title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 14. studenoga 2013.#Belgacom NV protiv Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (INTEGAN) i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State van België.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 49. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Članak 56. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga – Načela jednakog postupanja i nediskriminacije – Obveza transparentnosti – Područje primjene – Ugovor sklopljen između javnih tijela države članice i poduzetnika te države članice – Ustupanje kojim ta tijela na određeno vrijeme prenose djelatnost pružanja televizijskih usluga kao i isključivo pravo korištenja svojih kabelskih mreža na poduzetnika iz navedene države članice – Mogućnost koju ima gospodarski subjekt iz iste države članice da se pozove na članke 49. i 56. UFEU‑a pred sudovima te države članice – Neprovođenje postupka javnog nadmetanja – Opravdanje – Postojanje ranijeg ugovora – Nagodba radi okončanja spora o tumačenju tog ugovora – Rizik od smanjenja vrijednosti prenesene djelatnosti.#Predmet C-221/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      14. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 49. UFEU‑a — Sloboda poslovnog nastana — Članak 56. UFEU‑a — Sloboda pružanja usluga — Načela jednakog postupanja i nediskriminacije — Obveza transparentnosti — Područje primjene — Ugovor sklopljen između javnih tijela države članice i poduzetnika te države članice — Ustupanje kojim ta tijela na određeno vrijeme prenose djelatnost pružanja televizijskih usluga kao i isključivo pravo korištenja svojih kabelskih mreža na poduzetnika iz navedene države članice — Mogućnost koju ima gospodarski subjekt iz iste države članice da se pozove na članke 49. i 56. UFEU‑a pred sudovima te države članice — Neprovođenje postupka javnog nadmetanja — Opravdanje — Postojanje ranijeg ugovora — Nagodba radi okončanja spora o tumačenju tog ugovora — Rizik od smanjenja vrijednosti prenesene djelatnosti“
      U predmetu C‑221/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State van België (Belgija) odlukom od 2. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 11. svibnja 2012., u postupku

         Belgacom NV

      protiv

         Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan),

         Inter‑Media,

         West‑Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM),

         Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE),

      uz sudjelovanje:

         Telenet NV,

         Telenet Vlaanderen NV,

         Telenet Group Holding NV,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: A. Rosas, u svojstvu predsjednika desetog vijeća, D. Šváby (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Belgacom NV, B. Schutyser, advocaat,

               —

               za Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM) i Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE), D. D’Hooghe i P. Wytinck, advocaten,

               —

               za Telenet NV, Telenet Vlaanderen NV i Telenet Group Holding NV, T. De Meese, advocaat,

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux i C. Pochet, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Depréa, avocat,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, T. van Rijn, I. Rogalski i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. i 56. UFEU‑a.

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između, s jedne strane, društva Belgacom NV (u daljnjem tekstu: Belgacom) i, s druge strane, četiriju međuopćinskih udruženja, Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM) i Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE) (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: međuopćinska udruženja), u pogledu različitih odluka kojima su potonja udruženja odobrila sklapanje ugovora bez postupka javnog nadmetanja, kojima je predviđen prijenos njihove djelatnosti pružanja televizijskih usluga, prijenos ugovora o televizijskoj pretplati koje su sklopili njihovi klijenti kao i prijenos na određeno vrijeme dodatnih prava na njihove kabelske mreže na društvo Telenet NV (u daljnjem tekstu: Telenet) i dodjela prava dugotrajnog zakupa tih mreža.

         Pravni okvir

               3

               Članak 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114. i ispravak SL 2004, L 351, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) sadržava sljedeće definicije:
               „[...]2.
                        (a)

                        ‚Ugovori o javnoj nabavi’ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.

                  [...]

                        (d)

                        ‚Ugovori o javnim uslugama’ su ugovori o javnoj nabavi koji nisu ugovori o javnim radovima ni ugovori o javnoj nabavi robe i čiji je predmet pružanje usluga navedenih u Prilogu II.

                  [...]
               4.   ‚Koncesija za usluge’ je ugovor istoga tipa kao i ugovor o javnim uslugama, a razlikuje se samo u činjenici da se naknada za pružanje usluga sastoji ili samo od prava na iskorištavanje usluga, ili od tog prava zajedno s plaćanjem.
               [...]”

               4

               U skladu s člankom 17. Direktive 2004/18, ta se direktiva ne primjenjuje na koncesije za usluge.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               5

               Međuopćinska udruženja obuhvaćaju samo subjekte javnog prava. Najprije su pružala teledistribucijske usluge putem vlastitih kabelskih mreža.

               6

               Ta su udruženja 1996., pri osnivanju društva Telenet, stekla posredstvom Interkabela, zadruge na temelju općeg prava, udio od 1,51 % u kapitalu tog društva na koje su prenesena prava djelomičnog korištenja njihovih kabelskih mreža na 50 godina. Ta su prava korištenja obuhvaćala isključivo pravo korištenja tih mreža za pružanje takozvanih „telekomunikacijskih usluga od točke do točke” i jedno neisključivo pravo u pogledu pružanja takozvanih „multimedijskih usluga”, dok su međuopćinska udruženja pridržala isključivo pravo korištenja svojih mreža za pružanje radiodifuzijskih usluga.

               7

               Ispravom o ulogu kapitala Telenet je dobio pravo prvokupa u slučaju ustupanja prava vlasništva nad kabelskim mrežama međuopćinskih udruženja te pravo prvenstva u slučaju dodjeljivanja trećim osobama prava korištenja tih mreža za pružanje „multimedijskih usluga”.

               8

               Zatim, međuopćinska udruženja osnovala su gospodarsko interesno udruženje IN‑DI radi pružanja, među ostalim, usluga interaktivne digitalne televizije putem svojih kabelskih mreža.

               9

               Telenet je podnio tužbu i prijedlog za izdavanje privremene mjere radi zabrane obavljanja te djelatnosti jer je ona obuhvaćena „telekomunikacijskim uslugama od točke do točke” u smislu isprave o ulogu kapitala iz 1996. Privremenom odlukom sudac privremene pravne zaštite prihvatio je podneseni prijedlog. Na njegovo je rješenje podnesena žalba.

               10

               Istodobno, sve su predmetne stranke započele pregovore radi postizanja nagodbe. Ti su pregovori doveli do sklapanja načelnog sporazuma koji su nadležna tijela međuopćinskih udruženja odobrila odlukama donesenima tijekom prosinca 2007.

               11

               Tim je sporazumom posebno bilo predviđeno da se Telenetu dodijeli pravo dugotrajnog zakupa mreža međuopćinskih udruženja na razdoblje od 38 godina, što odgovara preostalom trajanju prava korištenja tih mreža koja su mu prvotno bila dodijeljena u okviru isprave o ulogu kapitala iz 1996., uz plaćanje različitih naknada, osobito za troškove, amortizaciju, uloženi kapital, kao i za troškove upravljanja, održavanja, proširenja i nadgradnje tih mreža. Taj bi poduzetnik na taj način imao isključivo pravo korištenja tih mreža za pružanje usluga telefonije, pristupa internetu te analogne, digitalne i interaktivne televizije. Tako bi sada mogao na području pokrivenom navedenim mrežama nuditi, u skladu s trenutačnim komercijalnim standardima, takozvani „triple play” koji se odnosi na kombinirano pružanje tih usluga. Navedenim je sporazumom predviđen i prijenos na Telenet djelatnosti pružanja televizijskih usluga međuopćinskih udruženja, kao i ugovora o pretplati na te usluge. Iznos svih predviđenih naknada bio je procijenjen na 350 milijuna eura.

               12

               Navedeni načelni sporazum doveo je do sklapanja konačnog sporazuma (u daljnjem tekstu: sporni sporazum). Ukupna vrijednost naknada koje je Telenet trebao platiti ipak je povećana na 425 milijuna eura, odnosno 5 milijuna eura više od iznosa ponude koja je ocijenjena kao „neobvezujuća”, a koju je na vlastitu inicijativu podnio Belgacom radi stjecanja djelatnosti distribucije analognih i digitalnih televizijskih signala međuopćinskih udruženja i ugovora o pretplati na te usluge, kao i neisključivih prava korištenja kabelskih mreža međuopćinskih udruženja za pružanje teledistribucijskih usluga. Potonji je sporazum dovršen nakon novog niza odluka koje su međuopćinska udruženja donijela tijekom lipnja 2008.

               13

               Te su odluke, kao i odluke navedene u točki 10. ove presude, bile predmet tužbe koju je Belgacom podnio pred Raad van State van België (Državno vijeće, Belgija).

               14

               Ranije se to društvo obratilo međuopćinskim udruženjima u pogledu sklapanja načelnog sporazuma te je izrazilo interes za stjecanje određenih prava čiji je prijenos bio predviđen tim sporazumom. U odgovoru su međuopćinska udruženja navela da se Belgacom ne može smatrati mogućim sugovornikom s obzirom na ograničenja iz isprave o ulogu kapitala iz 1996. i jer bi se prijenosom predmetnih prava Belgacomu osiguravao monopolistički položaj zato što već nudi cjelovite televizijske usluge putem vlastite mreže na području koje je pokriveno kabelskim mrežama međuopćinskih udruženja. To je društvo u tom pogledu odgovorilo da su se potonje mreže mogle zajednički koristiti, čime bi se omogućilo održavanje stvarnog tržišnog natjecanja. Nakon toga, a prije sklapanja spornog sporazuma, Belgacom je podnio ponudu koja je navedena u točki 12. ove presude.

               15

               U okviru glavnog postupka, Belgacom svoje tužbe temelji osobito na članku 43. i 49. UEZ‑a, kojima sada odgovara članak 49. UFEU‑a odnosno članak 56. UFEU‑a. Tvrdi da treba poštovati načela jednakog postupanja i nediskriminacije, kao i načelo proporcionalnosti, neovisno o tome kako će se kvalificirati sporni sporazum, te da ne postoji nikakav važan razlog u općem interesu kojim bi se mogla opravdati činjenica da prije sklapanja spornog sporazuma nije bio objavljen poziv na nadmetanje.

               16

               Naprotiv, međuopćinska udruženja tvrde da primjena načela jednakog postupanja ne isključuje da se ugovor poput onog u glavnom postupku može sklopiti bez prethodnog poziva na nadmetanje ako javno tijelo koje poduzima inicijativu za sklapanje ugovora za to ima točne razloge, koji su, iako ne nužno povezani s općim interesom, činjenično opravdani i pravno dopušteni, što bi odgovaralo pojmu „objektivne okolnosti” u smislu sudske prakse Suda. Takav bi ovdje bio slučaj, s jedne strane, s obzirom na prava prvokupa i prvenstva koja je Telenet imao na temelju isprave o ulogu kapitala iz 1996., a koja treba smatrati da predstavljaju isključivo pravo zbog kojeg nije moguće provesti učinkovit poziv na nadmetanje i, s druge strane, s obzirom na postojeći spor između međuopćinskih udruženja i Teleneta u pogledu dosega te isprave o ulogu kapitala, uzevši u obzir predviđenu duljinu trajanja postupaka i rizika od ozbiljnih sankcija kojem bi se međuopćinska udruženja izložila da je konačnom odlukom presuđeno da nisu poštovala tu ispravu.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da sve stranke glavnog postupka priznaju da sporni sporazum nije obuhvaćen područjem primjene nijedne od direktiva u području javne nabave. Prema mišljenju tog suda, neovisno o kvalifikaciji spornog sporazuma, odluke međuopćinskih udruženja iz kojih sporazum proizlazi dio su javne intervencije u svrhu uređivanja obavljanja gospodarske djelatnosti te je diskrecijska ovlast koju u tim okolnostima ima javno tijelo ograničena načelom jednakog postupanja i obvezom transparentnosti. Sud nadalje smatra da je, s obzirom na važnost predmetne transakcije, vjerojatno da bi, u slučaju javnog nadmetanja, poduzetnici sa sjedištem u inozemstvu iskazali svoj interes.

