title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. prosinca 2015.#Gebhart Hiebler protiv Waltera Schlagbauera.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2006/123/EZ – Područje primjene ratione materiae – Djelatnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti – Djelatnost dimnjačara – Zadaće iz područja ,nadzora zaštite od požara‘ – Teritorijalno ograničenje odobrenja za obavljanje djelatnosti – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Nužnost – Proporcionalnost.#Predmet C-293/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      23. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2006/123/EZ — Područje primjene ratione materiae — Djelatnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti — Djelatnost dimnjačara — Zadaće iz područja ‚nadzora zaštite od požara’ — Teritorijalno ograničenje odobrenja za obavljanje djelatnosti — Usluga od općeg gospodarskog interesa — Nužnost — Proporcionalnost“
      U predmetu C‑293/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), odlukom od 20. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 13. lipnja 2014., u postupku

         Gebhart Hiebler

      protiv

         Waltera Schlagbauera

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, E. Levits, M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar
      tajnik: L.Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Hieblera, G. Medweschek, Rechtsanwalt,

               —

               za W. Schlagbauera, A. Seebacher, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Bulst i T. Scharf, kao i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točke (i), članka 10. stavka 4. i članka 15. stavaka 1., 2. točke (a) i stavka 3. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka po reviziji između G. Hieblera i W. Schlagbauera, dvaju austrijskih državljana koji obavljaju djelatnost dimnjačara, povodom tužbe W. Schlagbauera za prekid nepoštene poslovne prakse koju G. Hiebler navodno primjenjuje prilikom obavljanja svoje profesionalne djelatnosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 17., 70. i 72. Direktive 2006/123 određuju:

                        „(17)

                        Ova Direktiva obuhvaća jedino one usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu. Usluge od općeg interesa nisu obuhvaćene u definiciji iz članka [57. UFEU‑a] te stoga ne ulaze u područje primjene ove Direktive. Usluge od općeg gospodarskog interesa su usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu te, stoga, ulaze u područje primjene ove Direktive. Međutim, određene usluge od općeg gospodarskog interesa, kao one koje mogu postojati u području prijevoza, isključene su iz područja primjene ove Direktive, dok su određene druge usluge od općeg gospodarskog interesa, kao one koje mogu postojati u području poštanskih usluga, predmet odstupanja od odredbi o slobodi pružanja usluga iz ove Direktive. U skladu s propisima Zajednice o tržišnom natjecanju ova se Direktiva ne bavi financiranjem usluga od općeg gospodarskog interesa niti se primjenjuje na programe potpore koje dodjeljuju države članice, posebno na području socijale. Ova se Direktiva ne bavi nastavkom na Bijelu knjigu Komisije o uslugama od općeg interesa.

                  [...]

                        (70)

                        Za potrebe ove Direktive i ne dovodeći u pitanje članak [14. UFEU‑a] usluge se mogu smatrati uslugama od općeg gospodarskog interesa jedino ako se njima izvršava posebna zadaća u društvenom interesu, koju je dotična država članica povjerila pružatelju usluge. Dodjeljivanje takve zadaće mora biti potvrđeno jednim ili više akata, čiji oblik određuje dotična država članica i mora se precizno navesti priroda takve posebne zadaće.

                  [...]

                        (72)

                        Usluge od općeg gospodarskog interesa imaju važne zadaće vezane uz socijalnu i teritorijalnu koheziju. Postupak ocjenjivanja koji je predviđen u ovoj Direktivi ne smije ometati izvršavanje tih zadaća. On također ne smije utjecati na zahtjeve koji su potrebni za izvođenje tih zadaća, dok se istodobno treba riješiti pitanje neopravdanih ograničenja slobode poslovnog nastana.“

               4

               Članak 2. Direktive 2006/123 određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na usluge koje dostavljaju pružatelji s poslovnim nastanom u državi članici.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:
               [...]

                        i)

                        djelatnosti povezane s izvršavanjem [javnih] ovlasti, kako je određeno u članku [51. UFEU‑a];

                  [...]“

               5

               Članak 4. te direktive propisuje:
               „U smislu ove Direktive:
               [...]

                        (6)

                        ‚sustav ovlašćivanja’ je svaki postupak koji pružatelj ili primatelj mora slijediti da bi od nadležnog tijela dobio službenu ili implicitnu odluku o pristupu ili izvođenju uslužne djelatnosti;

                        (7)

                        ‚zahtjev’ je svaka obveza, zabrana, uvjet ili ograničenje koje je predviđeno zakonima ili drugim propisima država članica ili koje proizlazi iz sudske prakse, upravne prakse, propisa profesionalnih tijela ili kolektivnih pravila strukovnih udruženja ili drugih profesionalnih organizacija, usvojenih pri izvođenju [njihove] pravne nezavisnosti; propisi utvrđeni u kolektivnim ugovorima sklopljenim između socijalnih partnera se kao takvi ne smatraju zahtjevima u smislu ove Direktive;

                        (8)

                        ‚prevladavajući razlozi od društvenog interesa’ su razlozi koji su kao takvi priznati u sudskoj praksi Suda, a uključuju sljedeće razloge: javni red, javnu sigurnost, javnu zaštitu, javno zdravlje, očuvanje financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti, zaštitu potrošača, primatelja usluga i radnika, poštene poslovne transakcije, borbu protiv prijevara, zaštitu okoliša i urbanog okoliša, zdravlje životinja, intelektualno vlasništvo, očuvanje nacionalne povijesne i umjetničke baštine, ciljeve socijalne i kulturne politike;

                  [...]“

               6

               Članak 10. stavak 4. spomenute direktive glasi kako slijedi:
               „Ovo ovlaštenje pružatelju dopušta pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na cijelom državnom području, uključujući osnivanje agencija, društava kćeri, podružnica ili ureda, osim ako novo ovlaštenje za svaki poslovni nastan ili ograničenje ovlaštenja na određeni dio državnog područja nije opravdano prevladavajućim razlogom koji se odnosi na društveni interes.“

               7

               Članak 15. te direktive glasi:
               „1.   Države članice ispituju predviđa li njihov pravni sustav neki od zahtjeva iz stavka 2. i osiguravaju da su svi takvi zahtjevi usklađeni s uvjetima iz stavka 3. Države članice prilagođavaju svoje zakone i druge propise da bi se uskladili s tim uvjetima.
               2.   Države članice ispituju je li u njihovom pravnom sustavu pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti uvjetovano ispunjavanjem nekih od sljedećih nediskriminirajućih zahtjeva:

                        a)

                        kvantitativnih ili teritorijalnih ograničenja, a posebno u obliku granica koje se utvrđuju s obzirom na populaciju ili minimalnu geografsku udaljenost između pružatelja usluga;

                  [...]
               3.   Države članice provjeravaju da zahtjevi iz stavka 2. ispunjavaju sljedeće uvjete:

                        a)

                        nediskriminacije: zahtjevi ne smiju biti izravno ili neizravno diskriminirajući s obzirom na državljanstvo niti mjesto registriranog sjedišta za poduzeća;

                        b)

                        nužnosti: zahtjevi moraju biti opravdani prevladavajućim razlogom od društvenog interesa;

                        c)

                        proporcionalnosti: zahtjevi moraju biti prikladni za sigurno ispunjenje postavljenog cilja; ne smiju prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja i nije ih moguće zamijeniti drugim, manje strožim mjerama kojima se postiže isti rezultat.

                  4.   Stavci 1., 2. i 3. primjenjuju se na zakonodavstvo u području usluga od općeg gospodarskog interesa u onoj mjeri u kojoj primjena tih stavaka ne ometa pravno ili stvarno izvršavanje posebne zadaće koja im je povjerena.
               [...]“

         Austrijsko pravo

               8

               Članak 120. stavak 1. Zakonika koji se odnosi na obrtničke, trgovačke i industrijske djelatnosti (Gewerbeordnung, u daljnjem tekstu: GewO) određuje:
               „Odobrenje za obavljanje djelatnosti dimnjačara potrebno je [...] za čišćenje, metenje i kontrolu dimnjaka, dimnih plinova i cijevi za ispuštanje dima i plinova te kamina koji su na njih priključeni. U mjeri u kojoj su dimnjačari prema propisima neke savezne države obvezni obavljati djelatnosti ‚upravne policije’, osobito djelatnosti iz područja ‚nadzora zaštite od požara’ (Feuerpolizei), građevinske inspekcije ili slične djelatnosti, oni obavljaju javne dužnosti te u tu svrhu moraju imati poslovni nastan u Austriji.“

               9

               Članak 123. GewO‑a određuje:
               „1.   Guverner savezne države (Landeshauptmann) uredbom utvrđuje teritorijalno ograničenje obavljanja djelatnosti dimnjačara. Ta uredba ograničava dimnjačarska područja tako da omogući odgovarajuće obavljanje djelatnosti povezanih s ‚nadzorom zaštite od požara’ te unutar dimnjačarskog područja osigura ekonomsku održivost barem dvaju dimnjačarskih društava od kojih svako zapošljava barem dva dimnjačara na puno radno vrijeme. [...]
               2.   U svrhu obavljanja djelatnosti dimnjačara izdaju se samo odobrenja koja u smislu članka 120. stavka 1. ograničavaju obavljanje djelatnosti na odgovarajuće dimnjačarsko područje. U slučaju opasnosti od odgode, zadaće predviđene člankom 122. stavkom 2. ili promjene dimnjačarskog područja u skladu s člankom 124., djelatnosti propisane člankom 120. stavkom 1. mogu se također obavljati izvan dimnjačarskog područja. [...]
               3.   Dimnjačari su unutar svojeg dimnjačarskog područja obvezni obavljati djelatnosti propisane člankom 120. stavkom 1. u skladu s važećom maksimalnom tarifom.“

               10

               Sukladno odredbama članka 124. GewO‑a:
               „U slučaju promjene dimnjačara ovlaštenog za čišćenje određenog objekta, dimnjačar prethodno ovlašten za obavljanje tog posla mora bez odlaganja poslati pisano izvješće o posljednjem obavljenom čišćenju te stanju navedenog objekta dimnjačaru ovlaštenom za obavljanje tog posla u budućnosti, općini te vlasniku objekta čišćenja. […] Ako na određenom dimnjačarskom području postoje najviše dva dimnjačara, premještaj u drugo dimnjačarsko područje je dopušten.“

               11

               Članak 125. stavak 1. GewO‑a glasi:
               „Guverner savezne države uredbom određuje maksimalne tarife. Pritom je potrebno uzeti u obzir kapacitete društava kao i interese korisnika usluga. […]“

               12

               Propisi saveznih država sadržavaju pravila koja vlasnicima instalacija za grijanje nameću obvezu redovitog čišćenja dimnjaka od strane dimnjačara. Također propisuju da dimnjačari obavljaju posebne zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara.“

               13

               U saveznoj državi Koruškoj te zadaće uključuju redovitu inspekciju s ciljem sprečavanja požara (Kärntner Gefahrenpolizei- und Feuerpolizeiordnung, u daljnjem tekstu: inspekcijski nadzor zaštite od požara).

               14

               Konkretnije, članak 26. Uredbe savezne države Koruške o nadzoru sigurnosti i zaštite od požara, u daljnjem tekstu: Uredba o nadzoru) određuje:
               „1.   Inspekcijski nadzor zaštite od požara u pogledu građevinskih instalacija služi za utvrđivanje okolnosti koje mogu uzrokovati ili potaknuti požar te otežati ili spriječiti njegovo gašenje i provođenje mjera spašavanja.
               2.   Tijekom [inspekcijskog nadzora zaštite od požara], osobito je potrebno vizualno provjeriti:

                        a)

                        poštuje li vlasnik zgrade (vlasnik instalacije) ili korisnik nekretnine odredbe ovog zakona ili uredbe i odluke donesene na temelju ovog zakona te postoje li nedostaci u odnosu na [pravila o nadzoru zaštite od požara];

                        b)

                        postoje li strukturalna oštećenja koja predstavljaju opasnost od požara;

                        c)

                        postoje li druge okolnosti relevantne za sprečavanje požara ili njegovo gašenje […]

                  3.   Inspekcijski nadzor zaštite od požara provodi se uzimajući u obzir opasnost od požara koju predstavlja strukturna instalacija i provodi se u pogledu navedenih strukturnih instalacija:

                        a)

                        svakih 15 godina u slučaju niske opasnosti od požara;

                        b)

                        svakih 9 godina u slučaju prosječne opasnosti od požara;

                        c)

                        svakih 5 godina u slučaju visoke opasnosti od požara; [...]“

               15

               Članak 27. Uredbe o nadzoru utvrđuje:
               „1.   Inspekciju propisanu člankom 26. [...] samostalno provodi dimnjačar koji je angažiran za čišćenje.
               [...]
               9.   U odnosu na svaku inspekciju provedenu u skladu sa stavkom 1., vlasnik (korisnik nekretnine ili društvo za upravljanje nekretninom) sudjeluje u troškovima, a dimnjačar ih naplaćuje. Ako dužnik ne plati taj doprinos u troškovima, općina će isti utvrditi odlukom. Iznos sudjelovanja u troškovima određuje se ovisno o tarifama predviđenima za inspekciju u uredbi koja se odnosi na maksimalne tarife za djelatnost dimnjačara.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               G. Hiebler obavlja djelatnost dimnjačara u saveznoj državi Koruškoj na temelju ovlaštenja za obavljanje djelatnosti za područje „A“ te države, u skladu s člankom 123. GewO‑a.

               17

               Do 26. srpnja 2011. su na području „B“ najviše dva dimnjačara obavljala svoju djelatnost. Posljedično tomu, dimnjačari ovlašteni za obavljanje djelatnosti na drugim područjima, poput G. Hieblera, mogli su na temelju članka 124. GewO‑a također nuditi svoje usluge klijentima koji su se nalazili na području „B“.

               18

               Izmjena podzakonskih propisa koji se odnose na sektorizaciju obavljanja dužnosti dimnjačara u saveznoj državi Koruškoj, a koja je stupila na snagu 27. srpnja 2011., dovela je do stvaranja novog područja „C“ kao rezultat spajanja područja „B“ s drugim područjem.

               19

               Iako su slijedom tog spajanja četiri dimnjačara obavljala svoju djelatnost na novom području „C“, G. Hiebler je nastavio s pridobivanjem klijenata koji su tamo prebivali i s obavljanjem svoje djelatnosti dimnjačara za nekolicinu od njih koji su ga angažirali za čišćenje svojih dimnjaka.

               20

               Ta aktivnost je rezultirala time da je W. Schlagbauer, nositelj ovlaštenja za obavljanje djelatnosti na navedenom području „C“, pretrpio gubitak prihoda. Posljedično tomu, isti je podnio tužbu Landsgerichtu Klagenfurt (regionalni sud u Klagenfurtu) kojom zahtijeva da sud utvrdi prekid poslovne prakse G. Hieblera, okvalificirane kao nepoštene, naloži istomu da plati iznos od 2594,65 eura na ime naknade štete, uključujući kamate i pravne troškove, kao i da objavi presudu koja će biti donesena. G. Hiebler tražio je odbijanje tužbe navodeći da se Direktiva 2006/123 protivi austrijskom propisu u glavnom postupku time što ista određuje teritorijalno ograničenje odobrenja za obavljanje privatnih gospodarskih djelatnosti dimnjačara.

               21

               Landesgericht Klagenfurt (regionalni sud u Klagenfurtu) prihvatio je tužbu W. Schlagbauera smatrajući da je teritorijalno ograničenje iz članka 123. GewO‑a u skladu s navedenom direktivom jer nije diskriminirajuće te je nužno i proporcionalno.

               22

               Oberlandesgericht Graz (Viši regionalni sud u Grazu) potvrdio je tu odluku, dodavši da zadaće od društvenog interesa povjerene dimnjačarima u području „nadzora zaštite od požara“ opravdavaju teritorijalno ograničenje odobrenja za obavljanje djelatnosti dimnjačara.

               23

               G. Hiebler pokrenuo je postupak po reviziji pred Oberster Gerichtshofom (Vrhovni sud). Pred tim sudom tvrdio je da, iako bi se moglo smatrati da je nacionalni propis iz glavnog postupka u skladu s pravom Unije u mjeri u kojoj se predmetno teritorijalno ograničenje odnosi na zadaće koje obavljaju dimnjačari u području „nadzora zaštite od požara“, on to nije, s obzirom na to da se to ograničenje također odnosi na privatne gospodarske djelatnosti potonjih koje se tiču čišćenja i održavanja dimnjaka, cijevi za ispuštanje dima i plinova te kamina koji su na njih priključeni.

               24

               Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) smatra nespornim da se na temelju članka 2. stavka 2. točke (i) Direktive 2006/123 ista ne smije primijeniti na zadaće od društvenog interesa obuhvaćene „nadzorom zaštite od požara“, nego bi trebala obuhvatiti samo privatne gospodarske djelatnosti dimnjačara. Ipak, taj sud se pita, s obzirom na postojeću povezanost tih zadaća i aktivnosti, može li se utvrditi da se ta direktiva ne primjenjuje na izvršavanje djelatnosti dimnjačara u cjelini.

               25

               Nadalje, pod pretpostavkom da navedene privatne gospodarske djelatnosti ulaze u područje primjene navedene direktive, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) također izražava sumnje u usklađenost austrijskog propisa iz glavnog postupka s pravilima o slobodi poslovnog nastana pružatelja usluga u Uniji, utvrđenima u člancima 10. i 15. iste direktive.

               26

               U tim uvjetima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        1.

                        Je li cijela poslovna djelatnost dimnjačara u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (i) Direktive 2006/123 isključena iz područja primjene te direktive jer dimnjačari obavljaju i zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ (protupožarne preglede, vještačenja u okviru postupaka gradnje itd.)?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje niječan:
                        Je li pravilo nacionalnog prava prema kojem je ovlaštenje za obavljanje djelatnosti dimnjačara načelno ograničeno na određeno „dimnjačarsko područje” usklađeno s člankom 10. stavkom 4. i člankom 15. stavcima 1. i 2. točkom (a) i stavkom 3. Direktive 2006/123?

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2006/123 tumačiti na način da je obavljanje djelatnosti, poput one dimnjačara iz glavnog postupka, u potpunosti isključeno iz područja primjene navedene direktive zbog činjenice da ta djelatnost ne podrazumijeva samo obavljanje privatnih gospodarskih aktivnosti, već i zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“.

               28

               Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) postavlja to pitanje oslanjajući se na implicitnu pretpostavku da zadaće iz područja „nadzora od požara“ povjerene dimnjačarima savezne države Koruške trebaju biti okvalificirane kao aktivnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti i da stoga nisu obuhvaćene područjem primjene navedene direktive na temelju njezina članka 2. stavka 2. točke (i). Treba stoga utvrditi dovodi li veza između obavljanja tih zadaća i privatnih gospodarskih aktivnosti do neprimjenjivosti navedene direktive na izvršavanje djelatnosti dimnjačara u cijelosti.

               29

               Osim toga, kao što je Europska komisija navela u svojim pisanim očitovanjima, taj sud u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nije naveo dokaze na temelju kojih je na taj način okvalificirao navedene zadaće.

               30

               Zbog toga je, kako bi se pružio odgovarajući odgovor na prvo pitanje, najprije potrebno provjeriti jesu li zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“, poput onih iz glavnog postupka, povezane s „izvršavanjem javnih ovlasti“ na temelju članka 2. stavka 2. točke (i) Direktive 2006/123 ili su prema potrebi obuhvaćene nekom drugom djelatnošću koja ne ulazi u područje primjene te direktive. Samo pod tim pretpostavkama valja potom utvrditi dovodi li takva okolnost do neprimjenjivosti iste direktive na izvršavanje djelatnosti dimnjačara u njezinoj cijelosti.

               31

               U okviru prve provjere valja najprije ispitati opseg odredbe sadržane u navedenom članku 2. stavku 2. točki (i).

               32

               Kako je navedeno u točki 2.1.2. Priručnika o provedbi Direktive „o uslugama“ (u daljnjem tekstu: Priručnik), ta odredba odražava odstupanje od pravila o slobodi poslovnog nastana sadržanog u članku 45. UEZ‑a, sada članku 51. UFEU‑a, nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora. Valja stoga, u svrhu tumačenja navedene odredbe, uputiti na načela koja je u odnosu na te članke razvio Sud u svojoj sudskoj praksi.

               33

               S obzirom na tu sudsku praksu, valja ponajprije navesti da se kao iznimka od temeljne slobode, odstupanje predviđeno u članku 2. stavku 2. točki (i) Direktive 2006/123 mora tumačiti na način koji njegov opseg ograničava na ono što je nužno potrebno za zaštitu interesa koju ta odredba omogućuje državama članicama (vidjeti, analogijom, presudu Komisija/Belgija, C‑47/08, EU:C:2011:334, točka 84. i navedenu sudsku praksu), i stoga mora biti ograničeno samo na djelatnosti koje, uzete same po sebi, predstavljaju izravnu i specifičnu povezanost s izvršavanjem javnih ovlasti (vidjeti, analogijom, presude Komisija/Belgija, C‑47/08, EU:C:2011:334, t. 85. i SOA Nazionale Costruttori, C‑327/12, EU:C:2013:827, t. 51.).

               34

               Nadalje, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, djelatnosti koje služe pomaganju ili pripremanju izvršavanja javnih ovlasti nisu obuhvaćene tim odstupanjem (vidjeti, analogijom, presudu Komisija/Njemačka, C‑404/05, EU:C:2007:723, t. 44.), s obzirom na to da su lišene autonomije odlučivanja svojstvene izravnom državnom nadzoru (vidjeti, analogijom, presude Komisija/Portugal, C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 36. i 41., i SOA Nazionale Costruttori, C‑327/12, EU:C:2013:827, t. 53.) te su lišene ovlasti prinude (vidjeti, analogijom, presudu Komisija/Španjolska, C‑114/97, EU:C:1998;519, t. 37.) ili ovlasti prisile (vidjeti, analogijom, presude Anker i dr., C‑47/02, EU:C:2003:516, t. 61. i Komisija/Portugal, C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 44.).

               35

               Stoga je s obzirom na tu sudsku praksu potrebno provjeriti jesu li zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ koje su povjerene dimnjačarima savezne države Koruške povezane s „izvršavanjem javnih ovlasti“ u smislu članka 2. stavka 2. točke (i) Direktive 2006/123.

               36

               U predmetnom slučaju valja utvrditi, kao što proizlazi iz članka 26. Uredbe o nadzoru, da se te zadaće sastoje osobito od redovne inspekcije građevinskih instalacija kako bi se odredilo poštuje li vlasnik instalacije ili njezin korisnik zakone i propise iz tog područja, ima li ona kakvo strukturno oštećenje koje predstavlja opasnost od požara te mogu li druge okolnosti izazvati ili pogodovati ili otežati gašenje požara i provođenje spašavanja.

               37

               Ipak, prilikom izvršavanja navedenih zadaća, kao što je i navela austrijska vlada u svojim pisanim očitovanjima, dimnjačari ispunjavaju dužnost koja je povjerena općinama na temelju članka 118. stavka 3. točke 9. austrijskog Ustava, na temelju kojeg lokalne zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ ulaze u područje djelovanja tih općina.

               38

               Kao što je u točki 35. svojeg mišljenja naveo nezavisni odvjetnik, zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ pomoćne su u odnosu na izvršavanje javnih ovlasti jer ih načelnik svake općine u biti povjerava dimnjačarima te se izvršavaju pod njegovim neposrednim nadzorom a da pritom dimnjačari ne raspolažu ovlastima provedbe, prinude ili prisile prema svojim klijentima. Taj navod potvrđuje obveza koju imaju dimnjačari prilikom izvršavanja navedenih zadaća, a koja se sastoji u tome da dotičnu općinu obavijeste o nedostacima koji nisu uklonjeni ako postoji neposredna opasnost od požara ili je provođenje inspekcijskog nadzora bilo otežano.

               39

               Iz toga proizlazi da zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ koje izvršavaju dimnjačari u saveznoj državi Koruškoj kao takve nisu povezane s izvršavanjem javnih ovlasti u smislu članka 2. stavka 2. točke (i) Direktive 2006/123 i stoga ne čine djelatnosti koje su na temelju te odredbe isključene iz područja primjene te direktive.

               40

               Takav zaključak ne bi bio doveden u pitanje kad bi sud koji je uputio zahtjev okvalificirao navedene zadaće kao zadaće povezane s uslugom od općeg gospodarskog interesa kao što je to navela austrijska vlada u odgovoru na pisano pitanje koje je postavio Sud.

               41

               U tom pogledu valja navesti da, kao što to proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, djelatnosti iz područja „nadzora zaštite od požara“ obavljaju dimnjačari savezne države Koruške, u skladu s uvodnom izjavom 70. Direktive 2006/123 i sudskom praksom Suda, s pomoću posebne zadaće u društvenom interesu koja im je povjerena ovlaštenjem, odnosno odobrenjem za obavljanje njihove djelatnosti, i na temelju podzakonskog propisa, odnosno članka 26. Uredbe o nadzoru, koji na jasan i transparentan način definiraju točnu narav nametnute obveze od društvenog interesa (vidjeti, analogijom, presude Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, t. 37., i Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 48.).

               42

               Nadalje, čini se da iz navedenog spisa također proizlazi, da su u skladu s člankom 14. UFEU‑a, člankom 1. Protokola (br. 26) o uslugama od općeg interesa (SL 2010., C 83, str. 308.), priloženom Ugovoru o FEU, i ustaljenom sudskom praksom Suda, ovlašteni dimnjačari u saveznoj državi Koruškoj obvezni osigurati, na temelju navedene obveze pružanja usluge od društvenog interesa, zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ u korist svih korisnika s područja koje im je povjereno na način da jamče jednakost pristupa uslugama, uz primjenu jedinstvenih tarifa čiji se maksimalni iznos utvrđuje uredbom guvernera te savezne države (vidjeti, analogijom, presude Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, t. 38., i Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 47. ) i uz osiguravanje sličnih pretpostavki kvalitete, bez obzira na posebne situacije i stupanj ekonomske isplativosti svake pojedine transakcije (vidjeti, u tom smislu, presudu Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, t. 15.).

               43

               Ipak, unatoč tomu što te zadaće mogu biti okvalificirane kao zadaće povezane s uslugom od općeg gospodarskog interesa, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, one su obuhvaćene područjem primjene Direktive 2006/123.

               44

               Kao što je nezavisni odvjetnik primijetio u točki 37. svojeg mišljenja, iz članka 2. stavka 2. točke (a) navedene direktive, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 17., 70. i 72., izričito proizlazi da se njome utvrđena pravila u načelu primjenjuju na sve usluge od općeg gospodarskog interesa, pri čemu su samo negospodarske usluge od općeg interesa isključene iz područja primjene tih pravila.

               45

               Valja stoga zaključiti da, bez obzira na kvalifikaciju koju im dodijeli sud koji je uputio zahtjev, zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ koje obavljaju dimnjačari u saveznoj državi Koruškoj ulaze u područje primjene iste direktive.

               46

               S obzirom na to da se pokazalo bespredmetnim, ne treba postavljati pitanje o tome dovodi li povezanost između navedenih zadaća i privatnih gospodarskih djelatnosti koje obavljaju dimnjačari u saveznoj državi Koruškoj do neprimjenjivosti Direktive 2006/123 i na potonje aktivnosti i stoga na izvršavanje djelatnosti dimnjačara u njezinoj cijelosti.

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2006/123 treba tumačiti na način da obuhvaća obavljanje djelatnosti, poput one dimnjačarske iz glavnog postupka, u njezinoj cijelosti, čak i ako ta djelatnost ne podrazumijeva samo izvršavanje privatnih gospodarskih djelatnosti, već i zadaća iz područja „nadzora zaštite od požara“.

         Drugo pitanje

               48

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protive li se članci 10. i 15. Direktive 2006/123 nacionalnom propisu, poput onog iz glavnog postupka, koji ograničava ovlaštenje za izvršavanje djelatnosti dimnjačara u njezinoj cijelosti na određeno geografsko područje.

               49

               U tom pogledu valja ponajprije utvrditi da takvo teritorijalno ograničenje ovlaštenja za izvršavanje uslužne djelatnosti predstavlja, u skladu s člancima 10. i 15. navedene direktive, ograničenje slobode poslovnog nastana pružatelja usluga.

               50

               S jedne strane, iz članka 10. stavka 4. iste direktive koji predviđa da svako ovlaštenje za poslovni nastan pružatelju usluge mora dopustiti izvođenje uslužne djelatnosti na „cijelom državnom području“, implicitno proizlazi da svako teritorijalno ograničenje takvog ovlaštenja ometa izvršavanje predmetne djelatnosti.

               51

               S druge strane, članak 15. stavak 2. točka (a) Direktive 2006/123 izričito kvalificira „teritorijalna ograničenja“ izvršavanja uslužne djelatnosti kao „zahtjeve“ u smislu članka 4. točke 7. te direktive, koji čine uvjete koji utječu na slobodu poslovnog nastana pružatelja usluga.

               52

               U tom kontekstu, kako bi se pružio koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, valja utvrditi pravni režim kojem je podvrgnuto teritorijalno ograničenje poput onog u glavnom postupku na temelju članaka 10. i 15. navedene direktive, kako bi se utvrdilo je li to ograničenje zabranjeno ili se pod određenim uvjetima može prihvatiti.

               53

               S jedne strane, kad je riječ o članku 10. Direktive 2006/123, iako je točno da tekst njegova stavka 4. jednostavno zahtijeva postojanje „prevladavajućeg razloga koji se odnosi na društveni interes“ kako bi se opravdalo ograničenje ovlaštenja na određeni dio državnog područja, ostaje činjenica da, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja i kao što proizlazi iz točke 6.1.5. Priručnika, ta odredba zahtijeva da takvo ograničenje poštuje i načela nediskriminacije i proporcionalnosti kao opća načela prava Unije.

               54

               S druge strane, valja utvrditi da članak 15. Direktive 2006/123, time što uvrštava teritorijalna ograničenja obavljanja uslužne djelatnosti na popis zahtjeva podvrgnutih ispitivanju utvrđenom u stavku 2., također ovlašćuje države članice, na temelju svojeg stavka 1., da zadrže ili prema potrebi uvedu u svoje pravne sustave takva ograničenja, pod uvjetom da su ista u skladu sa zahtjevima nediskriminacije, nužnosti i proporcionalnosti, predviđenima u njegovu stavku 3. (vidjeti, u tom smislu, presudu Rina Services i dr., C‑593/13, EU:C:2015:399, t. 32. i 33.).

               55

               Iz tih razmatranja proizlazi, kao što je u svojim pisanim očitovanjima istaknula Komisija, da i članak 10. stavak 4. i članak 15. stavak 3. navedene direktive predviđaju mogućnost opravdanja ograničenja slobode poslovnog nastana, poput teritorijalnog ograničenja iz glavnog postupka, i u tu svrhu zahtijevaju poštovanje istih uvjeta kojima je cilj da to ograničenje, ponajprije, nije diskriminirajuće s obzirom na državljanstvo, potom da je opravdano prevladavajućim razlogom koji se odnosi na društveni interes te naposljetku da je prikladno za sigurno ispunjenje postavljenog cilja; da ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja te da ga nije moguće zamijeniti drugim, manje strogim mjerama kojima se postiže isti rezultat.

               56

               U predmetnom slučaju valja na prvom mjestu utvrditi da se teritorijalno ograničenje iz glavnog postupka primjenjuje bez diskriminacije s obzirom na državljanstvo.

               57

               Kao drugo, valja napomenuti da, kao što i proizlazi iz pisanih očitovanja austrijske vlade, cilj tog ograničenja jest osigurati dobro funkcioniranje odredaba o zaštiti od požara kao i olakšati sprečavanje požara, eksplozija i trovanja plinom.

               58

               Budući da su ti ciljevi obuhvaćeni zaštitom javnog zdravlja, koja spada, kao što to proizlazi iz članka 4. točke 8. Direktive 2006/123 i ustaljene sudske prakse Suda, u prevladavajuće razloge koji se odnose na društveni interes koji mogu opravdati ograničenja slobode poslovnog nastana (vidjeti osobito, u tom smislu, presudu Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:59, t. 34. i ustaljenu sudsku praksu), valja utvrditi da je uvjet koji se odnosi na nužnost teritorijalnog ograničenja iz glavnog postupka također ispunjen.

               59

               Posljedično tomu, valja kao treće pristupiti razmatranju proporcionalnosti teritorijalnog ograničenja iz glavnog postupka ponajprije ispitujući može li takvo ograničenje jamčiti izvršenje zadanog cilja.

               60

               U tom pogledu valja podsjetiti da u skladu sa sudskom praksom Suda, zdravstvene ustanove i infrastruktura, ljekarne kao i optičarske radnje mogu biti predmet plana razmještaja na način da se osigura zdravstvena skrb koja odgovara potrebama stanovništva, koja pokriva cjelinu teritorija te vodi računa o geografski izoliranim ili na drugi način potrebitim krajevima (vidjeti, u tom smislu, presudeHartlauer, C‑169/07, EU:C:2009:141, t. 51. i 52.; Blanco Pérez i Chao Gómez, C‑570/07 i C‑571/07, EU:C:2010:300, t. 70., kao i Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, t. 36. i 37.).

               61

               Ta ista načela čine se prenosiva na obavljanje djelatnosti dimnjačara iz glavnog postupka.

               62

               Iz očitovanja austrijske vlade proizlazi da u saveznim državama, poput savezne države Koruške, postoje aglomeracije koje se dimnjačarima mogu učiniti kao profitabilne i stoga atraktivnije, kao što su one koje su smještene u urbanim zonama. Nasuprot tomu, drugi dijelovi državnog teritorija mogu se smatrati manje atraktivnima, poput onih u geografski izoliranim ili na drugi način potrebitim krajevima (vidjeti, analogijom, presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, C‑570/07 i C‑571/07, EU:C:2010:300, t. 72.).

               63

               Ne može se isključiti da, uslijed nepostojanja razgraničenja po područjima, dimnjačari odluče izvršavati svoje djelatnosti isključivo na područjima koja smatraju atraktivnima i stoga pružati usluge u korist ograničenog dijela stanovništva, na način da stanovnici manje atraktivnih područja budu pogođeni nedostatnim brojem raspoloživih pružatelja usluga koji osiguravaju pouzdanu i kvalitetnu dimnjačarsku uslugu (vidjeti, analogijom, presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, C‑570/07 i C‑571/07, EU:C:2010:300, t. 73.).

               64

               Iz toga slijedi da treba smatrati da teritorijalno ograničenje iz glavnog postupka omogućava uravnoteženu raspodjelu dimnjačara na državnom teritoriju, zatim da čitavom stanovništvu osigurava odgovarajući pristup djelatnostima dimnjačara i da stoga jamči odgovarajuću zaštitu javnog zdravlja.

               65

               Iako iz prethodno navedenoga slijedi da se takvim propisom u načelu može postići cilj zaštite javnog zdravlja, također je bitno da taj propis postiže taj cilj na sustavan način. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalno zakonodavstvo ne može jamčiti ostvarenje predviđenog cilja, osim ako istinski ne osigurava njegovo ostvarenje i to na sustavan i dosljedan način (vidjeti, u tom smislu, presude Blanco Pérez i Chao Gómez, C‑570/07 te C‑571/07, EU:C:2010:300, t. 94.; Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, t. 47. kao i Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, t. 39.

               66

               Glede toga, iako je naposljetku nacionalni sud taj koji ocjenjuje udovoljava li i u kojoj mjeri članak 123. GewO‑a tim zahtjevima, Sud je ovlašten dati upute na temelju spisa glavnog postupka kao i pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena, tako da navedenom sudu omogući donošenje odluke (vidjeti presudu Grupo Itevelesa i dr. C‑168/14, EU:C:2015:685, t. 77. i navedenu sudsku praksu).

               67

               Također valja napomenuti da propis iz glavnog postupka neposredno ne utvrđuje niti omogućuje ograničavanje geografskih područja s pomoću kriterija koji su u skladu s ciljem osiguravanja uravnotežene raspodjele privatnih gospodarskih djelatnosti i njihovih zadaća iz područja „nadzora zaštite od požara“ na tim područjima.

               68

               Iako se teritorijalno ograničenje iz glavnog postupka odnosi na izvršavanje djelatnosti dimnjačara u njezinoj cijelosti, nacionalni propis kao jedini kriterij za razgraničavanje po područjima utvrđuje onaj koji se odnosi na minimalni broj dimnjačara čija se gospodarska održivost unutar svakog područja mora jamčiti kako bi se osiguralo zadovoljavajuće obavljanje zadaća iz područja „nadzora zaštite od požara“ a da se pritom ne uzimaju u obzir privatne gospodarske djelatnosti koje osim toga čine najvažniji dio obavljanja djelatnosti dimnjačara.

               69

               Zbog toga postoji opasnost da članak 123. GewO‑a od njegova stupanja na snagu neće osigurati ujednačenu raspodjelu obavljanja privatnih gospodarskih djelatnosti dimnjačara na predmetnom području i stoga jednaku razinu zaštite javnog zdravlja na cijelom tom području (vidjeti, analogijom, presudu Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, t. 54.).

               70

               U tim okolnostima, i podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, čini se da nacionalni propis iz glavnog postupka ne nastoji na dosljedan i sustavan način postići cilj zaštite javnog zdravlja.

               71

               Takva ocjena, koja proizlazi iz tumačenja članka 10. stavka 4. i članka 15. stavaka 1., 2. točke (a) i stavka 3. Direktive 2006/123, ipak se ne mora prihvatiti ako se navedeni nacionalni propis ocijeni u odnosu na stavak 4. navedenog članka 15., pod pretpostavkom da sud koji je uputio zahtjev kvalificira zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ kao zadaće povezane s uslugom od općeg gospodarskog interesa, u skladu s načelima iz točaka 41. i 42. ove presude.

               72

               U tom pogledu valja utvrditi da članak 15. navedene direktive u svojem stavku 4. predviđa da se pravila određena u njegovim stavcima 1. do 3. ne primjenjuju na nacionalno zakonodavstvo u području usluga od općeg gospodarskog interesa osim ako primjena potonjih stavaka ne otežava postizanje, pravno ili činjenično, posebne zadaće koja im je dodijeljena.

               73

               U tom kontekstu, i s obzirom na točku 10.2.4. Priručnika u vezi s uvodnom izjavom br. 72 Direktive 2006/123, članak 15. stavak 4. te direktive valja tumačiti na način da se ta odredba ne protivi nacionalnom propisu koji predviđa teritorijalno ograničenje poput onog u glavnom postupku, pod uvjetom da je to ograničenje, s jedne strane, dimnjačarima potrebno za obavljanje njihovih zadaća iz područja „nadzora zaštite od požara“ u gospodarski održivim uvjetima i, s druge strane, proporcionalno tom izvršavanju.

               74

               Kao što proizlazi iz sudske prakse Suda s područja pravila Ugovora u vezi s tržišnim natjecanjem, kako bi se pristupilo toj potonjoj ocjeni, valja krenuti od pretpostavke prema kojoj za nositelje zadaće od općeg gospodarskog interesa obveza osiguranja njihovih usluga u uvjetima gospodarske ravnoteže pretpostavlja mogućnost postojanja kompenzacije između profitabilnih područja djelatnosti i onih manje profitabilnih te stoga može opravdati ograničenje slobode poslovnog nastana u područjima koja su gospodarski profitabilna (vidjeti, analogijom, presude Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198-, t. 16. i 17., kao i Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, t. 57.).

               75

               Ipak, valja također imati u vidu da takvo ograničenje nije opravdano kad je riječ o posebnim uslugama, odvojivih od predmetne usluge od općeg gospodarskog interesa, ako te usluge, svojom prirodom i uvjetima pod kojima se nude, ne dovode u pitanje gospodarsku ravnotežu navedene usluge od općeg gospodarskog interesa (vidjeti, analogijom, presude Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, t. 19., i Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, t. 59.).

               76

               S obzirom na ta razmatranja, na sudu koji je uputio zahtjev je da u okviru ocjene proporcionalnosti teritorijalnog ograničenja iz glavnog postupka ispita jesu li privatne gospodarske djelatnosti dimnjačara u saveznoj državi Koruškoj toliko usko povezane sa zadaćama iz područja „nadzora zaštite od požara“ da ih se mora smatrati neodvojivima od istih.

               77

               Ako nije takav slučaj, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li teritorijalno ograničenje iz glavnog postupka, u mjeri u kojoj se odnosi i na izvršavanje privatnih gospodarskih djelatnosti odvojivih od zadaća iz područja „nadzora zaštite od požara“, u svakom slučaju nužno kako bi predmetni dimnjačari mogli osigurati potonje zadaće u uvjetima gospodarske ravnoteže, ili se gospodarska održivost izvršavanja navedenih zadaća može osigurati i razgraničenjem područja isključivo u odnosu na to potonje izvršavanje.

               78

               U tom pogledu iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da propis savezne države Salzburg određuje ograničenja dimnjačarske djelatnosti isključivo u odnosu na zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“, što može pokazati da takvo teritorijalno ograničenje može biti dostatno da bi se jamčilo izvršavanje tih zadaća u uvjetima gospodarske ravnoteže.

               79

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti kako slijedi:

                        —

                        Članak 10. stavak 4. i članak 15. stavke 1., 2. točku (a) i stavak 3. Direktive 2006/123 valja tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu poput onog iz glavnog postupka koji ograničava ovlaštenje za izvršavanje djelatnosti dimnjačara, u njezinoj cijelosti, na određeno geografsko područje ako takav propis ne nastoji na dosljedan i sustavan način postići cilj zaštite javnog zdravlja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

                        —

                        Članak 15. stavak 4. Direktive 2006/123 mora se tumačiti na način da se ne protivi takvom propisu u slučaju da zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ treba okvalificirati kao zadaće povezane s uslugom od općeg gospodarskog interesa, pod uvjetom da teritorijalno ograničenje bude nužno i proporcionalno obavljanju tih zadaća u gospodarski održivim uvjetima. Navedeno treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               80

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi glavnog postupka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da obuhvaća obavljanje djelatnosti, poput one dimnjačarske iz glavnog postupka, u njezinoj cijelosti, čak i ako ta djelatnost ne podrazumijeva samo izvršavanje privatnih gospodarskih djelatnosti, već i zadaća iz područja „nadzora zaštite od požara“.

                           2.

                           Članak 10. stavak 4. i članak 15. stavke 1., 2. točku (a) i stavak 3. Direktive 2006/123 valja tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu poput onog iz glavnog postupka koji ograničava ovlaštenje za izvršavanje djelatnosti dimnjačara, u njezinoj cijelosti, na određeno geografsko područje ako takav propis ne nastoji na dosljedan i sustavan način postići cilj zaštite javnog zdravlja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

                           Članak 15. stavak 4. Direktive 2006/123 mora se tumačiti na način da se ne protivi takvom propisu u slučaju da zadaće iz područja „nadzora zaštite od požara“ treba okvalificirati kao zadaće povezane s uslugom od općeg gospodarskog interesa, pod uvjetom da teritorijalno ograničenje bude nužno i proporcionalno obavljanju tih zadaća u gospodarski održivim uvjetima. Navedeno treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka. njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. veljača 09.#Martin Luksan protiv Petrus van der Let.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Handelsgericht Wien.#Predmet C-277/10.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 10. rujna 2014. # DTM Ricambi Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-199/13.


Presuda Suda (peto vijeće) od 4. svibnja 1993. # Federación de Distribuidores Cinematográficos protiv Estado Español i Unión de Productores de Cine y Televisión. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska. # Predmet C-17/92.


Presuda Suda (peto vijeće) od 27. studenog 1984. # Agricola commerciale olio Srl i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet 232/81.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 4. lipnja 2015.#Yoo Holdings Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice YOO – Raniji nacionalni i međunarodni verbalni žig YO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-562/14.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. srpnja 2016. (Ulomci).#John Arnold Bredenkamp i dr. protiv Vijeća Europske unije i Europske komisije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Zimbabveu – Zamrzavanje financijskih sredstava – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-66/14.

text:
T‑66/1462014TJ0066EU:T:2016:4300001111111TPRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)21. srpnja 2016. (

            *1

      )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Zimbabveu — Zamrzavanje financijskih sredstava — Izvanugovorna odgovornost“
      U predmetu T‑66/14,

         John Arnold Bredenkamp, s adresom u Harareu (Zimbabve),

         Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, sa sjedištem u Castletownu (Isle of Man),

         Scottlee Holdings (Private) Ltd, sa sjedištem u Harareu,

         Fodya (Private) Ltd, sa sjedištem u Harareu,
      koje zastupaju P. Moser, QC, i G. Martin, solicitor,
      tužitelji,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju B. Driessen i E. Dumitriu‑Segnana, u svojstvu agenata,
      i

         Europske komisije, koju zastupaju S. Bartelt, D. Gauci i T. Scharf, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva, na temelju članka 268. UFEU‑a, za naknadu štete koju su tužitelji navodno pretrpjeli zbog usvajanja Uredbe Komisije (EZ) br. 77/2009 od 26. siječnja 2009. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 314/2004 o određenim mjerama ograničavanja u odnosu na Zimbabve (SL 2009., L 23, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 180.), Uredbe Komisije (EU) br. 173/2010 od 25. veljače 2010. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 o određenim mjerama ograničavanja u odnosu na Zimbabve (SL 2010., L 51, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 7., str. 145.) i Uredbe Komisije (EU) br. 174/2011 od 23. veljače 2011. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 o određenim mjerama ograničavanja u odnosu na Zimbabve (SL 2011., L 49, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 126.),
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias (izvjestitelj), predsjednik, M. Kancheva i C. Wetter, suci,
      tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         Okolnosti spora

               1

               Vijeće Europske unije je u Zajedničkom stajalištu 2002/145/ZVSP od 18. veljače 2002. o mjerama ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (SL 2002., L 50, str. 1.), usvojenom na temelju članka 15. UEU‑a, izrazilo ozbiljnu zabrinutost u pogledu stanja u Zimbabveu, osobito u pogledu teških povreda ljudskih prava te, konkretno, slobode mišljenja, slobode udruživanja i mirnog okupljanja, koje je počinila vlada Republike Zimbabve. Stoga je Vijeće nametnulo mjere ograničavanja na razdoblje od 12 mjeseci, s mogućnošću produljenja, koje bi se neprestano nadzirale.

               2

               Zajedničkim stajalištem Vijeća 2004/161/ZVSP od 19. veljače 2004. o produljenju mjera ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (SL 2004., L 50, str. 66.) bilo je predviđeno produljenje mjera ograničavanja uvedenih Zajedničkim stajalištem 2002/145. U članku 4. stavku 1. Zajedničkog stajališta 2004/161, kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 1. Zajedničkog stajališta Vijeća 2008/632/ZVSP od 31. srpnja 2008. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2004/161 (SL 2008., L 205, str. 53.), bilo je navedeno da „države članice poduzimaju mjere potrebne da članovima vlade [Republike] Zimbabvea i s njima povezanim fizičkim osobama te drugim osobama čije djelovanje ozbiljno ugrožava demokraciju, poštovanje ljudskih prava i vladavinu prava u Zimbabveu spriječe ulaz na svoje državno područje i prolaz preko njega” te da je „popis osoba na koje upućuje [taj] stavak naveden u Prilogu”. U članku 5. stavku 1. Zajedničkog stajališta 2004/161, kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 5. Zajedničkog stajališta 2008/632, bilo je predviđeno da se „zamrzavaju sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju pojedinim članovima vlade [Republike] Zimbabvea ili kojoj drugoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektima ili tijelima koja su s njima povezana ili koja pripadaju bilo kojoj drugoj fizičkoj ili pravnoj osobi čije djelovanje ozbiljno ugrožava demokraciju, poštovanje ljudskih prava i vladavinu prava u Zimbabveu” te da je „popis osoba i subjekata na koje upućuje [taj] stavak naveden u Prilogu” [neslužbeni prijevod]. Zajedničko stajalište 2004/161, kako je izmijenjeno, kasnije je produljeno do 20. veljače 2010. Zajedničkim stajalištem Vijeća 2009/68/ZVSP od 26. siječnja 2009. o produljenju mjera ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (SL 2009., L 23, str. 43.), a potom do 20. veljače 2011. Odlukom Vijeća 2010/92/ZVSP od 15. veljače 2010. o produljenju mjera ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (SL 2010., L 41, str. 6.). U članku 4. stavku 1. i članku 5. stavku 1. Odluke Vijeća 2011/101/ZVSP od 15. veljače 2011. o mjerama ograničavanja protiv Zimbabvea (SL 2011., L 42, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 277.), kojom je stavljeno izvan snage Zajedničko stajalište 2004/161 te koja se primjenjivala do 20. veljače 2012., predviđale su se mjere jednake onima iz članka 4. stavka 1. i članka 5. stavka 1. Zajedničkog stajališta 2004/161.

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 314/2004 od 19. veljače 2004. o određenim mjerama ograničavanja u odnosu na Zimbabve (SL 2004., L 55, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 8., str. 43.) usvojena je, kako je navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 5., da bi se provele mjere ograničavanja predviđene Zajedničkim stajalištem 2004/161 s obzirom na to da spadaju u područje primjene Ugovora o EZ‑u. Među ostalim je predviđala, u članku 6. stavku 1., da se zamrzavaju sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju pojedinačnim članovima vlade Republike Zimbabvea i svim fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima povezanima s njima kako je navedeno u Prilogu III. toj uredbi. U članku 11. točki (b) te uredbe navedeno je da Komisija Europskih zajednica ima ovlasti izmijeniti njezin Prilog III. na temelju odluka donesenih u odnosu na Prilog Zajedničkom stajalištu 2004/161.

               4

               Ime prvog tužitelja, Johna Arnolda Bredenkampa, člankom 2. i dijelom I. Priloga Zajedničkog stajališta 2009/68 uvršteno je na popis osoba na koje se upućuje u člancima 4. i 5. Zajedničkog stajališta 2004/161. Navedeni su sljedeći razlozi zbog kojih je njegovo ime uvršteno pod stavkom 7. tog priloga:
               „Poduzetnik čvrsto povezan s vladom [Republike] Zimbabvea. Pružao je, pa i posredstvom svojih trgovačkih društava, financijsku i ostalu potporu režimu (vidjeti i stavke [1. do 9.], 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. i 32. II. dijela).”

               5

               Ime prvog tužitelja člankom 1. i Prilogom Uredbe Komisije (EZ) br. 77/2009 od 26. siječnja 2009. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 314/2004 (SL 2009., L 23, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 180.) uvršteno je na popis fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Navedeni su sljedeći razlozi zbog kojih je njegovo ime uvršteno pod stavkom 7. dijela I. tog priloga:
               „[Poduzetnik] čvrsto povezan s vladom Zimbabvea. Pružao je, pa i posredstvom svojih [trgovačkih društava], financijsku i ostalu potporu režimu (vidjeti i stavke [1. do 9.], 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. i 32. II. dijela).”

               6

               Imena drugog i trećeg tužitelja, društva Echo Delta (Holdings) PCC Ltd i društva Scottlee Holdings (Private) Ltd, također su člankom 2. i Prilogom Zajedničkog stajališta 2009/68 uvrštena na popis osoba na koje se upućuje u člancima 4. i 5. Zajedničkog stajališta 2004/161. Ta su imena člankom 1. i Prilogom Uredbe 77/2009 također uvrštena na popis fizičkih ili pravnih osoba, subjekata i tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Navedeni su sljedeći razlozi zbog kojih su uvrštena na te popise: „u vlasništvu Johna Arnolda Bredenkampa” (Zajedničko stajalište 2004/161) i „u vlasništvu Johna Arnolda Bredenkampa” (Uredba br. 77/2009). Osim toga, ime „Breco International” člankom 2. i Prilogom Zajedničkog stajališta 2009/68 uvršteno je pod stavkom 7. dijela II. popisa osoba na koje se upućuje u člancima 4. i 5. Zajedničkog stajališta 2004/161 te člankom 1. i Prilogom Uredbe br. 77/2009 pod stavkom 7. dijela II. Priloga III. Uredbi br. 314/2004. Razlozi koji su navedeni za uvrštenje tog imena na te popise jednaki su onima koji su navedeni za uvrštenje imena drugog i trećeg tužitelja na te popise.

               7

               J. A. Bredenkamp i 18 pravnih osoba, uključujući drugog i trećeg tužitelja u ovom slučaju, 6. travnja 2009. podnijeli su tajništvu Općeg suda tužbu za poništenje Uredbe br. 77/2009 (predmet T‑145/09, Bredenkamp i dr./Komisija).

               8

               Imena prvih triju tužitelja i društva Breco International zadržana su na predmetnim popisima na temelju Odluke 2010/92, Uredbe Komisije (EU) br. 173/2010 od 25. veljače 2010. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 (SL 2010., L 51, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 7., str. 145.), Odluke 2011/101 i Uredbe Komisije (EU) br. 174/2011 od 23. veljače 2011. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 (SL 2011., L 49, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 126.).

               9

               Imena prvih triju tužitelja i društva Breco International uklonjena su s predmetnih popisa Odlukom Vijeća 2012/97/ZVSP od 17. veljače 2012. o izmjeni Odluke 2011/101 (SL 2012., L 47, str. 50.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 291.) i Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 151/2012 od 21. veljače 2012. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 (SL 2012., L 49, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 334.).

               10

               Nakon usvajanja Odluke 2012/97 i Provedbene uredbe br. 151/2012, Opći sud je u rješenju od 6. rujna 2012. u predmetu Bredenkamp i dr./Komisija (T‑145/09, nije objavljeno, EU:T:2012:407) zaključio da nije potrebno donijeti odluku o tužbi podnesenoj 6. travnja 2009.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 24. siječnja 2014. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.

               12

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        naloži Vijeću i Komisiji da naknade štetu i plate kamate navedene u tužbi;

                        —

                        naloži Vijeću i Komisiji da od dana donošenja konačne presude plate kamatu po stopi Euribor + 2 % na dugovani iznos;

                        —

                        naloži Vijeću i Komisiji snošenje troškova postupka.

               13

               Vijeće i Komisija od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužiteljima snošenje troškova postupka.

               14

               Stranke su u predmetu Bredenkamp i dr./Komisija, T‑145/09, podnijele nekoliko pisanih očitovanja. Budući da nema valjanih razloga zbog kojih se ta očitovanja ne bi trebala prihvatiti u ovom predmetu, ona su svakako dio spisa predmeta. Osim toga, nijedna od stranaka ne prigovara na iznošenje tih očitovanja ijedne stranke.

         Pravo

               15

               U prilog svojoj tužbi tužitelji tvrde da su u pet pogleda pretrpjeli štetu, imovinsku i neimovinsku, koju je uzrokovao niz nezakonitosti počinjenih prvotnom odlukom i zadržavanjem njihovih imena na popisima osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Te nezakonitosti izložene su u četiri tužbena razloga.

               16

               Vijeće, uvodno, smatra da se tužba mora odbaciti kao očito nedopuštena ili odbiti kao očito neosnovana jer su dokazi izneseni u poglavlju o vrstama štete koju tužitelji tvrde da su pretrpjeli očito nedostatni.

               17

               U tom pogledu treba istaknuti da nekoliko uvjeta mora biti ispunjeno da bi Europska unija, na temelju članka 340. stavka 2. UFEU‑a, bila izvanugovorno odgovorna za nezakonito postupanje svojih institucija: postupanje institucija mora biti nezakonito; mora nastati stvarna šteta; i mora postojati uzročno‑posljedična veza između navodnog postupanja i istaknute štete. Ti uvjeti za postojanje izvanugovorne odgovornosti su kumulativni, što znači da se cijela tužba za naknadu štete mora odbiti ako jedan od njih nije ispunjen pa u tom slučaju nije potrebno razmatrati druge uvjete (vidjeti presudu od 23. studenoga 2011., Sison/Vijeće, T‑341/07, EU:T:2011:687, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu).

               18

               U pogledu zahtjeva prvog tužitelja za naknadu neimovinske štete koju tvrdi da je pretrpio, najprije je potrebno razmotriti problematiku povezanu s pitanjem jesu li postupci Vijeća i Komisije bili zakoniti. Argumenti Vijeća u pogledu pitanja je li tužba nedopuštena ili očito neosnovana s obzirom na dokaze koji su joj priloženi moraju se odbiti, barem kada je riječ o neimovinskoj šteti za koju prvi tužitelj tvrdi da ju je pretrpio, jer su izneseni dostatni dokazi o okolnostima koje mogu opravdati takvu tvrdnju. U tom kontekstu, ako se dokaže da te institucije nisu postupile nezakonito u odnosu na prvog tužitelja, tužba će se morati u cijelosti odbiti s obzirom na sve tužitelje jer su sva predmetna uvrštenja na popise provedena na temelju uvrštenja prvog tužitelja na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004.

               19

               Komisija pak uvodno navodi da se na četvrtog tužitelja nikad nisu primjenjivale mjere ograničavanja te se stoga tužba u pogledu tog tužitelja mora odbaciti kao nedopuštena.

               20

               Kako je navedeno u gornjoj točki 6., četvrti tužitelj tvrdi da je pravni sljednik društva Breco International (Private), koje je pod imenom „Breco International” člankom 1. i Prilogom Uredbe br. 77/2009 uvršteno na popis pravnih osoba, subjekata ili tijela na koja se upućuje u članku 6. Priloga III. Uredbi br. 314/2004. U tom pogledu treba istaknuti da se u stavci 7. dijela II. tog priloga navodi da je društvo Breco International pravna osoba sa sjedištem u St Helieru (Jersey). U skladu s objašnjenjima koja je Vijeće dalo na raspravi, postojanje takvog subjekta sa sjedištem u Jerseyju proizlazi iz izvješća agencije za lociranje trgovačkih društava koje je priloženo odgovoru Vijeća na repliku. Sukladno potvrdi o promjeni tvrtke koju je 29. rujna 2010. izdao zimbabveanski registar trgovačkih društava, a koju su tužitelji iznijeli u okviru dopune tužbe, četvrti tužitelj je zimbabveansko društvo Breco International (Private) Ltd, koje je postalo Fodya (Private) Ltd. S obzirom na navedeno, jasno je, kao prvo, da se uvrštenje društva Breco International na predmetne popise nije temeljilo na dokazima o pravnom postojanju tog subjekta koje je izdao zimbabveanski registar trgovačkih društava. Kao drugo, nema dokaza na temelju kojih bi se moglo zaključiti da su institucije uvrštenjem društva Breco International na te popise zapravo htjele na njih uvrstiti ime četvrtog tužitelja, koji ima sjedište u Harareu (Zimbabve) te čiji se identifikacijski podaci stoga znatno razlikuju od onih društva Breco International. Stoga tužitelji nisu u pravu kada tvrde da je ime četvrtog tužitelja uvršteno na predmetne popise.

               21

               Međutim, nasuprot Komisijinim tvrdnjama, činjenica da četvrti tužitelj nije dokazao da je njegovo ime uvršteno na predmetne popise ne utječe na dopuštenost predmetnog zahtjeva za naknadu štete, u dijelu u kojem ga iznosi taj tužitelj. Naime, pitanje je li uvrštenje imena društva Breco International ili imena prvih triju tužitelja na predmetne popise uzrokovalo štetu četvrtom tužitelju, koja se mora nadoknaditi u skladu s pravilima navedenima u gornjoj točki 17., ne utječe na dopuštenost tužbe, ali je povezano s pitanjem je li tužitelj pretrpio stvarnu štetu te postoji li uzročno‑posljedična veza između navodne nezakonitosti uvrštenja prvih triju tužitelja na predmetne popise i te štete.

               22

               Posljedično, iako je točno da argument tužitelja nije točan u dijelu u kojem tvrde da je ime četvrtog tužitelja bilo uvršteno na predmetne popise, svejedno ostaje činjenica da je tužba dopuštena u pogledu četvrtog tužitelja.

               23

               Što se tiče tvrdnje da su Vijeće i Komisija nezakonito postupali, najprije treba istaknuti da se tužitelji, iako se u uvodu tužbe pozivaju i na zajednička stajališta i odluke usvojene na temelju odredbi UEU‑u o zajedničkoj vanjskoj i sigurnosnoj politici (ZVSP) kojima su im nametnute mjere ograničavanja, i na uredbe usvojene na temelju odredbi UEZ‑a i UFEU‑a, u svojim prigovorima kojima navode nezakonito postupanje pozivaju samo na te uredbe. U skladu s tim, mora se zaključiti da se izvanugovorna odgovornost Unije tužbama želi utvrditi samo na temelju predmetnih uredbi, a ne na temelju zajedničkih stajališta i odluka usvojenih u okviru ZVSP‑a.

               24

               Da bi bio ispunjen uvjet u pogledu izvanugovorne odgovornosti Europske unije za nezakonitost postupanja institucija na koju se prigovara, potrebno je dokazati dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se pojedincima dodjeljuju neka prava. To je, po definiciji, slučaj kada se radi o temeljnom pravu vlasništva (presuda od 23. studenoga 2011., Sison/Vijeće, T‑341/07, EU:T:2011:687, t. 33. i 75.).

               25

               U predmetnom slučaju, tužitelji tvrde da uredbe br. 77/2009, 173/2010 i 174/2011, u dijelu u kojem se na njih odnose, (i) nemaju odgovarajuću pravnu osnovu, (ii) sadržavaju pogreške koje se tiču prava i činjenica, (iii) sadržavaju bitne povrede postupka i (iv), s obzirom na gore navedeno nezakonito postupanje, predstavljaju povredu prava vlasništva.

               26

               U pogledu zahtjeva da se pravnim pravilom čija se povreda navodi moraju dodjeljivati prava pojedincima, uvodno treba istaknuti da je svrha mjera ograničavanja ograničiti vršenje određenih prava od strane određenih ciljanih osoba, prije svega njihova prava vlasništva. Međutim, s obzirom na ciljeve koji se sustavom mjera ograničavanja poput predmetnog nastoje postići, ograničenje prava vlasništva zadovoljava kriterije iz članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (presuda od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće, T‑256/11, EU:T:2014:93, t. 195. do 205.). Osim toga, tužitelji ne tvrde da taj sustav povređuje njihovo pravo vlasništva kao takvo. Međutim, treba podsjetiti da se pravo ograničavanja prava vlasništva mora ostvarivati u skladu s postupovnim i materijalnim pravilima koja su za to predviđena. Ako se ta pravila nisu poštovala, sud će zaključiti da se u odnosnom slučaju radilo o neopravdanom ograničenju prava vlasništva (u tom pogledu, vidjeti presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, C‑402/05 P i C‑415/05 P, EU:C:2008:461, t. 352., 353. i 368. do 370.). Posljedično, tužbeni razlozi, u dijelu u kojem se njima navodi da su u uredbama kojima su zamrznuta financijska sredstva prvih triju tužitelja nezakonito primijenjena postupovna i materijalna pravila kojima je uređeno pravo ograničavanja njihova prava vlasništva, temelje se na pravilima kojima se dodjeljuju prava pojedincima.

               27

               Najprije je potrebno razmotriti prigovor da pobijani akti nemaju pravnu osnovu, potom prigovor kojim se navodi bitna povreda postupka i, naposljetku, druga dva prigovora koji se odnose na materijalnu zakonitost tih akata.

         Tvrdnja da pobijani akti nemaju pravnu osnovu

               28

               Tužitelji ističu da se članci 60. i 301. UEZ‑a, na kojima se temelji Uredba br. 314/2004, uglavnom odnose na treće zemlje i njihove vođe, kao i na pojedince i subjekte koji su s tim vođama povezani ili su pod njihovim nadzorom. Međutim, nijedan od tužitelja ne spada u neku od tih kategorija, čak i ako bi se prihvatilo da je prvi tužitelj čvrsto povezan s vladom Zimbabvea, što tužitelji osporavaju. Nijedan oblik povezanosti, neovisno o osobnom ponašanju, ne može sam za sebe opravdati uvrštenje imena zimbabveanskog poduzetnika na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. te uredbe. Tužitelji smatraju da pravo na djelotvornu sudsku zaštitu znači da mogu tražiti naknadu štete koju su pretrpjeli zbog činjenice da pobijani akti nisu imali pravnu osnovu te da su stoga bili nezakoniti. U svakom slučaju, ističu da predmetne institucije, čak i ako bi se smatralo da je prvi tužitelj povezan s vladom Zimbabvea, na temelju toga ne bi mogle automatski uvrstiti imena drugog i trećeg tužitelja te društva Breco International na predmetne popise.

               29

               Tužitelji tim argumentima u biti tvrde da se članak 6. Uredbe br. 314/2004, tumačen s obzirom na članke 60. i 301. UEZ‑a koji čine njezinu pravnu osnovu, odnosi na treće zemlje i njihove vođe te, što se tiče fizičkih ili pravnih osoba, samo na one koje su izravno povezane s tim vođama ili su pod njihovim nadzorom, a ne na poduzetnike i društva kao što su tužitelji.

               30

               U članku 60. stavku 1. UEZ‑a navedeno je da, ako se djelovanje Zajednice smatra potrebnim u slučajevima predviđenima člankom 301. UEZ‑a, Vijeće u pogledu dotičnih trećih zemalja može poduzeti potrebne hitne mjere koje se odnose na kretanje kapitala i platni promet. U skladu s člankom 301. UEZ‑a, kada se zajedničkim stajalištem ili mjerom usvojenom u skladu s odredbama Ugovora o Europskoj uniji u području ZVSP‑a predvidi djelovanje Zajednice radi prekida ili djelomičnog ili potpunog smanjenja gospodarskih odnosa s jednom ili više trećih zemalja, Vijeće poduzima potrebne hitne mjere.

               31

               Iz teksta članaka 60. i 301. UEZ‑a, a osobito iz izraza „u pogledu dotičnih trećih zemalja” i „s jednom ili više trećih zemalja” koji se u njima koriste, proizlazi da se te odredbe tiču usvajanja mjera u odnosu na treće zemlje jer taj pojam može obuhvaćati vođe takve zemlje, a ujedno i pojedince i subjekte koji su s tim vođama povezani ili su pod njihovim izravnim ili neizravnim nadzorom. Ne može se isključiti mogućnost da mjerama ograničavanja koje su usvojene na temelju članaka 60. i 61. UEZ‑a mogu biti podvrgnuta i određena poduzeća, pod uvjetom da se dokaže da su povezana s vođama ciljane treće zemlje (u tom pogledu, vidjeti presudu od 13. ožujka 2012., Tay Za/Vijeće, C‑376/10 P, EU:C:2012:138, t. 53. i 55.).

               32

               Uredba br. 314/2004 i pobijane uredbe kojima je izmijenjena, navedene u gornjoj točki 25., odnose se na usvajanje mjera ograničavanja protiv Republike Zimbabve.

               33

               U skladu s uvodnom izjavom 2. Uredbe br. 314/2004, s obzirom na ozbiljna kršenja ljudskih prava koja je počinila vlada te države, bilo je potrebno zadržati mjere ograničavanja koje se primjenjuju od veljače 2002.

               34

               Predmetne mjere sastojale su se u zamrzavanju svih financijskih sredstava i gospodarskih izvora koji pripadaju osobama iz kategorija opisanih u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Te su osobe članovi vlade Zimbabvea i fizičke ili pravne osobe, subjekti i tijela povezana s tim članovima.

               35

               U ovom slučaju, iz Priloga Uredbi br. 77/2009 proizlazi da je ime prvog tužitelja na popis fizičkih i pravnih osoba, subjekata i tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 uvršteno jer je „čvrsto povezan s vladom Zimbabvea i jer „[p]ruža, pa i posredstvom svojih [trgovačkih društava], financijsku i ostalu potporu režimu” (vidjeti gornju točku 5.). Komisija je to ime uvrstila na temelju ovlasti koju joj je dodjeljivao članak 11. točka (b) navedene uredbe te nakon usvajanja Zajedničkog stajališta 2009/68.

               36

               Kako su Vijeće i Komisija istaknuli, razlozi za uvrštenje tog imena potpuno su u skladu s pojmom osobe „povezane s” vođama zemlje na koju se odnose mjere ograničavanja. Naime, s obzirom na ciljeve mjera ograničavanja, odnosno da se spriječi pružanje pomoći ciljanoj vladi, pojam osobe „povezane s” mora uključivati i osobe koje vrše aktivnosti poput onih iz prethodne točke. Posljedično, uvrštenje Uredbom br. 77/2009 imena prvog tužitelja na popis fizičkih i pravnih osoba, subjekata i tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 valjano se temelji na člancima 60. i 301. UEZ‑a, na kojima se pak temelji sama Uredba br. 77/2009.

               37

               Taj se zaključak može primijeniti i u pogledu pravnih osoba čija su imena uvrštena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004, a koje su u vlasništvu prvog tužitelja. Vijeće tvrdi da učinkovitost mjera ograničavanja ovisi o mogućnosti njihova usvajanja u odnosu na svaku pravnu osobu koja je u vlasništvu fizičke osobe povezane s vođama dotične zemlje. Iz toga slijedi da se uvrštenje imena drugog i trećeg tužitelja na predmetne popise valjano temelji na člancima 60. i 301. UEZ‑a jer su bili u vlasništvu prvog tužitelja. Isto vrijedi i u pogledu uvrštenja društva Breco International, koje se temelji na potpuno istom razlogu, što znači da se Uredba br. 314/2004, kada je riječ o uvrštenju tog društva, valjano temeljila na tim člancima.

               38

               Stoga Opći sud zaključuje da pravna osnova uvrštenja prvih triju tužitelja i društva Breco International na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 nije bila nezakonita.

               39

               Nadalje, budući da se argument tužitelja da ih se na temelju njihova ponašanja ne može smatrati povezanima s vladom Zimbabvea može tumačiti kao tvrdnju da nisu povezani s tom vladom u smislu članka 6. Uredbe br. 314/2004, kako je protumačen u gornjoj točki 34., taj je argument u biti jednak tužbenom razlogu kojim se navode pogreške u ocjeni činjenica, koji se razmatra u točkama 65. do 94. u nastavku.

         Navodna bitna povreda postupka

               40

               Tužitelji tvrde da mjere kojima su imena prvih triju tužitelja i društva Breco International uvrštena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 ne sadržavaju konkretne, posebne razloge na temelju kojih bi mogli utvrditi je li uvrštenje tih imena osnovano s obzirom na relevantne pravne zahtjeve ili, posljedično, pobijati mjere zbog njihove nezakonitosti. Tužitelji tvrde da im se u vrijeme usvajanja predmetnih mjera moralo pružiti njihovo obrazloženje te da se taj propust ne može ispraviti nakon što je postupak započeo. U svakom slučaju, dokazi u prilog tim razlozima trebali su biti izneseni, a tužiteljima se morala dati prilika da budu saslušani prije donošenja prve odluke o produljenju uvrštenja. Takva prilika i dokazi nisu im bili pruženi jer je dopisivanje s Vijećem bilo ograničeno na postupovna pitanja.

               41

               Tužitelji tim argumentima ističu dva prigovora. Prvim navode da nije pruženo odgovarajuće obrazloženje, a drugim da je došlo do povrede prava na obranu time što (i) nije predočen nijedan dokaz na kojima su se mjere protiv njih temeljile i što (ii) nisu mogli svoje argumente iznijeti Vijeću i Komisiji. Navodna povreda njihova prava na saslušanje također je ugrozila njihovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
               […]

         Navodna povreda prava na saslušanje

               48

               S obzirom na učinak iznenađenja koji je potreban da bi mjera zamrzavanja financijskih sredstava bila učinkovita (vidjeti gornju točku 45.), pravo na saslušanje, koje se mora poštovati kada se radi o mjerama ograničavanja, ne zahtijeva, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, da tijela Unije prije inicijalnog uvrštenja osobe ili drugog subjekta na popis radi provedbe mjera ograničavanja obavijeste zainteresiranu osobu ili drugog subjekta o razlozima tog uvrštenja (vidjeti presudu od 4. veljače 2014., Syrian Lebanese Commercial Bank/Vijeće, T‑174/12 i T‑80/13, EU:T:2014:52, t. 137. i navedenu sudsku praksu) niti zahtijeva da Vijeće po službenoj dužnosti sasluša tu osobu ili subjekta (presuda od 14. listopada 2009., Bank Melli Iran/Vijeće, T‑390/08, EU:T:2009:401, t. 93. i 98.).

               49

               S druge strane, ako je Vijeće inicijalno zamrznulo financijska sredstva na određeno vrijeme, ono načelno mora zainteresiranoj osobi pružiti priliku da bude saslušana prije nego što produlji primjenu takve mjere. Akti kojima se produljuje primjena takve mjere ne moraju nužno imati učinak iznenađenja da bi bili učinkoviti (u tom pogledu, vidjeti presudu od 12. ožujka 2014., Al Assad/Vijeće, T‑202/12, EU:T:2014:113, t. 70.).

               50

               Iako je točno da načelo poštovanja prava na obranu, kada su, kao u ovom slučaju (vidjeti gornje točke 43. do 46.), priopćene informacije koje su dovoljno precizne i omogućuju zainteresiranom subjektu da učinkovito izloži svoje stajalište o dokazima koje mu na teret stavljaju dotične institucije, ne podrazumijeva obvezu tih institucija da samoinicijativno omoguće pristup dokumentima iz svojeg spisa, one su svejedno obvezne na zahtjev zainteresirane strane omogućiti pristup svim službenim dokumentima koji nisu povjerljivi, a koji se odnose na dotičnu mjeru (u tom pogledu, vidjeti presudu od 14. listopada 2009., Bank Melli Iran/Vijeće, T‑390/08, EU:T:2009:401, t. 97.).

               51

               Nadalje, pravo na saslušanje prije donošenja akta koji zadržava na snazi mjere ograničavanja prema već obuhvaćenim osobama podrazumijeva da je Vijeće prihvatilo nove dokaze protiv tih osoba (u tom pogledu, vidjeti presudu od 12. ožujka 2014., Al Assad/Vijeće, T‑202/12, EU:T:2014:113, t. 71.).

               52

               U predmetnom slučaju, iz dokumenata kojima Opći sud raspolaže jasno proizlazi da je odvjetnik 5. veljače 2009. podnio Komisiji zahtjev za pristup dokumentima na kojima se temeljilo inicijalno uvrštenje prvog tužitelja, na osnovi Uredbe br. 77/2009, na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2014. Zahtjev je podnesen na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001 o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.). Komisija je dopisom od 5. ožujka 2009. potvrdila da posjeduje dva dokumenta na koje se zahtjev odnosio. Konkretno, potvrdila je da posjeduje dva dokumenta iz sustava „European correspondence” (COREU) koji su sadržavali, među ostalim, informacije o uvrštenju prvog tužitelja i društava u njegovu vlasništvu na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Međutim, Komisija je odbila omogućiti pristup tim dokumentima na temelju članka 4. stavka 1. točke (a) treće alineje Uredbe br. 1049/2001, koja se odnosi na javni interes u području međunarodnih odnosa.

               53

               Dana 9. ožujka 2009. podnesen je „ponovni zahtjev”, ovaj put u ime prvog tužitelja i 16 društava, uključujući drugog i trećeg tužitelja te društvo Breco International. Komisija je dopisom od 3. srpnja 2009. odbila pristup dotičnim dokumentima iz istog razloga kao i prvi put.

               54

               Osim toga, prvi tužitelj je dopisom od 6. lipnja 2012. podnio Vijeću zahtjev za pristup informacijama o uvrštenju svojeg imena i imena nekoliko svojih društava, uključujući drugog i trećeg tužitelja te društvo Breco International, na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Taj je zahtjev podnesen na temelju Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL 2000., L 8, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.). Vijeće je dopisom od 18. rujna 2012. odgovorilo na taj dopis pruživši preslike četiriju dokumenata koje je Glavno tajništvo Vijeća poslalo delegacijama država članica. Ti su dokumenti u biti sadržavali informacije o identitetu prvih triju tužitelja i društva Breco International. Jedan od dokumenata, naslova „Coreu CFSP/0053/09”, odnosi se na mjere ograničavanja koje su prvom tužitelju nametnula savezna tijela Sjedinjenih Američkih Država zato što je pružao financijsku potporu vladi Zimbabvea posredstvom svojih društava. U tom se dokumentu također navodilo da je prvi tužitelj suradnik jednog od ministara u toj vladi i predsjednika Zimbabvea, Roberta Mugabea.

               55

               Iz gore navedenog jasno proizlazi da su prva tri tužitelja i društvo Breco International zatražili od Komisije, najkasnije 9. ožujka 2009., pristup dokazima na kojima se temeljilo uvrštenje prvih triju tužitelja i društva Breco International na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Međutim, Komisija, koja je usvojila i Uredbu br. 77/2009, u kojoj su tužitelji prvi put uvršteni na predmetne popise, i uredbe br. 173/2010 i 174/2011 nije udovoljila tom zahtjevu.

               56

               Čak i ako bi se smatralo da je Komisijino odbijanje zahtjeva možda spriječilo prva tri tužitelja da učinkovito izlože svoje stajalište o mjeri koju je Komisija u odnosu na njih usvojila, svejedno se mora utvrditi predstavlja li to, s obzirom na okolnosti slučaja, nepravilnost bez štetnih posljedica jer tužitelji ne bi mogli bolje osigurati svoju obranu ni da nepravilnosti nije bilo (presuda od 4. veljače 2014., Syrian Lebanese Commercial Bank/Vijeće, T‑174/12 i T‑80/13, EU:T:2014:52, t. 146.).

               57

               U tom pogledu, treba istaknuti da tužitelji navode da su 19. veljače 2009., na temelju Freedom of Information Acta 2000 (zakon iz 2000. o slobodnom pristupu informacijama), podnijeli Foreign & Commonwealth Officeu (FCO, ured Ujedinjene Kraljevine za vanjske poslove i poslove Commonwealtha) zahtjev za pristup dokumentima koji su se odnosili na uvrštenje prvih triju tužitelja i društva Breco International na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. FCO je 2. lipnja 2009. u odgovoru na taj zahtjev pružio popis 17 dokumenata i preslike druga dva dokumenta, koji su svi bili dostupni javnosti. Ti su dokumenti uključivali izvješće skupine stručnjaka o nezakonitom iskorištavanju prirodnih resursa i drugih bogatstava Demokratske Republike Kongo (u daljnjem tekstu: skupina stručnjaka) od 8. listopada 2002., koje je podržalo Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (UN) (u daljnjem tekstu: izvješće od 8. listopada 2002.), niz novinskih članaka o prvom tužitelju i nekoliko internetskih poveznica na informacije o predmetnim društvima.

               58

               Nadalje, nakon usvajanja Odluke 2011/101 i Uredbe br. 174/2011 prvi tužitelj je 4. studenoga 2011. podnio FCO‑u još jedan zahtjev u pogledu dokumenata o svojem uvrštenju na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. FCO je na taj zahtjev odgovorio pruživši prvom tužitelju popis od 15 dokumenata, među kojima je bilo i izvješće od 8. listopada 2002. i nekoliko novinskih članaka.

               59

               Također treba navesti, kako je Vijeće istaknulo, da je Komisija dopisom od 27. siječnja 2009. prvog tužitelja obavijestila da je njegovo ime uvršteno na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 te da ga je dopisom od 18. prosinca 2009. pozvala da Vijeću podnese svoje primjedbe i eventualni zahtjev za uklanjanje svojeg imena s popisa. Prvi tužitelj je također, dopisima od 26. listopada i 26. studenoga 2009. te 10. veljače 2010., pisao svim članovima Vijeća navodeći svoje primjedbe na uvrštenje svojeg imena i imena svojih društava na predmetne popise. Vijeće je dopisom od 16. veljače 2010. osporilo argumente prvog tužitelja pozivajući se, među ostalim, na dokaze iz drugog izvješća koje je skupina stručnjaka 15. listopada 2003. sastavila u okviru UN‑a (u daljnjem tekstu: izvješće od 15. listopada 2003.). Vijeće je prvog tužitelja obavijestilo da će se ta imena i u Odluci 2010/92 zadržati na predmetnim popisima. Prvi tužitelj je na taj dopis odgovorio dopisom od 19. travnja 2010., na koji je Vijeće odgovorilo dopisom od 7. lipnja 2010. Naposljetku, prvi tužitelj je dopisom od 13. svibnja 2011. podnio svoje primjedbe visokom predstavniku Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku te je 29. lipnja 2011. primio odgovor od Europske službe za vanjsko djelovanje. Osim toga, Vijeće je dopisom od 9. studenoga 2011., odgovarajući na dva dopisa prvog tužitelja od 11. listopada i 3. studenoga 2011., istaknulo da on može u svako vrijeme podnijeti zahtjev, uz prateću dokumentaciju, za preispitivanje mjera ograničavanja.

               60

               Kao prvo, iz navedenog jasno proizlazi da je prvim trima tužiteljima i društvu Breco International preko FCO‑a omogućen pristup podacima koji su činili glavne dokaze i informacije koji su bili temelj za njihovo uvrštenje na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. S jedne strane, tužitelji opetovano tvrde, u točkama 52.3. i 55. tužbe, da su imena prvih triju tužitelja i društva Breco International na predmetne popise uvrštena na inicijativu Ujedinjene Kraljevine te da je malo vjerojatno da su Vijeće i Komisija imali u posjedu ikakve druge dokaze osim onih koje im je pružio FCO. S druge strane, Vijeće ističe da dokazi koje su tužitelji pribavili od FCO‑a čine glavninu dokaza koji su uzeti u obzir.

               61

               Kao drugo, jasno je da su prva tri tužitelja i društvo Breco International, nakon što im je omogućen pristup tim dokazima, uspostavili i održavali redovite kontakte s Vijećem u pogledu materijalnih pitanja koja su se ticala uvrštenja njihovih imena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004.

               62

               S obzirom na gornja razmatranja, jasno je da činjenica da Komisija prvim trima tužiteljima nije dala uvid u dokaze na kojima se temeljilo uvrštenje njihovih imena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 nije imala za posljedicu povredu njihovih prava na obranu. Naime, to ih nije spriječilo da oblikuju svoju argumentaciju nakon što su saznali za dokaze za koje sami smatraju da čine glavninu informacija na kojima su dotične institucije temeljile svoje obrazloženje mjera ograničavanja, koje se, osim toga, nije mijenjalo tijekom čitavog razdoblja njihova uvrštenja na predmetne popise. Nadalje, s obzirom na razmatranja iz gornje točke 20., iz kojih jasno proizlazi da četvrti tužitelj nije uvršten na predmetne popise, nije mogla postojati povreda prava tog tužitelja na obranu.
               […]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Johnu Arnoldu Bredenkampu, društvima Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, Scottlee Holdings (Private) Ltd i Fodya (Private) Ltd nalaže se snošenje troškova Vijeća Europske unije i Europske komisije.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. srpnja 2016.
                     [Potpisi]

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )	Ovdje su iznesene samo one točke predmetne presude koje Opći sud smatra prikladnima objaviti.


Presuda Službeničkog suda Europske unije (drugo vijeće) od 18. rujna 2014.#Maria Concetta Cerafogli protiv Europske središnje banke (ESB).#Javna služba – Osoblje ESB‑a – Pristup osoblja ESB‑a dokumentima koji se odnose na radni odnos – Pravila koja se primjenjuju na zahtjeve osoblja ESB‑a – Predsudski postupak – Pravilo o podudarnosti – Prigovor nezakonitosti prvi put istaknut u tužbi – Dopuštenost – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Savjetovanje s odborom osoblja za usvajanje pravila koja se primjenjuju na zahtjeve osoblja ESB‑a za pristup dokumentima koji se odnose na radni odnos.#Predmet F‑26/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 11. rujna 2014. # El Corte Inglés, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-127/13.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. svibnja 2011.#Europska komisija protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice - Članak 43. UEZ-a - Članak 45. UEZ-a.#Predmet C-50/08.