title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 25. veljače 2016.#Elliniko Dimosio protiv Stefanosa Stroumpoulisa i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 80/987/EEZ – Usklađivanje zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca – Područje primjene – Nepodmirena potraživanja po osnovi plaća pomoraca koji rade na brodu koji vijori zastavu treće zemlje – Poslodavac s registriranim sjedištem u toj trećoj zemlji – Ugovor o radu na koji se primjenjuje pravo te treće zemlje – Insolventnost poslodavca proglašena u državi članici u kojoj ima stvarno sjedište – Članak 1. stavak 2. – Prilog, točka II.A – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa jamstvo za nepodmirena potraživanja po osnovi plaće pomoraca primjenjivo jedino u slučaju njihova napuštanja u inozemstvu – Stupanj zaštite koji nije jednak onomu iz Direktive 80/987.#Predmet C-292/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      25. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 80/987/EEZ — Usklađivanje zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca — Područje primjene — Nepodmirena potraživanja po osnovi plaća pomoraca koji rade na brodu koji vijori zastavu treće zemlje — Poslodavac s registriranim sjedištem u toj trećoj zemlji — Ugovor o radu na koji se primjenjuje pravo te treće zemlje — Insolventnost poslodavca proglašena u državi članici u kojoj ima stvarno sjedište — Članak 1. stavak 2. — Prilog, točka II.A — Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa jamstvo za nepodmirena potraživanja po osnovi plaće pomoraca primjenjivo jedino u slučaju njihova napuštanja u inozemstvu — Stupanj zaštite koji nije jednak onomu iz Direktive 80/987“
      U predmetu C‑292/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka), odlukom od 5. svibnja 2014., koji je Sud zaprimio 13. lipnja 2014., u postupku

         Elliniko Dimosio

      protiv

         Stefanosa Stroumpoulisa,

         Nikolaosa Koumpanosa,

         Panagiotisa Renierisa,

         Charalamposa Renierisa,

         Ioannisa Zachariasa,

         Dimitriosa Lazaroua,

         Apostolosa Chatzisotirioua,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za vladu Helenske Republike, X. Basakou, I. Kotsoni i K. Georgiadis, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Tidore, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, M. Patakia i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca (SL L 283, str. 23.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Elliniko Dimosio (grčka država), s jedne strane, i S. Stroumpoulisa, N. Koumpanosa, P. Renierisa, C. Renierisa, I. Zachariasa, D. Lazaroua i A. Chatzisotirioua, s druge strane, u pogledu štete za koju potonji tvrde da su je pretrpjeli zbog lošeg prenošenja Direktive 80/987 u nacionalno pravo.

         Pravni okvir

         KUNPM

               3

               Konvenciju Ujedinjenih naroda o pravu mora, koja je potpisana u Montego Bayu 10. prosinca 1982. i stupila na snagu 16. studenoga 1994. (u daljnjem tekstu: KUNPM), Republika Malta i Helenska Republika ratificirale su 20. svibnja 1993. i 21. srpnja 1995. i Europska zajednica odobrila ju je Odlukom Vijeća 98/392/EZ od 23. ožujka 1998. o sklapanju Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora od 10. prosinca 1982. i Sporazuma o primjeni njezinog dijela XI. od 28. srpnja 1994. od strane Europske zajednice (SL L 179, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 2., str. 86.).

               4

               Članak 91. stavak 1. KUNPM‑a propisuje:
               „Svaka država određuje uvjete pod kojima dodjeljuje brodovima svoju državnu pripadnost, kao i uvjete upisa u upisnik na svom području i pravo na vijorenje svoje zastave. Brodovi imaju pripadnost one države čiju su zastavu ovlašteni vijoriti. Mora postojati stvarna veza između države i broda.“

               5

               Članak 92. KUNPM‑a, naslovljen „Položaj brodova“, u stavku 1. propisuje:
               „Brodovi plove pod zastavom samo jedne države i podvrgnuti su na otvorenom moru, osim u iznimnim slučajevima izrijekom predviđenim u međunarodnim ugovorima ili u ovoj Konvenciji, isključivo njezinoj jurisdikciji. [...]“

               6

               U skladu s člankom 94. KUNPM‑a, naslovljenim „Dužnosti države zastave“:
               „1.   Svaka država djelotvorno vrši svoju jurisdikciju i nadzor nad brodovima koji vijore njezinu zastavu glede upravnih, tehničkih i socijalnih pitanja.
               2.   Posebno, svaka država:
               [...]

                        (b)

                        vrši nad svakim brodom koji vijori njezinu zastavu, njegovim zapovjednikom, časnicima i posadom jurisdikciju u skladu sa svojim unutrašnjim pravom glede upravnih, tehničkih i socijalnih pitanja koja se tiču broda.

                  [...]“

         Rimska konvencija

               7

               Članak 3. stavak 1. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.; u daljnjem tekstu: Rimska konvencija) propisuje:
               „Na ugovor se primjenjuje pravo koje izaberu ugovorne stranke. [...]“

               8

               Članak 6. Rimske konvencije propisuje:
               „1.   Neovisno o odredbama članka 3., u slučaju ugovora o radu, izbor prava stranaka radniku ne uskraćuje zaštitu koju mu daju prisilne norme prava koje bi se primjenjivalo na temelju stavka 2. u slučaju neizbora prava.
               2.   Neovisno o odredbama članka 4., na ugovore o radu primjenjuje se, u slučaju nedostatka izbora u skladu s člankom 3.:

                        (a)

                        pravo države u kojoj radnik obično obavlja svoj posao sukladno ugovoru, čak ako je privremeno zaposlen u drugoj državi; ili

                        (b)

                        ako radnik obično ne obavlja svoj posao u samo jednoj državi, pravo one države u kojoj se nalazi mjesto poslovanja preko kojeg je zaposlen;

                  osim ako iz okolnosti u cjelini proizlazi da je ugovor više povezan s drugom državom, u kojem slučaju se na ugovor primjenjuje pravo te države.“

               9

               Članak 10. te konvencije, naslovljen „Područje primjene prava koje se primjenjuje“, u stavku 1. propisuje:
               „Pravo koje se primjenjuje na ugovor na temelju članaka od 3. do 6. i članka 12. ove Konvencije posebno uređuje:

                        (a)

                        tumačenje;

                        (b)

                        izvršavanje ugovora;

                        (c)

                        u okviru nadležnosti dodijeljenih sudu na temelju postupovnog prava, posljedice kršenja ugovora, uključujući procjenu štete ako je to uređeno propisima;

                        (d)

                        različite načine prestanka obveza te zastaru i ograničenje djelovanja;

                        (e)

                        posljedice ništavosti ugovora.“

         Direktiva 80/987

               10

               S obzirom na razdoblje u kojem su se dogodile činjenice iz glavnog postupka, kako to pravilno navodi sud koji je uputio zahtjev, valja uputiti na odredbe Direktive 80/987, u njezinoj verziji prije izmjena zbog Direktive 2002/74/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. (SL L 270, str. 1.). Direktiva 80/987 u međuvremenu je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.).

               11

               Uvodne izjave 1. do 4. Direktive 80/987 propisivale su:
               „budući da je potrebno osigurati zaštitu zaposlenika u slučajevima insolventnosti njihovih poslodavaca, posebno kako bi se jamčila isplata njihovih nepodmirenih potraživanja, vodeći računa o potrebi uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u Zajednici;
               budući da postoje razlike između država članica u pogledu opsega zaštite zaposlenika u tom području; da treba težiti smanjenju tih razlika koje mogu imati izravan utjecaj na funkcioniranje zajedničkog tržišta;
               budući da zbog toga treba poticati usklađivanje zakonodavstava u tom području uz zadržavanje napretka u smislu članka 117. Ugovora;
               budući da se tržište rada na Grenlandu, zbog zemljopisnog položaja i trenutačnih profesionalnih struktura te regije, bitno razlikuje od onoga u drugim regijama Zajednice“. [neslužbeni prijevod]

               12

               Članak 1. te direktive predviđao je:
               „1.   Ova se direktiva primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1.
               2.   Države članice mogu iznimno isključiti potraživanja određenih kategorija zaposlenika iz područja primjene ove direktive zbog posebne naravi ugovora o radu ili radnog odnosa zaposlenika ili zbog postojanja drugih oblika jamstva koji zaposlenicima pružaju stupanj zaštite jednak onomu koji proizlazi iz ove direktive.
               Popis kategorija zaposlenika iz prvog podstavka nalazi se u Prilogu.
               3.   Ova se direktiva ne primjenjuje na Grenland. Ta će se iznimka preispitati u slučaju razvoja profesionalnih struktura u toj regiji.“ [neslužbeni prijevod]

               13

               Popis iz točke II. Priloga toj direktivi odnosio se na „zaposlenike koji uživaju druge oblike jamstva“. U odnosu na Helensku Republiku taj je popis uključivao „posade brodova na moru“.

