title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. rujna 2018.#Bundesverband Souvenir - Geschenke - Ehrenpreise eV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig NEUSCHWANSTEIN – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Oznaka zemljopisnog podrijetla – Razlikovni karakter – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 – Zla vjera.#Predmet C-488/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig NEUSCHWANSTEIN – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Oznaka zemljopisnog podrijetla – Razlikovni karakter – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 – Zla vjera”
      U predmetu C‑488/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 13. rujna 2016.,

         Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise eV, sa sjedištem u Veitsbronnu (Njemačka), koji zastupa B. Bittner, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju D. Botis, A. Schifko i D. Walicka, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,

         Freistaat Bayern, koji zastupa M. Müller, Rechtsanwalt,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: R. Șereș, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. studenoga 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise eV zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 5. srpnja 2016., Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise/EUIPO – Freistaat Bayern (NEUSCHWANSTEIN) (T‑167/15, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:391), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu radi poništenja odluke petog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 22. siječnja 2015. (predmet R 28/2014‑5), u vezi s postupkom za proglašavanje žiga ništavim između žalitelja i Freistaat Bayern (Slobodna država Bavarska, Njemačka) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Članak 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), naslovljen „Apsolutni razlozi za odbijanje”, u svojem stavku 1. točkama (b) i (c) određuje:
               „Neće se registrirati sljedeće:
               […]

                        (b)

                        žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter;

                        (c)

                        žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla, ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga;

                  […]”

               3

               Članak 52. naslovljen „Apsolutni razlozi za ništavost” te uredbe propisuje u svojem stavku 1.:
               „Žig [Europske unije] proglašava se ništavim na zahtjev podnesen Uredu ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:

                        (a)

                        kad je žig [Europske unije] registriran protivno odredbama članka 7.;

                        (b)

                        kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri kada je podnosio prijavu žiga.”

         Okolnosti spora

               4

               Slobodna država Bavarska je 22. srpnja 2011. EUIPO‑u podnijela prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe br. 207/2009.

               5

               Žig za koji je zatražena registracija je verbalni znak „NEUSCHWANSTEIN” (u daljnjem tekstu: osporavani žig).

               6

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija nalaze se u razredima 3., 8., 14. do 16., 18., 21., 25., 28., 30., 32. do 36., 38. i 44. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, te odgovaraju sljedećem opisu za svaki od tih razreda:

                        –

                        razred 3.: „Parfumerijski proizvodi, proizvodi za njegu i ljepotu”

                        –

                        razred 8.: „Noževi, vilice i žlice od plemenitih metala”

                        –

                        razred 14.: „Nakit; zidni, stolni i ručni satovi”;

                        –

                        razred 15.: „Glazbeni instrumenti; glazbene kutije; električni i elektronski glazbeni instrumenti”;

                        –

                        razred 16.: „Papir za pisma i blokovi za bilješke; olovke i tinta”;

                        –

                        razred 18.: „Koža i umjetna koža, kišobrani; putne torbe; ručne torbe; torbe‑navlake za odijela; putni koferi; torbe za spise; kozmetičke torbice (prazne); neseseri”;

                        –

                        razred 21.: „Stakleno, porculansko i zemljano posuđe koje nije obuhvaćeno drugim razredima, čajnici koji nisu od plemenitih metala”;

                        –

                        razred 25.: „Odjeća; proizvodi za obuću; pokrivala za glavu; podvezice za čarape; pojasevi; podvezice”;

                        –

                        razred 28.: „Igračke, igre; društvene igre”;

                        –

                        razred 30.: „Kava; čaj; kakao; šećer; med; slastičarski proizvodi; kolači; keksi; bomboni; sladoledi; slastice; začini”;

                        –

                        razred 32.: „Bezalkoholna pića; pivo”;

                        –

                        razred 33.: „Alkoholna pića, uz iznimku piva”;

                        –

                        razred 34.: „Šibice; kutije za cigarete, pepeljare, proizvodi za pušače od neplemenitih metala; cigarete; duhan”;

                        –

                        razred 35.: „Agencije za promidžbu”;

                        –

                        razred 36.: „Osiguravateljske usluge; financije; monetarni poslovi; posredovanje u vezi s nekretninama”;

                        –

                        razred 38.: „Komunikacijske i telekomunikacijske usluge”;

                        –

                        razred 44.: „Usluge higijenske i kozmetičke njege za muškarce”.

               7

               Prijava za registraciju osporavanog žiga objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 166/2011 od 2. rujna 2011., a osporavani je žig registriran 12. prosinca 2011. pod brojem 10144392.

               8

               Žalitelj je 10. veljače 2012. protiv osporavanog žiga podnio zahtjev za proglašavanje žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (b) i (c) iste uredbe, i to za sve proizvode i usluge iz točke 6. ove presude.

               9

               Odjel za poništaje EUIPO‑a 21. listopada 2013. odbio je taj zahtjev za proglašavanje žiga ništavim zaključivši da osporavani žig nije sastavljen niti od oznaka koje mogu služiti za označivanje zemljopisnog podrijetla niti od drugih obilježja svojstvenih dotičnim proizvodima i uslugama te da stoga nije bilo povrede članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. Osim toga, smatrao je da članak 7. stavak 1. točka (b) te uredbe nije povrijeđen jer osporavani žig ima razlikovni karakter u odnosu na dotične proizvode i usluge. Naposljetku je zaključio da žalitelj nije dokazao da je prijava za registraciju spornog žiga bila podnesena u zloj vjeri te da stoga nije bilo povrede članka 52. stavka 1. točke (b) navedene uredbe.

               10

               Žalitelj je 20. prosinca 2013. EUIPO‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               11

               Spornom je odlukom peto žalbeno vijeće EUIPO‑a potvrdilo odluku Odjela za poništaje i odbilo žaliteljevu žalbu.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               12

               Žalitelj je Općem sudu 2. travnja 2015. podnio tužbu za poništenje sporne odluke.

               13

               U prilog svojoj tužbi istaknuo je tri tužbena razloga koji se odnose na povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, na povredu članka 7. stavka 1. točke (c) te uredbe odnosno na povredu članka 52. stavka 1. točke (b) navedene uredbe.

               14

               Pobijanom je presudom Opći sud odbio žaliteljeva tri tužbena razloga i tako odbio tužbu u cijelosti.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               15

               Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        poništi registraciju osporavanog žiga i

                        –

                        EUIPO‑u naloži snošenje troškova.

               16

               EUIPO i Slobodna država Bavarska od Suda zahtijevaju da odbije žalbu i žalitelju naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               17

               U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe tri žalbena razloga koji se odnose na povredu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, povredu članka 7. stavka 1. točke (b) navedene uredbe i na povredu članka 52. stavka 1. točke (b) te iste uredbe.

            Prvi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               18

               Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 7. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009 zato što je zaključio da osporavani žig nije opisnog karaktera za predmetne proizvode i usluge. Taj je žalbeni razlog u biti podijeljen na dva dijela.

               19

               Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj osporava određene ocjene koje je Opći sud dao u točkama 22., 26. i 27. pobijane presude.

               20

               Tako je Opći sud kao prvo u točki 22. pobijane presude pogrešno utvrdio da je za određene proizvode iz razreda 14. stupanj pozornosti relevantne javnosti viši. Prema žaliteljevu mišljenju, čak i ako taj razred proizvoda uključuje dio skupljih proizvoda, ne može se ipak općenito zaključiti da je stupanj pozornosti za njih viši jer cijena nakita i satova može biti i vrlo razumna.

               21

               Kao drugo, Opći je sud u točki 26. pobijane presude također pogrešno utvrdio da je naziv „Neuschwanstein”, koji doslovno znači „novi labudov kamen”, izmišljen i originalan naziv koji, međutim, relevantnoj javnosti ne omogućava uspostaviti vezu s kategorijama predmetnih proizvoda i usluga. Žalitelj smatra da takav zaključak podrazumijeva analizu naziva „Neuschwanstein” koju relevantna javnost neće učiniti.

               22

               Kao treće, žalitelj tvrdi da točka 27. pobijane presude sadržava proturječnost jer Opći sud s jedne strane priznaje da je dvorac Neuschwanstein zemljopisno odrediv, dok s druge strane tvrdi da se ne može smatrati zemljopisnim područjem.

               23

               Kao četvrto i posljednje, žalitelj smatra da je zaključak Općeg suda u točki 27. pobijane presude, prema kojem je Neuschwanstein prije svega muzejsko mjesto, netočan. Naime, Opći sud najprije proturječi samome sebi jer u toj istoj točki navodi da je taj dvorac poznat po svojoj arhitektonskoj jedinstvenosti, a što ne vrijedi za muzej. Nadalje smatra da relevantna javnost navedeni dvorac percipira kao zgradu koja svoju posebnost duguje svojem geografskom položaju, a ne kao muzej. Naposljetku, važnost muzeja ocjenjuje se ovisno o predmetima koji se u njemu izlažu. Javnost taj isti dvorac ne posjećuje kako bi se divila predmetima koji su u njemu izloženi, nego njegovoj jedinstvenoj arhitekturi.

               24

               U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je zanemario opći interes na kojemu se zasniva članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 kao i sudsku praksu koja proizlazi iz presude od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230), kada je u točki 27. pobijane presude presudio da zato što dvorac Neuschwanstein nije kao takav mjesto proizvodnje robe ili pružanja usluga, osporavani žig ne može označavati zemljopisno podrijetlo proizvoda i usluga koje obuhvaća.

               25

               Naime, iz presude od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230) proizlazi da kada je riječ o zemljopisnim nazivima, postoji opći interes očuvanja njihove raspoloživosti osobito zato što mogu utjecati na sklonosti potrošača, na primjer povezivanjem proizvoda s mjestom koje može pobuditi pozitivne osjećaje. Prema žaliteljevu mišljenju, takve pozitivne osjećaje mogu osobito pobuditi uspomene s odmora, tako da relevantna javnost uspostavlja vezu između predmetnih proizvoda i usluga i turističkog mjesta u kojem je dvorac Neuschwanstein, a ne između tih proizvoda i usluga i određenog poduzetnika.

               26

               Sud je također u točki 37. presude od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230), presudio da veza između proizvoda i zemljopisnog mjesta ne ovisi nužno o tome da se taj proizvod izrađuje na tom mjestu. U slučaju suvenira, mjesto prodaje presudno je za relevantnu javnost jer se takvi proizvodi prodaju gotovo isključivo u neposrednoj blizini predmetne turističke znamenitosti. Mjesto prodaje trebalo bi stoga također smatrati oznakom zemljopisnog podrijetla.

               27

               Nadalje, pozivajući se u točki 29. pobijane presude samo na prodaju navedenih proizvoda i usluga koju obavlja sam upravitelj dvorca, Opći je sud zanemario javni interes kojim se u pogledu suvenira želi osigurati dostupnost naziva svjetski poznate turističke znamenitosti.

               28

               EUIPO i Slobodna država Bavarska prije svega smatraju da prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten. U svakom slučaju tvrde da je Opći sud pravilno primijenio relevantnu sudsku praksu i članak 7. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009.

         Ocjena Suda

               29

               Što se tiče prvog dijela prvog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 256. UFEU‑a i člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava. Opći je sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti relevantne činjenice kao i ocijeniti dokaze. Ocjenjivanje tih činjenica i dokaza nije, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pitanje prava koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (vidjeti osobito presudu od 2. rujna 2010., Calvin Klein Trademark Trust/OHIM, C‑254/09 P, EU:C:2010:488, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Takve su činjenične ocjene Općeg suda iznesene u točkama 22., 26. i 27. pobijane presude prema kojima relevantna javnost pokazuje višu razinu pažnje za proizvode i usluge iz razreda 14. i 36., s obzirom na to da je naziv „Neuschwanstein” izmišljen i originalan, da se dvorac tog naziva ne može smatrati zemljopisnim područjem i da je taj dvorac prije svega muzejsko mjesto.

               31

               Valja utvrditi da se u argumentima koje navodi u potporu prvom dijelu žalbenog razloga tužitelj ograničava na osporavanje navedenih činjeničnih ocjena koje je Opći sud iznio i zapravo nastoji od Suda ishoditi novu ocjenu tih činjenica, a da međutim u tom pogledu ne tvrdi da su one na bilo koji način iskrivljene.

               32

               Iz toga slijedi da prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao nedopušten.

               33

               U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud zanemario opći interes na kojemu se zasniva članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 kao i presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230), kada je u točki 27. pobijane presude presudio da s obzirom na to da dvorac Neuschwanstein nije kao takav mjesto proizvodnje robe ili pružanja usluga, osporavani žig ne može označavati zemljopisno podrijetlo predmetnih proizvoda i usluga.

               34

               Dakle, u okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga žalitelj Općem sudu prigovara što naziv „Neuschwanstein” nije kvalificirao kao oznaku zemljopisnog podrijetla proizvoda i usluga obuhvaćenih osporavanim žigom u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 zbog čega je u navedenom dijelu riječ o pitanju prava koje je dopušteno u okviru žalbe.

               35

               Najprije valja podsjetiti da se člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009 zabranjuje registracija žigova Europske unije koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga za koje je ta registracija zatražena.

               36

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, tom se odredbom želi ostvariti cilj od općeg interesa, koji podrazumijeva da svi mogu slobodno upotrebljavati znakove ili deskriptivne oznake skupina proizvoda ili usluga za koje je zatražena registracija, uključujući kao zajedničke žigove ili u složenim ili grafičkim žigovima. Ta odredba stoga sprečava da takvi znakovi ili oznake zbog svoje registracije kao žiga budu rezervirani samo za jednog poduzetnika (presude od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 25. i od 10. srpnja 2014., BSH/OHMI, C‑126/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2065, t. 19. i navedena sudska praksa).

               37

               Preciznije govoreći, kada je riječ o oznakama ili podacima koji mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla skupina proizvoda za koje je zatražena registracija žiga, a posebno zemljopisnih naziva, Sud je presudio da postoji opći interes očuvanja njihove raspoloživosti ne samo zbog toga što mogu eventualno upućivati na kvalitetu i ostala svojstva skupina predmetnih proizvoda, nego i jer mogu različito utjecati na sklonosti potrošača, na primjer povezujući proizvode s mjestom koje može pobuđivati pozitivne osjećaje (presuda od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 26.).

               38

               Sud je u tom pogledu istaknuo da se može odbiti registrirati znak na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 samo ako zemljopisni naziv za koji je podnesena prijava za registraciju kao žiga označava mjesto koje je, u trenutku podnošenja zahtjeva, u očima zainteresiranih krugova povezano s predmetnom skupinom proizvoda ili je razumno predvidjeti da bi se, u budućnosti, takva veza mogla stvoriti (vidjeti u tom smislu presude od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 31. i od 12. veljače 2004., Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, t. 56.).

               39

               Međutim, treba navesti da se članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009 načelno ne protivi registracija zemljopisnih naziva nepoznatih zainteresiranim krugovima ili barem nepoznatih kao opis zemljopisnog područja, ili naziva za koje zbog obilježja opisanog mjesta nije vjerojatno da će zainteresirani krug osoba moći percipirati da predmetna skupina proizvoda potječe iz tog mjesta (vidjeti u tom smislu presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 33.).

               40

               U ovom je slučaju Opći sud u biti u točki 27. pobijane presude presudio da je dvorac Neuschwanstein prije svega muzejsko mjesto čija glavna funkcija nije izrada ili prodaja suvenira ili pružanje usluga nego očuvanje baštine i da taj dvorac nije poznat po suvenirima koje prodaje ili uslugama koje nudi. Opći je sud iz toga zaključio da s obzirom na to da navedeni dvorac nije kao takav mjesto proizvodnje robe ili pružanja usluga, osporavani žig ne može označavati zemljopisno podrijetlo proizvoda i usluga koje obuhvaća. Stoga Sud mora provjeriti protivi li se ta ocjena, kao što to tvrdi žalitelj, općem interesu na kojem se temelji članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009.

               41

               Na prvom mjestu valja ispitati žaliteljev argument prema kojem je naziv „Neuschwanstein” deskriptivan u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 jer taj naziv podsjeća na bitnu kvalitetu ili obilježje proizvoda i usluga obuhvaćenih osporavanim žigom što omogućava relevantnoj javnosti da uspostavi vezu tih proizvoda i usluga s dvorcem Neuschwanstein.

               42

               U tom pogledu valja naglasiti da se, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 39. svojeg mišljenja, nijedan razred u smislu Nicanskog sporazuma ne odnosi na „suvenire”. Slijedom toga Opći je sud pravilno smatrao, kao što to proizlazi iz točaka 22. i 27. pobijane presude, da su proizvodi obuhvaćeni osporavanim žigom proizvodi široke potrošnje i da su predmetne usluge svakodnevnog života koje omogućuju upravljanje i korištenje dvorcem.

               43

               Osim toga, iz spisa ne proizlazi da navedeni proizvodi i usluge namijenjeni za svakodnevnu uporabu imaju posebna obilježja ili kvalitete zbog kojih bi dvorac Neuschwanstein tradicionalno bio poznat i zbog kojih je vjerojatno da će relevantna javnost očekivati da potječu iz tog mjesta ili da se tamo proizvode odnosno pružaju.

               44

               Konkretno, što se tiče proizvoda obuhvaćenih osporavanim žigom, važno je naglasiti da okolnost da ih se prodaje kao suvenire nije relevantna za ocjenu opisnog karaktera naziva „Neuschwanstein”. Naime, funkcija suvenira pripisana proizvodu nije objektivno obilježje svojstveno prirodi proizvoda jer ta funkcija ovisi o slobodnom sudu kupca te je usmjerena samo na njegove namjere.

               45

               Budući da naziv „Neuschwanstein” označava dvorac koji nosi to ime, treba smatrati da samo stavljanje tog naziva, posebno na predmetne proizvode, omogućava relevantnoj javnosti da te proizvode široke potrošnje smatra i suvenirima. Činjenica da ih suvenirima čini samo stavljanje navedenog naziva nije sama po sebi bitno opisno obilježje navedenih proizvoda.

               46

               Stoga nije razumno smatrati da u očima relevantne javnosti suvenir na kojemu je naziv „Neuschwanstein” ima bitnu kvalitetu ili karakteristiku proizvoda i usluga obuhvaćenih osporavanim žigom.

               47

               Na drugom mjestu valja ispitati žaliteljev argument prema kojem naziv „Neuschwanstein” opisuje zemljopisno podrijetlo proizvoda i usluga obuhvaćenih osporavanim žigom jer se mjesto prodaje tih proizvoda i usluga treba smatrati poveznicom između njih i dvorca Neuschwanstein.

               48

               U tom smislu valja podsjetiti da je Sud u svojoj presudi od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 36.) presudio da iako je oznaka zemljopisnog podrijetla nekog proizvoda uobičajeno oznaka mjesta gdje je proizvod bio ili bi mogao biti proizveden, ne može se isključiti da veza između proizvoda i zemljopisnog mjesta ovisi o drugim elementima povezanosti, na primjer činjenici da je taj proizvod bio osmišljen i dizajniran u tom zemljopisnom području.

               49

               Iz toga slijedi da Sud nije ograničio elemente povezanosti na mjesto proizvodnje predmetnih proizvoda. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 41. svojeg mišljenja, to ne znači nužno da mjesto prodaje može služiti kao poveznica između proizvoda i usluga obuhvaćenih osporavanim žigom i predmetnog mjesta i to čak i za proizvode koji se prodaju kao suveniri.

               50

               Naime, sama okolnost da se navedeni proizvodi i usluge nude na određenom mjestu ne može predstavljati opisnu oznaku njihova zemljopisnog podrijetla jer mjesto prodaje navedenih proizvoda i usluga ne može, kao takvo, označavati karakteristike, kvalitete ili posebnosti vezane za njihovo zemljopisno podrijetlo, poput toga da je riječ o ručnom radu, tradiciji ili klimi svojstvenima određenom mjestu, kao što to u biti navodi nezavisni odvjetnik u točki 42. svojeg mišljenja.

               51

               U ovom je slučaju Opći sud u točkama 27. i 29. pobijane presude smatrao da dvorac Neuschwanstein nije poznat po suvenirima koji se tamo prodaju ili uslugama koje se nude, nego po svojoj arhitektonskoj jedinstvenosti. Iz spisa usto ne proizlazi da se osporavani žig rabi za prodaju određenih suvenira i nuđenje određenih usluga za koje bi bio tradicionalno poznat.

               52

               Osim toga, kao što to proizlazi iz točke 41. pobijane presude, ne nude se sve usluge obuhvaćene osporavanim žigom izravno na internetskoj stranici dvorca Neuschwanstein. Što se tiče predmetnih proizvoda, kao što priznaje sam žalitelj u svojoj žalbi, nije isključeno da se prodaju izvan tog dvorca.

               53

               U tim okolnostima nije razumno smatrati da je u očima relevantne javnosti mjesto prodaje kao takvo na koje upućuje naziv „Neuschwanstein” opis bitne kvalitete ili karakteristike proizvoda i usluga obuhvaćenih osporavanim žigom.

               54

               Stoga je Opći sud u točki 27. pobijane presude pravilno zaključio da, s obzirom na to da dvorac Neuschwanstein nije kao takav mjesto proizvodnje robe ili pružanja usluga, osporavani žig ne može označavati zemljopisno podrijetlo proizvoda i usluga koje obuhvaća.

               55

               Iz toga slijedi da drugi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan i da prvi žalbeni razlog treba, stoga, odbiti u cijelosti.

            Drugi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               56

               Drugi žalbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova. U okviru prvog dijela žalitelj najprije u biti smatra da je Opći sud povrijedio članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 jer je u točkama 41. i 42. pobijane presude ocjenjujući razlikovni karakter osporavanog žiga, isključivo utvrdio da je samo stavljanje naziva „Neuschwanstein” na predmetne proizvode i usluge dostatno da ih se razlikuje od onih koji se prodaju odnosno pružaju na drugim trgovačkim ili turističkim područjima. Prema žaliteljevu mišljenju, ne može se na temelju tog utvrđenja donijeti zaključak u pogledu razlikovnog karaktera osporavanog žiga. Naime, proizvod s natpisom „München” nužno se razlikuje od proizvoda koji nosi naziv „Hamburg” jer potrošači mogu pretpostaviti da je prvi proizvod proizveden u Münchenu, a drugi u Hamburgu.

               57

               Nadalje, u točki 41. pobijane presude Opći sud zaključuje cirkularno kada tvrdi da znak „NEUSCHWANSTEIN” ne označava samo dvorac Neuschwanstein u njegovu svojstvu muzejskog mjesta nego označava i sam osporavani žig. Time je obrazloženje Općeg suda nagovijestilo odluku u pogledu pitanja može li navedeni znak biti žig.

               58

               Naposljetku žalitelj tvrdi da utvrđenje Općeg suda u točki 42. pobijane presude, prema kojem osporavani žig dopušta da se pod njegovim znakom prodaju proizvodi i pružaju usluge čiju kvalitetu može nadzirati Slobodna država Bavarska nije naznaka razlikovnog karaktera znaka „NEUSCHWANSTEIN”, nego je posljedica njegove registracije kao žiga.

               59

               Drugim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud trebao barem indikativno uzeti u obzir rješenje Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka) od 8. ožujka 2012., kojim je poništena registracija znaka „NEUSCHWANSTEIN” kao nacionalnog žiga.

               60

               EUIPO i Slobodna država Bavarska smatraju da je prvi dio drugog žalbenog razloga nedopušten i da drugi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               61

               Što se tiče prvog dijela drugog žalbenog razloga, treba istaknuti da iako sadržaj žalbe nije u tom pogledu jasan, iz žaliteljeve se argumentacije može zaključiti da se u njoj u biti tvrdi da je Opći sud nedostatno obrazložio svoju ocjenu razlikovnoga karaktera osporavanog žiga.

               62

               Prigovarajući Općem sudu da je nedostatno obrazložio utvrđenje prema kojem osporavani žig ima razlikovni karakter, žalitelj ističe pitanje prava koje se kao takvo može postaviti u okviru žalbe (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 63. i navedena sudska praksa).

               63

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, obveza obrazlaganja koju Opći sud ima nalaže mu da na jasan i nedvosmislen način iznese razloge kojima se vodio, tako da se zainteresiranim osobama omogući da se upoznaju s razlozima donesene odluke i da se Sudu omogući da izvrši svoj sudski nadzor (presuda od 24. siječnja 2013., 3F/Komisija, C‑646/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:36, t. 63. i navedena sudska praksa).

               64

               Valja u tom pogledu navesti da je Opći sud, nakon što je u točkama 36. do 39. pobijane presude podsjetio na relevantnu sudsku praksu kako bi ocijenio razlikovni karakter osporavanog žiga, u njezinoj točki 41. smatrao da su predmetni proizvodi i usluge proizvodi namijenjeni širokoj potrošnji, a da pritom nije potrebno razlikovati one koji bi mogli potpadati pod skupinu tipičnih suvenira kao i usluge u svakodnevnom životu, koji se razlikuju od suvenira i drugih usluga koji su već samim nazivom povezani s turističkom djelatnošću jer taj naziv ne označava samo dvorac u svojstvu muzejskog mjesta, nego i sam osporavani žig. Opći je sud dodao da se predmetni proizvodi ne proizvode na mjestu gdje je i sam dvorac, nego se tamo isključivo prodaju i da se, iako su neke od tih usluga bile namijenjene upravljanju dvorca, ne nude sve na licu mjesta.

               65

               U točki 42. pobijane presude Opći je sud ocijenio da je verbalni element koji čini osporavani žig, a koji je istovjetan nazivu dvorca, izmišljen naziv bez opisnog odnosa s proizvodima i uslugama koji se prodaju ili nude. Naime, prema mišljenju Općeg suda, s obzirom na to da naziv „Neuschwanstein” znači „novi labudov kamen”, već samo stavljanje osporavanog žiga na proizvode koji se prodaju i usluge koje se nude omogućuje razlikovanje tih proizvoda i usluga od onih, također široke potrošnje, koji se prodaju odnosno pružaju na drugim trgovačkim ili turističkim područjima. Opći je sud dodao da osporavani žig dopušta da se pod njegovim znakom prodaju proizvodi i pružaju usluge čiju kvalitetu može nadzirati Slobodna država Bavarska, izravno ili neizravno u okviru ugovora o licenciji.

               66

               U točki 43. pobijane presude Opći je sud osim toga osobito smatrao da osporavani žig, zbog svojstva njegova naziva, relevantnoj javnosti omogućava ne samo upućivanje na posjet dvorcu, nego i razlikovanje trgovačkog podrijetla predmetnih proizvoda i usluga, zbog čega je zaključio da su svi proizvodi i usluge označeni osporavanim žigom proizvedeni, prodani ili pruženi pod nadzorom Slobodne države Bavarske, koja se može smatrati odgovornom za njihovu kvalitetu.

               67

               Iz točaka 41. do 43. pobijane presude proizlazi da je, u svrhu ocjene razlikovnoga karaktera osporavanog žiga, Opći sud ispitao njime obuhvaćene proizvode i usluge i verbalni element koji čini navedeni žig, a koji je, prema njegovu mišljenju, izmišljen naziv bez opisnog odnosa s predmetnim proizvodima i uslugama.

               68

               U tom pogledu valja navesti da zaključak Općeg suda prema kojem osporavani žig ne opisuje zemljopisno podrijetlo navedenih proizvoda i usluga ne dovodi u pitanje njegov razlikovni karakter, nego je, naprotiv, nužan preduvjet za mogućnost registracije žiga koji ima razlikovni karakter. Upravo je zbog nedostatka deskriptivnog karaktera osporavanog žiga moguće da subjekt poput Slobodne države Bavarske zahtijeva da se naziv muzejskog mjesta koje je u njegovu vlasništvu registrira kao žig Unije, jer se Uredba br. 207/2009 tomu načelno ne protivi. Obrazloženje Općeg suda ne može se stoga u tom pogledu smatrati cirkularnim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 55. i 56. svojeg mišljenja.

               69

               U tim okolnostima valja zaključiti da je Opći sud, nakon što je dao ocjenu razlikovnoga karaktera osporavanog žiga s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 36. pobijane presude prema kojoj razlikovni karakter žiga znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda i usluga za koje je zatražena registracija kao proizvoda koji potječu od određenog poduzetnika, u dovoljnoj mjeri obrazložio postojanje navedenog razlikovnog karaktera navevši da samo stavljanje navedenog žiga na predmetne proizvode i usluge relevantnoj javnosti omogućava da ih razlikuje od onih koji se prodaju ili isporučuju na drugim trgovačkim ili turističkim područjima.

               70

               Suprotno tomu, s obzirom na to da je utvrđenje Općeg suda iz točke 42. pobijane presude, prema kojem osporavani žig omogućava da se pod njegovim znakom prodaju proizvodi i pružaju usluge čiju kvalitetu može nadzirati Slobodna država Bavarska, dodatni razlog, valja smatrati da je žaliteljeva argumentacija usmjerena protiv tog razloga bespredmetna (presuda od 1. veljače 2018., Kühne + Nagel International i dr./Komisija, C‑261/16 P, neobjavljena, EU:C:2018:56, t. 69., kao i rješenje od 14. siječnja 2016., Royal County of Berkshire Polo Club/OHIM, C‑278/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:20, t. 43. i navedena sudska praksa).

               71

               Iz toga slijedi da prvi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao djelomično nedopušten i kao djelomično neosnovan.

               72

               Što se tiče drugog dijela drugog žalbenog razloga, valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odluke o registraciji znaka kao žiga Unije koje žalbeno vijeće treba donijeti u skladu s Uredbom br. 207/2009 donose na temelju ograničene nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti, iako se zakonitost odluka tih istih žalbenih vijeća treba ocjenjivati samo na temelju te uredbe, kako je tumači Sud Unije (presuda od 19. siječnja 2012., OHIM/Nike International, C‑53/11 P, EU:C:2012:27, t. 57. i navedena sudska praksa). Osim toga, kao što to proizlazi iz točke 44. pobijane presude, sustav žigova Europske unije autonoman je sustav koji se sastoji od skupa pravila i koji nastoji ostvariti posebne ciljeve i koji se primjenjuje neovisno o bilo kojem nacionalnom sustavu (presuda od 12. prosinca 2013., Rivella International/OHIM, C‑445/12 P, EU:C:2013:826, t. 48. i navedena sudska praksa).

               73

               Iz toga slijedi da Opći sud nije bio dužan uzeti u obzir rješenje Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) od 8. ožujka 2012. Stoga drugi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               74

               Drugi žalbeni razlog treba dakle odbiti u cijelosti.

            Treći žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               75

               Treći žalbeni razlog temelji se na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i sastoji se od dvaju dijelova. U njegovu prvom dijelu žalitelj, kao prvo, tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, presudivši u točki 55. pobijane presude da iz sadržaja spisa ne proizlazi da se osporavani žig prije datuma njegove registracije koristio za prodaju posebnih suvenira i za nuđenje određenih usluga. Naime, s jedne strane, žalitelj je u prilogu tužbi u prvostupanjskom postupku naveo mnogo primjera suvenira s natpisom „Neuschwanstein”. S druge strane, Slobodna država Bavarska, kao vlasnik dvorca, prisutna je na licu mjesta i trebala bi znati za prodaju suvenira koji nose taj naziv.

               76

               Kao drugo, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 57. pobijane presude smatrao da pismo opomene koje je Slobodna država Bavarska 12. lipnja 2008. uputila društvu N. ne dokazuje zlu namjeru te države da registrira osporavani žig kako bi spriječila treće osobe da koriste znak „NEUSCHWANSTEIN”. Žalitelj u tom pogledu navodi izjavu glasnogovornika Slobodne države Bavarske koja svjedoči o toj namjeri.

               77

               U drugom dijelu trećeg žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud pogriješio kada je u točki 58. pobijane presude isključio postojanje zle vjere Slobodne države Bavarske jer je slijedila legitimni cilj očuvanja i zaštite muzejskog mjesta. Smatra da se ne može na temelju presude od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361), na koju se Opći sud poziva, zaključiti da legitiman cilj isključuje zlu vjeru. Za ocjenu se potonjeg valja osloniti na u tu svrhu istaknute žalbene razloge.

               78

               EUIPO i Slobodna država Bavarska tvrde da je treći žalbeni razlog nedopušten i, u svakom slučaju, neosnovan.

         Ocjena Suda

               79

               Što se tiče prvog dijela trećeg žalbenog razloga, valja utvrditi da je Opći sud, u točki 55. pobijane presude među ostalim zaključio da žalitelj nije podnio dokaze na temelju kojih bi se mogle opravdati objektivne okolnosti u kojima je Slobodna država Bavarska znala da žalitelj ili neke treće osobe prodaju određene predmetne proizvode i usluge. U točki je 57. navedene presude Opći sud ispitao pismo opomene koje je Slobodna država Bavarska 12. lipnja 2008. uputila društvu N. i u tom je pogledu primijetio da je prijava tog društva za registraciju nacionalnog verbalnog žiga NEUSCHWANSTEIN podnesena 15. siječnja 2008. Opći je sud istaknuo da je Slobodna država Bavarska, s jedne strane, 28. siječnja 2005. Deutsches Patent- und Markenamtu (njemački ured za patente i žigove) podnijela prijavu za registraciju nacionalnog verbalnog žiga NEUSCHWANSTEIN, koji ga je registrirao 4. listopada 2005., i, s druge strane, 11. srpnja 2003. EUIPO‑u prijavu za registraciju figurativnog žiga Europske unije, koji ga je registrirao 14. rujna 2006. Stoga je Opći sud zaključio da je društvo N. to koje je prethodno znalo za žig Slobodne države Bavarske, a ne obrnuto, i time nije država ta koja je bila u zloj vjeri.

               80

               Potrebno je utvrditi da žalitelj argumentacijom istaknutom u potporu prvom dijelu trećeg žalbenog razloga zapravo želi ponovno dovesti u pitanje ocjene dokaza koje je Opći sud dao u točkama 55. i 57. pobijane presude, pri čemu se međutim nije pozvao na njihovo iskrivljavanje.

               81

               U tim okolnostima, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 29. ove presude, prvi dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao nedopušten.

               82

               Što se tiče drugog dijela trećeg žalbenog razloga, valja utvrditi da se žaliteljeva argumentacija temelji na pogrešnom tumačenju presude od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361).

               83

               Naime, u toj je presudi na koju se Opći sud poziva u točki 58. pobijane presude, Sud u bitnome presudio da, što se tiče namjera podnositelja prijave u trenutku podnošenja prijave za registraciju žiga Europske unije, čak i u slučaju kada prijavu za registraciju znaka podnosi isključivo u svrhu nelojalne konkurencije konkurentu koji koristi sličan znak, ne može se isključiti da podnositelj prijave registracijom tog znaka ostvaruje legitiman cilj. Sud je pojasnio da to osobito može biti slučaj ako podnositelj prijave zna, u trenutku podnošenja prijave za registraciju, da treća osoba, koja je odnedavno sudionik na tržištu, pokušava iskoristiti navedeni znak preslikavanjem njegova prikaza, zbog čega podnositelj registracijom želi spriječiti uporabu tog prikaza (presuda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 47. do 49.). Stoga iz te presude ne proizlazi da se ocjena zle vjere mora nužno temeljiti na sredstvima za ostvarenje takvog cilja.

               84

               Iz toga slijedi da drugi dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan i da stoga treći žalbeni razlog treba odbiti u cijelosti.

               85

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               86

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su EUIPO i Slobodna država Bavarska podnijeli zahtjev da Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise snosi troškove i da potonji nije uspio u svojem žalbenom zahtjevu, valja mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvu Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise eV nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. rujna 2018.#Catlin Europe SE protiv O. K. Trans Praha spol. s r. o.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší soud České republiky.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Postupak za izdavanje europskog platnog naloga – Uredba (EZ) br. 1896/2006 – Izdavanje platnog naloga zajedno sa zahtjevom za nalog – Nepostojanje prijevoda zahtjeva za nalog – Europski platni nalog koji je proglašen ovršnim – Zahtjev za preispitivanje nakon isteka roka za podnošenje prigovora – Dostava sudskih i izvansudskih pismena – Uredba (EZ) br. 1393/2007 – Primjenjivost – Članak 8. i Prilog II. – Obavještavanje primatelja o pravu da odbije primitak neprevedenog akta kojim se pokreće postupak – Nepostojanje standardnog obrasca – Posljedice.#Predmet C-21/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Postupak za izdavanje europskog platnog naloga – Uredba (EZ) br. 1896/2006 – Izdavanje platnog naloga zajedno sa zahtjevom za nalog – Nepostojanje prijevoda zahtjeva za nalog – Europski platni nalog koji je proglašen ovršnim – Zahtjev za preispitivanje nakon isteka roka za podnošenje prigovora – Dostava sudskih i izvansudskih pismena – Uredba (EZ) br. 1393/2007 – Primjenjivost – Članak 8. i Prilog II. – Obavještavanje primatelja o pravu da odbije primitak neprevedenog akta kojim se pokreće postupak – Nepostojanje standardnog obrasca – Posljedice”
      U predmetu C‑21/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší soud (Vrhovni sud, Češka Republika), odlukom od 30. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 18. siječnja 2017., u postupku

         Catlin Europe SE

      protiv

         O. K. Trans Praha spol. s r.o.,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za O. K. Trans Praha spol. s r.o., M. Laipold, advokát,

               –

               za vladu Helenske Republike, V. Karra, A. Dimitrakopoulou, M. Tassopoulou i E. Tsaousi, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Rocchitta, avvocato dello Stato,

               –

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Šimerdová i M. Heller, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog (SL 2006., L 399, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 94.) i Uredbe (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena”), i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 (SL 2007., L 324, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 171.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Catlin Europe SE i društva O. K. Trans Praha spol. s r.o. povodom postupka za izdavanje europskog platnog naloga.

         Pravni okvir

            Uredba br. 1896/2006

               3

               Člankom 7. Uredbe br. 1896/2006 propisano je:
               „1.   Zahtjev za europski platni nalog podnosi se na standardnom obrascu A koji je utvrđen u Prilogu I.
               2.   U zahtjevu se navode:
               […]

                        (d)

                        temelj zahtjeva, uključujući opis okolnosti na koje se poziva kao osnova za zahtjev i, prema potrebi, kamate koje se potražuju;

                        (e)

                        opis dokaza koji potkrepljuju tražbinu;

                  […]”

               4

               Članak 12. stavak 2. te uredbe glasi:
               „Europski platni nalog izdaje se zajedno s preslikom obrasca zahtjeva. […]”

               5

               Člankom 16. stavcima 1. i 3. iste uredbe određuje se:
               „1.   Tuženik može uložiti prigovor na europski platni nalog pred sudom porijekla […].
               2.   Prigovor se šalje unutar 30 dana od dostave naloga tuženiku.
               3.   Tuženik u prigovoru navodi da osporava tražbinu, ali nije obvezan navesti razloge za to.”

               6

               Člankom 20. Uredbe br. 1896/2006, naslovljenim „Preispitivanje u izvanrednim slučajevima”, predviđeno je:
               „1.   Nakon isteka roka iz članka 16. stavka 2., tuženik ima pravo podnijeti zahtjev za preispitivanje europskog platnog naloga pred nadležnim sudom u državi članici porijekla u slučaju kada:

                        (a)

                                 i.

                                 je platni nalog dostavljen na jedan od načina iz članka 14.;
                                 i

                                 ii.

                                 bez tuženikove krivnje dostava nije izvršena u roku koji bi mu omogućio da pripremi obranu;

                           ili

                        (b)

                        ne svojom krivnjom, tuženik je bio spriječen uložiti prigovor na tražbinu zbog više sile ili zbog izvanrednih okolnosti,

                  pod uvjetom da u svakom slučaju postupi bez odgađanja.
               2.   Nakon isteka roka iz članka 16. stavka 2., tuženik također ima pravo zahtijevati provjeru europskog platnog naloga pred nadležnim sudom u ishodišnoj državi članici gdje je platni nalog očigledno krivo izdan, uzimajući u obzir zahtjeve koje propisuje ova Uredba, ili zbog izvanrednih okolnosti.
               3.   Ako sud odbije tuženikov zahtjev jer ne postoje temelji za preispitivanje iz stavaka 1. i 2., europski platni nalog ostaje pravovaljan.
               Ako sud odluči da je preispitivanje opravdano na temelju jednog od razloga iz stavaka 1. i 2., europski platni nalog postaje ništav.”

               7

               U članku 26. navedene uredbe navodi se:
               „Sva procesna pitanja koja nisu posebno određena ovom Uredbom uređuje nacionalno pravo.”

               8

               U članku 27. Uredbe br. 1896/2006, naslovljenom „Odnos s Uredbom (EZ) br. 1348/2000”, pobliže se određuje:
               „Ova Uredba ne utječe na primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 od 29. svibnja 2000. o dostavi, sudskih i izvansudskih dokumenata u građanskim ili trgovačkim stvarima u državama članicama [(SL 2000., L 160, str. 37.)].”

               9

               U Prilogu I. Uredbi br. 1896/2006 nalazi se obrazac A, naslovljen „[Zahtjev] za Europski platni nalog”.

               10

               Obrazac E, s pomoću kojeg se izdaje europski platni nalog, nalazi se u Prilogu V. istoj uredbi.

            Uredba br. 1393/2007

               11

               Uredba br. 1393/2007, u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 1., primjenjuje se u građanskim i trgovačkim stvarima kada sudsko ili izvansudsko pismeno mora biti poslano iz jedne države članice u drugu radi njegove dostave.

               12

               Člankom 8. te uredbe, naslovljenim „Odbijanje primitka pismena”, određuje se:
               „1.   Tijelo za zaprimanje, korištenjem standardnog obrasca iz Priloga II., obavješćuje adresata da može odbiti primitak pismena koje se dostavlja u vrijeme dostave ili njegovim vraćanjem tijelu za zaprimanje u roku od tjedan dana, ako pismeno nije napisano, ili se u njegovom prilogu ne nalazi prijevod, na jednom od sljedećih jezika:

                        (a)

                        na jeziku koji adresat razumije; ili

                        (b)

                        službenom jeziku države članice primateljice ili, ako postoji više službenih jezika u toj državi članici, službenom jeziku ili na jednome od službenih jezika mjesta u kojem se obavlja dostava.

                  2.   Ako je tijelo za zaprimanje obaviješteno da adresat odbija primitak pismena koje se dostavlja u skladu sa stavkom 1., o tome odmah obavješćuje tijelo za slanje putem potvrde iz članka 10. i vraća zahtjev i pismeno za koje se zahtijeva prijevod.
               3.   Ako je adresat odbio primiti pismeno u skladu sa stavkom 1., dostava pismena se može ispraviti putem dostave adresatu u skladu s odredbama ove Uredbe o pismenu u čijem prilogu se nalazi prijevod na jezik naveden u stavku 1. U tom slučaju, datum dostave pismena je datum na koji je pismeno u čijem prilogu se nalazi prijevod dostavljeno u skladu s propisima države članice primateljice. Međutim, ako se u skladu s pravom države članice, pismeno mora dostaviti u određenom roku, datum koji će se uzeti u obzir u pogledu podnositelja zahtjeva je datum dostave prvog pismena utvrđen u skladu s člankom 9. stavkom 2.
               4.   Stavci 1., 2. i 3. također se primjenjuju na načine slanja i dostavu sudskih pismena navedenih u odjeljku 2.
               5.   U svrhe stavka 1., diplomatski ili konzularni predstavnici, ako se dostava obavlja u skladu s člankom 13., ili tijela ili osoba, ako se dostava obavlja u skladu s člankom 14. obavješćuju adresata da može odbiti primitak pismena i da se bilo koje pismeno čiji je primitak odbijen mora vratiti tim predstavnicima ili tom tijelu ili osobi ovisno o slučaju.”

               13

               U standardnom obrascu, naslovljenom „Informacije za adresata o pravu na odbijanje primitka pismena”, koji se nalazi u Prilogu II. Uredbi br. 1393/2007, postoji sljedeći navod namijenjen primatelju pismena:
               „Pismeno možete odbiti primiti ako ono nije sastavljeno na jeziku koji razumijete ili na službenom jeziku ili jednom od službenih jezika mjesta u kojem se pismeno dostavlja niti je uz njega priložen prijevod na neki od tih jezika.
               Ako želite koristiti to pravo, morate odbiti primiti pismeno odmah kod dostave i to izjaviti neposredno osobi koja obavlja dostavu ili vratiti pismeno na dolje navedenu adresu u roku od jednog tjedna uz izjavu da ga odbijate primiti.”

               14

               U tom standardnom obrascu postoji i „izjava primatelja” koju on u slučaju odbijanja primitka predmetnog pismena mora potpisati, a ona glasi:
               „Odbijam primiti priloženo pismeno jer nije sastavljeno na jeziku koji razumijem ili na službenom jeziku ili jednom od službenih jezika mjesta u kojem se ono dostavlja, niti je uz njega priložen prijevod na neki od tih jezika.”

               15

               Konačno, u navedenom standardnom obrascu predviđeno je da u tom slučaju primatelj mora naznačiti koji službeni jezik ili službene jezike Europske unije razumije.

               16

               Prema članku 25. Uredbe br. 1393/2007:
               „1.   Uredba (EZ) br. 1348/2000 stavlja se izvan snage od dana primjene ove Uredbe.
               2.   Pozivanja na Uredbu stavljenu izvan snage tumačit će se kao pozivanja na ovu Uredbu […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je O. K. Trans Praha, društvo uređeno češkim pravom, pred Okresním soudom Praha – západ (Općinski sud u Pragu – zapad, Češka Republika) podnio zahtjev za izdavanje europskog platnog naloga protiv društva Catlin Innsbruck GmbH, sa sjedištem u Austriji, čiji je pravni sljednik društvo Catlin Europe, sa sjedištem u Kölnu (Njemačka).

               18

               Okresní soud Praha – západ (Općinski sud u Pragu – zapad) prihvatio je taj zahtjev tako što je 1. kolovoza 2012. izdao europski platni nalog.

               19

               Taj je nalog dostavljen društvu Catlin Europe 3. kolovoza 2012. te je postao ovršan 3. rujna 2012.

               20

               Catlin Europe podnio je 21. prosinca 2012., odnosno nakon isteka roka za podnošenje prigovora predviđenog u članku 16. stavku 2. Uredbe br. 1896/2006, zahtjev za preispitivanje navedenog naloga na temelju njezina članka 20. stavka 2.

               21

               U potporu tom zahtjevu Catlin Europe tvrdio je da, protivno članku 8. stavku 1. Uredbe br. 1393/2007, nije bio obaviješten, primjenom standardnog obrasca iz Priloga II. toj uredbi, o svojem pravu na odbijanje primitka pismena koje treba dostaviti jer se u njegovu prilogu nije nalazio prijevod na jedan od jezika iz te odredbe.

               22

               Naime, preslika obrasca zahtjeva za platni nalog koja je, u skladu s odredbama članka 12. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006, bila priložena platnom nalogu od 1. kolovoza 2012. bila je napisana samo na češkom jeziku i uz nju nije bio priložen prijevod na njemački jezik.

               23

               Catlin Europe na temelju toga zaključuje da nije mogao razumjeti akt kojim se pokretao postupak, što je izvanredna okolnost u smislu članka 20. stavka 2. navedene uredbe kojom se može opravdati preispitivanje naloga na temelju te odredbe.

               24

               Međutim, Okresní soud Praha – západ (Općinski sud u Pragu – zapad) odbio je taj zahtjev za preispitivanje odlukom od 8. travnja 2013., koju je u žalbenom postupku 17. lipnja 2013. potvrdio Krajský soud v Praze (Okružni sud u Pragu, Češka Republika).

               25

               Potonji je sud smatrao da je europski platni nalog uredno dostavljen društvu Catlin Europe u skladu sa zahtjevima iz članka 14. Uredbe br. 1896/2006. Usto, nalog se ne može poništiti ili preispitati na temelju neobavještavanja primatelja o mogućnosti odbijanja primitka dostavljenog pismena u skladu s člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1393/2007 jer se Uredbom br. 1896/2006 ne predviđa takva posljedica.

               26

               Catlin Europe podnio je žalbu u kasacijskom postupku pred Nejvyšším soudom (Vrhovni sud, Češka Republika).

               27

               Taj se sud pita može li nepoštovanje zahtjevâ iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007 u predmetu koji se pred njim vodi opravdati preispitivanje naloga, kako je predviđeno u članku 20. Uredbe br. 1896/2006.

               28

               Konkretno, potonja uredba nema odredbu kojom se uređuje jezik na kojem zahtjev za platni nalog treba dostaviti tuženiku. Usto, za razliku od Uredbe br. 1393/2007, Uredbom br. 1896/2006 propisuju se posebna pravila koja se temelje na korištenju standardnim obrascima iz njezinih priloga i koje u biti treba ispuniti s pomoću unaprijed određenih brojčanih oznaka. Stoga se sud koji je uputio zahtjev pita može li se smatrati da se postupovnim nedostatkom kao što je onaj na koji se poziva Catlin Europe mogu povrijediti prava obrane.

               29

               U tim je uvjetima Nejvyšší soud (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 20. stavak 2. Uredbe [br. 1896/2006] tumačiti na način da se zbog neobavještavanja primatelja o mogućnosti odbijanja primitka pismena koje treba dostaviti u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe [br. 1393/2007] tuženiku (primatelju) daje pravo da zatraži preispitivanje europskog platnog naloga u smislu članka 20. stavka 2. Uredbe [br. 1896/2006]?”

         O prethodnom pitanju

               30

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li uredbe br. 1896/2006 i 1393/2007 tumačiti na način da – u slučaju kada se europski platni nalog dostavlja tuženiku a da zahtjev koji mu je priložen nije napisan na jeziku za koji se smatra da ga razumije niti je uz njega priložen prijevod na taj jezik, kako se to zahtijeva člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1393/2007 – tuženik primjenom standardnog obrasca iz Priloga II. potonjoj uredbi mora biti uredno obaviješten o svojem pravu na odbijanje primitka predmetnog pismena. Sud koji je uputio zahtjev, s druge strane, pita koje su posljedice takvog neobavještavanja i, konkretnije, može li se na takvoj okolnosti temeljiti zahtjev za preispitivanje europskog platnog naloga na temelju članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006.

               31

               U odnosu na prvi dio upućenog pitanja, o primjenjivosti zahtjevâ iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007 u okviru postupka izdavanja europskog platnog naloga tuženiku zajedno s obrascem zahtjeva za nalog u skladu s odredbama Uredbe br. 1896/2006, na samom početku valja podsjetiti na to da je u navedenoj odredbi Uredbe br. 1393/2007 izričito predviđena mogućnost da primatelj pismena koje se dostavlja odbije njegov primitak ako to pismeno nije napisano na jeziku koji primatelj razumije ili na službenom jeziku države članice izvršenja ili, ako u toj državi članici postoji više službenih jezika, na službenom jeziku ili jednom od službenih jezika mjesta u kojem se obavlja dostava odnosno ako se u njegovu prilogu ne nalazi prijevod na jedan od tih jezika.

               32

               S tim u vezi, Sud je već u više navrata presudio da je ta mogućnost odbijanja primitka pismena koje se dostavlja pravo primatelja tog pismena (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2015., Alpha Bank Cyprus, C‑519/13, EU:C:2015:603, t. 49.; rješenje od 28. travnja 2016., Alta Realitat, C‑384/14, EU:C:2016:316, t. 61. i presudu od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 50.).

               33

               Kao što je to Sud također već naglasio, pravo odbijanja primitka pismena koje treba dostaviti proizlazi iz potrebe da se zaštite prava obrane primatelja tog pismena, u skladu sa zahtjevima za pravično suđenje, zaštićeno člankom 47. drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima i člankom 6. stavkom 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. Naime, iako je glavni cilj Uredbe br. 1393/2007 poboljšanje učinkovitosti i brzine sudskih postupaka kao i osiguranje dobrog sudovanja, Sud je presudio da se navedeni ciljevi ne bi smjeli postizati uz slabljenje, na bilo koji način, pravâ obrane primatelja predmetnih pismena (presuda od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 51. i navedena sudska praksa).

               34

               Zato treba paziti ne samo na to da primatelj pismena uistinu primi predmetno pismeno već i da mu se omogući da sazna za postupak koji je protiv njega pokrenut u inozemstvu i da stvarno i potpuno razumije njegov smisao i doseg, na način da se može učinkovito koristiti svojim pravima u državi članici pošiljateljici (presuda od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 52. i navedena sudska praksa).

               35

               Međutim, da bi pravo na odbijanje primitka pismena iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007 moglo na koristan način proizvoditi svoje učinke, primatelj pismena mora biti uredno obaviješten, unaprijed i u pisanom obliku, o postojanju tog prava (presuda od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 53. i navedena sudska praksa).

               36

               U sustavu koji je uspostavljen navedenom uredbom primatelj se o tome obavještava primjenom standardnog obrasca iz Priloga II. toj uredbi (presuda od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 54. i navedena sudska praksa).

               37

               U odnosu na doseg koji valja dati tom standardnom obrascu, Sud je već presudio da Uredbom br. 1393/2007 nije predviđena nijedna iznimka od njegove primjene (presuda od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 55. i navedena sudska praksa).

               38

               Imajući u vidu navedeno kao i cilj koji se standardnim obrascem iz Priloga II. toj uredbi želi postići, kako je to izloženo u točkama 35. i 36. ove presude, valja zaključiti da tijelo zaduženo za dostavu mora u svim okolnostima – bez mogućnosti odstupanja u tom pogledu – obavijestiti primatelja pismena o pravu da odbije njegov primitak, pri čemu se u tu svrhu sustavno mora koristiti navedenim standardnim obrascem (presuda od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 56. i navedena sudska praksa).

               39

               U odnosu na pitanje o tome trebaju li se prethodna razmatranja primijeniti i u okviru Uredbe br. 1896/2006, valja utvrditi da je njezinim člankom 27. izričito određeno kako navedena uredba ne utječe na primjenu Uredbe br. 1348/2000. Ta je pak uredba stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 1393/2007 i u njezinu članku 25. stavku 2. pobliže se određuje da će se „[p]ozivanja na Uredbu [br. 1348/2000] [tumačiti] kao pozivanja na [Uredbu br. 1393/2007]”.

               40

               Slijedom toga, pitanja u području dostave europskog platnog naloga zajedno sa zahtjevom za nalog koja nisu uređena Uredbom br. 1896/2006 moraju se, prema potrebi, riješiti prema Uredbi br. 1393/2007.

               41

               Nadalje, uopće nije sporno da se zahtjev za nalog, koji je akt kojim se pokreće postupak radi izdavanja europskog platnog naloga, mora smatrati „pismenom” u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007.

               42

               Usto, člankom 12. stavkom 2. Uredbe br. 1896/2006 propisano je da se europski platni nalog izdaje zajedno s preslikom obrasca zahtjeva, tako da se uz dostavu naloga tuženiku dostavlja i taj zahtjev. U ovom je slučaju obavljena takva dvostruka dostava.

               43

               Slijedom toga, zahtjevi iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007 primjenjuju se ne samo na samu dostavu naloga nego i na dostavu zahtjeva za nalog. To znači da se oba ta pismena primatelju moraju dostaviti na jeziku za koji se smatra da ga razumije u smislu navedenog članka 8. stavka 1. U tu svrhu dostava mora biti popraćena standardnim obrascem iz Priloga II. toj uredbi, kojim se primatelj obavještava o pravu da odbije primitak predmetnog pismena.

               44

               Prethodni zaključak nameće se to više što postupak za europski platni nalog uspostavljen Uredbom br. 1896/2006 nije kontradiktoran, to jest nacionalni sud odlučuje uzimajući u obzir samo zahtjev koji je podnio tužitelj a da tuženik nije obaviješten o tome da se protiv njega vodi postupak.

               45

               Tuženik dakle tek u fazi dostave naloga može saznati za postojanje zahtjeva i njegov sadržaj. Zato je u tom kontekstu osobito važno poštovanje pravâ obrane, koje se nastoji osigurati člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1393/2007.

               46

               To što je u skladu s Uredbom br. 1896/2006 zahtjev za nalog podnesen primjenom standardnog obrasca čiji se primjerak nalazi u Prilogu I. toj uredbi u tom pogledu nije relevantno.

               47

               Naime, čak i ako se velik broj polja tog standardnog obrasca može ispuniti s pomoću unaprijed određenih oznaka, zbog čega su lako razumljiva, s obzirom na to da su objašnjenja koja se odnose na te oznake objavljena u Službenom listu Europske unije na svim službenim jezicima Unije, ipak se navedenim standardnim obrascem od tužitelja zahtijeva i to da, kao što to proizlazi iz članka 7. stavka 2. točaka (d) i (e) navedene uredbe, pruži detaljnija objašnjenja u pogledu opisa konkretnih okolnosti na koje se poziva kao osnovu za tražbinu i da predoči dokaze koji potkrepljuju zahtjev. Međutim, tuženik se mora moći upoznati s tim dokazima na jeziku za koji se smatra da ga razumije kako bi stvarno i potpuno razumio smisao i doseg postupka koji je protiv njega pokrenut u inozemstvu i, prema potrebi, pripremio obranu.

               48

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba, dakle, zaključiti da obveznost i sustavnost primjene standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 jednako vrijedi kako za dostavu europskog platnog naloga tako i za istodobnu dostavu zahtjeva za nalog.

               49

               Što se tiče drugog dijela upućenog pitanja u vezi s posljedicama koje proizlaze iz nepoštovanja navedene obveze, prema ustaljenoj sudskoj praksi, neprilaganje standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 ne dovodi do ništavosti pismena koje se dostavlja kao ni postupka dostave, s obzirom na to da takav učinak ne bi bio u skladu s ciljem koji se želi postići tom uredbom, to jest uspostavljanjem izravnog, brzog i učinkovitog načina slanja pismena u građanskim i trgovačkim stvarima između država članica (presuda od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 57. i navedena sudska praksa).

               50

               Nasuprot tomu, budući da je dostava navedenog standardnog obrasca bitna formalnost, čija je svrha zaštita pravâ obrane primatelja pismena, taj se propust mora ispraviti u skladu s odredbama navedene uredbe. Stoga je na tijelu zaduženom za dostavu da bez odgađanja obavijesti primatelja pismena o pravu da odbije njegov primitak, na način da mu u skladu s člankom 8. stavkom 1. iste uredbe dostavi taj standardni obrazac (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Međutim, zbog istih razloga poput onih navedenih u točkama 39. do 48. ove presude, ista pravila po analogiji moraju vrijediti za dostave pismena u okviru Uredbe br. 1896/2006.

               52

               Slijedom toga, u situaciji kada, kao u glavnom predmetu, tuženiku – uz zahtjev za platni nalog koji nije sastavljen na jednom od jezika navedenih u članku 8. stavku 1. Uredbe br. 1393/2007 – nije dostavljen standardni obrazac iz njezina Priloga II., taj propust i neobavještavanje primatelja pismena o pravu na odbijanje njegova primitka koje proizlazi iz istog propusta mora se ispraviti dostavom tog standardnog obrasca primatelju u najkraćem mogućem roku i u skladu s odredbama navedene uredbe.

               53

               Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da, kada je dostava neuredna, poput one glavnom predmetu, europski platni nalog nije valjano postao ovršan, a rok koji tuženik ima za podnošenje prigovora nije počeo teći (vidjeti po analogiji presudu od 4. rujna 2014., eco cosmetics i Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 i C‑120/13, EU:C:2014:2144, t. 41. do 43. i t. 48.).

               54

               U tim se okolnostima u ovom slučaju ne postavlja pitanje preispitivanja europskog platnog naloga na temelju članka 20. Uredbe br. 1896/2006, poput onoga koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               55

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da uredbe br. 1896/2006 i 1393/2007 treba tumačiti na način da – u slučaju kada se europski platni nalog dostavlja tuženiku a da zahtjev koji mu je priložen nije sastavljen na jeziku za koji se smatra da ga razumije niti je uz njega priložen prijevod na taj jezik, kako se to zahtijeva člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1393/2007 – tuženik primjenom standardnog obrasca iz Priloga II. potonjoj uredbi mora biti uredno obaviješten o svojem pravu na odbijanje primitka predmetnog pismena.

               56

               U slučaju da je ta formalnost propuštena, postupak se mora ispraviti u skladu s odredbama potonje uredbe dostavom primatelju standardnog obrasca iz Priloga II. navedenoj uredbi.

               57

               U tom slučaju, zbog postupovne nepravilnosti koja utječe na dostavu europskog platnog naloga zajedno sa zahtjevom za nalog, taj nalog neće postati ovršan i rok koji tuženik ima za podnošenje prigovora ne može početi teći pa se ne može primijeniti članak 20. Uredbe br. 1896/2006.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Uredbu (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog i Uredbu (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena”), i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 treba tumačiti na način da – u slučaju kada se europski platni nalog dostavlja tuženiku a da zahtjev koji mu je priložen nije sastavljen na jeziku za koji se smatra da ga razumije niti je uz njega priložen prijevod na taj jezik, kako se to zahtijeva člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1393/2007 – tuženik primjenom standardnog obrasca iz Priloga II. potonjoj uredbi mora biti uredno obaviješten o svojem pravu na odbijanje primitka predmetnog pismena.

                     U slučaju da je ta formalnost propuštena, postupak se mora ispraviti u skladu s odredbama potonje uredbe dostavom primatelju standardnog obrasca iz Priloga II. navedenoj uredbi.

                     U tom slučaju, zbog postupovne nepravilnosti koja utječe na dostavu europskog platnog naloga zajedno sa zahtjevom za nalog, taj nalog neće postati ovršan i rok koji tuženik ima za podnošenje prigovora ne može početi teći pa se ne može primijeniti članak 20. Uredbe br. 1896/2006.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. rujna 2018.#Alain Schoonjans protiv Europske komisije.#Javna služba – Ugovorno osoblje – Postupak zapošljavanja – Interni natječaj – Sastavljanje rezervne liste radi zapošljavanja asistenata – Uvjet za sudjelovanje koji se odnosi na funkcijsku skupinu u koju je kandidat razvrstan na dan isteka roka za podnošenje prijava – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima na natječaju.#Predmet T-79/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      12. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Ugovorno osoblje – Postupak zapošljavanja – Interni natječaj – Sastavljanje rezervne liste radi zapošljavanja asistenata – Uvjet za sudjelovanje koji se odnosi na funkcijsku skupinu u koju je kandidat razvrstan na dan isteka roka za podnošenje prijava – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima na natječaju”
      U predmetu T‑79/17,

         Alain Schoonjans, član ugovornog osoblja Europske službe za vanjsko djelovanje, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija), kojeg zastupaju S. Orlandi i T. Martin, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju G. Berscheid i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se traži, s jedne strane, poništenje odluke povjerenstva za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) o odbijanju tužiteljeve prijave i, s druge strane, naknada štete koju je navodno pretrpio,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni, predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk i C. Mac Eochaidh (izvjestitelj), suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Alain Schoonjans, radio je u Europskoj komisiji kao član ugovornog osoblja funkcijske skupine III od 1. prosinca 2010. do 30. studenoga 2013., kao član privremenog osoblja od 1. do 31. prosinca 2013., pa ponovno u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III od 1. siječnja 2014. do 15. rujna 2015. i, konačno, kao član ugovornog osoblja funkcijske skupine IV od 16. rujna 2015. do 31. prosinca 2016.

               2

               Komisija je 9. veljače 2016. objavila obavijest o internom natječaju temeljenom na testovima radi dobivanja popisa uspješnih kandidata za zapošljavanje tajnika/administrativnih službenika u razredu 2 (AST/SC 2) asistenata u razredu 2 (AST 2) i administratora u razredu 6 (AD 6) (u daljnjem tekstu: obavijest o natječaju). Ta tri natječaja označena su kako slijedi: COM/01/AST‑SC/16 (AST/SC 2) – Tajnici/administrativni službenici, COM/02/AST/16 (AST 2) – Asistenti i COM/03/AD/16 (AD 6) – Administratori.

               3

               U glavi III., naslovljenoj „Prihvatljivost”, njezinu članku 2.1. točki (a) obavijesti o natječaju bilo je predviđeno sljedeće u pogledu administrativnog statusa kandidata:
               „[Morate] provesti najmanje šest mjeseci prije datuma zatvaranja elektroničke prijave u funkcijskoj skupini koja je potrebna na temelju glave III.2.2. za natječaj na koji ste se prijavili ili provesti cijelo prethodno navedeno razdoblje od šest mjeseci ili jedan njegov dio u višoj funkcijskoj skupini.
               Sljedeća razdoblja uzimaju se u obzir za izračun traženih šest mjeseci: razdoblja u administrativnom statusu „aktivna služba”, „dopust za služenje vojnog roka”, „roditeljski ili obiteljski dopust”, „upućivanje u interesu službe” ili „upućivanje na zahtjev” (tijekom prvih šest mjeseci od upućivanja na zahtjev), u skladu s člancima 37. i sljedećima [Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije.]”

               4

               U okviru iste glave članak 2.2. obavijesti o natječaju predviđao je sljedeće što se tiče funkcijske skupine i razreda kandidata:
               „Na posljednji dan roka za podnošenje elektroničke prijave kandidati moraju pripadati sljedećoj funkcijskoj skupini:
               Za COM/01/AST‑SC/16 (AST/SC 2), morate biti dužnosnik ili član privremenog osoblja AST/SC ili član ugovornog osoblja FS II.
               Za COM/02/AST/16 (AST 2), morate biti dužnosnik ili član privremenog osoblja AST ili član ugovornog osoblja FS III.
               Za COM/03/AD/16 (AD 6), morate biti dužnosnik ili član privremenog osoblja AD ili član ugovornog osoblja FS IV.”

               5

               Tužitelj je neodređenog datuma bio kandidat na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2).

               6

               Odbor za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) je 11. travnja 2016. obavijestio tužitelja o svojoj odluci kojom odbija njegovu prijavu (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) jer ne ispunjava uvjet utvrđen u obavijesti o natječaju kojim se zahtijeva da na dan zatvaranja prijava na natječaj bude razvrstan u funkcijsku skupinu III (u daljnjem tekstu: sporni uvjet).

               7

               Tužitelj je podnio žalbu protiv pobijane odluke 11. srpnja 2016.

               8

               Odlukom od 27. listopada 2016. koja je istog dana priopćena tužitelju tijelo za imenovanje odbilo je njegovu žalbu.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. veljače 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               10

               Dopisom od 14. veljače 2017. tužitelj je zatražio spajanje ovog predmeta s predmetom T‑55/17, Healy/Komisija, i T‑73/17, RS/Komisija, zbog njihove povezanosti, u skladu s člankom 68. Poslovnika Općeg suda.

               11

               Dopisom od 15. veljače 2017. Komisija je pozvana da podnese svoja očitovanja o mogućem spajanju ovog predmeta i predmetâ T‑55/17, Healy/Komisija, i T‑73/17, RS/Komisija.

               12

               Komisija je 5. travnja 2017. podnijela odgovor na tužbu.

               13

               Dopisom od 18. svibnja 2017. tužitelj je naveo da se odriče prava na podnošenje replike.

               14

               Dopisom od 30. svibnja 2017. tužitelj je zatražio održavanje rasprave.

               15

               Odlukom od 14. studenoga 2017. predsjednik devetog vijeća Općeg suda odlučio je da ovaj predmet neće spojiti s predmetima T‑55/17, Healy/Komisija, i T‑73/17, RS/Komisija.

               16

               Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi 19. siječnja 2018.

               17

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Komisiji plaćanje iznosa od 5000 eura na ime pretrpljene neimovinske štete;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               18

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

            Zahtjev za poništenje

         Argumenti stranaka

               19

               U prilog svojem zahtjevu protiv pobijane odluke tužitelj ističe prigovor nezakonitosti spornog uvjeta jer se njime povređuje članak 82. stavak 7. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu Uvjeti zaposlenja) i članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju).

               20

               S jedne strane, tužitelj smatra da je tekst članka 82. stavka 7. druge rečenice Uvjeta zaposlenja nedvosmislen i ne ostavlja Komisiji nikakvu marginu prosudbe, određujući da članovi ugovornog osoblja funkcijske skupine IV mogu sudjelovati u natječaju za razrede AST 1 do AST 4.

               21

               Međutim, u ovom slučaju obavijest o natječaju predviđa da samo članovi ugovornog osoblja funkcijske skupine III mogu sudjelovati u natječaju za razred AST 2. Prema tome, Komisija je povrijedila članak 82. stavak 7. drugu rečenicu Uvjeta zaposlenja te se slijedom toga navedenu obavijest treba smatrati nezakonitom i poništiti pobijanu odluku.

               22

               S druge strane, tužitelj smatra da, čak i pod pretpostavkom da je sporni uvjet u skladu s člankom 82. stavkom 7. Uvjeta zaposlenja, on povređuje članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju time što neopravdano i, u svakom slučaju, neproporcionalno ograničava opseg zapošljavanja.

               23

               Komisija osporava argumentaciju tužitelja.

         Ocjena Općeg suda

               24

               U skladu s člankom 27. trećim stavkom Pravilnika o osoblju:
               „Zapošljavanje se provodi kako bi institucija dobila najsposobnije, najučinkovitije i najčasnije dužnosnike koji se odabiru na najširoj mogućoj zemljopisnoj osnovi među državljanima država članica Unije. Nijedno radno mjesto nije rezervirano za državljane jedne od država članica.”

               25

               Članak 29. stavak 1. četvrti podstavak Pravilnika o osoblju određuje:
               „Zadržavajući načelo prema kojem se velika većina dužnosnika mora zaposliti na temelju otvorenih natječaja, tijelo za imenovanje može odlučiti, odstupajući od točke (d) i samo u iznimnim slučajevima, da se održi interni natječaj na razini institucije koji će biti otvoren i za ugovorno osoblje kako je definirano u člancima 3.a i 3.b [Uvjeta zaposlenja]. Ta potonja kategorija osoblja podložna je ograničenjima u vezi s tom mogućnošću kako su utvrđena u članku 82. stavku 7. [Uvjeta zaposlenja] i s obzirom na posebne zadaće koje je bilo ovlašteno izvršavati kao ugovorno osoblje.”

               26

               U prvom redu, valja podsjetiti na načela utvrđena u sudskoj praksi u vezi s uvjetima i postupcima za organizaciju natječaja.

               27

               Kao prvo, osnovna uloga obavijesti o natječaju je obavješćivanje zainteresiranih osoba što je preciznije moguće o naravi uvjeta koji se zahtijevaju za dotično radno mjesto kako bi im se omogućilo da ocijene mogu li se prijaviti na natječaj (vidjeti presudu od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 63. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Kao drugo, institucija u tom pogledu ima široku diskrecijsku ovlast za odlučivanje o kriterijima sposobnosti koji se zahtijevaju za slobodno radno mjesto i za odlučivanje, na temelju tih kriterija i, općenitije, u interesu službe, o uvjetima i postupcima za organizaciju natječaja (vidjeti, u tom smislu, presude od 9. listopada 2008., Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 76. i 77. i navedenu sudsku praksu; od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 63. i navedenu sudsku praksu, i od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Međutim, izvršavanje diskrecijske ovlasti koju institucija ima u području organizacije natječaja, posebno u pogledu uvjeta prihvatljivosti mora biti u skladu s obvezujućim odredbama članka 27. prvog stavka i članka 29. stavka 1. Pravilnika o osoblju. Članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju na obvezujući način utvrđuje svrhu svakog zapošljavanja, a članak 29. stavak 1. Pravilnika na isti način određuje okvir za postupke radi popunjavanja slobodnih radnih mjesta. Slijedom toga, ta se ovlast uvijek mora izvršavati u odnosu na uvjete vezane uz slobodna radna mjesta i, općenito, u interesu službe (vidjeti presudu od 13. prosinca 2006., Heus/Komisija, T‑173/05, EU:T:2006:392, t. 37. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također u tom smislu presudu od 17. studenoga 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Što se tiče konkretno uvjeta kojima se ograničava pristup kandidata natječaju, ako su se njima doista mogle ograničiti mogućnosti za zapošljavanje najboljih kandidata u smislu članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju, iz toga ne proizlazi da je svaki uvjet koji se odnosi na takvo ograničenje protivan navedenom članku. Naime, diskrecijska ovlast uprave prilikom organizacije natječaja i, općenitije, interes službe koji instituciji omogućuju da postavlja uvjete koje smatra prikladnima i koji ograničavaju pristup kandidata natječaju, a time i njihov broj, ipak ne podrazumijeva opasnost od toga da se ugrozi cilj osiguranja sudjelovanja najsposobnijih, najučinkovitijih i najčasnijih kandidata u smislu članka 27. prvog stavka Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 17. studenoga 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 30.).

               31

               U tom pogledu i kako tvrdi Komisija, sudska je praksa već smatrala da ne postoji obveza da se na interni natječaj u instituciji prime sve osobe koje se nalaze u njezinoj službi. Takva bi obveza značajno ugrozila njezinu široku diskrecijsku ovlast (vidjeti u tom smislu presude od 9. listopada 2008., Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 70. do 76., i od 24. rujna 2009., Brown/Komisija, F‑37/05, EU:F:2009:121, t. 68.). Njezinim službenicima i dužnosnicima ne može se priznati nikakvo apsolutno pravo za sudjelovanje u internom natječaju institucije (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 1997., de Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 39., i od 8. studenoga 2006., Chetcuti/Komisija, T‑357/04, EU:T:2006:339, t. 42.).

               32

               Također se ne smatraju suprotnima članku 27. prvom stavku Pravilnika o osoblju uvjeti koji ograničuju pristup kandidata natječaju koji predstavljaju opasnost za cilj osiguranja sudjelovanja najboljih kandidata (vidjeti, u tom smislu, presude od 6. ožujka 1997., Kerros i Kohn‑Berge/Komisija, T‑40/96 i T‑55/96, EU:T:1997:28, t. 40. i od 17. studenoga 2009., Di Prospero/Komisija, F‑99/08, EU:F:2009:153, t. 32.).

               33

               Kao treće, valja podsjetiti da se, uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast koja je dodijeljena institucijama u ovom području, nadzor Općeg suda koji se odnosi na poštovanje uvjeta vezanog za interes službe mora ograničiti na to je li institucija djelovala u razumnim granicama koje se ne mogu dovoditi u pitanje i je li se očito pogrešno koristila svojom diskrecijskom ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2015., Z/Sud, T‑88/13 P, EU:T:2015:393, t. 106.).

               34

               U drugom redu, valja odrediti doseg članka 82. stavka 7. prve i druge rečenice Uvjeta zaposlenja.

               35

               Članak 82. stavak 7. prva rečenica Uvjeta zaposlenja predviđa da članovi ugovornog osoblja u funkcijskim skupinama II, III i IV mogu dobiti odobrenje za sudjelovanje u internim natječajima samo nakon navršene tri godine staža u instituciji. U drugoj rečenici članka 82. stavka 7. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika određuje se da ugovorno osoblje u funkcijskoj skupini III može imati pristup samo natječajima u razredima AST 1 i AST 2, a u funkcijskoj skupini IV u razredima od AST 1 do AST 4 ili u razredima od AD 5 do AD 6.

               36

               Što se tiče članka 82. stavka 7. prve rečenice Uvjeta zaposlenja, Opći sud presudio je u današnjoj presudi, Healy/Komisija (T‑55/17), da institucija koja iznimno odluči organizirati interni natječaj otvoren i za ugovorno osoblje u funkcijskim skupinama II do IV mora poštovati prag od tri godine radnog staža koji određuje ta odredba. Ipak je toj instituciji dopušteno da uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast i poštujući prisilne odredbe članka 27. prvog stavka i članka 29. stavka 1. Pravilnika o osoblju za određena radna mjesta ili za određene skupine zaposlenika odredi strože uvjete zahtijevajući među ostalim dulji staž od minimalnog predviđenoga člankom 82. stavkom 7. prvom rečenicom Uvjeta zaposlenja (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 13. srpnja 1989., Jaenicke Cendoya/Komisija, 108/88, EU:C:1989:325, t. 24.).

               37

               U pogledu članka 82. stavka 7. druge rečenice Uvjeta zaposlenja, valja smatrati da je članovima ugovornog osoblja u funkcijskoj skupini IV, poput tužitelja, zakonodavac Europske unije omogućio sudjelovanje u natječaju za razrede AST 1 do AST 4 ili AD 5 i AD 6.

               38

               Taj se zaključak nameće s obzirom na razliku među izrazima koje koristi zakonodavac Unije, i to u prvoj odnosno drugoj rečenici članka 82. stavka 7. Uvjeta zaposlenja. U prvoj rečenici navedeni zakonodavac navodi da članovi ugovornog osoblja „mogu dobiti odobrenje” – „podrá autorizarse” na španjolskom jeziku, „kann […] erteilt werden” na njemačkom, „may be authorised” na engleskom, „possono essere autorizzati” na talijanskom, „może być upoważniony” na poljskom i „podem ser autorizados” na portugalskom jeziku – za sudjelovanje u internim natječajima ako dokažu da imaju najmanje tri godine radnog staža. S druge strane, on u drugoj rečenici ne navodi nikakvo odobrenje. Naprotiv, njome se članovima ugovornog osoblja u funkcijskoj skupini IV omogućuje sudjelovanje u natječajima za razred AST 1 do AST 4 ili AD 5 i AD 6 a da se pritom to pravo ne proširuje na natječaje za ostale razrede. U tom pogledu, iako francuska verzija koristi negativnu formulaciju – „ne peuvent prendre part qu’aux concours” – ista se zamisao u drugim jezičnim verzijama izražava na pozitivan način: „solo tendrán acceso” na španjolskom, „haben Zugang […] nur für” na njemačkom, „may have access only” na engleskom, „possono partecipare unicamente” na talijanskom, „może mieć dostęp jedynie” na poljskom i „apenas podem ter acesso” na portugalskom jeziku.

               39

               Iz zajedničkog tumačenja prvih dviju rečenica članka 82. stavka 7. Uvjeta zaposlenja proizlazi da institucija iznimno može organizirati interni natječaj otvoren i za članove ugovornog osoblja koji imaju najmanje tri godine radnog staža. Međutim, ako ta institucija odluči interni natječaj otvoriti i za članove ugovornog osoblja koji ispunjavaju taj uvjet staža, dužna je poštovati pravo koje je zakonodavac Unije dao tim službenicima i stoga omogućiti onim službenicima koji pripadaju funkcijskoj skupini IV da sudjeluju u natječajima za razrede AST 1 do AST 4 ili AD 5 i AD 6 koje je odlučila organizirati.

               40

               Unutar tih ograničenja koja je postavio zakonodavac Unije i uzimajući u obzir njezinu široku diskrecijsku ovlast, predmetna institucija može, međutim, kao što to tvrdi Komisija, a u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 28. ove presude, ograničiti pristup članovima ugovornog osoblja funkcijske skupine IV natječajima za razrede AST 1 do AST 4 ili AD 5 i AD 6 utvrđivanjem kriterija za dodatne sposobnosti koje zahtijevaju slobodna radna mjesta ili interes službe.

               41

               U ovom je predmetu jasno da sporni uvjet isključuje sudjelovanje svih članova ugovornog osoblja funkcijske skupine IV u natječaju COM/02/AST/16 (AST 2), čak i ako ispunjavaju ostale uvjete utvrđene u obavijesti o natječaju. Komisija je time povrijedila članak 82. stavak 7. drugu rečenicu Uvjeta zaposlenja, koji izričito ovlašćuje te službenike da sudjeluju u natječaju za razred AST 2.

               42

               Međutim, Komisija navodi u odgovoru na tužbu da je sporni uvjet u skladu s člankom 27. prvim stavkom i člankom 29. Pravilnika o osoblju. Ona u biti smatra da je taj uvjet u izravnoj vezi s interesom službe, čiji je cilj osigurati visoko kvalificirano osoblje koje može odmah početi raditi. Naime, zadaća i odgovornosti koje moraju izvršavati službenici funkcijske skupine III i one koje moraju obavljati službenici funkcijske skupine IV jednako se tako razlikuju od zadaća i odgovornosti dužnosnika iz razreda AST i AD, kao što svjedoči odjeljak A Priloga I. Pravilniku o osoblju i članak 80. Uvjeta zaposlenja.

               43

               Međutim, ta se argumentacija ne može prihvatiti jer se, u biti, njome isključuju, samo zato što se smatraju prekvalificiranima za poslove u razredu AST 2, svi članovi ugovornog osoblja funkcijske skupine IV, pa čak i oni koji su kao službenici funkcijske skupine III prethodno obavljali zadaće koje su usporedive s onima iz slobodnih radnih mjesta.

               44

               Naime, već je presuđeno da je odbijanje prijave na natječaj samo zbog toga što je kandidat prekvalificiran prepreka cilju koji na obvezujući način za svaki postupak zapošljavanja određuje članak 27. prvi stavak Pravilnika o osoblju, a taj je osigurati instituciji natjecanje najsposobnijih, najučinkovitijih i najčasnijih osoba. Takvo je odbijanje nasuprot tomu prihvatljivo ako institucija ponudi dokaze na temelju kojih se može zaključiti da bi dotična prekvalificiranost spriječila dotične kandidate u obavljanju zadaća koje se odnose na slobodno radno mjesto ili da bi imala negativne učinke na njihovu kvalitetu rada, učinak ili motivaciju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. veljače 1999., Jiménez/OHIM, T‑200/97, EU:T:1999:26, t. 47. do 49.; vidjeti također, po analogiji, presudu od 28. ožujka 1996., Noonan/Komisija, T‑60/92, EU:T:1996:44, t. 38. do 44.).

               45

               Međutim, s jedne strane, Komisija ističe da zadaće i odgovornosti članova ugovornog osoblja u funkcijskoj skupini III nisu jednake onima članova ugovornog osoblja u funkcijskoj skupini IV i, s druge strane, da isto vrijedi i za funkcijske razrede AST i AD.

               46

               S druge strane, Komisija tvrdi da je za članove ugovornog osoblja funkcijska skupina III istovjetna dužnosničkim razredima AST 1 i AST 2 i da je funkcijska skupina IV istovjetna dužnosničkom razredu AD.

               47

               S obzirom na tu dvostruku premisu i uzimajući u obzir potrebu za osobama koje odmah mogu početi raditi, Komisija zaključuje da su članovi ugovornog osoblja funkcijske skupine III mogli sudjelovati samo na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2), a oni funkcijske skupine IV samo na internom natječaju COM/03/AD/16 (AD 6).

               48

               Stoga, suprotno načelima navedenima u točki 44. ove presude, Komisijina argumentacija nije potkrijepljena nikakvim argumentom kojim se može utvrditi da je prekvalificiranost članova ugovornog osoblja funkcijske skupine IV mogla negativno utjecati na kvalitetu njihova rada, učinak ili motivaciju prilikom rada u razredu AST 2.

               49

               U tim okolnostima, Komisija je svoju diskrecijsku ovlast koristila na očito pogrešan način zabranivši službenicima funkcijske skupine IV da se prijave na interni natječaj COM/02/AST/16 (AST 2).

               50

               Osim toga, pod pretpostavkom da članovi ugovornog osoblja funkcijske skupine IV u pravilu nisu mogli sudjelovati u natječajima za radna mjesta razreda AST 2 jer je ta funkcijska skupina istovjetna dužnosničkom razredu AD, članak 82. stavak 7. druga rečenica Uvjeta zaposlenja ne bi imao koristan učinak jer upravo on omogućuje ugovornom osoblju sudjelovanje u takvim natječajima.

               51

               S obzirom na te elemente, valja prihvatiti prigovor nezakonitosti spornog uvjeta i, slijedom toga, poništiti pobijanu odluku.

            Zahtjev za naknadu štete

               52

               S obzirom na to da poništenje pobijane odluke, prema navodima tužitelja, nije dovoljno za popravljanje nematerijalne štete za koju smatra da ju je pretrpio, on od Općeg suda zahtijeva da Komisiji naloži plaćanje iznosa od 5000 eura. Komisija odgovara da se u slučaju nepostojanja nezakonitosti kojom je zahvaćena pobijana odluka taj zahtjev, koji je prvi put iznesen pred Općim sudom, treba odbiti. U svakom slučaju, ako se pretpostavi da je ta odluka nezakonita, njezino poništenje bilo bi dovoljno za naknadu navodne neimovinske štete.

               53

               Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, poništenje nezakonitog akta može samo po sebi predstavljati primjerenu naknadu štete i načelno dostatnu za sve neimovinske štete koju je taj akt mogao prouzročiti (presuda od 9. studenoga 2004., Montalto/Vijeće, T‑116/03, EU:T:2004:325, t. 127.; vidjeti također u tom smislu presudu od 9. srpnja 1987., Hochbaum i Rawes/Komisija, 44/85, 77/85, 294/85 i 295/85, EU:C:1987:348, t. 22.).

               54

               Međutim, poništenje akta zahvaćenog nezakonitošću ne može samo po sebi predstavljati odgovarajuću naknadu kada, s jedne strane, pobijani akt sadržava izričito negativnu ocjenu tužiteljevih sposobnosti koja mu može naštetiti (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 1990., Culin/Komisija, C‑343/87,EU:C:1990:49, t. 27. do 29.; od 23. ožujka 2000., Rudolph/Komisija, T‑197/98, EU:T:2000:86, t. 98., i od 13. prosinca 2005., Cwik/Komisija, T‑155/03, T‑157/03 i T‑331/03, EU:T:2005:447, t. 205. i 206.) i kada je, s druge strane, tužitelj dokazao da je pretrpio neimovinsku štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se temelji poništenje i koja se ne može posve popraviti tim poništenjem (presude od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija, T‑10/02, EU:T:2006:148, t. 131., i od 19. studenoga 2009., Michail/Komisija, T‑49/08 P, EU:T:2009:456, t. 88.).

               55

               U ovom slučaju tužitelj tvrdi da njegova neimovinska šteta proizlazi iz nemogućnosti Komisije da je zamijeni u istim uvjetima kao što su oni u kojima je trebalo organizirati natječaj kako bi se zajamčilo jednako postupanje prema svim kandidatima i objektivnost ocjenjivanja.

               56

               Valja utvrditi da, s jedne strane, tužitelj ne prigovara Komisiji negativnu ocjenu sposobnosti koja mu može naštetiti i da, s druge strane, ne dokazuje da je pretrpio neimovinsku štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se poništenje temelji.

               57

               U tim okolnostima i primjenom sudske prakse na koju se podsjeća u točkama 53. i 54. ove presude, Opći sud smatra da je neimovinska šteta koju je tužitelj mogao pretrpjeti zbog nezakonitosti pobijane odluke popravljena na odgovarajući način i u dovoljnoj mjeri njezinim poništenjem. Zahtjev za naknadu štete prema tome treba odbiti.

               58

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da tužbu treba prihvatiti u dijelu u kojem se traži poništenje pobijane odluke i odbiti u preostalom dijelu.

         Troškovi

               59

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U ovom slučaju, budući da Komisija nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužitelja.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka odbora za odabir na internom natječaju COM/02/AST/16 (AST 2) kojom se odbija prijava na natječaj Alaina Schoonjansa.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Kowalik‑Bańczyk

                           Mac Eochaidh

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. rujna 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.