               18

               Taj sud tvrdi da je sklapanje spornog sporazuma bilo potaknuto željom da se okonča spor između međuopćinskih udruženja i Teleneta u pogledu dosega isprave o ulogu kapitala iz 1996. i da taj spor proizlazi isključivo iz tehnološkog razvoja koje ugovorne strane nisu mogle predvidjeti u vrijeme kada je ta isprava sastavljena. Konkretno, podjela prava korištenja kabelskih mreža međuopćinskih udruženja kakva je provedena navedenom ispravom nije dopuštala ni jednoj strani da nudi cjelovite usluge televizije jer su usluge interaktivne televizije obuhvaćene isključivim pravima Teleneta, dok su jedino međuopćinska udruženja imala pravo obavljanja teledistribucijskih usluga.

               19

               Međutim, navedeni sud također tvrdi da se spornim sporazumom prekoračuje ono što je nužno za okončanje navedenog spora, na način da se bitno mijenja podjela prava korištenja kabelskih mreža međuopćinskih udruženja iz isprave o ulogu kapitala iz 1996. tako što su Telenetu dana prava koja mu prvotno nisu bila dodijeljena i koja nisu bila predmet spora. Zahvaljujući tom sporazumu te uz plaćanje naknade od 425 milijuna eura, Telenet sada ima ukupno isključivo pravo korištenja tih mreža koje mu omogućava da na području pokrivenom tim mrežama, koje predstavlja oko trećinu njegova područja djelovanja, nudi cjelovite televizijske usluge i, stoga, usluge „triple play” u skladu s trenutačnim komercijalnim standardima, jednako kao što ih je već nudio na druge dvije trećine svojeg područja djelovanja.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev osim toga smatra da se postojanje isprave o ulogu kapitala iz 1996. ne smije samo po sebi smatrati opravdanjem sklapanja spornog sporazuma. Naime, s jedne se strane mogao uspostaviti sustav zajedničkog korištenja kabelske mreže. S druge strane, prava prvenstva i prvokupa koja Telenet ima na temelju te isprave ne mogu spriječiti jednako postupanje prema više kandidata, a stoga ni stvarno usporedno ispitivanje njihovih ponuda.

               21

               Međutim, taj se sud pita bi li se općim kontekstom, koji je, osim ispravom o ulogu kapitala iz 1996., obilježen naknadnim sporom u pogledu dosega te isprave zbog tehnoloških razvoja i sudskom odlukom donesenom u okviru tog spora, mogla opravdati činjenica da nije provedeno javno nadmetanje. Naime, s jedne strane, prijenos na treću osobu prava koja su navedenom ispravom ustupljena Telenetu neizbježno bi doveo do novih sporova te bi povećao pravnu nesigurnost. S druge strane, nerješavanje spora s Telenetom dovelo bi do nemogućnosti međuopćinskih udruženja da pružaju cjelovite televizijske usluge tijekom dugog razdoblja, što ne bi uzrokovalo samo znatnu ekonomsku štetu jer je Belgacom mogao zauzeti tržište, nego bi moglo i utjecati na potrošače.

               22

               U takvim okolnostima navedeni sud predviđa mogućnost da se sporni sporazum, kojim je postignuta nagodba kojom je okončan spor između Teleneta i međuopćinskih udruženja, može smatrati legitimnim dodatkom ispravi o ulogu kapitala iz 1996., a ne samostalnim ugovorom koji bi se mogao sklopiti samo uz poštovanje članaka 49. i 56. UFEU‑a.

               23

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud u presudi od 21. srpnja 2005., Coname (C‑231/03, Zb., str. I‑7287., t. 19.), naveo da se različito postupanje koje predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju nacionalnosti, koja proizlazi iz izravne dodjele koncesije za usluge, može opravdati „objektivnim okolnostima”. Međutim, Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o dosegu tog pojma u odnosu na doseg pojma „važni razlozi u općem interesu”.

               24

               U tim je okolnostima Raad van State van België odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 49. ili 56. UFEU‑a tumačiti na način da se poduzetnik sa sjedištem u Belgiji može pred belgijskim sudom pozvati na temeljna pravila prava Unije, osobito na obvezu transparentnosti koja proizlazi iz gore navedenih članaka, u pogledu ugovora koji nije obuhvaćen područjem primjene nijedne od direktiva o javnoj nabavi, a kojim belgijsko tijelo prenosi prava na drugog belgijskog poduzetnika bez provedbe javnog nadmetanja?

                        2.

                        Može li se pokušaj izbjegavanja vrlo specifičnog postojećeg ugovornog okvira, koji kao takav nije osporavan, između pravne osobe javnog prava i poduzetnika privatnog prava kojeg ne kontrolira [ta] pravna osoba javnog prava, ili zaključivanje transakcije ili nagodbe u svrhu okončavanja postojećeg spora u pogledu tumačenja gore navedenog ugovornog okvira, pri čemu se ta nagodba temelji na pravima strana koja su utvrđena privremenom odlukom suca privremene pravne zaštite, dok bi, da takve nagodbe nema, predmetna djelatnost [navedene pravne osobe] mogla pretrpjeti znatnu [štetu], a njezina bi vrijednost bila umanjena te bi potrošačima u međuvremenu bile uskraćene predmetne usluge, smatrati važnim razlogom u općem interesu ili barem objektivnom okolnosti kojom bi se mogla opravdati činjenica da pravne osobe javnog prava nisu organizirale javno nadmetanje te što su izravno dodijelile ugovor, iznimno i odstupanjem od načela jednakog postupanja i načela zabrane svake diskriminacije na temelju nacionalnosti, koja su navedena u člancima 49. i 56. UFEU‑a, kao i odstupanjem od obveze transparentnosti koja iz njih proizlazi?

                        3.

                        Ako je na drugo pitanje odgovor potvrdan, treba li gore navedenu transakciju ili nagodbu ograničiti, kako se gore navedene temeljne slobode zajamčene pravom Unije ne bi ograničile više nego što je nužno za ostvarivanje postavljenog cilja, na ono što je strogo nužno za okončanje spora u tijeku, ili strane mogu sklopiti nagodbu šireg dosega kako bi se uzele u obzir buduće nesuglasice koje su razumno i logično povezane sa sporom te kako bi se istodobno zajamčio interes potrošača i osiguravala najviša vrijednosti predmetnih djelatnosti koje su predmet prijenosa?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               25

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 49. i 56. UFEU‑a tumačiti na način da se gospodarski subjekt države članice može pred sudovima te države članice pozivati na povredu obveze transparentnosti koja proizlazi iz tih članaka pri sklapanju ugovora kojim jedno ili više javnih tijela navedene države članice ustupa uz naknadu gospodarskom subjektu iste države članice, među ostalim, isključivo pravo korištenja teledistribucijskih kabelskih mreža kao i njegove djelatnosti pružanja televizijskih usluga i ugovora o pretplati povezanih s tom djelatnosti.

               26

               Valja utvrditi da se, neovisno o praktičnim pravilima i kvalifikacijama koje su utvrdile stranke, čini da ugovor kao što je sporni sporazum, u dijelu u kojem se na Telenet prenosi djelatnost pružanja televizijskih usluga međuopćinskih udruženja te mu se dodjeljuje isključivo pravo korištenja njihovih teledistribucijskih kabelskih mreža, među ostalim kako bi mogao obavljati tu djelatnost, treba analizirati kao koncesiju za usluge u smislu članka 1. stavka 4. Direktive 2004/18.

               27

               Naime, s jedne strane, ako obvezuje koncesionara na obavljanje prenesene djelatnosti, takav ugovor predstavlja ugovor o javnim uslugama iz Priloga II. Direktive 2004/18, uz izuzetak načina plaćanja, pri čemu se naknada za pružanje televizijskih usluga sastoji od prava na iskorištavanje predmetne djelatnosti u skladu s definicijom iz navedenog članka 1. stavka 4. S druge strane, u okviru tog ugovora ispunjen je i uvjet da se rizik povezan s iskorištavanjem te djelatnosti treba prenijeti na koncesionara (vidjeti u tom smislu osobito presude od 11. lipnja 2009., Hans & Christophorus Oymanns, C‑300/07, Zb., str. I‑4779., t. 72., kao i od 10. ožujka 2011., Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, C‑274/09, Zb., str. I‑1335., t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Međutim, neovisno o isključenju koncesija za usluge iz područja primjene Direktive 2004/18/EZ na temelju njezina članka 17., javna tijela koja dodjeljuju takvu koncesiju dužna su poštovati temeljna pravila UFEU‑a, načela nediskriminacije na temelju nacionalnosti i jednakog postupanja, kao i obvezu transparentnosti koja iz njih proizlazi ako je ta koncesija od određenog prekograničnog interesa (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‐347/06, Zb., str. I‐5641., t. 58. i 59., kao i navedenu sudsku praksu).

               29

               Što se tiče postojanja određenog prekograničnog interesa, on može proizaći osobito iz ekonomske važnosti ugovora čije je sklapanje predviđeno, iz mjesta njegove provedbe (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu ASM Brescia, t. 62. i navedenu sudsku praksu) ili pak iz tehničkih značajki (vidjeti po analogiji presudu od 15. svibnja 2008., SECAP i Santorso, C‑147/06 i C‑148/06, Zb., str. I‑3565., t. 24.).

               30

               Na sudu je koji je uputio zahtjev da detaljno ocijeni sve relevantne činjenice u tom pogledu (vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2009., Serrantoni i Consorzio stabile edili, C‑376/08, Zb., str. I‑12169., t. 25. i navedenu sudsku praksu), što se čini da je već učinio u ovom slučaju jer je utvrdio da je, s obzirom na važnost predmetnog ugovora, vjerojatno da bi u slučaju javnog nadmetanja poduzetnici sa sjedištem u drugim državama članicama iskazali svoj interes.

               31

               Potrebno je još pojasniti da određeni prekogranični interes postoji a da nije potrebno da neki gospodarski subjekt stvarno iskaže svoj interes. Takav je slučaj osobito kada se, kao u okviru glavnog postupka, spor odnosi na izostanak transparentnosti u pogledu predmetnog ugovora. Naime, u takvom slučaju, gospodarski subjekti sa sjedištem u drugim državama članicama nemaju stvarnu mogućnost iskazati svoj interes za dobivanje te koncesije (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Coname, t. 18., i presudu od 13. listopada 2005., Parking Brixen, C‑458/03, Zb., str. I‑8585., t. 55.).

               32

               Osim toga, kada se utvrdi postojanje određenog prekograničnog interesa za dodjelu određene koncesije za usluge, obveza transparentnosti koju ima tijelo koje daje koncesiju pogoduje svim mogućim ponuditeljima (vidjeti u tom smislu presudu od 13. travnja 2010., Wall, C‑91/08, Zb., str. I‑2815., t. 36.), čak i onima sa sjedištem u istoj državi članici kao i to tijelo.

               33

               Valja pojasniti da bi se pravom Unije tijelu koje daje koncesiju naložili isti zahtjevi kada preuzimatelj ne bi ugovorom iz glavnog postupka bio obvezan obavljati prenesenu djelatnost, slijedom čega bi se tim ugovoromtada dodjeljivalo odobrenje za obavljanje gospodarske djelatnosti. Naime, takvo se odobrenje ne razlikuje od koncesije za usluge u pogledu obveze poštovanja temeljnih pravila Ugovora i načela koja iz njega proizlaze, s obzirom na to da ta djelatnost može zanimati gospodarske subjekte sa sjedištem u drugim državama članicama (vidjeti u tom smislu presude od 3. lipnja 2010., Sporting Exchange, C‑203/08, Zb., str. I‑4695., t. 46. i 47., kao i od 9. rujna 2010., Engelmann, C‑64/08, Zb., str. I‑8219., t. 51. do 53.).

