title: Presuda Općeg suda (treće prošireno vijeće) od 1. veljače 2017.#Kendrion NV protiv Europske unije, koju predstavlja Sud Europske unije.#Izvanugovorna odgovornost – Preciznost tužbe – Dopuštenost – Članak 47. Povelje o temeljnim pravima – Razuman rok za suđenje – Imovinska šteta – Kamate na iznos neplaćene novčane kazne – Troškovi bankarske garancije – Neimovinska šteta – Uzročna veza.#Predmet T-479/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće prošireno vijeće)
      1. veljače 2017. (
            1
         )
      „Izvanugovorna odgovornost — Preciznost tužbe — Dopuštenost — Članak 47. Povelje o temeljnim pravima — Razuman rok za suđenje — Imovinska šteta — Kamate na iznos neplaćene novčane kazne — Troškovi bankarske garancije — Neimovinska šteta — Uzročna veza“
      U predmetu T‑479/14,

         Kendrion NV, sa sjedištem u Zeistu (Nizozemska), koji su u početku zastupali P. Glazener i T. Ottervanger, a zatim T. Ottervanger, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske unije, koju zastupa Sud Europske unije, koji je u početku zastupao A. Placco, a zatim J. Inghelram i E. Beysen, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koju podupire

         Europska komisija, koju zastupaju T. Christoforou, S. Noë i P. van Nuffel, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      povodom zahtjeva na temelju članka 268. UFEU‑a kojim se zahtijeva naknada štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog trajanja postupka pred Općim sudom u predmetu u kojem je donesena presuda od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667),
      OPĆI SUD (treće prošireno vijeće),
      u sastavu: S. Papasavvas, predsjednik, I. Labucka, E. Bieliūnas (izvjestitelj), V. Kreuschitz i I. S. Forrester, suci,
      tajnik: G. Predonzani, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 20. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

      I. Okolnosti spora

               1

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. veljače 2006., tužitelj, društvo Kendrion NV, pokrenuo je postupak protiv Odluke Komisije C(2005) 4634 od 30. studenoga 2005. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] (predmet COMP/F/38.354 – Industrijske vreće) (u daljnjem tekstu: Odluka C(2005) 4634). Tužitelj u svojoj tužbi od Općeg suda u biti najprije zahtijeva da u cijelosti ili djelomično poništi tu odluku ili, podredno, poništi novčanu kaznu koja mu je izrečena navedenom odlukom ili smanji njezin iznos.

               2

               Opći sud odbio je tu tužbu presudom od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667).

               3

               Zahtjevom podnesenim 26. siječnja 2012. tužitelj je podnio žalbu protiv presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667).

               4

               Sud je odbio tu žalbu presudom od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771).

         II. Postupak i zahtjevi stranaka

               5

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 26. lipnja 2014., tužitelj je pokrenuo ovaj postupak protiv Europske unije, koju zastupa Sud Europske unije.

               6

               Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 8. rujna 2014., Sud Europske unije istaknuo je prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.

               7

               Rješenjem od 6. siječnja 2015., Kendrion/Europska unija (T‑479/14, neobjavljeno, EU:T:2015:2), Opći sud odbio je prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo Sud Europske unije te je odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.

               8

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Suda 17. veljače 2015., Sud Europske unije podnio je žalbu, upisanu pod oznakom C‑71/15 P, protiv rješenja od 6. siječnja 2015., Kendrion/Europska unija (T‑479/14, neobjavljeno, EU:T:2015:2).

               9

               Rješenjem od 2. ožujka 2015., predsjednik trećeg vijeća Općeg suda prekinuo je, na zahtjev Suda Europske unije, postupak u ovom predmetu do odluke Suda kojom se završava postupak u predmetu C‑71/15 P, Sud/Kendrion.

               10

               Rješenjem od 18. prosinca 2015., Sud/Kendrion (C‑71/15 P, neobjavljeno, EU:C:2015:857), predmet je brisan iz upisnika Suda.

               11

               Nakon nastavka postupka u ovom predmetu, Europska komisija zatražila je aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. siječnja 2016. intervenciju u potporu zahtjevu Suda Europske unije.

               12

               Sud Europske unije podnio je 16. veljače 2016. odgovor na tužbu.

               13

               Opći sud vratio je 17. veljače 2016. ovaj predmet trećem proširenom vijeću na ponovno suđenje.

               14

               Opći sud odlučio je 2. ožujka 2016. da druga razmjena podnesaka nije potrebna. Osim toga, u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika Općeg suda, taj je sud pozvao Sud Europske unije da navede je li zatražio i dobio odobrenje tužitelja i Komisije da podnese određene dokumente koji su se nalazili u prilozima odgovoru na tužbu i koji su bili povezani s predmetom u kojemu je donesena presuda od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667) (u daljnjem tekstu: predmet T‑54/06).

               15

               Rješenjem od 15. ožujka 2016., Kendrion/Europska unija (T‑479/14, neobjavljeno, EU:T:2016:196), predsjednik trećeg proširenog vijeća Općeg suda prihvatio je zahtjev za intervenciju koji je Komisija podnijela u potporu zahtjevu Suda Europske unije te je pojasnio da su prava Komisije ona predviđena člankom 116. stavkom 6. Poslovnika od 2. svibnja 1991.

               16

               Sud Europske unije odgovorio je 18. ožujka 2016. na pitanje navedeno u točki 14. ove presude. Zahtijevao je da Opći sud utvrdi, kao prvo, da nije morao zatražiti i dobiti odobrenje tužitelja i Komisije da podnese dokumente koji su bili povezani s predmetom T‑54/06 i, podredno, da su tužitelj i Komisija to odobrenje dali implicitno. Još podrednije, Sud Europske unije zatražio je da se s njegovim odgovorom postupa kao sa zahtjevom za donošenje mjera upravljanja postupkom kojim se želi postići da Opći sud u okviru ove tužbe naloži podnošenje dokumenata koji su dio spisa postupka u predmetu T‑54/06 i, osobito, dokumenata priloženih odgovoru na tužbu.

               17

               Predsjednik trećeg proširenog vijeća Općeg suda odlučio je 4. travnja 2016., kao prvo, povući iz spisa dokumente koji su se nalazili u prilozima odgovoru na tužbu podnesenom u ovom predmetu i koji su bili povezani s predmetom T‑54/06. Ta je odluka bila obrazložena činjenicom, s jedne strane, da Sud Europske unije nije zatražio ni dobio odobrenje stranaka u predmetu T1654/06 da podnese navedene dokumente i, s druge strane, da nije zatražio pristup spisu navedenog predmeta na temelju članka 38. stavka 2. Poslovnika. Kao drugo, predsjednik trećeg proširenog vijeća Općeg suda odlučio je, na temelju članka 88. stavka 3. Poslovnika, pozvati tužitelja da zauzme stajalište o zahtjevu za donošenje mjera upravljanja postupkom koji je Sud Europske unije još podrednije podnio u svojem odgovoru od 18. ožujka 2016., navedenom u točki 16. ove presude.

               18

               Tužitelj je 12. travnja 2016. od Općeg suda zahtijevao da odluči pravično, uzimajući u obzir interese obiju stranaka i postupovnu složenost zahtjeva koji je podnio Sud Europske unije.

               19

               Opći sud utvrdio je 11. svibnja 2016. da je za odvijanje i rješavanje ovog predmeta, s obzirom na njegov cilj, potrebno staviti na raspolaganje spis predmeta T‑54/06. Tako je Opći sud u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika odlučio uložiti u spis ovog predmeta spis predmeta T‑54/06.

               20

               Sud Europske unije zatražio je 17. lipnja 2016. dostavu spisa predmeta T‑54/06.

               21

               Opći sud zatražio je 28. lipnja 2016. od tužitelja da dostavi određene dokumente te mu je postavio pitanje na koje je očekivao odgovor na raspravi.

               22

               Na raspravi održanoj 20. srpnja 2016. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.

               23

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        Uniji naloži isplatu naknade imovinske štete u iznosu od 2308463,98 eura, odnosno u iznosu koji smatra razumnim;

                        —

                        Uniji naloži isplatu naknade neimovinske štete najprije u iznosu od 11050000,00 eura, podredno u iznosu od 1700000,00 eura, odnosno, još podrednije, u iznosu koji utvrde stranke u skladu s modalitetima koje utvrdi Opći sud, ili u svakom slučaju u primjerenom iznosu po ocjeni samog Općeg suda;

                        —

                        počevši od 26. studenoga 2013., svaki od dodijeljenih iznosa uveća za zatezne kamate po stopi koju smatra razumnom;

                        —

                        naloži Uniji snošenje troškova.

               24

               Sud Europske unije, koji podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        najprije, zahtjev za naknadu navodne imovinske štete odbije kao neosnovan te zahtjev za naknadu navodne neimovinske štete odbaci kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbije kao neosnovan;

                        —

                        podredno, odbije kao neosnovan zahtjev za naknadu navodne imovinske štete i tužitelju dodijeli naknadu za navodnu neimovinsku štetu u najvišem iznosu od 5000 eura;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         III. Pravo

      A. Dopuštenost

               25

               Sud Europske unije tvrdi da tužba nije dovoljno jasna i precizna u pogledu naravi i opsega navodne neimovinske štete. Naime, opis neimovinske štete osobito je nejasan te se temelji na zabuni između imovinske štete i neimovinske štete.

               26

               Na temelju članka 21. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, u vezi s člankom 53. prvim stavkom spomenutog Statuta i člankom 44. stavkom 1. točkom (c) Poslovnika od 2. svibnja 1991., svaka tužba mora sadržavati naznaku predmeta spora i sažeti prikaz tužbenih razloga. Ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna kako bi se tuženiku omogućilo da pripremi obranu, a Općem sudu da odluči o tužbi, prema potrebi, bez dodatnih informacija. Kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje, da bi tužba bila dopuštena, nužno je da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se temelji proizlaze, makar i sažeto, ali na smislen i razumljiv način, iz samog njezina teksta. Konkretnije, da bi se ispunili ti zahtjevi, tužba za naknadu štete koju je navodno prouzročila neka institucija Unije mora sadržavati elemente na temelju kojih je moguće utvrditi ponašanje koje tužitelj prigovara instituciji, razloge zbog kojih smatra da postoji uzročna veza između ponašanja i štete koju je navodno pretrpio kao i karakter i opseg te štete (vidjeti presudu od 7. listopada 2015., Arcelor/Parlament i VijećeT‑79/13, EU:T:2015:756, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               27

               U ovom slučaju, kao prvo, valja istaknuti da je točno da je argumentacija tužitelja sažeta u pogledu naravi neimovinske štete koju navodi. Međutim, ta je argumentacija očito dovoljna s obzirom na sva objašnjenja i upućivanja iz tužbe.

