title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. studenoga 2018.#Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG protiv Finanzamt Feldkirch.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 56. i 63. UFEU-a – Sloboda pružanja usluga i sloboda kretanja kapitala – Kreditne institucije – Davanje za stabilnost i posebni doprinos na davanje za stabilnost utvrđeni na temelju ukupne nekonsolidirane bilance kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji – Uključivanje bankarskih poslova prekograničnog karaktera – Isključivanje poslova društava kćeri iz druge države članice – Različit tretman – Ograničenje – Opravdanje.#Predmet C-625/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 56. i 63. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga i sloboda kretanja kapitala – Kreditne institucije – Davanje za stabilnost i posebni doprinos na davanje za stabilnost utvrđeni na temelju ukupne nekonsolidirane bilance kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji – Uključivanje bankarskih poslova prekograničnog karaktera – Isključivanje poslova društava kćeri iz druge države članice – Različit tretman – Ograničenje – Opravdanje”
      U predmetu C‑625/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 18. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 3. studenoga 2017., u postupku

         Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG

      protiv

         Finanzamt Feldkirch,

      SUD (prvo vijeće)
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, E. Regan i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG, C. Nauer, Rechtsanwalt,

               –

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal kao i N. Gossement i C. Tritz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 56. i 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG (u daljnjem tekstu: Hypothekenbank) i Finanzamta Feldkirch (Porezna uprava u Feldkirchu, Austrija), povodom odluka potonjega od 20. siječnja 2015. kojima se utvrđuje iznos davanja za stabilnost i posebnog doprinosa na davanje za stabilnost koje prethodni mora platiti za 2014. godinu.

         Pravni okvir

               3

               Članak 1. Stabilitätsabgabegesetza (Zakon o davanju za stabilnost, u daljnjem tekstu: StabAbgG), koji je uveden Budgetbegleitgesetzom 2011 (Dodatni zakon proračunu za 2011.), od 30. prosinca 2010. (BGBl. I, 111/2010), predviđa:
               „Djelatnost kreditnih institucija podliježe davanju za stabilnost. ‚Kreditne institucije’ u smislu ovog saveznog zakona jesu institucije koje raspolažu odobrenjem u skladu s Bankwesengesetzom (Zakon o bankama), BGBl. br. 532/1993, i podružnice stranih kreditnih institucija koje su u skladu sa Zakonom o bankama ovlaštene nuditi usluge putem podružnice u Austriji. […]”

               4

               Članak 2. StabAbgG‑a, u svojoj verziji prije stupanja na snagu saveznog zakona, BGBl. I, 184/2013, predviđa:
               „(1)   Osnovica davanja za stabilnost je prosječna nekonsolidirana ukupna bilanca (stavak 2.) kreditne institucije, umanjena za iznose navedene u stavku 2. Za kalendarske godine 2011., 2012. i 2013. kao osnovu treba uzeti prosječnu nekonsolidiranu ukupnu bilancu one poslovne godine koja završava 2010. Počevši od kalendarske godine nakon toga kao osnovu valja uzeti prosječnu nekonsolidiranu ukupnu bilancu one poslovne godine koja završava u godini prije kalendarske godine za koju se mora platiti davanje za stabilnost.
               […]
               (6)   Za kreditne institucije u skladu s člankom 1. sa sjedištem u drugoj državi članici […], koje u Austriji djeluju putem podružnice, treba izračunati fiktivnu ukupnu bilancu s obzirom na volumen prometa koji treba pripisati toj podružnici u skladu s odredbama stavaka 1. do 5., pri čemu ta fiktivna ukupna bilanca čini osnovicu.”

               5

               Članak 3. StabAbgG‑a, u svojoj verziji prije stupanja na snagu saveznog zakona, BGBl. I, 13/2014, predviđa:
               „Davanje za stabilnost iznosi za one dijelove osnovice u skladu s člankom 2.,

                        1.

                        koji prelaze iznos od milijardu eura, ali ne prelaze iznos od 20 milijardi eura, 0,055 %,

                        2.

                        koji prelaze iznos od 20 milijardi eura, 0,085 %.”

               6

               Članak 3. StabAbgG‑a, kako je izmijenjen saveznim zakonom, BGBl. I, 13/2014, predviđa:
               „Davanje za stabilnost iznosi za one dijelove osnovice u skladu s člankom 2.,

                        1.

                        koji prelaze iznos od milijardu eura, ali ne prelaze iznos od 20 milijardi eura, 0,09 %,

                        2.

                        koji prelaze iznos od 20 milijardi eura, 0,11 %.”

               7

               Na temelju članka 7.a stavka 1. StabAbgG‑a, poseban doprinos na davanje za stabilnost obračunava se u postotku od iznosa koje treba platiti kao davanje za stabilnost.

               8

               U skladu s člankom 7.b stavkom 2. StabAbgG‑a, iznos davanja za stabilnost za 2014. proizlazi iz zajedničke primjene navedenih odredaba, koje su bile na snazi prije i nakon izmjena unesenih saveznim zakonima, BGBl. I, 184/2013 i BGBl. I, 13/2014.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Hypothekenbank je kreditna institucija sa sjedištem u Austriji koja pruža bankarske usluge klijentima koji borave u toj državi članici, kao i u drugim državama članicama. Ukupna bilanca Hypothekenbanka u velikom dijelu – odnosno gotovo četvrtina u 2014. – proizlazi iz bankarskih poslova poduzetih s drugonavedenom grupom klijenata.

               10

               Dvjema odlukama od 20. siječnja 2015. Porezna uprava u Feldkirchu je – u skladu sa StabAbgG‑om – utvrdila iznos davanja za stabilnost i posebnog doprinosa na davanje za stabilnost koje Hypothekenbank mora platiti za 2014. godinu. Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud, Austrija) je presudom od 1. travnja 2016. odbio tužbu protiv tih odluka.

               11

               Hypothekenbank je u potporu svojoj žalbi pred Verwaltungsgerichtshofom (Visoki upravni sud, Austrija) istaknuo da ne treba ništa platiti na ime davanja za stabilnost i posebnog doprinosa na davanje za stabilnost jer su ta davanja protivna, s jedne strane, odredbama o državnim potporama i, s druge strane, slobodi pružanja usluga i slobodi kretanja kapitala. Ta financijska institucija osobito navodi da članak 2. StabAbgG‑a dovodi do diskriminacije zato što predviđa različito postupanje sa sličnim poslovima. Dok se bankarski poslovi koje kreditna institucija sa sjedištem u Austriji obavlja bez posrednika ili posredstvom podružnice u drugoj državi članici, s državljanima drugih država članica, uzimaju u obzir za određivanje osnovice spornih davanja, to nije tako s istim poslovima koje obavlja posredstvom društava kćeri sa sjedištem u drugim državama članicama.

               12

               Na taj se način grupu poduzetnikâ oporezuje povoljnije od poduzetnika koji nije član grupe. Naime, u slučaju grupe kriterij nekonsolidacije bi za automatski učinak imao isključivanje bilanci društava kćeri sa sjedištem u državama članicama različitima od Austrije iz osnovice predmetnih davanja. Drugačije bi bilo u slučaju izoliranog poduzetnika koji pruža – sam ili posredstvom podružnice – usluge u državama članicama različitima od Austrije jer bi te usluge automatski bile uključene u bilancu tog poduzetnika i u osnovicu davanja za stabilnost koju on mora podmiriti. Ta bi situacija predstavljala diskriminaciju, kako proizlazi iz presude od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47). Ta bi diskriminacija mogla ometati pružanje bankarskih usluga u državama članicama različitima od Austrije. Nju bi se moglo izbjeći ako bi se osnovica davanja za stabilnost i posebnog doprinosa na davanje za stabilnost utvrđivala u odnosu na ukupnu konsolidiranu bilancu, dopuštajući pri tome uračunavanje eventualnih istovjetnih davanja koje moraju podmiriti društva kćeri u drugim državama članicama.

               13

               Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) smatra da nije sigurno da iz presude od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47), donesene u vezi sa slobodom poslovnog nastana, kao i iz presuda od 2. lipnja 2005., Komisija/Italija (C‑174/04, EU:C:2005:350), od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774), te od 24. svibnja 2007., Holböck (C‑157/05, EU:C:2007:297), koje se odnose na slobodu kretanja kapitala, proizlazi daStabAbgG nije sukladan pravu Europske unije.

               14

               Usto, što se tiče primjene odredaba o državnim potporama, sud koji je uputio zahtjev podsjeća da, posebice, iz presude od 6. listopada 2015., Finanzamt Linz (C‑66/14, EU:C:2015:661, t. 21.), proizlazi da se porezni obveznik ne može pozivati na to da neka porezna mjera na koju imaju pravo drugi poduzetnici predstavlja državnu potporu kako bi izbjegao obvezu plaćanja tog poreza. Stoga on smatra da prethodna pitanja o tome nisu nužna.

               15

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se propis koji predviđa davanje na temelju ukupne bilance kreditnih institucija slobodi pružanja usluga u skladu s člankom 56. i sljedećim člancima UFEU‑a i/ili slobodi kretanja kapitala i platnog prometa u skladu s člankom 63. UFEU‑a ako je kreditna institucija sa sjedištem u Austriji obvezna plaćati davanje za bankovne poslove s klijentima u ostatku Europske unije, dok to nije tako s kreditnom institucijom sa sjedištem u Austriji, koja takve poslove obavlja kao krajnje matično društvo grupe kreditnih institucija putem kreditne institucije koja pripada grupi čije je sjedište u ostatku Europske unije, a čiju bilancu zbog pripadnosti grupi treba konsolidirati s bilancom kreditne institucije koja ima ulogu krajnjeg matičnog društva, jer se davanje mora platiti na temelju nekonsolidirane ukupne bilance (koja nije uključena u konsolidirano financijsko izvješće)?”

         O prethodnom pitanju

            Uvodna očitovanja

               16

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da davanje za stabilnost i posebni doprinos na davanje za stabilnost, čija se zakonitost u glavnom postupku dovodi u pitanje, opterećuju kreditne institucije sa sjedištem u Austriji, kao i podružnice stranih kreditnih institucija koje imaju sjedište u Austriji. Osnovica tih davanja se utvrđuje u odnosu na „prosječnu nekonsolidiranu ukupnu bilancu” kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji i, u slučaju podružnica stranih poduzetnika, na osnovu fiktivne bilance. Izraz „nekonsolidiran” znači da se davanje za stabilnost i posebni doprinos na davanje za stabilnost utvrđuju u odnosu na ukupnu bilancu svake pravne osobe pojedinačno, a ne u odnosu na konsolidiranu bilancu grupe poduzetnika.

               17

               Kako je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, bankarski poslovi se odražavaju u ukupnoj bilanci kreditnih institucija. Iz toga proizlazi da iznos koji valja platiti na ime doprinosa o kojima je riječ u glavnom postupku varira ovisno o bankarskim poslovima kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji koje one provode izravno ili u svojim podružnicama. Bankarski poslovi društava kćeri takvih austrijskih institucija, koja imaju sjedište u drugim državama članicama, ne uzimaju se u obzir za utvrđivanje osnovice tih doprinosa.