               34

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da se gospodarski subjekt iz države članice može pred sudovima te države članice pozvati na povredu obveze transparentnosti koja proizlazi iz tih članaka, a koja je počinjena pri sklapanju ugovora kojim je jedno ili više javnih tijela navedene države članice dodijelilo gospodarskom subjektu iz iste države članice koncesiju za usluge od određenog prekograničnog interesa ili isključivo pravo obavljanja gospodarske djelatnosti koja predstavlja takav interes.

         Drugo pitanje

               35

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 49. i 56. UFEU‑a tumačiti na način da se okolnosti poput onih iz glavnog postupka mogu smatrati važnim razlozima u općem interesu ili objektivnim okolnostima kojima bi se mogla opravdati činjenica da su javna tijela gospodarskom subjektu izravno dodijelila koncesiju za usluge u pogledu djelatnosti pružanja televizijskih usluga koju ta tijela obavljaju putem kabelskih mreža u njihovu vlasništvu, odstupanjem od načela jednakog postupanja i nediskriminacije koja su propisana u navedenim člancima.

               36

               Tako utvrđene okolnosti predstavljaju želju da se poštuju određena prava koja su predmetna tijela tom subjektu dodijelila prethodno sklopljenim ugovorom u svrhu korištenja navedenih kabelskih mreža, kao i želju da se postigne nagodba radi okončanja spora o dosegu tih prava uzimajući u obzir privremenu sudsku odluku, pri čemu se izbjegava smanjenje vrijednosti navedene djelatnosti pružanja televizijskih usluga koju ta tijela obavljaju putem navedenih mreža i omogućuje da pretplatnici tih usluga imaju pristup cjelovitoj komercijalnoj ponudi.

               37

               Valja podsjetiti da, s obzirom na to da koncesija za usluge predstavlja određeni prekogranični interes, njezino posve netransparentno dodjeljivanje poduzetniku sa sjedištem u državi članici u čijoj je nadležnosti javni naručitelj predstavlja različito postupanje na štetu poduzetnika koji mogu biti zainteresirani za koncesiju a imaju sjedište u drugoj državi članici. Isključivanjem svih tih poduzetnika, takva razlika u postupanju uglavnom šteti upravo tim poduzetnicima te stoga predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju nacionalnosti, koja je načelno zabranjena na temelju članaka 49. i 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu prethodno navedenu presudu ASM Brescia, t. 59. i 60., kao i navedenu sudsku praksu).

               38

               Iznimno, takva se mjera može dopustiti na temelju jednog razloga iz članka 52. UFEU‑a ili ako je opravdana, u skladu sa sudskom praksom Suda, važnim razlozima u općem interesu (vidjeti po analogiji gore navedenu presudu Engelmann, t. 51. i 57., kao i navedenu sudsku praksu, i presudu od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, t. 39., kao i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu, iz tumačenja točke 51. u vezi s točkom 57. gore navedene presude Engelmann proizlazi da nije potrebno razlikovati objektivne okolnosti od važnih razloga u općem interesu. Naime, takve okolnosti konačno trebaju predstavljati važne razloge u općem interesu.

               39

               Međutim, razlozi navedeni u ovom prethodnom pitanju, neovisno o tome razmatra li ih se zasebno ili zajedno, ne mogu se smatrati važnim razlozima u općem interesu.

               40

               Točno je da valja priznati da se načelom pravne sigurnosti, koje je opće načelo prava Unije, može opravdati poštovanje pravnih učinaka određenog ugovora, uključujući i, ako se to tim načelom nalaže, slučaj u kojem je ugovor sklopljen prije nego što je Sud odlučio o posljedicama primarnog prava na ugovore te vrste, a za koji bi se, a posteriori, pokazalo da je protivan nekim od tih posljedica (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu ASM Brescia, t. 69. i 70.). Međutim, nije se moguće pozvati na navedeno načelo kako bi se ugovor proširio suprotno načelima jednakog postupanja i nediskriminacije, kao i obvezi transparentnosti koja proizlazi iz tih načela. U tom pogledu nije važno može li to proširenje predstavljati razumno rješenje kojim bi se okončao spor do kojeg je između predmetnih stranaka došlo iz razloga koji su potpuno neovisni o njihovoj volji, a koji se odnosi na doseg ugovora kojim su vezani.

               41

               Nadalje, što se tiče rizika od smanjenja vrijednosti gospodarske djelatnosti koju obavlja javno tijelo zbog prethodno postojećeg ugovornog okvira koji se pokazao neprilagođenim s obzirom na razvoj tehničko‑komercijalnih okolnosti, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se ekonomski ciljevi ne mogu prihvatiti kao važni razlozi u općem interesu kojima bi se opravdalo ograničenje temeljne slobode zajamčene Ugovorom (vidjeti presudu od 16. veljače 2012., Costa i Cifone, C‑72/10 i C‑77/10, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U tom pogledu, treba utvrditi da se okolnost da se sklapanje spornog sporazuma podudara s interesom potrošača koji se bez tog sporazuma ne bi mogli služiti interaktivnom televizijom, odnosno komercijalno privlačnom kombiniranom ponudom usluga, stvarno ne razlikuje od razloga koji se odnosi na smanjenje vrijednosti navedene usluge, nego da je, naprotiv, s njim usko povezana. Naime, ta se okolnost ne odnosi na sve potrošače na području pokrivenom kabelskim mrežama međuopćinskih udruženja, nego samo na potrošače koji su se pretplatili na televizijske usluge koje su već pružala ta međuopćinska udruženja u okviru djelatnosti čiji je prijenos na Telenet predmet glavnog postupka, a činjenicom da međuopćinska udruženja tim pretplatnicima ne mogu ponuditi određene usluge zbog podjele prava korištenja njihovih kabelskih mreža, koja je uređena ispravom o ulogu kapitala iz 1996., objašnjen je pad privlačnosti komercijalne ponude koju mogu predstaviti na tržištu, a time i smanjenje vrijednosti navedene djelatnosti.

               43

               Naposljetku, potrebno je pojasniti da razmatranja koja zasebno ne predstavljaju važne razloge u općem interesu kojima bi se opravdalo nepoštovanje načela jednakog postupanja i nediskriminacije te obveze transparentnosti, to svojstvo ne stječu samo zato što ih je više.

               44

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način:

                        —

                        da se željom da se ne povrijede određena prava korištenja kabelskih mreža u vlasništvu javnih tijela koja su prethodno postojećim ugovorom ta prava dodijelila gospodarskom subjektu ne može opravdati to da je taj ugovor proširen, protivno pravu Unije, tako da je izravno dodijeljena koncesija za usluge ili isključivo pravo obavljanja djelatnosti od određenog prekograničnog interesa, čak ni ako se time nastoji okončati spor u pogledu dosega tog ugovora, koji je između predmetnih stranaka nastao iz razloga koji su potpuno neovisni o njihovoj volji;

                        —

                        da razlozi ekonomske prirode, poput želje da se izbjegne smanjenje vrijednosti gospodarske djelatnosti, nisu važni razlozi u općem interesu kojima bi se odstupanjem od načela jednakog postupanja i nediskriminacije, koja su propisana navedenim člancima, opravdala izravna dodjela koncesije za usluge koje se odnose na tu djelatnost ili isključivo pravo obavljanja navedene djelatnosti od određenog prekograničnog interesa.

         Treće pitanje

               45

               Uzevši u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće postavljeno pitanje.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da se gospodarski subjekt iz države članice može pred sudovima te države članice pozvati na povredu obveze transparentnosti koja proizlazi iz tih članaka, a koja je počinjena pri sklapanju ugovora kojim je jedno ili više javnih tijela navedene države članice dodijelilo gospodarskom subjektu iz iste države članice koncesiju za usluge od određenog prekograničnog interesa ili isključivo pravo obavljanja gospodarske djelatnosti koja predstavlja takav interes.

                        2.

                           Članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način:

                                 —

                                    da se željom da se ne povrijede određena prava korištenja kabelskih mreža u vlasništvu javnih tijela koja su prethodno postojećim ugovorom ta prava dodijelila gospodarskom subjektu ne može opravdati to da je taj ugovor proširen, protivno pravu Unije, tako da je izravno dodijeljena koncesija za usluge ili isključivo pravo obavljanja djelatnosti od određenog prekograničnog interesa, čak ni ako se time nastoji okončati spor u pogledu dosega tog ugovora, koji je između predmetnih stranaka nastao iz razloga koji su potpuno neovisni o njihovoj volji;

                                 —

                                    da razlozi ekonomske prirode, poput želje da se izbjegne smanjenje vrijednosti gospodarske djelatnosti, nisu važni razlozi u općem interesu kojima bi se odstupanjem od načela jednakog postupanja i nediskriminacije, koja su propisana navedenim člancima, opravdala izravna dodjela koncesije za usluge koje se odnose na tu djelatnost ili isključivo pravo obavljanja navedene djelatnosti od određenog prekograničnog interesa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 30. siječnja 2008.#Ioannis Terezakis protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-380/04.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. svibnja 2008.#SECAP SpA (C-147/06) i Santorso Soc. coop. arl (C-148/06) protiv Comune di Torino.#Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija.#Spojeni predmeti C-147/06 i C-148/06.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. ožujka 2011.#Naftiliaki Etaireia Thasou AE (C-128/10) i Amaltheia I Naftiki Etaireia (C-129/10) protiv Ypourgos Emporikis Naftilías.#Zahtjev za prethodnu odluku: Symvoulio tis Epikrateias - Grčka.#Zahtjev za prethodnu odluku - Slobodno pružanje usluga.#Spojeni predmeti C-128/10 i C-129/10.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) 11. studenoga 2008.#Michael Alexander Speiser protiv Europski parlament.#Predmet T-390/07 P.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 2012. listopad 18.#Punch Graphix Prepress Belgium NV protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hof van Beroep te Gent.#Predmet C-371/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. veljača 16.#Kazneni postupak protiv Marcello Costa i Ugo Cifone.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Corte suprema di cassazione.#Spojeni predmeti C-72/10 i C-77/10.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. rujna 2016.#Morningstar, Inc. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zloporaba vladajućeg položaja – Svjetsko tržište konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu – Odluka kojom obveze koje je ponudio poduzetnik u vladajućem položaju postaju obvezujuće – Članak 9. Uredbe (EZ) br. 1/2003.#Predmet T-76/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Tržišno natjecanje — Zloporaba vladajućeg položaja — Svjetsko tržište konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu — Odluka kojom obveze koje je ponudio poduzetnik u vladajućem položaju postaju obvezujuće — Članak 9. Uredbe (EZ) br. 1/2003“
      U predmetu T‑76/14,

         Morningstar, Inc., sa sjedištem u Chicagu, Illinois (Sjedinjene Američke Države), koje zastupaju S. Kinsella, K. Daly, P. Harrison, solicitors, i M. Abenhaïm, odvjetnik
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju F. Castilla Contreras, A. Dawes i F. Ronkes Agerbeek, agenti,
      tuženik,
      koju podupiru

         Thomson Reuters Corp., sa sjedištem u Torontu (Kanada),
      i

         Reuters Ltd, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina),
      koje zastupaju A. Nourry, G. Olsen and C. Ghosh, solicitors,
      intervenijenti,
      povodom zahtjeva koji se temelji na članku 263. UFEU‑a i kojim se traži poništenje Odluke Komisije C(2012) 9635 od 20. prosinca 2012. o postupku primjene članka 102. UFEU‑a i članka 54. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/D2/39.654 – Oznake Reutersovih financijskih instrumenata (RIC)),
      OPĆI SUD (osmo vijeće)
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik vijeća, M. Kancheva i C. Wetter (izvjestitelj), suci,
      tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Europska komisija je 30. listopada 2009. odlučila pokrenuti postupak protiv Thomson Reuters Corporation i društava pod njegovom izravnom ili neizravnom kontrolom, uključujući Reuters Limited (u daljnjem tekstu: TR) zbog navodne zloporabe vladajućeg položaja na svjetskom tržištu konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu.

