title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. studenoga 2016.#Vereniging Openbare Bibliotheken protiv Stichting Leenrecht.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag.#Zahtjev za prethodnu odluku – Autorsko pravo i srodna prava – Pravo iznajmljivanja i pravo posudbe zaštićenih djela – Direktiva 2006/115/EZ – Članak 1. stavak 1. – Posuđivanje umnoženih primjeraka djela – Članak 2. stavak 1. – Posuđivanje predmeta – Posuđivanje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku – Javne knjižnice.#Predmet C-174/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      10. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Autorsko pravo i srodna prava — Pravo iznajmljivanja i pravo posudbe zaštićenih djela — Direktiva 2006/115/EZ — Članak 1. stavak 1. — Posuđivanje umnoženih primjeraka djela — Članak 2. stavak 1. — Posuđivanje predmeta — Posuđivanje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku — Javne knjižnice“
      U predmetu C‑174/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank Den Haag (sud u Hagu, Nizozemska), odlukom od 1. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 17. travnja 2015., u postupku

         Vereniging Openbare Bibliotheken

      protiv

         Stichting Leenrecht,

      u prisutnosti:

         Vereniging Nederlands Uitgeversverbond,

         Stichting LIRA,

         Stichting Pictoright,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vereniging Openbare Bibliotheken, P. de Leeuwe i D. Visser, advocaten,

               —

               za Vereniging Nederlands Uitgeversverbond, C. Alberdingk Thijm i C. de Vries, advocaten,

               —

               za Stichting LIRA i Stichting Pictoright, J. Seignette, M. van Heezik, G. van der Wal i M. Kingma, advocaten,

               —

               za češku vladu, S. Šindelková, D. Hadroušek i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i D. Kuon, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, G. Alexaki, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Segoin, G. de Bergues i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina i A. Collabolletta, avvocati dello Stato,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i D. Pelše, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i T. Rendas, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Kraehling, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Saundersa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman, T. Scharf i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.), kao i članka 1. stavka 1., članka 2. stavka 1. točke (b) i članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva (SL 2006., L 376, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.)

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vereniging Openbare Bibliotheken (udruženje javnih knjižnica, u daljnjem tekstu: VOB) i Stichting Leenrecht (zaklada za pravo posudbe, u daljnjem tekstu: Stichting), zbog moguće povrede isključivog prava posudbe iz članka 1. stavka 1. Direktive 2006/115.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) donijela je 20. prosinca 1996. u Ženevi WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu (u daljnjem tekstu: WIPO‑ov ugovor). Taj je ugovor odobren u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL 2000., L 89, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 77.).

               4

               Članak 7. stavak 1. tog ugovora glasi:
               „Autori:

                        i.

                        ) računalnih programa,

                        ii.

                        ) kinematografskih djela, i

                        iii.

                        ) djela ugrađenih u fonograme, kako je određeno u nacionalnom zakonu ugovornih stranaka,

                  uživaju isključivo pravo davanja dopuštenja za komercijalno iznajmljivanje javnosti izvornika ili primjeraka svojih djela.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Na diplomatskoj konferenciji na kojoj je donesen WIPO‑ov ugovor donesena je, među ostalim dokumentima, i „Zajednička izjava u vezi s člancima 6. i 7.” priložena navedenom ugovoru (u daljnjem tekstu: Zajednička izjava priložena WIPO‑ovu ugovoru), koja glasi:
               „U skladu s tim člancima, izrazi‚primjerci’ te‚izvornik i primjerci’ u kontekstu prava distribucije i prava iznajmljivanja predviđenih tim člancima označavaju isključivo fiksirane primjerke koji se u promet mogu staviti kao materijalni predmeti.” [neslužbeni prijevod]

         Pravo Unije

      Direktiva 2001/29

               6

               U skladu s uvodnim izjavama 2. i 9. Direktive 2001/29:

                        „(2)

                        Europsko vijeće je, sastavši se na Krfu 24. i 25. lipnja 1994., naglasilo potrebu za stvaranjem općenitog i prilagodljivog pravnog okvira na razini Zajednice, kako bi se potaknuo razvoj informacijskog društva u Europi. To između ostalog zahtijeva postojanje unutarnjeg tržišta za nove proizvode i usluge. Važno zakonodavstvo Zajednice za osiguravanje takvog regulatornog okvira već je doneseno ili je njegovo donošenje već uvelike u tijeku. Autorsko pravo i srodna prava igraju važnu ulogu u vezi s tim budući da štite i potiču razvoj i stavljanje na tržište novih proizvoda i usluga i stvaranje i iskorištavanje njihovog kreativnog sadržaja.

                  […]

                        (9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva.”

               7

               Članak 1. stavak 2. točka (b) te direktive određuje:
               „Osim u slučajevima iz članka 11., ova Direktiva ostavlja netaknutima i ni na koji način ne utječe na postojeće odredbe Zajednice koji se odnose na:
               […]

                        (b)

                        pravo iznajmljivanja, pravo posudbe i određena prava srodna autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva;

                  […]”

               8

               Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Pravo distribucije”, glasi:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.
               2.   Pravo distribucije unutar [Unije] ne iscrpljuje se u pogledu izvornika ili primjeraka djela, osim kada je prva prodaja ili drugi prijenos vlasništva nad tim predmetom u [Uniji] izvršen od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak.”

         Direktiva 2006/115

               9

               Direktivom 2006/115 kodificirana je i stavljena izvan snage Direktiva Vijeća 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva (SL 1992., L 346, str. 61.).

               10

               Uvodne izjave 2. do 5., 7., 8. i 14. Direktive 2006/115 glase:

                        „(2)

                        Iznajmljivanje i posudba autorskih djela te predmeta zaštite srodnih prava imaju sve značajniju ulogu posebno u odnosu na autore, umjetnike izvođače i proizvođače fonograma te filmske producente. Piratstvo postaje sve veća prijetnja.

                        (3)

                        Sukladno tome, može se smatrati da je odgovarajuća zaštita autorskih djela i predmeta srodnih prava pravom iznajmljivanja i pravom posudbe, kao i zaštita predmeta srodnih prava pravom fiksiranja, pravom distribucije, pravom radiodifuzijskog emitiranja i pravom priopćavanja javnosti, od temeljnog značaja za gospodarski i kulturni razvoj [Unije].

                        (4)

                        Zaštita autorskog prava i srodnih prava mora se prilagoditi novim smjerovima razvoja u gospodarstvu kao što su novi oblici iskorištavanja.

                        (5)

                        Stvaralački i umjetnički rad autora i umjetnika izvođača zahtijevaju odgovarajući dohodak kao temelj za daljnji stvaralački i umjetnički rad, a ulaganja koja su potrebna posebno za proizvodnju fonograma i filmova izričito su visoka i rizična. Mogućnost osiguranja takva dohotka i povrata takva ulaganja moguće je učinkovito jamčiti samo odgovarajućom pravnom zaštitom nositelja prava.

                  […]

                        (7)

                        Zakonodavstva država članica trebalo bi uskladiti tako da ona ne budu u suprotnosti s međunarodnim konvencijama na kojima se temelje zakoni o autorskom pravu i srodnim pravima mnogih država članica.