               28

               Naime, s jedne strane, tužitelj osobito ističe, među ostalim, da je „poduzetnik koji kotira na burzi čije uspone i padove pažljivo promatraju ne samo njegovi vlastiti zaposlenici, nego i tisak, ulagači i njegovi klijenti”. Tužitelj pojašnjuje da mu je ugled bio nepotrebno narušen.

               29

               S druge strane, tužitelj u biti tvrdi da su dodatne godine neizvjesnosti negativno utjecale na upravljanje, ulaganja, atraktivnost i strategiju poduzetnika. Dodaje da je ta neizvjesnost također prouzročila osobnu neimovinsku štetu njegovim zaposlenicima kao i njegovim upraviteljima, koji su bili izloženi velikom pritisku.

               30

               Naposljetku, dvosmislenost koju Sud Europske unije navodi u pogledu odnosa između navodne neimovinske štete i eventualne imovinske štete proizlazi iz ocjene osnovanosti zahtjeva za naknadu navodne neimovinske štete i, među ostalim, kriterija procjene i naknade te štete.

               31

               Kao drugo, što se tiče opsega navodne neimovinske štete, tužitelj pravilno ističe da se neimovinska šteta na koju se poziva po definiciji ne može točno izračunati. Osim toga, podsjeća da pri utvrđivanju navodne neimovinske štete valja uzeti u obzir okolnosti, a stoga i narav predmeta i predmetnog poduzetnika. Naposljetku, tužitelj procjenjuje svoju štetu prema metodi čija relevantnost proizlazi iz ocjene osnovanosti tužbe.

               32

               Tako je tužba dovoljno jasna i precizna te je tužitelj podnio dovoljno elemenata za ocjenu naravi i opsega svoje navodne neimovinske štete. Ti su elementi stoga omogućili Sudu Europske unije da osigura svoju obranu, a Općem sudu da odluči o ovoj tužbi.

               33

               S obzirom na prethodno navedeno, zapreku vođenju postupka koju je istaknuo Sud Europske unije treba odbiti.

         B. Meritum

               34

               Na temelju članka 340. stavka 2. UFEU‑a, u pogledu izvanugovorne odgovornosti, Unija je, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.

               35

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz članka 340. drugog stavka UFEU‑a proizlazi da uspostava izvanugovorne odgovornosti Unije i ostvarenje prava na naknadu pretrpjele štete ovise o ispunjenju skupa uvjeta, odnosno nezakonitosti ponašanja koje se pripisuje instituciji, stvarnog postojanja štete i postojanja uzročne veze između tog ponašanja i štete na koju se poziva (presude od 29. rujna 1982., Oleifici Mediterranei/EEZ, 26/81, EU:C:1982:318, t. 16., i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 106.).

               36

               Ako jedan od tih uvjeta nije ispunjen, tužbu treba odbiti u cijelosti, a da pritom nije potrebno ispitati jesu li ispunjeni drugi uvjeti za izvanugovornu odgovornost Unije (presuda od 14. listopada 1999., Atlanta/Europska zajednica, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, t. 65.; vidjeti također u tom smislu presudu od 15. rujna 1994., KYDEP/Vijeće i Komisija, C‑146/91, EU:C:1994:329, t. 81.). Osim toga, sud Unije nije dužan ispitati postojanje tih uvjeta određenim redoslijedom (presuda od 18. ožujka 2010., Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, t. 42.; vidjeti također u tom smislu presudu od 9. rujna 1999., Lucaccioni/Komisija, C‑257/98 P, EU:C:1999:402, t. 13.).

               37

               Tužitelj u ovom slučaju tvrdi, kao prvo, da su trajanjem postupka u predmetu T‑54/06 povrijeđeni zahtjevi koji se odnose na poštovanje razumnog roka za suđenje (u daljnjem tekstu: razuman rok za suđenje). Kao drugo, ističe da mu je ta povreda prouzročila štetu koja mora biti nadoknađena.

         1.
            Navodna povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06

               38

               Tužitelj navodi, kao prvo, da je Sud u presudi od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771), već presudio da je uvjet koji se odnosi na postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila koje ima za cilj dodjelu prava pojedincima ispunjen u pogledu roka za suđenje u predmetu T‑54/06. Stoga nije potrebno dalje ispitivati kriterije ocjene razumnosti roka za suđenje, ni njihovu primjenu u ovom slučaju.

               39

               Kao drugo, tužitelj ističe da je u predmetu T‑54/06 rok od 2 godine i 6 mjeseci bio primjeren rok za suđenje zbog činjenice da je Opći sud međunarodno tijelo, što podrazumijeva određenu složenost, osobito zbog pravila o jeziku. Međutim, u ovom predmetu nijedan element ne opravdava rok za suđenje dulji od 2 godine i 6 mjeseci. Stoga, s obzirom na to da je postupak u predmetu T‑54/06 trajao 5 godina i 9 mjeseci, trajao je 3 godine i 3 mjeseca dulje od razumnog roka za suđenje.

               40

               Sud Europske unije odgovara da argumente tužitelja treba odbiti.

               41

               Kao prvo, podsjeća da je, u skladu s presudom od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771), na Općem sudu da odluči o tužbama kao što je ona u ovom slučaju i da provjeri jesu li ispunjeni uvjeti za uspostavu izvanugovorne odgovornosti Unije.

               42

               Kao drugo, navod tužitelja da je trajanje postupka u predmetima koji se odnose na primjenu prava tržišnog natjecanja razumno samo ako ne traje dulje od 2 godine i 6 mjeseci nema nikakve veze sa stvarnošću postupaka pred Općim sudom, kao što pokazuje prosječno trajanje postupaka pred tim sudom, koje je utvrđeno za tu vrstu predmeta između 2006. i 2015. Isto tako, trajanje razdoblja između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u predmetu T‑54/06 bilo je samo 16 mjeseci dulje od prosječnog trajanja te faze postupka između 2007. i 2010. u predmetima koji su se odnosili na primjenu prava tržišnog natjecanja.

               43

               Kao treće i najvažnije, razumni karakter roka za suđenje treba ocijeniti s obzirom na posebne okolnosti svakog predmeta i osobito s obzirom na eventualno postojanje neuobičajeno dugog razdoblja nedjelovanja. Tako su ukupno trajanje postupka i trajanje između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u predmetu T‑54/06 opravdani opsežnošću predmeta koji se odnose na primjenu prava tržišnog natjecanja, okolnošću da je protiv Odluke C(2005) 4634 podneseno petnaest usporednih tužbi na šest različitih jezika te višejezičnom okolinom u kojoj djeluje Sud Europske unije. Osim toga, valjalo bi uzeti u obzir ograničeno trajanje mandata sudaca i dugotrajnu bolest jednog od članova vijeća kojem je predmet T‑54/06 dodijeljen.

               44

               U tom pogledu valja istaknuti da se člankom 47. drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima propisuje, među ostalim, da „[s]vatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj”.

               45

               Takvo se pravo, čije je postojanje potvrđeno prije stupanja na snagu Povelje o temeljnim pravima, kao opće načelo prava Unije, smatra primjenjivim u okviru sudskog postupka protiv odluke Komisije (vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 178. i navedenu sudsku praksu).

               46

               U ovom slučaju, iz temeljitog ispitivanja spisa u predmetu T‑54/06 proizlazi da se, kao što je Sud to pravilno istaknuo u presudi od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771), trajanje postupka u predmetu T‑54/06, koje je iznosilo gotovo 5 godina i 9 mjeseci, ne može opravdati nijednom okolnošću koja je svojstvena navedenom predmetu.

               47

               Kao prvo, valja istaknuti da se predmet T‑54/06 odnosio na spor povezan s postojanjem povrede pravila tržišnog natjecanja i da su, prema sudskoj praksi, temeljni zahtjev pravne sigurnosti koju moraju uživati gospodarski subjekti kao i cilj osiguravanja da tržišno natjecanje ne bude iskrivljeno na unutarnjem tržištu od značajnog interesa ne samo za tužitelja i njegove konkurente, nego i za treće osobe, zbog velikog broja osoba kojih se tiče i financijskih interesa u pitanju (presuda od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 186.).

               48

               Kao drugo, valja utvrditi da je u predmetu T‑54/06 između, s jedne strane, završetka pisanog dijela postupka označenog Komisijinim podnošenjem odgovora na repliku 19. veljače 2007. i, s druge strane, pokretanja usmenog dijela postupka 30. studenoga 2010., prošlo oko 3 godine i 10 mjeseci, odnosno 46 mjeseci.

               49

               Tijekom tog razdoblja provode se, među ostalim, sažetak argumenata stranaka, priprema predmeta, činjenična i pravna analiza sporova i priprema usmenog dijela postupka. Tako trajanje tog razdoblja osobito ovisi o složenosti spora kao i o ponašanju stranaka te naknadnim postupovnim pitanjima.

               50

               Što se tiče složenosti spora, najprije valja podsjetiti da se predmet T‑54/06 odnosio na tužbu podnesenu protiv odluke Komisije o postupku primjene članka 101. UFEU‑a.

               51

               Kao što to proizlazi iz spisa predmeta T‑54/06, tužbe koje se odnose na Komisijinu primjenu prava tržišnog natjecanja složenije su od drugih vrsta predmeta s obzirom na, među ostalim, dužinu pobijane odluke, obujam spisa i potrebu provedbe temeljite ocjene brojnih složenih činjenica koje su često raspršene u vremenu i prostoru.

               52

               Tako je trajanje od 15 mjeseci između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u načelu primjereno za postupanje u predmetima koji se odnose na primjenu prava tržišnog natjecanja, kao što je predmet T‑54/06.

               53

               Nadalje, potrebno je uzeti u obzir okolnost da je protiv Odluke C(2005) 4634 podneseno više tužbi.

               54

               Naime, s tužbama koje su podnesene protiv iste odluke koju je Komisija donijela na temelju prava tržišnog natjecanja Unije u načelu je potrebno postupati usporedno, uključujući kada te tužbe nisu spojene. To je usporedno postupanje osobito opravdano povezanošću navedenih tužbi kao i potrebom da se osigura dosljednost njihove analize i odgovora koji na njih valja dati.

               55

               Tako se usporednim postupanjem u povezanim predmetima može opravdati to da se za svaki dodatni povezani predmet razdoblje između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka produlji za jedan mjesec.

               56

               U ovom je slučaju protiv Odluke C(2005) 4634 podneseno petnaest tužbi. Međutim, s jedne strane, jedan je tužitelj povukao svoju tužbu protiv te odluke (rješenje od 6. srpnja 2006., Cofira‑Sac/Komisija, T‑43/06, neobjavljeno, EU:T:2006:192). S druge strane, dvije tužbe podnesene protiv Odluke C(2005) 4634 dovele su do objave presuda od 13. rujna 2010., Trioplast Wittenheim/Komisija (T‑26/06, neobjavljena, EU:T:2010:387), i od 13. rujna 2010., Trioplast Industrier/Komisija (T‑40/06, EU:T:2010:388).

               57

               U tim je okolnostima postupanjem u dvanaest drugih predmeta koji se odnose na tužbe protiv Odluke C(2005) 4634 opravdano produljenje postupka od 11 mjeseci u predmetu T‑54/06.

               58

               Stoga je trajanje od 26 mjeseci (15 mjeseci plus 11 mjeseci) između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka bilo primjereno za postupanje u predmetu T‑54/06.

               59

               Naposljetku, stupanj činjenične, pravne i postupovne složenosti predmeta u ovom slučaju ne opravdava dulje trajanje. U tom pogledu osobito valja istaknuti da između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u predmetu T‑54/06 postupak nije bio prekidan ni u kašnjenju zbog toga što je Opći sud donio neku mjeru upravljanja postupkom.

               60

               Što se tiče ponašanja stranaka i naknadnih postupovnih pitanja u predmetu T‑54/06, na razdoblje koje je prošlo između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u predmetu T‑54/06 ni u kojem pogledu nisu utjecali takvo ponašanje ili takva naknadna pitanja.

               61

               Stoga, s obzirom na okolnosti predmeta T‑54/06, iz razdoblja od 46 mjeseci koje je prošlo između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka proizlazi neopravdano razdoblje nedjelovanja od 20 mjeseci u tom predmetu.

               62

               Kao treće, ispitivanje spisa predmeta T‑54/06 nije otkrilo nikakvu okolnost na temelju koje bi se moglo zaključiti da je postojalo neopravdano razdoblje nedjelovanja, s jedne strane, između datuma podnošenja tužbe i datuma podnošenja odgovora na repliku te, s druge strane, između otvaranja usmenog dijela postupka i objave presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667).

               63

               Iz toga slijedi da je postupkom u predmetu T‑54/06 koji je završio objavom presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667), povrijeđen članak 47. drugi stavak Povelje o temeljnim pravima jer je trajao 20 mjeseci dulje od razumnog roka za suđenje, što predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila Unije kojim se pojedincima dodjeljuju prava.

         2.
            Navodna šteta i navodna uzročna veza

               64

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, šteta za koju se traži naknada u okviru tužbe radi utvrđivanja izvanugovorne odgovornosti Unije mora biti stvarna i odrediva, što je na tužitelju da dokaže (vidjeti presudu od 9. studenoga 2006., Agraz i dr./Komisija, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, t. 27. i navedenu sudsku praksu). Tužitelj je dužan podnijeti uvjerljive dokaze o postojanju i opsegu štete na koju se poziva (vidjeti presudu od 16. rujna 1997., Blackspur DIY i dr./Vijeće i Komisija, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               65

               I dalje prema ustaljenoj sudskoj praksi, uvjet u pogledu uzročne veze iz članka 340. drugog stavka UFEU‑a odnosi se na postojanje dovoljno izravne uzročne veze između ponašanja institucija i štete (presude od 18. ožujka 2010., Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, t. 53., i od 14. prosinca 2005., Beamglow/Parlament i dr., T‑383/00, EU:T:2005:453, t. 193.; vidjeti također u tom smislu presudu od 4. listopada 1979., Dumortier i dr./Vijeće, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 i 45/79, EU:C:1979:223, t. 21.). Na tužitelju je da dokaže postojanje uzročne veze između prigovorenog ponašanja i štete na koju se poziva (vidjeti presudu od 30. rujna 1998., Coldiretti i dr./Vijeće i Komisija, T‑149/96, EU:T:1998:228, t. 101. i navedenu sudsku praksu).

               66

               U ovom slučaju, tužitelj tvrdi da mu je povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 prouzročila imovinsku i neimovinsku štetu.

         a)
            Navodna imovinska šteta i navodna uzročna veza

               67

               Tužitelj tvrdi da je pretrpio imovinsku štetu koja se sastoji od dodatnih financijskih troškova koje je morao snositi u razdoblju od 26. kolovoza 2010., dana kad je Sud trebao donijeti svoju presudu, do 26. studenoga 2013., dana kad je Sud stvarno donio presudu Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771). Ti su troškovi iznosili 2308463,98 eura. Taj je iznos izračunan u skladu sa sljedećom metodom. Kao prvo, valjalo je zbrojiti, s jedne strane, troškove bankarske garancije koja je osigurana kako se ne bi odmah platio iznos novčane kazne izrečene Odlukom C(2005) 4634 (u daljnjem tekstu: troškovi bankarske garancije), i, s druge strane, kamate plaćene na iznos novčane kazne (u daljnjem tekstu: kamate na iznos novčane kazne). Kao drugo, valjalo je od tog zbroja oduzeti troškove koje bi tužitelj snosio da je novčanu kaznu morao platiti 26. kolovoza 2010.

               68

               Sud Europske unije ističe, kao prvo, da ne postoji dovoljno izravna uzročna veza između, s jedne strane, imovinske štete povezane s troškovima bankarske garancije i kamatama na iznos novčane kazne te, s druge strane, povrede razumnog roka za suđenje. Naime, najprije, ta imovinska šteta proizlazi iz vlastita izbora tužitelja. Osim toga, postojanje uzročne veze ne može se utvrditi samo na temelju utvrđenja da, bez prekoračenja razumnog roka za suđenje, tužitelj ne bi bio obvezan platiti troškove bankarske garancije i kamate na iznos novčane kazne za razdoblje koje odgovara tom prekoračenju.

               69

               Kao drugo, kamate koje je tužitelj morao platiti ne može se kvalificirati kao štetu. Naime, tim se kamatama nadoknađuje činjenica da Komisija nije mogla raspolagati iznosom kojim je imala pravo raspolagati i da bi se tužitelj neopravdano obogatio da mu je odobrena naknada u iznosu jednakom tim kamatama. Podredno, Sud Europske unije tvrdi da tablice podnesene u prilogu tužbi ne dokazuju imovinsku štetu koju je tužitelj pretrpio. Pojašnjuje da se postojanje i opseg imovinske štete ne mogu odrediti samo pravično.

         1) Uvodne napomene

               70

               Valja istaknuti da se člankom 2. Odluke C(2005) 4634 predviđalo plaćanje novčanih kazni izrečenih tom odlukom u roku od tri mjeseca od njezine dostave. Na temelju članka 86. Uredbe Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL 2002, L 357, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.), u članku 2. te odluke pojašnjeno je da će, po isteku tog roka od tri mjeseca, kamate biti automatski dugovane prema kamatnoj stopi koju Europska središnja banka (ESB) primjenjuje na svoje glavne operacije refinanciranja prvog dana tijekom kojeg je donesena navedena odluka, uvećanoj za tri i pol postotna boda, odnosno prema stopi od 5,56 %.

               71

               U skladu s člankom 299. prvim stavkom UFEU‑a, Odluka C(2005) 4634 izvršiva je jer se njome, u njezinu članku 2., tužitelju nalaže novčana obveza. Osim toga, podnošenjem tužbe za poništenje protiv te odluke na temelju članka 263. UFEU‑a nije dovedena u pitanje izvršivost navedene odluke jer, u skladu s člankom 278. UFEU‑a, pokretanje postupka pred Sudom Europske unije nema suspenzivni učinak.

               72

               Komisija je dopisom od 13. prosinca 2005. tužitelju dostavila Odluku C(2005) 4634. Tom je prilikom navela da se, ako tužitelj pokrene postupak pred Općim sudom ili Sudom, neće poduzeti nikakva mjera za povrat tako dugo dok je predmet u tijeku, ako se do datuma isteka roka za plaćanje poštuju dva uvjeta. Na temelju članka 86. stavka 5. Uredbe br. 2342/2002, ta su dva uvjeta bila sljedeća: kao prvo, na potraživanje Komisije trebalo je pripisivati kamate od datuma isteka roka za plaćanje po stopi od 3,56 %, kao drugo, bankarska garancija, koja je prihvatljiva za Komisiju i koja istodobno pokriva dug i kamate ili povećanja duga, trebala je biti osigurana prije krajnjeg roka za plaćanje.

               73

               Tužitelj je odlučio da neće odmah platiti iznos novčane kazne koja mu je bila izrečena i da će osigurati bankarsku garanciju, uz plaćanje kamata po stopi od 3,56 %.

               74

               Navodnu imovinsku štetu i navodnu uzročnu vezu između te štete i povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 treba ispitati upravo s obzirom na ta očitovanja.

         2) Plaćanje kamata na iznos novčane kazne

               75

               Kao prvo, valja utvrditi da je zbog zajedničke primjene članka 299. prvog stavka UFEU‑a i članka 278. UFEU‑a, navedenih u točki 71. ove presude, iznos novčane kazne izrečene Odlukom C(2005) 4634 bio dugovan Komisiji unatoč podnošenju tužbe za poništenje protiv navedene odluke. Tako se kamate na iznos novčane kazne, čija stopa iznosi 3,56 %, trebaju smatrati zateznim kamatama.

               76

               Kao drugo, valja istaknuti da tužitelj tijekom postupka u predmetu T‑54/06 nije platio iznos novčane kazne ni zatezne kamate. Tako je tužitelj tijekom postupka u navedenom predmetu raspolagao iznosom koji je odgovarao iznosu te novčane kazne uvećane za zatezne kamate.

               77

               Međutim, tužitelj nije podnio elemente kojima bi se dokazalo da je u razdoblju koje odgovara prekoračenju razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 iznos zateznih kamata, koje su kasnije plaćene Komisiji, bio veći od koristi koju je mogao imati na temelju raspolaganja iznosom jednakim iznosu novčane kazne uvećane za zatezne kamate. Drugim riječima, tužitelj nije dokazao da su kamate na iznos novčane kazne koje su tekle tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju razumnog roka za suđenje bile veće od koristi koju je mogao imati na temelju neplaćanja novčane kazne, uvećane za kamate, počevši od dana kad je došlo do povrede razumnog roka za suđenje, i za kamate s dospijećem tijekom odvijanja te povrede.

               78

               Ta ocjena nije dovedena u pitanje metodom izračuna koju predlaže tužitelj, a koja se sastoji od oduzimanja od iznosa navodne štete troškova financiranja koje bi morao snositi na temelju financiranja banke da je novčanu kaznu morao platiti 26. kolovoza 2010.

               79

               Naime, tužitelj u tužbi ni u kojem trenutku ne tvrdi ni a fortiori ne dokazuje da je bio primoran obratiti se trećim osobama za financiranje kako bi platio iznos novčane kazne izrečene Odlukom C(2005) 4634.

               80

               S obzirom na prethodno navedeno, nije dokazano da je tužitelj u razdoblju koje odgovara prekoračenju razumnog roka za suđenjei u predmetu T‑54/06 pretrpio stvarnu i odredivu štetu povezanu s plaćanjem zateznih kamata na iznos neplaćene novčane kazne. Zahtjev za naknadu navodno pretrpljene štete u tom pogledu stoga treba odbiti, a da nije potrebno ocijeniti postojanje navedene uzročne veze.

         3) Plaćanje troškova bankarske garancije

               81

               Kao prvo, što se tiče štete, iz spisa proizlazi da je tužitelj osigurao bankarsku garanciju i da je tijekom postupka u predmetu T‑54/06 troškove bankarske garancije plaćao u obliku tromjesečnih provizija.

               82

               Iz toga slijedi da je tužitelj dokazao da je pretrpio stvarnu i odredivu štetu zbog plaćanja troškova bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06.

               83

               Kao drugo, što se tiče uzročne veze, valja istaknuti, s jedne strane, da tužitelj ne bi morao platiti troškove bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju razumnog roka za suđenje da u postupku u predmetu T‑54/06 nije došlo do tog prekoračenja.

               84

               Tako postoji uzročna veza između povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 i nastanka štete koju je tužitelj pretrpio zbog plaćanja troškova bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju tog razumnog roka za suđenje.

               85

               S druge strane, valja istaknuti da je točno da ponašanje koje se prigovara mora biti odlučujući uzrok štete (rješenje od 31. ožujka 2011., Mauerhofer/Komisija, C‑433/10 P, neobjavljeno, EU:C:2011:204, t. 127., i presuda od 10. svibnja 2006., Galileo International Technology i dr./Komisija, T‑279/03, EU:T:2006:121, t. 130.; vidjeti također u tom smislu presudu od 18. ožujka 2010., Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, t. 61.). Drugim riječima, čak i slučaju da su institucije eventualno pridonijele šteti čija se naknada zahtijeva, spomenuti doprinos mogao bi biti premalen zbog odgovornosti drugih osoba, kao eventualno ovdje tužitelja (presuda od 18. ožujka 2010., Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, t. 59., i rješenje od 31. ožujka 2011., Mauerhofer/Komisija, C‑433/10 P, neobjavljeno, EU:C:2011:204, t. 132.).

               86

               Osim toga, već je bilo presuđeno da navodna šteta, koja se sastoji od troškova bankarske garancije koji su nastali za društvo sankcionirano odlukom Komisije koju je Opći sud kasnije poništio, ne proizlazi izravno iz nezakonitosti te odluke jer ta šteta proizlazi iz vlastita izbora tog društva da osigura bankarsku garanciju kako ne bi izvršilo obvezu plaćanja novčane kazne u roku koji je određen spornom odlukom (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2005., Holcim (Deutschland)/Komisija, T‑28/03, EU:T:2005:139, t. 123., i rješenje od 12. prosinca 2007., Atlantic Container Line i dr./Komisija, T‑113/04, neobjavljeno, EU:T:2007:377, t. 38.).

               87

               Međutim, u ovom slučaju valja istaknuti da, kao prvo, u trenutku kad je tužitelj 22. veljače 2006. podnio svoju tužbu u predmetu T‑54/06 i u trenutku kad je osigurao bankarsku garanciju, povreda razumnog roka za suđenje nije bila očekivana. Osim toga, tužitelj je legitimno mogao očekivati da će se s njegovom tužbom postupati u razumnom roku.

               88

               Kao drugo, do prekoračenja razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 došlo je nakon prvotnog izbora tužitelja da osigura bankarsku garanciju.

               89

               Tako se činjenice u ovom predmetu znatno razlikuju od činjenica utvrđenih u presudi od 21. travnja 2005., Holcim (Deutschland)/Komisija (T‑28/03, EU:T:2005:139), i u rješenju od 12. prosinca 2007., Atlantic Container Line i dr./Komisija (T‑113/04, neobjavljeno, EU:T:2007:377), koje su navedene u točki 86. ove presude. Stoga se povezanost između prekoračenja razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 i plaćanja troškova bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara tom prekoračenju, suprotno navodima Suda Europske unije, ne može prekinuti prvotnim izborom tužitelja da ne plati odmah novčanu kaznu izrečenu Odlukom C(2005) 4634 i da osigura bankarsku garanciju.

               90

               Iz toga slijedi da postoji dovoljno izravna uzročna veza između povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 i gubitka koji je tužitelj pretrpio zbog plaćanja troškova bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju navedenog roka.

               91

               Kao treće, tužitelj tvrdi da je pretrpio imovinsku štetu koja se sastoji od dodatnih financijskih troškova koje je morao snositi u razdoblju od 26. kolovoza 2010. do 26. studenoga 2013., dana kad je Sud donio presudu Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) (vidjeti točku 67. ove presude).

               92

               U tom pogledu najprije valja istaknuti da se tužitelj u svojoj tužbi poziva na povredu razumnog roka za suđenje isključivo u predmetu T‑54/06. Tužitelj se stoga ne poziva na povredu razumnog roka za suđenje zbog ukupnog trajanja postupka u predmetu T‑54/06 zajedno s predmetom u kojem je donesena presuda od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771).

               93

               Tako je u ovom slučaju utvrđeno samo da je u postupku u predmetu T‑54/06 povrijeđen razuman rok za suđenje (vidjeti točku 63. ove presude).

               94

               Nadalje, povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 završila je objavom presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667).

               95

               Tako je od 16. studenoga 2011. tužitelj bio u mogućnosti ocijeniti postojanje povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 i štetu koju je pretrpio zbog plaćanja troškova bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju navedenog roka.

               96

               Osim toga, u žalbi koju je tužitelj 26. siječnja 2012. podnio protiv presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667), tužitelj je istaknuo da mu je pretjerano trajanje postupka u predmetu T‑54/06 prouzročilo štetne posljedice te je na temelju toga zatražio smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.

               97

               Naposljetku, Odluka C(2005) 4634, kojim je tužitelju izrečena novčana kazna, postala je konačna tek 26. studenoga 2013. te je mogućnost osiguranja bankarske garancije, koju je ponudila Komisija, istekla na taj dan jer je tužitelj odlučio podnijeti žalbu protiv presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667).

               98

               Iz toga slijedi da plaćanje troškova bankarske garancije nakon objave presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667), kojom je završena povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06, nije dovoljno izravno uzročno povezano s tom povredom jer plaćanje takvih troškova proizlazi iz osobnog i neovisnog izbora tužitelja nakon navedene povrede da ne plati novčanu kaznu, ne zatraži suspenziju Odluke C(2005) 4634 i da protiv gore navedene presude podnese žalbu.

               99

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da postoji dovoljno izravna uzročna veza između, s jedne strane, povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 te, s druge strane, štete koju je tužitelj pretrpio prije objave presude od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667) i koja se sastoji od plaćanja troškova bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju tog razumnog roka.

         4) Procjena pretrpljene imovinske štete

               100

               Kao prvo, valja podsjetiti da je postupak u predmetu T‑54/06 trajao 20 mjeseci dulje od razumnog roka za suđenje u tom predmetu (vidjeti točku 63. ove presude).

               101

               Kao drugo, s jedne strane, tužitelj u tužbi pojašnjuje da se imovinska šteta koju je pretrpio sastoji od „dodatnih financijskih troškova koje je morao snositi u razmatranom razdoblju, odnosno u razdoblju od 26. kolovoza 2010. do 26. studenoga 2013.” (vidjeti točku 67. ove presude). Osim toga, tužitelj u potporu svojem zahtjevu za naknadu podnosi podatke o troškovima bankarske garancije koje je platio u tom razdoblju.

               102

               Tako, s obzirom na razloge tužbe, zahtjev za naknadu koji je tužitelj podnio u svojem prvom zahtjevu odgovara troškovima koji su nastali od 26. kolovoza 2010.

               103

               Međutim, iz pravila koja uređuju postupak pred sudovima Unije, osobito iz članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., proizlazi da u načelu spor i njegove granice određuju stranke i da sud Unije ne može odlučivati ultra petita (presude od 10. prosinca 2013., Komisija/Irska i dr., C‑272/12 P, EU:C:2013:812, t. 27., i od 3. srpnja 2014., Electrabel/Komisija, C‑84/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2040, t. 49.).

               104

               Tako Opći sud ne može odstupiti od zahtjeva tužitelja i po službenoj dužnosti odlučiti da se nadoknadi šteta pretrpljena prije 26. kolovoza 2010., odnosno šteta pretrpljena u razdoblju koje se kronološki razlikuje od razdoblja za koje tužitelj tvrdi da je u njemu pretrpio štetu.

               105

               S druge strane, troškovi bankarske garancije koje je tužitelj platio nakon 16. studenoga 2011. nisu dovoljno izravno uzročno povezani s povredom razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 (vidjeti točku 98. ove presude).

               106

               Stoga u ovom slučaju šteta koja se može nadoknaditi odgovara troškovima bankarske garancije koje je tužitelj platio između 26. kolovoza 2010. i 16. studenoga 2011.

               107

               Kao treće, iz dokumenata koje je podnio tužitelj proizlazi da su se troškovi bankarske garancije plaćali tromjesečno. Ti dokumenti također pokazuju da su, od 26. kolovoza 2010. do 31. prosinca 2011., troškovi bankarske garancije koje je platio tužitelj bili sljedeći:

                           Razdoblje

                           Troškovi (u eurima)

                           26. 8. 2010. – 31. 12. 2010.

                           175 709,87

                           31. 12. 2010. – 14. 3. 2011.

                           81 382,15

                           14. 3. 2011. – 31. 3. 2011.

                           18 983,87

                           31. 3. 2011. – 30. 6. 2011.

                           102 533,99

                           30. 6. 2011. – 30. 9. 2011.

                           104 603,82

                           30. 9. 2011. – 31. 12. 2011.

                           105 555,48

                           Ukupno

                           588 769,18

               108

               Iz toga slijedi da su troškovi bankarske garancije koje je tužitelj platio u razdoblju od 26. kolovoza 2010. do 16. studenoga 2011. iznosili 588769,18 eura.

               109

               S obzirom na prethodno navedeno, tužitelju valja odobriti naknadu iznosa od 588769,18 eura kao naknadu imovinske štete koja mu je nanesena zbog povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 i koja se sastoji od plaćanja dodatnih troškova bankarske garancije.

         b)
            Navodna neimovinska šteta i navodna uzročna veza

               110

               Tužitelj ističe, kao prvo, da, prema sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava, postoji čvrsta, iako oboriva pretpostavka da pretjerano trajanje postupka uzrokuje neimovinsku štetu. Osim toga, tužitelj je „poduzetnik koji kotira na burzi čije uspone i padove pažljivo promatraju ne samo njegovi vlastiti zaposlenici, nego i tisak, ulagači i njegovi klijenti”. Tako je ugled tužitelja bio nepotrebno narušen. Naposljetku, dodatne godine neizvjesnosti negativno su utjecale na upravljanje, ulaganja, atraktivnost i strategiju poduzetnika. Osim toga, produljena neizvjesnost također je prouzročila osobnu neimovinsku štetu tužiteljevim zaposlenicima i upraviteljima.

               111

               Kao drugo, tužitelj ističe da je teško precizno procijeniti navodnu neimovinsku štetu zbog naravi te štete. Međutim, Europski sud za ljudska prava ustraje na važnosti sličnih predmeta pri procjeni štete. Tako su najbolja referenca za procjenu pretrpljene neimovinske štete u ovom slučaju predmeti u kojima su Opći sud ili Sud utvrdili povredu razumnog roka i na temelju „pravične naknade“ smanjili novčanu kaznu koja je odlukom Komisije izrečena za povredu pravila tržišnog natjecanja Unije.

               112

               U tim okolnostima, tužitelj najprije traži naknadu iznosa od 11050000 eura za razdoblje od 26. kolovoza 2010. do 26. studenoga 2013., što odgovara primjeni stope od 10 % po godini kašnjenja na iznos novčane kazne koja mu je izrečena Odlukom C(2005) 4634. Podredno, tužitelj traži naknadu iznosa od 1700000 eura, koji odgovara 5 % iznosa novčane kazne koja mu je izrečena Odlukom C(2005) 4634. Još podrednije, tužitelj traži naknadu iznosa koji utvrde stranke u skladu s modalitetima koje utvrdi Opći sud ili, još podrednije, primjerenog iznosa po ocjeni samog Općeg suda.

               113

               Sud Europske unije odgovara, kao prvo, da tužitelj nije dokazao postojanje neimovinske štete. Podsjeća da je tužitelj dužan podnijeti dokaze o šteti koju navodi. Međutim, navodna šteta opisana je iznimno nejasno, temelji se na zabuni između neimovinske štete i imovinske štete te nije potkrijepljena nikakvim dokaznim elementom. Osim toga, tužitelj zahtijeva kaznenu odštetu.

               114

               Kao drugo i podredno, Sud Europske unije tvrdi da tužitelj nije podnio dokaze o postojanju uzročne veze između navodne neimovinske štete i navodne povrede razumnog roka za suđenje. Naime, navodna neimovinska šteta proizlazi isključivo iz povrede pravila tržišnog natjecanja koju je počinio tužitelj. Navodni nerazumni rok za suđenje nije otežao nematerijalne posljedice Komisijina utvrđenja povrede jer je Opći sud potvrdio to utvrđenje povrede i iznos izrečene novčane kazne.

               115

               Kao treće i još podrednije, Sud Europske unije ističe da bi se neimovinska šteta koja se može nadoknaditi trebala procijeniti na najviše 5000 eura.

               116

               Stoga valja ocijeniti, kao prvo, neimovinsku štetu koju su navodno pretrpjeli upravitelji i zaposlenici tužitelja te, kao drugo, neimovinsku štetu koju je navodno pretrpio sam tužitelj.

         1) Neimovinska šteta koju su navodno pretrpjeli upravitelji i zaposlenici tužitelja

               117

               Valja istaknuti da se zahtjevi iz tužbe odnose isključivo na vlastite interese tužitelja, a ne na osobne interese njegovih upravitelja ili zaposlenika. Osim toga, tužitelj se ne poziva na prijenos prava ili izričito ovlaštenje na temelju kojeg bi bio ovlašten podnijeti zahtjev za naknadu štete koju su pretrpjeli njegovi upravitelji i zaposlenici.

               118

               Tako zahtjev za naknadu neimovinske štete koju su navodno pretrpjeli upravitelji i zaposlenici tužitelja treba odbaciti kao nedopušten jer iz spisa ne proizlazi da su upravitelji i zaposlenici ovlastili tužitelja da u njihovo ime podnese tužbu za naknadu štete (vidjeti u tom smislu rješenje od 12. svibnja 2010., CPEM/Komisija, C‑350/09 P, neobjavljeno, EU:C:2010:267, t. 61. i presudu od 30. lipnja 2009., CPEM/Komisija, T‑444/07, EU:T:2009:227, t. 39. i 40.).

               119

               U svakom slučaju, nije dokazano da postoji šteta koju su pretrpjeli upravitelji ili zaposlenici tužitelja. Naime, s jedne strane, tužitelj se oslanja na puke tvrdnje i ne podnosi nijedan konkretni element koji bi dokazao tjeskobu i neugodnost koje su njegovi upravitelji i zaposlenici pretrpjeli zbog povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06. S druge strane, tužitelj nije dokazao da su njegovi upravitelji i zaposlenici pretrpjeli osobnu i izravnu štetu koja je različita od one koju je pretrpio on osobno.

               120

               Stoga zahtjev za naknadu neimovinske štete koju su navodno pretrpjeli upravitelji i zaposlenici tužitelja treba odbaciti kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbiti kao neosnovan.

         2) Neimovinska šteta koju je navodno pretrpio tužitelj

               121

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je tužitelj, ako ne podnese nijedan element na temelju kojeg bi se dokazalo postojanje i utvrdio opseg nematerijalne ili neimovinske štete, dužan barem dokazati da mu je inkriminirano ponašanje zbog težine prouzročilo takvu štetu (vidjeti u tom smislu presude od 16. srpnja 2009., SELEX Sistemi Integrati/Komisija, C‑481/07 P, neobjavljena, EU:C:2009:461, t. 38., od 28. siječnja 1999., BAI/Komisija, T‑230/95, EU:T:1999:11, t. 39. i od 16. listopada 2014., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑297/12, neobjavljena, EU:T:2014:888, t. 31., 46. i 63.).

               122

               Kao prvo, valja podsjetiti da se tužitelj poziva na povredu svojeg ugleda, osobito u pogledu ulagača i svojih klijenata.

               123

               Međutim, argumentacija tužitelja nije potkrijepljena dokaznim elementima koji bi dokazali da je povreda razumnog roka za suđenje zbog svoje težine na njegov ugled mogla utjecati više od Odluke C(2005) 4634.

               124

               U tim okolnostima valja utvrditi da tužitelj nije dokazao da je povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 nanijela štetu njegovu ugledu.

               125

               U svakom je slučaju utvrđenje povrede razumnog roka za suđenje, navedeno u točki 63. ove presude, s obzirom na predmet i težinu te povrede, u ovom slučaju dovoljno za naknadu štete nanesene ugledu koju navodi tužitelj.

               126

               Kao drugo, okolnost da je tužitelj bio doveden u situaciju neizvjesnosti, osobito u pogledu uspjeha njegove tužbe protiv Odluke C(2005) 4634, svojstvena je svakom sudskom postupku. Osim toga, tužitelj je nužno bio svjestan da je predmet T‑54/06 bio u određenoj mjeri složen i da je ta složenost bila povezana, s jedne strane, s brojem usporednih uzastopnih tužbi koje su pred Općim sudom bile podnesene na različitim jezicima postupka protiv Odluke C(2005) 4634 i, s druge strane, s potrebom da taj sud temeljito prouči opsežne spise i osobito potrebom da utvrdi činjenice i ispita meritum spora.

               127

               Međutim, postupak u predmetu T‑54/06 trajao je ukupno 5 godina i 9 mjeseci, što je bilo duže od očekivanog trajanja koje je tužitelj mogao predvidjeti, osobito u trenutku podnošenja svoje tužbe. Osim toga, iz postupka u predmetu T‑54/06 proizlazi razdoblje od 3 godine i 10 mjeseci koje je prošlo između zatvaranja pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka. Ti rokovi nipošto nisu opravdani donošenjem mjera upravljanja postupkom, mjera izvođenja dokaza ili naknadnim postupovnim pitanjima. Naposljetku, tužitelj svojim ponašanjem ni u kojem pogledu nije pridonio predmetnom roku za suđenje. Naprotiv, tužitelj je u najmanje dva navrata pri Općem sudu izrazio svoje iščekivanje te zatražio hitno postupanje u predmetu T‑54/06.

               128

               U tim je okolnostima povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 mogla dovesti tužitelja u situaciju neizvjesnosti koja je bila veća od neizvjesnosti koju inače uzrokuje sudski postupak. To produljeno stanje neizvjesnosti nužno je utjecalo na planiranje odluka koje treba donijeti i na upravljanje tog društva te stoga predstavlja neimovinsku štetu.

               129

               Kao treće, u okolnostima ovog slučaja, neimovinska šteta koju je tužitelj pretrpio zbog produljenog stanja neizvjesnosti u koje je bio doveden nije u potpunosti nadoknađena utvrđenjem povrede razumnog roka za suđenje.

               130

               U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da se naknada, koju traži tužitelj i koja je navedena u točki 112. ove presude, odnosi na naknadu više neimovinskih šteta, a osobito štete nanesene ugledu koja nije dokazana i koja je, u svakom slučaju, dovoljno nadoknađena utvrđenjem povrede razumnog roka za suđenje (vidjeti točke 122. do 125. ove presude).