               14

               Članak 2. Direktive 80/987 propisivao je:
               „1.   Za potrebe ove direktive smatra se da je poslodavac insolventan:

                        (a)

                        ako je podnesen zahtjev za otvaranje postupka predviđenog zakonima i drugim propisima države članice koji se odnosi na poslodavčevu imovinu i ima za cilj kolektivno namirenje njegovih vjerovnika i koji omogućuje uzimanje u obzir potraživanja iz članka 1. stavka 1.
                        i

                        (b)

                        ako je tijelo koje je nadležno u skladu s navedenim zakonskim i drugim odredbama:

                                 —

                                 donijelo odluku o otvaranju postupka; ili

                                 —

                                 utvrdilo da su poduzeće ili pogon definitivno zatvoreni te da raspoloživa imovina nije dovoljna kao jamstvo za otvaranje postupka.

                  2.   Ova direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo koje se odnosi na definiciju izraza ‚zaposlenik’, ‚poslodavac’, ‚naknada za rad’, [...]“ [neslužbeni prijevod]

               15

               Članak 3. stavak 1. te direktive propisivao je da „[d]ržave članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče [...] isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja se odnose na razdoblje prije datuma koji su odredile države članice“. [neslužbeni prijevod]

               16

               U skladu s člankom 5. navedene direktive:
               „Države članice određuju pravila za ustrojstvo, financiranje i rad jamstvene ustanove, poštujući pritom osobito sljedeća načela:
               [...]

                        (b)

                        poslodavci moraju pridonijeti financiranju, osim ako ono nije u cijelosti osigurano putem tijela javne vlasti;

                        (c)

                        obveze ustanova ne smiju ovisiti o tome jesu li obveze o njihovu financiranju ispunjene ili ne.“ [neslužbeni prijevod]

         Grčko pravo

               17

               Zakon 1836/1989 i Predsjednička uredba 1/1990 (FEK A’ 1) donesena na temelju tog zakona imaju za cilj osigurati prenošenje Direktive 80/987.

               18

               Članak 29. Zakona 1220/1981 o izmjeni i dopuni zakonodavstva o tijelu za upravljanje lukom Pirej (FEK A’ 296) propisuje:
               „1.   U slučaju napuštanja u inozemstvu grčkih pomoraca zaposlenih na brodovima koji vijore grčku zastavu ili na stranim brodovima koji su uključeni u mirovinski fond za pomorce [‚Naftiko Apomachiko Tameio’], ako vlasnik broda ne poštuje primjenjive odredbe u području plaća i prehrane:

                        (a)

                        mirovinski fond za pomorce iz ‚fonda za zdravstveno osiguranje i osiguranje za slučaj nezaposlenosti’ isplaćuje iznos od najviše tri mjesečne plaće, računajući od osnovne plaće i dospjele dodatke, kako su definirani u kolektivnim ugovorima;

                        (b)

                        korisnici se repatriraju na teret Doma za pomorce, u skladu s primjenjivim odredbama i uz plaćanje manjih troškova puta.

                  [...]
               2.   Postupak predviđen u prethodnom stavku nije obvezan za pomorca koji želi ispuniti svoj ugovor; ali ako je primio troškove repatrijacije ili prihvatio predloženu putnu kartu, ugovor o zapošljavanju pomoraca raskida se po samom zakonu ‚zbog napuštanja pomoraca u inozemstvu od strane vlasnika broda’ [...]
               [...]
               5.   Isplata davanja iz stavka 1. uzrokuje prestanak odgovarajućih potraživanja koja proizlaze iz radnog odnosa; eventualni preostali dugovani iznos korisnicima isplaćuje njihov poslodavac ili oni koji su s njime za to odgovorni.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Tuženici u glavnom postupku, grčki pomorci s prebivalištem u Grčkoj, sklopili su 14. srpnja 1994. u Pireju (Grčka) s društvom Panagia Malta Ltd (u daljnjem tekstu: Panagia Malta), koje ima registrirano sjedište u Valletti (Malta), ugovore na temelju kojih su zaposleni za rad na kruzeru koji vijori maltešku zastavu i kojega je vlasnik to društvo. Ti su ugovori sadržavali odredbu prema kojoj se na njih primjenjuje malteško pravo.

               20

               Budući da je taj kruzer od rujna 1992. bio zadržan u luci Pirej zbog pljenidbe, tijekom ljeta 1994. trebao je biti predmet zakupa. Budući da nisu primili plaću tijekom razdoblja nakon svojeg zapošljavanja i tijekom kojega su boravili na tom kruzeru u iščekivanju tog zakupa do kojega na kraju nije došlo, tuženici u glavnom postupku 15. prosinca 1994. otkazali su svoje gore spomenute ugovore.

               21

               Presudom 1636/1995 Monomeles Protodikeio Peireos (viši sud sa sucem pojedincem u Pireju) osudio je društvo Panagia Malta na isplatu tuženicima u glavnom postupku iznosa, uvećanih za kamate, koji odgovaraju njihovoj plaći, troškovima prehrane na brodu, naknadi za godišnji odmor i otpremnini.

               22

               Nakon novih pljenidbi, brod o kojem je riječ 7. lipnja 1995. prodan je na javnoj dražbi. U toj godini Polymeles Protodikeio Peireos (viši sud u Pireju) proglasio je insolventnost društva Panagia Malta. Iako su prijavili svoja potraživanja, tuženici u glavnom postupku zbog nedostatka raspoložive imovine nisu mogli primiti nikakvu isplatu u okviru te insolventnosti.

               23

               Stoga su se obratili Agenciji za zapošljavanje radnika (Organismos Apascholisis Ergatikou Dynamikou) kako bi uživali zaštitu radnika protiv insolventnosti poslodavca. Ta im je zaštita odbijena uz obrazloženje da su kao pomorci koji su pokriveni jamstvima u drugom obliku isključeni iz područja primjene Direktive 80/987 i da nisu obuhvaćeni ni područjem primjene Predsjedničke uredbe 1/1990.

               24

               Tuženici u glavnom postupku 11. listopada 1999. pokrenuli su postupak pred Diokitiko Protodikeio Athinonom (prvostupanjski upravni sud u Ateni) s ciljem utvrđivanja odgovornosti grčke države zbog toga što posadama na moru nije osigurala, u skladu s Direktivom 80/987, pristup jamstvenoj ustanovi ili, u nedostatku toga, zaštiti jednakog stupnja poput one koja proizlazi iz te direktive.

               25

               Budući da je taj sud odbio njihove zahtjeve, tuženici u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv te odluke. Presudom 1063/2005 Dioikitiko Efeteio Athinon (žalbeni upravni sud u Ateni) ukinuo je tu odluku presuđujući, s jedne strane, da je Direktiva 80/987 primjenjiva u tom slučaju jer društvo Panagia Malta obavlja gospodarsku aktivnost u Grčkoj, zemlji u kojoj se nalazi njegovo stvarno sjedište, i jer kruzer o kojem je riječ vijori zastavu pogodnosti. S druge strane, žalbeni je sud ocijenio da prilikom prenošenja Direktive 80/987 u nacionalno pravo grčka država zaposlenicima poput tuženika u glavnom postupku pogrešno nije zajamčila zaštitu koju predviđa ta direktiva. U pogledu potonjega, taj je sud, među ostalim, smatrao da, u suprotnosti od onoga što zahtijeva članak 1. stavak 2. te direktive, članak 29. Zakona 1220/1981 zainteresiranim osobama ne nudi zaštitu istog stupnja poput onoga koji proizlazi iz te direktive.

               26

               Grčka država pokrenula je kasacijski postupak protiv te presude pred Symvoulio tis Epikrateiasom (Državno vijeće).

               27

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da ta žalba otvara pitanja tumačenja prava Unije. U tom smislu upućuje, među ostalim, na članke 91., 92. i 94. KUNPM‑a i na međunarodni običaj kojega su te odredbe odraz kao i na presudu Poulsen i Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453), u kojoj je Sud, među ostalim, presudio da, na temelju međunarodnog prava, brod načelno ima pripadnost samo jednoj državi, tj. državi u kojoj je upisan, pa država članica ne može brod koji je već upisan u trećoj državi tretirati kao brod koji vijori njezinu zastavu, pozivajući se na okolnost da taj brod ima bitnu vezu s tom državom članicom.

               28

               U tim je okolnostima Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uživaju li pomorci koji su radili na brodu koji vijori zastavu treće zemlje u odnosu na Europsku uniju, u smislu odredaba Direktive 80/987, za nepodmirena potraživanja koja imaju prema brodaru čije je sjedište navedeno u osnivačkom aktu na području treće zemlje, a stvarno sjedište na području navedene države članice, i kojega je, s obzirom na potonje sjedište, proglasio insolventnim sud te države članice u skladu sa svojim pravom, zaštitu koju pruža ta direktiva s obzirom na njezin cilj i bez obzira na činjenicu primjenjuje li se na ugovore o radu pravo treće zemlje i da država članica ne može zahtijevati od brodovlasnika, na kojega se ne primjenjuju njezini propisi, plaćanje doprinosa za financiranje jamstvene ustanove?

                        2.

                        Treba li smatrati jednakovrijednom zaštitom, u smislu odredaba Direktive 80/987, isplatu propisanu člankom 29. Zakona br. 1220/1981 od strane mirovinskog fonda za pomorce, za razdoblje od najviše tri mjeseca, osnovnih plaća i naknada utvrđenih relevantnim kolektivnim ugovorima u korist grčkih pomoraca zaposlenih na brodu koji vijori grčku zastavu ili stranom brodu koji ima ugovor s tim fondom, koja je tim člankom propisana samo u slučaju napuštanja tih pomoraca u inozemstvu?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               29

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li Direktivu 80/987 tumačiti na način da, ne dovodeći u pitanje eventualnu primjenu njezina članka 1. stavka 2., pomorci s prebivalištem u državi članici i koje je u toj državi zaposlilo društvo s registriranim sjedištem u trećoj zemlji, ali sa stvarnim sjedištem u toj državi članici, za rad kao zaposlenici na kruzeru u vlasništvu tog društva koji vijori zastavu te treće zemlje, u skladu s ugovorom o radu koji kao primjenjivo pravo određuje pravo te treće zemlje, moraju, nakon što je sud države članice o kojoj je riječ proglasio insolventnost tog društva prema pravu te države, moći ostvariti zaštitu koju predviđa ta direktiva u pogledu nepodmirenih potraživanja po osnovi plaće koja imaju u odnosu na to društvo.

               30

               Valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Direktiva 80/987 ima socijalni cilj da se svim zaposlenicima zajamči minimalna razina zaštite na razini Europske unije u slučaju insolventnosti poslodavca, podmirivanjem nepodmirenih potraživanja koja proizlaze iz ugovora o radu ili radnih odnosa, a odnose se na naknadu koja se odnosi na određeno razdoblje (vidjeti osobito presude Maso i dr., C‑373/95, EU:C:1997:353, t. 56.; Walcher, C‑201/01, EU:C:2003:450, t. 38. kao i Tümer, C‑311/13, EU:C:2014:2337, t. 42.). U tom kontekstu Sud je više puta istaknuo da su potraživanja po osnovi plaće po samoj svojoj naravi vrlo važna za zainteresirane osobe (vidjeti osobito presudu Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               31

               U tu svrhu Direktiva 80/987 predviđa, među ostalim, posebna jamstva za isplatu takvih nepodmirenih potraživanja (vidjeti presudu Francovich i dr., C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 3.).

               32

               Vezano uz određenje korisnika tih jamstava, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1., Direktiva 80/987 primjenjuje na tražbine zaposlenika koje proizlaze iz ugovora o radu ili radnih odnosa protiv poslodavaca koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1. Članak 2. stavak 2. te direktive upućuje na nacionalno pravo za određivanje pojmova „zaposlenik“ i „poslodavac“. Naposljetku, stavak 2. tog članka 1. predviđa da države članice iznimno i pod određenim pretpostavkama mogu isključiti iz područja primjene te direktive određene kategorije radnika koje su navedene u njezinu prilogu (presuda Francovich i dr., C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 13.).

               33

               Kao što je to Sud presudio, iz tih odredaba proizlazi da osoba ulazi u područje primjene Direktive 80/987, s jedne strane, ako ispunjava pretpostavku zaposlenika na temelju nacionalnog prava i nije obuhvaćena jednom od iznimaka predviđenih u članku 2. stavku 2. te direktive i, s druge strane, ako je poslodavac te osobe insolventan u smislu članka 2. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu Francovich i dr., C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 14.).

               34

               Što se tiče potonjeg uvjeta, iz teksta članka 2. stavka 1. Direktive 80/987 proizlazi da takvo „stanje insolventnosti“ zahtijeva, kao prvo, da odredbe zakona i drugih propisa države članice predviđaju postupak koji se odnosi na poslodavčevu imovinu i ima za cilj kolektivno namirenje njegovih vjerovnika, kao drugo, da je u okviru tog postupka dopušteno uzeti u obzir potraživanja zaposlenika koja proizlaze iz ugovora o radu ili radnih odnosa, kao treće, da je otvaranje postupka zatraženo i, kao četvrto, da je tijelo nadležno na temelju gore navedenih nacionalnih odredaba bilo odlučilo otvoriti postupka bilo utvrditi konačno zatvaranje poslodavčeva poduzeća ili poslovne jedinice kao i nedovoljnost raspoložive imovine za opravdanje otvaranja postupka (vidjeti presudu Francovich, C‑479/93, EU:C:1995:372, t. 18.).

               35

               Nadalje, što se tiče svojstva zaposlenika, valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi Suda, članak 2. stavak 2. prvi podstavak Direktive 80/987 treba tumačiti s obzirom na njezin socijalni cilj naveden u točki 30. ove presude, tako da države članice ne mogu prema vlastitoj volji definirati pojam „zaposlenika“ na način da se ugrozi taj cilj i da je margina prosudbe kojom države članice u tu svrhu raspolažu stoga ograničena tim socijalnim ciljem koji moraju poštovati (presuda Tümer, C‑311/13, EU:C:2014:2337, t. 42. i 43.).

               36

               Što se tiče spora u glavnom postupku, valja istaknuti, s jedne strane, da nije sporno da su prema grčkom pravu pomorci zaposleni ugovorom, poput onih u glavnom postupku, zaposlenici.

               37

               S druge strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je društvo Panagia Malta bilo predmet deklaratorne presude o insolventnosti koju je proglasio grčki sud. Ta odluka također navodi da, iako su nastala u okviru postupka koji je doveo do te insolventnosti, potraživanja po osnovi plaće tuženika u glavnom postupku nisu se mogla namiriti zbog nedostatka raspoložive imovine.

               38

               S obzirom na prethodno navedeno, nije sporno da su – ipak provjeravajući, što je predmet drugog prethodnog pitanja, nisu li radnici poput tuženika u glavnom postupku isključeni iz područja primjene Direktive 80/987 kao zaposlenici koji uživaju druge oblike jamstava u smislu članka 1. stavka 2. te direktive – druge dvije pretpostavke navedene u točki 33. ove presude kojima Direktiva 80/987 podvrgava svojstvo korisnika zaštite koju predviđa, u ovom slučaju ispunjene, tako da ti radnici načelno moraju moći uživati tu zaštitu.

               39

               Za razliku od onoga što je istaknula Europska komisija, jamstvo potraživanja po osnovi plaća predviđeno Direktivom 80/987 mora se primjenjivati bez obzira na to na kojim je morskim vodama (teritorijalno more ili isključivi gospodarski pojas države članice ili treće zemlje ili otvoreno more) brod na kojem su tuženici u glavnom postupku trebali raditi naposljetku plovio.

               40

               Komisija pogrešno smatra da iz presuda Mosbæk (C‑117/96, EU:C:1997:415) i Everson i Barrass (C‑198/98, EU:C:1999:617) proizlazi da se tim jamstvom mogu koristiti zaposlenici koji se nalaze u situaciji poput one u kojoj su tuženici u glavnom postupku samo pod uvjetom da obavljaju svoju aktivnost na grčkom državnom području.

               41

               Naime, u prvoj od tih presuda Sud je presudio da je u slučaju insolventnosti poslodavca s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one na čijem državnom području radnik boravi i obavlja svoju nesamostalnu djelatnost jamstvena ustanova nadležna za plaćanje potraživanja po osnovi plaće tog radnika načelno ona u mjestu poslovnog nastana poslodavca koji općenito pridonosi financiranju ustanove (vidjeti u tom smislu presudu Mosbæk, C‑117/96, EU:C:1997:415, t. 24. i 25.). U drugoj presudi Sud je, međutim, pojasnio da drukčije vrijedi u slučaju u kojem poslodavac ima više poslovnih nastana u različitim državama članicama, u kojem radi utvrđivanja nadležne jamstvene ustanove, osim mjesta poslovnog nastana, kao dodatan kriterij valja uputiti na mjesto obavljanja radnikove aktivnosti (presuda Everson i Barrass, C‑198/98, EU:C:1999:617, t. 22. i 23.).

               42

               Međutim, valja utvrditi da te dvije presude, koje se odnose na slučajeve u kojima se a priori čini da su za osiguranje plaćanja nepodmirenih potraživanja zaposlenika nadležne jamstvene ustanove dviju država članica, ne mogu potkrijepiti Komisijinu tvrdnju. Naime, odgovori koje je Sud dao u tim presudama ni u čemu ne prejudiciraju odgovor na pitanje moraju li – kad je poslodavac koji ima svoje stvarno sjedište u državi članici zaposlio radnike s prebivalištem u toj državi za plaćeni rad na brodu – nepodmirena potraživanja po osnovi plaće koja, ovisno o slučaju, imaju ti radnici u odnosu na tog poslodavca uživati zaštitu koju predviđa Direktiva 80/987 kad taj poslodavac postane insolventan. Konkretno, iz te sudske prakse nikako ne proizlazi da se ta zaštita mora ograničiti ovisno o statusu tih morskih područja u međunarodnom pravu.

               43

               Nadalje, kao odgovor na pitanja suda koji je uputio zahtjev, valja naglasiti da na ocjenu iz točke 38. ove presude ne može utjecati nijedna od posebnosti koje taj sud spominje u svojem pitanju, a koje se odnose na činjenicu da su ugovori o radu u glavnom postupku podvrgnuti pravu treće zemlje, na okolnost da brod na kojem su tuženici u glavnom postupku trebali raditi vijori zastavu te države članice, na činjenicu da poslodavac ima svoje registrirano sjedište u toj istoj trećoj zemlji ili na okolnost da država članica o kojoj je riječ ne može od tog poslodavca zahtijevati da pridonosi financiranju jamstvene ustanove iz članka 3. stavka 1. Direktive 80/987.

               44

               Što se tiče, kao prvo, ugovorne klauzule na temelju koje su ugovori u glavnom postupku podvrgnuti pravu treće zemlje, treba istaknuti da zahtjev za plaćanje nepodmirenih potraživanja po osnovi plaće koji zaposlenik upućuje jamstvenoj ustanovi treba razlikovati od zahtjeva koji taj zaposlenik podnosi protiv insolventnog poslodavca, a kojim se traži isplata tih potraživanja (vidjeti u tom smislu presudu Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, t. 41.).

               45

               Kao što je to Komisija pravilno istaknula, propis poput onoga u glavnom postupku koji uređuje pretpostavke pod kojima država članica jamči podmirivanje nepodmirenih potraživanja po osnovi plaća nakon insolventnosti poslodavca nema za cilj urediti postojeći ugovorni odnos između radnika i poslodavca.

               46

               Iz toga slijedi da, za razliku od onoga što tvrdi grčka vlada, takve pretpostavke i takav zahtjev za podmirivanje pri jamstvenoj ustanovi ne mogu ulaziti u područje primjene prava koje se primjenjuje u smislu članka 10. Rimske konvencije.

               47

               Kao drugo, što se tiče okolnosti, s jedne strane, da je brod na kojem su tuženici u glavnom postupku trebali obavljati svoju aktivnost vijorio zastavu treće zemlje i činjenice, s druge strane, da je poslodavac imao svoje registrirano sjedište u toj istoj trećoj zemlji, valja naglasiti, kao prvo, da se, kao što je to navedeno u točkama 32. i 33. ove presude, kriteriji kojima Direktiva 80/987 podvrgava svojstvo korisnika zaštite koju uspostavlja u biti odnose na to da potonji ima svojstvo zaposlenika i na okolnost da je poslodavac bio predmet postupka kolektivnog namirivanja vjerovnika na temelju odredaba na snazi u državi članici.

               48

               Nasuprot tomu, iz odredaba te direktive i konkretno iz njezina članka 1., koji ograničava njezino područje primjene, ne proizlazi da mjesto poslodavčeva registriranog sjedišta ili zastava koju vijori brod na kojem su zaposleni radnici moraju biti kriteriji prema kojima se provodi to ograničavanje.

               49

               Konkretno, ne može se prihvatiti argumentacija grčke vlade prema kojoj iz članka 1. stavka 3. Direktive 80/987, koji propisuje da se ona ne primjenjuje na Grenland, proizlazi da se ta direktiva primjenjuje samo u slučaju postojanja radnih odnosa koji uključuju plaćeni rad koji se obavlja na području Unije, a ne kad se te usluge obavljaju na brodu koji vijori zastavu treće zemlje.

               50

               Naime, ta neprimjenjivost Direktive 80/987 objašnjava se, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 4., činjenicom da se tržište rada na Grenlandu zbog zemljopisnog položaja i profesionalnih struktura te regije u to vrijeme bitno razlikovalo od onoga u drugim regijama Zajednice. Međutim, ona nije relevantna za pitanje ulazi li situacija pomoraca s prebivalištem u državi članici, a koje je u toj državi za rad na brodu koji vijori zastavu treće zemlje zaposlilo društvo sa stvarnim sjedištem u toj državi članici, u područje tržišta rada te države članice.

               51

               Također, ne može se prihvatiti argument talijanske vlade prema kojem okolnost da uvodna izjava 1. Direktive 80/987 spominje potrebu uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u Zajednici dovodi do zaključka da potraživanja po osnovi plaća tih radnika prema tom poslodavcu moraju biti isključena iz područja primjene zaštite uspostavljene tom direktivom. Naime, dovoljno je primijetiti da u okolnostima glavnog postupka navedenima u točki 50. ove presude nikako nije vidljivo zbog čega dodjela takve zaštite ne pridonosi ostvarenju tog cilja uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u Zajednici ili ga ne poštuje.

               52

               Kao drugo, tvrdnja grčke vlade prema kojoj okolnost da je brod o kojem je riječ vijorio zastavu treće zemlje i činjenica da je poslodavac imao svoje registrirano sjedište u toj istoj trećoj zemlji imaju za posljedicu to da situacija poput one iz glavnog postupka općenito nije obuhvaćena područjem primjene ratione loci prava Unije jer ono ne obuhvaća treće zemlje također se ne može prihvatiti.

               53

               U tom smislu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sama okolnost da se djelatnosti radnika obavljaju izvan područja Unije nije dovoljna za izuzimanje iz primjene pravila Unije o slobodnom kretanju radnika, s obzirom na to da je radni odnos dovoljno usko povezan s područjem Unije (vidjeti osobito presudu Bakker, C‑106/11, EU:C:2012:328, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Što se tiče glavnog postupka, valja naglasiti da radni odnos između tuženika u glavnom postupku i njihova poslodavca ima različite povezanosti s područjem Unije. Naime, ti su tuženici sklopili ugovor o radu na području države članice u kojoj imaju prebivalište, s poslodavcem čiju je insolventnost nakon toga proglasio sud te države članice, zbog toga što je taj poslodavac u toj državi obavljao gospodarsku aktivnost i u njoj imao stvarno sjedište.

               55

               Međutim, što se tiče jamstva poput onoga uspostavljenog Direktivom 80/987 na teret država članica i s obzirom, među ostalim, na njezin socijalan cilj naveden u točki 30. ove presude, te okolnosti pokazuju postojanje dovoljno uske povezanosti između radnih odnosa o kojima je riječ i područja Unije.

               56

               Kao treće, budući da sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci upućuje na članke 91., 92. i 94. KUNPM‑a kao i na presudu Poulsen i Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453) te da grčka vlada tvrdi da iz tih odredaba proizlazi, s obzirom na tu sudsku praksu, da bi one bile povrijeđene ako bi Direktivu 80/987 trebalo tumačiti na način da na zaštitu koju ona uspostavlja imaju pravo radnici koje je zaposlilo društvo s registriranim sjedištem u trećoj zemlji za rad na brodu koji vijori zastavu te iste treće zemlje, valja naglasiti sljedeće.

               57

               Podsjetivši u točki 13. presude Poulsen i Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453) na to da na temelju međunarodnog prava brod načelno ima pripadnost samo jednoj državi, tj. državi u kojoj je upisan, Sud je u točki 16. te presude odlučio da se brod upisan u trećoj zemlji stoga za potrebe članka 6. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3094/86 od 7. listopada 1986. o utvrđivanju određenih tehničkih mjera za očuvanje ribolovnih resursa (SL L 288, str. 1.) ne može smatrati brodom s pripadnošću državi članici zbog toga što ima bitnu vezu s tom državom članicom.

               58

               U toj presudi Sud je, nakon što je istaknuo da pravo primjenjivo na aktivnosti posade ne ovisi o državljanstvu članova te posade, nego o državi u kojoj je brod upisan i, prema potrebi, morskom području u kojem se nalazi taj brod, također smatrao da se taj članak 6. stavak 1. točka (b) ne može primijeniti na zapovjednika i ostale članove posade samo zbog toga što su državljani države članice (vidjeti presudu Poulsen i Diva Navigation, C‑286/90, EU:C:1992:453, t. 18. i 20.).

               59

               Naposljetku, nakon što je naglasio da se taj članak 6. stavak 2. točka (b) ne može primijeniti na brod upisan u trećoj zemlji – kao prvo, kad se nalazi na otvorenom moru jer je takav brod ondje načelno podvrgnut isključivo pravu njegove zastave, kao drugo, kad plovi u isključivom gospodarskom pojasu države članice jer ondje uživa slobodu plovidbe ni, kao treće, kad prolazi teritorijalno more države članice jer to čini prema pravu na neškodljivi prolazak – Sud je presudio, suprotno tomu, da se takva odredba može na njega primijeniti kad se nalazi u unutarnjim vodama ili, konkretno, u luci države članice, gdje je načelno podvrgnut neograničenoj nadležnosti te države (vidjeti presudu Poulsen i Diva Navigation, C‑286/90, EU:C:1992:453, t. 22. do 29.).

               60

               Ipak, valja podsjetiti na to da je članak 6. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 3094/86 u pogledu određenih ribolovnih vrsta predviđao da, čak i kad su ulovljene izvan voda u suverenosti ili nadležnosti država članica, one se ne mogu zadržati na brodu, pretovariti, iskrcati, prevesti, uskladištiti, prodati, izložiti ili ponuditi na prodaju, nego se moraju odmah vratiti u more.

               61

               Za razliku od Uredbe br. 3094/86, Direktiva 80/987 nema za cilj urediti aktivnost koja se obavlja na brodu s posadom, poput ribolova, skladištenja, prijevoza, iskrcavanja ili prodaje ribolovnih resursa, nego jedino nametnuti svakoj državi članici da zaposlenicima, među ostalim, onima koji su prethodno bili zaposleni na brodu, zajamči isplatu njihovih nepodmirenih potraživanja po osnovi plaće nakon što je njihov poslodavac proglašen insolventnim u toj državi članici.

               62

               Međutim, u tom smislu nije razvidno da bi međunarodno javno pravo sadržavalo pravila s učinkom da se mogućnost uspostave takvog mehanizma jamstva pridrži isključivo državi čiju zastavu brod vijori, isključujući, među ostalim, tu mogućnost za državu na čijem se državnom području nalazi stvarno sjedište aktivnosti insolventnog poslodavca kako je utvrdio sud te države.

               63

               To osobito nije slučaj s člankom 92. stavkom 1. i člankom 94. stavcima 1. i 2. točkom (b) KUNPM‑a, na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev, ili s prethodnim običajnim pravilima koja se prema potrebi odražavaju u tim odredbama.

               64

               Naime, članak 92. stavak 1. KUNPM‑a odnosi se na isključivu jurisdikciju koju na „otvorenom moru“ ima država nad brodovima koji vijore njezinu zastavu.

               65

               Usto, iz članka 94. stavaka 1. i 2. točke (b) KUNPM‑a proizlazi da svaka država djelotvorno vrši svoju jurisdikciju i nadzor nad brodovima koji vijore njezinu zastavu glede upravnih, tehničkih i socijalnih pitanja i da svaka država posebno vrši nad svakim brodom koji vijori njezinu zastavu, njegovim zapovjednikom, časnicima i posadom jurisdikciju u skladu sa svojim unutrašnjim pravom glede upravnih, tehničkih i socijalnih pitanja koja se tiču broda.

               66

               Međutim, valja istaknuti da propisivanje mehanizma poput onoga predviđenog Direktivom 80/987, na temelju kojega jamstvena ustanova države članice osigurava isplatu nepodmirenih potraživanja po osnovi plaće koja pomorci koji su prethodno zaposleni na brodu imaju prema svojem poslodavcu kojeg je sud te države članice proglasio insolventnim, ne sprečava državu čiju zastavu vijori taj brod da djelotvorno vrši svoju jurisdikciju na tom brodu ili njegovoj posadi za socijalna pitanja koja se tiču tog broda kako to predviđaju navedene odredbe KUNPM‑a.

               67

               Kao treće, što se tiče okolnosti da u ovom slučaju grčka država ne može od poslodavca zahtijevati plaćanje doprinosa za jamstveni fond iz članka 3. stavka 1. Direktive 80/987, najprije valja naglasiti da odluka kojom se upućuje zahtjev ne sadržava objašnjenja o uzroku te nemogućnosti.

               68

               Nadalje, iz članka 5. točke (b) Direktive 80/987 proizlazi da poslodavci moraju pridonijeti financiranju jamstvene ustanove, osim ako ono nije u cijelosti osigurano putem tijela javne vlasti, tako da na temelju same strukture te direktive nije nužna veza koja može postojati između obveze poslodavčeva doprinosa i upotrebe jamstvenog fonda.

               69

               Naposljetku, valja naglasiti da je u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, upravo s obzirom na okolnost da je društvo Panagia Malta imalo svoje stvarno sjedište u Grčkoj sud te države članice mogao proglasiti njegovu insolventnost na temelju njezina zakonodavstva. Međutim, kao što to naglašava nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, sama okolnost da grčka država, ovisno o slučaju, u svojem zakonodavstvu nije predvidjela da je takvo društvo obvezno plaćati doprinos ili nije poduzela mjere da to društvo poštuje obvezu koju bi imalo na temelju tog zakonodavstva ne može imati za posljedicu to da se radnicima o kojima je riječ uskrati zaštita uspostavljena Direktivom 80/987.

               70

               U potonjem aspektu valja podsjetiti na to da članak 5. točka (b) Direktive izričito predviđa da obveza plaćanja ustanova postoji neovisno o ispunjenju obveza doprinosa financiranju.

               71

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 80/987 treba tumačiti na način da, ne dovodeći u pitanje eventualnu primjenu njezina članka 1. stavka 2., pomorci s prebivalištem u državi članici i koje je u toj državi zaposlilo društvo s registriranim sjedištem u trećoj zemlji, ali sa stvarnim sjedištem u toj državi članici, za rad kao zaposlenici na kruzeru u vlasništvu tog društva koji vijori zastavu te treće zemlje, u skladu s ugovorom o radu koji kao primjenjivo pravo određuje pravo te treće zemlje, moraju, nakon što je sud države članice o kojoj je riječ proglasio insolventnost tog društva prema pravu te države, moći ostvariti zaštitu koju predviđa ta direktiva u pogledu neplaćenih potraživanja plaća koja imaju u odnosu na to društvo.

         Drugo pitanje

               72

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 80/987 tumačiti na način da je, u odnosu na radnike u situaciji poput one tuženika u glavnom postupku, zaštita poput one predviđene u članku 29. Zakona 1220/1981 u slučaju napuštanja pomoraca u inozemstvu „stupanj zaštite jednak onomu koji proizlazi iz [te] direktive“ u smislu te odredbe.

               73

               U tom smislu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 80/987, „[d]ržave članice mogu iznimno isključiti potraživanja određenih kategorija zaposlenika iz područja primjene [te] direktive zbog posebne naravi ugovora o radu ili radnog odnosa zaposlenika ili zbog postojanja drugih oblika jamstva koji zaposlenicima pružaju stupanj zaštite jednak onomu koji proizlazi iz ove direktive“, a popis kategorija zaposlenika o kojima je riječ nalazi se u Prilogu toj direktivi.

               74

               Točka II. tog popisa, u vezi sa „zaposlenicima koji uživaju druge oblike jamstva“, u odnosu na Helensku Republiku uključuje posade brodova na moru.

               75

               Usto, kao što je to Sud već presudio, iz cilja Direktive 80/987, tj. osiguranja minimuma zaštite svim radnicima, i iz iznimne naravi mogućnosti isključenja, predviđene u njezinu članku 1. stavku 2., proizlazi da se „jednakog stupnja“ u smislu te odredbe smatra samo zaštita koja, iako se temelji na sustavu čija se pravila razlikuju od onih predviđenih Direktivom 80/987, radnicima osigurava bitna jamstva utvrđena tom direktivom (presuda Komisija/Grčka,C‑53/88, EU:C:1990:380, t. 19.).

               76

               Što se tiče članka 29. Zakona 1220/1981, valja naglasiti da, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju, zaštita uspostavljena na temelju te odredbe nastupa samo u slučaju napuštanja pomoraca u inozemstvu, a ne, kao što to zahtijeva Direktiva 80/987, zbog nastupanja poslodavčeve insolventnosti.

               77

               Međutim, u tom smislu valja utvrditi da poslodavac može biti insolventan u smislu Direktive 80/987 a da se pomorci koje je zaposlio ipak ne napuste u inozemstvu pod uvjetima predviđenima tim nacionalnim odredbama.

               78

               Iz toga slijedi da u takvoj situaciji, koja upravo odgovara situaciji radnika u glavnom postupku, te odredbe ne predviđaju isplatu radnicima njihovih nepodmirenih potraživanja, što je jamstvo koje je ipak, kao što to proizlazi osobito iz uvodne izjave 1. te direktive, njezin bitan cilj (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Grčka, C‑53/88, EU:C:1990:380, t. 20.).

               79

               U tim okolnostima nacionalna odredba o kojoj je riječ radnicima koji su u situaciji poput one tuženika u glavnom postupku ne osigurava jednak stupanj zaštite poput onoga koji proizlazi iz Direktive 80/987.

               80

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. Direktive 80/987 treba tumačiti na način da, u odnosu na radnike u situaciji poput one tuženika u glavnom postupku, zaštita poput one predviđene u članku 29. Zakona 1220/1981 u slučaju napuštanja pomoraca u inozemstvu nije „stupanj zaštite jednak onomu koji proizlazi iz [te] direktive“ u smislu te odredbe.

         Troškovi

               81

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca treba tumačiti na način da, ne dovodeći u pitanje eventualnu primjenu njezina članka 1. stavka 2., pomorci s prebivalištem u državi članici i koje je u toj državi zaposlilo društvo s registriranim sjedištem u trećoj zemlji, ali sa stvarnim sjedištem u toj državi članici, za rad kao zaposlenici na kruzeru u vlasništvu tog društva koji vijori zastavu te treće zemlje, u skladu s ugovorom o radu koji kao primjenjivo pravo određuje pravo te treće zemlje, moraju, nakon što je sud države članice o kojoj je riječ proglasio insolventnost tog društva prema pravu te države, moći ostvariti zaštitu koju predviđa ta direktiva u pogledu neplaćenih potraživanja plaća koja imaju u odnosu na to društvo.

                           2.

                           Članak 1. stavak 2. Direktive 80/987 treba tumačiti na način da, u odnosu na radnike u situaciji poput one tuženika u glavnom postupku, zaštita poput one predviđene u članku 29. Zakona 1220/1981 o izmjeni i dopuni zakonodavstva o tijelu za upravljanje lukom Pirej u slučaju napuštanja pomoraca u inozemstvu nije „stupanj zaštite jednak onomu koji proizlazi iz [te] direktive“ u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: grčki.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 24. studenog 2005. # Georg Schwarz protiv Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg - Austrija. # Slobodno kretanje robe - Mjere s istovrsnim učinkom. # Predmet C-366/04.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 22. ožujka 2017.#Karl Hoffmann protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije Genius – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-425/16.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 15. ožujka 2017.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice – Okoliš – Direktiva 2008/98/EZ – Članci 13. i 15. – Gospodarenje otpadom – Zaštita zdravlja ljudi i okoliša – Odgovornost – Odlagališta.#Predmet C-563/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 10. rujna 2015.#H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje ručne torbe – Raniji dizajn – Razlog ništavosti – Individualni karakter – Članak 6. Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-526/13.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. studenoga 2016.#Eco-Emballages SA i dr. protiv Sphère France SAS i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de commerce de Paris i Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 94/62/EZ – Članak 3. – Ambalaža i ambalažni otpad – Pojam – Kalemi, tube i valjci oko kojih su omotani fleksibilni materijali (‚Role’) – Direktiva 2013/2/EU – Valjanost – Izmjena popisa primjera ambalaže koji se nalazi u Prilogu I. Direktivi 94/62/EZ od strane Europske komisije – Iskrivljavanje pojma ambalaže – Povreda provedbenih nadležnosti.#Spojeni predmeti C-313/15 i C-530/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      10. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Direktiva 94/62/EZ — Članak 3. — Ambalaža i ambalažni otpad — Pojam — Kalemi, tube i valjci oko kojih su omotani fleksibilni materijali (‚Role’) — Direktiva 2013/2/EU — Valjanost — Izmjena popisa primjera ambalaže koji se nalazi u Prilogu I. Direktivi 94/62/EZ od strane Europske komisije — Iskrivljavanje pojma ambalaže — Povreda provedbenih nadležnosti“
      U spojenim predmetima C‑313/15 i C‑530/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su uputili tribunal de commerce de Paris (Trgovački sud u Parizu, Francuska), odlukom od 19. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 25. lipnja 2015. i Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 1. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 8. listopada 2015., u postupcima

         Eco‑Emballages SA

      protiv

         Sphère France SAS,

         Carrefour Import SAS,

         SCA Tissue France,

         Melitta France SAS,

         SCA Hygiène Products SAS,

         WEPA France SAS, ranije WEPA Troyes SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Kimberly‑Clark SAS,

         Gopack SAS,

         Délipapier SAS,

         Scamark SAS,

         CMC France SARL,

         Schweitzer SAS,

         Paul Hartmann SA,

         WEPA France SAS, ranije Wepa Lille SAS,

         Système U Centrale Nationale SA,

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,

      uz sudjelovanje:

         Group’Hygiène syndicat professionnel (C‑313/15),
      i

         Melitta France SAS,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Délipapier SAS,

         Gopack SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Kimberly‑Clark SAS,

         Wepa France SAS, ranije Lucart France,

         Paul Hartmann SA,

         SCA Hygiène Products SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Group’Hygiène syndicat professionnel

      protiv

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie,

      uz sudjelovanje:

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS (C‑530/15),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Eco‑Emballages SA, L. Koehler‑Magne, avocat,

               —

               za Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, Kimberly‑Clark SAS, WEPA France SAS, ranije Lucart France, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, CMC France SARL i Group’Hygiène syndicat professionnel, N. Chahid‑Nouraï, J.-M. Leprêtre i C. Boillot, avocats,

               —

               za Melitta France SAS i Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, H. Weil i A. de Lalande, avocats,

               —

               za Système U Centrale Nationale SAS, A. Gossement, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J. Traband kao i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Sanfrutos Cano, F. Simonetti i S. Petrova kao i C. Zadra, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 3. Direktive 94/62/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 1994. o ambalaži i ambalažnom otpadu (SL 1994., L 365, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 12.), kako je izmijenjena osobito Direktivom 2004/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. (SL 2004., L 47, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 65., str. 39.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 94/62) kao i valjanosti Direktive Komisije 2013/2/EU od 7. veljače 2013. o izmjeni Priloga I. Direktivi 94/62 (SL 2013., L 37, str. 10.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 61., str. 288., u daljnjem tekstu: Direktiva 2013/2).

               2

               Zahtjev u predmetu C‑313/15 upućen je u okviru spora između Eco‑Emballages SA i Sphère France SAS, Carrefour Import SAS, SCA Tissue France SAS, Melitta France SAS, SCA Hygiène Products SAS, WEPA France SAS, ranije WEPA Troyes SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Kimberly‑Clark SAS, Gopack SAS, Délipapier SAS, Scamark SAS, CMC France SARL, Schweitzer SAS, Paul Hartmann SA, Wepa France SAS, ranije Wepa Lille SAS, Système U Centrale Nationale SA, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, u vezi s odbijanjem potonjih da plate financijski doprinos koji su obvezni platiti zbog recikliranja predmeta koje su stavili na tržište od 1. siječnja 2007. i koje Eco‑Emballages smatra ambalažnim proizvodima.

               3

               Zahtjev u predmetu C‑530/15 upućen je u okviru tužbe zbog prekoračenja ovlasti koju su podnijeli Melitta France SAS, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SLU, Kimberly‑Clark SAS, WEPA France SAS, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, kao i Group’Hygiène syndicat professionnel protiv odluke Ministra ekologije, održivog razvoja i energije od 6. kolovoza 2013. kojom je izmijenjena Odluka od 7. veljače 2012. o primjerima primjene kriterija kojima je utvrđen pojam „ambalaže” iz članka R. 543‑43 Zakona o okolišu (JORF, od 27. kolovoza 2013., str. 14487., u daljnjem tekstu: Odluka od 6. kolovoza 2013.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               4

               Članak 3. točka 1. Direktive 94/62 propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (1)

                        ‚Ambalaža’ znači svi proizvodi bez obzira na prirodu materijala od kojeg su izrađeni, [koji] su korišteni za sadržavanje, čuvanje, rukovanje, isporuku i predstavljanje robe, od sirovina do gotovih proizvoda, od proizvođača do korisnika ili potrošača. ‚Nepovratni’ predmeti uporabljeni u iste svrhe također se smatraju ambalažom.
                        ‚Ambalaža’ se sastoji samo od:

                                 (a)

                                 prodajna ambalaža ili primarna ambalaža, npr. ambalaža stvorena da čini proizvod za krajnjeg korisnika ili potrošača na prodajnom mjestu;

                                 (b)

                                 skupna ambalaža ili sekundarna ambalaža, npr. ambalaža stvorena da čini u trenutku kupnje zbir određenog broja proizvoda bilo da je on prodan kao takav krajnjem korisniku ili potrošaču, ili služi samo kao sredstvo kojim se pune police na prodajnom mjestu; ona se može odvojiti od proizvoda bez utjecanja na njegova svojstva;

                                 (c)

                                 transportna ambalaža ili tercijarna ambalaža, npr. ambalaža stvorena da olakša rukovanje i prijevoz određenog broja proizvoda ili skupnih ambalaža u svrhu sprečavanja fizičkog dodira i transportnih oštećenja. Transportna ambalaža ne uključuje kontejnere za cestovni, željeznički, brodski ili zračni prijevoz.

                           Definicija pojma ‚ambalaža’ temelji se, nadalje, na niže u tekstu navedenim kriterijima. Predmeti navedeni u Prilogu I. primjeri su koji pojašnjavaju primjenu ovih kriterija.

                                 i.

                                 Predmeti se smatraju ambalažom, ako ispunjavaju u prethodnome tekstu navedenu definiciju ne dovodeći u pitanje ostale funkcije koje ambalaža također može imati, osim ako je predmet sastavni dio proizvoda i stoga je nužno da on sadržava, podržava ili čuva taj proizvod tijekom njegova životnoga vijeka i ako je namjena da se svi elementi zajedno koriste, troše ili odlažu.

                                 ii.

                                 Predmeti zamišljeni i namijenjeni za punjenje na mjestu prodaje i predmeti za ‚jednokratnu uporabu’ koji se prodaju, pune, ili koji su oblikovani i namijenjeni za punjenje na mjestu prodaje, smatraju se ambalažom pod uvjetom da imaju ambalažnu funkciju.

                                 iii.

                                 Ambalažni sastavni dijelovi i pomoćni dijelovi uključeni u ambalažu smatraju se dijelom ambalaže u koju su uključeni. Pomoćni dijelovi, koji su izravno obješeni ili pričvršćeni na proizvod i koji su u funkciji ambalaže, smatraju se ambalažom, ako nisu sastavni dio toga proizvoda i ako su svi dijelovi namijenjeni da se zajedno troše ili odlažu.

                           U skladu s postupkom iz članka 21. Komisija, prema potrebi, ispituje i, kad je potrebno, nadzire primjere koji objašnjavaju definiciju ambalaže navedene u Prilogu I. U prvome redu treba iznaći rješenja za sljedeće predmete: omote za kompaktne diskove (CD‑e) i videokazete, lonce za cvijeće, tube i cilindre oko kojih se omata savitljiv materijal, papir koji se skida sa samoljepivih etiketa i papir za zamatanje […]”.

               5

               Uvodne izjave 2. i 4. Direktive 2013/2 glase:

                        „(2)

                        Radi pravne sigurnosti i usklađivanja tumačenja definicije ‚ambalaže’ potrebno je pregledati i izmijeniti popis ilustrativnih primjera radi pojašnjenja dodatnih slučajeva gdje je još uvijek nejasna granica između onoga što jest ambalaža i onoga što nije. Pregled se obavlja na temelju poziva država članica i gospodarskih subjekata na jačanje provedbe direktive i stvaranje ujednačenih uvjeta na unutarnjem tržištu.

                  […]

                        (4)

                        Odbor osnovan na temelju članka 21. Direktive [94/62] nije donio mišljenje (o mjerama predviđenima ovom direktivom) pa je stoga Komisija Vijeću podnijela prijedlog koji se odnosi na te mjere i proslijedila ga Europskom parlamentu. Vijeće nije djelovalo u roku od dva mjeseca predviđenom u članku 5.a Odluke Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji [(SL 1999., L 184, str. 23.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 36.)] pa je stoga Komisija odmah podnijela prijedlog Europskom parlamentu. Europski parlament nije se suprotstavio toj mjeri u roku od 4 mjeseca od gore spomenutog podnošenja.”

               6

               Prilog I. Direktivi 94/62 naslovljen „Ilustrativni primjeri za kriterije iz članka 3. stavka 1.” kako je izmijenjena Direktivom 2013/2 određuje:
               „Ilustrativni primjeri za kriterij i.

                  Ambalaža

               […]
               Kalemi, tube i valjci na koje se namataju fleksibilni materijali (npr. plastična folija, aluminij, papir), osim kalema, tuba i valjaka koji su dio proizvodnih strojeva i ne rabe se za predstavljanje proizvoda kao prodajne jedinice
               […]”

         Francusko pravo

               7

               U članku L. 541‑10-II Zakona o okolišu određuje se:
               „Primjenom načela proširene odgovornosti proizvođača, može se propisati obveza proizvođača, uvoznika i distributera [proizvoda koji stvaraju otpad] ili elemenata i materijala koji su uključeni u njihovu proizvodnju da se pobrinu za otpad koji zbog nje nastaje, da pridonose sprečavanju tog otpada ili upravljanju njime.
               Proizvođači, uvoznici i distributeri, kojima se odredbama ovog odjeljka i pod pretpostavkama iz spomenutih odredaba nameće prethodno navedena obveza, mogu se osloboditi njihove obveze tako da uspostave vlastiti sustav prikupljanja i obrade otpada koji je posljedica njihovih proizvoda ili tako da zajedno uspostave ekoorganizacije, organizacije kojima plaćaju financijski doprinos i prenose svoju obvezu te čijim upravljanjem se bave. Proizvođač, uvoznik ili distributer koji je uspostavio vlastiti sustav prikupljanja i obrade otpada ili ekoorganizaciju koji ima dozvolu posjednik je tog otpada u smislu ovog poglavlja ako se brine o upravljanju otpadom primjenom stavka II. ovog članka.
               […]
               Ekoorganizacijama dozvolu izdaje država na razdoblje od najviše šest godina koje se može produljiti ako utvrde da raspolažu tehničkim i financijskim mogućnostima koje ispunjavaju zahtjeve specifikacija, koje su određene međuministarskom odlukom i nakon mišljenja povjerenstva u kojemu su predstavljeni sudionici u tom lancu.
               […]”

               8

               Članak L. 543‑56 tog zakona propisuje:
               „Svaki proizvođač i svaki uvoznik čiji se proizvodi stavljaju na tržište u ambalaži koja je prirode spomenute u članku R. 543‑55 ili, ako se tog proizvođača ili uvoznika ne može identificirati, osoba odgovorna za prvo stavljanje na tržište tih proizvoda mora pridonijeti ili pobrinuti se za upravljanje svim svojim ambalažnim otpadom, poštujući odredbe članaka L. 2224‑13 do L. 2224‑16 Općeg zakonika o teritorijalnim vlastima.”

               9

               U članku R. 543‑43 Zakona o okolišu određuje se:

                        „I.

                        ‚Ambalaža’ je svaki predmet, bez obzira na prirodu materijala od kojih se sastoji, a koji se upotrebljava da bi sadržavao, štitio i za rukovanje robom, za njihovu distribuciju od proizvođača do potrošača ili korisnika i za njihovo predstavljanje. ‚Nepovratni’ predmeti uporabljeni u iste svrhe također se smatraju ambalažom.

                  Definicija pojma ‚ambalaža’ temelji se, nadalje, na niže u tekstu navedenim kriterijima:

                        1.

                        Predmeti se smatraju ambalažom ako ispunjavaju u prethodnom tekstu navedenu definiciju, ne dovodeći u pitanje ostale funkcije koje ambalaža također može imati, osim ako je predmet sastavni dio proizvoda i stoga je nužno da on sadržava, podržava ili čuva taj proizvod tijekom njegova životnog vijeka i ako je namjena da se svi elementi zajedno koriste, troše ili odlažu;

                  […]
               Ministar nadležan za zaštitu okoliša ministarskom odlukom izradit će popis ilustrativnih primjera za ove kriterije.”

               10

               Odluka od 6. kolovoza 2013. kojom je izmijenjen članak 1. Odluke od 7. veljače 2012. o primjerima primjene kriterija kojima se detaljno određuje pojam „ambalaže” utvrđen u članku R. 543‑43 Zakona o okolišu predviđa:
               „Na temelju kriterija i. iz članka R. 543‑43 Zakona o okolišu, sljedeći primjeri se smatraju:

                        —

                        ambalažom:
                        […]

                                 —

                                 Kalemi, tube i valjci na koje se namataju fleksibilni materijali (npr. plastična folija, aluminij, papir), osim kalema, tuba i valjaka koji su dio proizvodnih strojeva i ne rabe se za predstavljanje proizvoda kao prodajne jedinice.”

         Glavni postupci, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

         Predmet C‑313/15

               11

               Društvo Eco‑Emballages je ekoorganizacija s državnom dozvolom koja joj omogućuje sklapanje s poduzetnicima koji na francusko tržište stavljaju ambalažu ugovora kojima ti poduzetnici odgovaraju za svoju obvezu pridonošenja smanjenju kućanskog ambalažnog otpada plaćanjem financijskih doprinosa izračunatih na osnovi broja distribuirane ambalaže i težine materijala od kojeg se sastoji.

               12

               Tijekom siječnja 2013., društvo Eco‑emballages tužilo je poduzetnike tuženike u glavnom postupku radi toga da na osnovi članka R. 543‑43 Zakona o okolišu, kojim se u francuski pravni poredak prenosi Direktiva 94/62, plate doprinose na role u obliku kalema, tuba i valjaka koji su prodani potrošačima, a na koje se namata određena količina fleksibilnog materijala, kao što su plastična folija, aluminijski papir, higijenski ili apsorbirajući papir (u daljnjem tekstu: role) koje su oni stavljali na tržište od 1. siječnja 2007.

               13

               Tuženici u glavnom postupku ističu međutim da te role ne odgovaraju definiciji pojma „ambalaža” u smislu članka 3. Direktive 94/62. Osobito su istaknuli da, kao prvo, sam pojam „ambalaža” nužno upućuje na nešto što, ako i ne omata, ali je barem izvan proizvoda i, kao drugo, da takva rola niti ne sadržava niti ne štiti proizvod jer ona nije vanjski omot nego unutarnji sastavni dio. Kao treće istaknuli su da se dosad nikada nije smatralo da rola može biti ambalaža, upravo zato što ne omata proizvod, kao što proizlazi među ostalim iz parlamentarnih rasprava u vezi s donošenjem Direktive 2004/12. U svakom slučaju Direktiva 2013/2, koju, kao što podsjeća njezina preambula, nisu odobrili ni Europski parlament ni Vijeće Europske unije, samo je ilustrativni vodič koji je izradila samo Europska komisija.

               14

               Zaključivši da je kvalifikacija takvih rola kao ambalaže daleko od jednoglasne usuglašenosti, određeni tuženici u glavnom postupku su tako zatražili sud koji je uputio zahtjev, tribunal de commerce de Paris (Trgovački sud u Parizu, Francuska), da Sudu postavi prethodno pitanje radi utvrđivanja treba li članak 3. Direktive 94/62 tumačiti na način da obuhvaća spomenute role.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev smatrao je, nakon što je podsjetio na pojmove iz članka 3. Direktive 94/62, zatim zaključio da je Direktivu 2013/2, koja je izmijenila samo Prilog I. Direktivi 94/62, odobrila samo Komisija, s obzirom na to da odbor ustanovljen člankom 21. Direktive 94/62 nije dao mišljenje i da Vijeće nije odlučilo o Komisijinu prijedlogu, da je ona samo ilustrativna, da njezini članci nisu konačni članci direktive i da stoga nije izmijenila opću definiciju ambalaže.

               16

               U tim je okolnostima tribunal de commerce de Paris odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Uključuje li pojam ambalaže kako je definiran člankom 3. Direktive [94/62] ‚role’ (kalemi, tube, valjci), oko kojih je omotan savitljiv materijal, poput papira ili plastičnih folija, koji se prodaju potrošačima?”

         Predmet C‑530/15

               17

               Tužbom podnesenom 28. listopada 2013., tužitelji u glavnom postupku su pred sudom koji je uputio zahtjev, Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) pokrenuli postupak zbog prekoračenja ovlasti s ciljem poništenja Odluke od 6. kolovoza 2013.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se Odlukom od 6. kolovoza 2013. u francusko pravo prenosi Direktiva 2013/2 time što su na popis primjera ambalaže dodane role kao što su one definirane u njoj, da je društvo Eco‑Emballages u siječnju 2013. podnijelo tužbu pred tribunal de commerce de Paris (Trgovački sud u Parizu), protiv raznih društava, među kojima su tuženici u glavnom postupku radi utvrđenja postojanja tražbina na temelju doprinosa dugovanih za role, iste vrste kao one o kojima je riječ u predmetu C‑313/15, koje sadržavaju određeni proizvodi koje ta društva stavljaju na tržište i da je spomenuti sud, presudom od 19. lipnja 2015. uputio Sudu prethodno pitanje o tumačenju članka 3. Direktive 94/62, ponovljenom u točki 16. ove presude.

               19

               Sudu koji je uputio zahtjev također navodi da, u slučaju negativnog odgovora Suda na pitanje koje je u predmetu C‑313/15 postavio tribunal de commerce de Paris (Trgovački sud u Parizu), društva tužitelji dovode u pitanje valjanost Direktive 2013/2, ističući da je ta direktiva, time što je takve role svrstala među primjere ambalaže, iskrivila pojam „ambalaže” u smislu članka 3. Direktive 94/62 i prekoračila opseg ovlasti dodijeljenih Komisiji na temelju njezinih provedbenih ovlasti.

               20

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li Direktiva [2013/2], time što je u primjere ambalaže uključila ‚role’ (kalemi, tube i valjci) na koje se namataju fleksibilni materijali, kao što su to papir i plastične folije itd., koji se prodaju potrošačima, iskrivila pojam ambalaže kako je definiran u članku 3. Direktive [94/62] i prekoračila opseg ovlasti dodijeljenih Komisiji u okviru njezinih provedbenih ovlasti?”

         Postupak pred Sudom

               21

               Odlukom predsjednika Suda od 28. listopada 2015. predmeti C‑313/15 i C‑530/15 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka te donošenja presude.

         Prethodno pitanje u predmetu C‑313/15

               22

               Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. točku 1. Direktive 94/62 tumačiti na način da su role u obliku kalema, tubi i valjaka na koje se namataju fleksibilni materijali i koje se prodaju potrošačima „ambalaža” u smislu te odredbe.

               23

               U tom pogledu valja najprije utvrditi da je osobito cilj Direktive 94/62, u skladu s člankom 1., spriječiti i smanjiti utjecaj ambalaže i ambalažnog otpada na okoliš država članica i trećih zemalja kao i osigurati visok stupanj zaštite okoliša, na način da se osobito državama članicama nametne uspostavljanje sustava prikupljanja i obnove ambalaže i ambalažnog otpada. Zbog toga Direktiva 94/62, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 5. i u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 1., obuhvaća svu ambalažu stavljenu na tržište Europske unije i sav ambalažni otpad.

               24

               Iz toga slijedi da, kao što je Sud već presudio, pojam ambalaže valja široko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2004., Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, t. 56. i 57.).

               25

               Nadalje valja podsjetiti da, da bi neki predmet bio ambalaža u smislu članka 3. točke 1. Direktive 94/62, on mora, s jedne strane, ispuniti dvije pretpostavke iz članka 3. točke 1. prvog i drugog podstavka Direktive 94/62 (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2004., Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, t. 47.) i, s druge strane, odgovarati kriterijima navedenima u članku 3. točki 1. trećem podstavku spomenute direktive.

               26

               Stoga, kao prvo, da bi bio „ambalaža” u smislu Direktive 94/62, proizvod mora, s jedne strane, biti namijenjen, u skladu s člankom 3. točkom 1. prvim podstavkom te direktive, za sadržavanje, čuvanje, rukovanje, isporuku i predstavljanje robe od proizvođača do korisnika ili potrošača. Druga rečenica te iste odredbe navodi, osim toga, da se ambalažom također trebaju smatrati svi „jednokratni” predmeti koji se upotrebljavaju u tu istu svrhu.

               27

               Kako je Sud već presudio, moguće funkcije ambalaže nisu kumulativno navedene u članku 3. točki 1. prvom podstavku Direktive 94/62 (presuda od 29. travnja 2004., Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, t. 49.).

               28

               Takav se proizvod, s druge strane, mora nalaziti u nekom od triju razreda ambalaže navedenih i definiranih u članku 3. točki 1. drugom podstavku podtočkama (a) do (c) Direktive 94/62, to jest prodajne ambalaže, skupne ambalaže i transportne ambalaže.

               29

               Kao drugo, u skladu s člankom 3. točkom 1. trećim podstavkom podtočkom i. Direktive 94/62, predmet koji odgovara pozitivnoj definiciji pojma ambalaže iz prvog i drugog podstavka tog članka 3. točke 1. treba smatrati ambalažom, osim ako je sastavni dio proizvoda i stoga je nužno da on sadržava, podržava ili čuva taj proizvod tijekom njegova životnog vijeka i ako je namjena da se svi elementi zajedno koriste, troše ili odlažu.

               30

               U tom pogledu valja naglasiti da iz samog teksta potonje odredbe proizlazi da su tri negativna kriterija koja ona nabraja kumulativna. Posljedično, samo se predmeti koji, iako odgovaraju pozitivnoj definiciji pojma ambalaže, ne ispunjavaju istodobno ta tri kriterija ne mogu smatrati ambalažom u smislu Direktive 94/62.

               31

               U ovom slučaju valja utvrditi da role, koje su predmeti na koje se namata fleksibilni materijal, kao što su plastična folija, aluminijski papir, higijenski ili apsorbirajući papir, odgovaraju pozitivnoj definiciji pojma utvrđenoj u članku 3. točki 1. prvom i drugom podstavku Direktive 94/62 i da ne ispunjavaju kriterije negativne definicije spomenutog pojma navedene u trećem podstavku podtočki i. tog istog članka.

               32

               Naime, kao prvo, iako je doduše točno da takve role nisu namijenjene tomu da sadržavaju spomenute proizvode, one ipak ispunjavaju funkciju potpore i omatanja tih fleksibilnih materijala, dakle funkcije zaštite kao i prezentiranja potonjih u smislu članka 3. točke 1. prvog podstavka Direktive 94/62.

               33

               U tom pogledu, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 42. do 44. svojeg mišljenja, rola fleksibilnom materijalu koji je na nju namotan osigurava zaštitu iznutra, što mu daje čvrstoću koja omogućuje da ga se prezentira te olakšava njegov transport i njegovu uporabu. Osim toga, jednom kad se fleksibilni materijal omotan oko nje potroši, rola je „nepovratni” predmet u smislu navedenog članka 3. točke 1. prvog podstavka druge rečenice.

               34

               Usto, budući da je rola osmišljena na način da s fleksibilnim materijalom čini cjelinu za potrošača na prodajnom mjestu, ona odgovara definiciji primarne ambalaže iz članka 3. točke 1. drugog podstavka podtočke (a) Direktive 94/62.

               35

               Kao drugo, iako je istina da su takve role, s obzirom na njihovu funkciju potpore i omatanja tih fleksibilnih materijala oko njih, nužne za potporu tih proizvoda tijekom njihovog životnog vijeka, ipak ne ispunjavaju kriterije negativne definicije navedene u članku 3. točki 1. trećem podstavku podtočke i. Direktive 94/62. Naime, suprotno vrećici čaja ili kapsuli kave, navedenima u Prilogu I. Direktivi 94/62 kao primjerima predmeta koji nisu ambalaža u smislu te odredbe, rola nije sastavni dio fleksibilnog materijala kojem služi kao potpora i za omatanje te nije namijenjena tomu da se potroši ili baci zajedno s njim nego, naprotiv, opstaje i mora se baciti kada se spomenuti proizvod potroši.

               36

               Naposljetku, valja utvrditi da je tumačenje prema kojem su role ambalaža u smislu članka 3. točke 1. Direktive 94/62 potvrđeno time što je Komisija donijela Direktivu 2013/2, kojom je izmijenjen Prilog I. Direktive 94/62, koja odsad u popisu primjera ambalaže koja odgovara kriteriju definiranom u članku 3. točki 1. trećem podstavku podtočki i. Direktive 94/62 navodi „kalem[e], tube i valj[ke] na koje se namataju fleksibilni materijali”.

               37

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 3. točku 1. Direktive 94/62 treba tumačiti na način da su role u obliku kalema, tubi i valjaka na koje se namataju fleksibilni materijali i koje se prodaju potrošačima „ambalaža” u smislu te odredbe.

         Prethodno pitanje u predmetu C‑530/15

               38

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev podredno pita, u slučaju negativnog odgovora Suda na pitanje postavljeno u predmetu C‑313/15, je li Komisija time što je donijela Direktivu 2013/2, koja uključuje role u primjere ambalaže iz Priloga I. Direktive 94/62, iskrivila pojam „ambalaže” kako je definiran člankom 3. potonje direktive i prekoračila opseg ovlasti koje su joj dodijeljene na temelju njezinih provedbenih ovlasti.

               39

               Budući da je na pitanje postavljeno u predmetu C‑313/15 Sud dao potvrdan odgovor, nije potrebno odgovoriti na pitanje postavljeno u predmetu C‑530/15.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudovima koji su uputili zahtjeve, na tim je sudovima da odluče o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. točku 1. Direktive 94/62/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 1994. o ambalaži i ambalažnom otpadu, kako je izmijenjena Direktivom 2004/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004., treba tumačiti na način da su role u obliku kalema, tuba i valjaka na koje se namataju fleksibilni materijali i koje se prodaju potrošačima „ambalaža” u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski