predsjednika Europskog vijeća o svojoj namjeri da se povuče iz Unije oslanjajući se na članak 50. UEU‑a i da bi ta obavijest trebala dovesti do povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije s danom 29. ožujka 2019.

               19

               Taj sud navodi da je vrlo vjerojatno da će, ako osoba R. O. bude predana, ona ostati u zatvoru u Ujedinjenoj Kraljevini nakon tog datuma.

               20

               High Court (Visoki sud) primjećuje također da se između Unije i Ujedinjene Kraljevine možda sklope sporazumi kako bi se uredili odnosi između tih strana odmah nakon tog povlačenja ili u duljem roku, i to na područjima poput onog obuhvaćenog Okvirnom odlukom.

               21

               No, trenutačno ta mogućnost ostaje neizvjesna i narav mjera koje će biti donesene, osobito u pogledu nadležnosti Suda za odlučivanje o prethodnom pitanju, jest nepoznata.

               22

               High Court (Visoki sud) navodi da Minister for Justice and Equality (ministar pravosuđa i jednakosti) smatra da pravo valja primijeniti onakvo kakvo je danas, a ne kakvo bi moglo biti u budućnosti nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije. Sud koji je uputio zahtjev smatra da navedeni ministar iz toga s pravom zaključuje da je predaja osobe R. O. obvezna na temelju nacionalnog prava kojim se Okvirna odluka prenosi.

               23

               Taj sud navodi suprotno stajalište osobe R. O. prema kojem se uzimajući u obzir neizvjesnost oko pravnog uređenja koje će u Ujedinjenoj Kraljevini postojati nakon povlačenja te države članice iz Unije, ne može zajamčiti da će se prava koja ona uživa na temelju prava Unije moći provesti u praksi kao takva, tako da se predaja ne smije izvršiti.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je osoba R. O. prepoznala četiri aspekta prava Unije koji bi se teoretski mogli istaknuti, to jest:

                        –

                        pravo na uračunavanje vremena zadržavanja u državi članici izvršenja predviđeno u članku 26. Okvirne odluke;

                        –

                        takozvano načelo lex specialis u članku 27. Okvirne odluke;

                        –

                        pravo iz članka 28. Okvirne odluke koje ograničava predaju ili kasnije izručenje i

                        –

                        poštovanje temeljnih prava predane osobe u skladu s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               25

               Prema mišljenju toga suda, postavlja se pitanje dovodi li predaja osobe kao što je osoba R. O., i to u slučaju spora u vezi s jednim od tih četiriju aspekata i uslijed izostanka mjera kojima se Sudu daje nadležnost za odlučivanje o njima u prethodnom postupku, do znatne opasnosti od njezina izlaganja nepravdi, a ne samo teoretske opasnosti, tako da se zahtjev za predaju ne bi smio prihvatiti.

               26

               U tim je okolnostima High Court (Visoki sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uzimajući u obzir:

                                 –

                                 obavijest koju je Ujedinjena Kraljevina podnijela u skladu s člankom 50. UEU‑a;

                                 –

                                 neizvjesnost u vezi sa sporazumima između Unije i Ujedinjene Kraljevine kojima će se uređivati njihovi odnosi nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine i

                                 –

                                 posljedičnu neizvjesnost u vezi s mjerom u kojoj bi osoba R. O. u praksi mogla uživati prava dodijeljena Ugovorima, Poveljom ili relevantnim zakonodavstvom, ako bi bila predana Ujedinjenoj Kraljevini i ako bi joj i dalje bila oduzeta sloboda nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine,

                           mora li država članica kojoj je upućen zahtjev u skladu s pravom Unije odbiti predati Ujedinjenoj Kraljevini osobu na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, a čija predaja bi inače bila obvezna na temelju nacionalnog prava države članice:

                                 (a)

                                 u svim slučajevima?

                                 (b)

                                 u određenim slučajevima, ovisno o posebnim okolnostima slučaja?

                                 (c)

                                 ni u kojem slučaju?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje onaj naveden pod (b), koji su kriteriji ili elementi koje sud države članice kojoj je upućen zahtjev mora ocijeniti kako bi utvrdio je li predaja zabranjena?

                        3.

                        U kontekstu drugog pitanja, mora li sud države članice kojoj je upućen zahtjev odgoditi konačnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga i pričekati daljnja pojašnjenja u vezi s relevantnim pravnim uređenjem koje će se uspostaviti nakon povlačenja predmetne države članice kojoj je upućen zahtjev iz Unije:

                                 (a)

                                 u svim slučajevima?

                                 (b)

                                 u određenim slučajevima, ovisno o posebnim okolnostima slučaja?

                                 (c)

                                 ni u kojem slučaju?

                        4.

                        Ako je odgovor na treće pitanje onaj naveden pod (b), koji su kriteriji ili elementi koje sud države članice kojoj je upućen zahtjev mora ocijeniti kako bi utvrdio je li potrebno odgoditi konačnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga?”

         Hitni postupak

               27

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovome zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

               28

               U prilog svojemu zahtjevu taj je sud istaknuo činjenicu da je tražena osoba trenutačno u pritvoru u Irskoj samo na temelju europskih uhidbenih naloga koje je Ujedinjena Kraljevina izdala radi vođenja kaznenog progona i da njezina predaja toj državi članici ovisi o odgovoru Suda. Naglasio je da bi redovni postupak znatno produljio trajanje pritvora tražene osobe iako za nju vrijedi pretpostavka nedužnosti.

               29

               U tom pogledu treba utvrditi, kao prvo, da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Okvirne odluke obuhvaćene glavom V. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se na taj zahtjev može primijeniti hitni prethodni postupak.

               30

               Kao drugo, što se tiče kriterija hitnosti, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda treba uzeti u obzir okolnost da je dotičnoj osobi trenutačno oduzeta sloboda i da njezino zadržavanje u istražnom zatvoru ovisi o ishodu glavnog postupka. Osim toga, situaciju dotične osobe treba ocjenjivati s obzirom na stanje na dan ispitivanja zahtjeva da se o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku (presuda od 10. kolovoza 2017., Zdziaszek, C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, t. 72. i navedena sudska praksa).

               31

               U ovom je slučaju nesporno, s jedne strane, da je na taj dan osoba R. O. bila u pritvoru u Irskoj te, s druge strane, da njezino zadržavanje u tom položaju ovisi o odluci koja će se donijeti u pogledu njezine predaje Ujedinjenoj Kraljevini koja je odgođena do odgovora Suda u ovom predmetu.

               32

               U tim okolnostima, prvo vijeće Suda odlučilo je 11. lipnja 2018. na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika prihvatiti zahtjev suda koji je uputio prethodna pitanja da se o njima odluči u hitnom postupku.

         Prethodna pitanja

               33

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 50. UEU‑a tumačiti na način da obavijest države članice o njezinoj namjeri da se povuče iz Unije u skladu s tim člankom ima za posljedicu to da u slučaju izdavanja europskog uhidbenog naloga od strane te države članice protiv određene osobe država članica izvršenja mora odbiti ili odgoditi njegovo izvršenje dok se ne razjasni pravno uređenje koje će se primjenjivati u državi članici izdavateljici nakon njezina povlačenja iz Unije.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao što proizlazi iz članka 2. UEU‑a, da pravo Unije počiva na temeljnoj pretpostavci da svaka država članica dijeli sa svim drugim državama članicama i priznaje da i one s njom dijele niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija. Ta pretpostavka podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja među državama članicama u priznavanju tih vrijednosti i stoga u poštovanju prava Unije koje ih provodi (presude od 6. ožujka 2018., Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, t. 34. i od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 35.).

               35

               Načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36.).