                        (8)

                        Pravni okvir [Unije] koji se odnosi na pravo iznajmljivanja i pravo posudbe te na određena autorskom pravu srodna prava može se ograničiti na određivanje da države članice predviđaju pravo iznajmljivanja i pravo posudbe određenim skupinama nositelja prava, te nadalje da pravo fiksiranja, pravo distribucije, pravo radiodifuzijskog emitiranja i pravo priopćavanja javnosti predviđaju određenim skupinama nositelja prava u području zaštite srodnih prava.

                  […]

                        (14)

                        Također je potrebno zaštititi barem prava autora u vezi s javnom posudbom predviđanjem posebnih rješenja. Međutim, sve mjere koje se poduzimaju odstupanjem od isključivog prava javne posudbe trebale bi biti poduzete u skladu s Ugovorom, a posebno s njegovim člankom 12.”

               11

               Članak 1. te direktive određuje:
               „1.   U skladu s odredbama ovog poglavlja države članice moraju predvidjeti, podložno članku 6., pravo odobravanja ili zabrane iznajmljivanja i posudbe izvornika ili umnoženih primjeraka autorskih djela i drugih predmeta zaštite, kako je utvrđeno u članku 3. stavku 1.
               2.   Prava iz stavka 1. ne iscrpljuju se prodajom ili kojim drugim postupkom distribucije izvornika i umnoženih primjeraka autorskih djela i drugih predmeta zaštite, kako je utvrđeno u članku 3. stavku 1.”

               12

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive upotrebljavaju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ‚iznajmljivanje’ znači stavljanje na raspolaganje, u ograničenom razdoblju, radi ostvarivanja izravne ili neizravne imovinske ili komercijalne koristi;

                        (b)

                        ‚posuđivanje’ znači stavljanje na raspolaganje, u ograničenom razdoblju, bez ostvarivanja izravne ili neizravne imovinske ili komercijalne koristi, kada se provodi posredovanjem organizacija koje su dostupne javnosti;

                  […]”

               13

               Članak 6. stavak 1. te iste direktive glasi:
               „Države članice mogu odstupiti od isključivog prava javne posudbe predviđenog člankom 1., pod uvjetom da barem autori ostvaruju naknadu za takvu posudbu. Države članice same određuju visinu takve naknade uzimajući u obzir svoje kulturno promotivne ciljeve.”

         Nizozemsko pravo

               14

               Članak 10. stavak 1. Autoriweta (Zakon o autorskim pravima) od 23. rujna 1912. (u daljnjem tekstu: Aw), određuje:
               „Književnim, znanstvenim ili umjetničkim djelima ovim se zakonom smatraju:

                        1.

                        knjige, brošure, novine, časopisi i sva druga pisana djela;

                  […]
               i općenito svaki proizvod iz književnog, znanstvenog ili umjetničkog područja neovisno o načinu i obliku izražavanja.”

               15

               Članak 12. Aw‑a propisuje:
               „1.   Objava književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela obuhvaća:
               […]

                        3.

                        Iznajmljivanje ili posuđivanje cijelog ili dijela primjerka djela, osim arhitektonskih djela i djela primjerene umjetnosti, ili njegove reprodukcije, koji je na tržište stavio nositelj prava ili je do toga došlo uz njegov pristanak;

                  […]
               3.   ‚Posuđivanje’ u smislu prvog stavka točke 3. znači stavljanje na raspolaganje, u ograničenom razdoblju, bez ostvarivanja izravne ili neizravne imovinske ili komercijalne koristi, kada se provodi posredovanjem organizacija koje su dostupne javnosti.
               […]”

               16

               U skladu s člankom 15.c stavkom 1. Aw‑a:
               „Posudba iz članka 12. stavka 1. točke 3., cijelog ili dijela primjerka djela, ili njegove reprodukcije, koji je na tržište stavio nositelj prava ili je do toga došlo uz njegov pristanak, ne smatra se povredom autorskog prava na književnom, znanstvenom ili umjetničkom djelu, pod uvjetom da onaj koji posuđuje ili omogućuje to posuđivanje plati pravičnu naknadu. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               VOB u Nizozemskoj predstavlja interese svih javnih knjižnica.

               18

               Te knjižnice posuđuju knjige u papirnatom obliku te Stichtingu, zakladi koju je ministar pravosuđa (Nizozemska) zadužio za naplatu naknada za posuđivanje, na ime protučinidbe isplaćuju paušalni iznos.

               19

               Stichting raspodjeljuje nositeljima prava naplaćene naknade na temelju uredbe o raspodjeli posredstvom tijela zajedničkog upravljanja, poput Stichting LIRA‑e, koji je zadužen za upravljanje pravima vezanim uz književna, dramska i dramsko‑glazbena djela, i Stichting Pictorighta, koji je zadužen za upravljanje pravima vezanim uz vizualna djela poput onih koja su stvorili kipari, fotografi, ilustratori, dizajneri i arhitekti.

               20

               U skladu s nizozemskim zakonodavstvom iznos naknade na ime posudbe utvrđuje Stichting Onderhandelingen Leenvergoedingen (u daljnjem tekstu: StOL), zaklada koju je u tu svrhu odredio ministar pravosuđa.

               21

               Dok se unutar StOL‑a od 2004. godine raspravljalo o pitanju je li digitalna posudba elektroničke knjige obuhvaćena iznimkom iz članka 15.c Aw‑a, upravni je odbor StOL‑a tijekom sastanka 24. ožujka 2010. konačno odlučio na to pitanje odgovoriti negativno.

               22

               Usto, na zahtjev Ministarstva obrazovanja, kulture i znanosti (Nizozemska), Instituut voor Informatierecht van de Universiteit van Amsterdam (Institut za informacijsko pravo Sveučilišta u Amsterdamu, Nizozemska) i savjetodavno trgovačko društvo SEO sastavili su izvješće kojim je zaključeno i da digitalna posudba elektroničkih knjiga od strane knjižnica nije obuhvaćena navedenom iznimkom.

               23

               Na temelju tog izvješća, nizozemska vlada sastavila je prijedlog zakona o knjižnicama koji za digitalnu posudbu elektroničkih knjiga na daljinu propisuje stvaranje nacionalne digitalne knjižnice. Taj prijedlog počiva na pretpostavci da digitalne posudbe elektroničkih knjiga nisu obuhvaćene tom istom iznimkom.

               24

               Trenutačno, na temelju sporazuma o licenciji s nositeljima prava, javne knjižnice stavljaju elektroničke knjige na raspolaganje na internetu.

               25

               VOB osporava taj prijedlog zakona te je slijedom toga sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu za utvrđenje da trenutačni zakon o autorskim pravima u biti već obuhvaća digitalno posuđivanje.