               2

               Komisija je 19. rujna 2011. donijela prethodnu ocjenu, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165., i ispravak u SL‑u 2016., L 173, str. 108.), o čemu je obavijestila TR 20. rujna 2011.

               3

               Prema preliminarnoj ocjeni, TR zauzima vladajući položaj na svjetskom tržištu konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu. Moguće je da je on zlorabio svoj vladajući položaj nametanjem određenih ograničenja u pogledu uporabe oznaka Reutersovih financijskih instrumenata (u daljnjem tekstu: oznake RIC). Oznake RIC su kratke alfanumeričke oznake koje je TR razvio radi identifikacije vrijednosnih papira i mjesta gdje se njima trgovalo.

               4

               TR zabranjuje svojim kupcima korištenje oznaka RIC za pronalaženje podataka u konsolidiranim prijenosima podataka u realnom vremenu drugih dobavljača i sprečava treće osobe i konkurentske dobavljače da razvijaju i održavaju korelacijske tablice koje sadržavaju oznake RIC, čime se omogućuje interakcija između sustava njihovih klijenata i konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu drugih dobavljača. U svojoj preliminarnoj ocjeni Komisija je došla do zaključka da su takve prakse stvorile značajne prepreke promjeni dobavljača prijenosa podataka i da predstavljaju zloporabu vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU‑a i članka 54. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP).

               5

               TR je 8. studenoga 2011., u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003., podnio Komisiji ponudu o preuzimanju obveza u cilju rješavanja pitanja koje je potonja iznijela u svojoj preliminarnoj ocjeni.

               6

               U toj ponudi o preuzimanju obveza TR je među ostalim predložio:

                        —

                        da se njegovim klijentima omogući sklapanje proširenog ugovora o licenci o oznakama RIC (u daljnjem tekstu: ERL). ERL omogućava klijentu da nakon plaćanja mjesečne pristojbe za licencu koristi oznake RIC za pretraživanje podataka u konsolidiranim prijenosima podataka u realnom vremenu koje nude konkurentski dobavljači i, na taj način, promjenu jedne ili više njihovih aplikacija;

                        —

                        pružanje potrebnih informacija kako bi omogućio svojim klijentima utvrđivanje podudarnosti između oznaka RIC i sustava kodiranja konkurentskih dobavljača u cilju promjene dobavljača.

               7

               Komisija je 14. prosinca 2011. u Službenom listu Europske unije objavila poziv u skladu s člankom 27. stavkom 4. Uredbe br. 1/2003, sa sažetim prikazom predmeta i obveza, i pozvala zainteresirane treće strane da dostave očitovanja o prijedlogu TR‑a.

               8

               Komisija je 7. ožujka 2012. obavijestila TR o očitovanjima koje je zaprimila od zainteresiranih trećih strana nakon objave poziva o ispitivanju tržišta.

               9

               Kao odgovor na zaprimljena očitovanja, TR je 27. lipnja 2012. podnio revidiranu ponudu preuzimanja obveza. Glavne promjene su bile sljedeće:

                        —

                        iznos pristojbe za ERL je smanjen;

                        —

                        struktura pristojbe za ERL više nije bila vezana uz postojeće popuste za konsolidirane prijenose podataka u realnom vremenu TR‑a. Također je pojednostavljena i učinjena preglednijom;

                        —

                        klijenti koji stvarno posluju u Europskom gospodarskom prostoru (EGP) mogu koristiti ERL u cijelom svijetu;

                        —

                        ERL se odnosio na oznake RIC iz jednog izvora over‑the‑counter instrumenata, pod uvjetom da relevantni doprinositelj pristane na to (osim ako je TR jedini dobavljač over‑the‑counter podataka u trenutku promjene);

                        —

                        ERL je obuhvaćao ljudska sučelja na poslužiteljskim aplikacijama (bez dodatnih troškova);

                        —

                        osim početnog razdoblja od pet godina, tijekom kojega je ERL bio dostupan uz pretplatu, postojala je opcija produljenja pretplate za klijente uz simboličnu naknadu za dodatne dvije godine;

                        —

                        pružanje odvojene dopunske licence, u predmetnom slučaju licence usmjerene na programere trećih strana (u daljnjem tekstu: TPDL), kako bi im se omogućilo da razviju korelacijske tablice koje klijentima TR‑a omogućuju jednostavnu promjenu dobavljača.

               10

               Komisija je 12. srpnja 2012. pokrenula drugo ispitivanje sudionika na tržištu i objavila izmijenjene obveze, sukladno članku 27. stavku 4. Uredbe br. 1/2003.

               11

               Komisija je 25. rujna 2012. obavijestila TR o očitovanjima koja je zaprimila od zainteresiranih trećih strana, nakon objave drugog poziva o ispitivanju tržišta.

               12

               TR je 7. studenoga 2012. poslao treći niz obveza (u daljnjem tekstu: konačne obveze), koje sadržavaju sljedeće odredbe:

                        —

                        klauzula u točki 7.1 konačnih obveza sadržava izmijenjenu definiciju pojma „programer treće strane” koja dopušta programerima trećih strana da sklapaju ugovore s drugim dobavljačima konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu u cilju razvoja korelacijskih tablica, što bi klijentima TR‑a omogućilo promjenu dobavljača;

                        —

                        programerima trećih strana dopušteno je ne samo da „razvijaju” korelacijske tablice, već i da ih „održavaju i ažuriraju” (klauzula u točki 1.8 TPDL‑a);

                        —

                        TPDL priložen konačnim obvezama više ne sadržava klauzulu u točki 3.5 TPDL‑a priloženog izmijenjenim obvezama. Ta klauzula je sadržavala odredbe prema kojoj programer treće strane ne bi mogao ‚prikazati da [bi] korištenje podobnih oznaka RIC za pozivanje podataka treće strane bilo praktično ili ostvarivo u svim okolnostima ili da bi [moglo] dovesti do problema vezanih uz integritet podataka ili drugih funkcionalnih problema’;

                        —

                        klauzule u točki 3.2.8 konačnih obveza i točki 1.3(c) TDPL‑a daju ovlaštenje programerima trećih strana i drugim dobavljačima konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu da surađuju u cilju razvoja, održavanja i marketinga mapiranja tablica;

                        —

                        klauzula u točki 3.2.9 konačnih obveza i one u točkama 1.3(d) i 1.4 TPDL‑a povećavaju razinu informacija koje treći razvojni programeri i drugi dobavljači konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu mogu izmijeniti. Iz toga slijedi da treći razvojni programeri mogu pružiti drugim dobavljačima konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu opisne referentne podatke koji se odnose na oznake RIC (ali ne i same oznake RIC) u situacijama u kojima treći razvojni programer nije u mogućnosti izvesti mapiranje konkurentskog kodnog sustava dobavljača konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu.

               13

               Konačne obveze TR‑a također predviđaju, u Prilogu V., imenovanje neovisnog povjerenika nadležnog za njihovo praćenje. Uloga povjerenika je praćenje usklađenosti s tim obvezama i podnošenje redovitog izvješća Komisiji te, po potrebi, predlaganje Komisiji mjera koje treba poduzeti kako bi se osigurala usklađenost s tim obvezama, kao i izvještavanje o rezultatima postupka rješavanja sporova koji su predviđeni u Prilogu IV. konačnim obvezama.

               14

               Komisija je utvrdila da su navedene obveze dovoljne za otklanjanje navedenih problema tržišnog natjecanja. U skladu s tim, 20. prosinca 2012. usvojila je, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, odluku vezanu uz postupak primjene članka 102. UFEU i članka 54. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/D2/39.654 — Oznake financijskih instrumenata Reuters (oznake RIC)) (SL 2013., C 326, str. 4.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka), čiji je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije, što je obveze koje je predložio TR učinilo obvezujućima. U toj odluci Komisija je također zaključila da, u pogledu tih obveza, više nema osnove za njezino djelovanje.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               15

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 4. veljače 2014. tužitelj Morningstar, Inc. pokrenuo je ovaj postupak.

               16

               Komisija je 16. svibnja 2014. podnijela odgovor na tužbu.

               17

               Odgovor je podnesen tajništvu Općeg suda 5. kolovoza 2014.

               18

               Mjerom upravljanja postupkom od 27. kolovoza 2014. Opći sud (osmo vijeće) je zatražio od Komisije da podnese preliminarnu ocjenu, u verziji koja nije klasificirana oznakom tajnosti, koju je izvršila u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003 u ovom predmetu. Komisija je taj zahtjev ispunila u za to određenom roku.

               19

               Odgovor na repliku podnesen je tajništvu Općeg suda 16. listopada 2014.

               20

               Rješenjem od 21. listopada 2014. predsjednik osmog vijeća Općeg suda prihvatio je zahtjev za intervenciju TR‑a, podnesen tajništvu Općeg suda 22. svibnja 2014.

               21

               TR je 2. siječnja 2015. dostavio svoj intervencijski podnesak.

               22

               Očitovanja glavnih stranaka na intervencijski podnesak TR‑a zaprimljena su u tajništvu Općeg suda u za to određenom roku.

               23

               Na prijedlog suca izvjestitelja Opći sud (osmo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je, u okviru mjera upravljanja postupkom u smislu članka 89. stavka 3. točke (d) svojeg Poslovnika, zatražio od Komisije da podnese odgovore primljene od sudionika na tržištu u okviru ispitivanja tržišta objavljenog u Službenom listu Europske unije14. prosinca 2011. i 12. srpnja 2012., u njihovoj verziji koja nije klasificirana oznakom tajnosti. Komisija je postupila u skladu s tim zahtjevom u za to određenom roku.

               24

               Na raspravi od 3. ožujka 2016. stranke su iznijele usmena očitovanja i odgovorile na usmena pitanja Općeg suda.

               25

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi tužbu dopuštenom;

                        —

                        poništi pobijanu mjeru u cijelosti, u onoj mjeri u kojoj se odnosi na dobavljače konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu ili u mjeri u kojoj se odluka odnosi na tužitelja;

                        —

                        poduzme svaku drugu mjeru koju Opći sud smatra primjerenom;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               26

               Komisija i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Dopuštenost

               27

               Tužitelj smatra da mu je dopušteno podnijeti ovu tužbu jer se pobijana odluka odnosi na njega izravno i osobno, u smislu četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a. Pobijana odluka se izravno odnosi na njega jer smanjuje njegovu mogućnost da sklopi ugovor s TR‑om u pogledu oznaka RIC s obzirom na to da navedena odluka izričito isključuje konkurentske dobavljače konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu iz kruga osoba koje imaju pravo na licence. Kad je riječ o osobnom utjecaju, smatra da je aktivno sudjelovao u upravnom postupku koji je doveo do donošenja pobijane odluke. Štoviše, pobijana mjera potvrđuje poslovno postupanje njegova glavnog konkurenta, čime se utječe na njegov položaj na relevantnom tržištu.

               28

               Komisija osporava argumente tužitelja i tvrdi, međutim bez formalnog podnošenja prigovora nedopuštenosti u smislu članka 130. stavka 1. Poslovnika, da je tužba nedopuštena.

