title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. lipnja 2017.#The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs i Her Majesty's Treasury.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice Queen's Bench Division (Administrative Court).#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 355. točka 3. UFEU‑a – Status Gibraltara – Članak 56. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga – Potpuno unutarnja situacija – Nedopuštenost.#Predmet C-591/15.

text:
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
13. lipnja 2017.(1)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 355. točka 3. UFEU‑a – Status Gibraltara – Članak 56. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga – Potpuno unutarnja situacija – Nedopuštenost”
U predmetu C‑591/15
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Queen’s Bench (Upravni sud), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 21. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 13. studenoga 2015., u postupku

The Queen, na zahtjev:

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

protiv

Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs,

Her Majesty's Treasury,

uz sudjelovanje:

Her Majesty’s Government of Gibraltar,

SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, M. Ilešič (izvjestitelj), L. Bay Larsen i T. von Danwitz, predsjednici vijeća, J. Malenovský, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen, i K. Jürimäe, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: K. Malacek, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. listopada 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited, D. Rose, QC, J. Boyd, barrister, i L. J. Cass, solicitor,
–        za Her Majesty’s Government of Gibraltar, D. Pannick, QC, i M. Llamas, QC, te R. Mehta, barrister, koje je ovlastio F. Laurence, solicitor,
–        za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons, M. Holt i D. Robertson, u svojstvu agenata, uz asistenciju K. Beal, QC, J. Oliver i S. Wilkinson, barristers,
–        za belgijsku vladu, L. Van den Broeck i M. Jacobs, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Verbeke i P. Vlaemminck, advocaten,
–        za češku vladu, M. Smolek, T. Müller i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–        za Irsku, E. Creedon, A. Joyce i J. Quaney, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Power, SC, i C. Tolanda, BL,
–        za španjolsku vladu, A. Sampol Pucurull i A. Rubio González, u svojstvu agenata,
–        za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, A. Silva Coelho i P. de Sousa Inês, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, R. Lyal i W. Roels, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. siječnja 2017.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 56. i članka 355. točke 3. UFEU‑a.

2        Zahtjev je podnesen u okviru spora između The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited (u daljnjem tekstu: GBGA) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: porezna uprava) i Her Majesty’s Treasury (Državna riznica, Ujedinjena Kraljevina) povodom poreznog sustava kojim se utvrđuju porezi na igre na sreću.
 Pravni okvir

 Međunarodno pravo

3        Glava XI. Povelje Ujedinjenih naroda, potpisane u San Franciscu 26. lipnja 1945., naslovljena „Deklaracija o nesamoupravnim područjima”, sadržava članak 73. koji propisuje:
„Članovi Ujedinjenih naroda koji su odgovorni ili preuzmu odgovornost za upravljanje područjima kojih pučanstvo još nije postiglo punu mjeru samouprave priznaju načelo da su interesi stanovnika tih područja prvenstveni. Oni prihvaćaju kao svetu dužnost obvezu da što je više moguće unapređuju, unutar sustava međunarodnog mira i sigurnosti uspostavljenog ovom Poveljom, blagostanje stanovnika tih područja, te u tu svrhu:
[…]
e.      da redovito dostavljaju, radi obavještavanja, a uz ograničenja koja zahtijevaju sigurnost i ustavni obziri, glavnom tajniku statističke i druge informacije tehničke prirode koje se odnose na ekonomske, socijalne i prosvjetne prilike u područjima za koja su odgovorni, osim onih područja na koja se odnose glave XII. i XIII.”
 Status Gibraltara

4        Španjolski kralj ustupio je Gibraltar britanskoj kruni Utrechtskim sporazumom sklopljenim 13. srpnja 1713. kojim je okončan rat za španjolsko nasljeđe. Posljednja rečenica članka X. navedenog sporazuma navodi da će britanska kruna, bude li ikad imala namjeru ustupiti, prodati ili na bilo koji način otuđiti vlasništvo nad Gibraltarom, biti dužna dati pravo prvokupa španjolskoj kruni pred svim drugim zainteresiranim osobama.

5        Gibraltar je kolonija britanske krune. On nije dio Ujedinjene Kraljevine.

6        Sustav vladavine Gibraltara propisan je gibraltarskim Ustavom iz 2006. (Rješenje o Ustavu Gibraltara iz 2006.) koji je stupio na snagu 1. siječnja 2007. Na temelju tog rješenja, izvršnu vlast izvršava Guverner kojeg imenuje kraljica i, za određena unutarnja pitanja, Her Majesty’s Government of Gibraltar (u daljnjem tekstu: vlada Gibraltara). Zakonodavnu vlast izvršavaju Kraljica i parlament Gibraltara, čije članove svake četiri godine izabire biračko tijelo Gibraltara. Gibraltar ima uspostavljene vlastite sudove. Protiv presuda najvišeg suda Gibraltara postoji mogućnost žalbe pred Judicial Committee of the Privy Council (Sudski odbor Kraljevskog vijeća).

7        U međunarodnom pravu, Gibraltar se nalazi na popisu nesamoupravnih područja u smislu članka 73. Povelje Ujedinjenih naroda.

8        U pravu Unije, Gibraltar je europsko područje za čije je vanjske odnose odgovorna država članica u smislu članka 355. točke 3. UFEU‑a i na koje se primjenjuju odredbe Ugovorâ. Međutim, Akt o uvjetima pristupanja Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i o izmjenama Ugovorâ (SL 1972., L 73, str. 14., u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju iz 1972.) propisuje da se određeni dijelovi Ugovorâ ne primjenjuju na Gibraltar.

9        Članak 28. Akta o pristupanju iz 1972. određuje:
„Akti institucija Zajednice koji se odnose na proizvode iz Priloga II. Ugovoru o EEZ‑u i na proizvode koji prilikom uvoza u Zajednicu podliježu posebnim pravilima zbog provedbe zajedničke poljoprivredne politike, kao i akti o usklađivanju zakonodavstva država članica u pogledu poreza na promet, ne primjenjuju se na Gibraltar osim ako Vijeće, odlučujući jednoglasno, na prijedlog Komisije predvidi drukčije.” [neslužbeni prijevod]

10      Na temelju članka 29. Ugovora o pristupanju iz 1972., u vezi s njegovim Prilogom I. dijelom I. točkom 4., Gibraltar je isključen iz carinskog područja Unije.
 Pravo Ujedinjene Kraljevine

11      U Ujedinjenoj Kraljevini postoji sedam poreza na igre na sreću. Porezni sustav, uspostavljen poglavljima 1. do 4. trećeg dijela Finance Acta 2014 (Zakon o financijama iz 2014., u daljnjem tekstu: FA 2014). kao i prilozima 27. do 29. tom zakonu, odnosi se na tri predmetna poreza u glavnom postupku - odnosno na opći porez na klađenje, osim poreza na oklade na raspon, na porez na klađenje fiksnim ulozima i na porez na igre na sreću na daljinu - te u njihovu pogledu utvrđuje, prema sudu koji je uputio zahtjev, sustav oporezivanja ovisno o „mjestu potrošnje”.

12      U svojoj odluci kojom upućuje prethodno pitanje, sud koji je uputio zahtjev iznosi, primjerice, odredbe o porezu na igre na sreću na daljinu, predviđene u poglavlju 3. trećeg dijela FA‑a 2014.

13      Odjeljak 154. FA‑a 2014 definira „igranje igara na sreću na daljinu” kao igranje igara na sreću u kojem osoba sudjeluje putem interneta, telefona, televizije, radija ili bilo koje druge vrste elektroničke ili druge komunikacijske tehnologije.

14      Odjeljak 155. stavak 1. FA‑a 2014 propisuje da se trošarina, pod nazivom „porez na igre na sreću na daljinu”, naplaćuje na „sudjelovanje poreznog obveznika u igrama na sreću na daljinu dogovoreno između te i druge osobe (pružatelj usluga igara na sreću)”.

15      Pojam „porezni obveznik” definiran je u odjeljku 155. stavku 2. FA‑a 2014 tako da među ostalim znači „pojedinac koji uobičajeno boravi u Ujedinjenoj Kraljevini” („osoba u UK‑u”). Odjeljkom 186. člankom 1. FA‑a 2014, „osoba u Ujedinjenoj Kraljevini” definirana je kao „pojedinac koji uobičajeno boravi u Ujedinjenoj Kraljevini” ili kao „pravna osoba koja je zakonito osnovana u Ujedinjenoj Kraljevini”.

16      Prema odjeljku 155. stavku 3. FA 2014, porez u igrama na sreću na daljinu iznosi 15 % „dobiti pružatelja usluga” igara na sreću na daljinu u određenom obračunskom razdoblju.

17      Odjeljak 157. FA‑a 2014 utvrđuje pojam „dobiti pružatelja usluga igara” u području običnih igara tako da, u svrhu njihova izračuna valja uzeti ukupna plaćanja iz igara isplaćena pružatelju tijekom predmetnog obračunskog razdoblja kad je riječ o običnim igrama, i odbiti iznos troškova koje je pružatelj imao tijekom tog razdoblja za nagrade dodijeljene u okviru tih igara.
 Glavni postupak i prethodna pitanja

18      GBGA je udruženje poduzetnika čiji su članovi uglavnom pružatelji usluga igara na sreću s poslovnim nastanom u Gibraltaru koji pružaju usluge igara na sreću na daljinu klijentima u Ujedinjenoj Kraljevini i drugdje.

19      Dana 17. srpnja 2014. u Ujedinjenoj Kraljevini na snagu je stupio porezni sustav koji se odnosi na određene poreze na igre na sreću određen u FA‑u 2014 i upotpunjen obavijestima i smjernicama koje je donijela Porezna i carinska uprava (u daljnjem tekstu: novi porezni sustav).

20      GBGA je pred sudom koji je podnio zahtjev podnio tužbu radi nadzora zakonitosti novog poreznog sustava u pogledu prava Unije. On u tom kontekstu iznosi da su porezi na temelju tog sustava ekstrateritorijalni, da su prepreka slobodi pružanja usluga i da diskriminiraju pružatelje usluga s poslovnim nastanom izvan Ujedinjene Kraljevine. Osim toga, takvi porezi ne mogu biti opravdani ciljevima, u bitnome gospodarskima, koje je istaknula Ujedinjena Kraljevina. Posljedično tomu, novi porezni sustav neusklađen je s člankom 56. UFEU‑a.

21      Sud koj je uputio zahtjev u tom pogledu pojašnjava da su na temelju sustava oporezivanja igara na sreću na daljinu koji se primjenjivao prije stupanja na snagu novog poreznog sustava, pružatelji usluga igara na sreću na daljinu s poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini plaćali porez po stopi od 15 % na svoju bruto dobit, bez obzira na mjesto boravišta njihovih klijenata, s obzirom na to da se taj porez temeljio na načelu „mjesta pružanja usluga”. Pružatelji usluga igara na sreću na daljinu s poslovnim nastanom u Gibraltaru ili drugdje izvan Ujedinjene Kraljevine nisu plaćali u Ujedinjenoj Kraljevini nikakav porez na usluge igara na sreću na daljinu koje su pružali osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini.

22      Taj sud navodi da je jedan od glavnih ciljeva novog poreznog sustava, koji se temelji na načelu „mjesta potrošnje”, izmijeniti oporezivanje igara na sreću tako da pružatelji usluga takvih igara klijentima u Ujedinjenoj Kraljevini, bez obzira na mjesto svojeg poslovnog nastana, isplaćuju u državnu riznicu Ujedinjene Kraljevine porez na takve usluge, čija stopa iznosi 15 % od dobiti pružatelja, kako su definirani u FA‑u 2014, tijekom predmetne poslovne godine.

23      Zbog tih novih poreza - osobito poreza na igre na sreću na daljinu na koji se poziva sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci i koji se bez razlike primjenjuje na sve gospodarske subjekte koji svoje usluge igara na sreću na daljinu pružaju osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini - pružatelji usluga takvih igara s poslovnim nastanom u Gibraltaru, poput članova GBGA‑e, ne mogu, prema sudu koji je uputio zahtjev, više pružati svoje usluge na tržištu igara na sreću Ujedinjene Kraljevine a da ne plaćaju nikakav porez u toj državi članici.

24      S obzirom na ta razmatranja, sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da je bitno razjasniti ustavni status Gibraltara u pravu Unije i, konkretnije, pitanje mogu li se gospodarski subjekti, s poslovnim nastanom u Gibraltaru, poput članova GBGA, pozivati na pravo Unije protiv propisa koji je donijela Ujedinjena Kraljevina uspostavljajući novi porezni sustav i, ako je odgovor potvrdan, krši li takav propis zahtjeve članka 56. UFEU‑a.

25      U tim okolnostima, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Queen’s Bench (Upravni sud), Ujedinjena Kraljevina) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Za potrebe članka 56. UFEU‑a i s obzirom na ustavne odnose između Gibraltara i Ujedinjene Kraljevine:
(a) treba li Gibraltar i Ujedinjenu Kraljevinu smatrati dijelom jedne države članice za potrebe prava Unije […] tako da se članak 56. UFEU‑a ne primjenjuje, osim u mjeri u kojoj se može primijeniti na unutarnju mjeru?
Podredno,
(b)      s obzirom na članak 355. stavak 3. UFEU‑a, ima li Gibraltar ustavni položaj područja različitog od Ujedinjene Kraljevine unutar Unije […] tako da se pružanje usluga između Gibraltara i Ujedinjene Kraljevine treba smatrati trgovinom unutar Unije za potrebe članka 56. UFEU‑a?
Podredno,
(c)      treba li Gibraltar smatrati trećom zemljom ili područjem s učinkom da se pravo Unije […] primjenjuje samo na trgovinu između Gibraltara i Ujedinjene Kraljevine u okolnostima u kojima se to pravo primjenjuje između države članice i države nečlanice?
Podredno,
(d)      treba li prema ustavnom odnosu između Gibraltara i Ujedinjene Kraljevine postupati na neki drugi način za potrebe članka 56. UFEU‑a?
2.      Predstavljaju li nacionalne mjere oporezivanja s obilježjima poput onih u novom poreznom sustavu ograničenje slobode pružanja usluga za potrebe članka 56. UFEU‑a?
3.      Ako je tako, predstavljaju li ciljevi, za koje je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da ih domaće mjere, poput novog poreznog sustava, slijede, legitimne ciljeve kojima se može opravdati ograničenje prava na slobodu pružanja usluga prema članku 56. UFEU‑a?”
 O prethodnim pitanjima

 Prvo pitanje

26      Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 355. točku 3. UFEU‑a, u vezi s člankom 56. UFEU‑a, tumačiti na način da pružanje usluga gospodarskih subjekata s poslovnim nastanom u Gibraltaru osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini, s obzirom na pravo Unije, predstavlja situaciju u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu.

27      Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije valja podsjetiti da se pravo Unije primjenjuje na države članice na temelju članka 52. stavka 1. UEU‑a. Članak 52. stavak 2. UEU‑a navodi da je teritorijalno područje primjene Ugovorâ detaljno uređeno u članku 355. UFEU‑a.

28      Na temelju članka 355. točke 3. UFEU‑a, odredbe Ugovorâ primjenjuju se na europska područja za čije je vanjske odnose odgovorna država članica.

29      U tom pogledu, valja navesti da je Gibraltar europsko područje za čije je vanjske odnose odgovorna država članica, odnosno Ujedinjena Kraljevina, i da se pravo Unije primjenjuje na to područje na temelju članka 355. točke 3. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presude od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑30/01, EU:C:2003:489, t. 47. i od 12. rujna 2006., Španjolska/Ujedinjena Kraljevina, C‑145/04, EU:C:2006:543, t. 19.).

30      Odstupanjem od članka 355. točke 3. UFEU‑a, na Gibraltar se, na temelju Akta o pristupanja iz 1972., ne primjenjuju akti Unije u određenim područjima prava Unije, s obzirom na to da su ta isključenja uspostavljena uzimajući u obzir poseban pravni položaj i osobito status slobodne luke tog područja (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 21. srpnja 2005., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑349/03, EU:C:2005:488, t. 41.). Navedena isključenja ipak se ne odnose na slobodu pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a.

31      Iz prethodno navedenog proizlazi da se članak 56. UFEU‑a, na temelju članka 355. točke 3. UFEU‑a, primjenjuje na Gibraltar.

32      Potom valja podsjetiti da članak 56. UFEU‑a zabranjuje ograničenja slobode pružanja usluga unutar Unije u odnosu na državljane država članica s poslovnim nastanom u državi članici koja nije država osobe kojoj su usluge namijenjene.

33      S druge strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbe Ugovora o FEU‑u u području slobode pružanja usluga ne primjenjuju se u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice.

34      U tim okolnostima, valja razmotriti je li pružanje usluga gospodarskih subjekata s poslovnim nastanom u Gibraltaru osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini, s obzirom na pravo Unije, situacija u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice.

35      U tom pogledu Sud je već utvrdio, kao što su to navele sve zainteresirane osobe, da Gibraltar nije dio Ujedinjene Kraljevine (vidjeti u tom smislu presude od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑30/01, EU:C:2003:489, t. 47. i od 12. rujna 2006., Španjolska/Ujedinjena Kraljevina, C‑145/04, EU:C:2006:543, t. 15.).

36      Ta okolnost ipak ne može biti odlučujuća pri utvrđivanju treba li dva područja, u svrhu primjenjivosti odredaba o temeljnim slobodama, smatrati jednom državom članicom. Naime, Sud je već presudio, u točki 54. presude od 8. studenoga 2005., Jersey Produce Marketing Organisation (C‑293/02, EU:C:2005:664), da u svrhu primjene članaka 23., 25., 28. i 29. UEZ‑a, Kanalske otoke, među kojima otok Jersey, otok Man i Ujedinjenu Kraljevinu, treba smatrati jednom državom članicom unatoč okolnosti da ti otoci nisu dio Ujedinjene Kraljevine.

37      Kako bi došao do tog zaključka, Sud se, nakon što je podsjetio da je Ujedinjena Kraljevina odgovorna za vanjske odnose Jerseya, oslonio među ostalim na okolnost da se, prema članku 1. stavku 1. Protokola br. 3. o Kanalskim otocima i otoku Manu, priloženom tom Aktu o pristupanju iz 1972., propis Unije u carinskom području i području količinskih ograničenja primjenjuje na Kanalske otoke i otok Man „pod istim uvjetima pod kojima se primjenjuje na Ujedinjenu Kraljevinu”, kao i na nepostojanje elemenata o statusu tih otoka na temelju kojih bi se moglo utvrditi da su odnosi između njih i Ujedinjene Kraljevine slični onima koji postoje između država članica (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 8. studenoga 2005., Jersey Produce Marketing Organisation, C‑293/02, EU:C:2005:664, t. 43., 45. i 46.).

38      Kad je riječ, kao prvo, o uvjetima pod kojima se članak 56. UFEU‑a primjenjuje na Gibraltar, točno je da članak 355. točka 3. UFEU‑a ne precizira da se taj članak 56. primjenjuje na Gibraltar „pod istim uvjetima pod kojima se primjenjuje na Ujedinjenu Kraljevinu”.

39      Međutim, valja podsjetiti da članak 355. točka 3. UFEU‑a proširuje primjenjivost odredbi prava Unije na područje Gibraltara, uz iznimku isključenjâ izričito predviđenih Aktom o pristupanju iz 1972. koja se ipak ne odnose na slobodu pružanja usluga.

40      Nadalje, u tom pogledu nije relevantna činjenica, na koju se poziva vlada Gibraltara, da se članak 56. primjenjuje na Gibraltar na temelju članka 355. točke 3. UFEU‑a i na Ujedinjenu Kraljevinu na temelju članka 52. stavka 1. UEU‑a. Naime, u sličnim okolnostima, činjenica da se propis Unije u carinskom području i području količinskih ograničenja, primjenjuje na Kanalske otoke i otok Man na temelju članka 1. stavka 1. Protokola br. 3. Priloga Aktu o pristupanju iz 1972. i na Ujedinjenu Kraljevinu na temelju članka 52. stavka 1. UEU‑a, nije spriječila Sud da zaključi da, u svrhu primjene tog propisa, te otoke i Ujedinjenu Kraljevinu treba smatrati jednom državom članicom (presuda od 8. studenoga 2005., Jersey Produce Marketing Organisation, C‑293/02, EU:C:2005:664, t. 54.).

41      Na drugom mjestu, ne postoje drugi elementi na temelju kojih bi se veze između Gibraltara i Ujedinjene Kraljevine, u svrhu članka 56. UFEU‑a, mogle smatrati sličnim onima koje postoje između dviju država članica.

42      Izjednačavanje trgovine između Gibraltara i Ujedinjene Kraljevine s trgovinom između država članica značilo bi nijekanje povezanosti priznate u članku 355. točki 3. UFEU‑a, između tog područja i te države članice. U tom je pogledu nesporno da je Ujedinjena Kraljevina na temelju Ugovora preuzela obveze prema drugim državama članicama kad je riječ o primjeni i prijenosu prava Unije na područje Gibraltara (vidjeti, u tom pogledu, presude od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑30/01, EU:C:2003:489, t. 1. i 47. i od 21. srpnja 2005., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑349/03, EU:C:2005:488, t. 56.), kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg mišljenja.

43      Iz toga slijedi da je pružanje usluga gospodarskih subjekata s poslovnim nastanom u Gibraltaru osobama s uobičajenim boravištem ili s poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini, s obzirom na pravo Unije, situacija u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu.

44      To tumačenje nije dovedeno u pitanje argumentom vlade Gibraltara prema kojem bi takav zaključak ugrozio cilj osiguranja funkcioniranja unutarnjeg tržišta iz članka 26. UFEU‑a, kao i cilj koji se odnosi na uključivanje Gibraltara u to tržište, a koji se prema toj vladi nastoji postići člankom 355. točkom 3. UFEU‑a.

45      U tom pogledu valja navesti da, prema samom svojem tekstu, članak 26. stavak 2. UFEU‑a predviđa da unutarnje tržište obuhvaća područje bez unutarnjih granica na kojem se slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala osigurava u skladu s odredbama Ugovorâ, pri čemu članak 56. UFEU‑a predstavlja takvu odredbu kad je riječ o slobodi pružanja usluga.

46      Međutim, kao što je to navedeno u točkama 32. i 33. ove presude, primjenjivost članka 56. UFEU‑a na predmetnu situaciju zahtijeva postojanje stranog elementa.

47      Tumačenje izneseno u točki 43. ove presude ni u kojem slučaju ne dovodi do neprimjenjivosti članka 56. UFEU‑a na područje Gibraltara, kao što to navodi vlada Gibraltara. Ta je odredba zapravo ostaje u potpunosti primjenjiva na navedeno područje pod istim uvjetima, uključujući onaj koji se odnosi na zahtjev postojanja stranog elementa, poput uvjeta predviđenih za cijelo područje Unije na koje se primjenjuje.

48      Utvrđenja u vezi sa statusom Gibraltara na temelju nacionalnog ustavnog prava ili na temelju međunarodnog prava ne dovode u pitanje to tumačenje.

49      Kad je riječ, na prvome mjestu, o statusu Gibraltara na temelju nacionalnog ustavnog prava, gibraltarska vlada navodi, pozivajući se na presudu od 10. listopada 1978., Hansen & Balle (148/77, EU:C:1978:173), da status tog područja u pravu Unije treba utvrditi osobito na temelju njegova statusa u nacionalnom pravu.

50      U tom pogledu, valja navesti da utvrđenje Suda, navedeno u točki 10. spomenute presude, prema kojem je status francuskih prekomorskih područja definiran, kao prvo, pozivanjem na francuski Ustav, koji određuje da su ta područja integralni dio Francuske Republike, treba razumjeti u tom kontekstu, jer se odnosi na tumačenje članka 227. stavka 1. Ugovora o EEZ‑u prema kojem se taj Ugovor primjenjuje na cijelu „Francusku Republiku” (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 1978., Hansen & Balle, 148/77, EU:C:1978:173, t. 9.). Tim pojašnjenjem Sud može samo potvrditi da su navedena podučja dio navedene države članice i da se pravo Unije nakon isteka roka od dvije godine predviđenog u stavku 2. navedenog članka 227., automatski primjenjuje na ta područja time što su ona integralni dio te države članice (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 10. listopada 1978., Hansen & Balle, 148/77, EU:C:1978:173, t. 10.).

51      Međutim, kao što to proizlazi iz točke 31. ove presude, pravo Unije primjenjuje se na Gibraltar ne zato što je on dio Ujedinjene Kraljevine, već na temelju članka 355. točke 3. UFEU‑a.

52      Na drugome mjestu, kad je riječ o statusu Gibraltara u međunarodnom pravu, nesporno je da se on nalazi na popisu nesamoupravnih područja u smislu članka 73. Povelje Ujedinjenih naroda.

53      U tom pogledu, vlada Gibraltara navodi da bi tumačenje poput onog u točki 43. ove presude ugrozilo status tog područja u međunarodnom pravu i, među ostalim, povrijedilo Rezoluciju 2625 (XXV) od 24. listopada 1972. koju je donijela Opća skupština Ujedinjenih naroda, a prema kojoj područje kolonije ima odvojen i različit status u odnosu na status područja države koja njime upravlja.

54      Međutim, navedeno tumačenje članka 355. točke 3. UFEU‑a, u vezi s člankom 56. UFEU‑a, nema nikakva utjecaja na status područja Gibraltara na temelju međunarodnog prava jer se njime samo pojašnjava da - u mjeri u kojoj se pravo Unije primjenjuje na to područje kao europsko područje za čije je vanjske odnose odgovorna jedna država članica, naime Ujedinjena Kraljevina, pružanje usluga gospodarskih subjekata s poslovnim nastanom u Gibraltaru osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini, s obzirom na pravo Unije, predstavlja situaciju u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutrašnjost jedine države članice. To tumačenje ne može se dakle shvatiti na način da ugrožava odvojen i različit status Gibraltara.

55      S tim u vezi valja dodati da je sud koji je uputio zahtjev samo naveo da se novi porezni sustav o kojem je riječ u glavnom postupku jednako primjenjuje na državljane predmetne države članice i državljane drugih država članica, a da pritom nije naveo druge konkretne elemente na temelju kojih je moguće utvrditi povezanost predmeta glavnog postupka i članka 56. UFEU‑a, protivno zahtjevima članka 94. Poslovnika Suda (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 55.).

56      Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 355. točku 3. UFEU‑a treba tumačiti na način da je pružanje usluga gospodarskih subjekata s poslovnim nastanom u Gibraltaru osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini situacija u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu.
 Drugo i treće pitanje

57      S obzirom na odgovor na prvo pitanje, na drugo i treće pitanje ne treba odgovoriti.
 Troškovi

58      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

Članak 355. točku 3. UFEU‑a u vezi s člankom 56. UFEU‑a, treba tumačiti na način da je pružanje usluga gospodarskih subjekata s poslovnim nastanom u Gibraltaru osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini situacija u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu.

Potpisi

1 Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 22. lipnja 2010. # Shenzhen Taiden Industrial Co. Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-153/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 19. listopada 2017.#Leopard SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije LEOPARD true racing – Raniji figurativni žig Europske unije leopard CASA Y JARDIN – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (sadašnji članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-7/15.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) 28. travnja 2016.#Compagnie Gervais Danone protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije B'lue – Raniji verbalni žig Europske unije BLU DE SAN MIGUEL – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-803/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. veljače 1987. # Hauptzollamt Hamburg-Jonas protiv Plange Kraftfutterwerke GmbH & Co. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet 288/85.


Presuda Suda od 25. veljače 1981. # Firma A. Weigand protiv Schutzverband Deutscher Wein e.V. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet 56/80.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. travnja 2016. (Ulomci).#Tronios Group International BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije SkyTec – Raniji nacionalni verbalni žig SKY – Relativni razlog za odbijanje – Ograničenje prava kao posljedica trpljenja – Članak 54. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-77/15.

text:
T‑77/1562015TJ0077EU:T:2016:22600011177T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      20. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Verbalni žig Europske unije SkyTec — Raniji nacionalni verbalni žig SKY — Relativni razlog za odbijanje — Ograničenje prava kao posljedica trpljenja — Članak 54. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Vjerojatnost dovođenja u zabludu — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009“
      U predmetu T‑77/15,

         Tronios Group International BV, sa sjedištem u Bredi (Nizozemska), koji zastupaju R. van Leeuwen i H. Klingenberg, avocats,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju S. Crabbe i A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      intervenijent pred Općim sudom, ranije British Sky Broadcasting Group plc, druga stranka u postupku pred EUIPO‑ovim žalbenim vijećem je

         Sky plc, sa sjedištem u Isleworthu (Ujedinjena Kraljevina), koji je zastupao J. Barry, solicitor, potom M. Schut i A. Meijboom, avocats,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 28. studenoga 2014. (predmet R 1681/2013‑4), koja se odnosi na postupak za proglašenje žiga ništavim između British Sky Broadcasting Group plc i Tronios Group International BV,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 12. veljače 2015.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 22. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 12. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir odluku od 27. srpnja 2015. kojom je odbijeno odobriti podnošenje replike,
      uzimajući u obzir da glavne stranke nisu podnijele zahtjev za određivanje rasprave u roku od tri tjedna od obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka, odlučivši primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika Općeg suda odlučiti o tužbi bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Tronios Group International BV podnio je 18. studenoga 1999. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str.1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju je verbalni žig Europske unije SkyTec (u daljnjem tekstu: osporavani žig).

               3

               Znak SkyTec registriran je 2. svibnja 2001. kao žig Europske unije pod brojem 001386812.

               4

               Proizvodi za koje je osporavani žig registriran pripadaju razredima 9 i 11 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te za razred 9, a odgovaraju sljedećem opisu: „Aparati za primanje, snimanje, prijenos, obradu i reprodukciju električnih i elektromagnetskih signala kao i mikrofoni i sustavi bez žica, mikrofoni; čitači diskova, CD‑a i DVD‑a; aparati za snimanje za CD‑e i DVD‑e; kabeli, priključni kabeli i konektori; analogni i numerički aparati za obradu zvuka, pojačivači zvuka niske i visoke snage; razglasi, zvučnici i dodaci”.

               5

               Registracija osporavanog žiga obnovljena je 19. studenoga 2009. i obnovljeni žig Europske unije objavljen je u Glasniku žigova Zajednice br. 2009/047 od 25. studenoga 2009.

               6

               Dana 23. ožujka 2007. British Sky Broadcasting Group plc (u daljnjem tekstu: BSkyB), pravni prednik intervenijenta Sky plc, podnio je zahtjev na temelju članka 50. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 40/94 kojim je tražio opoziv osporavanog žiga. Tužitelj je 2. travnja 2007. podnio dokaze o uporabi osporavanog žiga. Odlukom od 11. srpnja 2008. Odjel za poništaje odlučio je da je osporavani žig bio u stvarnoj uporabi i odbio je zahtjev za opoziv. Ta odluka postala je konačna.

               7

               Dana 21. ožujka 2012. BSkyB podnio je zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim u skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) i stavkom 5. navedene Uredbe kao i člankom 53. stavkom 1. točkom (c), u vezi s člankom 8. stavkom 4. iste uredbe, u mjeri u kojoj je predmetni žig registriran za proizvode iz razreda 9 kako su navedeni u točki 4. gore.

               8

               U prilog svojem zahtjevu za proglašavanje ništavosti BSkyB je među ostalim naveo raniji verbalni žig Europske unije SKY, registriran 24. rujna 1998. i obnovljen do 1. travnja 2016. pod brojem 126425, kao i raniji britanski verbalni žig SKY, registriran 18. travnja 1995. i obnovljen do 7. studenoga 2015. pod brojem 2044507B. Ti su žigovi bili registrirani za proizvode i usluge iz razreda 9, 38 i 41.

               9

               Proizvodi iz razreda 9, kako su obuhvaćeni ranijim britanski žigom, odgovaraju sljedećem opisu: „Radio i televizijski uređaji i instrumenti, uređaji i instrumenti za snimanje zvuka, reprodukciju zvuka, telekomunikacije, signalizaciju, kontrolu (inspekciju), za optička ispitivanja (osim medicinskih) i za obuku; snimljeni programi za televiziju i radio; računala; informatički programi; magnetne vrpce, diskovi i žice; razne vrste kazeta, sve namijenjene za upotrebu s ranije navedenim vrpcama; kodirane kartice; prazne i snimljene audio i video vrpce i kazete; kompaktni diskovi; diskovi za fonografe; antene za radio signal; diskovi za lasersko čitanje za snimanje zvuka ili slika; uređaji za dekodiranje kodiranih signala; video projektori, video ekrani; sunčane naočale; elektroničke i informatičke igre; dijelovi svih ranije navedenih proizvoda obuhvaćeni razredom 9.”

               10

               Odlukom od 28. lipnja 2013. Odjel za poništaje prihvatio je zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste Uredbe, i djelomično je proglasio ništavim osporavani žig u mjeri u kojoj je registriran za predmetne proizvode iz razreda 9.

               11

               Dana 27. kolovoza 2013. tužitelj je protiv odluke Odjela za poništaje podnio žalbu EUIPO‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               12

               Odlukom od 28. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a potvrdilo je odluku Odjela za poništaje i odbilo žalbu.

               13

               U pobijanoj odluci žalbeno vijeće je, s jedne strane, odbilo prigovor ograničenja prava kao posljedice trpljenja u smislu članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 koji je tužitelj istaknuo protiv zahtjeva za proglašavanje ništavosti. Tužitelj nije dokazao da je na datum podnošenja predmetnog zahtjeva, 21. ožujka 2012., BSkyB imao saznanja o tome da je osporavani žig bio upotrebljavan više od pet godina jer je prve dokaze o toj uporabi tužitelj podnio 2. travnja 2007. u postupku opoziva (točke 15. do 25. pobijane odluke). S druge strane, žalbeno vijeće zaključilo je da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između osporavanog žiga i ranijeg britanskog žiga (u daljnjem tekstu: suprotstavljeni žigovi) u pogledu proizvoda iz razreda 9 u smislu članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe, pri čemu nije ispitivalo druge razloge za ništavost i druga ranija prava na kojima je utemeljen zahtjev za proglašavanje žiga ništavim (točke 26. do 45. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               14

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        odbije zahtjev za proglašavanje ništavosti;

                        —

                        naloži intervenijentu snošenje troškova, uključujući troškove nastale pred EUIPO‑om.

               15

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        utvrdi da je zahtjev za proglašavanje žiga ništavim u cijelosti neosnovan;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               16

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        održi na snazi pobijanu odluku.

         Pravo

               17

               U prilog tužbi tužitelj se u biti poziva na dva tužbena razloga, to jest, s jedne strane, na povredu članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, na pogrešnu ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu u smislu članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe.

         Prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009

               18

               Tužitelj osporava utvrđenje žalbenog vijeća prema kojem BSkyB prije 21. ožujka 2007. nije imao saznanja o uporabi osporavanog žiga u smislu članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 te je za nju saznao tek od 2. travnja 2007.

               19

               Tužitelj u bitnome ističe da se do trenutka podnošenja zahtjeva za proglašavanje ništavosti osporavani žig već ustaljeno stvarno rabio u državama članicama Europske unije, uključujući u Ujedinjenoj Kraljevini, od 1998., i da je stoga oko četrnaest godina postojao usporedno s ranijim žigovima BSkyB‑a. Prema njegovu mišljenju, to razdoblje će se skratiti na oko jedanaest godina ako se uzme u obzir razdoblje između datuma njegove registracije kao žiga Europske unije, 2. svibnja 2001., i datuma podnošenja zahtjeva za proglašavanje ništavosti, 21. ožujka 2012., koji se temelji na vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova. BSkyB nije međutim smatrao tu vjerojatnost dovođenja u zabludu dovoljnim razlogom za poduzimanje pravnih radnji ranije niti je smatrao da ona predstavlja dovoljan razlog za podnošenje zahtjeva za proglašavanje ništavosti protiv osporavanog žiga, bilo nakon zahtjeva za opoziv od 23. ožujka 2007. bilo nakon 2. travnja 2007., to jest kada je tužitelj podnio dokaz o njegovoj uporabi i kada je BSkyB u svakom slučaju saznao za tu uporabu. Posljedično, u ovom slučaju su se ispunili uvjeti iz članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Tužitelj ističe da mu je, iako je načelno na njemu teret dokazivanja da je BSkyB imao saznanja o uporabi osporavanog žiga, vrlo teško, gotovo nemoguće, podnijeti takav dokaz koji spada u unutarnju sferu BSkyB‑a. Takav dokaz ili presumpcija o takvom saznanju mogu se također temeljiti na objektivnim okolnostima kao što su poslovni odnos ili bliski konkurentski odnos koji su vidljivi, na primjer, iz usporednog predstavljanja proizvoda i usluga označenih suprotstavljenim žigovima na jednom sajmu. Naime, brojne činjenice i okolnosti, djelomično navedene u postupcima pred EUIPO‑om, dovode do zaključka da je BSkyB morao imati saznanja o osporavanom žigu.

                  [omissis]

               27

               EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve argumente i zahtijevaju da se ovaj tužbeni razlog odbije. U tom smislu intervenijent se poziva na nedopuštenost dokaza koje je tužitelj po prvi put podnio pred Općim sudom.

               28

               Opći sud podsjeća da je, u ovom slučaju, utvrđeno da je tužitelj, nakon što je BSkyB podnio zahtjev za opoziv osporavanog žiga 23. ožujka 2007., podnio prve dokaze o uporabi predmetnog žiga 2. travnja 2007. Osim toga, BSkyB podnio je zahtjev za proglašavanje ništavosti 21. ožujka 2012., to jest u roku kraćem od pet godina računajući od prvog podnošenja dokaza o uporabi.

               29

               Stranke se međutim ne slažu oko pitanja je li se BSkyB trebao protiviti proteku roka za ograničenje prava kao posljedice trpljenja iz članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 s obzirom na to da je znao za uporabu osporavanog žiga barem prije 21. ožujka 2007.

               30

               Valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, moraju ispuniti četiri uvjeta kako bi počeo teći rok za ograničenje prava kao posljedice trpljenja u slučaju uporabe kasnijeg žiga istovjetnog ranijem žigu ili toliko sličnom da lako dovodi u zabludu. Kao prvo, kasniji žig mora biti registriran, kao drugo, njegov nositelj trebao ga je registrirati u dobroj vjeri, kao treće, žig se mora upotrebljavati u državi članici u kojoj je zaštićen raniji žig i, konačno, kao četvrto, nositelj ranijeg žiga mora imati saznanje o uporabi tog žiga nakon njegove registracije (presude od 28. lipnja 2012., Basile i I Marchi Italiani/OHIM – Osra (B. Antonio Basile 1952), T‑134/09, EU:T:2012:328, t. 30., i od 23. listopada 2013., SFC Jardibric/OHIM – Aqua Center Europa (AQUA FLOW), T‑417/12, EU:T:2013:550, t. 19.; vidjeti također, po analogiji, presudu od 22. rujna 2011., Budějovický Budvar, C‑482/09, Zb., EU:C:2011:605, t. 54. i 56. do 58.).

               31

               Iz navedene sudske prakse također proizlazi da je cilj članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 sankcionirati nositelje ranijih žigova koji su u neprekinutom razdoblju od pet godina svjesno dopuštali uporabu kasnijeg žiga Europske unije i zbog znanja o toj uporabi oduzeti im pravo na podnošenje zahtjeva za proglašavanje ništavosti i prigovora protiv navedenog žiga. Cilj te odredbe također je uskladiti interese nositelja žiga da sačuva njegovu osnovnu funkciju i interese drugih gospodarskih subjekata da raspolažu znakovima prikladnima za označavanje njihovih proizvoda i usluga. Taj cilj podrazumijeva da se, kako bi se sačuvala navedena osnovna funkcija, nositelj ranijeg žiga mora moći protiviti uporabi kasnijeg žiga koji je istovjetan ili sličan njegovu žigu. Naime, tek od trenutka kada je nositelj ranijeg žiga saznao za uporabu kasnijeg žiga Europske unije on ima mogućnost tomu se suprotstaviti, te joj se stoga protiviti ili zahtijevati proglašenje kasnijeg žiga ništavim, i tada počinje teći rok za ograničavanje prava kao posljedica trpljenja (vidjeti, u tom smislu, presude B. Antonio Basile 1952, t. 30. supra, EU:T:2012:328, t. 32. i 33. i AQUA FLOW, t. 30. supra, EU:T:2013:550, t. 20. i 21. Vidjeti također, u tom smislu i prema analogiji, presudu Budějovický Budvar, t. 30. supra, EU:C:2011:605, t. 46. do 48.).

               32

               Iz teleološkog tumačenja članka 54. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 stoga proizlazi da je mjerodavan datum za računanje početka roka za ograničenje prava trenutak saznanja za uporabu kasnijeg žiga (vidjeti, u tom smislu, presudu B. Antonio Basile 1952, t. 30. supra, EU:T:2012:328, t. 33.).

               33

               Jednako tako, kao što je to žalbeno vijeće ispravno utvrdilo u točki 22. pobijane odluke, to tumačenje zahtijeva da nositelj kasnijeg žiga podnese dokaz da je nositelj ranijeg žiga stvarno znao za uporabu predmetnog žiga jer se u protivnom potonji ne bi mogao protiviti uporabi kasnijeg žiga. Naime, kao što to EUIPO ispravno ističe u tom pogledu, treba voditi računa o analognom pravilu o ograničenju prava kao posljedici trpljenja iz članka 9. stavka 1. Direktive 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.), koji je zamijenjen člankom 9. stavkom 1. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.), u pogledu kojeg uvodna izjava 11. navedene direktive (uvodna izjava 12. Direktive 2008/95) precizira da se razlog ograničenja prava može primijeniti kada je nositelj ranijeg žiga „uporabu svjesno dopuštao duže vrijeme”, odnosno drugim riječima „namjerno” ili „poznavajući činjenice” (vidjeti, u tom smislu, presudu Budějovický Budvar, t. 30. supra, EU:C:2011:605, t. 46. i 47., i mišljenje nezavisnog odvjetnika Trstenjaka u predmetu Budějovický Budvar, C‑482/09, Zb., EU:C:2011:46, t. 82.). Treba utvrditi da se takva ocjena primjenjuje mutatis mutandis na članak 54. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, čiji tekst odgovara onome članka 9. stavka 1. Direktiva 89/104 i 2008/95.

               34

               Posljedično, treba odbiti tužiteljeve argumente kojima on u bitnome tvrdi da je dovoljno dokazati da je BSkyB mogao znati za uporabu osporavanog žiga ili utvrditi suglasne indicije na temelju kojih se može pretpostaviti o postojanju takvog saznanja.

               35

               Međutim potrebno je ispitati je li tužitelj ipak utvrdio da je BSkyB najkasnije 21. ožujka 2007. znao za stvarnu uporabu osporavanog žiga.

               36

               Najprije, kao što to intervenijent ispravno zahtijeva, valja odbaciti kao nedopuštene priloge tužbi koje je tužitelj po prvi put podnio pred Općim sudom. Naime, iz članka 65. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je Opći sud nadležan ocijeniti zakonitost odluka EUIPO‑ovih žalbenih vijeća kontrolirajući njihovu primjenu prava Unije osobito u pogledu činjenica koje su im bile podnesene. Prema tome, činjenice koje stranke nisu iznijele pred tijelima EUIPO‑a ne mogu se više iznositi u stadiju tužbe pred Općim sudom i potonji ne može preispitivati činjenične okolnosti s obzirom na dokaze koji su prvi put izneseni u postupku pred njim, osim ako se radi o činjenicama koje su EUIPO‑ova tijela morala ispitati po službenoj dužnosti u skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. studenoga 2011., LG Electronics/OHIM, C‑88/11 P, EU:C:2011:727, t. 23. do 26. i navedenu sudsku praksu; od 24. studenoga 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Zb., EU:T:2005:420, t. 19., i od 12. prosinca 2014., Wilo/OHIM (Pioneering for You), T‑601/13, EU:T:2014:1067, t. 12.). U ovom slučaju nove činjenice i dokazi koje je podnio tužitelj, među kojima su podaci o prometu i katalozi, spadaju u njegovo područje odgovornosti, a on nije tvrdio da ih je trebalo ispitati po službenoj dužnosti. Stoga ti elementi ne mogu utjecati na zakonitost pobijane odluke i treba ih zanemariti, pri čemu nije potrebno ispitivati njihovu dokaznu snagu.

               37

               Osim toga, treba utvrditi da u okviru ocjene žalbenog vijeća dokaza na koje se tužitelj pozvao u postupku pred EUIPO‑om (točke 21. i 22. pobijane odluke) nije počinjena pogreška jer je tužitelj morao dokazati da BSkyB ima stvarno saznanje o uporabi osporavanog žiga, a ne samo da ima saznanje o registraciji navedenog žiga (vidjeti točku 30. gore). Tužitelj je svojim argumentima pokušao dovesti do zaključka da je BSkyB imao stvarno saznanje o takvoj uporabi, osobito zbog dokazanog saznanja o samoj registraciji osporavanog žiga ili određenih indicija koje, prema mišljenu tužitelja, omogućuju da se pretpostavku o postojanju saznanja o uporabi, među kojima je proaktivna strategija koju je BSkyB razvio kako bi zaštitio svoje žigove protiv istovjetnih ili sličnih žigova koji sadržavaju element „sky”.

                  [omissis]

               44

               Iz svih prethodno navedenih razmatranja proizlazi da je žalbeno vijeće ispravno zaključilo u točki 22. pobijane odluke da su dokazi koje je tužitelj naveo u postupku pred EUIPO‑om, pomoću kojih je inače moguće dokazati određenu uporabu osporavanog žiga, nedovoljni za utvrđivanje činjenice da je BSkyB imao stvarno saznanje o toj uporabi prije 21. ožujka 2007.

                  [omissis]

               47

               Slijedom toga, prvi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste Uredbe

         [omissis]

               62

               Stoga treba također odbiti i drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe.

               63

               Posljedično, s obzirom na glavni EUIPO‑ov zahtjev, koji treba razumjeti na način da se njime zahtijeva da Opći sud potvrdi zakonitost pobijane odluke (vidjeti točku 63. odgovora na tužbu), i s obzirom na intervenijentov zahtjev, tužbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               64

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev.

               65

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno EUIPO‑ovu zahtjevu.

               66

               Budući da intervenijent nije podnio zahtjev za naknadu troškova, valja odlučiti da će snositi vlastite troškove, u skladu s člankom 138. stavkom 3. Poslovnika.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Tronios Group International BV snosit će vlastite troškove kao i troškove Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).

                           3.

                           Sky plc snosit će vlastite troškove.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 20. travnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. prosinca 2014.#Staatssecretaris van Economische Zaken i Staatssecretaris van Financiën protiv Q.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Nizozemska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Porezno zakonodavstvo – Porez na darovanje – Izuzeće kada se radi o ,poljoprivrednom imanju’ – Neizuzeće kada se radi o imanju koje se nalazi na području druge države članice.#Predmet C‑133/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje kapitala — Porezno zakonodavstvo — Porez na darovanje — Izuzeće kada se radi o ‚poljoprivrednom imanju’ — Neizuzeće kada se radi o imanju koje se nalazi na području druge države članice“
      U predmetu C‑133/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukom od 13. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 18. ožujka 2013., u postupku

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

         Staatssecretaris van Financiën

      protiv

         Q,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, M. K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. svibnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Q, A. Bakker i D. Smit, uz asistenciju M. Hamera, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i K. Bulterman, kao i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J.‑S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hilla, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i W. Mölls, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. listopada 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Staatssecretarisa van Economische Zaken (državni tajnik za gospodarstvo) i Staatssecretarisa van Financiën (državni tajnik za financije), s jedne strane, te osobe Q, s druge strane, zbog odbijanja nizozemskih tijela da imanju koje zainteresirana osoba ima u državi članici koja nije Kraljevina Nizozemska priznaju karakter poljoprivrednog imanja („landgoed“), onemogućivši joj time da darovanje tog imanja bude izuzeto od plaćanja poreza.

         Nizozemsko pravo

               3

               Članak 1. Zakona iz 1956. o nasljeđivanju (Successiewet 1956, u daljnjem tekstu: Zakon o nasljeđivanju) propisuje:
               „1.   Na temelju ovog zakona, naplaćuju se sljedeći porezi:
               [...]
               2°   porez na darovanje, na vrijednost onoga što je darovanjem stečeno od osobe koja je u trenutku darovanja imala boravište u Nizozemskoj;
               [...]“

               4

               Članak 5. Zakona o nasljeđivanju glasi kako slijedi:
               „[...]
               2.   Porez na darovanje naplaćuje se na vrijednost onoga što obdarenik primi, po potrebi nakon odbitka troškova i dugovanja vezanih uz darovanje predviđenih u korist darovatelja ili treće osobe“.

               5

               Članak 1. Zakona iz 1928. o zaštiti prirodnih lokaliteta (Natuurschoonwet 1928, u daljnjem tekstu: Zakon o zaštiti prirodnih lokaliteta) glasi:
               „1.   Za potrebe ovog zakona pojedini pojmovi imaju sljedeće značenje:

                        a.

                        poljoprivredno imanje: nekretnina koja se nalazi u Nizozemskoj, koju u cijelosti ili u jednom dijelu čine prirodna područja, šume ili ostala stojeća stabla – uključujući i površine na kojima se nalazi gospodarska zgrada ili druge zgrade koje imaju karakteristike imanja – ako je održavanje karakterističnog izgleda te nekretnine poželjno za očuvanje prirodnog lokaliteta;

                        b.

                        vlasnik:

                                 1°

                                 vlasnik nekretnine koja nije opterećena ograničenim pravom plodouživanja ili zakupa, osim u slučajevima iz stavka 3.;

                                 2°

                                 plodouživatelj ili zakupnik, osim u slučajevima iz stavka 3.;

                        c.

                        gospodarsko vlasništvo: sustav prava i obveza koje se odnose na nekretninu koja predstavlja udjel u navedenoj nekretnini. Udjel obuhvaća barem neki rizik promjene vrijednosti i odnosi se na osobu koja nije civilni vlasnik. Davanje prava na isporuku ne smatra se prijenosom gospodarskog vlasništva;

                        d.

                        naš ministar: naš ministar gospodarstva, poljoprivrede i inovacija;

                        e.

                        naši ministri: naš ministar gospodarstva, poljoprivrede i inovacija i naš ministar financija.

                  2.   Putem ili na temelju opće upravne mjere, donose se pravila u vezi s uvjetima koje mora ispunjavati nekretnina kako bi je se moglo smatrati imanjem. Ti se uvjeti tiču:

                        a.

                        površine nekretnine, koja može uključivati i površinu susjedne nekretnine koja se smatra poljoprivrednim imanjem ili za koju se smatra da s prvom navedenom nekretninom čini takvo imanje, ako postoji uska povijesna veza između dviju nekretnina;

                        b.

                        najmanjeg postotka površine nekretnine koji mora biti pokriven prirodnim područjima, šumama i drugim pošumljenim područjima kao i vrsta tih prirodnih područja, šuma i drugih pošumljenih područja;

                        c.

                        veličine i prirode zemljišta na kojima se ne nalaze prirodna područja, šume ili druga pošumljena područja, neovisno o tome jesu li ili nisu povezana s prirodom neposrednih susjednih zemljišta nekretnine;

                        d.

                        načina i vrste gradnje;

                        e.

                        vrste uporabe namijenjene za zemljišta i izgrađene zgrade.

                  [...]“

               6

               Članak 2. Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta propisuje:
               „1.   Vlasnik koji želi da se njegova nekretnina proglasi poljoprivrednim imanjem mora podnijeti našim Ministrima detaljni zahtjev koji se koji se podnosi putem našeg Ministra.
               [...]
               4.   Naši Ministri o zahtjevu odlučuju zajedničkom odlukom.“

               7

               Članak 7. Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta glasi:
               „1.   Ako stjecanje u smislu [Zakona o nasljeđivanju] uključuje nekretninu koja je svrstana u poljoprivredna imanja i ako su ispunjeni uvjeti iz sljedećeg stavka, ne naplaćuje se razlika između poreza na darovanje, ili na nasljeđivanje, navedenog u poreznom rješenju i poreza koji bi se dugovao kad bi nekretnina bila procijenjena na polovinu tržišne vrijednosti koja bi joj se trebala priznati na dan stjecanja ako je na toj nekretnini postojala obveza održavanja u postojećem stanju u razdoblju od 25 godina, bez sječe visokih stabala izvan granica potrebnog ili uobičajenog prema pravilima redovnog upravljanja šumama. Ako je imanje dostupno javnosti u skladu s pravilima koja su odobrili naši Ministri, vrijednost navedenog imanja procjenjuje se na nulu, odstupajući od prethodne rečenice.
               [...]“.

               8

               Članak 1. Odluke o razvrstavanju, donesene na temelju Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta propisuje:
               „1.   U ovoj odluci pojedini pojmovi imaju sljedeće značenje:

                        a.

                        poljoprivredno imanje: svako imanje iz članka 1. stavka 1. točke (a) Zakona [...]o zaštiti prirodnih lokaliteta;

                        b.

                        pošumljena područja: pošumljena područja na kojima se nalaze vrste različite od vrsta u arborikulturi, božićnih jela, voćaka niskog stabla ili vrbika;

                        c.

                        rezidencija: nekretnina na kojoj se nalazi izvorno utvrđena kuća, dvorac, ljetnikovac, plemićka kuća uključujući i njihove eventualne sporedne zgrade, okružene vrtom ili povijesnim parkom koji zajedno čine arhitektonsku cjelinu od najmanje jednog hektara, koji je uređen prije 1850. i koji se priznaje ako je taj kompleks, ili barem jedan od njegovih dijelova, zaštićena zgrada upisana u jedan od registara iz članka 6. stavka 1. Zakona iz 1988. o povijesnim spomenicima;

                        d.

                        prirodna područja:

                                 1°

                                 ledine, tresetišta, močvare, gibljive sipine, polja sipina, slane livade, kanali, slane močvare, aluvijalne ravnice, muljevite obale, zelene plaže, trstici, šipražja, šikare, baruštine, močvare, ribnjaci, potoci, male rijeke, ribnjaci, zatvoreni vodeni tokovi, jamski potoci, izvori i izvori mineralne vode ako se ta zemljišta ne koriste kao poljoprivredno zemljište;

                                 2°

                                 krečnjački travnjaci, cvjetne livade u brdovitim područjima, pješčanim i tresetnim područjima ili u fluvijalnim i aluvijalnim područjima, vlažni travnjaci prosječno bogati hranjivim sastojcima, suhi i isušeni brdoviti travnjaci, suhi travnjaci na sipinama siromašni vapnencem, suhi travnjaci na sipinama bogati vapnencem i vlažni slani pašnjaci iz unutrašnjosti zemlje ako se ta zemljišta ne koriste kao zemljišta za ispašu ili travnjaci za sijeno i na kojima raste vegetacija karakteristična za te pašnjake.

                           [...]“

               9

               Članak 2. Odluke o razvrstavanju, donesene na temelju Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta glasi:
               „1.   Kako bi nekretnina bila proglašena poljoprivrednim imanjem, mora zadovoljiti sljedeće uvjete:

                        a.

                        navedena nekretnina mora imati površinu od najmanje pet hektara;

                        b.

                        zemlje i vodene površine od kojih se sastoji nekretnina čine kompaktno područje;

                        c.

                        površina od najmanje 30% nekretnine mora biti pokrivena pošumljenim područjima ili prirodnim područjima;

                        d.

                        uporaba nekretnine ne šteti prirodnom lokalitetu.

                  2.   Ako zemljišta, zgrade i vodene površine koje sačinjavaju nekretninu ili njihova uporaba šteti prirodnom lokalitetu, ta zemljišta, zgrade i vodene površine neće se uzeti u obzir za nekretninu koja će se proglasiti poljoprivrednim imanjem.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Q, nizozemska porezna rezidentica, vlasnica je imanja koje se nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini („The Bean House“), a koje namjerava darovati svomu sinu.

               11

               Prema nizozemskom zakonodavstvu, takvo se darovanje može u cijelosti ili djelomično izuzeti od plaćanja poreza pod uvjetom da „The Bean House“ ima karakter poljoprivrednog imanja u smislu Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta, i da se, dakle, nalazi u Nizozemskoj.

               12

               Q je od nizozemskih poreznih tijela uzaludno zahtijevala takvo priznanje.

               13

               Sud prvog stupnja, pred kojim je Q pokrenula postupak, smatrao je da pravo na izuzimanje od plaćanja poreza na darovanje ne može biti ograničeno na poljoprivredna imanja koja se nalaze u Nizozemskoj. Taj je sud smatrao da prepreka slobodnom kretanju kapitala koja proizlazi iz takvog ograničenja nije opravdana ni interesom te države članice da štiti svoju prirodnu i kulturnu baštinu, ni potrebom da se osigura djelotvornost poreznih nadzora.

               14

               Staatssecretaris van Economische Zaken i Staatssecretaris van Financiën podnijeli su žalbu Raad van Stateu (državno vijeće), koji također smatra da se radi o ograničenju slobodnog kretanja kapitala i dovodi u pitanje opravdanja koja je utvrdio sud prvog stupnja. U postupku pred njime nizozemska porezna tijela tvrdila su da je prepreka opravdana zbog praktičnih poteškoća do kojih dolazi prilikom poreznih nadzora u državi članici različitoj od Kraljevine Nizozemske, osobito potrebe da se provjeri poštuju li vlasnici svoju obvezu očuvanja poljoprivrednog imanja u razdoblju od 25 godina. U tom smislu postavlja si pitanje u kojoj bi mjeri tijela drugih država članica bila obvezna pomagati nizozemskim tijelima u njihovim nadzorima.

               15

               U tim je okolnostima Raad van State odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li interes očuvanja nacionalnih prirodnih lokaliteta i kulturne i povijesne baštine u smislu [Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta], važan razlog u općem interesu koji opravdava propis u kojem se izuzeće od poreza na darovanje (porezna olakšica) primjenjuje samo na poljoprivredna imanja koja se nalaze u Nizozemskoj?

                        2.

                                 a)

                                 Mogu li se tijela države članice, u okviru istrage kojoj je cilj odrediti može li se nekretnina koja se nalazi u drugoj državi članici odrediti kao poljoprivredno imanje u smislu [Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta], kako bi se dobila pomoć od tijela države članice u kojoj se nekretnina nalazi, pozvati na Direktivu Vijeća 2010/24/EU od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere [(SL L 84, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 295.)], kad razvrstavanje u poljoprivredno imanje na temelju gore navedenog zakona ima za posljedicu nastanak prava na izuzeće od naplate poreza na darovanje koji se duguje na dan darovanja nekretnine o kojoj je riječ?

                                 b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na 2. a) pitanje, treba li pojam „upravne istrage“ iz članka 3. točke 7. Direktive Vijeća 2011/16/EU od 15. veljače 2011. o administrativnoj suradnji u području oporezivanja i stavljanju izvan snage Direktive 77/799/EEZ [(SL L 64, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 363.)], tumačiti na način da može obuhvaćati i istragu na licu mjesta?

                                 c)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na 2. b) pitanje, može li se za pojašnjenje pojma „upravne istrage“iz članka 5. stavka 1. Direktive [2010/24] upotrijebiti definicija pojma „upravne istrage“ iz članka 3. točke 7. Direktive [2011/16]?

                        3.

                        Ako na 2. a), 2. b) ili na 2. c) pitanje treba odgovoriti negativno, treba li načelo lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a u vezi s člankom 167. stavkom 2. UFEU‑a tumačiti na način da podrazumijeva da je, kad država članica od druge zatraži pomoć u okviru istrage kojoj je cilj doći do saznanja može li se nekretnina smještena u toj drugoj državi članici odrediti kao poljoprivredno imanje u smislu zakona čiji je cilj očuvanje i zaštita nacionalnih prirodnih lokaliteta i povijesne i kulturne baštine zemlje, država članica od koje je pomoć zatražena dužna pružiti tu pomoć?

                        4.

                        Može li se ograničenje slobodnog kretanja kapitala opravdati potrebom da se osigura djelotvornost poreznih nadzora ako se čini da ta djelotvornost može biti ugrožena samo zbog okolnosti da su nacionalna tijela dužna, u razdoblju od 25 godina iz članka 7. stavka 1. [Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta], putovati u drugu državu članicu kako bi u njoj izvršila potrebne nadzore?“

         O prethodnim pitanjima

               16

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima koje valja ispitati zajedno, u biti pita treba li članak 63. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivno zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je izuzeće od plaćanja poreza na darovanje koje se odnosi na određene zaštićene lokalitete, ograničeno na one lokalitete koji se nalaze na području te države članice.

               17

               Na temelju članka 63. stavka 1. UFEU‑a, zabranjena su sva ograničenja kretanja kapitala među državama članicama kao i između država članica i trećih zemalja.

               18

               Sud je već presudio da način oporezivanja darovanja, neovisno o tome radi li se o novcu, nekretninama ili o pokretnoj imovini, ulazi u područje primjene odredbi UFEU‑a o kretanju kapitala, osim u slučaju kad su njihovi sastavni elementi ograničeni na jednu državu članicu (vidjeti presudu Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 20.).

               19

               Iz toga slijedi da situacija, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj osoba koja boravi u jednoj državi članici daruje nekretninu koja se nalazi u drugoj državi članici, ulazi u područje primjene članka 63. stavka 1. UFEU‑a.

               20

               Kad je riječ o pravu nasljeđivanja, Sud je već presudio da činjenica da se priznanje poreznih olakšica uvjetuje time da se dobro koje se prenosi nalazi na nacionalnom području predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala, načelno zabranjeno člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti presudu Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 28. do 35.). Isto tako kad je riječ o darovanjima, mjere čiji je učinak smanjenje vrijednosti dara rezidenta države članice, različite od one na čijem se području dotične nekretnine nalaze i koja oporezuje njihovo darovanje, također predstavljaju takvo ograničenje (vidjeti presudu Mattner, EU:C:2010:216, t. 26.).

               21

               Slijedom toga, kad nacionalne odredbe poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, izuzeće od poreza na darovanje uvjetuju time da se dotična nekretnina nalazi na nacionalnom području, oporezivanje u većem iznosu darovanja koje izvrši osoba koja boravi u državi članici kad se to darovanje odnosi na nekretninu smještenu u drugoj državi članici predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala.

               22

               Kako bi se za takvo ograničenje moglo smatrati da je u skladu s odredbama UFEU‑a o slobodnom kretanju kapitala, potrebno je osobito da se razlika u postupanju odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive, s tim da se ta usporedivost mora ocjenjivati u odnosu na cilj i sadržaj nacionalnih odredbi o kojima je riječ u glavnom postupku (vidjeti presudu X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, t. 20. i 22.).

               23

               Sud smatra da je to slučaj u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku.

               24

               Naime, svrha izuzeća od plaćanja poreza na darovanje predviđenog nizozemskim sustavom o kojem je riječ u glavnom postupku sastoji se od zaštite cjelovitosti tipičnih poljoprivrednih imanja tradicionalnog nizozemskog pejzaža („landgoed“) od podjela ili štetnih izmjena koje mogu proizaći iz obveze u kojoj se darovatelji mogu naći kako bi se oslobodili od poreza koji se plaća na taj prijenos, a to je da razdijele imanje kako bi ustupili jedan njegov dio ili da ga koriste na način koji šteti njegovom posebnom karakteru.

               25

               Time porezna olakšica povezana s prijenosom „landgoeda“, kao što je to naveo i sam sud koji je uputio zahtjev, slijedi cilj očuvanja nacionalnih prirodnih lokaliteta koji obuhvaća cilj očuvanja kulturne i povijesne baštine. Taj cilj posebice proizlazi kako iz definicije poljoprivrednog imanja iz članka 1. stavka 1. točke (a) Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta, prema kojem se površine na kojima se nalazi kuća ili druge zgrade koje imaju karakteristike imanja, mogu smatrati sastavnim dijelom imanja, tako i iz definicije „rezidencije“ koja je dio „landgoeda“ iz članka 1. Odluke o razvrstavanju, kojim je propisano da kompleks mora biti okružen vrtom ili povijesnim parkom koji je uređen prije 1850. i da se mora sastojati od najmanje jednog elementa koji predstavlja spomenik u smislu članka 6. stavka 1. Zakona iz 1988. o povijesnim spomenicima.

               26

               Iz spisa dostavljenog sudu proizlazi da se darovanje o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi na imanje koje se nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini veličine otprilike 18 hektara na kojem se nalaze spomenici razvrstani na temelju zakonodavstva koje se primjenjuje u potonjoj državi članici.

               27

               Međutim, u pogledu cilja koji slijedi dotično nacionalno zakonodavstvo, za poreznog obveznika koji namjerava darovati „landgoed“koji sadrži „rezidenciju“ ne može se smatrati da je u situaciji koja je objektivno usporediva sa situacijom poreznog obveznika koji, kao što je to u glavnom predmetu, namjerava darovati imanje koje se nalazi na području druge države članice, iako se na njemu nalaze spomenici razvrstani na temelju zakonodavstva koje se primjenjuje u potonjoj državi članici. Naime, s obzirom na to da je porezna olakšica o kojoj je riječ u glavnom postupku namijenjena očuvanju cjelovitosti određenih imanja koja ulaze u kulturnu i povijesnu baštinu, nepogodnost koja iz nje proizlazi za poreznog obveznika koji se nalazi u drugoj od tih dviju situacija svojstvena je stoga cilju koji slijedi nizozemski zakonodavac.

               28

               Kako je to navedeno u točki 33. danas donesene presude u predmetu X (C‑87/13), drukčije bi moglo biti samo u slučaju kad bi takav porezni obveznik dokazao da neko imanje, premda se nalazi na području države koja nije Kraljevina Nizozemska, ipak predstavlja dio nizozemske kulturne i povijesne baštine, i da zbog te okolnosti unatoč tomu što se ne nalazi na nacionalnom području može uživati zaštitu na temelju Zakona o zaštiti prirodnih lokaliteta.

               29

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu nije protivno zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je izuzeće od plaćanja poreza na darovanje koje se odnosi na određena imanja koja se štite zbog toga što pripadaju nacionalnoj kulturnoj i povijesnoj baštini, ograničeno na ona imanja koja se nalaze na području te države članice, ako to izuzeće nije isključeno onda kad je riječ o imanjima koja je moguće povezati s kulturnom i povijesnom baštinom navedene države članice, unatoč činjenici da se ta imanja nalaze na području druge države.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu nije protivno zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je izuzeće od plaćanja poreza na darovanje koje se odnosi na određena imanja koja se štite zbog toga što pripadaju nacionalnoj kulturnoj i povijesnoj baštini, ograničeno na ona imanja koja se nalaze na području te države članice, ako to izuzeće nije isključeno onda kad je riječ o imanjima koja je moguće povezati s kulturnom i povijesnom baštinom navedene države članice, unatoč činjenici da se ta imanja nalaze na području druge države.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014.#Royal Scandinavian Casino Århus I/S protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Državne potpore – Mrežne igre – Uvođenje nižih poreza za mrežne igre nego za casina i igračnice u Danskoj – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem – Potpora namijenjena olakšavanju razvoja nekih djelatnosti – Nepostojanje osobnog utjecaja – Regulatorni akt koji podrazumijeva provedbene mjere – Nedopuštenost.#Predmet T‑615/11.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 28. svibnja 2013. # Mohamed Trabelsi i drugi protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za naknadu štete - Nedopuštenost. # Predmet T-187/11.


Presuda Suda od 21. veljače 1991. # HCM Daalmeijer protiv Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank. # Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-245/88.


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. prosinca 2007.#Gabriele Walderdorff protiv Finanzamt Waldviertel.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Wien - Austrija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-451/06.