title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 5. veljače 2015.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Članak 45. UFEU‑a – Uredba (EU) br. 492/2011 – Sloboda kretanja radnika – Pristup zaposlenju – Lokalna javna služba – Znanje jezika – Način dokazivanja.#Predmet C-317/14.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      5. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Članak 45. UFEU‑a — Uredba (EU) br. 492/2011 — Sloboda kretanja radnika — Pristup zaposlenju — Lokalna javna služba — Znanje jezika — Način dokazivanja“
      U predmetu C‑317/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 2. srpnja 2014. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju J. Enegren i D. Martin, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Belgije, koju zastupaju L. Van den Broeck, J. Van Holm i M. Jacobs, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je, zahtijevajući od kandidata za radna mjesta u lokalnim službama otvorena u regijama francuskog i njemačkog govornog područja kod kojih iz diploma ili svjedodžbi nije vidljivo da su studij završili na odnosnom jeziku da pribave svjedodžbu koju izdaje Ured za odabir Savezne javne službe Osoblje i organizacija (SELOR), nakon što polože ispit koji organizira ta ustanova, kao jedini način dokazivanja poznavanja jezika u svrhu pristupa tim radnim mjestima, Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje ima na temelju članka 45. UFEU‑a i Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Uredba Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika u Zajednici (SL L 257, str. 2.) [neslužbeni prijevod], koja se navodi u Komisijinu pismu opomene i obrazloženom mišljenju donesenima u okviru ovog predmeta, stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 492/2011 počevši od 16. lipnja 2011., to jest datuma koji slijedi nakon isteka roka iz obrazloženog mišljenja. Tekst članka 3. stavka 1. Uredbe br. 492/2011 preuzima, međutim, neizmijenjeni tekst članka 3. Uredbe br. 1612/68 i predviđa:
               „Na temelju ove Uredbe ne primjenjuju se odredbe zakona i drugih propisa države članice:

                        (a)

                        ako ograničavaju prijave za posao i ponude za posao odnosno pravo stranih državljana na prihvaćanje i obavljanje posla ili za njih propisuju uvjete koji se ne primjenjuju na njihove državljane; ili

                        (b)

                        ako im je, unatoč tome što se primjenjuju neovisno o državljanstvu, isključivi ili glavni cilj odnosno učinak odvraćati državljane drugih država članica od ponuđenog posla.

                  Prvi se podstavak ne primjenjuje na uvjete koji se odnose na znanje jezika potrebno zbog prirode radnog mjesta koje se popunjava.“

         Belgijsko pravo

               3

               Ustav definira četiri jezična područja, to jest četiri različita dijela nacionalnog državnog područja na kojima se primjenjuju jedinstvena pravila o upotrebi jezikâ, osobito u području uprave. Riječ je o francuskom jezičnom području, flamanskom jezičnom području, njemačkom jezičnom području i dvojezičnom području glavnoga grada Bruxellesa.

               4

               Odredbe iz poglavlja III. pročišćenih zakona o upotrebi jezikâ u području uprave od 18. srpnja 1966. (Moniteur belge od 2. kolovoza 1966., str. 7799., u daljnjem tekstu: pročišćeni zakoni), kasnije izmijenjene, uređuju, među ostalim, upotrebu jezikâ u lokalnim službama, koje su u članku 1. stavku 2. i članku 9. tih zakona definirane kao fizičke i pravne osobe koje su ovlaštene obavljati javnu službu ili obavljaju zadaću koja im je povjerena zakonom ili koju su im povjerila javna tijela u javnom interesu i koja se obavlja samo na području jedne općine.

               5

               Odjeljak II. pročišćenih zakona odnosi se na njihovu primjenu na francuskom, flamanskom i njemačkom jezičnom području. U tom pogledu njihov članak 15. stavak 1. određuje:
               „U lokalnim službama osnovanima na francuskom, flamanskom ili njemačkom jezičnom području nitko ne može biti imenovan na dužnost ili biti promaknut na radno mjesto ako ne poznaje jezik područja.
               Prijamni ispiti i ispiti za promaknuće održavaju se na istom jeziku.
               Kandidat može pristupiti ispitu samo ako iz potrebnih diploma ili svjedodžbi proizlazi da je studij pohađao na gore navedenom jeziku. U nedostatku takve diplome ili svjedodžbe, znanje jezika mora se prethodno dokazati polaganjem ispita.
               Ako se dužnost ili radno mjesto dodjeljuju bez prijamnog ispita, potrebno jezično znanje utvrđuje se dokazima propisanima u tu svrhu podstavkom 3.“

               6

               U poglavlju VI. pročišćenih zakona, koje se odnosi na posebne odredbe, članak 53. na dan isteka roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju predviđao je:
               „Stalni tajnik za zapošljavanje jedini je nadležan za izdavanje svjedodžbi kojima se potvrđuje znanje jezika zahtijevano Zakonom od 2. kolovoza 1963.“

               7

               Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je stalni tajnik za zapošljavanje zamijenjen SELOR‑om, jedinim tijelom ovlaštenim za izdavanje svjedodžbi kandidatima koji su uspješno položili ispite koje SELOR organizira u Bruxellesu.

         Predsudski postupak

               8

               Dana 22. ožujka 2010. Komisija je Kraljevini Belgiji uputila pismo opomene u kojem je navela da zahtijevanje samo jednog dokaznog sredstva radi potvrde poznavanja jezika, predviđeno belgijskim propisom, kao prethodnog uvjeta za pristup otvorenim radnim mjestima u lokalnim službama francuskog, flamanskog ili njemačkog govornog područja predstavlja diskriminaciju zabranjenu člankom 45. UFEU‑a i Uredbom br. 1612/68.

               9

               Tijela Flamanske zajednice odgovorila su dopisom od 19. srpnja 2010., izrazivši svoju spremnost da flamansko zakonodavstvo o zahtjevima javnih poslodavaca u vezi sa znanjem jezika usklade s pravom Unije.

               10

               Dopisom od 8. studenoga 2010. Komisijine službe zahtijevale su od Kraljevine Belgije da im pošalje prijedlog izmjene zakona kao i precizan i podroban raspored za donošenje. Dopisom od 20. prosinca 2010. tijela Flamanske zajednice poslala su nacrt prijedloga dekreta čije je donošenje bilo predviđeno u siječnju 2011.

               11

               Budući da od Kraljevine Belgije nije dobila drugi odgovor, Komisija joj je 20. svibnja 2011. uputila obrazloženo mišljenje pozvavši je da u roku od dva mjeseca od njegova primitka donese potrebne mjere radi postupanja u skladu s tim mišljenjem.

               12

               Kraljevina Belgija odgovorila je dopisom od 2. prosinca 2011. u kojem je potvrdila spremnost da uskladi belgijsko pravo s pravom Unije, ali također upozorila na složenost pitanja upotrebe jezikâ u području uprave unutar te države članice zbog postojanja više jezičnih područja i posebnosti povezanih s podjelom nadležnosti između različitih saveznih subjekata.

               13

               Dopisima od 27. ožujka, 13. srpnja i 17. listopada 2012. Komisija je od Kraljevine Belgije zatražila dodatne informacije o stanju na svakom jezičnom području.

               14

               Kao odgovor na te zahtjeve, ta država članica dostavila je Komisiji prijedlog provedbene odluke Flamanske zajednice kao i nacrt prijedloga provedbene odluke Francuske zajednice.

               15

               Komisiji je nakon toga dostavljena provedbena odluka dekreta Flamanske zajednice. Francuska zajednica također je Komisiji poslala primjerak dekreta od 7. studenoga 2013. u vezi s dokazom o znanju jezika koje se zahtijeva zakonima o upotrebi jezikâ u području uprave. Međutim, taj je dekret još trebao biti dopunjen provedbenom odlukom. Nadalje, Komisiji nisu dostavljene nikakve informacije o njemačkom govornom području.

               16

               U tim je okolnostima Komisija odlučila podnijeti ovu tužbu.

               17

               Dopisom od 18. prosinca 2014., koji je Sud zaprimio 22. prosinca 2014., Kraljevina Belgija izvijestila je Sud da je Komisiji dostavila odluku vlade Francuske zajednice od 22. listopada 2014. o provedbi dekreta od 7. studenoga 2013. iz točke 15. ove presude.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               18

               Komisija podsjeća da, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 492/2011, države članice mogu zahtijevati da državljani drugih država članica raspolažu potrebnim znanjem jezika zbog prirode radnog mjesta koje se popunjava.

               19

               Ta institucija, međutim, naglašava da se, u skladu sa sudskom praksom Suda, uvjet znanja jezika mora provoditi na proporcionalan i nediskriminirajući način. Komisija dodaje da je Sud u presudi Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296) presudio da to nije bio slučaj s obvezom koju je kandidatu na natječaju za posao uveo poslodavac da svoje znanje jezika dokaže isključivo posebnom diplomom koja se izdaje samo u jednoj pokrajini države članice.

               20

               Komisija smatra da je ta sudska praksa primjenjiva na belgijski propis, utoliko što se njime od kandidata, kako bi mogao pristupiti natječaju za posao, zahtijeva da svoje znanje jezika dokaže posebnom diplomom koja se izdaje isključivo u Belgiji.

               21

               Kraljevina Belgija ne osporava osnovanost tužbe i samo navodi napredak u zakonodavnim aktivnostima poduzetima kako bi se postupilo u skladu s Komisijinim prigovorom, objašnjavajući da je duljina rokova povezana sa složenom strukturom te države članice.

         Ocjena Suda

               22

               U skladu s ustaljenom praksom Suda, sve odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja osoba imaju za cilj državljanima država članica olakšati obavljanje profesionalnih aktivnosti bilo koje vrste na području Unije, te se iste protive mjerama koje bi mogle spomenute državljane stavljati u nepovoljniji položaj ako žele neku ekonomsku aktivnost obavljati na području neke druge države članice (vidjeti osobito presudu Las, C‑202/11, EU:C:2013:239, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Te se odredbe i osobito članak 45. UFEU‑a stoga protive svakoj mjeri koja je, iako primijenjena bez diskriminacije temeljem državljanstva, u mogućnosti otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda koje Ugovor jamči državljanima Unije (presuda Las, EU:C:2013:239, t. 20. i navedena sudska praksa).

               24

               Točno je da članak 3. stavak 1. podstavak drugi Uredbe br. 492/2011 državama članicama priznaje pravo utvrditi uvjete koji se odnose na znanje jezika potrebno zbog prirode radnog mjesta koje se popunjava.

               25

               Međutim, pravo zahtijevati određenu razinu znanja jezika ovisno o prirodi posla ne smije ugrožavati slobodu kretanja radnika. Uvjeti koji proizlaze iz mjera namijenjenih za njegovu provedbu ni u kojem slučaju ne mogu biti neproporcionalni u odnosu na cilj koji se želi postići i način njihove primjene ne može dovesti do diskriminacije na štetu državljana drugih država članica (vidjeti u tom smislu presudu Groener, C‑379/87, EU:C:1989:599, t. 19.).

               26

               U ovom slučaju treba priznati da može biti opravdano od kandidata na natječaju koji se održava radi popunjavanja radnog mjesta u lokalnoj službi, to jest u subjektu koji je ovlašten obavljati javnu službu ili obavlja zadaću u javnom interesu na području jedne općine, zahtijevati da raspolaže znanjem jezika područja na kojem se nalazi dotična općina koje odgovara prirodi radnog mjesta koje se popunjava. Može se smatrati da radno mjesto u takvoj službi zahtijeva sposobnost komunikacije s upravnim tijelima kao i, prema potrebi, s javnošću.

               27

               U takvom slučaju posjedovanje diplome kojom se potvrđuje da je kandidat položio ispit o znanju jezika može predstavljati kriterij koji omogućuje ocjenu potrebnog znanja jezika (vidjeti u tom smislu presudu Angonese, EU:C:2000:296, t. 44.).

               28

               Međutim, zahtijevati, kao što to predviđaju pročišćeni zakoni, od kandidata na natječaju za posao da svoje znanje jezika dokaže isključivo jednom vrstom svjedodžbe koju izdaje samo jedno belgijsko tijelo zaduženo za provedbu ispita o znanju jezika na belgijskom državnom području, s obzirom na zahtjeve slobode kretanja radnika, čini se neproporcionalnim u odnosu na cilj koji se želi postići.

               29

               Taj zahtjev isključuje bilo kakvo uzimanje u obzir razine znanja za koju se može pretpostaviti da je posjeduje nositelj diplome stečene u drugoj državi članici, s obzirom na vrstu i trajanje studija čiji dovršetak ona potvrđuje (vidjeti u tom smislu presudu Angonese, EU:C:2000:296, t. 44.).

               30

               Osim toga, taj zahtjev, iako jednako primjenjiv na belgijske kao i na državljane drugih država članica, zapravo stavlja u nepovoljniji položaj državljane drugih država članica koji se žele natjecati za radno mjesto u lokalnoj službi u Belgiji.

               31

               Tim se zahtjevom zapravo prisiljava zainteresirane osobe koje borave u drugim državama članicama, to jest u najvećoj mjeri državljane tih država, da putuju u Belgiju samo radi provjere svojeg znanja na ispitu koji je nužan za izdavanje svjedodžbe potrebne za podnošenje njihove prijave. Dodatni troškovi koje za posljedicu ima takvo ograničenje mogu otežati pristup radnim mjestima o kojima je riječ (vidjeti u tom smislu presudu Angonese, EU:C:2000:296, t. 38. i 39.).

               32

               Kraljevina Belgija nije se pozvala ni na koji cilj čije bi postizanje moglo opravdati te učinke.

               33

               S obzirom na tvrdnju Kraljevine Belgije da su pokrenute zakonodavne aktivnosti kako bi se sporni nacionalni propis uskladio sa zahtjevima prava Unije, ali da su zbog strukture te zemlje ti postupci dugotrajni i složeni, treba podsjetiti da je ustaljena sudska praksa da se države članice ne mogu pozivati na odredbe koje prevladavaju u njihovim unutarnjim pravnim sustavima, čak i ako se radi o odredbama ustavnog ranga, da bi opravdale nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (vidjeti osobito presudu Komisija/Mađarska, C‑288/12, EU:C:2014:237, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Treba dodati da postojanje povrede obveze u svakom slučaju treba procjenjivati u odnosu na situaciju države članice koja je postojala unutar roka određenog u obrazloženome mišljenju, pa naknadno nastale promjene Sud ne može uzeti u obzir (vidjeti osobito presudu Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑640/13, EU:C:2014:2457, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U tim okolnostima treba utvrditi da je, zahtijevajući od kandidata za radna mjesta u lokalnim službama otvorena u regijama francuskog i njemačkog govornog područja kod kojih iz zahtijevanih diploma ili svjedodžbi nije vidljivo da su se školovali na predmetnom jeziku da svoje znanje jezika dokažu samo na temelju jedne posebne vrste svjedodžbe, koju izdaje isključivo jedno službeno belgijsko tijelo nakon ispita koji to tijelo organizira na belgijskom državnom području, Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje ima na temelju članka 45. UFEU‑a i Uredbe br. 492/2011.

         Troškovi

               36

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Kraljevini Belgiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Zahtijevajući od kandidata za radna mjesta u lokalnim službama otvorena u regijama francuskog i njemačkog govornog područja kod kojih iz zahtijevanih diploma ili svjedodžbi nije vidljivo da su se školovali na predmetnom jeziku da svoje znanje jezika dokažu samo na temelju jedne posebne vrste svjedodžbe, koju izdaje isključivo jedno službeno belgijsko tijelo nakon ispita koji to tijelo organizira na belgijskom državnom području, Kraljevina Belgija povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 45. UFEU‑a i Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) 02. srpnja 1997.#Doreen Chew protiv Europska komisija.#Predmet T-28/96.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. rujan 05.#Bundesrepublik Deutschland protiv Y i Z.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Bundesverwaltungsgericht.#Spojeni predmeti C-71/11 i C-99/11.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. srpnja 2005.#The Queen, na zahtjev Alliance for Natural Health i Nutri-Link Ltd protiv Secretary of State for Health (C-154/04) i The Queen, na zahtjev National Association of Health Stores i Health Food Manufacturers Ltd protiv Secretary of State for Health i National Assembly for Wales (C-155/04).#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England and Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 2002/46/EZ - Pravna osnova - Članak 95. UEZ-a - Članci 28. i 30. UEZ-a.#Spojeni predmeti C-154/04 i C-155/04.


Presuda Suda od 15. listopada 1980. # SARL Maïseries de Beauce protiv Office national interprofessionnel des céréales (ONIC). # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif d'Orléans - Francuska. # Predmet 109/79.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 25. veljače 1988. # Kazneni postupak protiv Rainer Drexl. # Zahtjev za prethodnu odluku: Corte d'appello di Genova - Italija. # Predmet 299/86.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 28. listopada 1999. # Alcatel Austria AG i dr., Siemens AG Österreich i Sag-Schrack Anlagentechnik AG protiv Bundesministerium für Wissenschaft und Verkehr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesvergabeamt - Austrija. # Predmet C-81/98.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. prosinca 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg.#Povreda obveze države članice - Direktiva 97/33/EZ - Direktiva 98/10/EZ - Dopuštenost - Direktive 2002/19/EZ, 2002/21/EZ i 2002/22/EZ.#Predmet C-33/04.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 30. studenog 1995. # The Queen protiv Secretary of State for the Home Department, ex parte John Gallagher. # Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England) - Ujedinjena Kraljevina. # Slobodno kretanje osoba. # Predmet C-175/94.


Presuda Suda (peto vijeće) od 29. travnja 2004.#Heikki Antero Pusa protiv Osuuspankkien Keskinäinen Vakuutusyhtiö.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein oikeus - Finska.#Članak 18. UEZ-a.#Predmet C-224/02.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. ožujka 2013.#Česká spořitelna a.s. protiv Gerald Feichter.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po null.#Predmet C-419/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 28. lipnja 2007.#JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust plc i The Association of Investment Trust Companies protiv The Commissioners of HM Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku: VAT and Duties Tribunal, London - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u - Granice.#Predmet C-363/05.


Presuda Suda (treće vijeće) od 28. siječnja 2010. # Europska komisija protiv Francuske Republike. # Povreda obveze države članice - Članci 28. i 30. UEZ-a. # Predmet C-333/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 3. ožujka 2010.#Artegodan GmbH protiv Europske komisije.#Predmet T-429/05.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. lipnja 2006.#G. J. Dokter, Maatschap Van den Top i W. Boekhout protiv Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Poljoprivreda - Direktiva 85/511/EEZ - Direktiva 90/425/EEZ.#Predmet C-28/05.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 11. srpnja 2007.#Kraljevina Švedska protiv Komisije Europskih zajednica.#Direktiva 91/414/EEZ.#Predmet T-229/04.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. rujna 2016.#Bashir Saleh Bashir Alsharghawi protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja zbog situacije u Libiji – Zamrzavanje sredstava – Popis osoba kojima je zabranjen ulazak i prelazak preko teritorija Europske unije – Položaj bivšeg šefa kabineta Moamera Gadafija – Odabir pravne osnove – Obveza obrazlaganja – Prava na obranu – Pretpostavka nedužnosti – Proporcionalnost – Sloboda dolaska i odlaska – Pravo vlasništva – Obveza opravdanja osnovanosti mjere.#Predmet T-485/15.


Presuda Suda od 9. rujna 2003.#Monsanto Agricoltura Italia SpA i drugi protiv Presidenza del Consiglio dei Ministri i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija.#Predmet C-236/01.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Tono protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-434/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. travnja 2009.#Copad SA protiv Christian Dior couture SA, Vincent Gladel i Société industrielle lingerie (SIL).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de Cassation - Francuska.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-59/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. rujna 2016.#Intercon Sp. z o.o. protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) – Komisijina odluka kojom zahtijeva povrat iznosa isplaćenih tužitelju – Ugovorna narav spora – Članak 44. stavak 1. točka (c) i stavak 5.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. – Dopuštenost – Opseg revizije – Dokumenti i očitovanja podneseni nakon isteka određenih rokova.#Predmet T-632/14.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 11. rujna 2007.#Céline SARL protiv Céline SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Nancy - Francuska.#Predmet C-17/06.