               36

               Osobito iz članka 1. stavaka 1. i 2. te uvodnih izjava 5. i 7. Okvirne odluke proizlazi da je njezin cilj zamjenjivanje sustava multilateralnog izručivanja, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957., sustavom predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona između pravosudnih tijela, utemeljenim na načelu uzajamnog priznavanja. Okvirnom odlukom nastoji se na taj način, uvođenjem potonjeg pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava, olakšati i ubrzati pravosudna suradnja u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pritom na visokoj razini povjerenja koja mora postojati između država članica (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 39. i 40.).

               37

               Načelo uzajamnog priznavanja nalazi svoju primjenu u članku 1. stavku 2. Okvirne odluke, u skladu s kojim su države članice načelno obavezne izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju tog načela i u skladu s odredbama te okvirne odluke. Dakle, pravosudna tijela izvršenja mogu, u načelu, odbiti izvršiti takav nalog samo zbog taksativno navedenih razloga za neizvršenje koji su propisani Okvirnom odlukom, a izvršenje europskog uhidbenog naloga može se uvjetovati samo jednim od uvjeta koji su u njoj taksativno propisani. Slijedom toga, izvršenje europskog uhidbenog naloga predstavlja načelo, a odbijanje izvršenja zamišljeno je kao iznimka koja se mora usko tumačiti (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 41.).

               38

               Okvirnom odlukom na taj se način u njezinu članku 3. izričito navode razlozi za obvezno neizvršavanje europskog uhidbenog naloga, u člancima 4. i 4.a razlozi za njegovo moguće neizvršavanje, a u članku 5. jamstva koja država članica izdavateljica naloga mora pružiti u nekim slučajevima (presude od 10. kolovoza 2017., Tupikas, C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, t. 51. i od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 42.).

               39

               Osim toga, Sud je naveo da su ograničenja načela uzajamnog priznavanja i povjerenja među državama članicama moguća „u iznimnim okolnostima” (presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 82. i od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 43.).

               40

               Sud je u vezi s time priznao da pod određenim uvjetima pravosudno tijelo izvršenja može obustaviti postupak predaje uspostavljen Okvirnom odlukom ako zbog takve predaje postoji opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja, u smislu članka 4. Povelje, prema traženoj osobi (presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 104. i od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 44.).

               41

               Sud se u tu svrhu pozvao, s jedne strane, na članak 1. stavak 3. Okvirne odluke, kojim se propisuje da njezin učinak ne može biti promjena obveze poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u člancima 2. i 6. UEU‑a i, s druge strane, na apsolutnost temeljnog prava zajamčenog člankom 4. Povelje (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 45.).

               42

               Kako bi se ocijenilo postoji li stvarna opasnost da se dotična osoba europskim uhidbenim nalogom izloži nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, pravosudno tijelo izvršenja mora osobito, kao i sud koji je uputio zahtjev u glavnom postupku, primjenom članka 15. stavka 2. Okvirne odluke zatražiti od pravosudnog tijela izdavanja sve dodatne informacije koje smatra nužnima za ocjenu postojanja takve opasnosti (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 76.).

               43

               Međutim, osoba R. O. ističe da zbog obavijesti Ujedinjene Kraljevine o njezinoj namjeri da se na temelju članka 50. UEU‑a povuče iz Unije postoji opasnost da se više prava koja ima na temelju Povelje i Okvirne odluke više ne poštuju nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije. Osoba R. O. smatra da je načelo uzajamnog povjerenja, na kojem se uzajamno priznavanje zasniva, nepopravljivo ugroženo zbog te obavijesti, tako da se predaja predviđena Okvirnom odlukom ne smije izvršiti.

               44

               U tom se pogledu postavlja pitanje može li sama obavijest države članice o njezinoj namjeri da se povuče iz Unije u skladu s člankom 50. UEU‑a opravdati na temelju prava Unije odbijanje da se izvrši europski uhidbeni nalog koji je izdala ta država članica, i to zato što se predana osoba ne bi više mogla nakon tog povlačenja pozivati u državi članici izdavateljici na prava koja izvodi iz Okvirne odluke i zatražiti od Suda da provjeri provodi li ih ta država članica u skladu s pravom Unije.

               45

               U tom kontekstu valja istaknuti da takva obavijest ne dovodi do suspenzije primjene prava Unije u državi članici koja je dala obavijest o svojoj namjeri da se povuče iz Unije i da slijedom toga navedeno pravo – koje obuhvaća odredbe Okvirne odluke kao i s njom neodvojivo povezana načela uzajamnog povjerenja i uzajamnog priznavanja – ostaje u cijelosti na snazi u toj državi do njezina stvarnog povlačenja iz Unije.

               46

               Naime, kao što proizlazi iz njegovih stavaka 2. i 3., spomenuti članak 50. predviđa postupak povlačenja koji obuhvaća, kao prvo, obavijest Europskom vijeću o namjeri povlačenja, kao drugo, pregovaranje i sklapanje sporazuma kojim se utvrđuju aranžmani povlačenja, uzimajući pritom u obzir buduće odnose dotične države i Unije te, kao treće, povlačenje stricto sensu iz Unije na dan stupanja na snagu toga sporazuma ili, ako do toga ne dođe, dvije godine od obavijesti podnesene Europskom vijeću, osim ako ono, u dogovoru s dotičnom državom članicom, jednoglasno odluči produljiti to razdoblje.

               47

               No, takvo odbijanje da se izvrši europski uhidbeni nalog značilo bi, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 55. svojeg mišljenja, opću jednostranu suspenziju odredaba Okvirne odluke i to bi štoviše bilo u suprotnosti s tekstom uvodne izjave 10. te odluke, prema kojem je Europsko vijeće dužno utvrditi da su u državi članici izdavateljici povrijeđena načela iz članka 2. UEU‑a kako bi se u pogledu te države članice suspendirala primjena mehanizma europskog uhidbenog naloga (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 71.).

               48

               Stoga se za samu obavijest države članice o njezinoj namjeri da se povuče iz Unije u skladu s člankom 50. UEU‑a ne može kao takvu smatrati da predstavlja iznimnu okolnost u smislu sudske prakse navedene u točkama 39. i 40. ove presude, na temelju koje bi se moglo opravdati odbijanje da se izvrši europski uhidbeni nalog koji je izdala ta država članica.

               49

               Međutim, i dalje je na pravosudnom tijelu izvršenja da slijedom konkretne i precizne ocjene slučaja o kojem je riječ ispita postoje li ozbiljni i utvrđeni razlozi zbog kojih se vjeruje da će osoba protiv koje je izdan taj uhidbeni nalog nakon povlačenja države članice izdavateljice iz Unije biti izložena opasnosti da ju se liši temeljnih prava i prava koja se u biti zasnivaju na člancima 26. do 28. Okvirne odluke, na koja se osoba R. O. poziva i koja su navedena u točki 24. ove presude (vidjeti po analogiji presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 73.).

               50

               Što se tiče temeljnih prava u članku 4. Povelje, koja odgovaraju onima u članku 3. EKLJP‑a (presuda od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 86.), u slučaju u kojem bi sud koji je uputio zahtjev smatrao, kao što se čini da proizlazi iz teksta njegovih prethodnih pitanja i spisa dostavljenog Sudu, da mu primljene informacije omogućuju da isključi postojanje stvarne opasnosti da će osoba R. O. biti u smislu članka 4. Povelje podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u državi članici izdavateljici, načelno ne bi trebalo odbiti izvršenje predaje na toj osnovi, ne dirajući time u mogućnost da osoba R. O. nakon predaje, a unutar pravnog okvira države članice izdavateljice, iskoristi pravne lijekove koji joj omogućavaju da po potrebi ospori zakonitost uvjeta njezina oduzimanja slobode u nekoj od zatvorskih ustanova te države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 103.).

               51

               Međutim, valja još ispitati bi li sud koji je uputio zahtjev mogao dovesti taj zaključak u pitanje zato što prava koja osoba ima nakon svoje predaje na temelju Okvirne odluke ne bi više bila zajamčena nakon povlačenja države članice izdavateljice iz Unije.

               52

               Glede toga valja istaknuti da je u ovom slučaju država izdavateljica, to jest Ujedinjena Kraljevina, stranka EKLJP‑a te da je, kao što je to sama naglasila na raspravi pred Sudom, uvrstila odredbe članka 3. EKLJP‑a u svoje nacionalno pravo. Budući da njezino daljnje sudjelovanje u toj konvenciji nema nikakve veze s njezinom pripadnošću Uniji, odluka navedene države članice da se iz nje povuče nema utjecaja na njezinu obvezu poštovanja članka 3. EKLJP‑a, kojem odgovara članak 4. Povelje i posljedično ne može opravdati odbijanje da se europski uhidbeni nalog izvrši zato što bi predana osoba bila izložena opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu tih odredbi.

               53

               Što se tiče drugih prava na koja se osoba R. O. poziva, a prije svega na načelo lex specialis iz članka 27. Okvirne odluke, valja podsjetiti da je ono povezano sa suverenošću države članice izvršenja i dodjeljuje traženoj osobi pravo da ju se kazneno progoni, da joj se izrekne presuda ili oduzme sloboda samo zbog kaznenog djela zbog kojega je ona predana (presuda od 1. prosinca 2008., Leymann i Pustovarov, C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, t. 44.).

               54

               Kao što proizlazi iz navedene presude, važno je da pred sudovima države članice izdavateljice osoba može, nakon što je predana, istaknuti kršenje tog načela.

               55

               No, valja istaknuti da se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i u očitovanjima osobe R. O. pred Sudom uopće ne navodi spor koji je u tijeku i koji se odnosi na navedeno načelo te da se u njima ne ističu ni opipljive naznake da će do takvog spora doći.

               56

               Isto vrijedi za pravo iz članka 28. Okvirne odluke u vezi s granicama predaje ili naknadnog izručenja državi članici koja nije država članica izvršenja jer nikakva naznaka s tim u vezi nije navedena u odluci kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.

               57

               Osim toga valja naglasiti da odredbe članaka 27. i 28. Okvirne odluke odražavaju odnosne odredbe članaka 14. i 15. Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957. Kao što je navedeno na raspravi pred Sudom, Ujedinjena Kraljevina ratificirala je tu konvenciju i prenijela potonje odredbe u svoje nacionalno pravo. Proizlazi da su prava na koja se osoba R. O. poziva na tim područjima u biti obuhvaćena nacionalnim zakonodavstvom države članice izdavateljice, neovisno o njezinu povlačenju iz Unije.

               58

               Što se tiče uračunavanja vremena zadržavanja u državi članici izvršenja od strane države članice izdavateljice, u skladu s člankom 26. Okvirne odluke, Ujedinjena Kraljevina navela je da je tu obvezu također uvrstila u svoje nacionalno pravo i da je neovisno o pravu Unije primjenjuje na svaku osobu koja je izručena na njezino državno područje.

               59

               Budući da su prava koja proizlaze iz članaka 26. do 28. Okvirne odluke kao i temeljna prava iz članka 4. Povelje zaštićena odredbama nacionalnog prava ne samo u slučaju predaje već i izručenja, ona nisu uvjetovana primjenom Okvirne odluke u državi članici izdavateljici. Vidljivo je, dakle, pod uvjetom da to sud koji je uputio zahtjev provjeri, da ne postoje opipljive naznake iz kojih proizlazi da će osoba R. O. biti lišena mogućnosti da se poziva na ta prava pred sudovima te države članice nakon njezina povlačenja iz Unije.

               60

               Tu analizu ne može izmijeniti okolnost da za navedena prava – u slučaju nepostizanja sporazuma s tim u vezi između Unije i Ujedinjene Kraljevine – nedvojbeno neće postojati mogućnost da budu predmet prethodnog pitanja pred Sudom nakon povlačenja te države članice iz Unije. Naime, s jedne strane, a kao što to proizlazi iz prethodne točke, predana osoba trebala bi imati mogućnost da se pred sudom navedene države članice poziva na sva ta prava. S druge strane, valja podsjetiti da korištenje mehanizmom prethodnog postupka pred Sudom nije uvijek bilo dostupno sudovima zaduženima za primjenu europskog uhidbenog naloga. Konkretno, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 76. svojeg mišljenja, Sud je dobio punu nadležnost u pogledu tumačenja Okvirne odluke tek 1. prosinca 2014., to jest pet godina nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, dok je ta odluka trebala biti provedena u državama članicama od 1. siječnja 2004.

               61

               Posljedično, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 70. svojeg mišljenja, u slučaju poput predmetnog, za donošenje odluke o tome treba li izvršiti europski uhidbeni nalog sudsko tijelo izvršenja mora biti u mogućnosti očekivati da će država članica izdavateljica u odnosu na osobu koja se predaje primijeniti u biti sadržaj prava koja se temelje na Okvirnoj odluci i koja su primjenjiva u razdoblju nakon predaje, a po povlačenju države članice izdavateljice iz Unije. Takva je predmnijeva dopuštena ako je u nacionalno pravo države članice izdavateljice u bitnome unesen sadržaj tih prava, osobito zbog daljnjeg njezina sudjelovanja u međunarodnim konvencijama, kao što su Europska konvencija o izručenju od 13. prosinca 1957. i EKLJP, čak i nakon povlačenja potonje iz Unije. Pravosudna tijela izvršenja mogu odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga samo ako postoje opipljive naznake iz kojih bi proizlazilo suprotno.

               62

               Prema tome, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 50. UEU‑a treba tumačiti na način da sama obavijest države članice o njezinoj namjeri da se povuče iz Unije u skladu s tim člankom nema za posljedicu to da u slučaju izdavanja europskog uhidbenog naloga od strane te države članice protiv određene osobe država članica izvršenja mora odbiti ili odgoditi njegovo izvršenje dok se ne razjasni pravno uređenje koje će se primjenjivati u državi članici izdavateljici nakon njezina povlačenja iz Unije. Ako ne postoje ozbiljni i utvrđeni razlozi zbog kojih bi se vjerovalo da će osoba protiv koje je izdan navedeni europski uhidbeni nalog biti nakon povlačenja države članice izdavateljice iz Unije izložena opasnosti da ju se liši prava priznatih Poveljom i Okvirnom odlukom, država članica izvršenja ne može odbiti izvršenje tog istog europskog uhidbenog naloga sve dok je država članica izdavateljica dio Unije.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 50. UEU‑a treba tumačiti na način da sama obavijest države članice o njezinoj namjeri da se povuče iz Europske unije u skladu s tim člankom nema za posljedicu to da u slučaju izdavanja europskog uhidbenog naloga od strane te države članice protiv određene osobe država članica izvršenja mora odbiti ili odgoditi njegovo izvršenje dok se ne razjasni pravno uređenje koje će se primjenjivati u državi članici izdavateljici nakon njezina povlačenja iz Europske unije. Ako ne postoje ozbiljni i utvrđeni razlozi zbog kojih bi se vjerovalo da će osoba protiv koje je izdan navedeni europski uhidbeni nalog biti nakon povlačenja države članice izdavateljice iz Europske unije izložena opasnosti da ju se liši prava priznatih Poveljom Europske unije o temeljnim pravima i Okvirnom odlukom Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., država članica izvršenja ne može odbiti izvršenje tog istog europskog uhidbenog naloga sve dok je država članica izdavateljica dio Europske unije.

                     Potpis

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.