               18

               Osim toga, glavni se postupak ne odnosi na mogućnost tužitelja iz glavnog postupka, Hypothekenbank, da svoje usluge nudi posredstvom stalne poslovne jedinice u državi članici različitoj od Austrije ili da se ondje nastani. On, kako sam potvrđuje u svojem pisanom očitovanju, pruža usluge svojim klijentima koji borave u drugim državama članicama ne koristeći pritom stalne poslovne jedinice u istima.

               19

               Dakle, svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u osnovi, pita treba li članke 56. i 63. UFEU‑a tumačiti na način da im se protive nacionalni propisi, kao što su oni iz glavnog postupka, ako se njima kreditnim institucijama sa sjedištem u Austriji, koje, kao one iz glavnog postupka, pružaju usluge klijentima koji borave u drugim državama članicama ne koristeći pritom stalne poslovne jedinice u istima, nalaže plaćanje davanja čija se visina utvrđuje na temelju „prosječne nekonsolidirane ukupne bilance” koja obuhvaća bankarske poslove koje su te institucije poduzele izravno s državljanima drugih država članica, dok se isti poslovi koje su poduzela društva kćeri kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji isključuju ako ta društva kćeri imaju sjedište u drugim državama članicama.

            Primjenjiva sloboda

               20

               Budući da se prethodno pitanje odnosi kako na članak 56. UFEU‑a tako i na članak 63. UFEU‑a, najprije valja utvrditi mogu li, i ako mogu, u kojoj mjeri, nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku utjecati na ostvarivanje slobodnog pružanja usluga i slobodnog kretanja kapitala (presuda od 21. lipnja 2018., Fidelity Funds i dr., C‑480/16, EU:C:2018:480, t. 32.).

               21

               U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da – ako se bankarske usluge pružaju rezidentima država članica različitih od Austrije – kreditne institucije sa sjedištem u Austriji trpe drugačiji tretman u pogledu davanja za stabilnost i posebnog doprinosa na davanje za stabilnost, ovisno o tome pružaju li takve usluge bez posrednika ili posredstvom društava kćeri sa sjedištem u drugim državama članicama.

               22

               Pred Verwaltungsgerichtshofom (Visoki upravni sud), Hypothekenbank navodi da je to različito postupanje diskriminirajuće i da može ometati, s jedne strane, pružanje bankarskih usluga u državama članicama koje nisu Austrija i, s druge strane, slobodu kretanja kapitala.

               23

               U tom je pogledu Sud već presudio da se bankarski poslovi, kao što je profesionalno odobravanje kredita, u načelu odnose kako na slobodu pružanja usluga u smislu članka 56. i sljedećih UFEU‑a tako i na slobodu kretanja kapitala iz članka 63. i sljedećih UFEU‑a (presuda od 3. listopada 2006., Fidium Finanz, C‑452/04, EU:C:2006:631, t. 43.).

               24

               Osim toga, valja podsjetiti da, kada se nacionalna mjera odnosi i na slobodu pružanja usluga i na slobodu kretanja kapitala, Sud ispituje predmetnu mjeru načelno samo s obzirom na jednu od tih dviju sloboda ako se u okolnostima glavnog postupka pokaže da je jedna od njih posve sporedna u odnosu na drugu te da joj može biti pridružena (presuda od 26. svibnja 2016., NN (L) International, C‑48/15, EU:C:2016:356, t. 39.).

               25

               Razvidno je da u okolnostima glavnog postupka aspekt slobode pružanja usluga prevaguje nad aspektom slobode kretanja kapitala. Naime, svojom argumentacijom, kako je istu rezimirao sud koji je uputio zahtjev, Hypothekenbank želi istaknuti da uzimanje u obzir – za potrebe utvrđivanja davanja za stabilnost i posebnog doprinosa na davanje za stabilnost – bankarskih poslova koje obavlja bez posrednika s klijentima u državama članicama različitima od Austrije povećava trošak tih poslova i na taj način čini prekograničnu djelatnost manje privlačnom. Takva se posljedica u najvećoj mjeri odnosi na slobodu pružanja usluga, dok su učinci na slobodu kretanja kapitala samo njezina neizbježna posljedica.

               26

               Stoga upućeno pitanje valja ispitati ne s obzirom na članak 63. i sljedeće UFEU‑a, koji se odnose na slobodu kretanja kapitala, već s obzirom na članak 56. i sljedeće UFEU‑a, koji se odnose na slobodu pružanja usluga.

            Postojanje ograničenja slobode pružanja usluga

               27

               Treba istaknuti da davanje za stabilnost i posebni doprinos na davanje za stabilnost – bez obzira na to predstavljaju li izravne ili neizravne poreze – nisu bili predmetom usklađivanja na razini Unije te stoga potpadaju pod nadležnost država članica, koje, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, moraju tu nadležnost izvršavati poštujući pravo Unije (presuda od 1. prosinca 2011., Komisija/Mađarska, C‑253/09, EU:C:2011:795, t. 42.).

               28

               Članku 56. UFEU‑a se protivi primjena svakog nacionalnog propisa čiji je učinak taj da pružanje usluga između država članica čini težim od pružanja usluga isključivo unutar jedne države članice. Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda, članak 56. UFEU‑a zahtijeva uklanjanje svih ograničenja slobodnog pružanja usluga uvedenih zato što pružatelj usluga ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one u kojoj se pruža usluga (presuda od 25. srpnja 2018., TTL, C‑553/16, EU:C:2018:604, t. 45.).

               29

               Nacionalne mjere koje zabranjuju, ometaju ili čine manje privlačnim izvršavanje slobode pružanja usluga predstavljaju njezina ograničenja (presuda od 25. srpnja 2018., TTL, C‑553/16, EU:C:2018:604, t. 46. i navedena sudska praksa).

               30

               Pravo na slobodno pružanje usluga koje se člankom 56. UFEU‑a daje državljanima država članica uključuje „pasivnu” slobodu pružanja usluga, to jest slobodu primateljâ usluga da odu u drugu državu članicu kako bi se ondje koristili uslugama neometani ograničenjima (presuda od 9. ožujka 2017., Piringer, C‑342/15, EU:C:2017:196, t. 35.).

               31

               U tom pogledu valja istaknuti da davanje za stabilnost i posebni doprinos na davanje za stabilnost ne prave razliku ovisno o podrijetlu klijenata ili o mjestu pružanja usluge. Naime, kako bi se utvrdila osnovica tih davanja na temelju prosječne nekonsolidirane ukupne bilance kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji, uzimaju se u obzir svi bankarski poslovi koje takva institucija bez posrednika obavlja u Austriji ili u drugim državama članicama.

               32

               Osim toga, sama činjenica da ta davanja mogu povećati trošak bankarskih poslova ne može predstavljati zapreku slobodi pružanja usluga. Kako je Sud već presudio, mjere čiji je jedini učinak opterećenje predmetnih usluga dodatnim troškovima i koje na isti način utječu na pružanje usluga između država članica kao i unutar iste države članice nisu obuhvaćene člankom 56. UFEU‑a (presude od 8. rujna 2005., Mobistar i Belgacom Mobile, C‑544/03 i C‑545/03, EU:C:2005:518, t. 31., i od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr., C‑98/14, EU:C:2015:386, t. 36.).

               33

               Što se tiče tvrdnje prema kojoj postoji diskriminacija bankarskih institucija sa sjedištem u Austriji koje obavljaju bankarske poslove u drugim državama članicama, bez posrednika, u odnosu na one koje te usluge nude posredstvom neovisnih društava kćeri sa sjedištem u potonjima, treba istaknuti da su drugonavedene institucije odabrale izvršavati slobodu poslovnog nastana koju im dodjeljuju članci 49. i 54. UFEU‑a, dok prvonavedene imaju sjedište samo u Austriji i pružaju usluge prekograničnog karaktera koje su obuhvaćene slobodom pružanja usluga zajamčenom člankom 56. UFEU‑a.

               34

               U tom je pogledu Sud već presudio da treba razlikovati područja primjene slobode pružanja usluga i slobode poslovnog nastana. U tu je svrhu važno utvrditi ima li gospodarski subjekt poslovni nastan u državi članici u kojoj nudi predmetnu uslugu, ili nema. Ako ima poslovni nastan u državi članici u kojoj nudi tu uslugu, ulazi u područje primjene slobode poslovnog nastana, kako je utvrđena u članku 49. UFEU‑a. Naprotiv, ako gospodarski subjekt nema poslovni nastan u državi članici odredišta, tada je on prekogranični pružatelj usluga koji je obuhvaćen načelom slobodnog pružanja usluga (vidjeti, u tom smislu, presude od 11. prosinca 2003., Schnitzer, C‑215/01, EU:C:2003:662, t. 28. i 29., kao i od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283, t. 30.).

               35

               Naime, pod pojmom „poslovni nastan” u smislu odredbi UFEU‑a koje se odnose na slobodu poslovnog nastana podrazumijeva se stvarno izvođenje gospodarske djelatnosti preko stalne poslovne jedinice u državi članici domaćinu na neodređeno vrijeme. Posljedično, pojam poslovnog nastana pretpostavlja stvarni nastan predmetnog društva u toj državi članici i stvarno obavljanje gospodarske djelatnosti u njoj (presuda od 12. rujna 2006., Cadbury Schweppes i Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, t. 54.).

               36

               Kad se, međutim, pružatelj usluge premjesti u državu članicu različitu od one u kojoj ima nastan, odredbe poglavlja Ugovora koje se odnosi na usluge, a pogotovo članak 57. treći podstavak UFEU‑a, propisuju da će svoju djelatnost ondje obavljati na privremenoj osnovi (presude od 30. studenoga 1995., Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, t. 26., i od 11. prosinca 2003., Schnitzer, C‑215/01, EU:C:2003:662, t. 27.).

               37

               U tim okolnostima države članice imaju pravo uzimati u obzir te razlike i, stoga, različito postupati – za potrebe oporezivanja – s aktivnostima osoba i poduzetnika koje su obuhvaćene slobodom poslovnog nastana ili slobodom pružanja usluga, i koje, u pravilu, dovode do različitih pravnih i ekonomskih posljedica.

               38

               Iz navedenoga slijedi da nacionalni propis kao što je onaj iz glavnog postupka ne može ometati ili učiniti manje privlačnim izvršavanje slobode pružanja usluga.