               29

               Potrebno je podsjetiti da četvrti stavak članka 263. UFEU‑a dopušta drugoj osobi osim one kojoj je upućen akt da pokrene postupak za njegovo poništenje ako se akt izravno i osobno odnosi na nju.

               30

               U skladu sa sudskom praksom, pitanje ima li tužitelj aktivnu procesnu legitimaciju ocjenjuje se prema učincima koje pobijani akt ima na njegovu pravnu situaciju u mjeri u kojoj se pobijana mjera, prvo, izravno odnosi na tužitelja u smislu da izravni učinak zahtijeva da predmetna mjera mora izravno utjecati na njegovu pravnu situaciju i da taj akt ne ostavlja diskrecijsku ovlast adresatima te mjere kojima je povjerena njezina provedba s obzirom na to da je ta provedba potpuno automatska i proizlazi iz sâmog propisa Europske unije bez primjene drugih posrednih pravila (presude od 5. svibnja 1998., Glencore Grain/Komisija, C‑404/96 P, EU:C:1998:196, t. 42., i od 24. ožujka 1994., Air France/Komisija, T‑3/93, EU:T:1994:36, t. 80.) i, drugo, da se taj akt osobno odnosi na tužitelja u smislu da utječe na nj zbog određenih osobina koje su mu svojstvene ili zbog određene činjenične situacije koja ga razlikuje od drugih osoba izdvajajući ga zbog toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, t. 223.).

               31

               U predmetnom slučaju, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, pobijana mjera čini konačne obveze TR‑a od 7. studenoga 2012. obvezujućima. Komisija je ispitala učinke ograničenja koje je postavio TR u pogledu oznaka RIC i zaključila da ta ograničenja štete tržišnom natjecanju na način da sprečavaju promjenu dobavljača klijentima TR‑a te, kao rezultat, smanjuju mogućnost konkurenata da uđu na tržište ili da se natječu na temelju kvalitete svojih usluga. Konačne obveze, koje imaju za cilj omogućiti klijentima TR‑a promjenu u korist konkurentskih dobavljača konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu izričito isključuju mogućnost tih konkurentskih dobavljača da sklope ugovor za ERL ili ugovor za TPDL. Pobijana mjera izravno utječe na pravnu situaciju tužitelja utoliko što mu ograničava mogućnost da sklapa takve ugovore.

               32

               U pogledu pitanja odnosi li se akt izravno na tužitelja, potrebno je napomenuti da je on zatražio sastanke s Komisijom u svojim dopisima od 5. ožujka i 16. lipnja 2010. Nakon tih zahtjeva prvi sastanak je bio organiziran 27. srpnja 2010. Zatim su, na zahtjev i Komisije i tužitelja, drugi sastanci i telefonski razgovori održani između 2010. i 2012. Isto tako, na zahtjev Komisije od 18. travnja 2012., podnositelj zahtjeva je podnio verziju zapisnika predmetnih telefonskih razgovora i sastanaka koja nije klasificirana oznakom tajnosti. Tužitelj je također odgovorio i podnio svoja očitovanja u vezi s obvezama koje je predložio TR‑u putem telefonskih razgovora, sastanaka, elektroničke pošte i odgovora na službene zahtjeve Komisije za informacije.

               33

               Nadalje, iako ime tužitelja nije izričito navedeno u pobijanoj odluci, iz upravnog postupka koji je završio tom odlukom proizlazi da je Komisija uzela u obzir očitovanja tužitelja.

               34

               Treba napomenuti da je tužitelj aktivno sudjelovao u postupku ne samo na vlastitu inicijativu, nego također na poziv Komisije koja ga je među ostalim pozvala da podnese svoja očitovanja o različitim tržišnim aspektima kao i o ponuđenim obvezama, i to izvan okvira ispitivanja tržišta u skladu s člankom 27. stavkom 4. Uredbe br. 1/2003, čemu je tužitelj također pridonio. Iz navedenog slijedi da je tužitelj aktivno sudjelovao u postupku. Iako je sudjelovanje u postupku samo po sebi nedovoljno da bi se utvrdilo da pobijana odluka osobno utječe na tužitelja, činjenica je da je njegovo aktivno sudjelovanje u upravnom postupku ipak faktor koji se uzima u obzir u sudskoj praksi u pogledu pitanja tržišnog natjecanja, uključujući u posebnom području obveza iz članka 9. Uredbe br. 1/2003, da bi se ustanovilo, u vezi s drugim posebnim okolnostima, je li njegova tužba dopuštena (vidjeti u tom smislu, i po analogiji, presude od 28. siječnja 1986., Cofaz i dr./Komisija, 169/84, EU:C:1986:42, t. 24. i 25.; od 31. ožujka 1998., Francuska i dr./Komisija (Kali & Salz), C‑68/94 i C‑30/95, EU:C:1998:148, t. 54. do 56.; i od 3. travnja 2003., BaByliss/Komisija, T‑114/02, EU:T:2003:100, t. 95.).

               35

               U tom pogledu takva posebna okolnost je u predmetnom slučaju nastala zbog načina na koji je utjecano na položaj tužitelja na predmetnom tržištu. Iz spisa predmeta kojim raspolaže Opći sud proizlazi da tužitelj posluje, kao TR, na tržištu konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu, tržištu koje karakterizira ograničen broj konkurenata i na kojem TR ima dominantan položaj. Može se zaključiti da ograničavajuće mjere od strane TR‑a kao poduzetnika u vladajućem položaju, poput onih koje su predmet preliminarne ocjene Komisije, mogu imati značajne negativne učinke na tužiteljevo poslovanje.

               36

               Iz svega navedenog slijedi da se odluka također osobno odnosi na tužitelja. Posljedično, predmetna tužba je dopuštena.

         Meritum

               37

               U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe četiri tužbena razloga:

                        —

                        prvi tužbeni razlog temelji se na činjenici da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni kad je prihvatila obveze koje nisu mogle otkloniti probleme tržišnog natjecanja o kojima je obavijestila TR u svojoj preliminarnoj ocjeni;

                        —

                        drugi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 na način da je Komisija prihvaćanjem obveza koje ne mogu otkloniti probleme tržišnog natjecanja prekoračila ovlasti koje joj dodjeljuje navedeni članak i tako djelovala ultra vires;

                        —

                        treći tužbeni razlog temelji se na povredi načela proporcionalnosti;

                        —

                        četvrti tužbeni razlog temelji se na povredi obveze obrazlaganja jer je Komisija propustila obrazložiti zbog čega konačne obveze otklanjaju utvrđene probleme tržišnog natjecanja.

               38

               Ponajprije, valja imati na umu da iz članka 9. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da Komisija može, kada namjerava donijeti odluku kojom se zahtijeva otklanjanje povrede, obvezati poduzetnike u pitanju na preuzimanje obveza koje su oni ponudili ako te obveze mogu otkloniti probleme tržišnog natjecanja koje je Komisija utvrdila u svojoj preliminarnoj ocjeni.

               39

               Mehanizam koji uvodi članak 9. Uredbe br. 1/2003 nastoji osigurati da se pravila o tržišnom natjecanju na snazi u Uniji primjenjuju učinkovito, donošenjem odluka kojima obveze ponuđene od strane stranaka i koje Komisija smatra prikladnima postaju obvezujuće, kako bi se osiguralo brže rješenje za probleme tržišnog natjecanja koje je utvrdila Komisija, umjesto postupka u kojem se donosi formalno utvrđenje postojanja povrede. Točnije, članak 9. navedene Uredbe temelji se na razmatranju procesne ekonomije i omogućuje poduzetnicima da u potpunosti sudjeluju u postupku tako da predlažu rješenja koja im se čine najprikladnijima i podobnima za otklanjanje problema Komisije (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa, C‑441/07 P, EU:C:2010:377, t. 35.).

               40

               U tom kontekstu, glede prihvaćanja ili odbijanja obveza, Komisija uživa široku marginu prosudbe (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa, C‑441/07 P, EU:C:2010:377, t. 94.).

               41

               Nadalje, treba napomenuti da Komisija, kad je pozvana provesti analizu koja zahtijeva uzimanje u obzir brojnih ekonomskih faktora kao što je analiza u cilju ocjene adekvatnosti obveza ponuđenih od strane poduzetnika u pitanju, također u tome uživa stupanj margine prosudbe, što Opći sud mora uzeti u obzir prilikom izvršavanja nadzora. Iz toga slijedi da, u izvršavanju svojeg ograničenog nadzora takvih složenih ekonomskih situacija, sud Unije ne može vlastitom ekonomskom ocjenom zamijeniti ocjenu Komisije (presude od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa, C‑441/07 P, EU:C:2010:377, t. 67., i od 11. rujna 2014., CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, t. 46.).

               42

               Međutim, kako je Sud u više navrata smatrao u kontekstu pitanja koja dovode do složenih procjena, kao što je pravo tržišnog natjecanja, margina prosudbe koju Komisija uživa ne znači da se sud Unije mora suzdržati od kontroliranja Komisijinih tumačenja ekonomskih podataka (presuda od 15. veljače 2005., Komisija/Tetra Laval, C‑12/03 P, EU:C:2005:87, t. 39.; od 10. srpnja 2008., Bertelsmann and Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 145; i od 11. rujna 2014., CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, t. 46.). Prema načelima uspostavljenima tom sudskom praksom, sud Unije mora, osobito, ne samo provjeriti materijalnu točnost podnesenih dokaza, njihovu vjerodostojnost i koherentnost, već također provjeriti čine li ti dokazni elementi cjelinu relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir kako bi se procijenila složena situacija te jesu li oni takvi da mogu poduprijeti zaključke koji su iz njih izvedeni (vidjeti presude od 11. rujna 2014., CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, t. 46. i navedenu sudsku praksu, i od 13. svibnja 2015., Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, t. 86. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Nadalje, iz sudske prakse proizlazi također da iako odluke donesene na temelju članaka 7. i 9. Uredbe br. 1/2003 moraju biti u skladu s načelom proporcionalnosti, primjena tog načela se ipak razlikuje ovisno o tome koje su od tih odredaba u pitanju.

               44

               Te odredbe zapravo imaju različite ciljeve. Članak 9. Uredbe br. 1/2003 je usmjeren na otklanjanje problema koje je Komisija mogla istaknuti tijekom svoje preliminarne ocjene, dok članak 7. navedene uredbe ima za cilj okončati povredu za koju je utvrđeno da postoji (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa, C‑441/07 P, EU:C:2010:377, t. 46.).

               45

               Slijedi da se u pogledu proporcionalnosti obveza test koji Komisija mora koristiti u postupku iz članka 9. Uredbe br. 1/2003 sastoji od pitanja jesu li obveze „dovoljne” i mogu li „na odgovarajući način” otkloniti problem, uzimajući u obzir okolnosti slučaja, odnosno ozbiljnost problema, njihov opseg i interese trećih strana (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa, C‑441/07 P, EU:C:2010:377, t. 41. i 61.).

               46

               Iz svega navedenog slijedi da je nadzor suda Unije ograničen na provjeru je li ocjena Komisije očito pogrešna, primjenjujući načela iz točaka 40. do 45.

         Prvi tužbeni razlog koji se temelji na očitoj pogreški u ocjeni

               47

               U kontekstu prvog tužbenog razloga, tužitelj navodi da konačne obveze nemaju učinak ni ukidanja ni osjetnog ograničavanja utvrđene zlouporabe i da također ne otklanjaju izražene probleme. Pobijana odluka dakle, prema mišljenju tužitelja, sadržava očitu pogrešku u ocjeni.

               48

               Tužitelj napominje da i definicija „povlaštenog kupca” i „trećeg razvojnog programera treće strane”, sadržanih u ERL‑u i TPDL‑u, isključuju konkurentske dobavljače. Nadalje, prema obvezama, konkurentski dobavljači konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu ne mogu sami koristiti oznake RIC u ime ovlaštenog imatelja licence. Dakle, tvrtke koje, poput tužitelja, imaju sposobnost, znanje i poticaje potrebne da bi ponudile konkurentske usluge izravno su u tome spriječene. S obzirom na uvjete koje sadržava ugovor o licenci u pitanju, on predviđa izdavanje dozvole samo za one klijente koji mogu koristiti oznake RIC za razvoj načina korištenja usluga koje bi se mogle natjecati s ponuđenim uslugama TR‑a, sami ili preko trećih razvojnih programera.

               49

               U tom smislu tužitelj, prvo, zauzima stajalište da je dobavljačima konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu onemogućeno da osiguraju učinkovitu uslugu promjene dobavljača klijentima TR‑a jer ne mogu pružiti potpuno cjelovitu konkurentsku uslugu zato što su isključeni iz uvjeta licence ERL‑a i TPDL‑a. Drugo, vjerojatnost da će treći razvojni programeri izraditi korelacijske tablice je teorijska i iznimno mala. Treće, cijeli teret i trošak promjene dobavljača snose klijenti TR‑a, čak i ako je očito malo vjerojatno da će promijeniti dobavljača zbog troškova i složenosti koju takva promjena uključuje, prilagodbe njihovih sustava i dodatnih pregovora s trećim stranama koji bi bili posljedica prilagodbe, prirode tržište konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu, te troška i složenosti povezanih s korištenjem korelacijskih tablica treće strane. Četvrto, nije vjerojatno da će klijenti TR‑a raditi s alatom za pretvorbu koji su razvile treće strane, a ne konkurentni dobavljač, jer oni zahtijevaju visok stupanj brzine i pouzdanosti. Oslanjanje na treću stranu bi zapravo predstavljalo rizik za cjelovitost i točnost mapiranja oznaka. Nadalje, moguća suradnja s trećim razvojnim programerom u izradbi korelacijske tablice bila bi neučinkovita s obzirom na nemogućnost razmjene potrebnih informacija u vezi s oznakama RIC. Peto, razlog zašto konkurentski dobavljači konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu ne mogu ponuditi usporedivu uslugu također je povezan s činjenicom da je „lančana oznaka RIC” (sredstvo za pristupanje grupi instrumenata pomoću jednog identifikatora) isključena iz licenci koje nudi TR, dok banke i financijske institucije trebaju pristup lančanoj oznaci RIC zato što su one jedan od ključnih načina pristupa podacima. Budući da su, u skladu s obvezama, dostupni samo najosnovniji podaci, drugi dobavljač ne može ponovno izgraditi te lance ili izvršiti mapiranje s njima bez mogućnosti da pristupi navedenim podacima. Konačno, tužitelj tvrdi da, prema njegovim saznanjima, nijedan od klijenata TR‑a nije koristio konkurentske dobavljače konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu. Kad bi velik broj društava nastojao dobiti i koristiti licence, postojao bi dokaz te činjenice na tržištu. Međutim, prema tužitelju, to nije slučaj pa on zbog tog razloga ponavlja, kako je već naveo tijekom upravnog postupka, da su takvi prijelazi drugom dobavljaču malo vjerojatni.

               50

               Prvo, Komisija tvrdi da je ERL, koji ovlašćuje klijente TR‑a da koriste oznake RIC za pribavljanje podataka u prijenosima podataka drugih dobavljača bez obveze prepisivanja njihovih aplikacija, dovoljan da otkloni probleme vezane uz ograničenja korištenja oznaka RIC prilikom promjene dobavljača. Drugo, ona zauzima stajalište da je TPDL koji ovlašćuje treće razvijene programere da razvijaju i održavaju korelacijske tablice između oznaka RIC i kodnih sustava drugih dobavljača također dovoljan da otkloni probleme vezane uz ograničenja korištenja oznaka RIC za razvoj takvih tablica. Komisija ističe na primjer različite odredbe i uvjete sadržane u ERL‑u, odnosno TPDL‑u, kojima je cilj omogućavanje promjene dobavljača. U tom smislu, ona primjećuje da se ERL globalno dodjeljuje povlaštenom klijentu ako on izvršava stvarnu poslovnu djelatnost unutar EGP‑a, da se ERL dodjeljuje na neograničeno vrijeme pod uvjetom da je bio zatražen u roku od pet godina nakon datuma početka primjene od strane povlaštenog klijenta, da povlašteni klijent može povećati ili smanjiti prihvatljivi broj oznaka RIC u svako doba, prema svojim potrebama u poslovnoj djelatnosti, te da će TR pružiti povlaštenim klijentima redovite izvještaje o prihvatljivim oznakama RIC kao i potrebne informacije za mapiranje radi jedinstvenog utvrđivanja odnosnih tržišnih podataka u realnom vremenu.

               51

               Konačno, Komisija tvrdi da ni jedan od argumenata tužitelja ne mijenja zaključak da su konačne obveze dovoljne za otklanjanje njegovih problema.

               52

               Komisija ističe u tom pogledu da konkurent može uspostaviti partnerstvo s trećim razvojnim programerom da bi ponudio klijentima TR‑a prilagođenu i potpuno cjelovitu uslugu promjene dobavljača; da je, budući da je informatička arhitektura načelno specifična svakom klijentu TR‑a ponaosob, neizbježno da će svaki klijent morati izvršiti prilagodbu i da će time za njega nastati određeni troškovi ako odluči promijeniti dobavljača konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu; da su glavni klijenti TR‑a globalne financijske institucije koje posjeduju stručna znanja i financijska sredstva potrebna za promjenu dobavljača ako smatraju da je to u njihovu komercijalnom interesu; da suradnja između dobavljača konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu i trećih razvojnih programera može dovesti do ekonomije razmjera; da ne postoji razlog za zaključak da korelacijske tablice koje su razvili treći razvojni programeri ne bi bile pouzdane ili da bi bile sporije u usporedbi s korištenjem usluga TR‑a i da su navodi koji se odnose na lančanu oznaku RIC izneseni prvi put u odgovoru i ne temelje se na pravnim ili činjeničnim pitanjima koja su se pojavila tijekom upravnog postupka i postupka pred Općim sudom; te da ih stoga treba odbaciti kao nedopuštene jer su u svakom slučaju neutemeljene. Konačno, Komisija primjećuje da, budući da su ERL i TPDL uvedeni tek 20. lipnja 2013. i da je promjena dobavljača dug i složen proces, nije iznenađujuće da još nije došlo do te promjene tijekom razdoblja između uvođenja tih ugovora o licenci, s jedne strane, i podnošenja tužbe, s druge.

               53

               Prvo, što se tiče dopuštenosti argumenta vezanog uz lančanu oznaku RIC i argumenta vezanog uz ograničenja opisnih podataka pruženih za svaku oznaku RIC, potrebno je podsjetiti da iz odredaba članka 44. stavka 1. točke (c), u vezi s člankom 48. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. proizlazi da tužba kojom se pokreće postupak mora istaknuti predmet postupka i sadržavati sažeti prikaz tužbenih razloga, te da isticanje novih tužbenih razloga u tijeku postupka nije dopušteno osim ako se ti tužbeni razlozi temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima koja su postala poznata u tijeku postupka.

               54

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužbeni razlog ili argument kojim se potvrđuje tužbeni razlog koji je, izravno ili neizravno, istaknut u tužbi kojom se pokreće postupak, i koji je uz njega usko vezan, mora biti proglašen dopuštenim (presude od 19. rujna 2000., Dürbeck/Komisija, T‑252/97, EU:T:2000:210, t. 39., i od 30. rujna 2003., Cableuropa i dr./Komisija, T‑346/02 i T‑347/02, EU:T:2003:256, t. 111.).

               55

               U ovom predmetu, potrebno je napomenuti da, protivno onom što je iznijela Komisija, taj tužbeni razlog potvrđuje prvi tužbeni razlog, kako je naveden u tužbi, odnosno tužbeni razlog koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni konačnih obveza. Treba podsjetiti, u tom pogledu, da tužba sadržava opsežne argumente o neprikladnosti konačnih obveza. Posljedično, argument u odgovoru na tužbu koji dovodi u pitanje prikladnost konačnih obveza za otklanjanje problema koje je istaknula Komisija, zbog nedostataka u tim obvezama poput onoga vezanog uz nepostojanje pravila u pogledu oznaka RIC, je dopušten.

               56

               Sljedeće, u pogledu merituma prvog tužbenog razloga, kao što je već istaknuto u točki 41., i uzimajući u obzir marginu diskrecije kojom raspolaže Komisija kad ocjenjuje prikladnost predloženih obveza, uloga Općeg suda je ograničena na provjeru nije li Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni. Točnije, njegova uloga u kontekstu tog sudskog nadzora je da utvrdi postoji li ravnoteža između problema koje je istaknula Komisija u svojoj preliminarnoj ocjeni i obveza koje predlaže TR, a koje moraju, ponovimo, otkloniti te probleme na adekvatan način.

               57

               Nadalje, nadzor zakonitosti odluke kojom su te obveze postale obvezujuće mora biti izvršen s obzirom na probleme koje je istaknula Komisija, a ne na zahtjeve koje su istaknuli konkurenti u vezi sa sadržajem obveza.

               58

               Prema tome, odgovarajući test koji treba primijeniti u odnosu na pitanja Komisije, istaknuta u njezinoj preliminarnoj ocjeni, je utvrditi jesu li obveze dovoljne za adekvatno otklanjanje tih problema, čiji je cilj u konkretnom predmetu olakšavanje klijentima promjene dobavljača.

               59

               Nadalje, činjenica da bi ti problemi mogli biti riješeni uključivanjem konkurenata TR‑a u uvjete licence, kao što predlaže tužitelj, ne znači samo po sebi da u pobijanoj odluci postoji pogrešna ocjena. Činjenica da su druge obveze također mogle biti prihvaćane, ili čak mogle ići u korist konkurencije, ne može opravdati poništenje pobijane odluke u mjeri u kojoj je Komisija mogla opravdano zaključiti da obveze navedene u pobijanoj odluci služe otklanjanju problema koji su utvrđeni u preliminarnoj ocjeni.

               60

               Treba podsjetiti da pobijana odluka implementira niz obveza koje je predložio TR, čije aktivnosti su dovele do pitanja vezanih uz tržišno natjecanje, te da tužitelj u osnovi smatra da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni kad je obveze koje propuštaju na odgovarajući način riješiti te probleme učinila obvezujućima.

               61

               Tvrdnja tužitelja, prema kojoj konkurenti nisu sposobni omogućiti učinkovitu promjenu dobavljača jer zbog toga što su isključeni iz uvjeta ugovora o licenci u pitanju ne mogu ponuditi potpuno cjelovitu uslugu, treba biti odbijena.

               62

               Problemi koje je istaknula Komisija odnose se na ograničenja koja je klijentima nametnuo TR i sprečavanje trećih da izrade mapiranje različitih znakova, uzrokujući tako znatne prepreke pri promjeni dobavljača. Obveze koje je prihvatila Komisija stoga se u bitnome odnose na mogućnosti ponuđene klijentima da promijene dobavljača, bilo vlastitim sredstvima ili u suradnji s trećim razvojnim programerima. U tom smislu, Komisija je zauzela stajalište da se problemi tržišnog natjecanja ne mogu riješiti zahtijevanjem od TR‑a bihevioralnih rješenja u pogledu njegovih konkurenata, nego prije svega u pogledu njegovih klijenata i trećih strana. Taj zaključak, da su obveze predložene prvotno klijentima i trećim razvojnim programerima, potvrđuju mogućnosti ponuđene potonjima da surađuju i uzajamno si pomažu u razvoju korelacijskih tablica na temelju licence koje je predložio TR. Klijenti TR‑a mogu se također odlučiti za treće razvojne programere koji su ušli u partnerstvo s konkurentskim dobavljačima, a ta partnerstva se sastoje od suradnje vezane uz projektiranje, proizvodnju, održavanje, oglašavanje i usluge za korelacijske tablice nakon kupnje. Stoga su klijentima TR‑a dostupne razne opcije u svrhu promjene dobavljača, bez obzira na to jesu li one u odnosu na njihovu infrastrukturu interne ili eksterne.

               63

               Komisija je dakle, prihvaćanjem navedenih obveza, zauzela stajalište da u cilju otklanjanja problema koje je istaknula nije bilo potrebno uključiti konkurente TR‑a u uvjete licence. Nadalje, kao što proizlazi iz pobijane odluke, Komisija je smatrala da bi dopuštanje konkurentima TR‑a da imaju pristup oznakama RIC prekoračilo ono što je potrebno za otklanjanje tih problema. U pogledu zaključaka Suda u točki 62., Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni s tim u vezi.

               64

               Također moraju biti odbijeni argumenti da je vjerojatnost projektiranja korelacijskih tablica od strane trećih razvojnih programera mala i teorijska –korelacijskih tablica koje, prema tužitelju, ne bi ponudile zahtijevanu pouzdanost i brzinu s obzirom na to da su ih projektirale treće strane.

               65

               Iako je nepotrebno podsjećati na različita rješenja dostupna trećim razvojnim programerima u izradi korelacijskih tablica koja povećavaju vjerojatnost tog razvoja, može se smatrati, u pogledu navodnog nedostatka pouzdanosti i brzine tih tablica, da tužitelj nije iznio ni jedan konkretan argument u vezi s tim tvrdnjama. Iz tog razloga te je argumente moguće već sada odbiti.

               66

               Štoviše, u slučaju da klijent zahtijeva jamstvo u pogledu pouzdanosti, treći razvojni programer i konkurentski dobavljač mogli bi se složiti da pruže to jamstvo tom klijentu jer ta mogućnost nije bila isključena obvezama, u skladu s klauzulom u točki 1.3(c)(iii) TPDL‑a. U tom smislu, potpuno je moguće riješiti potencijalne dvojbe klijenta koji će biti umiren mogućnošću promjene dobavljača. Nadalje, osim činjenice da klijenti TR‑a mogu postati stranke ugovora ERL da bi promijenili dobavljača konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu u vezi sa svim svojim aplikacijama, oni se mogu odlučiti, u razdoblju od najmanje 12 mjeseci, na djelomičnu promjenu. Takva djelomična promjena može omogućiti klijentu da procijeni pouzdanost konkurentskog izvora podataka paralelnim korištenjem aplikacija koje koriste izvor podataka TR‑a i drugih aplikacija koje koriste konkurentski izvor podataka, a ta mogućnost olakšava promjenu dobavljača za klijenta.

               67

               Jednako tako, argument da bi cijeli teret i trošak promjene snosili klijenti TR‑a ne može biti prihvaćen. Treba podsjetiti da su se problemi koje je istaknula Komisija u prvom redu odnosili na ograničenja nametnuta klijentima TR‑a u korištenju oznaka RIC. Navedena ograničenja su im zabranjivala pronalaženje podataka iz prijenosa konkurentskih pružatelja korištenjem oznaka RIC, čak i pomoću korelacijskih tablica. Zbog integracije oznaka RIC u informatičke aplikacije klijenata prepisivanje tih aplikacija bilo je nužno kad su navedeni klijenti željeli promijeniti dobavljača, a promjena dobavljača je zapravo vodila do promjene korištenog sustava simbola zbog ograničenja koja je nametnuo TR. Klijenti su taj postupak promjene aplikacija smatrali dugim i skupim. Iz ispitivanja tržišta koje je provela Komisija, a čiji zaključci su uključeni u preliminarnu ocjenu, proizlazi da se glavni dio troškova promjene odnosi na konverziju oznaka. Te troškove je gdjekad teško odrediti, posebno s obzirom na činjenicu da je informatička arhitektura svakog kupca specifična. Međutim, Komisija je u preliminarnoj ocjeni istaknula da su se u pogledu kupaca koji su proveli opsežnu procjenu troškova promjene ti troškovi smatrali prohibitornima i takvi da su mogli odvratiti klijente od promjene dobavljača. Kao odgovor na te probleme TR je stoga ponudio svojim kupcima, kao i trećim razvojnim programerima, mogućnost razvijanja korelacijskih tablica između oznaka RIC i sustava simbola koji koristi novi dobavljač, tako da izmjena aplikacija više ne bi bila potrebna. Te obveze stoga omogućavaju stvarnu prednost za klijente TR‑a koji više nisu suočeni s prohibitornim troškovima koji ih odvraćaju od mogućnosti promjene dobavljača, u odsutnosti potrebe za opširnom izmjenom informatičkih aplikacija. Iako će izrada korelacijskih tablica od strane klijenta, bilo interno ili od trećeg razvojnog programera, vjerojatno također dovesti do troškova, treba napomenuti da cilj obveza nije potpuno ukloniti troškove, nego razumnim troškovima omogućiti dostupniju promjenu dobavljača.

               68

               Nadalje, treba istaknuti da izmjena informatičkih sustava i aplikacija može u svakom slučaju dovesti do troškova koje moraju snositi klijenti, posebno s obzirom na specifičnosti vlastite informatičke arhitekture svakog klijenta. Osim toga, ti kupci su obično globalne institucije ili tvrtke i vjerojatno će imati financijska sredstva potrebna za snošenje tih troškova.

               69

               Također je važno istaknuti, kao što tvrdi Komisija, da suradnja između dobavljača konsolidiranih prijenosa podataka u realnom vremenu i trećih razvojnih programera treće strane može dovesti do ekonomije razmjera. Takva ekonomija može sniziti troškove promjene dobavljača, što može predstavljati dodatan poticaj za klijente, uključujući male klijente, da promijene dobavljača.

               70

               Konačno, argumenti vezani uz nedostatak podataka u pogledu lančanih oznaka RIC i ograničenja opisnih podataka pruženih za svaku oznaku RIC, što sprječava konkurentske dobavljače da ponude ekvivalentnu uslugu, također su neutemeljeni. Kao prvo, u tom smislu treba napomenuti da se čini da u tijeku upravnog postupka ni tužitelj ni bilo koja treća strana nisu izrazili zabrinutost vezanu uz isključenje određenog lanca oznaka RIC iz dosega licenci koje je ponudio TR. Jedine lančane oznake RIC glede kojih je bila izražena zabrinutost tijekom upravnog postupka bili su indeksi i, u skladu s klauzulom u stavku 2.8 konačnih obveza i stavku 1.6 ERL‑a, TR je dužan davati podatke koji se odnose na indekse. Drugo, iz spisa predmeta razvidno je da je razlog zašto podaci koje je pružio TR u određenim slučajevima nemaju naznaku skraćenice oznaka koje je dodijelila burza taj što ta oznaka pri poštovanju izvora instrumenta nije jedini način za njegovu pouzdanu identifikaciju. Relativno jednostavni financijski instrumenti, kao što su vrijednosti navedene na burzi, mogu se identificirati kroz trgovinske platforme u pitanju, valutu ili službeni broj, ili preko relevantne trgovinske platforme, valute i njihova opisa. TR je dužan pružati te informacije imateljima ERL‑a u skladu s klauzulom u stavku 2.12 konačnih obveza. Isto vrijedi i za još složenije financijske instrumente, poput onih kojima se ne trguje na burzi, za koje je TR dužan pružiti skraćenu oznaku koju dodjeljuje burza ako je ta oznaka jedini način da ih se jedinstveno identificira.

               71

               Štoviše, osim postupka za rješavanje sporova iz točke 13. gore, u kojem povjerenik odgovoran za praćenje obveza ima određenu ulogu, klauzula u točki 6(f) Priloga V. konačnim obvezama izričito propisuje da će taj povjerenik pomagati u rješavanju nesuglasica u vezi sa zahtjevima za podatke u odnosu na proturječne informacije koje je pružio TR. Ako je dakle oznaka koju dodjeljuje burza u biti jedini način da se jedinstveno identificira odnosne tržišne podatke u realnom vremenu, povjerenik odgovoran za praćenje će o tome moći obavijestiti TR.

               72

               Zaključno, na pitanje jesu li obveze koje je predložio TR bile pravilno ocijenjene u pobijanoj odluci kao prikladne za rješavanje problema koje je istaknula Komisija, treba potvrdno odgovoriti. Tužbeni razlog da odluka sadržava očitu pogrešku u ocjeni treba dakle biti odbijen.

               73

               Osim toga, u pogledu tvrdnje tužitelja da se do danas nije dogodila nijedna promjena dobavljača, što dakle predstavlja naznaku da obveze nisu učinkovite, potrebno je napomenuti da je ocjena Komisije, kao u slučaju postupka kontrole spajanja društava, ocjena budućeg razvoja. Ona je pozvana da donese odluku koja je prognoza i koja joj omogućuje procjenu kako će se tržište ponašati jednom kada su obveze ispoštovane. Kao što je već navedeno, Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je zaključila da su konačne obveze prikladne za otklanjanje istaknutih problema. Bez obzira na odgovor na pitanje jesu li konačne obveze u međuvremenu imale konkretan učinak na tržište u pitanju, činjenica je da su, u trenutku kada je donesena pobijana odluka, one same po sebi bile dovoljne za otklanjanje problema glede tržišnog natjecanja koji su bili identificirani.

               74

               S tim u vezi, potrebno je istaknuti da konačne obveze, kako ih je prihvatila Komisija, omogućuju promjenu dobavljača ako to želi neki od klijenata TR‑a. Međutim, ta mogućnost ne znači da klijent nužno mora promijeniti dobavljača ako je na primjer zadovoljan uslugama i uvjetima koje nudi TR.

               75

               Iz gore navedenog slijedi da prvi tužbeni razlog treba biti odbijen.

         Drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003

               76

               Tužitelj prihvaća da članak 9. Uredbe br. 1/2003 ovlašćuje Komisiju da prihvati obveze kada one omogućavaju otklanjanje problema koje je istaknula. Međutim, tvrdi da Komisija nije ovlaštena prihvatiti obveze koje očito omogućavaju otklanjanje ‐ ili značajno smanjenje ‐ istaknutih problema. Prihvaćanjem obveza koje očito ne otklanjaju istaknute probleme Komisija je prekoračila ovlasti koje joj dodjeljuje članak 9. navedene uredbe i tako djelovala ultra vires.

               77

               Komisija i intervenijent tvrde da ovaj tužbeni razlog treba biti odbijen.

               78

               Kao što je već istaknuto u točki 40. gore, Komisija uživa široku marginu prosudbe u ocjeni obveza. U postupcima pokrenutima na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003, kako slijedi iz uvodne izjave 13. te uredbe, od Komisije se ne zahtijeva da donese zaključak o povredi u pitanju, nego je njezina zadaća ograničena na ispitivanje, i moguće prihvaćanje, obveza ponuđenih od strane poduzetnika u pitanju glede problema koje je istaknula u svojem prethodnom stajalištu, imajući na umu ciljeve koje želi ostvariti. Na Komisiji je da, koristeći svoju diskrecijsku ovlast, prihvati obveze nakon provjere otklanjaju li one istaknute probleme. U tom smislu, već je istaknuto da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni u pogledu prikladnosti obveza u pitanju, što dovodi do toga da argument da je prihvaćanjem tih obveza prekoračila svoju ovlast i tako djelovala ultra vires treba biti odbijen. Odbijanje prvog tužbenog razloga također dovodi do odbijanja drugog tužbenog razloga.

         Treći tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti

               79

               Tužitelj tvrdi da pobijana odluka predstavlja povredu načela proporcionalnosti s obzirom na to da je Komisija, kao prvo, prihvatila neprikladne obveze i, kao drugo, nije uzela u obzir interese trećih strana.

               80

               Pozivajući se na presudu od 11. srpnja 2007., Alrosa/Komisija (T‑170/06, EU:T:2007:220), i presudu od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377), donesenu u žalbenom postupku, tužitelj navodi da obveza poštovanja načela proporcionalnosti, kada Komisija odluči prihvatiti obveze ponuđene u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, podrazumijeva da mjera koju je donijela bude prikladna i nužna za ostvarenje cilja. Tvrdi da je Komisija prihvaćanjem neprikladnih obveza stoga povrijedila to načelo.

               81

               Načelo proporcionalnosti je također povrijeđeno zbog činjenice da je Komisija zanemarila predvidljivu i predviđenu neučinkovitost obveza, bez obzira na zabrinutost koju su izrazile treće strane, kao što je već obrazloženo u vezi s prvom tužbenim razlogom.

               82

               Komisija i intervenijent zahtijevaju odbijanje tog tužbenog razloga.

               83

               Valja navesti da iz odgovora na prva dva tužbena razloga slijedi da treći tužbeni razlog također treba biti odbijen.

               84

               Načelo proporcionalnosti zahtijeva da mjere usvojene od strane institucija Unije ne prekoračuju ono što je prikladno i nužno za postizanje cilja, pri čemu, kada postoji izbor između više prikladnih mjera, treba odabrati onu manje ograničavajuću (presude od 17. svibnja 1984., Denkavit Nederland, 15/83, EU:C:1984:183, t. 25., i od 11. srpnja 1989., Schräder HS Kraftfutter, 265/87, EU:C:1989:303, t. 21.).

               85

               Načelo proporcionalnosti, kao opće načelo prava Unije, predstavlja kriterij za zakonitost svih akata institucija Unije. S obzirom na to, u okviru ispitivanja postupaka Komisije, postavlja se uvijek, s jedne strane, pitanje dosega i točnih granica obveza koje proizlaze iz poštovanja tog načela i, s druge strane, pitanje granica sudskog nadzora (vidjeti u tom pogledu presudu od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa, C‑441/07 P, EU:C:2010:377, t. 36. i 37.).

               86

               Kako proizlazi iz gore citirane sudske prakse, primjena načela proporcionalnosti od strane Komisije u kontekstu članka 9. Uredbe br. 1/2003 ograničena je na provjeru, prvo, toga da predmetne obveze otklanjaju probleme o kojima je obavijestila poduzetnike u pitanju i, drugo, da potonji nisu ponudili manje otegotne obveze koje također na prikladan način otklanjaju te probleme.

               87

               Isto tako, sudski nadzor odnosi se samo na pitanje je li Komisijina ocjena očito pogrešna.

               88

               Dakle, u kontekstu prvog tužbenog razloga već je navedeno da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni kad je utvrdila da su konačne obveze koje je predložio TR bile prikladne za otklanjanje problema koje je Komisija identificirala u svojoj preliminarnoj ocjeni.

               89

               Osim toga, ako poduzetnici nude obveze na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003 koje prekoračuju ono na što bi ih sama Komisija mogla obvezati u odluci koju bi nakon dubinskog ispitivanja donijela u skladu s člankom 7. te uredbe, Komisija može prihvatiti te obveze i učiniti ih obvezujućima. Međutim, ona ih nije ovlaštena zahtijevati na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003.

               90

               Iz prethodno navedenog slijedi da treći tužbeni razlog treba biti odbijen.

         Četvrti tužbeni razlog koji se temelji na kršenju obveze obrazlaganja

               91

               Tužitelj tvrdi da se u pobijanoj odluci ne obrazlaže kako konačne obveze na prikladan način otklanjaju probleme tržišnog natjecanja o kojima je obaviješten TR u preliminarnoj ocjeni jer te obveze ne ovlašćuju konkurentske dobavljače prijenosa podataka u realnom vremenu da sklope ugovor TPDL.

               92

               Tužitelj navodi da je tijekom postupka koji je rezultirao pobijanom odlukom više puta upozorio Komisiju da bi isključenje konkurenata iz licenci predviđenih u obvezama učinilo te obveze neučinkovitima. U točki 6.3 pobijane odluke Komisija napominje da su ta pitanja istaknuta, ali ne objašnjava razloge zbog kojih ta kritika nije bila uzeta u obzir.

               93

               Komisija i intervenijent prigovaraju argumentima tužitelja.

               94

               Treba utvrditi da tužitelj navodi da mu obrazloženje pobijane odluke ne omogućava razumijevanje razloga na temelju kojih je Komisija zaključila da isključenje konkurenata iz područja primjene obveza ne dovodi u pitanje prikladnost tih obveza.

               95

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, obrazloženje koje zahtijeva članak 296. UFEU‑a mora biti prilagođeno naravi akta o kojem je riječ, te na jasan i nedvosmislen način pokazati tijek rasuđivanja institucije, autora akta, tako da se zainteresiranim osobama omogući upoznavanje s razlozima donesene mjere, a sudu Unije da izvrši nadzor. Zahtjev obrazlaganja mora se ocjenjivati u odnosu na okolnosti slučaja, osobito na sadržaj akta u pitanju, narav navedenih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i pojedinačno odnosi. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na svoj tekst već i na kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje (vidjeti presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, t. 63. i navedenu sudsku praksu, i od 10. srpnja 2008., Bertelsmann and Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 166. i 178. i navedenu sudsku praksu).

               96

               Komisija nije obvezna zauzeti stajalište o svim argumentima koje su istaknule zainteresirane osobe, nego je dostatno da izloži činjenice i pravna stajališta koja imaju ključnu važnost u strukturi odluke. Posebice nije obvezna definirati svoje stajalište o pitanjima koja su očito nevažna, beznačajna ili potpuno sporedna (presude od 15. lipnja 2005., Corsica Ferries France/Komisija, T‑349/03, EU:T:2005:221, t. 64., i od 16. lipnja 2011., Air liquide/Komisija, T‑185/06, EU:T:2011:275, t. 64.).

               97

               Glede odluka koje obveze poduzete sukladno članku 9. Uredbe br. 1/2003 čine obvezujućima, Komisija ispunjava svoju dužnost obrazlaganja navođenjem činjeničnih i pravnih elemenata koji su je naveli da zaključi da ponuđene obveze otklanjaju probleme tržišnog natjecanja koje je identificirala na tako adekvatan način da više nije potrebno da ona djeluje.

               98

               U ovom predmetu, uvodne izjave 48. do 90. (stavci 5.1. do 6.7.) pobijane odluke odnose se na obveze koje je predložio TR i na reakcije trećih strana na navedene obveze.

               99

               Iz toga slijedi da je Komisija objasnila, s jedne strane, razloge zbog kojih obveze otklanjaju istaknute probleme i, s druge strane, uzimanjem u obzir zapažanja trećih strana, zašto pitanja istaknuta u navedenim zapažanjima prekoračuju probleme tržišnog natjecanja istaknute u preliminarnoj ocjeni (uvodne izjave 77., 84., 86. i 89. pobijane odluke). U pogledu konkretnog prigovora tužitelja, valja utvrditi da se uvodna izjava 77. pobijane odluke odnosi na činjenicu da je određeni broj trećih strana vjerovao da bi konkurenti trebali imati pristup oznakama RIC jer bi bili u najboljem položaju pružiti korelacijske tablice i tehničku podršku. Iz uvodne izjave 78. pobijane odluke jasno proizlazi da je Komisija smatrala da bi dopuštanje pristupa oznakama RIC konkurentima TR‑a prekoračilo ono što je nužno za otklanjanje problema tržišnog natjecanja. U uvodnoj izjavi 79. pobijane odluke Komisija je dodala da će „prema predloženim obvezama trećim razvojnim programerima biti dopušteno da pružaju konkurentne tržišne podatke s referentnim opisnim podacima vezanima uz oznake RIC (iako ne i same oznake RIC) kad treći razvojni programeri nisu sami mogli uspješno završiti mapiranje” i da će „ta izmjena informacija omogućiti konkurentskim dobavljačima da mapiraju vlastitu referentnu simboliku na način koji dopušta trećem razvojnom programeru izvršavanje točnog i učinkovitog mapiranja”.

               100

               Iz gore navedenog slijedi da je Komisija ispunila svoju obvezu obrazlaganja jasnim i nedvosmislenim navođenjem činjeničnih elemenata i pravnih aspekata koji su je doveli do zaključka da su obveze bile dovoljne za otklanjanje istaknutih problema tržišnog natjecanja. Budući da ti detaljni navodi omogućavaju Općem sudu učinkovit nadzor nad Komisijinim korištenjem njezine diskrecijske ovlasti u pobijanoj odluci, valja zaključiti da je pobijana odluka u tom pogledu dovoljno obrazložena.

               101

               Nadalje, iako je Komisija obvezna obrazložiti razloge za odluku koju donosi, nije obvezna objasniti zašto nije donijela drugačiju odluku (vidjeti u tom pogledu sudsku praksu navedenu u točkama 95. i 96.)

               102

               Nadalje, u dijelu u kojem se argumenti tužitelja mogu razumjeti kao kritike prikladnosti konačnih obveza, potrebno je podsjetiti da se to pitanje ne odnosi na bitnu povredu postupka koja bi pobijanu odluku mogla učiniti nezakonitom, nego na ispitivanje osnovanosti Komisijine ocjene obveza ponuđenih za otklanjanje problema tržišnog natjecanja koje je istaknula (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, t. 67.), a to pitanje je već ispitivano u kontekstu prvog, drugog i trećeg tužbenog razloga iz ove tužbe.

               103

               Slijedi da četvrti tužbeni razlog treba odbiti i, posljedično, tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               104

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               105

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu Komisije i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               rješava:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Morningstar, Inc. nalaže se snošenje vlastitih troškova.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Proglašeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. svibnja 2003. # Wählergruppe "Gemeinsam Zajedno/Birlikte Alternative und Grüne GewerkschafterInnen/UG", uz sudjelovanje Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verfassungsgerichtshof - Austrija. # Sloboda kretanja radnika - Izravni učinak. # Predmet C-171/01.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. srpnja 2017.#Frinsa del Noroeste, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Frinsa LA CONSERVERA – Raniji figurativni žig Europske unije FRIUSA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-634/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 2. listopada 2009. # Republika Estonija protiv Komisije Europskih zajednica. # Poljoprivreda - Tužba za poništenje - Obrazloženje - Nediskriminacija. # Predmet T-324/05.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. veljače 2014. # dm-drogerie markt GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-26/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 3. srpnja 2014. # Sharif University of Technology protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-181/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. prosinca 2009.#Serrantoni Srl i Consorzio stabile edili Scrl protiv Comune di Milano.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija.#Direktiva 2004/18/EZ - Članci 43. i 49. UEZ-a.#Predmet C-376/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 29. svibnja 1997. # Procédure administrative engagée par VAG Sverige AB. # Zahtjev za prethodnu odluku: Länsrätten i Stockholms Län - Švedska. # Predmet C-329/95.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. travnja 2013.#Inuit Tapiriit Kanatami i drugi protiv Europska komisija.#Predmet T-526/10.


Presuda Suda od 9. rujna 2003.#Landeshauptstadt Kiel protiv Norbert Jaeger.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein - Njemačka.#Socijalna politika - Direktiva 93/104/EZ.#Predmet C-151/02.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) 05. listopada 2009.#Spojeni predmeti T-40/07 P i T-62/07 P.