               26

               U tim je okolnostima Rechtbank Den Haag (sud u Hagu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. stavak 1., članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 tumačiti na način da u pojam‚posuđivanje’ kako se ondje navodi ulazi također i stavljanje na raspolaganje za upotrebu romana, zbirki priča, biografija, putopisa, knjiga za djecu i mladež koji su zaštićeni autorskim pravom, bez ostvarivanja izravne ili neizravne imovinske ili komercijalne koristi, kada se provodi posredovanjem organizacija koje su dostupne javnosti

                                 —

                                 koje se obavlja stavljanjem umnoženog primjerka u digitalnom obliku (primjerak A) na poslužitelj organizacije i omogućavanjem korisniku da taj umnoženi primjerak preuzimanjem kopira na svoje računalo (primjerak B),

                                 —

                                 pri čemu umnoženi primjerak koji je korisnik izradio tijekom preuzimanja (primjerak B) nakon proteka ograničenog razdoblja više nije upotrebljiv i

                                 —

                                 ostali korisnici tijekom tog razdoblja ne mogu preuzeti umnoženi primjerak (primjerak A) na svoje računalo?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: protivi li se članak 6. Direktive 2006/115 i/ili druga odredba prava Unije tomu da države članice primjenu ograničenja prava posudbe sadržano u članku 6. Direktive 2006/115 uvjetuju time da je nositelj prava umnoženi primjerak djela koji je organizacija stavila na raspolaganje (primjerak A) stavio na tržište prvom prodajom ili drugim prijenosom vlasništva tog umnoženog primjerka u Uniji ili da je do toga došlo uz njegov pristanak u smislu članak 4. stavka 2. Direktive 2001/29?

                        3.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje negativan: postavlja li članak 6. Direktive 2006/115 druge uvjete glede podrijetla umnoženog primjerka koji je organizacija stavila na raspolaganje (primjerak A) kao na primjer uvjet da je taj umnoženi primjerak stečen na zakonit način?

                        4.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan: treba li članak 4. stavak 2. Direktive 2001/29 tumačiti na način da pod‚prvom prodajom ili drugim prijenosom vlasništva’ predmeta u smislu ove odredbe treba također razumjeti i vremenski neograničeno stavljanje na raspolaganje za preuzimanje na daljinu digitalnog umnoženog primjerka romana, zbirki priča, biografija, putopisa, knjiga za djecu i mladež koji su zaštićeni autorskim pravom?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita moraju li se članak 1. stavak 1., članak 2. stavak 1. točka (b) i članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 tumačiti na način da pojam „posuđivanje” u smislu tih odredbi obuhvaća posuđivanje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku, kada se to posuđivanje obavi stavljanjem tog umnoženog primjerka na poslužitelj javne knjižnice i omogućavanjem dotičnom korisniku da navedeni umnoženi primjerak preuzimanjem kopira na svoje računalo, pri čemu se tijekom razdoblja posudbe može preuzeti samo jedan umnoženi primjerak a, nakon proteka tog razdoblja, taj korisnik više ne može upotrijebiti umnoženi primjerak koji je preuzeo.

               28

               Valja istaknuti, s jedne strane, da članak 1. stavak 1. Direktive 2006/115 u skladu s kojim „države članice moraju predvidjeti […] pravo odobravanja ili zabrane […] posudbe izvornika ili umnoženih primjeraka autorskih djela i drugih predmeta zaštite”, ne pojašnjava obuhvaća li pojam „umnoženih primjeraka djela”, u smislu te odredbe, i ona koja nisu fiksirana na fizičkom mediju, poput digitalnih umnoženih primjeraka.

               29

               S druge strane, članak 2. stavak 1. točka (b) te direktive definira pojam „posuđivanje” kao stavljanje na raspolaganje, u ograničenom razdoblju, bez ostvarivanja izravne ili neizravne imovinske ili komercijalne koristi, kada se provodi posredovanjem organizacija koje su dostupne javnosti. Međutim, iz te odredbe, ne proizlazi da bi predmeti iz članka 1. stavka 1. navedene direktive trebali uključivati i nematerijalne predmete, poput onih digitalne naravi.

               30

               S tim u vezi, valja najprije provjeriti postoje li razlozi koji su takve naravi da u svakom slučaju opravdavaju isključenje posuđivanja digitalnih umnoženih primjeraka i nematerijalnih predmeta iz područja primjene Direktive 2006/115.

               31

               Kao prvo, u tom pogledu, iz uvodne izjave 7. Direktive 2006/115 proizlazi da je ona donesena osobito u svrhu „[…] uskla[đivanja] [zakonodavstava država članica] tako da ona ne budu u suprotnosti s međunarodnim konvencijama na kojima se temelje zakoni o autorskom pravu i srodnim pravima mnogih država članica”.

               32

               Međutim, među konvencijama koje navedena direktiva mora poštovati je posebice WIPO‑ov ugovor, čije su stranke Unija i sve države članice.

               33

               Slijedom toga, pojmove „[predmeti]” i „umnoženi primjerci”, u smislu Direktive 2006/115, valja tumačiti s obzirom na jednakovrijedne pojmove sadržane u WIPO‑ovom ugovoru (vidjeti, analogijom, presudu od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 55.).

               34

               Međutim, u skladu sa zajedničkom izjavom priloženom WIPO‑ovu ugovoru pojmovi „izvornik” i „primjerci” iz članka 7. tog ugovora, koji se odnosi na pravo iznajmljivanja, označavaju „isključivo fiksirane primjerke koji se u promet mogu staviti kao materijalni predmeti”. Iz toga proizlazi da su iz prava iznajmljivanja, predviđenog tim ugovorom, isključeni nematerijalni predmeti kao i nefiksirani primjerci, poput digitalnih umnoženih primjeraka.

               35

               Stoga pojam „iznajmljivanje” predmeta, iz članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/115, valja shvatiti tako da se isključivo odnosi na materijalne predmete, i pojam „umnoženi primjerci”, iz članka 1. stavka 1. te direktive, tako da se, kada je riječ o iznajmljivanju, isključivo odnosi na umnožene primjerke fiksirane na fizičkom mediju.

               36

               Stoga, iako se naslov Direktive 2006/115 u određenim jezičnim verzijama odnosi na „pravo iznajmljivanja i pravo posudbe” u jednini, i iako ona načelno zajedno uređuje različite aspekte takvog prava koji se sastoje od sustava iznajmljivanja i posuđivanja, iz toga ipak ne proizlazi da je zakonodavac Unije nužno namjeravao dati isto značenje pojmovima „predmeti” i „umnoženi primjerci”, neovisno o tome radi li se o sustavu iznajmljivanja ili posuđivanja, uključujući javnu posudbu u smislu članka 6. te direktive.

               37

               Naime, s jedne strane, uvodne izjave 3. i 8. navedene direktive se u određenim jezičnim verzijama ne odnose na „pravo iznajmljivanja i pravo posudbe”, u jednini, nego na „prava” iznajmljivanja i posudbe, u množini.

               38

               S druge strane, kako to proizlazi iz članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 2006/115, zakonodavac Unije nastojao je odvojeno definirati pojmove „iznajmljivanje” predmeta i „posuđivanje” predmeta. Stoga, predmeti na koje se odnosi iznajmljivanje, nisu nužno istovjetni onima na koje se odnosi posuđivanje.

               39

               Iz prethodno navedenog proizlazi da iako se, kako to proizlazi iz točke 35. ove presude, nematerijalne predmete i nefiksirane primjerke, poput digitalnih umnoženih primjeraka, mora isključiti iz prava iznajmljivanja, uređenog Direktivom 2006/115, kako se ne bi povrijedila zajednička izjava priložena WIPO‑ovu ugovoru, ni tom ugovoru ni toj zajedničkoj izjavi se ne protivi to da se pojam „posuđivanje” predmeta, u smislu te direktive, po potrebi, tumači na način da uključuje i određene posudbe obavljene u digitalnom obliku.

               40

               Kao drugo, važno je podsjetiti da se, kao što je to navedeno u točki 9. ove presude, Direktivom 2006/115 kodificiraju i preuzimaju odredbe Direktive 92/100, čiji je tekst u bitnome istovjetan tekstu te direktive. Međutim, pripremni akti Direktive 92/100 ne omogućuju zaključak da bi posuđivanje u digitalnom obliku trebalo u svakom slučaju isključiti iz njezina područja primjene.

               41

               Doista, obrazloženje prijedloga Direktive Vijeća o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim srodnim pravima [COM(90) 586 final] spominje želju Europske komisije da se stavljanje na raspolaganje putem prijenosa elektroničkih podataka isključi iz područja primjene Direktive 92/100.

               42

               Međutim, kao prvo treba istaknuti da nije očito da je Komisija namjeravala primijeniti takvo isključenje na umnožene primjerke knjiga u digitalnom obliku. S jedne strane, primjeri spomenuti u tom obrazloženju odnosili su se isključivo na elektronički prijenos filmova. S druge strane, u trenutku pisanja navedenog obrazloženja, umnoženi primjerci knjiga u digitalnom obliku nisu se upotrebljavali na način za koji možemo valjano pretpostaviti da ih je Komisija prešutno uzela u obzir.

               43

               Kao drugo, potrebno je utvrditi da želja koju je Komisija izrazila u tom istom obrazloženju nije neposredno izražena u samom tekstu prijedloga koji je doveo do donošenja Direktive 92/100 ili u toj direktivi.

               44

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da ne postoji ni jedan odlučujući razlog koji omogućuje da se posudba digitalnih umnoženih primjeraka i nematerijalnih predmeta u svakom slučaju isključi iz područja primjene Direktive 2006/115.

               45

               Nadalje, takav je zaključak potkrijepljen ciljem čijemu ostvarenju teži Direktiva 2006/115. Naime, njezina uvodna izjava 4. određuje osobito da se autorsko pravo mora prilagoditi novim smjerovima razvoja u gospodarstvu kao što su novi oblici iskorištavanja. Međutim, posuđivanje u digitalnom obliku nesporno je obuhvaćeno tim novim oblicima iskorištavanja i, stoga, čini nužnom prilagodbu autorskog prava novim smjerovima razvoja u gospodarstvu.

               46

               Usto, potpuno isključenje posuđivanja u digitalnom obliku iz područja primjene Direktive 2006/115 bilo bi protivno općem načelu koje nalaže visoku raznu zaštite autora.

               47

               Iako je točno da je to opće načelo samo implicitno navedeno u uvodnoj izjavi 5. Direktive 2006/115, ono je ipak istaknuto u Direktivi 2001/29, s obzirom na to da je u njezinoj uvodnoj izjavi 9. određeno da se svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora temeljiti „na visokoj razini zaštite”.

               48

               Stoga se takvo opće načelo mora uzeti u obzir za tumačenje direktiva kojima je, kao Direktivi 2006/115, svrha usklađivanje različitih aspekata autorskog prava iako je njihov cilj uži od onog Direktive 2001/29.

               49

               S obzirom na zaključak iz toče 44. ove presude, potrebno je nadalje provjeriti može li javna posudba umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku, u okolnostima poput onih navedenih u postavljenom pitanju, biti obuhvaćena člankom 6. stavkom 1. Direktive 2006/115.

               50

               U tom pogledu, valja utvrditi da iako se članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 – zato što predstavlja odstupanje od isključivog prava posudbe predviđenog člankom 1. te direktive – u skladu s ustaljenom praksom Suda mora usko tumačiti, činjenica je da dano tumačenje mora također omogućiti očuvanje korisnog učinka tako utvrđene iznimke i poštovanje njezine svrhe (vidjeti, u tom smislu, presude od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 162. i 163., kao i od 1. prosinca 2011., Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 133.).

               51

               S obzirom na važnost javnih posudbi digitalnih knjiga i u svrhu očuvanja kako korisnog učinka odstupanja za javnu posudbu iz članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115 (u daljnjem tekstu: iznimka javne posudbe) tako i doprinosa te iznimke kulturnoj promociji, ne može se slijedom toga isključiti da se članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 primjenjuje u slučaju kada postupak koji provede javna knjižnica ima, osobito s obzirom na uvjete utvrđene u članku 2. stavku 1. točki (b) te direktive, značajke koje su u biti usporedive s onima posudbi tiskanih djela.

               52

               U ovom slučaju, kako to proizlazi iz samog teksta postavljenog pitanja, glavni postupak odnosi se na posuđivanje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku stavljanjem tog umnoženog primjerka na poslužitelj javne knjižnice i omogućavanjem korisniku da navedeni umnoženi primjerak preuzimanjem kopira na svoje računalo, pri čemu se samo jedan umnoženi primjerak može preuzeti tijekom razdoblja posudbe a, nakon proteka tog razdoblja, taj korisnik više ne može upotrijebiti umnoženi primjerak koji je preuzeo.

               53

               Međutim, mora se smatrati da takav postupak, osobito s obzirom na uvjete utvrđene u članku 2. stavku 1. točki (b) Direktive 2006/115, ima značajke koje su u biti usporedive s onima posudbi tiskanih djela, s obzirom na to da, s jedne strane, ograničenje istovremenih mogućnosti preuzimanja na samo jedan umnoženi primjerak znači da broj mogućih posudbi u predmetnoj knjižnici ne premašuje kapacitet koji bi ona imala kada je riječ o tiskanom djelu i da se, s druge strane, ta posudba obavlja samo u ograničenom razdoblju.

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1., članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 treba tumačiti na način da pojam „posuđivanje”, u smislu tih odredbi, obuhvaća posuđivanje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku, kada se to posuđivanje obavi stavljanjem umnoženog primjerka na poslužitelj javne knjižnice i omogućavanjem korisniku da navedeni umnoženi primjerak preuzimanjem kopira na svoje računalo, pri čemu se tijekom razdoblja posudbe može preuzeti samo jedan umnoženi primjerak a, nakon proteka tog razdoblja, taj korisnik više ne može upotrijebiti umnoženi primjerak koji je preuzeo.

         Drugo pitanje

               55

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita moraju li se članak 6. Direktive 2006/115 i/ili druga odredba prava Unije tumačiti na način da im se protivi to da država članica primjenu članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115 uvjetuje time da je nositelj prava distribucije javnosti umnoženi primjerak knjige u digitalnom obliku, koji je javna knjižnica stavila na raspolaganje, stavio na tržište prvom prodajom ili drugim prvim prijenosom vlasništva tog umnoženog primjerka u Uniji ili da je do toga došlo uz njegov pristanak u smislu članak 4. stavka 2. Direktive 2001/29.

               56

               U tom pogledu, kao prvo, iako iz samog teksta članka 4. stavaka 1. i 2. Direktive 2001/29 proizlazi da države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način i da se to pravo distribucije unutar Unije ne iscrpljuje, osim kada je prva prodaja ili drugi prijenos vlasništva nad tim predmetom u Uniji izvršen od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak, iz članka 1. stavka 2. točke (b) te direktive proizlazi da potonja ostavlja netaknutima i ni na koji način ne utječe na odredbe prava Unije koje se odnose na pravo posudbe.

               57

               Iz toga proizlazi da članak 4. stavak 2. Direktive 2001/29 nije relevantan za tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115.

               58

               Nadalje, članak 1. stavak 2. Direktive 2006/115 propisuje da se isključivo pravo posudbe, propisano člankom 1. stavkom 1. te direktive, ne iscrpljuje prodajom ili kojim drugim postupkom distribucije izvornika i umnoženih primjeraka autorskih djela.

               59

               Naime, Sud je već presudio da radnje iskorištavanja zaštićenog djela, poput javne posudbe, imaju drukčiju narav od prodaje ili bilo koje druge zakonite radnje distribucije, s obzirom na to da pravo posudbe ostaje jedno od ovlaštenja autora neovisno o prodaji fizičkog medija koji sadržava djelo. Slijedom toga, pravo posudbe ne iscrpljuje se prodajom ili kojim drugim postupkom distribucije, dok se pravo distribucije iscrpljuje upravo u slučaju prve prodaje u Uniji izvršene od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. srpnja 2006., Komisija/Portugal, C‑53/05, EU:C:2006:448, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Naposljetku valja istaknuti da je svrha članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115 osigurati ravnotežu između interesa autora, s jedne strane, i kulturne promocije, koja predstavlja cilj u općem interesu na kojem se temelji iznimka javne posudbe i koji opravdava mogućnost država članica da na temelju te odredbe odstupe od isključivog prava propisanog člankom 1. te direktive za javnu posudbu, s druge strane. U tom okviru, barem autori moraju ostvariti naknadu za takvu posudbu.

               61

               Međutim, treba smatrati da članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115, u vezi s uvodnom izjavom 14. te direktive, kojom se navodi da je potrebno zaštititi prava autora u vezi s javnom posudbom, kao i s obzirom na zahtjeve koji proizlaze iz općeg načela kojim se nalaže visoka razina zaštite autora, spomenutog u točkama 47. i 48. ove presude, propisuje samo minimalni prag zaštite autora koji se zahtijeva prilikom provedbe iznimke javne posudbe. Iz toga slijedi da države članice nije moguće spriječiti da utvrde, po potrebi, dodatne uvjete koji mogu poboljšati zaštitu prava autora nadilazeći ono što je izričito propisano navedenom odredbom.

               62

               U ovom slučaju, nacionalno zakonodavstvo propisuje dodatni uvjet za primjenu iznimke javne posudbe iz članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115. Tim se uvjetom zahtijeva da se umnoženi primjerak knjige u digitalnom obliku koji je javna knjižnica stavila na raspolaganje, na tržište stavi prvom prodajom ili drugim prijenosom vlasništva nad tim umnoženim primjerkom u Uniji od strane nositelja prava distribucije javnosti ili uz njegov pristanak, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2001/29.

               63

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik s pravom istaknuo u točki 85. svojeg mišljenja, suprotno stjecanju prava posudbe uz pristanak autora, u slučaju kada, odstupajući od takvog pristanka, javna posudba proizlazi iz iznimke predviđene člankom 6. stavkom 1. Direktive 2006/115, njezina primjena na određena djela mogla bi povrijediti legitimne interese autora.

               64

               Slijedom toga, uvjet, poput onog u glavnom postupku, u skladu s kojim u okviru iznimke javne posudbe države članice mogu zahtijevati da umnoženi primjerak knjige u digitalnom obliku koji je predmet takve posudbe na tržište najprije stavi nositelj prava ili da se on na tržište stavi uz njegov pristanak, može smanjiti rizike navedene u prethodnoj točki i stoga poboljšati zaštitu prava autora prilikom provedbe te iznimke. Stoga se takav dodatni uvjet mora smatrati sukladnim članku 6. stavku 1. Direktive 2006/115.

               65

               S obzirom na navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da pravo Unije, i osobito članak 6. Direktive 2006/115, treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica primjenu članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115 uvjetuje time da je nositelj prava distribucije javnosti umnoženi primjerak knjige u digitalnom obliku koji je javna knjižnica stavila na raspolaganje stavio na tržište prvom prodajom ili drugim prvim prijenosom vlasništva tog umnoženog primjerka u Uniji ili da je do toga došlo uz njegov pristanak u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2001/29.

         Treće pitanje

               66

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 tumačiti na način da mu se protivi to da se iznimka javne posudbe koju propisuje primijeni na stavljanje javne knjižnice na raspolaganje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku u slučaju kad je taj umnoženi primjerak dobiven iz nezakonitog izvora.

               67

               U tom pogledu, kao prvo, iako tekst članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115 izričito ne propisuje nikakav zahtjev koji se odnosi na zakonito podrijetlo umnoženog primjerka koji je javna knjižnica stavila na raspolaganje, činjenica je da je jedan od ciljeva te direktive borba protiv piratstva, kako to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2.

               68

               Međutim, priznati da se umnoženi primjerak koji je posudila javna knjižnica može dobiti iz nedopuštenog izvora značilo bi dopuštati, čak i poticati kretanje krivotvorenih ili piratskih djela i bilo bi stoga očito protivno tom cilju.

               69

               Nadalje, Sud je, kada je riječ o iznimci privatnog reproduciranja propisanoj člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, presudio da ta iznimka ne obuhvaća pretpostavku privatnog reproduciranja iz nedopuštenog izvora (presuda od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 41.).

               70

               U tom pogledu, Sud je smatrao da se nositeljima autorskog prava ne može nametnuti obveza da dopuštaju povrede svojih prava zbog privatnih reproduciranja. Kad bi države članice raspolagale mogućnošću donošenja zakonodavstva koje omogućava reproduciranje za privatnu uporabu i iz nedopuštenog izvora, iz toga bi očito proizlazila povreda funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Primjena takvog nacionalnog zakonodavstva mogla bi dovesti do neopravdane štete nositeljima autorskog prava (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 31., 35. i 40.).

               71

               Međutim, svi ti argumenti koji se odnose na iznimku privatnog reproduciranja relevantni su za primjenu iznimke javne posudbe i mogu se stoga analogno prenijeti na kontekst članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115.

               72

               S obzirom na navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 treba tumačiti na način da mu se protivi to da se iznimka javne posudbe koju propisuje primijeni na stavljanje javne knjižnice na raspolaganje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku u slučaju kad je taj umnoženi primjerak dobiven iz nezakonitog izvora.

         Četvrto pitanje

               73

               Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na četvrto pitanje, s obzirom na to da je potonje postavljeno samo u slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje.

         Troškovi

               74

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1., članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva, treba tumačiti na način da pojam „posuđivanje”, u smislu tih odredbi, obuhvaća posuđivanje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku, kada se to posuđivanje obavi stavljanjem umnoženog primjerka na poslužitelj javne knjižnice i omogućavanjem korisniku da navedeni umnoženi primjerak preuzimanjem kopira na svoje računalo, pri čemu se tijekom razdoblja posudbe može preuzeti samo jedan umnoženi primjerak a, nakon proteka tog razdoblja, taj korisnik više ne može upotrijebiti umnoženi primjerak koji je preuzeo.

                           2.

                           Pravo Unije, i osobito članak 6. Direktive 2006/115, treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica primjenu članka 6. stavka 1. Direktive 2006/115 uvjetuje time da je nositelj prava distribucije javnosti umnoženi primjerak knjige u digitalnom obliku koji je javna knjižnica stavila na raspolaganje stavio na tržište prvom prodajom ili drugim prvim prijenosom vlasništva tog umnoženog primjerka u Europskoj uniji ili da je do toga došlo uz njegov pristanak u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu.

                           3.

                           Članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115 treba tumačiti na način da mu se protivi to da se iznimka javne posudbe koju propisuje primijeni na stavljanje javne knjižnice na raspolaganje umnoženog primjerka knjige u digitalnom obliku u slučaju kad je taj umnoženi primjerak dobiven iz nezakonitog izvora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Kraljevine Švedske.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-294/05.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 21. ožujka 2012. # Fulmen (T-439/10) i Fereydoun Mahmoudian (T-440/10) protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje. # Spojeni predmeti T-439/10 i T-440/10.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. srpnja 2013.#Sky Italia Srl protiv Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.#Televizijsko emitiranje – Direktiva 2010/13/EU – Članak 4. stavak 1. i članak 23. stavak 1. – Reklamni spotovi – Nacionalni propis koji za televizijske kuće koje naplaćuju program predviđa manji maksimalni vremenski udio emitiranja koji se može posvetiti oglašavanju od udjela predviđenog za televizijske kuće koje ne naplaćuju program – Jednako postupanje – Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-234/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Televizijsko emitiranje — Direktiva 2010/13/EU — Članak 4. stavak 1. i članak 23. stavak 1. — Reklamni spotovi — Nacionalni propis koji za televizijske kuće koje naplaćuju program predviđa manji maksimalni vremenski udio emitiranja koji se može posvetiti oglašavanju od udjela predviđenog za televizijske kuće koje ne naplaćuju program — Jednako postupanje — Slobodno pružanje usluga“
      U predmetu C‑234/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija) odlukom od 7. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 14. svibnja 2012., u postupku

         Sky Italia srl

      protiv

         Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,

      uz sudjelovanje:

         Reti Televisive Italiane (RTI) SpA,

         Maria Iaccarino,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, G. Arestis (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Sky Italia srl, L. Torchia i R. Mastroianni, avvocati,

               —

               za Reti Televisive Italiane (RTI) SpA, G. M. Roberti, G. Rossi, S. Previti, I. Perego i M. Serpone, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, G. Conte i C. Vrignon, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) (SL L 95, str. 1. i ispravak SL L 263, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.), općeg načela jednakog postupanja, članaka 49., 56. i 63. UFEU‑a, kao i članka 11. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Sky Italia srl (u daljnjem tekstu: Sky Italia) i Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (nadzorno tijelo za komunikacije, u daljnjem tekstu: AGCOM) o odluci AGCOM‑a kojom je Sky Italiji naložio plaćanje novčane kazne zbog povrede nacionalnog zakonodavstva iz područja emitiranja televizijskih oglasa.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 41., 83. i 87. Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama navode:

                        „(41)

                        Države članice trebale bi moći primijeniti detaljnija ili stroža pravila u područjima usklađenim s ovom Direktivom na pružatelje medijskih usluga pod svojom nadležnosti, osiguravajući pritom da su ta pravila dosljedna općim načelima prava Unije. [...]

                  [...]

                        (83)

                        Kako bi se osiguralo da su interesi potrošača kao televizijskih gledatelja u cijelosti i ispravno zaštićeni, nužno je da televizijsko oglašavanje podliježe određenom broju minimalnih pravila i standarda i da države članice zadrže pravo na određivanje detaljnijih ili strožih pravila i u pojedinim okolnostima utvrde različite uvjete za televizijske kuće u svojoj nadležnosti.

                  [...]

                        (87)

                        Trebalo bi utvrditi ograničenje od 20 % kratkih TV reklama za oglašavanje i kratkih TV reklama za teletrgovinu po satu, koje se primjenjuje i u vrijeme najveće gledanosti. [...]”

               4

               Članak 4. stavak 1. Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama određuje:
               „Države članice mogu zahtijevati od pružatelja medijskih usluga u svojoj nadležnosti usklađenost s iscrpnijim ili strožim pravilima u područjima koja usklađuje ova Direktiva pod uvjetom da su ta pravila u skladu s pravom Unije.”

               5

               Prema članku 23. stavku 1. navedene direktive „Udio kratkih TV reklama za televizijsko oglašavanje i teletrgovinu u određenom satu ne prelazi 20 %.”

         Talijansko pravo

               6

               Odredbe koje se odnose na ograničenja vremena emitiranja televizijskih oglasa nalaze se u članku 38. Zakonske uredbe br. 177 o jedinstvenom tekstu o audiovizualnim i radijskim medijskim uslugama (decreto legislativo n. 177 – Testo unico dei Servizi di Media audiovisivi e radiofonici) od 31. srpnja 2005. (redovni dodatak za GURI br. 208, od 7. rujna 2005.), kako je izmijenjena i zamijenjena člankom 12. Zakonske uredbe br. 44 od 15. ožujka 2010. o prenošenju Direktive 2007/65/EZ o usklađivanju određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama u odnosu na obavljanje djelatnosti televizijskog emitiranja (GURI br. 73, 29. ožujka 2010., str. 33., u daljnjem tekstu: Zakonska uredba br. 177/2005), koji određuje sljedeće:
               „1.   Trajanje oglasa koje emitiraju koncesionari javne usluge radiotelevizije ne može prijeći 4 % tjednog trajanja programa, ni 12 % u svakom satu; svako eventualno prekoračenje – koje, u svakom slučaju, ne može prijeći 2 % u jednom satu – mora se kompenzirati u prethodnom ili sljedećem satu.
               2.   Trajanje kratkih TV reklama koje emitiraju televizijske kuće koje ne naplaćuju program – uključujući analogno – na nacionalnoj razini, osim koncesionara javne usluge radiotelevizije, ne može prekoračiti 15 % dnevnog trajanja programa, ni 18 % u svakom satu; svako eventualno prekoračenje – koje, u svakom slučaju, ne može prijeći 2 % u jednom satu – mora se kompenzirati u prethodnom ili sljedećem satu. […]
               […]
               5.   Trajanje kratkih TV reklama koje emitiraju televizijske kuće koje naplaćuju program – uključujući analogno – ne može prijeći 16 % za 2010. godinu, 14 % za 2011. godinu i od 2012. godine 12 % u svakom satu; svako eventualno prekoračenje – koje, u svakom slučaju, ne može prijeći 2 % u jednom satu – mora se kompenzirati u prethodnom ili sljedećem satu.
               […]”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               7

               Odlukom od 13. rujna 2011. AGCOM je naložio Sky Italiji plaćanje kazne u iznosu od 10.329 eura zbog povrede članka 38. stavka 5. Zakonske uredbe br. 177/2005.

               8

               AGCOM je, među ostalim, utvrdio da je 5. ožujka 2011. u razdoblju od 21 do 22 sata naplatni televizijski kanal Sky Sport 1, kojim upravlja Sky Italia, emitirao 24 kratke TV reklame u trajanju od 10 minuta i 4 sekunde, tj. udio u jednom satu od 16,78 %, smanjen na 16,44 % nakon odbitka slika prijelaza. AGCOM je stoga zaključio da je u tom vremenskom razdoblju Sky Italia prekoračio za više od 2 % vremensko ograničenje oglašavanja prema nacionalnom propisu od 14 % po satu emitiranja za televizijske kuće koje naplaćuju program, a što obvezuje na kompenzaciju u prethodnom ili sljedećem satu.

               9

               Sky Italia je od Tribunale amministrativo regionale per il Lazio zatražio poništenje navedene odluke, ističući u biti da je bila nezakonita jer je donesena na temelju članka 38. stavka 5. Zakonske uredbe br. 177/2005 koja je, prema njegovom mišljenju, protivna pravu Unije.

               10

               Zbog dvojbi o sukladnosti navedenog nacionalnog propisa s pravom Unije, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. Direktive [2010/13], opće načelo jednakog postupanja i odredbe [UFEU‑a] o slobodi pružanja usluga, pravu poslovnog nastana i slobodi kretanja kapitala tumačiti tako da zabranjuju odredbu članka 38. stavka 5. Zakonske uredbe br. 177/2005, koja za televizijske kuće koje naplaćuju program za vrijeme emitiranja posvećenog oglašavanju predviđa manja ograničenja po satu od onih utvrđenih za televizijske kuće koje ne naplaćuju program?

                        2.

                        Zabranjuju li članak 11. [Povelje], tumačen u svjetlu članka 10. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisane u Rimu 4. studenog 1950.] i sudske prakse Europskog suda za ljudska prava i, posebno, načelo pluralizma informacija, odredbu poput one u članku 38. stavku 5. Zakonske uredbe br. 177/2005, koja predviđa manja vremenska ograničenja emitiranja posvećenog oglašavanju za televizijske kuće koje naplaćuju program od onih određenih za televizijske kuće koje ne naplaćuju program, što dovodi do poremećaja tržišnog natjecanja i potiče stvaranje ili jačanje vladajućih položaja na tržištu televizijskog oglašavanja?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               11

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članak 4. stavak 1. Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama, kao i načelo jednakog postupanja i temeljnih sloboda zajamčeno Ugovorom, tumačiti tako da zabranjuju nacionalni propis, kao onaj u glavnom postupku, koji za televizijske kuće koje naplaćuju program za vrijeme emitiranja posvećenog oglašavanju predviđa manja ograničenja po satu od onih utvrđenih za televizijske kuće koje ne naplaćuju program.

               12

               U tom pogledu treba podsjetiti da je na temelju Direktive Vijeća 89/552/EEZ od 3. listopada 1989. o usklađivanju određenih odredaba utemeljenih zakonom, uredbom ili upravnim aktom u državama članicama u vezi s pružanjem audiovizualnih medijskih usluga (SL L 298. str. 23.), čija je izmijenjena verzija kodificirana Direktivom o audiovizualnim medijskim uslugama, Sud već presudio da takva direktiva ne usklađuje u potpunosti pravila iz područja na koja se primjenjuje, nego da propisuje minimalne odredbe za emisije koje potječu iz Europske unije i koje su namijenjene za prijam unutar Unije (vidjeti presude od 9. veljače 1995., Leclerc‑Siplec, C‑412/93, Zb., str. I‑179., točke 29. i 44.; od 5. ožujka 2009., UTECA C‑222/07, Zb., str. I‑1407., točka 19., kao i od 22. rujna 2011., Mesopotamia Broadcast i Roj TV, C‑244/10 i C‑245/10, Zb., str. I‑8777., točka 34.).

               13

               Kao što proizlazi iz članka 4. stavka 1. Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama, kao i njezinih uvodnih izjava 41. i 83., radi potpunog i prikladnog osiguranja zaštite interesa potrošača kao televizijskih gledatelja, države članice imaju mogućnost, u pogledu pružatelja medijskih usluga koji potpadaju pod njihovu nadležnost, predvidjeti detaljnija ili stroža pravila i, u određenim slučajevima, drukčije uvjete, u područjima obuhvaćenim tom direktivom, pod uvjetom da su ta pravila u skladu s pravom Unije i, osobito, s njezinim općim načelima.

               14

               Slijedi da, iako članak 23. stavak 1. navedene direktive predviđa da vremenski udio emitiranja kratkih TV reklama za televizijsko oglašavanje i teletrgovinu u određenom satu ne može prijeći 20 %, ta odredba ne isključuje da, iznad tog praga od 20 %, države članice uvedu različita vremenska ograničenja emitiranja televizijskih oglasa ovisno o svojstvu naplatnosti ili besplatnosti programa televizijskih kuća, pod uvjetom da su pravila koja nameću ta ograničenja u skladu s pravom Unije i, osobito, s njezinim općim načelima, među kojima osobito načelo jednakog postupanja, kao i u skladu s temeljnim slobodama zajamčenim Ugovorom.

               15

               U tom je pogledu Sud već presudio da načelo jednakog postupanja predstavlja opće pravno načelo Unije, potvrđeno člancima 20. i 21. Povelje, koje zabranjuje različito postupanje s usporedivim situacijama i jednako postupanje s različitim situacijama, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti, osobito, presudu od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals protiv Komisije i dr., C‑550/07 P, Zb., str. 8301., točke 54. i 55., kao i navedenu sudsku praksu).

               16

               Radi utvrđivanja nalaze li se televizijske kuće koje naplaćuju program i one koje ga ne naplaćuju u usporedivoj situaciji, treba istaknuti da se svojstvo usporedivosti dviju različitih situacija ocjenjuje s obzirom na sve elemente koji ih obilježavaju kao i na načela i ciljeve iz područja iz kojeg proizlazi predmetni akt (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. svibnja 2011., Luxembourg/Parlament i Vijeće, C‑176/09, Zb., str. I‑3727., točka 32. i navedenu sudsku praksu).

               17

               U tom pogledu, Sud je već presudio da zaštita potrošača kao televizijskih gledatelja od pretjeranog oglašavanja predstavlja bitan aspekt cilja direktiva iz područja pružanja audiovizualnih medijskih usluga (presuda od 18. listopada 2007., Österreichischer Rundfunk, C‑195/06, Zb., str. I‑8817., točka 27., i od 24. studenoga 2011., Komisija/Španjolska, C‑281/09, još neobjavljena u Zborniku, točka 45.).

               18

               U odnosu na načela i ciljeve pravilâ o vremenu emitiranja televizijskih oglasa koja određuju direktive iz područja pružanja usluga audiovizualnih medijskih usluga, Sud je istaknuo da takva pravila imaju za cilj uspostavu uravnotežene zaštite, s jedne strane, financijskih interesa televizijskih kuća i oglašivača i, s druge strane, interesa imatelja prava, tj. autora i stvaratelja, kao i potrošača kao televizijskih gledatelja (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Španjolska, gore navedena, točka 44. i navedenu sudsku praksu).

               19

               U predmetnom slučaju, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 40. svojeg mišljenja, uravnotežena zaštita navedenih interesa razlikuje se s obzirom na to naplaćuju li televizijske kuće program ili ne.

               20

               Naime, treba zaključiti, u pogledu pravila o vremenu emitiranja televizijskih oglasa, da su financijski interesi televizijskih kuća koje naplaćuju program različit od televizijskih kuća koje ne naplaćuju program. Dok prve imaju prihode od pretplaćenih televizijskih gledatelja, potonje nemaju takav izravan izvor financiranja i moraju se financirati ili prihodima od televizijskog oglašavanja ili drugim izvorima financiranja.

               21

               Ta je razlika, u načelu, takva da televizijske kuće koje naplaćuju program stavlja u objektivno drukčiju situaciju s obzirom na ekonomski učinak pravila o vremenu emitiranja televizijskih oglasa na njihove načine financiranja.

               22

               Pored toga, položaj televizijskih gledatelja objektivno je različit s obzirom na to koriste li usluge televizijske kuće koja naplaćuje program, pri čemu imaju svojstvo njezinog pretplatnika, ili usluge televizijske kuće koja ne naplaćuje program. Naime, navedeni pretplatnici održavaju izravnu komercijalnu vezu sa svojom televizijskom kućom i plaćaju naknadu za primanje televizijskog programa.

               23

               Slijedi da je u potrazi za uravnoteženom zaštitom financijskih interesa televizijskih kuća i interesa televizijskih gledatelja u području televizijskog oglašavanja nacionalni zakonodavac mogao, bez povrede načela jednakog postupanja, odrediti različita vremenska ograničenja po satu emitiranja tih oglasa ovisno o svojstvu naplatnosti ili besplatnosti programa televizijskih kuća.

               24

               U pogledu slobodnog pružanja usluga predviđenog u članku 56. UFEU‑a, što je jedina temeljna sloboda koja može doći u obzir u sporu zbog kojeg je pokrenut postupak pred sudom koji je uputio zahtjev, treba istaknuti da nacionalni propis u predmetnom slučaju može predstavljati ograničenje te slobode. Međutim, Sud je već presudio da zaštita potrošača od prekomjernog komercijalnog oglašavanja predstavlja važan razlog u općem interesu koji može opravdati ograničenja slobodnog pružanja usluga (vidjeti, osobito, presudu od 28. listopada 1999., ARD, C‑6/98, Zb., str. I‑7599., točka 50.). Pored toga, primjena takvog ograničenja treba biti prikladna za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja i ne nadilaziti ono što je nužno za njegovo ostvarenje (vidjeti, osobito, presudu od 18. listopada 2012., X, C‑489/10, točka 36.).

               25

               Kao što je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 66. svojeg mišljenja, sâma činjenica da su vremenska ograničenja po satu emitiranja televizijskih oglasa različita ovisno o svojstvu naplatnosti ili besplatnosti programa televizijskih kuća ne dopušta zaključak da je propis kao onaj u glavnom postupku neproporcionalan s obzirom na cilj zašite interesa televizijskih gledatelja. Sud koji je uputio zahtjev, a koji raspolaže svim elementima za analizu u glavnom postupku, je taj koji treba provjeriti jesu li uvjeti navedeni u prethodnoj točki ispunjeni.

               26

               Slijedom toga, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 4. stavak 1. Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama, kao i načelo jednakog postupanja i članak 56. UFEU‑a treba tumačiti tako da ne zabranjuju, u načelu, nacionalni propis, kao onaj u glavnom postupku, koji predviđa manja vremenska ograničenja po satu za emitiranje posvećeno televizijskom oglašavanju za televizijske kuće koje naplaćuju program od onih utvrđenih za televizijske kuće koje ne naplaćuju program, pod uvjetom da se poštuje načelo proporcionalnosti, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Drugo pitanje

               27

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita zabranjuje li članak 11. Povelje nacionalni propis kao onaj u glavnom postupku.

               28

               U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita je li nacionalni propis o vremenu emitiranja televizijskih oglasa takve naravi da povređuje temeljno načelo slobode izražavanja, i osobito, slobodu i pluralizam medija, u smislu članka 11. stavka 2. Povelje, s obzirom na poremećaj tržišnog natjecanja između televizijskih kuća koji bi eventualno bio uzrokovan navedenim nacionalnim propisom.

               29

               Naime, navedeni sud u tom pogledu ističe da članak 38. stavak 5. Zakonske uredbe br. 177/2005 može dovesti do poremećaja tržišnog natjecanja i potaknuti stvaranje ili jačanje vladajućih položaja na tržištu televizijskih oglasa.

               30

               U tom pogledu treba podsjetiti da potreba za dolaskom do tumačenja prava Unije koje je korisno za nacionalni sud zahtijeva od tog suda definiranje činjeničnog i pravnog okvira u koji se uklapaju pitanja koja postavlja ili barem objašnjavanje činjeničnih okolnosti na kojima se temelje ta pitanja (vidjeti presude od 26. siječnja 1993., Telemarsicabruzzo i dr., C‑320/90 do C‑322/90, Zb., str. I‑393., točka 6., kao i od 31. siječnja 2008., Centro Europa 7, C‑380/05, Zb., str. I‑349., točka 57.).

               31

               Ti zahtjevi posebno vrijede u području tržišnog natjecanja koje obilježavaju složene činjenične i pravne situacije (gore navedene presude Telemarsicabruzzo i dr., točka 7., kao i Centro Europa 7, točka 58.).

               32

               Međutim, u predmetnom slučaju odluka o upućivanju zahtjeva je manjkava u pogledu podataka o, među ostalim, definiciji relevantnog tržišta, izračunu tržišnih udjela različitih poduzeća na tom tržištu i zlouporabi vladajućeg položaja koje sud koji je uputio zahtjev navodi u svojem drugom pitanju.

               33

               Slijedom toga treba zaključiti da je drugo pitanje nedopušteno.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) kao i načelo jednakog postupanja i članak 56. UFEU‑a trebaju se tumačiti na način da ne zabranjuju, u načelu, nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa manja vremenska ograničenja po satu za emitiranje posvećeno televizijskom oglašavanju za televizijske kuće koje naplaćuju program od onih utvrđenih za televizijske kuće koje ne naplaćuju program, pod uvjetom da se poštuje načelo proporcionalnosti, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (puni sastav) od 11. srpnja 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Édith Cresson. # Predmet C-432/04.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. srpnja 2014. # Savezna Republika Njemačka protiv Europske komisije. # Predmet T-295/12.