               131

               Kao drugo, Sud je presudio da, vodeći računa o potrebi da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Unije, sudac Unije žalitelju ne može dopustiti da jedino na osnovi nepoštovanja razumnog roka za suđenje dovede u pitanje osnovanost ili iznos novčane kazne dok je ukupnost žalbenih razloga usmjerenih protiv utvrđenja izvršenih o pitanju iznosa te novčane kazne i ponašanja koja su njome sankcionirana bili odbijeni (presuda od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, t. 87.; vidjeti također u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 194. i od 8. svibnja 2014., Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, neobjavljena, EU:C:2014:301, t. 105.).

               132

               Iz toga slijedi da nepoštovanje razumnog roka za suđenje, u okviru ispitivanja sudskog postupka protiv odluke Komisije kojom se poduzetniku izriče novčana kazna zbog povrede pravnih pravila tržišnog natjecanja Unije, ne može dovesti do potpunog ili djelomičnog poništenja novčane kazne izrečene tom odlukom (presude od 26. studenoga 2013., Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, t. 78. i od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, t. 88.; vidjeti također u tom smislu presudu od 8. svibnja 2014., Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, neobjavljena, EU:C:2014:301, t. 107.).

               133

               Međutim, metoda izračuna naknade neimovinske štete prouzročene povredom razumnog roka za suđenje, koja bi se sastojala, kao što to traži tužitelj, od primjene određenog postotka na iznos novčane kazne koju je izrekla Komisija, imala bi za posljedicu dovođenje u pitanje navedene novčane kazne, iako nije dokazano da je povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06 utjecala na iznos te novčane kazne.

               134

               Zahtjeve tužitelja koji se odnose na naknadu navodne neimovinske štete smanjenjem iznosa novčane kazne izrečene Odlukom C(2005) 4634 stoga treba odbiti.

               135

               Kao treće, s obzirom na ocjene iznesene u točkama 126. do 134. ove presude i osobito s obzirom na opseg povrede razumnog roka za suđenje, ponašanje tužitelja i iščekivanje tijekom postupka, potrebu da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Unije te učinkovitost ove tužbe, valja odlučiti ex aequo et bono da naknada od 6000 eura, odobrena tužitelju, predstavlja primjerenu naknadu štete koju je pretrpio zbog produljenog stanja neizvjesnosti u kojem se našao tijekom postupka u predmetu T‑54/06.

         c)
            Kamate

               136

               Tužitelj svojim trećim zahtjevom traži od Općeg suda da iznosu naknade, koju bi mu mogao dodijeliti, pripiše zatezne kazne koje bi počele teći od 26. studenoga 2013.

               137

               Iz sudske prakse proizlazi da obveza plaćanja zateznih kamata u načelu proizlazi iz presude u kojoj se utvrđuje obveza naknade štete (vidjeti u tom smislu presudu od 26. lipnja 1990., Sofrimport/Komisija, C‑152/88, EU:C:1990:259, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               138

               Za utvrđivanje stope zateznih kamata primjereno je uzeti u obzir članak 83. stavak 2. točku (b) i članak 111. stavak 4. točku (a) Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije (SL 2012, L 362, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 183.). Na temelju tih odredbi, kamatna stopa na iznose potraživanja koji nisu plaćeni u roku je stopa koju upotrebljava ESB za svoje glavne operacije refinanciranja, objavljena u seriji C Službenog lista Europske unije, a koja se primjenjuje prvog kalendarskog dana mjeseca u kojem iznos dospijeva, uvećana za tri i pol postotna boda.

               139

               U ovom se slučaju naknade iz točaka 109. i 135. ove presude moraju uvećati za zatezne kamate, računajući od objave ove presude do potpune isplate.

               140

               Stopa zateznih kamata bit će ona koju je ESB utvrdio za svoje glavne operacije refinanciranja, uvećana za tri i pol postotna boda.

         d)
            Zaključak o iznosu naknada i kamatama

               141

               S obzirom na sve prethodno navedeno, ovu tužbu treba prihvatiti u dijelu u kojem se odnosi na naknadu štete koju je tužitelj pretrpio zbog povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06.

               142

               Naknada koja se tužitelju duguje kao naknada štete koju je pretrpio zbog plaćanja dodatnih troškova bankarske garancije iznosi 588769,18 eura.

               143

               Naknada koja se tužitelju duguje kao naknada njegove neimovinske štete iznosi 6000 eura.

               144

               Iznos naknada iz točaka 142. i 143. ove presude uvećat će se za zatezne kamate pod uvjetima iz točaka 139. i 140. ove presude.

               145

               U preostalom dijelu tužba se odbija.

         IV. Troškovi

               146

               Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Međutim, u rješenju od 6. siječnja 2015., Kendrion/Europska unija (T‑479/14, neobjavljeno, EU:T:2015:2), odbijen je prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo Sud Europske unije te je određeno da će se o troškovima odlučiti naknadno. Stoga Uniji, koju zastupa Sud Europske unije, valja naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi troškove koje je pretrpio tužitelj, nastale zbog prigovora nedopuštenosti povodom kojeg je doneseno rješenje od 6. siječnja 2015., Kendrion/Europska unija (T‑479/14, neobjavljeno, EU:T:2015:2).

               147

               Na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika, svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Opći sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.

               148

               U ovom je slučaju tužitelj uspio u dijelu koji se odnosi na njegov tužbeni zahtjev u pogledu merituma. Međutim, u svojem zahtjevu za naknadu većinom nije uspio. U tom okviru i s obzirom na sve predmetne okolnosti, potrebno je odlučiti da svaka stranka snosi svoje troškove.

               149

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Valja odlučiti da će Komisija snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (treće prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Europskoj uniji, koju zastupa Sud Europske unije, nalaže se plaćanje naknade društvu Kendrion NV u iznosu od 588769,18 eura na temelju imovinske štete koju je to društvo pretrpjelo zbog povrede razumnog roka za suđenje u predmetu u kojem je donesena presuda od 16. studenoga 2011., Kendrion/Komisija (T‑54/06, neobjavljena, EU:T:2011:667).

                           2.

                           Uniji, koju zastupa Sud Europske unije, nalaže se plaćanje naknade društvu Kendrion u iznosu od 6000 eura na temelju neimovinske štete koju je to društvo pretrpjelo zbog povrede razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06.

                           3.

                           Iznosi naknada iz gore navedenih točaka 1. i 2. uvećavaju se za zatezne kamate koje teku od objave ove presude do potpune isplate, prema stopi koju primjenjuje Europska središnja banka (ESB) na svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za tri i pol postotna boda.

                           4.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           5.

                           Uniji, koju zastupa Sud Europske unije, nalaže se, osim vlastitih troškova, snošenje troškova društva Kendrion nastalih zbog prigovora nedopuštenosti povodom kojeg je doneseno rješenje od 6. siječnja 2015., Kendrion/Europska unija (T‑479/14, neobjavljeno, EU:T:2015:2).

                           6.

                           Društvo Kendrion, s jedne strane, i Unija, koju zastupa Sud Europske unije, s druge strane, snose vlastite troškove nastale zbog tužbe povodom koje je donesena ova presuda.

                           7.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove.

                           Papasavvas

                           Labucka

                           Bieliūnas

                           Kreuschitz

                           Forrester

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 1 veljače 2017.

            Sadržaj

                  I. Okolnosti spora

                  II. Postupak i zahtjevi stranaka

                  III. Pravo

                  A. Dopuštenost

                  B. Meritum

                  1. Navodna povreda razumnog roka za suđenje u predmetu T‑54/06

                  2. Navodna šteta i navodna uzročna veza

                  a) Navodna imovinska šteta i navodna uzročna veza

                  1) Uvodne napomene

                  2) Plaćanje kamata na iznos novčane kazne

                  3) Plaćanje troškova bankarske garancije

                  4) Procjena pretrpljene imovinske štete

                  b) Navodna neimovinska šteta i navodna uzročna veza

                  1) Neimovinska šteta koju su navodno pretrpjeli upravitelji i zaposlenici tužitelja

                  2) Neimovinska šteta koju je navodno pretrpio tužitelj

                  c) Kamate

                  d) Zaključak o iznosu naknada i kamatama

                  IV. Troškovi

            (
            1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (treće vijeće) od 24. studenog 2011.#Scarlet Extended SA protiv Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs SCRL (SABAM).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija.#Predmet C-70/10.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 12. rujna 2013.#"Rauscher" Consumer Products GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice koji prikazuje higijenski tampon – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-492/11.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 27. veljače 2014.#HaTeFo GmbH protiv Finanzamt Haldensleben.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo društava – Preporuka 2003/361/EZ – Definicija mikro, malih i srednjih poduzetnika – Vrste poduzetnika koje se uzimaju u obzir za izračun broja zaposlenika i financijskih iznosa – Povezana društva – Pojam ,skupine fizičkih osoba koje djeluju zajedno’.#Predmet C‑110/13.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravo društava — Preporuka 2003/361/EZ — Definicija mikro, malih i srednjih poduzetnika — Vrste poduzetnika koje se uzimaju u obzir za izračun broja zaposlenika i financijskih iznosa — Povezana društva — Pojam ‚skupine fizičkih osoba koje djeluju zajedno’“
      U predmetu C‑110/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukom od 20. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 7. ožujka 2013., u postupku

         HaTeFo GmbH

      protiv

         Finanzamt Haldensleben,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Santora, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, R. Sauer i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 3. četvrtog podstavka Priloga Preporuci Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikro, malih i srednjih poduzetnika (SL L 124, str. 36., u daljnjem tekstu: Preporuka o MSP‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između HaTeFoa GmbH (u daljnjem tekstu: HaTeFo) i Finanzamt Haldenslebena glede izračuna iznosa subvencije za ulaganja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnoj izjavi 9. Preporuke o MSP‑u navodi se:
               „Kako bi se bolje uvidjela gospodarska stvarnost [mikro, malih i srednjih poduzetnika (MSP)] i iz te kvalifikacije isključila skupina poduzetnika čija gospodarska moć nadilazi onu MSP‑a, valja razlikovati različite vrste poduzetnika, s obzirom na to jesu li oni samostalni, drže li udjele koji ne uključuju vladajući položaj (partnerski poduzetnici) ili jesu li povezani s drugim poduzetnicima. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Uvodna izjava 11. te preporuke glasi kako slijedi:
               „Radi pojednostavljenja osobito za države članice i poduzetnike, za određivanje povezanih poduzetnika valja koristiti, u mjeri u kojoj su primjenjive za svrhe ove preporuke, pretpostavke iz članka 1. [sedme] Direktive Vijeća 83/349/EEZ od 13. lipnja 1983. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora o konsolidiranim financijskim izvještajima [(SL L 193, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 45.)], kako je zadnje izmijenjena Direktivom 2001/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [od 27. rujna 2001. (SL L 283, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 27.)]. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Uvodna izjava 12. te preporuke određuje:
               „Potrebno je, u nekim slučajevima, također uzeti u obzir postojeće odnose između poduzetnika preko fizičkih osoba kako bi se osiguralo da samo oni poduzetnici kojima su doista potrebne povlastice koje za MSP proizlaze iz različitih pravila ili mjerila u njihovu korist doista i imaju koristi od njih. Kako bi se strogo ograničilo ispitivanje tih situacija, valja suziti uzimanje u obzir tih odnosa na slučajeve društava koja obavljaju djelatnost na istom relevantnom tržištu ili na susjednim tržištima pozivajući se, kad je potrebno, na Komisijinu definiciju predmetnog tržišta u Obavijesti Komisije o utvrđivanju mjerodavnog tržišta za potrebe prava tržišnog natjecanja Zajednice [(SL 1997, C 372, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 18.)].“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 3. iste preporuke određuje:
               „Ova preporuka zamjenjuje Preporuku 96/280/EZ [Komisije od 3. travnja 1996. o definiciji malih i srednjih poduzetnika (SL L 107, str. 4.),] računajući od 1. siječnja 2005.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 1. Priloga Preporuci o MSP‑u glasi kako slijedi:
               „Poduzetnik je svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost bez obzira na pravni oblik. […]“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 3. Priloga Preporuci o MSP‑u odnosi se na vrste poduzetnika koji se uzimaju u obzir za izračun broja zaposlenika i financijskih iznosa kako bi se omogućilo određivanje različitih kategorija poduzetnika određenih u članku 2. te preporuke.

               9

               Članak 3. stavak 1. tog priloga glasi kako slijedi:
               „‚Samostalni poduzetnik’ je svaki poduzetnik koji se ne smatra partnerskim poduzetnikom u smislu stavka 2. ili povezanim poduzetnikom u smislu stavka 3.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 3. stavak 3. istog priloga glasi kako slijedi:
               „Povezani poduzetnici su poduzetnici između kojih postoji neki od sljedećih odnosa:

                        (a)

                        jedan poduzetnik ima većinu glasačkih prava dioničara ili članova u drugom poduzetniku;

                        (b)

                        jedan poduzetnik ima pravo imenovati ili smijeniti većinu članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela u drugom poduzetniku;

                        (c)

                        jedan poduzetnik ima pravo ostvarivati vladajući utjecaj na drugog poduzetnika prema ugovoru sklopljenome s tim poduzetnikom ili prema odredbi njegovog statuta;

                        (d)

                        jedan poduzetnik koji je dioničar ili član u drugom poduzetniku sâm kontrolira većinu glasačkih prava dioničara ili članova u tom poduzetniku prema sporazumu s drugim dioničarima ili članovima poduzetnika.

                  Pretpostavlja se da ne postoji vladajući utjecaj ako ulagači navedeni u stavku 2. drugom podstavku nisu izravno ili neizravno uključeni u upravljanje predmetnim poduzetnikom, ne dovodeći u pitanje njihova prava u svojstvu dioničara ili članova.
               Poduzetnici između kojih postoji neki od odnosa iz prvog podstavka preko jednog ili više drugih poduzetnika, odnosno bilo kojeg ulagača iz stavka 2. također su povezani.
               Poduzetnici između kojih postoji neki od odnosa preko fizičke osobe ili skupine fizičkih osoba koje djeluju zajedno također se smatraju povezanim poduzetnicima ako svoju djelatnost ili dio svoje djelatnosti obavljaju na istom mjerodavnom tržištu ili susjednim tržištima.
               Susjednim tržištem smatra se tržište proizvoda ili usluga izravno smješteno uzlazno ili silazno u odnosu na mjerodavno tržište.“ [neslužbeni prijevod]

         Njemačko pravo

               11

               Članak 1. stavak 1. Zakona o dodacima na ulaganja za 2005. (Investitionszulagengesetz 2005) od 17. ožujka 2004. (Bundesgesetzblatt 2004 I, str. 438.) propisuje da porezni obveznici koji vrše određena ulaganja u pet novih saveznih zemalja i u Berlinu (Njemačka) imaju pravo na subvenciju za ulaganja.

               12

               Taj zakon propisuje da je, pod određenim uvjetima, ta subvencija uvećana ako je ulaganja izvršio MSP, u smislu Preporuke o MSP‑u.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               HaTeFo, osnovan 1999., proizvodi plastične ploče, folije, cijevi i profile. Kapital tog društva drže tri fizičke osobe, A, B, njezin bračni drug, i C, koje imaju 24,8%, 62,8% odnosno 12,4% društvenog udjela. A i C su upravitelji tog društva. Nadalje, A i njegova majka D imaju jednake udjele u društvu X, čiji su upravitelji također A i C.

               14

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je društvo X jamstvom podupiralo HaTeFo u njegovoj početnoj fazi, i ujedno je s njim sklopilo Geschäftsbesorgungsvertrag (ugovor o vođenju poslova) prema kojem je sve narudžbe HaTeFoa preuzimalo društvo X, koje bi jedino bilo prisutno na predmetnom tržištu. Taj ugovor o vođenju poslova također je predviđao da zastupnik društva X bude zadužen za tehničko upravljanje HaTeFoa. Nadalje, potonje društvo je na društvo X prenijelo svoje aktivnosti istraživanja i razvoja kao i informatičko upravljanje te se za potrebe svoje djelatnosti koristilo jednim od bankovnih računa društva X.

               15

               Ako ga promatra zasebno, HaTeFo se može smatrati MSP‑om. S druge strane, imajući u vidu kako broj zaposlenih tako i godišnji promet društva X, to ne bi bilo primjenjivo ako bi se HaTeFo smatrao povezanim s društvom X.

               16

               Smatrajući da HaTeFo nije MSP zbog svoje povezanosti s društvom X, Finanzamt Haldensleben mu nije odobrio uvećanu subvenciju za 2006., već osnovnu subvenciju predviđenu zakonom o dodacima za ulaganja za 2005.

               17

               Finanzamt Haldensleben je osobito precizirao da nije potrebno u obzir uzeti samo formalne kriterije navedene u Preporuci o MSP‑u, nego treba donijeti gospodarsku ocjenu kako bi se odredilo treba li se poduzetnike, iako formalno samostalne, ipak smatrati jedinstvenim gospodarskim subjektom. Prema njemu dva predmetna poduzetnika jesu takav subjekt imajući u vidu postojanje ugovora o vođenju poslova, međusobnu raspodjelu zadataka proizvodnje i prodaje kao i činjenicu da u njima udjele drže i njima upravljaju samo četiri osobe, od kojih su tri usko povezane.

               18

               U prvostupanjskom postupku Finanzgericht je odbio tužbu koju je podnio HaTeFo precizirajući da isključivo formalna primjena kriterija određenih u Preporuci o MSP‑u, koji određuju samostalnost poduzetnika, ne smije rezultirati time da se njima manipulira ili da ih se zaobiđe te da je također potrebno razmotriti druge poslovne odnose između predmetnih poduzetnika, posebice one u pogledu poslovnih odluka, kontakata s dobavljačima i klijentima kao i zajedničke provedbe logistike kako bi se ocijenila ta samostalnost.

               19

               HaTeFo je pred Bundesfinanzhof podnio zahtjev za reviziju odluke Finanzgerichta, u kojem osobito ističe da kriterije navedene u članku 3. Priloga Preporuci o MSP‑u, koji omogućuju određenje „povezanih“ poduzetnika u smislu te preporuke, treba smatrati taksativno navedenima.

               20

               Bundesfinanzhof navodi presudu od 18. listopada 1990., Dzodzi (C-297/88 i C-197/89, Zb., str. I-3763.), u prilog svojoj tvrdnji da je Sud nadležan za tumačenje pojma MSP s obzirom na to da je taj pojam korišten u nacionalnom propisu koji upućuje na definiciju predviđenu Preporukom o MSP‑u.

               21

               Bundesfinanzhof nadalje ističe da ta preporuka djelomično ponavlja uvjete uspostave konsolidiranih računa predviđenih u članku 1. Direktive 83/349, tako da se poduzetnici koji su na temelju te direktive obvezni imati konsolidirane račune mogu smatrati povezanima u smislu Preporuke o MSP‑u. On dodaje da u slučaju da poduzetnik nema konsolidirane račune, kao u glavnom postupku, ipak valja ocijeniti može li se on također smatrati povezanim s drugim poduzetnikom na temelju kriterija navedenih u prilogu toj preporuci.

               22

               Bundesfinanzhof se najprije pita o kriteriju koji se odnosi na „skupinu osoba koje djeluju zajedno“predviđenom u članku 3. stavku 3. četvrtom podstavku tog priloga. Točnije, pita se je li dovoljno utvrditi postojanje funkcionalne suradnje između tih osoba ili također treba utvrditi da su one usvojile „zajedničko“ djelovanje i da su povezane ugovornim vezama kako bi se odredila ta skupina.

               23

               Bundesfinanzhof se zatim pita može li opća gospodarska ocjena predmetnih društava, u okviru koje se u obzir uzimaju pripadnost članova društva istoj obitelji ili identitet upravitelja, omogućiti zaključak da su ta društva povezana preko skupine osoba koje djeluju zajedno bez obzira na različite vrste odnosa koji određuju povezana društva navedenih u članku 3. stavku 3. prvom podstavku istog priloga. Naposljetku se pita mora li takva gospodarska ocjena biti ograničena na slučajeve u kojima su te osobe htjele zaobići definiciju MSP‑a.

               24

               U tim okolnostima Bundesfinanzhof je odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 a)

                                 Koje su pretpostavke za utvrđenje da [osobe] djeluju zajedno u smislu članka 3. stavka 3. četvrtog podstavka Priloga [Preporuci o MSP‑u]? Je li dovoljno postojanje [jedne] funkcionalne suradnje fizičkih osoba uključenih u dva poduzetnika, bez sporova ili sukoba interesa, [...] ili je potrebno prepoznatljivo zajedničko djelovanje?

                                 b)

                                 Ako se zahtijeva zajedničko djelovanje, proizlazi li ono [...] iz same činjenične suradnje?

                        2.

                        Ako ne postoji obveza uspostave konsolidiranih računa, je li, kako bi se odlučilo je li poduzetnik povezan s drugim poduzetnikom preko fizičke osobe ili skupine fizičkih osoba koje zajedno djeluju, povrh ocjene ‚odnosa’ iz članka 3. stavka 3. prvog podstavka Priloga Preporuci o MSP‑u, potrebno donijeti opću gospodarsku ocjenu unutar koje treba analizirati aspekte poput vlasničkih odnosa, u ovom slučaju osobito pripadnost držatelja udjela [istoj] obitelji, strukturu udjela i gospodarsku integraciju [kao i] osobito [...] identitet upravitelja i predmetnih poduzetnika?

                        3.

                        Ako je također u primjeni Preporuke o MSP‑u, moguća opća gospodarska ocjena koja ide povrh formalnog ispitivanja, pretpostavlja li to namjeru ili barem rizik od zaobilaženja definicije MSP‑a?“

         O prethodnim pitanjima

               25

               Svojim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3. četvrti podstavak Priloga Preporuci o MSP‑u tumačiti u smislu da samo poduzetnike između kojih postoji neki od odnosa iz članka 3. stavka 3. prvog podstavka preko jedne ili više fizičkih osoba koje djeluju zajedno treba smatrati „povezanima“ u smislu tog članka ili postojanje te povezanosti također može proizlaziti iz opće gospodarske analize prilikom koje se osobito provjerava namjera tih osoba da izbjegnu definiciju MSP‑a. Sud koji je uputio zahtjev također u bitnome traži da se preciziraju uvjeti pod kojima se smatra da fizičke osobe djeluju zajedno u smislu članka 3. stavka 3. četvrtog podstavka Priloga Preporuci o MSP‑u i, osobito, moraju li za to biti povezane ugovornim vezama.

               26

               Na temelju članka 1. tog priloga poduzetnik je svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost bez obzira na pravni oblik.

               27

               Članak 3. stavak 3. istog priloga precizira kriterije koji omogućuju da se odredi jesu li poduzetnici „povezani“ kako bi se utvrdilo predstavljaju li oni MSP.

               28

               Iz teksta istoga članka 3. stavka 3. prvog i drugog podstavka Priloga Preporuci o MSP‑u proizlazi da se te odredbe u načelu odnose samo na slučajeve u kojima između poduzetnika postoji neki od odnosa nabrojanih u članku 3. stavku 3. prvom podstavku točki (a) do (d) tog priloga.

               29

               Ipak, ne bi se moglo zaključiti da se formalno nepoštovanje tog uvjeta u svim slučajevima protivi utvrđenju povezanosti predmetnih poduzetnika.

               30

               Preporuku o MSP‑u valja tumačiti tako da se u vidu imaju razlozi njezina donošenja (vidjeti, po analogiji, presudu od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C-91/01, Zb., str. I-4355., t. 49.).

               31

               U tom pogledu, iz uvodnih izjava 9. i 12. te preporuke proizlazi da definicija povezanih poduzetnika ima za cilj bolji uvid u gospodarsku stvarnost MSP‑a i isključivanje skupina poduzetnika čija gospodarska moć nadilazi onu MSP‑a iz te kvalifikacije, kako bi se osiguralo da samo oni poduzetnici kojima su doista potrebne povlastice koje za MSP proizlaze iz različitih pravila ili mjerila u njihovu korist doista i imaju koristi od njih. U tim se uvodnim izjavama također navodi da valja suziti uzimanje u obzir tih odnosa na slučajeve u kojima poduzetnici obavljaju djelatnost na istom relevantnom tržištu ili na susjednim tržištima kako bi se ispitivanje tih odnosa koji između poduzetnika postoje preko fizičkih osoba strogo ograničilo.

               32

               Povlastice koje se dodjeljuju MSP‑u najčešće su iznimke od općeg pravila, kao na primjer one u području državnih potpora, zbog čega definiciju MSP‑a treba strogo tumačiti.

               33

               U tim okolnostima, kako bi se obuhvatili samo oni poduzetnici koji doista predstavljaju samostalan MSP, valja ispitati strukturu MSP‑a koji tvori gospodarsku skupinu čija moć nadilazi onu jednog takvog poduzetnika i paziti da se definicija MSP‑a ne zaobilazi iz isključivo formalnih razloga (vidjeti gore navedenu presudu Italija/Komisija, t. 50.).

               34

               Članak 3. stavak 3. četvrti podstavak Priloga Preporuci o MSP‑u valja dakle tumačiti u svjetlu tog cilja, tako da poduzetnike koji se formalno ne nalaze u nekom od odnosa na koje se poziva u točki 28. ove presude, ali zbog uloge fizičke osobe ili skupine fizičkih osoba koje djeluju zajedno ipak predstavljaju jedinstven gospodarski subjekt, također treba smatrati povezanim poduzetnicima u smislu te odredbe ako obavljaju djelatnost ili dio svoje djelatnosti na istom tržištu u pitanju ili na susjednim tržištima (vidjeti, po analogiji, gore navedenu presudu Italija/Komisija, t. 51.).

               35

               Nadalje, uvjet prema kojem fizičke osobe djeluju zajedno ispunjen je ako se te osobe usklađuju kako bi izvršavale utjecaj na poslovne odluke predmetnih poduzetnika, tako da se ti poduzetnici ne mogu smatrati gospodarski neovisnima jedan o drugome. Ostvarenje tog uvjeta ovisi o okolnostima predmeta i ne mora nužno ovisiti o postojanju ugovornih odnosa između tih osoba ni o utvrđenju njihove namjere izbjegavanja definicije malog ili srednjeg poduzetnika u smislu te preporuke.

               36

               U pogledu gospodarskih i financijskih odnosa kojima su povezani HaTeFo i društvo X, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da društvo X prodaje svu proizvodnju HaTeFoa, a potonji se ne pojavljuje na tržištu. Zastupnik društva X zadužen je za tehničke aspekte proizvodnje HaTeFoa. On je među ostalim na društvo X prenio svoje informatičko upravljanje kao i nabavu i istraživačku aktivnost. Konačno, on se za potrebe svoje djelatnosti koristi jednim od bankovnih računa društva X.

               37

               Nadalje valja istaknuti da postoji obiteljska veza između A, B i D, koji drže ta dva poduzetnika, te da A i C istodobno njima upravljaju, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku. Te su veze takve da tim osobama pružaju mogućnost da se usklade kako bi izvršavale utjecaj na poslovne odluke predmetnih poduzetnika, tako da se ti poduzetnici ne mogu smatrati gospodarski neovisnima jedan o drugome.

               38

               Imajući u vidu prethodno navedeno, čini se da se za dva društva koja se nalaze u situaciji analognoj onoj društava iz glavnog postupka može smatrati da u stvarnosti predstavljaju jedinstven gospodarski subjekt preko fizičke osobe ili skupine fizičkih osoba koje djeluju zajedno, zbog čega ih valja smatrati povezanim poduzetnicima u smislu članka 3. stavka 3. četvrtog podstavka Priloga Preporuci o MSP‑u, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, ostavljajući zainteresiranima mogućnost da dokažu suprotno.

               39

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 3. četvrti podstavak Priloga Preporuci o MSP‑u treba tumačiti u smislu da se poduzetnici mogu smatrati „povezanima“ u smislu tog članka ako iz analize kako pravnih tako i gospodarskih odnosa kojima su povezani proizlazi da oni predstavljaju jedinstven gospodarski subjekt preko fizičke osobe ili skupine fizičkih osoba koje djeluju zajedno, iako između njih formalno ne postoji neki od odnosa iz članka 3. stavka 3. prvog podstavka tog priloga. Smatra se da djeluju zajedno u smislu članka 3. stavka 3. četvrtog podstavka tog priloga fizičke osobe koje se usklađuju kako bi izvršile utjecaj na poslovne odluke predmetnih poduzetnika, tako da se ti poduzetnici ne mogu smatrati gospodarski neovisnima jedan o drugome. Ostvarenje tog uvjeta ovisi o okolnostima predmeta i ne mora nužno ovisiti o postojanju ugovornih odnosa između tih osoba ni o utvrđenju njihove namjere izbjegavanja definicije malog ili srednjeg poduzetnika u smislu te preporuke.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 3. četvrti podstavak Priloga Preporuci Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikro, malih i srednjih poduzetnika treba tumačiti tako da se poduzetnici mogu smatrati „povezanima“ u smislu tog članka ako iz analize kako pravnih tako i gospodarskih odnosa kojima su povezani proizlazi da oni predstavljaju jedinstven gospodarski subjekt preko fizičke osobe ili skupine fizičkih osoba koje djeluju zajedno, iako između njih formalno ne postoji neki od odnosa iz članka 3. stavka 3. prvog podstavka tog priloga.

                     Smatra se da djeluju zajedno u smislu članka 3. stavka 3. četvrtog podstavka tog priloga fizičke osobe koje se usklađuju kako bi izvršile utjecaj na poslovne odluke predmetnih poduzetnika, tako da se ti poduzetnici ne mogu smatrati gospodarski neovisnima jedan o drugome. Ostvarenje tog uvjeta ovisi o okolnostima predmeta i ne mora nužno ovisiti o postojanju ugovornih odnosa između tih osoba ni o utvrđenju njihove namjere izbjegavanja definicije mikro, malih ili srednjih poduzetnika u smislu te preporuke.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 10. veljače 2011.#Lotta Andersson protiv Staten genom Kronofogdemyndigheten i Jönköping, Tillsynsmyndigheten.#Zahtjev za prethodnu odluku: Linköpings tingsrätt - Švedska.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 80/987/EEZ.#Predmet C-30/10.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. rujna 2013.#Duravit AG i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni ugovori – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u – Usklađivanje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Jedinstvena i trajna povreda – Teret dokazivanja – Novčane kazne – Jednakost postupanja– Proporcionalnost – Zakonitost kazni.#Predmet T-364/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. prosinac 19.#Epitropos tou Elegktikou Synedriou sto Ypourgeio Politsmou kai Tourismou protiv Ypourgeio Politismou kai Tourismou - Ypiresia Dimosionomikou Elenchou.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Elegktiko Synedrio.#Predmet C-363/11.