Presuda Službeničkog suda Europske unije (prvo vijeće) od 22. svibnja 2014.#CU protiv Europskog gospodarskog i socijalnog odbora (EGSO).#Javna služba – Član privremenog osoblja – Ugovor na neodređeno vrijeme – Odluka o otkazivanju ugovora.#Predmet F‑42/13.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 30. travnja 2013. # ABC-One Produktions- und Vertriebs GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-61/12.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. listopada 2014.#TDC A/S protiv Erhvervsstyrelsen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Teleklagenævnet.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/22/EZ – Članak 32. – Dodatne obvezne usluge – Mehanizam naknade troškova povezanih s pružanjem tih usluga – Pojam ,suda’ u smislu članka 267. UFEU-a – Nenadležnost Suda.#Predmet C‑222/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑222/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Teleklagenævnet (Danska), odlukom od 22. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 25. travnja 2013., u postupku
            TDC A/S
            protiv
            Erhvervsstyrelsen ,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: C. Strömholm, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za TDC A/S, O. Spiermann, advokat ,
            – za Erhvervsstyrelsen, J. Pinborg, advokat ,
            – za dansku vladu, prvotno V. Pasternak Jørgensen, potom C. Thorning, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Pinborg i P. Biering, advokater ,
            – za Europsku komisiju, prvotno M. Simonsen, potom L. Nicolae i G. Conte, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. lipnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 32. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 11.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224., u daljnjem tekstu: Direktiva o univerzalnoj usluzi).
            2. Zahtjev je upućen u okviru postupka između TDC A/S (u daljnjem tekstu: TDC) i Erhvervsstyrelsena (danski ured za poduzetništvo), povodom odbijanja zahtjeva za naknadu troškova povezanih s pružanjem dodatnih obveznih usluga.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, naslovljen „Sadržaj i područje primjene“, predviđa u stavku 1.:
            „U okviru Direktive 2002/21/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL, L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)], ova se Direktiva odnosi na osiguravanje mreža elektroničkih komunikacija i usluga namijenjenih krajnjim korisnicima [pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga krajnjim korisnicima]. Cilj je osigurati dostupnost kvalitetnih usluga s javnim pristupom na području cijele [Europske unije], te poboljšati okolnosti u kojima na tržištu potrebe krajnjih korisnika nisu uspješno zadovoljene [Cilj je osigurati dostupnost kvalitetnih javno dostupnih usluga diljem [Europske unije] putem djelotvornog tržišnog natjecanja i mogućnosti izbora te reagirati na okolnosti u kojima potrebe krajnjih korisnika nisu na zadovoljavajući način zadovoljene na tržištu]. Direktiva također uključuje odredbe koje se odnose na određene pojedinosti vezane uz terminalnu opremu, uključujući i odredbe koje su namijenjene poboljšanju pristupa za korisnike s invaliditetom.“
            4. Članak 32. Direktive o univerzalnoj usluzi, naslovljen „Dodatne obvezne usluge“, predviđa:
            „Države članice mogu odlučiti učiniti javno dostupnima dodatne usluge na svom državnom području, pored usluga sadržanih u obvezama pružanja univerzalne usluge kako su definirane u poglavlju II.; međutim, u takvim se okolnostima ne može nametnuti mehanizam naknade koji bi uključio odabrana poduzeća.“
            Dansko pravo
            5. Zakon o tržišnom natjecanju i potrošnji na telekomunikacijskom tržištu (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet), koji se primjenjuje u glavnom postupku, prenio  je u dansko pravo Direktivu o univerzalnoj usluzi.
            6. Prema Teleklagenævnetu (Komisija za žalbe u području telekomunikacija), članak 16. stavak 2. navedenog zakona, u inačici kodificiranoj Aktom br. 780. od 28. lipnja 2007 te izmijenjenog Zakonom br. 1412. od 27. prosinca 2008. (u daljnjem tekstu: Zakon iz 2007.) propisivao je da moraju biti osigurane sljedeće usluge, određivanjem jednog ili više operatora univerzalne usluge: fiksne telefonske linije, Digitalne mreže integriranih usluga (ISDN), iznajmljenih vodova, usluge namijenjene osobama s invaliditetom, usluge telefonskog imenika i sigurnosne usluge.
            7. Također iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je članak 20. Zakona iz 2007. sadržavao pravila o naknadi gubitaka u okviru pružanja univerzalne usluge. Ta su pravila terminološki i suštinski jednako kao u tom članku preuzeta u Zakonu br. 169. o elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og –tjenester) od 3. ožujka 2011. (u daljnjem tekstu: Zakon br. 169.).
            8. Nakon što je Europska Komisija Kraljevini Danskoj uputila pismo opomene i obrazloženo mišljenje, Zakon br. 169. bio je izmijenjen Zakonom br. 250. od 31. ožujka 2012. na način da je za dotična poduzeća uveo mogućnost da ubuduće ostvare pokriće gubitaka nastalih nakon 1. travnja 2012. u okviru sigurnosnih i hitnih pomorskih usluga, bez odbijanja dobiti ostvarene na temelju drugih usluga koje proizlaze iz obveze tog poduzeća na pružanje univerzalne usluge.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            9. TDC, koji je do privatizacije 1997. godine pripadao državi, glavni je operator u sektoru elektroničkih komunikacijskih usluga u Danskoj.
            10. Od 1998. godine TDC je zadužen za osiguranje sigurnosne i hitne pomorske usluge u Danskoj i na Grenlandu koja brodovima u stanju opasnosti omogućava traženje pomoći. Nadalje, TDC u Danskoj osigurava usluge koje su obuhvaćene obvezama pružanja univerzalne usluge u smislu poglavlja II. Direktive o univerzalnoj usluzi i, između ostalih, uslugu osnovne telefonije.
            11. Temeljem Zakona iz 2007. TDC je mogao dobiti od države naknadu neto troškova povezanih s navedenim sigurnosnim i hitnim pomorskim uslugama samo ako su sve obveze pružanja univerzalne usluge i dodatne obvezne usluge ostvarivale gubitak.
            12. Smatrajući kako taj zakon nije u skladu s člankom 32. Direktive o univerzalnoj usluzi, TDC je uložio pritužbu Komisiji. Nakon više razmjena mišljenja s danskim vlastima i TDC-om, Komisija je 27. siječnja 2011. uputila Kraljevini Danskoj pismo opomene, a 29. rujna 2011. obrazloženo mišljenje.
            13. Kao što proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, Kraljevina Danska je odlučila izmijeniti predmetni danski propis s učinkom od 1. travnja 2012. Nakon tog datuma država mora preuzeti teret snošenja troškova sigurnosnih i hitnih pomorskih usluga koje se pružaju u Danskoj i na Grenlandu. Komisija je stoga odustala od ulaganja tužbe zbog povrede protiv te države članice.
            14. Nakon navedenih izmjena, danski propis predviđa da država plaća naknadu neto troškova sigurnosnih i hitnih pomorskih usluga neovisno o činjenici što druge obveze pružanja univerzalne usluge ostvaruju dobit ili gubitak.
            15. TDC je 29. srpnja 2011. zatražio od Erhvervsstyrelsena naknadu troškova nastalih u vezi s pružanjem sigurnosnih i hitnih pomorskih usluga za godinu 2010. Navedeno poduzeće je 26. rujna 2011. uložilo istovjetni zahtjev za razdoblje od 2007. do 2009.
            16. Erhvervsstyrelsen je 24. studenoga 2011. odbio navedene zahtjeve za naknadu uz obrazloženje, između ostalog, da je potraživanje za godinu 2007. zastarjelo, da je rok u kojem je takav zahtjev mogao biti postavljen za godine 2008. i 2009. protekao i da Zakon iz 2007., koji je tada bio na snazi, nije dopuštao usvajanje zahtjeva za naknadu za godinu 2010. bez odbitka dobiti od usluga obuhvaćenih obvezama pružanja univerzalne usluge u smislu poglavlja II. Direktive o univerzalnoj usluzi.
            17. TDC je uložio žalbu protiv odluka Erhvervsstyrelsena o odbijanju njegovih zahtjeva pred Teleklagenævnetom koji je odlukom od 17. rujna 2012. potvrdio odluke Erhvervsstyrelsena o zahtjevima za naknadu za razdoblje od 2007. do 2009.
            18. Glede zahtjeva za naknadu za godinu 2010. Teleklagenævnet je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Protivi li se Direktiva [o univerzalnoj usluzi], a osobito njezin članak 32. tomu da država članica donese pravila temeljem kojih poduzeće nema pravo na to da mu ta država članica osigura posebno pokriće neto troškova za pružanje dodatne obvezne usluge koja nije obuhvaćena poglavljem II. navedene direktive s obzirom na to da je dobit koju je poduzeće ostvarilo temeljem drugih usluga koje su obuhvaćene obvezama pružanja univerzalne usluge, u smislu poglavlja II. te direktive, veća od gubitaka povezanih s pružanjem dodatne obvezne usluge?
            2) Protivi li se Direktiva o univerzalnoj usluzi tomu da država članica donese pravila temeljem kojih poduzeća imaju pravo na to da im ta država članica pokrije neto troškove pružanja dodatnih obveznih usluga koje nisu obuhvaćene poglavljem II. te direktive samo ako je neto trošak neopravdan teret za dotična poduzeća?
            3) U slučaju niječnog odgovora na drugo pitanje, može li država članica odlučiti da pružanje obvezne dodatne usluge koja nije obuhvaćena poglavljem II. Direktive [o univerzalnoj usluzi] ne predstavlja neopravdani teret kada je poduzeće općenito ostvarilo dobit u pružanju svih usluga za koje ima obvezu pružanja univerzalne usluge, a osobito u pružanju usluga koje bi to poduzeće pružilo i da nije bilo operator univerzalne usluge?
            4) Protivi li se Direktiva o univerzalnoj usluzi tomu da država članica donese pravila temeljem kojih se neto trošak koji je snosilo određeno poduzeće u sklopu svoje obveze pružanja univerzalne usluge u smislu poglavlja II. te direktive računa temeljem ukupnih prihoda i troškova povezanih s pružanjem dotične usluge, a osobito prihoda i troškova koje bi poduzeće ostvarilo i da nije bilo operator univerzalne usluge?
            5) Utječe li na odgovor na prvo, drugo, treće i četvrto pitanje činjenica da pružanje dodatne obvezne usluge treba biti osigurano na Grenlandu, koji je temeljem priloga II. [UFEU-a] prekomorska zemlja ili područje, imajući u vidu da su danske vlasti povjerile pružanje tih usluga poduzeću s poslovnim nastanom u Danskoj, koje poduzeće ne obavlja druge aktivnosti na Grenlandu?
            6) Koji je utjecaj članka 107. stavka 1. [UFEU-a] te članka 108. stavka 3. UFEU-a kao i Odluke [2012/21/EU] Komisije od 20. prosinca 2011.o primjeni članka 106. stavka 2. [UFEU-a] na državne potpore u obliku naknade za pružanje javnih usluga koje se dodjeljuju određenim poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa [(SL 2012, L 7, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 289.)] na odgovor na prvih pet pitanja?
            7) Koji je utjecaj načela minimalnog narušavanja tržišnog natjecanja koje proizlazi osobito iz članka 1. stavka 2., i članka 3. stavka 2., uvodnih izjava 4., 18., 23. i 26. kao i priloga IV, dijela B Direktive o univerzalnoj usluzi na odgovor na prvih pet pitanja?
            8) Ako odredbe Direktive o univerzalnoj usluzi priječe nacionalna pravna uređenja iz prvog, drugog i četvrtog pitanja, imaju li te odredbe ili ta ograničenja izravan učinak?“
            Nadležnost Suda
            19. Komisija prigovara da Teleklagenævnet nema karakter suda u smislu članka 267. UFEU-a navodeći da to tijelo ne ispunjava sve kriterije utvrđene sudskom praksom Suda da bi se smatralo sudom. Komisija s jedne strane naglašava da obraćanje tom tijelu nije nužno, da pravni lijekovi protiv odluka Erhvervsstyrelsena mogu biti uloženi bilo pred Teleklagenævnetom bilo izravno pred sudovima. S druge strane, danski propis ne predviđa posebna jamstva u pogledu opoziva članova Teleklagenævneta ili poništenja njihovog imenovanja te, posljedično, nije takve naravi da bi sprječavao nepropisna miješanja ili pritiske izvršne vlasti na članove tog tijela.
            20. U svojoj odluci kojom je uputio prethodno pitanje Teleklagenævnet tvrdi da zadovoljava sve kriterije utvrđene sudskom praksom Suda kako bi se smatrao sudom države članice u smislu članka 267. UFEU-a.
            21. Na prvom mjestu Teleklagenævnet navodi da je stalno javno tijelo za rješavanje sporova, uspostavljeno Zakonom br. 169. i da su pravila pod kojima djeluje propisana Aktom br. 383. od 21. travnja 2011.
            22. Na drugom mjestu Teleklagenævnet navodi da u upravnim stvarima konačno odlučuje o žalbama protiv odluka Erhvervsstyrelsena i da su njegove odluke obvezujuće za stranke osim u slučaju podnošenja tužbe pred sudom u roku od osam tjedana. Erhvervsstyrelsen u načelu ne može podnijeti tužbu protiv odluka Teleklagenævneta pred sudom.
            23. Na trećem mjestu Teleklagenævnet navodi da njegove članove imenuje ministar poduzetništva i rasta na razdoblje od četiri godine uz mogućnost obnove mandata. Među njegovim članovima taj ministar može imenovati jednog pravnika kao potpredsjednika koji može zamijeniti predsjednika u slučaju njegove spriječenosti ili izuzeća. Navedeni članovi neovisni su od uprave na osobnoj i profesionalnoj razini te nisu podvrgnuti ovlastima navedenog ministra. Teleklagenævnet se sastoji od predsjednika koji mora biti pravnik i četiri do šest drugih članova. Odlučuje običnom većinom a, u slučaju da su glasovi izjednačeni, glas predsjednika je prevladavajući.
            24. Na četvrtom mjestu, Teleklagenævnet navodi da je postupak koji se pred provodi njim u potpunosti pisani, ali da se mora voditi računa o tome da stranke mogu podnijeti primjedbe s ciljem razjašnjavanja svih činjenica koje su relevantne za slučaj, u skladu s načelom kontradiktornosti.
            25. Slijedom toga, Teleklagenævnet ima zakonski temelj, uspostavljen je na stalan način, njegovi članovi pružaju sva jamstva neovisnosti, njegova nadležnost je obvezne naravi i primjenjuje pravna pravila te vodi postupak istovrstan onom koji se odvija pred sudovima uz poštovanje načela kontradiktornosti.
            26. Danska vlada u odgovoru na pitanje postavljeno od strane Suda smatra da Teleklagenævnet treba biti kvalificiran kao sud u smislu članka 267. UFEU-a. Naglašava da to tijelo ispunjava kriterije glede zakonskog tem elja, stalnosti i primjene pravnih pravila. Nadalje navodi da premda pretpostavke opoziva nisu uređene na poseban način danskim propisom, njegovi članovi su zaštićeni od proizvoljnog i zloupotrebljavajućeg opoziva sukladno općim pravilima upravnog i radnog prava. Tijekom rasprave ta vlada je naglasila da mogućnost opoziva navedenih članova pripada osobi koja je nadležna za imenovanje, to jest ministru poduzetništva i rasta.
            27. Valja naglasiti da prema stalnoj sudskoj praksi prilikom utvrđivanja ima li tijelo koje upućuje zahtjev karakter „suda“ u smislu članka 267. UFEU-a, što je pitanje koje je isključivo obuhvaćeno pravom Unije, Sud procjenjuje sve okolnosti, primjerice je li tijelo utemeljeno na zakonu, je li stalno, je li njegova nadležnost obvezna, provodi li postupak kontradiktorne naravi, primjenjuje li pravna pravila te je li neovisno (vidjeti osobito presudu Belov, C–394/11, EU:C:2013:48, t. 38. i rješenje Merck Canada, C–555/13, EU:C:2014:92, t. 16.).
            28. Na prvom mjestu treba razmotriti kriterij koji se odnosi na neovisnost Teleklagenævneta.
            29. Pojam neovisnosti, svojstven zadaći suđenja, implicira prije svega da je predmetno tijelo treća strana u odnosu na tijelo koje je donijelo odluku koja je predmet postupka (presuda RTL Belgium, C–517/09, EU:C:2010:821, t. 38. i u njoj navedena sudska praksa).
            30. Taj pojam ima dva kuta gledanja. Prvi, vanjski kut gledanja, pretpostavlja da to tijelo bude zaštićeno od vanjskih utjecaja ili pritisaka koji mogu ugroziti neovisnu prosudbu njegovih članova glede postupaka pred njima (vidjeti u tom smislu presude Wilson, C–506/04, EU:C:2006:587, t. 51., kao i Torresi, C–58/13 i C–59/13, EU:C:2014:2088, t. 18.).
            31. Drugi, unutarnji kut gledanja, dovodi se u vezu s pojmom neovisnosti i ima za cilj osiguranje jednake distance prema strankama spora i njihovim pripadajućim interesima u odnosu na predmet spora. Taj kut gledanja zahtijeva poštovanje objektivnosti i nepostojanje bilo kakvog interesa u rješavanju spora osim isključivo primjene pravnih pravila (presuda Wilson, EU:C:2006:587, t. 52. i u njoj navedena sudska praksa).
            32. Ta jamstva neovisnosti i nepristranosti pretpostavljaju postojanje pravila, osobito u pogledu sastava tijela, imenovanja, trajanja funkcije kao i razloga za nesudjelovanje u odlučivanju, izuzeće i opoziv njegovih članova, koja omogućuju da se otkloni bilo kakva legitimna sumnja kod građana u pogledu nemogućnosti utjecaja vanjskih čimbenika na navedeno tijelo i njegove neutralnosti u odnosu na međusobno suprotstavljene interese (presuda Wilson, EU:C:2006:587, t. 53. i u njoj navedena sudska praksa). Kako bi se smatralo da je pretpostavka u pogledu neovisnosti tijela koje upućuje zahtjev za prethodnu odluku ispunjena, sudska praksa osobito zahtijeva da su slučajevi opoziva članova tog tijela propisani izričitim zakonskim odredbama (presuda D. i A., C–175/11, EU:C:2013:45, t. 97. i rješenje Pilato, C–109/07, EU:C:2008:274, t. 24. i u njima navedena sudska praksa).
            33. U predmetnom slučaju, glede pravila o imenovanju članova Teleklagenævneta, valja istaknuti da osobito iz očitovanja danske vlade proizlazi da njih imenuje ministar poduzetništva i rasta na razdoblje od četiri godine uz mogućnost obnove njihovog mandata.
            34. Što se tiče pitanja opoziva članova Teleklagenævneta, danska vlada je tijekom rasprave potvrdila da ih njihove dužnosti može razriješiti isti ministar koji ima ovlast imenovati ih.
            35. Međutim, iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku i očitovanja danske vlade proizlazi da dok danski propis predviđa poseban postupak opoziva sudaca sudova, članove Teleklagenævneta može se opozvati i pretpostavke njihovog opoziva nisu sadržane u posebnom propisu, već se na njih primjenjuju samo opća pravila upravnog prava i radnog prava u slučaju zloupotrebljavajućeg opoziva.
            36. Slijedom toga, opoziv članova Teleklagenævneta ne sadrži posebna jamstva koja omogućavaju otklanjanje svake legitimne sumnje u neovisnost tog tijela (vidjeti analogijom rješenje Pilato, C–109/07, EU:C:2008:274, t. 28.).
            37. Nadalje, kako proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, tužba protiv odluke Teleklagenævneta može se podnijeti sudovima. U slučaju podnošenja takve tužbe, Teleklagenævnet ima položaj tuženika. Takvo sudjelovanje Teleklagenævneta u postupku koji preispituje njegovu vlastitu odluku implicira da Teleklagenævnet, prilikom usvajanja te odluke, nema status treće osobe u pogledu predmetnih interesa te ne posjeduje traženu nepristranost (vidjeti u tom smislu presudu RTL Belgium, EU:C:2010:821, t. 47). Takva organizacija sustava pravnih lijekova protiv odluke Teleklagenævneta naglašava nesudski karakter odluka koje donosi to tijelo (vidjeti analogijom rješenje MF 7, C–49/13, EU:C:2013:767, t. 19.).
            38. Na temelju svih prethodnih razmatranja, bez potrebe za ispitivanjem ispunjava li Teleklagenævnet ostale kriterije pomoću kojih se može utvrditi ima li to tijelo karakter suda u smislu članka 267. UFEU-a, treba utvrditi da Sud nije nadležan za odgovaranje na postavljena pitanja.
            Troškovi
            39. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Sud Europske unije nije nadležan za odgovaranje na pitanja koja je uputio Teleklagenævneta (Danska) odlukom od 22. travnja 2013.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 12. veljače 2015.#Compagnie des montres Longines, Francillon SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice QUARTODIMIGLIO QM – Raniji figurativni žig Zajednice i raniji figurativni međunarodni žigovi koji prikazuju dva raširena krila i raniji figurativni međunarodni žigovi LONGINES – Relativni razlozi za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje povrede ugleda – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T‑76/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. ožujka 2005.#Wolfgang Heiser protiv Finanzamt Innsbruck.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#PDV.#Predmet C-172/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. prosinca 2007.#United Pan-Europe Communications Belgium SA i dr. protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d’État - Belgija.#Članak 49. UEZ-a - Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-250/06.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 31. siječnja 2013.#Kraljevina Španjolska protiv Europska komisija.#Predmet T-235/11.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. lipnja 2015.#Froukje Faber protiv Autobedrijf Hazet Ochten BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 1999/44/EZ – Prodaja robe široke potrošnje i jamstvo za takvu robu – Status kupca – Svojstvo potrošača – Nesukladnost isporučene robe – Obveza obavještavanja prodavatelja – Nesukladnost koja se pojavila u roku od šest mjeseci od isporuke robe – Teret dokazivanja.#Predmet C-497/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      4. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 1999/44/EZ — Prodaja robe široke potrošnje i jamstvo za takvu robu — Status kupca — Svojstvo potrošača — Nesukladnost isporučene robe — Obveza obavještavanja prodavatelja — Nesukladnost koja se pojavila u roku od šest mjeseci od isporuke robe — Teret dokazivanja“
      U predmetu C‑497/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Nizozemska), odlukom od 10. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 16. rujna 2013., u postupku

         Froukje Faber

      protiv

         Autobedrijf Hazet Ochten BV,

      SUD (prvo vijeće)
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Autobedrijf Hazet Ochten BV, W. van Ochten, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Schillemans te J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 27. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (a) i članka 5. Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (SL L 171, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između F. Faber i Autobedrijf Hazet Ochten BV (u daljnjem tekstu: autokuća Hazet) zbog zahtjeva za naknadu štete prouzrokovane nesukladnošću vozila koje je F. Faber kupila u autokući Hazet.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 2. točka (a) Direktive 1999/44 definira pojam „potrošača“ kao „bilo koj[u] fizičk[u] osob[u] koja, u ugovorima na koje se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe koje nisu u vezi s njegovom poslovnom niti profesionalnom djelatnošću“.

               4

               Članak 2. stavci 1. i 2. te direktive određuje:
               „1.   [Prodavatelj] mora potrošaču isporučiti robu koja je u skladu s prodajnim ugovorom.
               2.   Za robu široke potrošnje podrazumijeva se da je u skladu s ugovorom ako:

                        a)

                        odgovara opisu koji je dao [prodavatelj] i ima[ju] [svojstva] robe koju je [prodavatelj] predao potrošaču kao uzorak ili model;

                        b)

                        je prikladna za svaku namjenu za koju je potrošač treba i s kojom je upoznao [prodavatelja] u trenutku sklapanja ugovora i na koju je [prodavatelj] pristao;

                        c)

                        je prikladna za upotrebu u svrhe za koje se proizvodi iste vrste obično koriste;

                        d)

                        pokazuje kakvoću i funkcionalnost kakve su uobičajene za robu iste vrste i koje potrošač može [opravdano] očekivati, s obzirom na prirodu robe i uzimajući u obzir bilo koju od javnih [izjava] koje je o specifičnim osobinama robe dao [prodavatelj], proizvođač ili njegov predstavnik, posebno prilikom reklamnog oglašavanja ili na etiketama.“

               5

               Članak 3. Direktive 1999/44, naslovljen „Prava potrošača“, u stavku 1. propisuje da je „[prodavatelj] odgovoran potrošaču za bilo kakvo odstupanje koje postoji u trenutku isporuke“.

               6

               Članak 5. te direktive, koji se odnosi na rokove, glasi:
               „1.   [Prodavatelj] se smatra odgovornim prema članku 3. kada [se] neusklađenost [pojavi] u roku od dvije godine od datuma isporuke robe. [...]
               2.   Države članice mogu predvidjeti da potrošač, kako bi mogao koristiti svoja prava, mora obavijestiti prodavatelja o neusklađenosti u roku od dva mjeseca od datuma na koji je tu neusklađenost otkrio.
               [...]
               3.   [Osim ako se dokaže suprotno], za svaki nedostatak koji [se pojavi] u roku od šest mjeseci od isporuke robe smatrat se da je postojao i u trenutku isporuke osim ako je ta pretpostavka u neskladu s prirodom robe ili prirodom neusklađenosti.“

               7

               Članak 7. Direktive 1999/44 precizira da njezine odredbe imaju obvezujuću narav i da osobito ugovorne odredbe kojima se izravno ili neizravno ograničavaju prava koja proizlaze iz te direktive nisu, kako je predviđeno nacionalnim pravom, obvezujuće za potrošača.

         Nizozemsko pravo

      Materijalno pravo

               8

               Članak 7:5. stavak 1. Građanskog zakonika (Burgerlijk Wetboek, u daljnjem tekstu: BW) definira prodaju robe široke potrošnje kao „prodaju pokretnine [...] izvršenu između prodavatelja koji postupa obavljajući profesionalnu ili poslovnu djelatnost i kupca, fizičke osobe, koji ne postupa obavljajući profesionalnu ili poslovnu djelatnost“.

               9

               Članak 7:17. stavak 1. BW‑a određuje da isporučena stvar mora biti u skladu s ugovorom.

               10

               Članak 7:18. stavak 2. BW‑a, kojim se u nizozemski pravni poredak prenosi članak 5. stavak 3. Direktive 1999/44, propisuje:
               „U okviru prodaje robe široke potrošnje, smatra se da isporučena stvar nije u skladu s ugovorom ako se nesukladnost u odnosu na ugovorenu stvar pojavi u roku od šest mjeseci od isporuke robe, osim ako se tome ne protivi narav stvari ili narav nesukladnosti.“

               11

               Iz obrazloženja vezanog uz uvođenje te odredbe proizlazi da kupac mora tvrditi i, u slučaju osporavanja, dokazati da roba nije u skladu s ugovorenom stvari kao i da se nesukladnost pojavila u roku od šest mjeseci od isporuke robe. Stoga je prodavatelj dužan tvrditi i dokazati da je u trenutku isporuke roba doista odgovarala ugovorenoj stvari.

               12

               U skladu s člankom 7:23. stavkom 1. BW‑a:
               „Kupac se više ne može pozvati na to da isporučena stvar nije u skladu s ugovorom ako, nakon što je to utvrdio ili nakon što bi to opravdano morao utvrditi, o tome nije pravodobno obavijestio prodavatelja. Ako je međutim očito da stvar nema svojstvo koje joj je prodavatelj pripisao ili ako se nesukladnost odnosi na aspekte za koje je znao ili morao znati, ali o tome nije obavijestio kupca, kupac mora, nakon što ih je utvrdio, o tome pravodobno obavijestiti prodavatelja. U slučaju prodaje robe široke potrošnje, kupac mora nakon takvog utvrđenja pravodobno obavijestiti prodavatelja, s time da se smatra da je, ako je obaviješten u roku od dva mjeseca od utvrđenja, on pravodobno obaviješten.“

               13

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Hoge Raada (Vrhovni sud), kupac je dužan, ako prodavatelj tvrdi da nije obaviješten u propisanim rokovima, tvrditi i, u slučaju obrazloženog osporavanja, dokazati da je prodavatelja pravodobno i na njemu razumljiv način obavijestio. U slučaju prodaje robe široke potrošnje, pitanje može li se obavijest izvršena više od dva mjeseca nakon utvrđenja nesukladnosti smatrati pravodobnom ovisi o okolnostima slučaja.

         Postupovno pravo

               14

               Na temelju članaka 23. i 24. Zakonika o parničnom postupku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, u daljnjem tekstu: Rv) sud može odlučivati samo o zahtjevima stranaka te se mora držati pravnih činjenica na kojima se temelji zahtjev, tužba ili obrana.

               15

               U žalbenom postupku sud može odlučivati samo o prigovorima koje su stranke istaknule u prvim žalbenim zahtjevima. Međutim, sud koji odlučuje o žalbi mora po službenoj dužnosti primijeniti mjerodavne odredbe javnog poretka, premda se stranke na njih nisu pozvale.

               16

               Međutim, na temelju članka 22. Rv‑a „sudac može u svakom slučaju i u svakom stadiju postupka naložiti strankama, ili jednoj od njih, da preciziraju određene tvrdnje ili da dostave određene dokumente vezane uz predmet“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               F. Faber je 27. svibnja 2008. u autokući Hazet kupila rabljeno vozilo. Ugovor o prodaji koji su stranke sklopile bio je sastavljen na unaprijed otisnutom formularu naslovljenom „ugovor o prodaji pojedincu“ koji je u zaglavlju nosio ime te autokuće.

               18

               Predmetno vozilo se 26. rujna 2008. tijekom vožnje zapalilo i potpuno uništilo. F. Faber, koja je upravljala vozilom, u tom se trenutku u pratnji svoje kćeri bila uputila na poslovni sastanak.

               19

               Navedeno je vozilo vučnim vozilom odvezeno u autokuću Hazet, a zatim, na zahtjev te autokuće, kod poduzetnika za uništenje autootpada, kako bi se u skladu s propisima o zaštiti okoliša na snazi vozilo tamo zbrinulo. F. Faber tvrdi, što autokuća Hazet osporava, da su tom prilikom stranke razgovarale o nezgodi i eventualnoj odgovornosti autokuće.

               20

               Početkom 2009. autokuća Hazet telefonskim je putem kontaktirala s F. Faber koja je navela da čeka policijsko izvješće o nezgodi. Međutim, policija je u odgovoru na njezin zahtjev F. Faber obavijestila da nije bilo sastavljeno nikakvo tehničko izvješće.

               21

               Predmetno vozilo uništeno je 8. svibnja 2009., nakon što je o tome autokuća Hazet bila prethodno obaviještena.

               22

               Dopisom od 11. svibnja 2009. F. Faber je autokući Hazet dala do znanja da je smatra odgovornom za štetu koja je nastala zbog požara koji je uništio njezino vozilo. Tu štetu, koja odgovara kupovnoj cijeni toga vozila kao i cijeni različitih predmeta koji su se tamo nalazili, F. Faber procijenila je na 10.828,55 eura.

               23

               Početkom srpnja 2009. F. Faber je za provedbu tehničke istrage o uzroku požara na vozilu angažirala ured vještaka. Budući da je vozilo u međuvremenu uništeno, vještačenje se nije moglo provesti.

               24

               F. Faber je 26. listopada 2010. pred Rechtbank Arnhem (sud u Arnhemu, Nizozemska) pokrenula postupak protiv autokuće Hazet.

               25

               U potporu svojoj tužbi F. Faber je tvrdila da vozilo nije odgovaralo ugovorenoj stvari i da je stoga postojala nesukladnost u smislu članka 7:17 BW‑a. Međutim, ona nije tvrdila da je kupnju obavila u svojstvu potrošača.

               26

               Autokuća Hazet se branila osporavajući da postoji nesukladnost i tvrdeći da je F. Faber svoju pritužbu podnijela nepravodobno, tako da je na temelju članka 7:23 stavka 1. BW‑a izgubila sva svoja prava.

               27

               Presudom od 27. travnja 2011. Rechtbank Arnhem odbio je zahtjeve F. Faber. Taj je sud smatrao da se autokuća Hazet osnovano mogla pozvati na članak 7:23 stavak 1. BW‑a, s obzirom na to da su stranke prvi kontakt uspostavile telefonom tek početkom 2009., to jest više od tri mjeseca nakon požara na automobilu. Navedeni je sud također procijenio da nije trebalo prethodno ispitati je li F. Faber postupala u svojstvu potrošača.

               28

               F. Faber je Gerechtshof Arnhem‑Leeuwardenu (žalbenom sudu u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska) 26. srpnja 2011. podnijela žalbu protiv presude Rechtbank Arnhema.

               29

               U okviru svoje žalbe F. Faber je istaknula dva žalbena razloga – prvi usmjeren protiv ocjene prvostupanjskog suda prema kojoj ona nije postupila u zakonskim rokovima i drugi koji se temelji na tome da su vatrogasci i policajci koji su došli na mjesto požara naveli da je predmetno vozilo imalo tehnički nedostatak.

               30

               Nasuprot tomu, F. Faber nije iznijela nijedan prigovor na ocjenu Rechtbank Arnhema prema kojoj nije trebalo utvrditi je li se ugovor koji su stranke sklopile odnosio na robu široke potrošnje. Ona nije ni precizirala je li predmetno vozilo kupila u svojstvu potrošača.

               31

               U tim je okolnostima Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nacionalni sudac na temelju načela djelotvornosti, visoke razine zaštite potrošačâ u Uniji kojoj teži Direktiva 1999/44 ili pak drugih odredbi ili pravnih pravila prava Unije dužan po službenoj dužnosti ispitati je li kupac kod određenog ugovora potrošač u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 1999/44?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, vrijedi li isto iako spis ne sadrži nikakve (ili sadrži nedovoljne ili proturječne) informacije o činjenicama na temelju kojih bi sud mogao utvrditi svojstvo kupca?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, vrijedi li isto i u žalbenom postupku u kojem kupac kao žalbeni razlog protiv odluke prvostupanjskog suca nije istaknuo propust da se to u toj odluci (po službenoj dužnosti) ispita te je u njemu pitanje može li se kupca smatrati potrošačem izričito ostavljeno otvorenim?

                        4.

                        Treba li članak 5. Direktive 1999/44 smatrati pravnim pravilom istovjetnim nacionalnim pravnim pravilima koja u nacionalnom pravnom poretku vrijede kao pravila javnog poretka?

                        5.

                        Je li nizozemsko pravo, s obzirom na teret iznošenja tvrdnji o relevantnim činjenicama i teret dokazivanja kupca‑potrošača u svezi s obvezom da (pravodobno) istakne prigovor navodnog nedostatka isporučene robe, u suprotnosti s načelom djelotvornosti, visokom razinom zaštite potrošačâ unutar Unije kojoj teži Direktiva 1999/44 ili pak drugom odredbom ili pravnim pravilom prava Unije?

                        6.

                        Je li nizozemsko pravo, s obzirom na teret iznošenja tvrdnji i teret dokazivanja kupca‑potrošača da roba nije u skladu s ugovorom i da se ta nesukladnost pojavila u roku od šest mjeseci od isporuke, u suprotnosti s načelom djelotvornosti, visokom razinom zaštite potrošačâ unutar Unije kojoj teži Direktiva 1999/44 ili pak drugom odredbom ili pravnim pravilom prava Unije? Koje je značenje izraza ‚svaki nedostatak koji [se pojavi]’ iz članka 5. stavka 3. Direktive 1999/44 i posebice u kojoj je mjeri kupac‑potrošač dužan iznositi tvrdnje o činjenicama i okolnostima koje se odnose na nesukladnost (odnosno njezin uzrok)? Je li za to dovoljno da kupac‑potrošač iznese svoje tvrdnje te u slučaju obrazloženog osporavanja dokaže da kupljena stvar ne funkcionira (dobro) ili on mora iznijeti tvrdnje i u slučaju obrazloženog osporavanja dokazati koji je nedostatak kupljene stvari (bio) uzrok tome da ona ne funkcionira (dobro)?

                        7.

                        Je li za davanje odgovora na prethodna pitanja važna i činjenica da je F. Faber angažirala odvjetnika za zastupanje u ovom postupku u oba stupnja?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo, drugo, treće i sedmo pitanje

               32

               Tim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li nacionalni sudac koji odlučuje o sporu u vezi s jamstvom koje prodavatelj duguje kupcu u okviru ugovora o prodaji pokretnine na temelju načela djelotvornosti dužan po službenoj dužnosti ispitati treba li kupca smatrati potrošačem u smislu Direktive 1999/44 i kada se ta stranka nije pozvala na to svojstvo.

               33

               Najprije, valja podsjetiti da se glavni postupak vodi između dvaju pojedinaca. Iako je točno da se u takvom sporu nijedna stranka ne može pozivati na izravni učinak Direktive 1999/44, u skladu s ustaljenom sudskom praksom nacionalni sud koji postupa u sporu koji se vodi isključivo između pojedinaca dužan je, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i tumačiti ih, u najvećoj mogućoj mjeri, u svjetlu teksta kao i cilja primjenjive direktive radi postizanja rješenja usklađenog s ciljem iste (vidjeti osobito presudu LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U skladu s informacijama kojima Sud raspolaže, prijenos Direktive 1999/44 u nizozemski pravni poredak bio je osiguran uvođenjem u knjigu 7 BW‑a, naslovljenu „Posebni ugovori“, među pravila o jamstvu koja se primjenjuju bez razlike na sve ugovore o prodaji, odredbi koje su specifične za ugovore o prodaji koji se odnose na robu široke potrošnje.

               35

               Međutim, kada je riječ o ugovoru o prodaji iz glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev navodi da postoji sumnja o tome koje se odredbe primjenjuju jer nije poznato je li taj ugovor o prodaji sklopljen s potrošačem.

               36

               Naime, odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje navedeno je da, iako je F. Faber uz svoj zahtjev za jamstvo protiv autokuće Hazet dostavila ugovor naslovljen „ugovor o prodaji pojedincu“, ona nije precizirala je li taj ugovor sklopljen u okviru njezine profesionalne djelatnosti ili izvan njezinog okvira, s obzirom na to da bi taj element sucu koji odlučuje u glavnom postupku omogućio da odredi može li se ona smatrati potrošačem u smislu primjenjivog nacionalnog prava i članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 1999/44. Usto, zahtjev F. Faber je u prvom stupnju odbačen kao nepravodoban s obzirom na rokove propisane nacionalnim pravom a da nije utvrđeno u kojem je svojstvu ona sklopila navedeni ugovor. Naposljetku, u razlozima koje je navela u prilog svojoj žalbi i kojima se određuje opseg spora pred sudom koji odlučuje o žalbi F. Faber nije istaknula niti da je postupala u svojstvu potrošača.

               37

               Kada je riječ o pitanju je li u takvom slučaju nacionalni sudac dužan po službenoj dužnosti ispitati treba li se kupac smatrati potrošačem, valja podsjetiti da kada postupovna pravila nisu usklađena, ona su u postupcima povodom pravnih lijekova namijenjenih zaštiti pravâ koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije obuhvaćena nacionalnim pravnim poretkom država članica, međutim pod uvjetom da ne budu manje povoljna od onih koja uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja potrošačima dodjeljuje pravo Unije (načelo djelotvornosti).

               38

               U tom pogledu, valja smatrati da je u načelu dužnost nacionalnog suca, kako bi utvrdio koja se pravna pravila primjenjuju na spor o kojem odlučuje, da pravno kvalificira činjenice i akte na koje se stranke pozivaju u potporu svojim zahtjevima. Ta se pravna kvalifikacija nameće kao prethodno pitanje u slučaju poput onog u glavnom postupku kada jamstvo prodane robe, na koje se poziva podnositeljica zahtjeva, može biti uređeno drukčijim pravilima ovisno o svojstvu kupca. Takva kvalifikacija sama po sebi ne znači da sudac po službenoj dužnosti izvršava diskrecijsku ovlast, već samo da utvrđuje i provjerava postoji li zakonski uvjet koji određuje primjenjivo pravno pravilo.

               39

               Isto kao i što u okviru postupovnih pravila vlastitog nacionalnog pravnog poretka mora odrediti primjenjivo nacionalno pravno pravilo, nacionalni sudac mora, na temelju načela ekvivalentnosti, kako bi utvrdio primjenjuje li se pravno pravilo prava Unije, kvalificirati pravne i činjenične elemente koje su mu stranke podnijele, po potrebi, pozivajući potonje da dadu sva korisna pojašnjenja.

               40

               To bi mogao biti slučaj u glavnom postupku, u kojem nacionalni sudac, onako kako je to sam istaknuo u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, raspolaže „indicijom“, u predmetnom slučaju time što je F. Faber dostavila dokument naslovljen „ugovor o prodaji pojedincu“, te u tom slučaju taj sudac na temelju članka 22. Rv‑a ima mogućnost, koju ističe nizozemska vlada, naložiti strankama da pojasne određene navode ili da podnesu određene dokumente. Nacionalni sudac dužan je to provjeriti.

               41

               Stoga bi se pitanje može li mu načelo djelotvornosti dopustiti da stranku koja se nije pozvala na to svojstvo kvalificira kao potrošača postavilo samo u slučaju da postupovna pravila nacionalnog pravnog poretka nacionalnom sucu ne pružaju sredstvo koje će mu omogućiti da sporne činjenice i akte točno kvalificira, ako se na takvu kvalifikaciju stranke nisu same izričito pozvale u potporu svojim zahtjevima.

               42

               Sud je u biti na temelju načela djelotvornosti i bez obzira na suprotna nacionalna pravna pravila zahtijevao da nacionalni sudac po službenoj dužnosti primijeni određene odredbe sadržane u direktivama Unije u području zaštite potrošačâ. Taj je zahtjev bio opravdan stajalištem da se sustav zaštite uspostavljen tim direktivama temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na poslovni subjekt kako u pogledu pregovaračke snage tako i u pogledu razine obaviještenosti i da postoji nezanemarivi rizik da se osobito zbog neznanja potrošač ne pozove na pravno pravilo namijenjeno njegovoj zaštiti (vidjeti u tom smislu u vezi s Direktivom Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) presudu Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 28. i navedenu sudsku praksu kao i u vezi s Direktivom Vijeća 87/102/EEZ od 22. prosinca 1986. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o potrošačkom kreditiranju [neslužbeni prijevod] (SL 1987., L 42, str. 48.) presudu Rampion i Godard, C‑429/05, EU:C:2007:575, t. 65.).

               43

               Sud je precizirao da svaki slučaj u kojem se postavi pitanje onemogućuje li jedna nacionalna procesnopravna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima (vidjeti osobito presudu Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Međutim, postupovna pravila koja, kao što bi to mogao biti slučaj u glavnom postupku, zabranjuju sucu prvog stupnja i sucu u žalbenom postupku, koji odlučuju o zahtjevu za jamstvo koje se temelji na ugovoru o prodaji, da na temelju činjeničnih i pravnih elemenata kojima raspolažu ili kojima bi mogli raspolagati nakon jednostavnog zahtjeva za pojašnjenje kvalificiraju predmetni ugovorni odnos kao prodaju potrošaču, kada se potonji nije izričito pozvao na to svojstvo, ponovno bi dovela do toga da se potrošaču nametne obveza da sam u potpunosti pravno kvalificira svoju situaciju jer će u protivnome izgubiti prava koja mu je zakonodavac Unije želio dodijeliti Direktivom 1999/44. U području u kojem, u brojnim državama članicama, postupovna pravila pojedincima omogućavaju da se sami zastupaju pred sudovima postojao bi nezanemarivi rizik da, osobito zbog neznanja, potrošač ne može udovoljiti takvoj razini zahtjevâ.

               45

               Iz toga slijedi da postupovna pravila, poput onih opisanih u prethodnoj točki, nisu u skladu s načelom djelotvornosti s obzirom na to da su takve naravi da u postupcima glede jamstva koji se temelje na nesukladnosti, u kojima su stranke potrošači, pretjerano otežavaju ostvarivanje zaštite koju potonjima želi dati Direktiva 1999/44.

               46

               Načelo djelotvornosti nasuprot tomu zahtijeva da nacionalni sudac koji odlučuje o sporu koji se odnosi na ugovor koji bi mogao ući u područje primjene navedene direktive bude dužan, kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima ili njima može raspolagati na jednostavan zahtjev za pojašnjenje, provjeriti može li se kupac okvalificirati kao potrošač, iako se potonji nije izričito pozvao na to svojstvo.

               47

               Valja dodati da pitanje ima li potrošač stručnu pomoć odvjetnika ne može izmijeniti taj zaključak, s obzirom na to da tumačenje prava Unije i doseg načela djelotvornosti i ekvivalentnosti ne ovise o konkretnim okolnostima svojstvenim svakom pojedinom slučaju (vidjeti u tom smislu presudu Rampion i Godard, C‑429/05, EU:C:2007:575, t. 65.).

               48

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo, drugo, treće i sedmo pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 1999/44 treba tumačiti na način da je nacionalni sudac koji odlučuje o sporu koji se odnosi na ugovor koji bi mogao ući u područje primjene te direktive dužan, kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima ili njima može raspolagati na jednostavan zahtjev za pojašnjenje, provjeriti može li se kupac okvalificirati kao potrošač, iako se potonji nije pozvao na to svojstvo.

         Četvrto pitanje

               49

               Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 5. Direktive 1999/44 smatrati pravnim pravilom istovjetnim pravilu koje u skladu s njegovim nacionalnim pravnom vrijedi kao pravilo javnog poretka, to jest pravilom na koje nacionalni sudac može u okviru žalbe paziti po službenoj dužnosti.

               50

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se to pitanje odnosi konkretno na članak 5. stavak 3. navedene direktive, kojim je propisano da se, osim ako se dokaže suprotno, za svaku nesukladnost koja se pojavi u roku od šest mjeseci od isporuke robe u načelu smatra da je postojala i u trenutku isporuke.

               51

               Valja istaknuti da pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev može biti relevantno samo u slučaju kada je nacionalni sudac utvrdio da predmetni ugovor ulazi u materijalno područje primjene Direktive 1999/44, što osobito pretpostavlja da je taj ugovor bio sklopljen s potrošačem.

               52

               U sustavu odgovornosti koji je uspostavljen Direktivom 1999/44, dok članak 2. stavak 2. potonje propisuje oborivu pretpostavku sukladnosti s ugovorom, članak 3. stavak 1. navedene direktive precizira da prodavatelj odgovara za svaku nesukladnost koja postoji u trenutku isporuke robe. Iz zajedničke primjene tih odredaba proizlazi da je potrošač, u načelu, dužan dokazati postojanje nesukladnosti i njezino postojanje na dan isporuke robe.

               53

               Članak 5. stavak 3. Direktive 1999/44 predviđa iznimku od tog načela u slučaju kada se nesukladnost pojavila u roku od šest mjeseci od isporuke robe. Naime, u tom slučaju smatra se da nesukladnost postojala u trenutku isporuke.

               54

               To oslobođenje od tereta dokazivanja u korist potrošača zasniva se na utvrđenju da u slučaju kada se nesukladnost pojavi tek nakon datuma isporuke robe, dokazivanje da je ta nesukladnost postojala na taj datum može se pokazati „nepremostivom preprekom za potrošača“, dok je stručnjaku općenito mnogo lakše dokazati da nesukladnosti nije bilo u trenutku isporuke i da je do nje na primjer došlo zbog nepravilnog korištenja potrošača (vidjeti obrazloženje prijedloga Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu COM (95) 520 final, str. 13.).

               55

               Podjela tereta dokazivanja iz članka 5. stavka 3. Direktive 1999/44 u skladu s člankom 7. te direktive ima obvezujuću narav kako za stranke, koje od nje ne mogu dogovorno odstupiti, tako za države članice, koje moraju skrbiti za njezino poštovanje. Iz toga proizlazi da se to pravilo koje se odnosi na teret dokazivanja mora primjenjivati i kada se potrošač koji bi se njime mogao koristiti na njega nije izričito pozvao.

               56

               S obzirom na narav i važnost javnog interesa na kojem se zasniva zaštita koja se potrošačima osigurava člankom 5. stavkom 3. Direktive 1999/44, tu odredbu treba smatrati pravnim pravilom istovjetnim nacionalnom pravilu koje unutar nacionalnog pravnog poretka ima isti status kao pravno pravilo javnog poretka. Iz toga slijedi da je nacionalni sudac, s obzirom na to da u okviru svojeg nacionalnog pravnog sustava ima mogućnost primijeniti po službenoj dužnosti takvo pravno pravilo, dužan primijeniti po službenoj dužnosti svaku odredbu svojeg nacionalnog prava kojom se prenosi navedeni članak 5. stavak 3. (vidjeti u tom smislu presudu Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 52. do 54. i navedenu sudsku praksu).

               57

               U tim okolnostima, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 3. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da ga treba smatrati pravnim pravilom istovjetnim nacionalnom pravilu koje unutar nacionalnog pravnog poretka ima isti status kao pravno pravilo javnog poretka i da je nacionalni sudac dužan po službenoj dužnosti primijeniti svaku odredbu svojeg nacionalnog prava kojom se jamči njegov prijenos u nacionalno pravo.

         Peto pitanje

               58

               Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li nacionalno pravilo koje potrošaču nalaže da dokaže da je pravodobno obavijestio prodavatelja o nesukladnosti protivno načelu djelotvornosti.

               59

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da nizozemski zakonodavac predviđa takvu obvezu u članku 7:23. BW‑a i da je, u skladu sa sudskom praksom Hoge Raada, potrošač dužan, u slučaju osporavanja prodavatelja, dokazati da je potonjeg obavijestio o nesukladnosti isporučene robe. Isto tako iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se, u sustavu koji je predvidio nizozemski zakonodavac, smatra da je ta obavijest bila pravodobna ako je bila dana u roku od dva mjeseca od utvrđenja nesukladnosti. Usto, u skladu sa sudskom praksom Hoge Raada, pitanje može li se obavijest dana nakon proteka tog roka još smatrati pravodobnom ovisi o okolnostima koje su svojstvene svakom pojedinom slučaju.

               60

               U tom pogledu, treba podsjetiti da članak 5. stavak 2. Direktive 1999/44 državama članicama omogućuje da predvide da potrošač, kako bi se mogao koristiti svojim pravima, mora obavijestiti prodavatelja o nesukladnosti u roku od dva mjeseca od datuma na koji je tu nesukladnost otkrio.

               61

               U skladu s pripremnim aktima direktive, ta mogućnost je rezultat nastojanja da se poveća pravna sigurnost, potičući kupca na „određenu pažnju uzimajući u obzir interese prodavatelja“„a da se ne uvodi stroga obveza provođenja temeljitog pregleda robe“ (vidjeti obrazloženje prijedloga direktive, COM (95) 520 final, str. 14.).

               62

               Kako to proizlazi iz teksta članka 5. stavka 2. Direktive 1999/44, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 19. i ciljem kojem teži ta odredba, obveza koju je tako dužan ispuniti potrošač ne može biti veća od one koja se sastoji od obavještavanja prodavatelja o postojanju nesukladnosti.

               63

               U odnosu na sadržaj te obavijesti, potrošač u tom stadiju nije dužan dokazati da nesukladnost doista utječe na robu koju je kupio. Uzimajući u obzir njegov slabiji položaj u odnosu na prodavatelja što se tiče obavještavanja o kakvoći te robe i o stanju u kojem je ona prodana, ni potrošač ne može biti dužan navesti točan uzrok nesukladnosti. Nasuprot tomu, kako bi obavijest mogla biti korisna prodavatelju, treba sadržavati određen broj napomena, čiji bi stupanj preciznosti nužno morao varirati ovisno o okolnostima svojstvenim svakom pojedinom slučaju, koje se odnose na narav predmetne robe, odgovarajući sadržaj ugovora o prodaji i konkretne znakove navedene nesukladnosti.

               64

               Kada je riječ o dokazivanju da je prodavatelj obaviješten, to je u načelu uređeno nacionalnim pravilima u tom području, kojima se ipak mora poštovati načelo djelotvornosti. Iz toga slijedi da država članica ne može postavljati zahtjeve koji su takve naravi da onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja potrošač ima na temelju Direktive 1999/44.

               65

               Stoga, na peto pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 2. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da mu nije protivno nacionalno pravilo koje predviđa da potrošač mora, kako bi se koristio pravima koja ima na temelju te direktive, pravodobno obavijestiti prodavatelja o nesukladnosti, pod uvjetom da taj potrošač za davanje te obavijesti ima rok koji nije kraći od dva mjeseca od dana kada je utvrdio tu nesukladnost, da se obavijest koju treba dati odnosi samo na postajanje navedene nesukladnosti i da se na takvo obavještavanje ne primjenjuju pravila dokazivanja koja bi onemogućavala ili pretjerano otežavala ostvarivanje pravâ navedenog potrošača.

         Šesto pitanje

               66

               Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita kako funkcionira podjela tereta dokazivanja iz članka 5. stavka 3. Direktive 1999/44 i, osobito, koje je činjenice potrošač dužan dokazati.

               67

               Kako je to utvrđeno u točki 53. ove presude, ta odredba predviđa iznimku od načela u skladu s kojim je potrošač dužan oboriti pretpostavku sukladnosti prodane robe iz članka 2. stavka 2. te direktive i dokazati nesukladnost za koju tvrdi da postoji.

               68

               U slučaju kada se nesukladnost pojavi u roku od šest mjeseci od isporuke robe, članak 5. stavak 3. Direktive 1999/44 potrošača oslobađa tereta dokazivanja propisujući da se smatra da je nesukladnost postojala u trenutku isporuke.

               69

               Kako bi se mogao koristiti tim oslobođenjem, potrošač ipak mora dokazati određene činjenice.

               70

               Kao prvo, potrošač mora iznijeti tvrdnje i dokazati da prodana roba nije u skladu s ugovorom jer, primjerice, nema ona svojstva koja je potonji ugovorio ili nije prikladna za upotrebu u svrhe za koje se proizvodi iste vrste obično koriste. Potrošač je dužan dokazati samo da nesukladnost postoji. Nije dužan dokazati njezin uzrok niti to da se njezin izvor može pripisati prodavatelju.

               71

               Kao drugo, potrošač mora dokazati da se predmetna nesukladnost pojavila, to jest da se fizički otkrila u roku od šest mjeseci od isporuke robe.

               72

               Kada dokaže te činjenice, potrošač je oslobođen obveze dokazivanja da je nesukladnost postojala na dan isporuke robe. Pojavljivanje te nesukladnosti u kratkom razdoblju od šest mjeseci omogućuje da se pretpostavi da je, ako se ona otkrila tek nakon isporuke robe, u toj robi već postojala, „u povojima“, prilikom isporuke (vidjeti obrazloženje Prijedloga direktive COM (95) 520 final, str. 12.).

               73

               Stoga je u tom slučaju stručnjak dužan dokazati da nesukladnost nije postojala u trenutku isporuke robe i da je njezin uzrok ili izvor u djelovanju ili propustu koji se dogodio nakon te isporuke.

               74

               U slučaju da prodavatelj ne uspije u dovoljnoj mjeri dokazati da je uzrok ili izvor nesukladnosti okolnost koja se pojavila nakon isporuke robe, pretpostavka iz članka 5. stavka 3. Direktive 1999/44 potrošaču omogućuje da se pozove na prava koja ima na temelju te direktive.

               75

               Stoga, na šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 3. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da se pravilo prema kojem se smatra da je nesukladnost postojala u trenutku isporuke robe

                        —

                        primjenjuje kada potrošač dokaže da prodana roba nije u skladu s ugovorom i da se predmetna nesukladnost pojavila, to jest da se fizički otkrila u roku od šest mjeseci od isporuke robe. Potrošač nije dužan dokazati koji je uzrok te nesukladnosti niti da se njezin izvor može pripisati prodavatelju;

                        —

                        može izuzeti iz primjene samo ako prodavatelj u dovoljnoj mjeri dokaže da je uzrok ili izvor navedene nesukladnosti okolnost koja se pojavila nakon isporuke robe.

         Troškovi

               76

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu treba tumačiti na način da je nacionalni sudac koji odlučuje o sporu koji se odnosi na ugovor koji bi mogao ući u područje primjene te direktive dužan, kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima ili njima može raspolagati na jednostavan zahtjev za pojašnjenje, provjeriti može li se kupac okvalificirati kao potrošač, iako se potonji nije pozvao na to svojstvo.

                           2.

                           Članak 5. stavak 3. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da ga treba smatrati pravnim pravilom istovjetnim nacionalnom pravilu koje unutar nacionalnog pravnog poretka ima isti status kao pravno pravilo javnog poretka i da je nacionalni sudac dužan po službenoj dužnosti primijeniti svaku odredbu svojeg nacionalnog prava kojom se jamči njegov prijenos u nacionalno pravo.

                           3.

                           Članak 5. stavak 2. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da mu nije protivno nacionalno pravilo koje predviđa da potrošač mora, kako bi se koristio pravima koja ima na temelju te direktive, pravodobno obavijestiti prodavatelja o nesukladnosti, pod uvjetom da taj potrošač za davanje te obavijesti ima rok koji nije kraći od dva mjeseca od dana kada je utvrdio tu nesukladnost, da se obavijest koju treba dati odnosi samo na postajanje navedene nesukladnosti i da se na takvo obavještavanje ne primjenjuju pravila dokazivanja koja bi onemogućavala ili pretjerano otežavala ostvarivanje pravâ navedenog potrošača.

                           4.

                           Članak 5. stavak 3. Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da se pravilo prema kojem se smatra da je nesukladnost postojala u trenutku isporuke robe

                                 —

                                    primjenjuje kada potrošač dokaže da prodana roba nije u skladu s ugovorom i da se predmetna nesukladnost pojavila, to jest da se fizički otkrila u roku od šest mjeseci od isporuke robe. Potrošač nije dužan dokazati koji je uzrok te nesukladnosti niti da se njezin izvor može pripisati prodavatelju;

                                 —

                                    može izuzeti iz primjene samo ako prodavatelj dokaže u skladu s pravnim standardima da je uzrok ili izvor navedene nesukladnosti okolnost koja se pojavila nakon isporuke robe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. srpnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 89/48/EEZ. # Predmet C-307/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 19. ožujka 1992. # Josef Hierl protiv Hauptzollamt Regensburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka. # Dodatna pristojba za mlijeko. # Predmet C-311/90.