title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. lipnja 2017.#Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr. protiv Smallsteps BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Midden-Nederland.#Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/23/EZ — Članci 3. do 5. — Prijenosi poduzeća — Zaštita prava radnika — Iznimke — Postupak u slučaju insolventnosti — Prepack — Preživljavanje poduzeća.#Predmet C-126/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      22. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/23/EZ — Članci 3. do 5. — Prijenosi poduzeća — Zaštita prava radnika — Iznimke — Postupak u slučaju insolventnosti — ,Prepack — Preživljavanje poduzeća“
      U predmetu C126/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEUa, koji je uputio Rechtbank MiddenNederland (Sud za Središnju Nizozemsku), odlukom od 24. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 26. veljače 2016., u postupku

         Federatie Nederlandse Vakvereniging,

         Karin van den BurgVergeer,

         Lyoba Tanja Alida Kukupessy,

         Danielle PaaseTeeuwen,

         Astrid Johanna Geertruda Petronelle Schenk

      protiv

         Smallsteps BV,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Federatie Nederlandse Vakvereniging, kao i za K. van den BurgVergeer, L. T. A. Kukupessy, D. PaaseTeeuwen i A. J. G. P. Schenk, A. Simsek, advocaat,

               —

               za Smallsteps BV, B. F. H. RumoraScheltema, H. T. ten Have i R. J. van Galen, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. do 5. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 2001., L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Federatie Nederlandse Vakvereniging, (u daljnjem tekstu: FNV), nizozemske sindikalne organizacije, i Karin van den BurgVergeer, Lyoba Tanja Alida Kukupessy, Danielle PaaseTeeuwen i Astrid Johanna Geertruda Petronelle Schenk, protiv Smallsteps BV, povodom utvrđenja prijenosa radnih odnosa na potonje društvo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2001/23 kodificira Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 1977., L 61, str. 26.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (SL 1998., L 201, str. 88.).

               4

               Uvodna izjava 3. Direktive 2001/23 glasi kako slijedi:
               „Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.”

               5

               Članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2001/23 glasi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.”

               6

               Članak 3. stavak 1. iste direktive propisuje:
               „Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.”

               7

               Članak 4. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona sam po sebi prenositelju ili preuzimatelju ne daje temelje za otpuštanje s radnoga mjesta. Ova odredba ne sprečava moguća otpuštanja iz gospodarskih, tehničkih ili organizacijskih razloga, radi kojih su potrebne promjene u radnoj snazi.”

               8

               Na temelju članka 5. te direktive:
               „1.   Osim ako države članice ne odluče drukčije, članci 3. i 4. ne primjenjuju se na prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona kad prenositelj podliježe stečajnom ili sličnom postupku u slučaju insolventnosti koji je pokrenut s ciljem likvidacije imovine prenositelja i pod nadzorom je nadležnog javnog tijela (koje može biti stečajni upravitelj ovlašten od strane nadležnog javnog tijela).
               2.   Kad se članci 3. i 4. primjenjuju na prijenos za vrijeme stečajnih postupaka (bez obzira na to jesu li ti postupci pokrenuti s ciljem likvidacije imovine prenositelja) i pod uvjetom da su takvi postupci pod nadzorom nadležnog javnog tijela (koje može biti stečajni upravitelj kojeg odredi nacionalno pravo), država članica može odrediti da:

                        a)

                        se dugovi prenositelja na temelju ugovora o radu ili radnog odnosa, koji su bili plativi prije prijenosa ili prije početka stečajnog postupka, bez obzira na članak 3. stavak 1., ne prenose na preuzimatelja, pod uvjetom da je taj postupak, u skladu sa zakonom države članice, temelj za zaštitu koja je najmanje jednaka onoj koja je predviđena za situacije na koje se odnosi Direktiva Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca [SL 1980., L 283, str. 23.],
                        ili kao alternativa da;

                        b)

                        preuzimatelj, prenositelj ili osoba ili osobe u funkciji prenositelja na jednoj strani, i predstavnici zaposlenika na drugoj strani mogu dogovoriti, u onoj mjeri u kojoj to dopušta važeće zakonodavstvo ili praksa, izmjene odredaba i uvjeta zaposlenja zaposlenika kojima je cilj zaštita mogućnosti zapošljavanja, tako da se osigura opstanak poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona.

                  3.   Država članica može primijeniti stavak 2. točku (b) na sve prijenose, kad je prenositelj u stanju ozbiljne gospodarske krize kako je određuje nacionalno pravo, pod uvjetom da je takvo stanje objavilo nadležno javno tijelo i da je omogućen sudski nadzor, pod uvjetom da su takve odredbe već postojale u nacionalnom pravu prije 17. srpnja 1998.
               […]
               4.   Države članice poduzimaju primjerene mjere s ciljem sprečavanja zlouporabe postupaka u slučaju insolventnosti radi kojih bi zaposlenici bili uskraćeni za prava koja im pripadaju po ovoj Direktivi.”

         Nizozemsko pravo

               9

               Odredbe kojima se u nizozemskom pravu uređuju prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća jesu članci 7:662. do 7:666. i članak 7:670. stavak 8. Burgerlijk Wetboek (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BW).

               10

               Članak 7:662. stavak 2. točka (a) BWa određuje:
               „Za potrebe primjene ovog odjeljka primjenjuju se sljedeće definicije:

                        a)

                        prijenos znači prijenos na temelju ugovora, spajanja ili razdvajanja, gospodarske jedinice koja zadržava svoj identitet;

                  […]”

               11

               Članak 7:663. BWa određuje:
               „Prijenos poduzeća automatski podrazumijeva da se na primatelja prenose prava i obveze koje u tom trenutku za to poduzeće kao poslodavca proizlaze iz ugovora o radu zaključenog između njega samog i zaposlenika koji radi u njemu. Međutim, tijekom godine dana nakon prijenosa, taj poslodavac i prenositelj ostaju solidarno obvezani u pogledu poštovanja obveza koje proizlaze iz ugovora o radu koje su nastale prije tog trenutka.”

               12

               Članak 7:666. BWa propisuje:
               „Članci 7:662. do 7:665. i članak 7:670. stavak 8. ne primjenjuju se na prijenos poduzeća kada:

                        a)

                        je otvoren stečaj poslodavca i kada poduzeće pripada stečajnoj masi […]”

               13

               Sukladno članku 7:670. BWa:
               „[…]
               8.   Poslodavac ne može raskinuti ugovor o radu s radnikom koji radi u njegovu poduzeću zbog prijenosa tog poduzeća kako je opisano u članku 7:662. stavku 2. točki (a);
               […]”

               14

               Od 2012. više nizozemskih sudova primjenjuje prepack. Riječ je o postupku nad imovinom koji je pripremljen prije otvaranja stečaja uz pomoć budućeg stečajnog upravitelja, imenovanog od strane suda, koji taj upravitelj provodi neposredno nakon otvaranja stečaja. U okviru prepacka sud imenuje i budućeg stečajnog suca.

               15

               Do danas u Nizozemskoj zakonom nisu uređeni ni pripremna faza ni prepack kao takav, već su oni posljedica prakse.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Estro Groep BV do svojeg je stečaja bilo najveće društvo za čuvanje djece u Nizozemskoj. Imalo je gotovo 380 pogona na cjelokupnom nizozemskom državnom području te je imalo oko 3600 zaposlenika.

               17

               Od mjeseca studenoga 2013. postalo je jasno da Estro Groep bez novog financiranja više neće moći ispuniti svoje obveze za ljeto 2014.

               18

               U potrazi za takvim financiranjem Estro Groep prvobitno je sa svojim financijerima i glavnim dioničarima te s drugim financijerima i eventualnim drugim investitorima dogovarao nova financiranja. To dogovaranje, koje je Estro Groep nazvao „Plan A”, ipak nije urodilo plodom.

               19

               Estro Groep je usporedno s pregovorima u okviru Plana A razradio drugi plan, nazvan „projekt Butterfly”. Tim se planom predviđalo ponovno pokretanje velikog dijela društva Estro Groep nakon prepacka. Navedeno ponovno pokretanje trebalo se temeljiti na ponovnom pokretanju 243 od ukupno 380 centara, zadržavanju radnih mjesta za gotovo 2500 od ukupno 3600 zaposlenika te na neprekinutosti pružanja usluge u svim pogonima u srpnju 2014.

               20

               U provedbi projekta Butterfly, Estro Groep kontaktirao je samo kao potencijalnog kupca H. I. G. Capital, sestrinsko društvo svojeg glavnog dioničara Bayside Capital. Nije ispitana ni jedna druga mogućnost.

               21

               Estro Groep podnio je 5. lipnja 2014. pred Rechtbankom Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) zahtjev za imenovanje budućeg stečajnog upravitelja. On je imenovan 10. lipnja 2014.

               22

               Dana 20. lipnja 2014. osnovano je društvo Smallsteps koje bi, kao poduzeće za ponovno pokretanje, za račun H. I. G. Capitala, u okviru projekta Butterfly preuzelo velik dio centara za čuvanje djece društva Estro Groep.

               23

               Dana 3. srpnja 2014. zaposlenici Estro Groepa primili su elektronsku poštu u kojoj je navedeno da će 4. srpnja 2014. biti podnesen zahtjev za otvaranje stečajnog postupka, i u kojem je precizirano da će osoblje možda biti sazvano na sastanak prije podnošenja tog zahtjeva.

               24

               Estro Groep podnio je 4. srpnja 2014. pred Rechtbankom Amsterdam (Sud u Amsterdamu) zahtjev za odgodu plaćanja. Taj je zahtjev 5. srpnja 2014. pretvoren u zahtjev za otvaranje stečaja, koji je otvoren istog dana.

               25

               I dalje istog dana, 5. srpnja 2014., potpisan je prepack između stečajnog upravitelja i društva Smallsteps u skladu s kojim je to potonje društvo kupilo otprilike 250 pogona, te se obvezalo da će ponuditi posao gotovo 2600 zaposlenika društva Estro Groep na dan otvaranja stečaja.

               26

               Stečajni upravitelj otpustio je 7. srpnja 2014. sve zaposlenike društva Estro Groep. Smallsteps je ponudio novi ugovor o radu gotovo 2600 zaposlenika koje je zapošljavao Estro Groep dok je više od tisuću zaposlenika u konačnici otpušteno.

               27

               FNV i četiri sutužitelja koji su radili u centrima koje je preuzeo Smallsteps, ali kojima nakon stečaja Estro Groepa nije ponuđen novi ugovor o radu, podnijeli su pred sudom koji je uputio zahtjev tužbu, s ciljem, prvenstveno, utvrđenja da se Direktiva 2001/23 primjenjuje na prepack sklopljen između društava Estro Groep i Smallsteps te da se stoga za navedena četiri sutužitelja smatra da otad pravovaljano i pod nepromijenjenim uvjetima rada rade za Smallsteps. Podredno zahtijevaju da se utvrdi da se članak 7:662. i sljedeći članci BWa primjenjuju jer je do prijenosa poduzeća došlo prije otvaranja stečaja Estro Groepa. Smallsteps osporava zahtjeve tužitelja.

               28

               U tim je okolnostima Rechtbank NoordNederland (Sud za Središnju Nizozemsku) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nizozemski stečajni postupak u slučaju prijenosa poduzeća u stečaju, pri čemu je prije stečaja proveden prepack koji je nadzirao sud, čiji je izričit cilj bio nastavak postojanja (dijelova) poduzeća, u skladu sa smislom i ciljem Direktive 2001/23 i je li članak 7:666. stavak 1. ab initio i točka (a) BWa u vezi s tim (još uvijek) u skladu s direktivom?

                        2.

                        Primjenjuje li se Direktiva 2001/23 u slučaju kad se ,budući stečajni upravitelj’ (,beoogd curator’) imenovan od suda već prije početka stečaja informira o položaju dužnika, provjeri bi li treća osoba mogla početi obavljati djelatnosti poduzeća te se isto tako pripremi na radnje koje je potrebno izvršiti ubrzo nakon stečaja kako bi se omogućilo to ponovno pokretanje poduzeća putem prijenosa imovine kroz koji će dužnik ili njegov dio biti prenesen na dan stečaja ili ubrzo nakon toga te će se sve ili dio tih djelatnosti (virtualno) nastaviti bez prekida?

                        3.

                        Treba li presuditi drugačije ako je glavni cilj prepacka nastavak poduzeća ili ako je cilj (budućeg) stečajnog upravitelja prije svega da putem prepacka i prodaje imovine u obliku poduzeća koje trajno posluje („going concern”) odmah nakon početka stečaja maksimizira prihode za sve vjerovnike ili da se u kontekstu prepacka suglasnost o prijenosu imovine (nastavak poduzeća) postiže prije stečaja, a njezina se provedba formalizira i/ili ostvaruje nakon stečaja? Kako treba provesti ispitivanje toga ako je cilj kako nastavak poduzeća tako i maksimizacija prihoda?

                        4.

                        U okviru prepacka koji se provodi prije stečaja poduzeća, a za potrebe primjene Direktive 2001/23 i članaka 7:662. i pratećih članaka BWa koji se na njoj temelje, uzima li se kao dan prijenosa poduzeća dan na koji je prije početka stečaja postignuta stvarna suglasnost volja o prijenosu poduzeća ili dan na koji je s ustupitelja na primatelja stvarno preneseno vlasništvo nad poduzećem s kojim je povezana odgovornost za poslovanje predmetnog subjekta?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               29

               Nakon objave mišljenja nezavisnog odvjetnika, Smallsteps je aktom podnesenim tajništvu Suda 25. travnja 2017. zahtijevao mogućnost da se na njega očituje, ako je potrebno i nakon ponovnog otvaranja usmenog dijela postupka. Smallsteps u prilog tom zahtjevu ističe, u biti, da mišljenje nezavisnog odvjetnika sadržava nesporazume u pogledu postupka prepacka.

               30

               U tom pogledu, međutim, valja podsjetiti da Statut Suda Europske unije i Poslovnik ne predviđaju mogućnost da zainteresirane osobe iz članka 23. Statuta podnose očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika (vidjeti posebno presudu od 4. rujna 2014., Vnuk, C162/13, EU:C:2014:2146, t. 30.).

               31

               Na temelju članka 252. drugog stavka UFEUa, dužnost je nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (presuda od 3. prosinca 2015., Banif Plus Bank, C312/14, EU:C:2015:794, t. 33.).

               32

               Slijedom toga, neslaganje zainteresirane osobe s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na to kakva se pitanja u njemu razmatraju, ne može biti samo po sebi dovoljan razlog koji bi opravdavao ponovno otvaranje usmenog postupka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C33/14 P, EU:C:2015:609, t. 26.).

               33

               Prema tome, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. svojeg poslovnika, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među zainteresiranim osobama (vidjeti presudu od 9. lipnja 2016., Pesce i dr., C78/16 i C79/16, EU:C:2016:428, t. 27.).

               34

               Međutim, u ovom predmetu Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim elementima potrebnim za odlučivanje.

               35

               S obzirom na to, Sud smatra da nije potrebno ponovno otvoriti usmeni dio postupka.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo do trećeg pitanja

               36

               Uvodno valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEUa na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presuda od 1. veljače 2017., Município de Palmela, C144/16, EU:C:2017:76, t. 20. i navedena sudska praksa).

               37

               U ovom slučaju, prvo do trećeg pitanja – koja valja ispitati zajedno – valja shvatiti kao da se njima u osnovi želi saznati treba li Direktivu 2001/23, a osobito njezin članak 5. stavak 1., tumačiti na način da zaštita zaposlenika koju jamče članci 3. i 4. navedene direktive, ostaje na snazi, u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj do prijenosa poduzeća dolazi nakon otvaranja stečaja, u okolnostima prepacka pripremljenog prije toga, a provedenog neposredno nakon otvaranja stečaja, u okviru kojeg, među ostalim, „budući stečajni upravitelj”, kojeg je imenovao sud, ispituje mogućnosti eventualnog nastavka poslovanja tog društva od strane treće osobe, i priprema se donijeti akte odmah nakon otvaranja stečaja, kako bi se taj nastavak poslovanja ostvario, i, pri čemu se, ako je u tom pogledu relevantno, cilj koji se ostvaruje postupkom prepacka odnosi kako na nastavak aktivnosti predmetnog društva, tako i na maksimalizaciju dobitka od ustupanja za sve njegove vjerovnike.

               38

               Odmah na početku valja istaknuti da Direktiva 2001/23 želi zaštititi – kako proizlazi iz njezine uvodne izjave 3. – zaposlenike, osobito osiguravajući njihova prava u slučaju promjene poslodavca.

               39

               U tu svrhu članak 3. stavak 1. prvi podstavak Direktive predviđa da se prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose na preuzimatelja. Što se tiče članka 4. stavka 1. navedene direktive, njime se štite zaposlenici od otpuštanja od strane prenositelja ili preuzimatelja iz razloga tog prijenosa.

               40

               Iznimno, članak 5. stavak 1. Direktive 2001/23 utvrđuje da se sustav zaštite iz navedenih članaka 3. i 4., ne primjenjuje na prijenose poduzeća obavljene u okolnostima preciziranim u toj odredbi, osim ako države članice ne odluče drugačije.

               41

               Međutim, navedeni članak 5. stavak 1., time što, u načelu, čini neprimjenjivim sustav zaštite zaposlenika u slučaju određenih prijenosa poduzeća, te se na taj način udaljava od glavnog cilja Direktive 2001/23, nužno se mora usko tumačiti (vidjeti, kada je riječ o članku 3. stavku 3. Direktive 77/187, kako je izmijenjena Direktivom 98/50, presudu od 4. lipnja 2002., Beckmann, C164/00, EU:C:2002:330, t. 29.).

               42

               Iako iz samog teksta prvog dijela rečenice članka 5. stavka 1. Direktive 2001/23 proizlazi da države članice imaju mogućnost – u okolnostima koje opravdavaju primjenu te odredbe – provesti sustav zaštite zaposlenika iz članaka 3. i 4. navedene direktive, u glavnom postupku, međutim, država članica o kojoj je riječ nije iskoristila takvu mogućnost, kako je potvrdila i nizozemska vlada na raspravi.

               43

               Iz toga slijedi da članak 5. stavak 1. Direktive 2001/23, time što dozvoljava odstupanje od sustava zaštite zaposlenika, može biti primijenjen u predmetu kakav je onaj iz glavnog postupka, pod uvjetom, međutim, da taj postupak udovoljava uvjetima navedenim u toj odredbi.

               44

               U tom pogledu članak 5. stavak 1. Direktive 2001/23 precizira, kumulativno, da prenositelj mora podlijegati stečajnom ili sličnom postupku u slučaju insolventnosti. Osim toga, taj postupak mora biti pokrenut s ciljem likvidacije imovine prenositelja i mora biti pod nadzorom nadležnog javnog tijela.

               45

               Što se tiče, kao prvo, uvjeta prema kojem prenositelj mora podlijegati stečajnom ili sličnom postupku u slučaju insolventnosti, on se ne može protezati – imajući u vidu zahtjev za uskim tumačenjem istaknut u točki 41. ove presude – na operaciju kojom se priprema stečaj, ali koja ne dovodi do njega, kako je to zamislio nezavisni odvjetnik u točki 76. svojeg mišljenja.

               46

               Međutim, u ovom slučaju, kako proizlazi iz točke 14. ove presude, operacija prepacka o kojoj je riječ u glavnom postupku jest, doduše, pripremljena prije otvaranja stečaja, ali je provedena nakon toga. Takva operacija, koja stvarno uključuje stečaj, stoga može potpadati pod pojam „stečajni postupak” u smislu članka 5. stavka 1. Direktive 2001/23.

               47

               Kao drugo, članak 5. stavak 1. Direktive 2001/23 zahtijeva da stečajni ili slični postupak u slučaju insolventnosti bude pokrenut s ciljem likvidacije imovine prenositelja. U tom se pogledu smatra, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, da tom uvjetu ne udovoljava postupak kojem je cilj nastavljanje aktivnosti dotičnog poduzeća (vidjeti, u tom smislu, presude od 25. srpnja 1991., d’Urso i dr., C362/89, EU:C:1991:326, t. 31. i 32., kao i od 7. prosinca 1995., Spano i dr., C472/93, EU:C:1995:421, t. 25.).

               48

               Kada je riječ o razlikama između tih dviju vrsta postupaka, kao što je to precizirao nezavisni odvjetnik u točkama 57. i 58. svojeg mišljenja, postupku je cilj nastavljanje aktivnosti ako nastoji očuvati operativnu narav poduzeća ili njegovih održivih jedinica. Suprotno tomu, postupci čiji je cilj likvidacija imovine žele maksimizirati zajedničko namirenje vjerovnika. Iako nije isključeno da između tih dvaju ciljeva koje ostvaruje određeni postupak može postojati stanovito preklapanje, glavni cilj postupka kojim se nastoji nastaviti aktivnost poduzeća ostaje, u svakom slučaju, očuvanje dotičnog poduzeća.

               49

               U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je cilj operacije prepacka, kao što je ona iz glavnog postupka, priprema prijenosa poduzeća sve do najmanjih detalja, kako bi se omogućilo brzo pokretanje održivih jedinica poduzeća nakon otvaranja stečaja, s ciljem da se na taj način izbjegne prekid koji bi proizašao iz naglog obustavljanja njegovih aktivnosti na dan otvaranja stečaja, s ciljem očuvanja njegove vrijednosti kao i očuvanja radnih mjesta.

               50

               U tim okolnostima, i pod uvjetom da to sud koji je uputio zahtjev provjeri, treba smatrati da – s obzirom na to da takva operacija, u konačnici, ne ide u smjeru likvidacije društva – gospodarski i socijalni cilj koji se njome ostvaruju ne mogu objasniti ni opravdati to da, kada je dotično poduzeće predmet potpunog ili djelomičnog prijenosa, njegovi zaposlenici budu uskraćeni za zaštitu koju im priznaje Direktiva 2001/23 (vidjeti, po analogiji, presudu od 7. prosinca 1995., Spano i dr., C 472/93, EU:C:1995:421, t. 28. kao i 30.).

               51

               Imajući u vidu utvrđenje iz točke 48. ove presude, sama okolnost da se navedena operacija prepacka može odnositi i na maksimalizaciju zajedničkog namirenja vjerovnika, ne može istu pretvoriti u postupak pokrenut s ciljem likvidacije imovine prenositelja, u smislu članka 5. stavka 1. Direktive 2001/23.

               52

               Iz toga slijedi da za takvu operaciju treba smatrati da za glavni cilj ima očuvanje društva koje je u stečaju, tako da ona ne može potpadati pod članak 5. stavak 1. Direktive 2001/23, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 47. ove presude.

               53

               Kao treće, kada je riječ o uvjetu prema kojem postupak iz članka 5. stavka 1. Direktive 2001/23 mora biti pod nadzorom javnog tijela, dostaje istaknuti da stadij operacije prepacka, kao što je ona iz glavnog postupka, koja prethodi otvaranju stečaja, nema nikakvog uporišta u predmetnom nacionalnom zakonodavstvu.

               54

               S obzirom na to ta se operacija dakle ne vodi pod nadzorom suda, već, kako proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, od strane uprave društva koja vodi pregovore i usvaja odluke kojima se priprema prodaja društva u stečaju.

               55

               Naime, iako ih je imenovao sud na zahtjev društva u stečaju, budući stečajni upravitelj, kao i budući stečajni sudac, formalno nemaju nikakve ovlasti. Stoga oni nisu pod nadzorom nikakvog javnog tijela.

               56

               Usto, s obzirom na to da vrlo brzo nakon otvaranja stečaja stečajni upravitelj traži i dobiva odobrenje stečajnog suca za prijenos poduzeća, stečajni je sudac morao biti obaviješten i, u biti, nije izrazio prigovor na taj prijenos, prije otvaranja stečaja.

               57

               No, kako je u osnovi istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 82. svojeg mišljenja, takav način postupanja može u velikoj mjeri oduzeti svrhu eventualnom nadzoru nad stečajnim postupkom od strane nadležnog javnog tijela, te, stoga, ne može zadovoljiti uvjet nadzora od strane takvog tijela naveden u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/23.

               58

               Iz navedenog proizlazi da operacija prepacka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne ispunjava sve uvjete navedene u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/23, i da, stoga, nije dopušteno odstupanje od sustava zaštite predviđenog u člancima 3. i 4. navedene direktive.

               59

               Imajući sva prethodna razmatranja u vidu, na prvo do trećeg pitanja valja odgovoriti da Direktivu 2001/23, a osobito njezin članak 5. stavak 1., treba tumačiti na način da zaštita zaposlenika koju jamče njezini članci 3. i 4., ostaje na snazi, u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj do prijenosa poduzeća dolazi nakon otvaranja stečaja, u okolnostima prepacka pripremljenog prije toga, a provedenog neposredno nakon otvaranja stečaja, u okviru kojeg, među ostalim, „budući stečajni upravitelj”, kojeg je imenovao sud, ispituje mogućnosti eventualnog nastavka poslovanja tog društva od strane treće osobe, i priprema se donijeti akte odmah nakon otvaranja stečaja, kako bi se taj nastavak poslovanja ostvario, i, pri čemu u tom pogledu nije relevantno da se cilj koji se ostvaruje operacijom prepacka odnosi i na maksimalizaciju dobitka od ustupanja za sve vjerovnike dotičnog društva.

         Četvrto pitanje

               60

               S obzirom na odgovor na prvo do trećeg pitanja, nije potrebno odgovoriti na četvrto pitanje.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona, a osobito njezin članak 5. stavak 1., treba tumačiti na način da zaštita zaposlenika koju jamče njezini članci 3. i 4., ostaje na snazi, u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj do prijenosa poduzeća dolazi nakon otvaranja stečaja, u okolnostima prepacka pripremljenog prije toga, a provedenog neposredno nakon otvaranja stečaja, u okviru kojeg, među ostalim, „budući stečajni upravitelj”, kojeg je imenovao sud, ispituje mogućnosti eventualnog nastavka poslovanja tog društva od strane treće osobe, i priprema se donijeti akte odmah nakon otvaranja stečaja, kako bi se taj nastavak poslovanja ostvario, i, pri čemu u tom pogledu nije relevantno da se cilj koji se ostvaruje operacijom prepacka odnosi i na maksimalizaciju dobitka od ustupanja za sve vjerovnike dotičnog društva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. ožujka 2010.#F. Gielen protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Članak 43. UEZ-a.#Predmet C-440/08.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. rujna 2016.#Excalibur City s.r.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije MERLIN’S KINDERWELT – Raniji nacionalni verbalni žig KINDER – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje sličnosti znakova – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b), Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-565/15.


Presuda Suda (peto vijeće) od 17. veljače 2011.#Staatssecretaris van Financiën protiv Marishipping and Transport BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Zahtjev za prethodnu odluku - Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-11/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. prosinca 2010.#Schenker SIA protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku: Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departaments - Latvija.#Predmet C-199/09.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. listopada 2016.#Gianpaolo Paoletti i dr. protiv Procura della Repubblica.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale ordinario di Campobasso.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 6. UEU‑a – Članak 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Načelo retroaktivnosti povoljnijeg kaznenog zakona – Talijanski državljani koji su organizirali nezakonit ulazak rumunjskih državljana u Italiju – Djela poduzeta prije pristupanja Rumunjske Uniji – Učinak pristupanja Rumunjske na kazneno djelo pomaganja nezakonite imigracije – Provedba prava Unije – Nadležnost Suda.#Predmet C-218/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 6. UEU‑a — Članak 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima — Načelo retroaktivnosti povoljnijeg kaznenog zakona — Talijanski državljani koji su organizirali nezakonit ulazak rumunjskih državljana u Italiju — Djela poduzeta prije pristupanja Rumunjske Uniji — Učinak pristupanja Rumunjske na kazneno djelo pomaganja nezakonite imigracije — Provedba prava Unije — Nadležnost Suda“
      U predmetu C‑218/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio le Tribunale ordinario di Campobasso (Redovni sud u Campobassu, Italija), odlukom od 29. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 11. svibnja 2015., u kaznenom postupku protiv

         Gianpaolo Paoletti,

         Umberto Castaldi,

         Domenico Faricelli,

         Antonio Angelucci,

         Mauro Angelucci,

         Antonio D’Ovidio,

         Camillo Volpe,

         Giampaolo Canzano,

         Raffaele Di Giovanni,

         Antonio Della Valle,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Paolettija, G. Milia, avvocato,

               —

               za G. Canzanoa, P. Di Giovanni, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. D’Asciae, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, H. Krämer i D. Nardi, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. UEU‑a, članka 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 7. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka protiv Gianpaola Paolettija i drugih talijanskih građana, optuženih za to da su pomogli nezakonitoj imigraciji rumunjskih državljana u Italiju prije pristupanja Rumunjske Europskoj uniji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 2. Direktive Vijeća 2002/90/EZ od 28. studenoga 2002., kojem se daje definicija olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka (SL 2002, L 328., str. 17.) (posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 101.) propisuje:
               „Trebalo bi poduzeti mjere za borbu protiv omogućavanja nezakonite imigracije u vezi s neovlaštenim prelaskom granice u najstrožem smislu i u vezi s održavanjem mreža koje izrabljuju ljude.”

               4

               U članku 1. stavku 1. te direktive propisano je:
               „Svaka država članica donosi odgovarajuće sankcije za:

                        a)

                        svaku osobu koja namjerno pomaže osobi koja nije državljanin države članice da uđe ili prijeđe preko državnog područja države članice i pritom krši zakone te države o ulasku i tranzitu stranaca;

                        b)

                        svaku osobu koja, zbog financijske koristi, namjerno pomaže osobi koja nije državljanin neke države članice da boravi na državnom području te države članice i pritom krši zakone te države o boravku stranaca.”

               5

               Prema članku 3. te direktive, svaka država članica poduzima potrebne mjere kojima osigurava da se povrede iz članaka 1. i 2. te direktive kazne sankcijama koje su učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće od počinjenja kaznenog djela.

               6

               Članak 1. stavak 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/946/PUP od 28. studenoga 2002. o jačanju kaznenopravnog okvira za sprečavanje pomaganja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka (SL 2002, L 328, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., sv. 12., str. 26.), glasi kako slijedi:
               „Svaka država članica donosi potrebne mjere kako bi osigurala da povrede utvrđene u člancima 1. i 2. Direktive [2002/90] budu kažnjive učinkovitim i razmjernim kaznama koje odvraćaju od njihova počinjenja, a mogu dovesti i do izručenja.”

         Talijansko pravo

               7

               Članak 12. stavci 3. i 3.a decreta legislativa br. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Zakonodavna uredba br. 286 o konsolidaciji odredaba kojima se uređuje imigracija i pravila koja se odnose na status stranaca) od 25. srpnja 1998. (redovni dodatak GURI‑u br. 191. od 18. kolovoza 1998.) kako je izmijenjen leggeom no. 94. (zakon br. 94.), od 15. srpnja 2009. (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 286/1998), propisuje:
               „3.   Osim u slučaju da djelo predstavlja teže kazneno djelo, tko uz povredu odredbi ovog konsolidiranog propisa promiče, upravlja, organizira, financira ili izvršava prijevoz stranaca u Italiju ili poduzima druga djela s ciljem da im se dopusti nezakonit ulazak u Italiju ili na državno područje druge države čiji nisu državljani ili u kojoj nemaju dozvolu za stalni boravak može se kazniti kaznom od pet do petnaest godina zatvora i novčanom kaznom od 15000 eura za svaku osobu, kada:

                        a)

                        se djelo odnosi na nezakonit ulazak ili boravak u Italiji pet ili više osoba;

                        b)

                        su život ili sigurnost prevožene osobe dovedeni u opasnost da bi mu se omogućio nezakonit ulazak ili boravak na teritoriju;

                        c)

                        je prevožena osoba podvrgnuta nehumanom ili ponižavajućem postupanju da bi mu se omogućio nezakonit ulazak ili boravak na teritoriju;

                        d)

                        su djelo počinile tri ili više osoba koje djeluju zajedno, ili koristeći usluge međunarodnog prijevoza ili krivotvorene ili izmijenjene dokumente ili koji su, u svakom slučaju, pribavljeni na nezakonit način;

                        e)

                        počinitelji djela posjeduju oružje ili eksplozivne tvari.

                  3.a.   Kazna predviđena u stavku 3. povećava se ako djelo iz stavka 3. tog članka obuhvaća dva ili više slučaja iz njegovih točaka (a), (b), (c), (d) i (e).”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su okrivljenici u glavnom postupku, osnivanjem u Italiji društva koje predstavlja fiktivnu podružnicu društva osnovanog u skladu s rumunjskim pravom - Api Construction SRL‑a, 2004. i 2005. godine ishodili od Direzione Provinciale del Lavoro di Pescara (Područni ured za radne odnose u Pescari, Italija) radne dozvole i, nastavno na to, odgovarajuće boravišne dozvole za talijansko državno područje za 30 rumunjskih radnika. Te dozvole dodijeljene su na temelju članka 27. točke (g) Zakonodavne uredbe br. 286/1998, kojim se dopušta privremeno primanje, na zahtjev poslodavca i izvan kvota stranih radnika, radnika koje zapošljavaju poduzetnici aktivni na talijanskom državnom području.

               9

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku također proizlazi da se okrivljenicima u glavnom postupku pripisuje da su organizirali nezakonit ulazak tih rumunjskih državljana u razdoblju prije pristupanja Rumunjske Uniji „da bi ostvarili dobit od intenzivnog i trajnog korištenja strane radne snage po niskoj cijeni”.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev pita se, s jedne strane, s obzirom na članak 6. UEU‑a, članak 49. Povelje i članak 7. EKLJP‑a, je li pristupanje Rumunjske Uniji imalo učinak ukidanja kaznenog djela pomaganja, od strane talijanskih građana, nezakonite imigracije rumunjskih građana počinjenog prije tog pristupanja, i s druge strane, treba li se načelo retroaktivne primjene povoljnijeg kaznenog zakona primijeniti na okrivljenike u glavnom postupku.

               11

               U tim je okolnostima Tribunale ordinario di Campobasso (Redovni sud u Campobassu, Italija) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „ 1.

                        Treba li članak 7. EKLJP‑a, članak 49. Povelje te članak 6. UEU‑a tumačiti na način da je pristupanjem Rumunjske Europskoj uniji 1. siječnja 2007., ukinuto kazneno djelo predviđeno i kažnjivo na temelju članka 12. Zakonodavne uredbe br. 286/1998 koje se odnosi na pomaganje u nezakonitoj imigraciji i na zadržavanje rumunjskih građana na području Italije?

                        2.

                        Treba li navedene članke tumačiti na način da je državi članici zabranjeno primjenjivati načelo retroaktivnosti in mitius u odnosu na osobe koje su prije 1. siječnja 2007. (ili kasnijeg datuma kada je Ugovor u cijelosti primjenjiv), datuma pristupanja Rumunjske Europskoj uniji, počinile povredu članka 12. Zakonodavne uredbe br. 286/1998 time što su pomagale u nezakonitoj imigraciji rumunjskih državljana, što od 1. siječnja 2007. nije više predviđeno kao kazneno djelo?”

         Nadležnost Suda

               12

               Talijanska vlada osporava dopuštenost prethodnih pitanja pozivajući se na okolnost da se norme prava Unije na koje se upućuje ne mogu primijeniti u predmetu u postupku poput glavnog postupka. Naime, nacionalne odredbe u vezi s kaznenim djelom pomaganja nezakonite imigracije, uključujući to kada je kazneno djelo počinjeno u korist rumunjskih državljana prije postupanja Rumunjske Uniji, ne pripadaju u područje primjene prava Unije.

               13

               U tom pogledu valja podsjetiti da je područje primjene Povelje, u pogledu djelovanja država članica definirano u njezinu članku 51. stavku 1. prema kojem su odredbe Povelje upućene državama članicama samo kada primjenjuju pravo Unije (presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 17.).

               14

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da pojam „provedba prava Unije”, u smislu članka 51. Povelje, nameće postojanje određenog stupnja povezanosti, između akta prava Unije i predmetne nacionalne mjere, koji nadilazi sličnost obuhvaćenih područja ili neizravne učinke jednog područja na drugo (vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 2014., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, t. 24.).

               15

               Te uvodne izjave odgovaraju onima koje čine osnovu članka 6. stavka 1. UEU‑a, sukladno kojem odredbe Povelje nipošto ne proširuju nadležnosti Unije kako su one definirane Ugovorima (presuda od 8. svibnja 2014., Pelckmans Turnhout, C‑483/12, EU:C:2014:304, t. 21.).

               16

               Istina, u zahtjevu za prethodnu odluku ne navode se izrijekom odredbe prava Unije koje bi bile prenesene nacionalnim zakonodavstvom u glavnom postupku.

               17

               Međutim, cilj je direktive 2002/90 u skladu s njezinom uvodnom izjavom 2. smanjenje omogućavanja nezakonite imigracije. Osim toga, u skladu s člankom 1. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/946 svaka država članica donosi potrebne mjere kako bi osigurala da povrede utvrđene u člancima 1. i 2. te direktive budu kažnjive učinkovitim i razmjernim kaznama koje odvraćaju od njihova počinjenja, a mogu dovesti i do izručenja.

               18

               Nezavisno od pitanja je li Zakonodavna uredba br. 286/1998 usvojena radi prenošenja u talijanski pravni poredak odredbi Direktive 2002/90 i Okvirne odluke 2002/946, cilj kaznenih postupaka radi potiskivanja pomaganja nezakonite imigracije, poput onih u glavnom postupku, je osiguravanje provedbe te direktive i okvirne odluke (vidjeti analogijom presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 27. i 28.).

               19

               Između ostaloga treba uzeti u obzir to da se u ovom predmetu prethodna pitanja odnose na pitanje kakav utjecaj na primjenu spomenutog nacionalnog zakonodavstva ima to da su rumunjski državljani, kao posljedicu pristupanja Rumunjske Uniji, stekli status njezinih građana, pri čemu se također javlja pitanje tumačenja prava Unije.

               20

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Sud nadležan za davanje odgovora na prethodna pitanja suda koji je uputio zahtjev.

         Meritum

         Uvodna razmatranja

               21

               Kako je to određeno člankom 6. stavkom 3. UEU‑a, temeljna prava koja priznaje EKLJP čine opća načela prava Unije. Članak 52. stavak 3. Povelje među ostalim propisuje, da u onoj mjeri u kojoj prava koje ona sadrži odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ta konvencija, međutim, nije pravni instrument koji formalno predstavlja dio pravnog poretka Unije jer joj Unija nije pristupila (presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 44, i od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 45.).

               22

               Stoga treba uzeti u obzir samo članak 6. UEU‑a kao i članak 49. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 6. studenoga 2012., Otis i dr., C199/11, EU:C:2012:684, t. 47., kao i od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 46.).

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim pitanjima na koja treba zajedno odgovoriti, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 6. UEU‑a i članak 49. Povelje tumačiti na način da pristupanje države Uniji ne sprječava drugu državu članicu da izrekne kaznu osobama koje su, prije tog pristupanja, počinile kazneno djelo pomaganja nezakonite imigracije u korist državljana prve države.

               24

               U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita se također o primjeni načela retroaktivnosti povoljnijeg kaznenog zakona na okrivljenike koji su organizirali nezakonitu imigraciju.

               25

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je to načelo, kako je utvrđeno u članku 49. stavku 1. Povelje, dio primarnog prava Unije. Sud je presudio, čak i prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, koji je Povelji dodijelio istu pravnu snagu poput one koju imaju ugovori, da to načelo proizlazi iz zajedničkih ustavnih tradicija država članica, i da ga se stoga treba smatrati dijelom općih načela prava Unije koja nacionalni sudac treba poštovati pri primjeni nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 29. svibnja 1997., Kremzow, C‑299/95, EU:C:1997:254, t. 14.).

               26

               Sama okolnost da su činjenice iz glavnog postupka nastale 2004. i 2005., odnosno prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora 1. prosinca 2009., nije prepreka primjeni, u ovom slučaju, članka 49. stavka 1. Povelje.

               27

               Primjena povoljnijeg kaznenog zakona nužno podrazumijeva sukcesivnu primjenu zakona u vremenu i temelji se na činjenici da je zakonodavac promijenio stajalište bilo u vezi s kaznenom kvalifikacijom činjenica ili u vezi s kaznom koju na kažnjivo djelo treba primijeniti.

               28

               Međutim, u ovom predmetu, iz spisa koji je na raspolaganju Sudu proizlazi da kazneno zakonodavstvo u glavnom postupku, odnosno članak 12. stavci 3. i 3.a Zakonodavne uredbe br. 286/1998, nije izmijenjeno nakon počinjenja kaznenih djela koja se pripisuju okrivljenicima u glavnom postupku. Naime, pomoć nezakonitoj imigraciji u Italiju i dalje se može kazniti kaznom od pet do petnaest godina zatvora.

               29

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da je do zakonodavne promjene koju treba uzeti u obzir došlo u okviru zakona „koji nije kaznenopravne naravi”, odnosno Akta o pristupanju Rumunjske Uniji. Taj sud ističe da su okolnost da su nakon tog pristupanja, 1. siječnja 2007., rumunjski državljani stekli status građana Unije, i okolnost da su 1. siječnja 2014. uklonjena zadnja ograničenja u vezi sa slobodnim kretanjem radnika, dovele do toga da razlozi kaznenopravnog progona osoba koje su organizirale imigraciju tih državljana u ranijem razdoblju nemaju učinka.

               30

               Taj sud također dodaje da je u presudi od 10. siječnja 2008., Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), odlučujući na općoj sjednici, isključio mogućnost da pristupanje Rumunjske Uniji dovede do toga da pomaganje nezakonite imigracije počinjeno prije tog pristupanja prestane biti povreda, i da je to taj sud ponovio 2011. i 2015. godine. Ipak, u rješenju od 8. svibnja 2007. kojim je ponovno uputilo taj predmet na opću sjednicu, prvo vijeće Corte suprema di cassazione (Kasacijskog suda) zauzelo je suprotno mišljenje.

               31

               Stoga se javlja pitanje utječe li okolnost da su rumunjski državljani stekli status građana Unije na konstitutivne elemente kaznenog djela pomaganja nezakonite imigracije i, tako, na primjenu kaznenog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku.

               32

               Člankom 12. stavcima 3. i 3.a Zakonodavne uredbe br. 286/1998 nisu obuhvaćeni državljani trećih zemalja koji nezakonito ulaze u Italiju i tamo borave a da nemaju boravišnu dozvolu, već osobe koje pomažu neovlašteni ulazak i boravak tih državljana na području te države. Sama činjenica da su, nakon njihova nezakonitog ulaska, ti državljani postali građani Unije zbog pristupanja njihove države članice porijekla Uniji ne može utjecati na tijek kaznenih postupaka pokrenutih protiv tih osoba koje pomažu nezakonitu imigraciju.

               33

               Naime, to stjecanje građanstva Unije predstavlja činjeničnu situaciju koja nije takva da mijenja konstitutivne elemente kaznenog djela pomaganja nezakonite imigracije.

               34

               Međutim, kako je navedeno u točki 28. ove presude, kazneno zakonodavstvo u glavnom postupku, odnosno članak 12. stavci 3. i 3.a Zakonodavne uredbe br. 286/1998, propisuje kaznu zatvora za kazneno djelo pomaganja nezakonite imigracije u Italiju, u skladu s člankom 3. Direktive 2002/90 i člankom 1. Okvirne odluke 2002/946, koji propisuju da se to kazneno djelo treba sankcionirati kaznama koje su učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće od počinjenja kaznenog djela.

               35

               Konstitutivni elementi kaznenog djela pomaganja nezakonite imigracije u talijanskom pravnom poretku ostali su stoga nepromijenjeni, s obzirom na to da pristupanje Rumunjske Uniji nije ni na koji način utjecalo na kvalifikaciju te povrede.

               36

               Kako nezavisni odvjetnik napominje u točkama 26. i 27. svojeg mišljenja, niti jedna odredba Direktive 2002/90 ili drugog pravnog propisa Unije ne omogućava zaključak da stjecanje građanstva Unije treba za sobom povući prestanak postojanja povrede koju su počinili okrivljenici, poput onih u glavnom postupku, koji su krijumčarili radnu snagu. Suprotna odluka bi potaknula tu vrstu trgovine čim bi određena država pokrenula postupak pristupanja Uniji jer bi se krijumčarima u konačnici zajamčila mogućnost korištenja imunitetom. Cilj koji bi se postigao bio bi suprotan cilju koji nastoji postići zakonodavac Unije.

               37

               Štoviše, Sud je u više navrata presudio da se odredbe u vezi s građanstvom Unije primjenjuju od njihovog stupanja na snagu i da stoga treba zaključiti da se trebaju primijeniti na stvarne učinke ranije nastalih situacija (presude od 11. srpnja 2002., D’Hoop, C‑224/98, EU:C:2002:432, t. 25, kao i od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 58.).

               38

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku nedvojbeno proizlazi da je povreda koja se pripisuje okrivljenicima u glavnom postupku počinjena tijekom 2004. i 2005. godine.

               39

               Međutim, kako je naveo nezavisni odvjetnik u točkama 36. i 37. svojeg mišljenja, način ostvarivanja činjeničnog elementa tog kaznenog djela zahtijeva da se navedeno razvrsta među kaznena djela stanja. Naime, pomaganje pri ulasku materijalno je dovršeno kada je državljanin treće zemlje prešao vanjsku granicu Unije, a pomaganje pri ostvarivanju boravka kada su državljaninu treće zemlje pribavljeni dokumenti, stečeni prijevarno, koji mu omogućavaju da ostavlja dojam da ima pravo koristiti se pogodnostima u vezi s građanstvom Unije ili statusom stranog radnika u uobičajenim uvjetima.

               40

               Povreda koja se pripisuje okrivljenicima u glavnom postupku je konačno i potpuno nastala prije pristupanja, 1. siječnja 2007., Rumunjske Uniji i, a fortiori, prije uklanjanja, 1. siječnja 2014., posljednjih ograničenja u vezi sa slobodnim kretanjem radnika državljana te države.

               41

               Iz toga slijedi da navedena povreda nije situacija koja je nastala prije pristupanja Rumunjske Uniji i koja još nije proizvela sve svoje učinke prije tog pristupanja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. rujna 2014., X, C‑318/13, EU:C:2014:2133, t. 22. i 23.).

               42

               Slijedom navedenog, uzimajući u obzir sva prethodno navedena razmatranja, na prethodna pitanja treba odgovoriti na način da članak 6. UEU‑a i članak 49. Povelje treba tumačiti na način da pristupanje jedne države Uniji ne sprječava drugu državu članicu da izrekne kaznu osobama koje su, prije tog pristupanja, počinile kazneno djelo pomaganja nezakonite imigracije u korist državljana prve države.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 6. UEU‑a i članak 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da pristupanje jedne države Uniji ne sprječava drugu državu članicu da izrekne kaznu osobama koje su, prije tog pristupanja, počinile kazneno djelo pomaganja nezakonite imigracije u korist državljana prve države.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 10. srpnja 2014. # CW protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-48/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. srpanj 19.#Doris Reichel-Albert protiv Deutsche Rentenversicherung Nordbayern.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Sozialgericht Würzburg.#Predmet C-522/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. prosinac 12.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europska agencija za sigurnost prehrambenih proizvoda.#Predmet T-457/07.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. lipnja 2003. # Commissioners of Customs & Excise protiv First Choice Holidays plc. # Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina. # Šesta direktiva o PDV-u. # Predmet C-149/01.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. svibnja 2011.#Hauptzollamt Koblenz protiv Kurt und Thomas Etling in GbR (C-230/09) i Hauptzollamt Oldenburg protiv Theodor Aissen i Hermann Rohaan (C-231/09).#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Poljoprivreda.#Spojeni predmeti C-230/09 i C-231/09.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. srpnja 2014.#Apple Inc. protiv Deutsches Patent- und Markenamt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundespatentgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovi – Direktiva 2008/95/EZ – Članci 2. i 3. – Znakovi koji mogu činiti žig – Razlikovni karakter – Prikaz uređenja glavne prodavaonice crtežom (flagship store) – Registracija ,uslugaʼ koje se odnose na proizvode koji se prodaju u takvoj prodavaonici kao žiga.#Predmet C‑421/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑421/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundespatentgericht (Njemačka), odlukom od 8. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 24. srpnja 2013., u postupku
            Apple Inc.
            protiv
            Deutsches Patent- und Markenamt,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. travnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Apple Inc., V. Schmitz‑Fohrmann i A. Ruge, Rechtsanwälte ,
            – za francusku vladu, D. Colas i F.‑X. Bréchot, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, F. W. Bulst i E. Montaguti, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2. i 3. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25. i ispravak SL 2009, L 11, str. 86.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Apple Inc. (u daljnjem tekstu: Apple) i Deutsches Patent- und Markenamt (Njemački ured za patente i žigove, u daljnjem tekstu: DPMA) koji se vodi jer je DPMA odbio prijavu za registraciju žiga.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 2. Direktive 2008/95/EZ propisuje:
            „Žig može sačinjavati svaki znak koji se može grafički prikazati, osobito riječi, uključujući osobna imena, crteže, slova, brojke, oblike proizvoda ili njihova pakiranja, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika.“
            4. Sukladno članku 3. stavku 1. iste direktive:
            „1. Neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavim:
            [...]
            b) znakovi koji nemaju razlikovni karakter;
            c) žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje ili pružanja usluge ili za označivanje drugih karakteristika proizvoda i usluga;
            d) znakovi koji se sastoje isključivo od oznaka i podataka koji su postali uobičajeni u svakodnevnom govoru ili u dobroj vjeri i ustaljenoj trgovačkoj praksi;
            e) znakovi koji se sastoje isključivo od:
            i) oblika koji proizlazi iz same vrste proizvoda;
            ii) oblika proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata;
            iii) oblika koji proizvodima daje bitnu vrijednost;
            […]“
            5. Tekst članaka 2. i 3. Direktive 2008/95 odgovara tekstu članaka 2. i 3. Direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989, L 40, str. 1.), koja je bila ukinuta i zamijenjena Direktivom 2008/95 od 28. studenoga 2008.
            Njemačko pravo
            6. Članak 3. stavak 1. njemačkog Zakona o zaštiti žigova i drugih znakova [Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz)] od 25. listopada 1994. (BGBl. 1994 I, str. 3082.) u biti odgovara članku 2. Direktive 2008/95. Stavak 2. navedenog članka 3. propisuje:
            „Ne mogu se štititi kao žig znakovi koji se sastoje isključivo od oblika
            1. koji proizlazi iz same vrste proizvoda
            2. potrebnoga za postizanje nekog tehničkog rezultata ili koji
            3. proizvodima daje bitnu vrijednost.“
            7. Članak 8. tog zakona navodi:
            „(1) Ne mogu se registrirati kao žigovi znakovi kojima se priznaje zaštita u smislu članka 3., ali koji se ne mogu grafički prikazati.
            (2) Ne mogu se registrirati žigovi
            1. koji nemaju razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge;
            2. koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla, vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. Dana 10. studenoga 2010. Apple je od United States Patent and Trademark Officea (Ured za patente i žigove SAD‑a) dobio registraciju trodimenzionalnog žiga koji se sastojao od višebojnog prikaza crteža (osobito metalik sive i svijetlosmeđe boje) njegovih glavnih prodavaonica ( flagship stores ) za usluge iz razreda 35. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova, usvojenoga na diplomatskoj konferenciji u Nici 15. lipnja 1957., posljednji put revidiranoga u Ženevi 13. svibnja 1977. s izmjenama od 28. rujna 1979. ( Recueil des traités des Nations unies , sv. 1154, br. I‑18200, str. 89., u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum), to jest za „usluge maloprodaje koje se odnose na računala, računalne programe, periferne računalne uređaje, prenosive telefone, elektroničke uređaje za široku potrošnju i dodatke te demonstraciju s njima povezanih proizvoda“.
            9. Navedeni prikaz koji je Apple opisao kao „distinktivan dizajn i uređenje prodavaonice na malo“ nalazi se ispod:
            >image>2
            10. Apple je zatim želio proširiti zaštitu tog žiga na međunarodnoj razini primjenom Madridskog sporazuma o međunarodnoj registraciji žigova od 14. travnja 1891., kako je izmijenjen i dopunjen posljednji put 28. rujna 1979. ( Recueil des traités des Nations unies , sv. 828, br. I‑11852, str. 390.). To proširenje je u nekim državama prihvaćeno, a u nekima odbijeno.
            11. DPMA je 24. siječnja 2013. odbio proširenje tog međunarodnog trodimenzionalnog žiga (IR 1060321) na teritorij Njemačke tvrdeći da prikaz prostora namijenjenoga prodaji proizvoda jednog poduzetnika nije ništa drugo nego prikaz osnovnog aspekta poslovanja tog poduzetnika. Dok potrošač naravno može shvatiti uređenje takvog prostora kao pokazatelja vrijednosti i cjenovne kategorije proizvoda, on ga neće doživjeti kao pokazatelja njihovog podrijetla. Osim toga, prikazani prodajni prostor ne razlikuje se dovoljno od prodavaonica drugih prodavača elektroničkih proizvoda.
            12. Apple je podnio žalbu Bundespatentgerichtu protiv navedene odluke o odbijanju koju je donio DPMA.
            13. Taj sud je smatrao da uređenje prikazano trodimenzionalnim znakom iz točke 9. ove presude ima obilježja koja ga razlikuju od uobičajenog uređenja prodajnih prostora u tom gospodarskom sektoru.
            14. Ipak, smatrajući da se u postupku u kojem je nadležan pojavljuju još važnija pitanja iz područja prava žiga, Bundespatentgericht je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 2. Direktive [2008/95] tumačiti u smislu da mogućnost zaštite „pakiranja [proizvoda]“ obuhvaća i prikaz koji predstavlja uslugu?
            2. Treba li članak 2. i članak 3. stavak 1. Direktive [2008/95] tumačiti u smislu da se znak koji dočarava prikaz koji predstavlja uslugu može registrirati kao žig?
            3. Treba li članak 2. Direktive [2008/95] tumačiti u smislu da je uvjet grafičkog prikazivanja ispunjen samim crtežom ili s dodacima kao što su opis prikaza ili naznake apsolutne veličine u metrima ili onima koji se odnose na naznake dimenzija?
            4. Treba li članak 2. Direktive [2008/95] tumačiti u smislu da se opseg zaštite žiga za usluge maloprodaje proširuje i na proizvode koje proizvodi sam trgovac?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo do trećeg pitanja
            15. Najprije je potrebno precizirati da se, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, pojam „prikaz koji predstavlja uslugu“ korišten u prva dva pitanja odnosi na okolnost da je Apple podnio prijavu za registraciju žiga za znak koji se sastoji od prikaza njegovih glavnih prodavaonica za usluge koje se prema njemu nalaze u razredu 35. Nicanskog sporazuma i podrazumijevaju različite usluge kojima je cilj navesti potrošače da kupuju njegove proizvode.
            16. Stoga sud koji je uputio zahtjev svojim prvim do trećim pitanjem, koja je potrebno ispitati zajedno, u biti pita treba li članke 2. i 3. Direktive 2008/95 tumačiti u smislu da se prikaz uređenja prodajnog prostora samim crtežom bez naznake veličine ili dimenzija može registrirati kao žig za usluge koje podrazumijevaju različite usluge kojima je cilj navesti potrošače da kupuju proizvode podnositelja prijave za registraciju i, u slučaju da je odgovor potvrdan, može li se takav „prikaz koji predstavlja uslugu“ poistovjetiti s „pakiranjem“.
            17. Najprije je potrebno podsjetiti da, kako bi mogao sačinjavati žig, predmet prijave za registraciju treba ispuniti tri uvjeta u skladu s člankom 2. Direktive 2008/95. Kao prvo, treba se raditi o znaku. Kao drugo, taj znak se mora moći grafički prikazati. Kao treće, navedeni znak treba biti prikladan za razlikovanje „proizvoda“ ili „usluga“ jednog poduzetnika od onih drugog poduzetnika (u pogledu članka 2. Direktive 89/104 vidjeti presude Libertel, C‑104/01, EU:C:2003:244, t. 23., Heidelberger Bauchemie, C‑49/02, EU:C:2004:384, t. 22. i Dyson, C‑321/03, EU:C:2007:51, t. 28.).
            18. Iz teksta članka 2. Direktive 2008/95 posve je jasno da se crteži nalaze među kategorijama znakova koji se mogu grafički prikazati.
            19. Iz toga slijedi da prikaz kao onaj u glavnom postupku koji predstavlja uređenje prodajnog prostora uz pomoć skupa linija, kontura i oblika može činiti žig pod uvjetom da je prikladan za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od onih drugog poduzetnika. Posljedično takav prikaz ispunjava prvi i drugi uvjet iz točke 17. ove presude a da nije potrebno pridavati važnost činjenici da crtež nema naznake veličine ni dimenzija prodajnog prostora koji prikazuje niti ispitivati može li se takav crtež kao „prikaz koji predstavlja uslugu“ poistovjetiti s „pakiranjem“ u smislu članka 2. Direktive 2008/95.
            20. Prikaz uređenja prodajnog prostora crtežom može također služiti za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od onih drugog poduzetnika i time ispuniti treći uvjet naveden u točki 17. ove presude. U tom pogledu dovoljno je istaknuti da se ne može isključiti da uređenje prodajnog prostora prikazano tim znakom omogućava prepoznavanje proizvoda ili usluga za koje je podnesena prijava za registraciju kao onih koji potječu od određenog poduzetnika. Kao što su to istaknule francuska vlada i Komisija, takav bi bio slučaj kada bi se prikazano uređenje značajno razlikovalo od normi ili običaja predmetnog gospodarskog sektora (vidjeti, prema analogiji, u pogledu znakova koji se sastoje od vanjskog izgleda proizvoda presude Storck/OHIM, C‑25/05 P, EU:C:2006:422, t. 28. i Vuitton Malletier/OHIM, C‑97/12 P, EU:C:2014:324, t. 52.).
            21. Općenita sposobnost znaka da može činiti žig u smislu članka 2. Direktive 2008/95 ne znači da taj znak nužno ima razlikovni karakter u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) te direktive u odnosu na proizvode ili usluge za koje je podnesena prijava za registraciju [vidjeti u pogledu članaka 4. i 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.), čiji sadržaj odgovara sadržaju članaka 2. i 3. Direktive 2008/95, presude Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C‑457/01 P, EU:C:2004:258, t. 32. kao i OHIM/BORCO‑Marken‑Import Matthiesen, C‑265/09 P, EU:C:2010:508, t. 29.].
            22. Razlikovni karakter znaka treba ocjenjivati in concreto u odnosu na, s jedne strane, predmetne proizvode ili usluge i, s druge strane, percepciju relevantne javnosti koja se sastoji od prosječnih potrošača navedenih proizvoda ili usluga, uobičajeno informiranih, pažljivih i u razumnoj mjeri promišljenih (vidjeti osobito presude Linde i dr., C‑53/01 do C‑55/01, EU:C:2003:206, t. 41., Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, t. 34. i OHIM/BORCO‑Marken‑Import Matthiesen, EU:C:2010:508, t. 32. i 35.).
            23. Nadležno tijelo također treba utvrditi ispitivanjem in concreto je li znak opisan ili nije u odnosu na obilježja predmetnih proizvoda ili usluga u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95 ili sadrži neki od drugih razloga za odbijanje registracije koji su također navedeni u članku 3. (presuda Koninklijke KPN Nederland, EU:C:2004:86, t. 31. i 32.).
            24. Uz iznimku članka 3. stavka 1. točke (e) navedene direktive, koji se isključivo odnosi na znakove koji se sastoje od oblika proizvoda za koji se traži registracija i stoga je nevažan za rješenje glavnog spora, odredbe članka 3. stavka 1. kao što su točke (b) i (c) izričito ne razlikuju različite kategorije znakova (u tom smislu vidjeti presudu Linde i dr., EU:C:2003:206, t. 42. i 43.). Iz toga proizlazi da kriteriji ocjene koje treba slijediti nadležno tijelo kada primjenjuje potonje odredbe na znakove koji se sastoje od crteža koji prikazuje uređenje prodajnog prostora nisu različiti od onih koji se koriste za druge vrste znakova.
            25. Konačno, u pogledu pitanja koje je jednako bitno za rješenje glavnog postupka i o kojem se raspravljalo na raspravi nakon što je Sud postavio pitanje na koje je tražio usmeni odgovor, a to je mogu li usluge kojima je cilj navesti potrošače da kupuju proizvode podnositelja prijave za registraciju činiti „usluge“ u smislu članka 2. Direktive 2008/95 za koje se znak, kao što je onaj u glavnom postupku, može registrirati kao žig, Apple daje potvrdan odgovor pozivajući se na razlikovanje koje je Sud već napravio između, s jedne strane, prodaje proizvoda i, s druge strane, usluga koje potpadaju pod pojam „usluga“ s ciljem poticanja te prodaje (presuda Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C‑418/02, EU:C:2005:425, t. 34. i 35.). Komisija s druge strane smatra da se ta sudska praksa ne može primijeniti na situaciju kao što je ona u glavnom postupku u kojoj je jedini cilj tih usluga potaknuti potrošača da kupuje proizvode samog podnositelja prijave za registraciju žiga.
            26. U tom pogledu valja smatrati da, ako se nijedan od razloga za odbijanje iz Direktive 2008/95 ne protivi registraciji, znak koji prikazuje uređenje glavnih prodavaonica proizvođača proizvoda može se valjano registrirati ne samo za te proizvode, već i za usluge iz jednog od razreda Nicanske klasifikacije koji se odnose na usluge kada one ne čine sastavni dio ponude prodaje tih proizvoda. Neke usluge kao što su one spomenute u Appleovoj prijavi i koje je on pojasnio na raspravi, koje se sastoje od pokazivanja proizvoda koji su izloženi u tim prodavaonicama na seminarima koji se u njima održavaju, mogu same za sebe činiti naplatne usluge koje spadaju pod pojam „usluge“.
            27. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo do trećeg pitanja valja odgovoriti tako da članke 2. i 3. Direktive 2008/95 treba tumačiti u smislu da se prikaz uređenja prodajnog prostora samim crtežom bez naznake veličine ili dimenzija može registrirati kao žig za usluge koje se sastoje od davanja koje se odnose na te proizvode, ali ne čine sastavni dio njihove ponude prodaje, pod uvjetom da je znak podoban za razlikovanje usluga podnositelja prijave za registraciju od onih drugih poduzetnika i da se registraciji ne protivi nijedan od razloga za odbijanje navedenih u toj direktivi.
            Četvrto pitanje
            28. Kao što to proizlazi iz točaka 26. i 27. ove presude, Direktiva 2008/95 ne isključuje registraciju žiga za usluge koje se odnose na proizvode podnositelja prijave za registraciju.
            29. Kao što su to istaknuli Apple i Komisija, pitanje opsega zaštite dane takvom žigu nema nikakve veze s predmetom glavnog postupka koji se isključivo odnosi na odbijanje DPMA‑a da registrira znak prikazan u točki 9. ove presude kao žig.
            30. Posljedično, primjenom ustaljene sudske prakse Suda prema kojoj zahtjev za prethodnu odluku koji je postavio nacionalni sud treba odbaciti ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom (vidjeti osobito presude Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 25. kao i Jakubowska, C‑225/09, EU:C:2010:729, t. 28.), četvrto pitanje treba proglasiti nedopuštenim.
            Troškovi
            31. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članke 2. i 3. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima treba tumačiti u smislu da se prikaz uređenja prodajnog prostora samim crtežom bez naznake veličine ili dimenzija može registrirati kao žig za usluge koje se sastoje od usluga koje se odnose na te proizvode, ali ne čine sastavni dio njihove ponude prodaje, pod uvjetom da je znak podoban za razlikovanje usluga podnositelja prijave za registraciju od onih drugih poduzetnika i da se registraciji ne protivi nijedan od razloga za odbijanje navedenih u toj direktivi.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. lipnja 2012. # Melvin West. # Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein oikeus - Finska. # Predmet C-192/12 PPU.