               39

               Što se tiče sumnji koje je sud koji je uputio zahtjev iznio u pogledu relevantnosti presude od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47), na koju se pred njim pozvao tužitelj iz glavnog postupka, treba podsjetiti da je u točkama 37. do 41. te presude, kao i u točki 23. presude od 26. travnja 2018., ANGED (C‑234/16 i C‑235/16, EU:C:2018:281), Sud presudio da obvezno opterećenje koje predviđa na prvi pogled objektivan kriterij razlikovanja – ali, uzimajući u obzir njegove značajke, u većini slučajeva stavlja u nepovoljniji položaj društva koja imaju sjedišta u drugim državama članicama i koja se nalaze u situaciji koja je usporediva s onom društava koja imaju sjedište u državi članici oporezivanja – čini neizravnu diskriminaciju na temelju sjedišta društava, koja je zabranjena člancima 49. i 54. UFEU‑a.

               40

               Međutim, kako proizlazi iz točaka 18. i 26. ove presude, u glavnom postupku se Hypothekenbank ne može pozivati na povredu odredaba UFEU‑a koje se odnose na slobodu poslovnog nastana.

               41

               Osim toga, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a samo je na sudu koji je uputio zahtjev da odredi činjenični okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja Sudu (presuda od 10. srpnja 2018., Jehovan todistajat, C‑25/17, EU:C:2018:551, t. 28.).

               42

               Točno je da u svojim pisanim očitovanjima podnesenima Sudu Hypothekenbank tvrdi da, u praksi, regionalne kreditne institucije sa sjedištem u Austriji u blizini granica te države članice češće pružaju usluge prekograničnog karaktera nego što to čine druge regionalne kreditne institucije sa sjedištem u toj istoj državi članici, tako da davanje za stabilnost i posebni doprinos na davanje za stabilnost u većoj mjeri utječu na prvonavedene institucije. Ta situacija predstavlja diskriminaciju usporedivu s onom o kojoj je riječ u presudi od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47). Međutim, nekolicina podataka koje je o bankarskom sektoru u Austriji dostavio Hypothekenbank ne omogućuje provjeru utemeljenosti njegovih tvrdnji. U svakom slučaju, sud koji je uputio zahtjev nije istaknuo te činjenične elemente.

               43

               Stoga, budući da nije utvrđeno da propisi o kojima je riječ u glavnom postupku mogu dovesti do situacije usporedive s onom o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47), nije potrebno ispitivati primjenjivost, po analogiji u području slobode pružanja usluga, sudske prakse navedene u točki 39. ove presude.

               44

               Imajući sva prethodna razmatranja u vidu, na upućeno pitanje treba odgovoriti da članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi, kao što su oni iz glavnog postupka, ako se njima kreditnim institucijama sa sjedištem u Austriji, koje, kao one iz glavnog postupka, pružaju usluge klijentima koji borave u drugim državama članicama ne koristeći pritom stalne poslovne jedinice u istima, nalaže plaćanje davanja čija se visina utvrđuje na temelju „prosječne nekonsolidirane ukupne bilance”, koja obuhvaća bankarske poslove koje su te institucije poduzele izravno s državljanima drugih država članica, dok se isti poslovi koje su poduzela društva kćeri kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji isključuju ako ta društva kćeri imaju sjedište u drugim državama članicama.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi, kao što su oni iz glavnog postupka, ako se njima kreditnim institucijama sa sjedištem u Austriji, koje, kao one iz glavnog postupka, pružaju usluge klijentima koji borave u drugim državama članicama ne koristeći pritom stalne poslovne jedinice u istima, nalaže plaćanje davanja čija se visina utvrđuje na temelju „prosječne nekonsolidirane ukupne bilance”, koja obuhvaća bankarske poslove koje su te institucije poduzele izravno s državljanima drugih država članica, dok se isti poslovi koje su poduzela društva kćeri kreditnih institucija sa sjedištem u Austriji isključuju ako ta društva kćeri imaju sjedište u drugim državama članicama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. studenoga 2018.#Vlaamse Gewest i Vlaamse Gewest protiv Johannes Huijbrechts.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio hof van beroep te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda kretanja kapitala – Ograničenja – Porezno zakonodavstvo – Porez na nasljedstvo – Šume kojima se upravlja na održiv način – Izuzeće – Zaštita šumske površine.#Predmet C-679/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda kretanja kapitala – Ograničenja – Porezno zakonodavstvo – Porez na nasljedstvo – Šume kojima se upravlja na održiv način – Izuzeće – Zaštita šumske površine”
      U predmetu C‑679/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 21. studenoga 2017., koju je Sud zaprimio 4. prosinca 2017., u postupku

         Vlaams Gewest, koji zastupa Vlaamse regering, a koji predstavlja Vlaamse Minister van Begroting, Financiën en Energie,

         Vlaams Gewest, koji zastupa Vlaamse regering, a koji predstavlja Vlaamse Minister van Omgeving, Natuur en Landbouw,
      protiv

         Johannesa Huijbrechtsa,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za J. Huijbrechtsa, A. Visschers i P. Heeren, advocaten,

               –

               za belgijsku vladu, P. Cottin, J.-C. Halleux i C. Pochet, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Van Calstera, advocaat,

               –

               za Europsku komisiju, A. Armenia i W. Roels, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vlaamse Gewesta (Flamanska regija, Belgija), koju zastupa Vlaamse regering (flamanska vlada, Belgija), a koju predstavljaju Vlaamse Minister van Begroting, Financiën en Energie (flamanski ministar proračuna, financija i energetike, Belgija) i Vlaamse Minister van Omgeving, Natuur en Landbouw (flamanski ministar okoliša, prirode i poljoprivrede, Belgija), s jedne strane, i Johannesa Huijbrechtsa, s druge strane, o izuzeću od poreza na nasljedstvo kojim se potonji želi koristiti za šume koje se nalaze u Nizozemskoj.

         Pravni okvir

               3

               Članak 15. Vlaams wetboeka der successierechten (Flamanski zakonik o nasljeđivanju, u daljnjem tekstu: Zakonik o nasljeđivanju) predviđa da se porez na nasljedstvo obračunava na osnovi oporezive vrijednosti svih dobara koja su pripadala ostavitelju nakon odbitka dugova, neovisno o tome gdje se ta dobra nalaze.

               4

               Članak 55.c Zakonika o nasljeđivanju, koji je postao članak 2.7.6.0.3 Vlaamse Codexa Fiscaliteit (Flamanski porezni zakonik), propisuje da su nekretnine koje se smatraju „šumama” u smislu belgijskih propisa izuzete od poreza na nasljedstvo ako su predmet plana održivog upravljanja u skladu s kriterijima utvrđenima flamanskim propisima, a koji je odobrila flamanska uprava za šumarstvo.

               5

               Članak 13.a Bosdecreeta (Dekret o šumama) od 13. lipnja 1990. u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku propisuje:
               „Iznos poreza na nasljedstvo koji bi trebalo platiti na izuzeti iznos primjenom članka 2.7.6.0.3 Flamanskog poreznog zakonika smatra se dodjelom subvencije. Ta se subvencija smatra dodijeljenom za razdoblje od 30 godina u razmjeru od 1/30 iznosa godišnje, počevši od otvaranja nasljedstva koje je predmet izuzeća.
               Navedena subvencija smatra se dodijeljenom pod uvjetima navedenima u daljnjem tekstu, koji moraju biti ispunjeni tijekom razdoblja od 30 godina spomenutog u prvom stavku:

                        1)

                        dobra po svojoj prirodi moraju ostati šuma, u skladu s člankom 3. ovog dekreta;

                        2)

                        dobra moraju nastaviti ispunjavati uvjete predviđene člankom 2.7.6.0.3 drugim stavkom Flamanskog poreznog zakonika;

                        3)

                        stvarno upravljanje mora biti u skladu s planom održivog upravljanja.

                  U slučaju nepoštovanja uvjeta, vlasnik ili plodouživatelj šume obvezan je vratiti subvenciju za preostalo razdoblje za koje se smatra dodijeljenom […]”

               6

               Članak 41. drugi stavak navedenog Dekreta o šumama propisuje da flamanska vlada utvrđuje „kriterije održivog upravljanja šumama” te da, u skladu s odredbama članka 7. istog dekreta, određuje „šume na koje se ti kriteriji odnose”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Oporukom od 24. svibnja 2012. T. M. L. M. Oyen, s boravištem u Belgiji, odredila je J. Huijbrechtsa, s boravištem u Nizozemskoj, kao singularnog legatara prava vlasništva nad zemljištem „Klein Zundertse Heide” u Klein Zundertu (Nizozemska). To zemljište od oko 156 ha sastoji se od šumskog područja koje je podvrgnuto nizozemskom zakonodavstvu o zaštiti prirodnih staništa kao i zahtjevima održivog upravljanja, u skladu s planom koji su u tu svrhu donijela nizozemska tijela.

               8

               Nakon što je T. M. L. M. Oyen preminula 1. travnja 2013., J. Huijbrechts prihvatio je taj legat te je utvrđeno da se na nasljeđivanje primjenjuje belgijsko pravo.

               9

               J. Huijbrechts od belgijske uprave zatražio je izuzeće od poreza na nasljedstvo nad predmetnim dobrom, na temelju članka 55.c Zakonika o nasljeđivanju, koji od poreza na nasljedstvo izuzima „šume” koje su predmet plana održivog upravljanja što ga je donijela flamanska uprava za šumarstvo.

               10

               Taj je zahtjev odbijen zato što se navedeno dobro nalazi u državi članici različitoj od Kraljevine Belgije.

               11

               J. Huijbrechts podnio je žalbu protiv odluke o odbijanju svojeg zahtjeva pred rechtbankom van eerste aanleg van Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu, Belgija) ističući da članak 55.c Zakonika o nasljeđivanju nije u skladu sa slobodnim kretanjem kapitala jer se ta odredba ne primjenjuje na šume koje su predmet održivog upravljanja ako se nalaze na području države članice različite od Kraljevine Belgije.

               12

               Taj je sud prihvatio tu žalbu nakon što je utvrdio, s jedne strane, da je zemljište o kojem je riječ bilo predmet plana održivog upravljanja u skladu s onim koji propisuje belgijsko pravo u svrhu primjene izuzeća predviđenog člankom 55.c Zakonika o nasljeđivanju i, s druge strane, da je J. Huijbrechts dostavio potvrdu u skladu s onom koja se također propisuje tom odredbom. Navedeni je sud smatrao da je različit porezni tretman koji se primjenjuje na šume smještene na području država članica različitih od Kraljevine Belgije ograničenje slobodnog kretanja kapitala koje se ne može opravdati, s obzirom na to da se može zatražiti pomoć od nizozemskih tijela kako bi se osigurao nadzor nad poštovanjem kriterija održivog upravljanja.

               13

               Belgijska uprava podnijela je žalbu protiv odluke tog suda hofu van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), koji je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li riječ o povredi slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a ako se [osobi] koja naslijedi šumsko područje koje se nalazi u inozemstvu i kojim se upravlja na održiv način ne priznaje izuzeće od poreza na nasljedstvo na temelju članka 55.c [Zakonika o nasljeđivanju], dok se [osobi] koja naslijedi šumsko područje koje se nalazi u tuzemstvu i kojim se upravlja na održiv način priznaje izuzeće od poreza na nasljedstvo na temelju članka 55.c [Zakonika o nasljeđivanju]?

                        2.

                        Je li interes očuvanja flamanskih šumskih područja u smislu članka 55.c [Zakonika o nasljeđivanju] važan razlog u općem interesu koji opravdava uređenje u kojem se primjena izuzeća od poreza na nasljedstvo ograničava na šumska područja koja se nalaze u Flandriji i kojima se upravlja na održiv način?”

         O prethodnim pitanjima

               14

               Svojim pitanjima, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 63. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji odobrava poreznu pogodnost za šume stečene nasljeđivanjem, pod uvjetom da su one predmet održivog upravljanja na način kako ga definira nacionalno pravo, ali ograničava tu pogodnost na one šume koje se nalaze na području te države članice.

               15

               Na temelju članka 63. stavka 1. UFEU‑a, zabranjena su sva ograničenja kretanja kapitala među državama članicama kao i među državama članicama i trećim zemljama.

               16

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da oporezivanje nasljedstva ulazi u područje primjene odredbi UFEU‑a o kretanju kapitala, osim u slučaju kad su njegovi sastavni elementi ograničeni na jednu državu članicu (presude od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 25. i od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 27.).

               17

               U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je legate o kojima je riječ u glavnom postupku ostavila osoba s boravištem u Belgiji u korist poreznog obveznika s boravištem u Nizozemskoj te da se oni odnose na zemljište koje se sastoji od šuma, smješteno na području potonje države članice.

               18

               Takva je situacija stoga obuhvaćena područjem primjene članka 63. stavka 1. UFEU‑a.

               19

               Kad je riječ o pravu nasljeđivanja, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da činjenica da se priznanje poreznih pogodnosti uvjetuje time da se dobro koje se prenosi nalazi na nacionalnom području predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala, načelno zabranjeno člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a (presude od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 35. i od 18. prosinca 2014., Q, C‑133/13, EU:C:2014:2460, t. 20.).

               20

               Usto, valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a, „odredbe članka 63. UFEU‑a ne dovode u pitanje pravo država članica […] da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu […] mjesta ulaganja njihova kapitala”. Ipak, članak 65. stavak 3. UFEU‑a predviđa da nacionalne odredbe iz stavka 1. „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa, kako je utvrđeno u članku 63. UFEU‑a”.

               21

               Stoga treba razlikovati nejednako postupanje dopušteno člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a i proizvoljnu diskriminaciju zabranjenu stavkom 3. istog članka. Međutim, iz sudske prakse proizlazi da je, kako bi nacionalni porezni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – koji u svrhu izračuna poreza na nasljedstvo razlikuje dobra smještena u nekoj drugoj državi članici i ona smještena na području neke regije Kraljevine Belgije – bio spojiv s odredbama Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, potrebno da se različit tretman odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili da je taj različit tretman opravdan važnim razlogom u općem interesu (presuda od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 42.) i da se njime ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje cilja predmetne mjere (presude od 14. rujna 2006., Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, t. 32.; od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 41. i od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 41.).

               22

               Kako bi se ocijenilo odnosi li se različit tretman na situacije koje nisu objektivno usporedive, valja uzeti u obzir predmet i sadržaj nacionalnih odredbi o kojima je riječ u glavnom postupku (presuda od 18. prosinca 2014., Q, C‑133/13, EU:C:2014:2460, t. 22. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom slučaju iz teksta članka 55.c Zakonika o nasljeđivanju, koji je postao članak 2.7.6.0.3 flamanskog Poreznog zakonika, i iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje izričito proizlazi da je cilj poreznog izuzeća predviđenog tom odredbom okolišne prirode, odnosno održivo upravljanje šumama i šumskim zemljištima koja se nalaze na području Flamanske regije u Kraljevini Belgiji.

               24

               Osim toga, prema mišljenju belgijske vlade, cilj je izuzeća izbjegavanje usitnjavanja šuma koje može biti posljedica prodaja u svrhu plaćanja poreza na nasljedstvo.

               25

               Takav cilj zaštite okoliša koji se sastoji od održivog upravljanja šumama i šumskim zemljištima načelno se ne može ograničiti samo na područje regije države članice ili na nacionalno područje države članice, s obzirom na to da se šumsko područje može sastojati od jednog masiva ili cjeline, iako se ono proteže na teritoriju više država članica te s pravnog i upravnog gledišta ulazi u njihovu sudsku nadležnost.

               26

               Naime, učinkovita zaštita, kao i održivo upravljanje šumama, tipičan je prekogranični ekološki problem koji podrazumijeva zajedničku odgovornost država članica (vidjeti analogijom presude od 12. srpnja 2007., Komisija/Austrija, C‑507/04, EU:C:2007:427, t. 87. i od 26. siječnja 2012., Komisija/Poljska, C‑192/11, neobjavljenu, EU:C:2012:44, t. 23.).

               27

               U tom pogledu razlikovanje graničnih dijelova iste šume ovisno o tome nalazi li se na području Flamanske regije u Kraljevini Belgiji ili u Kraljevini Nizozemskoj umjetno je i nije opravdano nijednom objektivnom razlikom.

               28

               Posljedično, porezni obveznik koji naslijedi šume smještene na području države članice koje graniči s Flamanskom regijom u Kraljevini Belgiji – za koje može dokazati da su predmet održivog upravljanja koje odgovara zahtjevima poput onih iz članka 55.c Zakonika o nasljeđivanju, koji je postao članak 2.7.6.0.3 flamanskog Poreznog zakonika – u pogledu poreznog izuzeća o kojem je riječ u glavnom postupku nalazi se u situaciji usporedivoj s onom u kojoj se nalazi porezni obveznik koji naslijedi šumu koja je predmet plana održivog upravljanja u skladu s tom odredbom i koja se nalazi na području navedene regije (vidjeti analogijom presude od 14. rujna 2006., Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, t. 40. i od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 48. do 50.).

               29

               Iz toga slijedi da tako utvrđen različit porezni tretman stvara ograničenje kretanja kapitala u smislu članka 63. stavka 1. UFEU‑a.

               30

               Takvo se ograničenje ipak može prihvatiti ako se može opravdati važnim razlogom u općem interesu i ako se njime poštuje načelo proporcionalnosti, u smislu da ono mora biti prikladno za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno da bi ga se postiglo (presuda od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 52.).

               31

               U tom pogledu belgijska vlada ističe da se ograničenje izuzeća na šume koje se nalaze u Flamanskoj regiji opravdava razmatranjima u vezi sa zaštitom okoliša, osobito potrebom za održivim upravljanjem šumama i prirodom u Flamanskoj regiji u Kraljevini Belgiji, gdje je šumski masiv ozbiljno ugrožen osobito zbog gustoće naseljenosti, industrijalizacije i prisutnosti kvalitetnog obradivog tla.

               32

               Osim toga, valja podsjetiti na to da je zaštita okoliša jedan od temeljnih ciljeva Europske unije (presuda od 11. prosinca 2008., Komisija/Austrija, C‑524/07, neobjavljena, EU:C:2008:717, t. 58. i navedena sudska praksa).

               33

               U ovom slučaju odobrenje i zadržavanje poreznog izuzeća predviđenog člankom 55.c Zakonika o nasljeđivanju, koji je postao članak 2.7.6.0.3 Flamanskog poreznog zakonika, stvarno su uvjetovani poštovanjem okolišnih zahtjeva tijekom razdoblja od 30 godina.

               34

               Međutim, valja utvrditi da, s obzirom na to da to porezno izuzeće također podliježe uvjetu da se naslijeđena šuma nalazi na području Flamanske regije u Kraljevini Belgiji, navedeno izuzeće nije primjerena mjera za postizanje zadanih ciljeva zato što je održivo upravljanje šumskim područjem smještenim na graničnom području dviju država članica, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, prekogranična okolišna problematika koja se ne može ograničiti samo na područje jedne od tih država članica ili na jedan njezin dio.

               35

               Belgijska vlada također ističe da se ograničenje izuzeća na šume koje se nalaze u Flamanskoj regiji opravdava teškoćom provjeravanja toga ispunjavaju li uistinu šume u državama članicama različitima od Kraljevine Belgije zahtjeve za njegovo odobrenje i zadržavanje određene nacionalnim propisom te time da je nemoguće osigurati stvaran nadzor nad poštovanjem zahtjeva tijekom 30 godina, kao što je određeno tim propisima.

               36

               Točno je da je potreba osiguranja učinkovitosti poreznih nadzora važan razlog u općem interesu koji može opravdati ograničenje ostvarenja sloboda kretanja zajamčenih Ugovorom. Međutim, takva mjera ograničavanja mora poštovati načelo proporcionalnosti, u smislu da mora biti prikladna za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno da bi ga se postiglo (presuda od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 52.).

               37

               U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da postojanje praktičnih teškoća za određivanje toga jesu li ispunjeni kriteriji za dobivanje porezne pogodnosti ne može opravdati bezuvjetno odbijanje njezina odobrenja. Naime, nadležna porezna tijela mogu od poreznog obveznika o kojem je riječ tražiti podnošenje relevantne popratne dokumentacije koja im omogućuje provjeravanje toga poštuju li se zahtjevi za održivo upravljanje šumama koje se nalaze na području druge države članice, kako bi mogla ocijeniti jesu li ispunjeni uvjeti primjene predmetnog poreznog izuzeća (vidjeti, među ostalim, analogijom presude od 14. rujna 2006., Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, t. 48.; od 25. listopada 2007., Geurts i Vogten, C‑464/05, EU:C:2007:631, t. 28.; od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 54. i 55. i od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 53. do 55.).

               38

               Stoga se nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – koji potpuno sprečava poreznog obveznika da podnese dokaz o tome da naslijeđene šume podliježu planu održivog upravljanja, donesenom u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj se nalaze i koji odgovara zahtjevima istovjetnima onima koji su predviđeni člankom 55.c Zakonika o nasljeđivanju – ne može opravdati na temelju učinkovitosti poreznog nadzora (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2005., Laboratoires Fournier, C‑39/04, EU:C:2005:161, t. 25.; od 14. rujna 2006., Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, t. 48. i od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 60.).

               39

               Kad je riječ o navodnoj nemogućnosti belgijske vlade da provjeri poštuje li se takav plan u državi članici različitoj od Kraljevine Belgije tijekom razdoblja od 30 godina, kao što je to određeno propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, za šume koje se nalaze na području Flamanske regije iz prethodno navedenog ipak slijedi da se taj argument ne može valjano iznijeti in abstracto te da on podrazumijeva to da porezna tijela države članice oporezivanja dokažu da stvarno ne raspolažu mogućnošću dobivanja traženih podataka tijekom tog razdoblja od nadležnih tijela države članice u kojoj se nalaze te šume.

               40

               U tom pogledu, u slučaju da država članica u kojoj se šume nalaze odobri poreznu pogodnost iste vrste poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja podliježe istovjetnim uvjetima i osobito planu upravljanja usporedivim s onim koji predviđa belgijski propis, ništa ne omogućuje da se unaprijed isključi mogućnost da država članica oporezivanja u okviru uzajamne pomoći uspostavljene pravom Unije primi podatke potrebne za provjeru toga jesu li ispunjeni uvjeti za odobrenje i zadržavanje porezne pogodnosti predviđene tim propisima (vidjeti u tom smislu, osobito, presudu od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 68.).

               41

               U svakom slučaju, ništa ne sprečava predmetna porezna tijela da odbiju izuzeće o kojem je riječ u glavnom postupku ako dokazi koje smatraju potrebnima za pravilan obračun poreza nisu podneseni (vidjeti u tom smislu, osobito, presudu od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 69. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Kad je riječ o pitanju vrijedi li ta analiza i za šume koje se nalaze na području trećih zemalja, koje je postavila belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima, važno je istaknuti da ne samo da odgovor na to pitanje nije nužan da bi se donijela odluka u glavnom postupku nego je i u svakom slučaju legitimno da država članica odbije odobriti poreznu pogodnost ako se, osobito zbog nepostojanja ugovorne obveze te treće zemlje da podnese informacije, dobivanje potrebnih podataka od nje pokaže nemogućim (presude od 18. prosinca 2007., A, C‑101/05, EU:C:2007:804, t. 63. i od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 70.).

               43

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se odobrava porezna pogodnost za naslijeđene šume, pod uvjetom da su one predmet održivog upravljanja na način definiran nacionalnim pravom, ali koji tu pogodnost ograničava na šume smještene na području te države članice.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se odobrava porezna pogodnost za naslijeđene šume, pod uvjetom da su one predmet održivog upravljanja na način definiran nacionalnim pravom, ali koji tu pogodnost ograničava na šume smještene na području te države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. studenoga 2018.#Swedish Match AB protiv Secretary of State for Health.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court).#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Direktiva 2014/40/EU – Članak 1. točka (c) i članak 17. – Zabrana stavljanja na tržište duhana za oralnu uporabu – Valjanost.#Predmet C-151/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Direktiva 2014/40/EU – Članak 1. točka (c) i članak 17. – Zabrana stavljanja na tržište duhana za oralnu uporabu – Valjanost”
      U predmetu C‑151/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Queen’s Bench (upravno vijeće), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 9. ožujka 2017., koju je Sud zaprimio 24. ožujka 2017., u postupku

         Swedish Match AB

      protiv

         Secretary of State for Health,

      uz sudjelovanje:

         New Nicotine Alliance,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, J.–C. Bonichot, E. Regan, C. G. Fernlund i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Swedish Match AB, P. Tridimas, barrister, i M. Johansson, advokat,

               –

               za New Nicotine Alliance, P. Diamond, barrister,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon, u svojstvu agenta, uz asistenciju I. Rogersa, QC,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i M. M. Tátrai, u svojstvu agenata,

               –

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               –

               za norvešku vladu, M. Reinertsen Norum, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. Moena, advocate,

               –

               za Europski parlament, A. Tamás i I. McDowell, u svojstvu agenata,

               –

               za Vijeće Europske unije, M. Simm, E. Karlsson i A. Norberg, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Flynn i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda i o stavljanju izvan snage Direktive 2001/37/EZ (SL 2014., L 127, str. 1. i ispravci SL 2015., L 150, str. 24. i SL 2017., L 123, str. 135.).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Swedish Match AB i Secretary of State for Health (državni tajnik za zdravstvo, Ujedinjena Kraljevina) u pogledu zakonitosti zabrane proizvodnje i dobavljanja duhana za oralnu uporabu u Ujedinjenoj Kraljevini.

         Pravni okvir

               3

               Uvodna izjava 32. Direktive 2014/40 glasi:
               „Direktiva Vijeća 89/622/EEZ [od 13. studenoga 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o označivanju duhanskih proizvoda i zabrani stavljanja na tržište određenih vrsta duhana za oralnu uporabu (SL 1989., L 359, str. 1.)] zabranjivala je prodaju u državama članicama određenih vrsta duhana za oralnu uporabu. Direktiva 2001/37/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2001. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih proizvoda – Komisijina izjava (SL 2001., L 194, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 49.)] učvrstila je tu zabranu. Člankom 151. [Akta o uvjetima pristupanja Republike Austrije, Republike Finske i Kraljevine Švedske te o izmjenama Ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 1994., C 241, str. 21. i SL 1995., L 1, str. 1.], Švedska ima izuzeće od zabrane. Zabrana prodaje duhana za oralnu uporabu trebala bi nadalje ostati na snazi kako bi se spriječilo uvođenje u Uniju (uz iznimku Švedske), proizvoda koji stvara ovisnost i ima štetne učinke na zdravlje. Za druge bezdimne duhanske proizvode koji se ne proizvode za masovno tržište, stroge odredbe o označivanju i određene odredbe povezane s njihovim sastojcima smatraju se dostatnima da se njihovo širenje na tržištu ograniči na njihovu tradicionalnu uporabu.”

               4

               Člankom 1. Direktive 2014/40 određeno je:
               „Cilj ove Direktive je usklađivanje zakona i drugih propisa država članica o:
               […]

                        (c)

                        zabrani stavljanja na tržište duhana za oralnu uporabu;

                  […]”

               5

               U članku 2. te direktive određuje se:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        5.

                        ‚bezdimni duhanski proizvod’ znači duhanski proizvod potrošnja kojeg ne uključuje postupak izgaranja, uključujući duhan za žvakanje, duhan za šmrkanje i duhan za oralnu potrošnju;

                  […]

                        8.

                        ‚duhan za oralnu potrošnju’ znači svi duhanski proizvodi za oralnu potrošnju, osim onih namijenjenih za šmrkanje ili žvakanje, izrađeni u cijelosti ili djelomično od duhana, u obliku praha ili čestica ili u bilo kakvoj kombinaciji tih oblika, posebice one u vrećicama ili poroznim vrećicama;

                        9.

                        ‚duhanski proizvodi za pušenje’ znači duhanski proizvodi, osim bezdimnog duhanskog proizvoda;

                  […]

                        14.

                        ‚novi duhanski proizvod’ znači duhanski proizvod koji:

                                 (a)

                                 ne pripada ni jednoj od sljedećih kategorija: cigarete, duhan za samostalno motanje, duhan za lule, duhan za vodene lule, cigare, cigarilosi, duhan za žvakanje, duhan za šmrkanje ili duhan za oralnu potrošnju; i

                                 (b)

                                 stavljen je na tržište nakon 19. svibnja 2014.;

                  […]”

               6

               Članak 17. navedene direktive, naslovljen „Duhan za oralnu uporabu”, glasi:
               „Države članice zabranjuju stavljanje duhana za oralnu uporabu na tržište, ne dovodeći u pitanje članak 151. Akta o pristupanju Austrije, Finske i Švedske.”

               7

               Stavak 1. članka 19. Direktive 2014/40, naslovljenog „Obavješćivanje o novim duhanskim proizvodima”, glasi kako slijedi:
               „Države članice od proizvođača i uvoznika novih duhanskih proizvoda zahtijevaju da podnesu obavijest nadležnim tijelima država članica o svim takvim proizvodima koje namjeravaju staviti na dotično nacionalno tržište. […]”

               8

               Članak 24. stavak 3. te direktive glasi:
               „Država članica također može zabraniti određenu kategoriju duhanskog ili srodnog proizvoda na temelju određene situacije u toj državi članici i pod uvjetom da su odredbe opravdane potrebom da se zaštiti javno zdravlje, uzimajući u obzir visoku razinu zaštite zdravlja ljudi koja se postiže ovom Direktivom. Takve nacionalne odredbe priopćuju se Komisiji, zajedno s razlozima njihova uvođenja. Komisija, u roku [od] šest mjeseci od zaprimanja priopćenja predviđenog u ovom stavku, odobrava ili odbija nacionalne odredbe nakon što je provjerila, uzimajući u obzir visoku razinu zaštite zdravlja ljudi koja se postiže ovom Direktivom, jesu li ili nisu te odredbe opravdane, potrebne i razmjerne svojem cilju i predstavljaju li ili ne predstavljaju sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničavanja trgovine između država članica. Ako Komisija u roku od šest mjeseci ne donese odluku, drži se da su nacionalne odredbe odobrene.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Swedish Match društvo je s ograničenom odgovornošću i sjedištem u Švedskoj koje na tržište stavlja uglavnom bezdimne duhanske proizvode, osobito vrstu proizvoda „snus”.

               10

               Swedish Match je 30. lipnja 2016. podnio tužbu pred sudovima u Ujedinjenoj Kraljevini kako bi osporio zakonitost članka 17. Tobacco and Related Products Regulationsa 2016 (propis iz 2016. o duhanskim i srodnim proizvodima) kojim su u zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine preneseni članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 i kojim se predviđa da „nitko ne može proizvoditi ni dobavljati duhan za oralnu uporabu”.

               11

               U okviru te tužbe Swedish Match dovodi u pitanje valjanost, s obzirom na načelo nediskriminacije, članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 zato što uvode razliku u postupanju između, s jedne strane, duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, čije je stavljanje na tržište zabranjeno, i, s druge strane, drugih bezdimnih duhanskih proizvoda, novih duhanskih proizvoda, cigareta i drugih duhanskih proizvoda za pušenje kao i elektroničkih cigareta, čija konzumacija nije zabranjena. Osim toga, zabrana duhanskih proizvoda za oralnu uporabu ne može se opravdati razlozima javnog zdravlja jer se prema trenutačnim znanstvenim podacima, koji nisu bili dostupni u vrijeme donošenja Direktive Vijeća 92/41/EEZ od 15. svibnja 1992. o izmjeni Direktive 89/622 (SL 1992., L 158, str. 30.), ti proizvodi nalaze na dnu ljestvice rizika u pogledu štetnih učinaka na zdravlje u odnosu na druge bezdimne duhanske proizvode. Usto, nijedan podatak ne potvrđuje ideju da je konzumacija duhanskih proizvoda za oralnu uporabu „odskočna daska” za pušenje duhana. Zabrana se ne može opravdati ni novošću snusa jer novi duhanski proizvodi nisu zabranjeni Direktivom 2014/40, u smislu njezina članka 2. točke 14., unatoč izostanku znanstvenih dokaza u tom pogledu i unatoč tomu što ti proizvodi mogu imati štetne učinke na zdravlje. Diskriminacija se duhanskih proizvoda za oralnu uporabu ne može opravdati ni činjenicom da su oni namijenjeni široj javnosti jer su i drugi proizvodi obuhvaćeni navedenom direktivom, posebice drugi bezdimni duhanski proizvodi, elektroničke cigarete i novi duhanski proizvodi, također namijenjeni široj javnosti.

               12

               Usto, Swedish Match tvrdi da je zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu u suprotnosti s načelom proporcionalnosti s obzirom na to da se ni u uvodnim izjavama Direktive 2014/40 ni u procjeni učinka od 19. prosinca 2012., koju je Komisija izradila i priložila Prijedlogu direktive Europskog parlamenta i Vijeća o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda (SWD (2012) 452 final, str. 49. i sljedeće) (u daljnjem tekstu: procjena učinka) ni u bilo kojem drugom dokumentu ne utvrđuje zašto je takva zabrana nužna i prikladna s obzirom na neki legitimni cilj. U tom se pogledu ne može primijeniti načelo opreznosti jer navedena zabrana nije u skladu s odobrenjem za stavljanje u promet drugih duhanskih proizvoda, čija je toksičnost, pak, prema trenutačnim znanstvenim podacima, veća.

               13

               Nadalje, potpuna zabrana duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, s obzirom na to da se njome ne uzimaju u obzir posebne okolnosti u svakoj državi članici, nije u skladu s načelom supsidijarnosti. Taj pristup nije potreban kao što i proizlazi iz činjenice da sama Direktiva 2014/40 ostavlja državama članicama određenu slobodu u donošenju njihovih propisa koji se odnose na druge duhanske proizvode.

               14

               Osim toga, ni u Direktivi 2014/40 ni u njezinu kontekstu ne navode se izričito razlozi zbog kojih se duhanske proizvode za oralnu uporabu diskriminira u odnosu na druge bezdimne duhanske proizvode, elektroničke cigarete, nove duhanske proizvodi i cigarete. Stoga zakonodavac Unije nije ispunio obvezu obrazlaganja predviđenu člankom 296. drugim stavkom UFEU‑a.

               15

               Zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu također je neopravdano ograničenje slobodnog kretanja robe jer nije u skladu s načelima nediskriminacije i proporcionalnosti kao ni obvezom obrazlaganja.

               16

               Usto, osim činjenice da se Sud još nije imao priliku izjasniti o valjanosti članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40, Swedish Match tvrdi da presuda od 14. prosinca 2004., Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802), nije primjenjiva na predmet u glavnom postupku jer najnoviji znanstveni podaci o navodnim štetnim učincima duhanskih proizvoda za oralnu uporabu proturječe utvrđenjima iz te presude jer su sustavi uspostavljeni Direktivom 2014/40 znatno različiti u odnosu na one uspostavljene Direktivom 2001/37 i, naposljetku, jer se tržište duhanskih proizvoda drastično promijenilo od navedene presude.

               17

               U svojem odgovoru državni tajnik za zdravstvo ističe da je potrebno Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku u pogledu valjanosti članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 te još navodi da je samo Sud ovlašten poništiti Direktivu ili njezin dio.

               18

               New Nicotine Alliance, registrirano udruženje čiji je cilj promicanje javnog zdravlja smanjivanjem štetnih učinaka duhana (u daljnjem tekstu: NNA) i kojem je odobrena intervencija u glavni postupak, pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da se zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu protivi načelu proporcionalnosti i krši članke 1., 7. i 35. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Naime, takva je zabrana neprikladna za ostvarenje cilja zaštite javnog zdravlja jer bi se njome potrošačima koji žele izbjeći konzumaciju cigareta i drugih duhanskih proizvoda za pušenje uskratila mogućnost preusmjeravanja na manje toksičan proizvod, kao što to u tom smislu dokazuju uspjeh elektroničkih cigareta i znanstveni podaci o štetnim učincima duhana u Švedskoj. Snus je, zajedno s drugim proizvodima koji smanjuju štetne učinke duhana i koji su već dostupni u Ujedinjenoj Kraljevini, dio dosljedne strategije za smanjenje tih štetnih učinaka.

               19

               U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Queen's Bench (upravno vijeće), Ujedinjena Kraljevina) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive [2014/40] nevaljani zbog:

                        I.

                        povrede općeg načela prava Unije o nediskriminaciji;

                        II.

                        povrede općeg načela prava Unije o proporcionalnosti;

                        III.

                        povrede članka 5. stavka 3. UEU‑a i načela supsidijarnosti prava Unije;

                        IV.

                        povrede članka 296. drugog stavka UFEU‑a;

                        V.

                        povrede članaka 34. i 35. UFEU‑a i

                        VI.

                        povrede članaka 1., 7. i 35. [Povelje]?”

         O prethodnom pitanju

               20

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita se o valjanosti članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na načela jednakog postupanja, proporcionalnosti i supsidijarnosti, obvezu obrazlaganja predviđenu člankom 296. drugim stavkom UFEU‑a, članke 34. i 35. UFEU‑a i članke 1., 7. i 35. Povelje.

            Valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na načelo jednakog postupanja

               21

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje krši li Direktiva 2014/40 načelo jednakog postupanja s obzirom na to da se njome zabranjuje stavljanje na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, ali se dopušta stavljanje na tržište drugih bezdimnih duhanskih proizvoda, cigareta, elektroničkih cigareta i novih duhanskih proizvoda.

               22

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 7. ožujka 2017., RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, t. 41.).

               23

               U tom pogledu valja podsjetiti da je pitanje povrede načela jednakog postupanja zbog zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, predviđene Direktivom 2001/37, već bilo predmet presuda od 14. prosinca 2004., Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802) i od 14. prosinca 2004., Arnold André (C‑434/02, EU:C:2004:800).

               24

               U tim je presudama Sud ocijenio da je posebna situacija u kojoj su se nalazili duhanski proizvodi za oralnu uporabu iz članka 2. Direktive 2001/37 dopuštala različito postupanje prema njima i da se ne može uspješno isticati povreda načela nediskriminacije. Naime, smatrao je da se ti proizvodi, iako se u odnosu na duhanske proizvode namijenjene za žvakanje nisu bitno razlikovali u pogledu njihova sastava ili čak njihove namjene, ne nalaze u istoj situaciji kao potonji proizvodi jer su duhanski proizvodi za oralnu uporabu na koje se primjenjuje zabrana predviđena u članku 8.a Direktive 89/622 i preuzeta u članak 8. Direktive 2001/37 novi na tržištu država članica obuhvaćenih tom mjerom (presude od 14. prosinca 2004., Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, t. 71. i od 14. prosinca 2004., Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, t. 69.).

               25

               Nakon objave navedenih presuda zakonodavac Unije nije donio nijednu mjeru kojom bi odobrio stavljanje duhanskih proizvoda za oralnu uporabu na tržište država članica iz članka 17. Direktive 2014/40.

               26

               Stoga, u slučaju da se ti proizvodi stave na to tržište, oni bi i dalje bili novi u odnosu na druge bezdimne duhanske proizvode i duhanske proizvode za pušenje, uključujući cigarete, i time bi bili privlačni mladima.

               27

               Usto, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 73. svojeg mišljenja, iz procjene učinka, koja u tom dijelu nije osporavana, proizlazi da su bezdimni duhanski proizvodi koji se ne upotrebljavaju oralno samo dio tržišne niše čija je mogućnost širenja ograničena, osobito s obzirom na njihovu skupu metodu proizvodnje koja je djelomično obrtnička. Suprotno tomu, duhanski proizvodi za oralnu uporabu imaju mogućnost širenja, što osim toga potvrđuju proizvođači tih proizvoda.

               28

               Stoga takve posebne okolnosti dopuštaju različito postupanje prema duhanskim proizvodima za oralnu uporabu u odnosu na druge bezdimne duhanske proizvode i cigarete a da se ne može uspješno isticati povreda načela jednakog postupanja.

               29

               Što se tiče navodne povrede načela jednakog postupanja zbog nepovoljnijeg postupanja prema duhanskim proizvodima za oralnu uporabu u odnosu na elektroničke cigarete, Sud je već utvrdio da potonje imaju drukčija objektivna obilježja u odnosu na duhanske proizvode općenito i stoga nisu u istom položaju kao duhanski proizvodi (vidjeti u tom smislu presudu od 4. svibnja 2016., Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, t. 36. i 42.)

               30

               Iz toga slijedi da činjenica da se prema posebnoj kategoriji u koju ulaze duhanski proizvodi za oralnu uporabu postupa drukčije nego prema toj drugoj kategoriji u koju spadaju elektroničke cigarete ne znači da se krši načelo jednakog postupanja.

               31

               U pogledu navodne povrede načela jednakog postupanja zbog nepovoljnijeg postupanja prema duhanskim proizvodima za oralnu uporabu u odnosu na nove duhanske proizvode, valja primijetiti da se u članku 2. stavku 14. Direktive 2014/40 „novi duhanski proizvod” određuje kao duhanski proizvod koji je stavljen na tržište nakon 19. svibnja 2014. i koji ne potpada ni pod jednu od sljedećih kategorija: duhan za samostalno motanje, duhan za lule, duhan za vodene lule, cigare, cigarilosi, duhan za žvakanje, duhan za šmrkanje ili duhan za oralnu uporabu.

               32

               Stoga, i kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 75. svojeg mišljenja, uzimajući u obzir datum njihova stavljanja na tržište, u trenutku donošenja Direktive 2014/40 po definiciji nije bilo moguće promotriti ili procijeniti učinke novih duhanskih proizvoda na javno zdravlje, iako su učinci duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, na taj datum, bili dovoljno utvrđeni i znanstveno potkrijepljeni. Iako je točno da je zakonodavac Unije odlučio da prvospomenuti proizvodi ulaze u područje primjene te direktive, on je to učinio upravo kako bi bili predmet procjene njihovih učinaka na zdravlje i potrošačke navike, u skladu s člankom 19. navedene direktive.

               33

               Stoga, s obzirom na to da su bili predmet nekoliko znanstvenih studija, duhanski se proizvodi za oralnu uporabu u trenutku donošenja Direktive 2014/40 nisu mogli smatrati novima u istoj mjeri kao novi duhanski proizvodi iz članka 2. stavka 14. te direktive.

               34

               U tim okolnostima, člankom 1. točkom (c) i člankom 17. Direktive 2014/40 ne krši se načelo jednakog postupanja.

            Valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na načelo proporcionalnosti

               35

               Najprije valja podsjetiti da načelo proporcionalnosti, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, zahtijeva da su akti institucija Unije prikladni za ostvarenje legitimnih ciljeva koje slijedi zakonodavstvo o kojem je riječ i da ne prekoračuju granice onoga što je nužno za ostvarenje tih ciljeva (presuda od 7. veljače 2018., American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, t. 85.).

               36

               Što se tiče sudskog nadzora poštovanja tih uvjeta, Sud je zakonodavcu Unije u okviru izvršavanja dodijeljenih mu nadležnosti priznao široku diskrecijsku ovlast u području poput predmetnog u kojem njegovo djelovanje podrazumijeva izbore kako političke tako i gospodarske ili socijalne naravi, prilikom čega treba izvršiti složene ocjene i procjene. Prema tome, ne traži se odgovor na pitanje je li mjera usvojena u takvom području bila jedina ili najbolja moguća, s obzirom na to da na njezinu zakonitost može utjecati samo očita neprikladnost u odnosu na cilj koji nadležne institucije žele postići (vidjeti u tom smislu presudu od 4. svibnja 2016., Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, t. 49.).

               37

               U pogledu ocjena vrlo složenih znanstvenih i tehničkih činjenica potrebnih za ocjenu proporcionalnosti zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, valja podsjetiti da sud Unije ne može svojom ocjenom zamijeniti ocjenu zakonodavca kojem je ta zadaća dodijeljena UFEU‑om. Široka diskrecijska ovlast zakonodavca Unije, koja podrazumijeva ograničen sudski nadzor njezina izvršavanja, ne odnosi se isključivo na prirodu i opseg mjera koje treba poduzeti nego u određenoj mjeri i na utvrđenje osnovnih podataka (vidjeti u tom smislu presudu od 21. lipnja 2018., Poljska/Parlament i Vijeće, C‑5/16, EU:C:2018:483, t. 150. i 151.).

               38

               Osim toga, zakonodavac Unije treba uzeti u obzir načelo opreznosti u skladu s kojim je moguće poduzeti mjere za zaštitu zdravlja ljudi ne čekajući da se u potpunosti i u punoj težini ostvare rizici za to zdravlje kada postojanje i opseg tih rizika još uvijek nisu sa sigurnošću utvrđeni. Načelo opreznosti opravdava primjenu ograničavajućih mjera kada se pokaže nemogućim sa sigurnošću utvrditi postojanje ili opseg navodnog rizika zbog neuvjerljivih rezultata provedenih studija, a u slučaju njegova ostvarenja postoji vjerojatnost nastanka stvarne štete za javno zdravlje (presuda od 9. lipnja 2016., Pesce i dr., C‑78/16 i C‑79/16, EU:C:2016:428, t. 47. i navedena sudska praksa).

               39

               Imajući na umu ta razmatranja valja ispitati valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na načelo proporcionalnosti.

               40

               U ovom slučaju treba utvrditi da Direktiva 2014/40, u skladu s njezinim člankom 1., nastoji ostvariti dvostruki cilj, koji se sastoji u olakšanju neometanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode, uzimajući kao polazište visoku razinu zaštite ljudskog zdravlja, pogotovo za mlade ljude (presuda od 4. svibnja 2016., Poljska/Parlament i Vijeće, C‑358/14, EU:C:2016:323, t. 80.).

               41

               U pogledu cilja osiguranja visoke razine zaštite zdravlja ljudi, pogotovo za mlade ljude, iz procjene učinka (str. 62. i sljedeće) proizlazi da je Komisija uzela u obzir različite političke opcije u vezi s različitim duhanskim proizvodima, uključujući one za oralnu uporabu. Komisija je posebno ispitala mogućnost ukidanja zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu s obzirom na nove znanstvene studije o štetnosti tih proizvoda za zdravlje i podatke u vezi s potrošačkim navikama u pogledu duhanskih proizvoda u zemljama koje dopuštaju stavljanje na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu.

               42

               Komisija je u tom pogledu najprije istaknula da iako su, prema znanstvenim studijama, bezdimni duhanski proizvodi manje štetni za zdravlje od onih dimnih, ipak ostaje činjenica da bezdimni duhanski proizvodi sadržavaju kancerogene tvari, da nije znanstveno utvrđeno da količina tih karcinogenih tvari u duhanskim proizvodima za oralnu uporabu smanjuje rizik od raka, da povećavaju rizik od smrtonosnog srčanog udara i da se prema određenim indicijama uz njihovu konzumaciju vežu komplikacije u trudnoći.

               43

               Nadalje je Komisija primijetila da se studije koje upućuju na to da snus može olakšati odvikavanje od pušenja temelje uglavnom na empirijski dobivenim podacima i, slijedom toga, ne mogu se smatrati uvjerljivima.

               44

               Osim toga, Komisija je također naglasila da bi učinak odluke o ukidanju zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu na politike nadzora konzumacije duhanskih proizvoda mogao potaknuti osobe koje dotad nisu konzumirale duhanske proizvode, osobito mlade, da s time započnu, zbog čega bi takva odluka dovela do određenih rizika za javno zdravlje.

               45

               Posljedično, uzimajući tako u obzir sve znanstvene studije navedene u procjeni učinka, Komisija je smatrala da načelo opreznosti opravdava zadržavanje zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu.

               46

               Kako bi osporili valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na načelo proporcionalnosti, Swedish Match i NNA navode, kako proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, najnovije znanstvene studije za koje smatraju da dokazuju da su duhanski proizvodi za oralnu uporabu, osobito „snus”, manje štetni u odnosu na druge duhanske proizvode, da manje stvaraju ovisnost od potonjih te da olakšavaju odvikavanje od pušenja. Konkretno, Swedish Match i NNA ističu, pozivajući se na primjedbe u Švedskoj i Norveškoj, da se konzumacijom snusa često zamjenjuje ona duhanskih proizvoda za pušenje, a ne da joj se dodaje, te ona nije odskočna daska za potonju konzumaciju.

               47

               U tom kontekstu valja zaključiti da je zakonodavac Unije, na osnovi znanstvenih studija i u skladu sa širokom diskrecijskom ovlašću kojom u tom pogledu raspolaže kao i načelom opreznosti te poštujući sudsku praksu navedenu u točkama 36. i 38. ove presude, mogao zaključiti da nije sigurno koliko su duhanski proizvodi za oralnu uporabu, u slučaju ukidanja zabrane njihova stavljanja na tržište, učinkoviti kao pomoć u odvikavanju od pušenja i da postoji rizik za javno zdravlje, poput rizika da ti proizvodi, osobito zbog svoje privlačnosti mladima, mogu imati učinak odskočne daske.

               48

               Naime, što se tiče prikladnosti mjere zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu za postizanje cilja osiguranja visoke razine zaštite zdravlja ljudi, valja podsjetiti da se ta mogućnost ne može ocjenjivati samo s obzirom na jednu kategoriju potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 176.).

               49

               Budući da nije sigurno koliki bi, u slučaju ukidanja zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, bili pozitivni učinci na zdravlje potrošača koji takve proizvode žele upotrijebiti kao pomoć kod odvikavanja i da, osim toga, postoji rizik za zdravlje drugih potrošača, pogotovo mladih, koji zahtijeva donošenje mjera ograničavanja u skladu s načelom opreznosti, članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 ne mogu se smatrati očito neprikladnima za osiguravanje visoke razine javnog zdravlja.

               50

               S druge se strane manje ograničavajuće mjere, poput onih koje su u Direktivi 2014/40 predviđene za ostale duhanske proizvode, osobito pojačana zdravstvena upozorenja i zabrana aromatiziranih duhanskih proizvoda, također ne čine prikladnima za postizanje željenog cilja.

               51

               Naime, zbog velike mogućnosti rasta tržišta duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, koju potvrđuju sami proizvođači tih proizvoda, kao i uvođenja okruženja bez duhanskog dima vrlo je vjerojatno da bi navedeni proizvodi mogli potaknuti osobe koje do tada nisu konzumirale duhanske proizvode, posebno mlade, da s time započnu.

               52

               Usto, duhanski proizvodi za oralnu uporabu posebno su opasni za maloljetnike zbog činjenice da je njihovu konzumaciju teško opaziti. Naime, proizvod se obično stavi između desni i gornje usne te se tamo drži (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2004., Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, t. 19.).

               53

               Dakle, zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje cilja osiguranja visoke razine zaštite javnog zdravlja.

               54

               Usto, prema ustaljenoj sudskoj praksi, cilj zaštite zdravlja ima prednost u odnosu na gospodarske interese (presuda od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, t. 99. i navedena sudska praksa), važnost tog cilja može opravdati negativne gospodarske posljedice, čak i velikih razmjera (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2012., Nelson i dr., C‑581/10 i C‑629/10, EU:C:2012:657, t. 81. kao i navedenu sudsku praksu). U ovom slučaju, čak i ako se pretpostavi da postoji velika mogućnost rasta tržišta duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, u svakom slučaju i dalje nije sigurno koje gospodarske posljedice proizlaze iz zabrane stavljanja na tržište takvih proizvoda, s obzirom na to da u trenutku donošenja Direktive 2014/40 ti proizvodi nisu bili prisutni na tržištu država članica iz članka 17. Direktive 2014/40.

               55

               Što se tiče cilja kojim se želi olakšati neometano funkcioniranje unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode, valja utvrditi da je mjera zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu predviđena tim odredbama također prikladna za olakšavanje neometanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode.

               56

               Naime, Sud je u točki 37. svoje presude od 14. prosinca 2004., Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802) utvrdio da je u trenutku donošenja Direktive 92/41 postojala razlika između zakona ili drugih propisa u državama članicama kojima se nastojalo zaustaviti širenje konzumacije proizvoda štetnih za zdravlje, koji su bili novi na tržištu država članica i koji su se smatrali posebno privlačnima za mlade.

               57

               Kao što je Sud u toj istoj presudi naveo da se normativni kontekst nije promijenio u vrijeme donošenja Direktive 2001/37, koja je također zabranjivala stavljanje na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. prosinca 2004., Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, t. 40.), valja primijetiti da je taj kontekst ostao isti i prilikom donošenja Direktive 2014/40.

               58

               Naime, duhanski proizvodi za oralnu uporabu i dalje su štetni za zdravlje, stvaraju ovisnost i privlačni su mladima. Osim toga, kao što je utvrđeno u točki 26. ove presude, oni su, u slučaju stavljanja na tržište, novi proizvodi za potrošače. Takve okolnosti uvijek mogu navesti države članice da donesu zakone i druge propise kojima žele zaustaviti širenje konzumacije duhanskih proizvoda za oralnu uporabu.

               59

               Osim toga, što se osobito tiče tvrdnje Swedish Matcha prema kojoj odobrenje za stavljanje na tržište drugih duhanskih i srodnih proizvoda dokazuje neproporcionalnost zabrane stavljanja na tržište duhana za oralnu uporabu, valja podsjetiti da je mjera Unije prikladna za postizanje postavljenog cilja samo ako istinski osigurava njegovo ostvarenje, i to na dosljedan i sustavan način (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 2017., Fries, C‑190/16, EU:C:2017:513, t. 48.).

               60

               U tom pogledu, iz točke 34. ove presude proizlazi da članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 ne krše načelo jednakog postupanja zato što za duhanske proizvode za oralnu uporabu propisuju različito postupanje u odnosu na ono predviđeno za druge duhanske i srodne proizvode.

               61

               Dakle, članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 ne uzrokuju nepovoljnosti koje su očito neproporcionalne u odnosu na postavljene ciljeve.

               62

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da te odredbe ne sadržavaju ograničenja neproporcionalna u odnosu na dvostruki cilj koji se nastoji ostvariti Direktivom 2014/40, a koji se sastoji u olakšanju neometanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode i osiguranju visoke razine zaštite zdravlja ljudi.

               63

               Prema tome, valja utvrditi da navedene odredbe ne krše načelo proporcionalnosti.

            Valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na načelo supsidijarnosti

               64

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Swedish Match osporava valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na načelo supsidijarnosti jer općenita i potpuna zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu državama članicama oduzima svaku slobodu u propisivanju i nameće jedinstven sustav a da ne uzima u obzir posebne okolnosti u državama članicama, osim u Kraljevini Švedskoj. Nadalje, prema Swedish Matchu, takav pristup nije bio nužan kao što se to vidi iz mogućnosti svake države članice, na temelju članka 24. stavka 3. te direktive, da zbog razloga koji se odnose na njoj specifičnu situaciju zabrani određenu kategoriju duhanskih ili srodnih proizvoda.

               65

               Valja podsjetiti da, na temelju načela supsidijarnosti iz članka 5. stavka 3. UEU‑a, u područjima koja nisu u njezinoj isključivoj nadležnosti Unija djeluje samo ako i u mjeri u kojoj ciljeve predloženog djelovanja države članice ne mogu dostatno ostvariti na središnjoj, regionalnoj ili lokalnoj razini, nego se zbog opsega ili učinka predloženog djelovanja oni na bolji način mogu ostvariti na razini Unije. Usto, člankom 5. Protokola (br. 2) o primjeni načela supsidijarnosti i proporcionalnosti, koji je priložen UEU‑u i UFEU‑u, uspostavljene su smjernice za utvrđivanje jesu li ispunjene te pretpostavke (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 215.).

               66

               U ovom slučaju, kad je riječ o području kao što je to poboljšanje funkcioniranja unutarnjeg tržišta, koje nije među područjima u kojima Unija ima isključivu nadležnost, valja provjeriti je li se cilj koji Direktiva 2014/40 nastoji postići mogao bolje ostvariti na razini Unije (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 219.).

               67

               U tom pogledu, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, Direktiva 2014/40 nastoji ostvariti dvostruki cilj, a koji se sastoji u olakšanju neometanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode, uzimajući kao polazište visoku razinu zaštite ljudskog zdravlja, pogotovo za mlade ljude (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 220.).

               68

               Međutim, čak i pod pretpostavkom da se drugi dio tog cilja može bolje ostvariti na razini država članica, to ipak ne utječe na činjenicu da ostvarivanje tog cilja na toj razini može učvrstiti, ako ne i uzrokovati, situacije u kojima, kao što je navedeno u točki 58. ove presude, određene države članice dopuštaju stavljanje na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, dok druge zabranjuju, a čime postupaju upravo suprotno prvom cilju Direktive 2014/40, odnosno poboljšanju funkcioniranja unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 221.).

               69

               Iz međuovisnosti dvaju ciljeva navedene direktive proizlazi da je Unijin zakonodavac mogao valjano smatrati da njegova aktivnost mora uključivati uspostavu sustava stavljanja na tržište Unije duhanskih proizvoda za oralnu uporabu i da se zbog te međuovisnosti taj dvojaki cilj mogao bolje ostvariti na razini Unije (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 222.).

               70

               Što se tiče navoda prema kojem članak 24. stavak 3. Direktive 2014/40 dokazuje da su ciljeve te direktive mogle dostatno ostvariti države članice, valja istaknuti da ta odredba svakoj državi članici priznaje mogućnost zabrane određene kategorije duhanskih ili srodnih proizvoda zbog određenih razloga povezanih sa specifičnom situacijom u toj državi članici i pod uvjetom da su te odredbe opravdane potrebom zaštite javnog zdravlja, s obzirom na to da Komisija, međutim, ima ovlast odobriti ili odbiti takve nacionalne odredbe nakon što utvrdi jesu li one opravdane, potrebne i proporcionalne s obzirom na svoj cilj, uzimajući u obzir visoku razinu zaštite zdravlja ljudi koja se navedenom Direktivom osigurava, te jesu li one sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničavanja trgovine među državama članicama.

               71

               U tom pogledu valja podsjetiti da su autori Ugovora Unijinom zakonodavcu htjeli dodijeliti, ovisno o općem kontekstu i specifičnim okolnostima područja koje treba uskladiti, marginu prosudbe kad je riječ o najprimjerenijoj tehnici usklađivanja radi postizanja željenog rezultata, osobito u područjima koja su obilježena složenim tehničkim značajkama. Dakle, Unijin zakonodavac mogao bi u ostvarivanju te margine prosudbe provesti samo usklađivanje u fazama i zahtijevati samo postupno ukidanje jednostranih mjera koje su poduzele države članice (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 63.).

               72

               Ovisno o okolnostima, mjerama iz članka 114. stavka 1. UFEU‑a može se obvezati sve države članice da odobre prodaju dotičnog proizvoda ili više njih kao i uvjetovati takvu obvezu odobrenja određenim pretpostavkama, pa čak i privremeno ili konačno zabraniti prodaju određenog proizvoda ili više njih (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 64.).

               73

               To što je zakonodavac Unije zabranio stavljanje na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, ali dopustio stavljanje na tržište drugih duhanskih proizvoda, treba tumačiti na način da je u pogledu duhanskih proizvoda započeo s usklađivanjem u fazama.

               74

               Članak 24. stavak 3. Direktive 2014/40 odnosi se dakle na aspekt koji nije bio predmet mjera usklađivanja tom direktivom (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 90.).

               75

               Slijedom toga, ta odredba ne može, kao takva, dokazati da ciljeve te direktive mogu dostatno ostvariti države članice.

               76

               Iz toga slijedi da se člankom 1. točkom (c) i člankom 17. Direktive 2014/40 ne krši načelo supsidijarnosti.

            Valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na članak 296. drugi stavak UFEU‑a

               77

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Swedish Match tvrdi da Direktiva 2014/40 ne pruža nikakvo posebno i dosljedno objašnjenje za selektivnu zabranu duhanskih proizvoda za oralnu uporabu i dodaje da takvo objašnjenje ne proizlazi jasno ni iz konteksta te direktive.

               78

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi obrazloženje koje se zahtijeva u skladu s člankom 296. drugim stavkom UFEU‑a mora odgovarati prirodi akta o kojem je riječ i da mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, ali i kako bi se nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. U obrazloženju nije potrebno podrobno navesti sve činjenične i pravne elemente jer se pitanje ispunjava li obrazloženje zahtjeve iz članka 296. drugog stavka UFEU‑a treba ocjenjivati ne samo s obzirom na njegov tekst nego i na njegov kontekst te sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje (presuda od 17. ožujka 2011., AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, t. 58.).

               79

               Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da doseg obveze obrazlaganja ovisi o vrsti predmetnog akta i da se, kad je riječ o općem aktu, obrazloženje može ograničiti samo na navođenje, s jedne strane, ukupne situacije koja je dovela do njegova donošenja i, s druge strane, općih ciljeva čije se ostvarivanje predlaže. U tom je kontekstu Sud, među ostalim, precizirao da bi bilo pretjerano zahtijevati posebno obrazloženje za različite tehničke izbore koji su izvršeni ako iz pobijanog akta proizlazi bit cilja koji institucija nastoji postići (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. ožujka 2011., AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, t. 59.).

               80

               U ovom slučaju, uvodna izjava 32. Direktive 2014/40 i procjena učinka sadržavaju elemente koji na jasan i nedvosmislen način odražavaju Komisijine zaključke koji su doveli do zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu.

               81

               Točnije, uvodna izjava 32. Direktive 2014/40 pojašnjava da bi zabrana prodaje duhana za oralnu uporabu trebala i dalje ostati na snazi kako bi se spriječilo uvođenje u Uniju (uz iznimku Švedske) tog proizvoda koji stvara ovisnost i ima štetne učinke na zdravlje ljudi te upućuje na razloge koji se nalaze u direktivama 89/622 i 2001/37, u kojima se jasno izlažu, kao što je to Sud već utvrdio (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. prosinca 2004., Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, t. 65.), razlozi te zabrane.

               82

               U tim uvjetima, s obzirom na to da ti elementi omogućuju upoznavanje s razlozima mjere zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, a nadležnom sudu da izvrši svoj nadzor, Direktiva 2014/40 ispunjava obvezu obrazlaganja predviđenu člankom 296. drugim stavkom UFEU‑a.

            Valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na članke 34. i 35. UFEU‑a

               83

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Swedish Match tvrdi da su članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 protivni člancima 34. i 35. UFEU‑a jer se njima krše načela jednakog postupanja, proporcionalnosti i obveze obrazlaganja.

               84

               U tom pogledu, iako je točno da je zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu ograničenje u smislu članaka 34. i 35. UFEU‑a, ako je takvo ograničenje, kao što je prethodno utvrđeno, opravdano razlozima zaštite javnog zdravlja, njime se ne krše načela jednakog postupanja i proporcionalnosti i ono ispunjava obvezu obrazlaganja.

               85

               Dakle, članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 nisu nevaljani s obzirom na članke 34. i 35. UFEU‑a.

            Valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40 s obzirom na članke 1., 7. i 35. Povelje

               86

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Swedish Match i NNA tvrde da članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 krše članke 1., 7. i 35. Povelje jer zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu onemogućava pojedincima koji žele prestati pušiti uporabu proizvoda koji bi imali pozitivne učinke na njihovo zdravlje.

               87

               U tom smislu, prema članku 52. stavku 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su nužna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

               88

               U ovom slučaju, čak i ako bi, kao što to tvrde Swedish Match i NNA, članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 ograničavali temeljna prava, takvo je ograničenje predviđeno zakonom, poštuje bit navedenih prava i u skladu je s načelom proporcionalnosti.

               89

               U tom pogledu, kada je riječ o poštovanju bitnog sadržaja temeljnih prava, valja utvrditi da cilj mjere zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, predviđene člankom 1. točkom (c) i člankom 17. Direktive 2014/40, nije ograničiti pravo na zdravlje, nego, naprotiv, konkretizirati to pravo i, stoga, osigurati visoku razinu zaštite zdravlja svih potrošača a da se pritom osobama koje žele prestati pušiti ne oduzme u potpunosti mogućnost odabira proizvoda koji bi im u tome pomogli.

               90

               Te odredbe, kao što je utvrđeno u točki 63. ove presude, ne krše ni načelo proporcionalnosti.

               91

               U tim okolnostima valja zaključiti da članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 nisu nevaljani s obzirom na članke 1., 7. i 35. Povelje.

               92

               Iz svega prethodnoga proizlazi da ispitivanjem prethodnog pitanja nije utvrđeno ništa što bi moglo utjecati na valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40.

         Troškovi

               93

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanjem prethodnog pitanja nije utvrđeno ništa što bi moglo utjecati na valjanost članka 1. točke (c) i članka 17. Direktive 2014/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda i o stavljanju izvan snage Direktive 2001/37/EZ.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski