Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 25. svibnja 2016.#U-R LAB protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog i verbalnog žiga Europske unije THE DINING EXPERIENCE – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmeti T-422/15 i T-423/15.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. lipnja 2009.#H. J. Nijemeisland protiv Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Predmet C-170/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-387/05.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. ožujka 2017.#Hitachi Chemical Europe GmbH i Polynt SpA protiv Europske agencije za kemijske proizvode.#Žalba – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) – Članak 57. točka (f) – Autorizacija – Posebno zabrinjavajuće tvari – Identifikacija – Jednako zabrinjavajući učinci – Heksahidrometilftalni anhidrid, heksahidro-4-metilftalni anhidrid, heksahidro-1-metilftalni anhidrid i heksahidro-3-metilftalni anhidrid.#Predmet C-324/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. ožujka 2017. (
            *1
         )*
      „Žalba — Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) — Članak 57. točka (f) — Autorizacija — Posebno zabrinjavajuće tvari — Identifikacija — Jednako zabrinjavajući učinci — Heksahidrometilftalni anhidrid, heksahidro-4-metilftalni anhidrid, heksahidro-1-metilftalni anhidrid i heksahidro-3-metilftalni anhidrid“
      U predmetu C‑324/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 30. lipnja 2015.,

         Hitachi Chemical Europe GmbH, sa sjedištem u Düsseldorfu (Njemačka), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,

         Polynt SpA, sa sjedištem u Scanzorosciateu (Italija), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,
      tužitelji,
      koje podupiru:

         New Japan Chemical, sa sjedištem u Osaki (Japan), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,

         REACh ChemAdvice GmbH, sa sjedištem u Kelkheimu (Njemačka), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      a druge stranke postupka su:

         Sitre Srl, sa sjedištem u Milanu (Italija), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Europska agencija za kemikalije (ECHA), koju zastupaju M. Heikkilä, C. Buchanan, W. Broere i T. Zbihlej, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Stuycka, advocaat,
      tuženik u prvom stupnju,
      koju podupiru:

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju C. Schillemans i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Kukovec i K. Mifsud‑Bonnici, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. lipnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Hitachi Chemical Europe (u daljnjem tekstu: Hitachi) i Polynt traže ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 30. travnja 2015., Hitachi Chemical Europe i dr./ECHA (T‑135/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:253) kojom je Opći sud odbio njihovu tužbu za djelomično poništenje Odluke ED/169/2012 Europske agencije za kemikalije (ECHA) od 18. prosinca 2012. o uvrštavanju posebno zabrinjavajućih tvari na popis predloženih tvari (u daljnjem tekstu: sporna odluka), na temelju članka 59. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1. i ispravak u SL 2007., L 136, str. 3.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3. i ispravak u SL 2016., L 349, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba REACH) u mjeri u kojoj se odnosi na heksahidrometilftalni anhidrid (EZ br. 247‑094-1), heksahidro-4-metilftalni anhidrid (EZ br. 243‑072-0), heksahidro-1-metilftalni anhidrid (EZ br. 256‑356-4) i heksahidro-3-metilftalni anhidrid (EZ br. 260‑566-1) (u daljnjem tekstu zajedno: MHHPA).

         Pravni okvir

               2

               Članak 57. Uredbe REACH, pod naslovom „Tvari koje se uvrštavaju u Prilog XIV.”, propisuje:
               „U Prilog XIV. mogu se uvrstiti sljedeće tvari, u skladu s postupkom predviđenim u članku 58.:

                        (a)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚karcinogenost’, 1.A ili 1.B kategorija, u skladu s odjeljkom 3.6. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;

                        (b)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚mutageni učinak na zametne stanice’, 1.A ili 1.B kategorije, u skladu s odjeljkom 3.5. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;

                        (c)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚reproduktivna toksičnost’, 1.A ili 1.B kategorija – ‚štetni učinci na spolnu funkciju i plodnost ili na razvoj’, u skladu s odjeljkom 3.7. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;

                        (d)

                        tvari koje su postojane, bioakumulativne i toksične u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;

                        (e)

                        tvari koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;

                        (f)

                        tvari – kao što su tvari koje imaju svojstva endokrine disrupcije ili tvari koje imaju postojana, bioakumulativna i toksična svojstva ili vrlo postojana i vrlo bioakumulativna svojstva, a ne ispunjavaju kriterije iz točaka (d) i (e) – kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”

               3

               Članak 58. Uredbe REACH, pod naslovom „Uvrštavanje tvari u Prilog XIV.”, glasi:
               „[…]
               5.   Nakon što se tvar uvrsti u Prilog XIV. ona se, podložno stavku 6., više ne podvrgava novim ograničenjima u skladu s postupkom iz glave VIII. s obzirom na rizike za zdravlje ljudi ili okoliš koji proizlaze iz uporabe tvari pojedinačno ili u pripravku odnosno iz ugradnje tvari u proizvod zbog unutarnjih svojstava iz Priloga XIV.
               6.   Tvar iz Priloga XIV. može se podvrgnuti novim ograničenjima u skladu s postupkom iz glave VIII. s obzirom na rizike za zdravlje ljudi ili okoliš koji proizlaze iz prisutnosti tvari u proizvodu ili proizvodima.
               7.   Tvari čije su sve uporabe zabranjene u skladu s odredbama glave VIII. ili drugim zakonodavstvom Zajednice ne uvrštavaju se u Prilog XIV. odnosno brišu se iz tog Priloga.
               8.   Tvari koje na temelju novih informacija više ne ispunjavaju kriterije iz članka 57. brišu se iz Priloga XIV. u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 4.”

               4

               Članak 59. Uredbe REACH, pod naslovom „Identifikacija tvari iz članka 57.”, propisuje:
               „1.   Postupak iz stavaka od 2. do 10. ovog članka primjenjuje se za potrebe identifikacije tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. i utvrđivanja popisa tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. […]
               […]
               3.   Svaka država članica može izraditi dosje u skladu s Prilogom XV. za tvari koje prema njezinom mišljenju ispunjavaju kriterije iz članka 57. i poslati ga Agenciji. […]
               […]
               7.   Ako se Agencija očituje odnosno ako primi očitovanja, upućuje dosje Odboru država članica u roku od 15 dana nakon isteka roka od 60 dana navedenog u stavku 5.
               8.   Ako se u roku od 30 dana u Odboru država članica postigne jednoglasni sporazum u pogledu identifikacije tvari, Agencija uvrštava tvar u popis iz stavka 1. Agencija tu tvar može uključiti u svoje preporuke na temelju članka 58. stavka 3.
               9.   Ako se unutar Odbora država članica ne postigne jednoglasni sporazum, Komisija izrađuje nacrt prijedloga za identifikaciju tvari u roku od tri mjeseca od primitka mišljenja Odbora država članica. Konačna odluka o određivanju tvari donosi se u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 3.
               10.   Agencija na svojim internetskim stranicama bez odlaganja objavljuje i ažurira popis iz stavka 1. čim se donese odluka o uvrštenju tvari.”

               5

               Članak 60. Uredbe REACH, pod naslovom „Davanje autorizacije”, glasi:
               „1.   Komisija donosi odluke o zahtjevima za davanje autorizacije u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 3., autorizacija se daje ako je rizik za zdravlje ljudi ili okoliš koji proizlazi iz uporabe tvari zbog unutarnjih svojstava utvrđenih u Prilogu XIV. podvrgnut odgovarajućoj kontroli u skladu s odjeljkom 6.4. Priloga I. i na način kako je dokumentirano u izvješću o kemijskoj sigurnosti podnositelja zahtjeva, uzimajući u obzir mišljenje Odbora za procjenu rizika iz članka 64. stavka 4. točke (a). Komisija pri davanju autorizacije i postavljanju eventualnih uvjeta u odobrenjima uzima u obzir sva ispuštanja, emisije i gubitke kao i rizike koji proizlaze iz difuznih ili disperzivnih uporaba koji su poznati u vrijeme donošenja odluke.
               Komisija ne razmatra rizike za zdravlje ljudi koji proizlaze iz uporabe tvari u medicinskim uređajima koji su uređeni Direktivom Vijeća 90/385/EEZ od 20. lipnja 1990. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na aktivne medicinske implantate, Direktivom Vijeća 93/42/EEZ od 14. lipnja 1993. o medicinskim pomagalima ili Direktivom 98/79/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. listopada 1998. o in vitro dijagnostičkim medicinskim proizvodima.
               3.   Stavak 2. ne primjenjuje se na:

                        (a)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. točaka (a), (b), (c) ili (f) za koje nije moguće odrediti prag u skladu s odjeljkom 6.4. Priloga I.;

                        (b)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. točke (d) ili (e);

                        (c)

                        tvari identificirane u skladu s člankom 57. točkom (f) koje imaju postojana, bioakumulativna i toksična svojstva ili vrlo postojana i vrlo bioakumulativna svojstva.

                  4.   Ako se autorizacija ne može dati na temelju stavka 2. kao i u slučaju tvari iz stavka 3., autorizaciju je moguće dati samo ako se dokaže da socioekonomske koristi nadilaze rizik za zdravlje ljudi i okoliš koji proizlazi iz uporabe te tvari i ako ne postoje prikladne alternativne tvari odnosno tehnologije. […]”

         Okolnosti spora

               6

               Iz točaka 1. do 3. pobijane presude proizlazi da je MHHPA anhidrid cikličke kiseline. Ta tvar namijenjena je za industrijsku uporabu, kao posrednik ili monomer, kao i za proizvodnju predmeta ili posrednika u proizvodnji polimernih smola. MHHPA klasificiran je u tvari koje izazivaju preosjetljivost dišnih putova 1. kategorije, koje mogu izazvati simptome alergije ili astme ili poteškoće s disanjem, ako se udišu, u skladu s tablicom3.1. koja se nalazi u dijelu 3. Priloga VI. Uredbi (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o razvrstavanju, označivanju i pakiranju tvari i smjesa, o izmjeni i stavljanju izvan snage Direktive 67/548/EEZ i Direktive 1999/45/EZ i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1907/2006 (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3. i ispravak u SL 2016., L 349, str. 1.).

               7

               Iz točke 4. pobijane presude proizlazi da je Kraljevina Nizozemska 6. kolovoza 2012. ECHA‑i poslala dosje u kojem je predlagala da se MHHPA identificira kao posebno zabrinjavajuća tvar koju treba uvrstiti u Prilog XIV. Uredbi REACH.

               8

               Nakon završetka postupka propisanog u članku 59. Uredbe REACH, ECHA je donijela spornu odluku kojom je MHHPA identificirala kao tvar koja ispunjava kriterije iz članka 57. točke (f) te uredbe.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. veljače 2013. Hitachi i Polynt pokrenuli su postupak kojim traže djelomično poništenje sporne odluke i predlažu da se ECHA‑i naloži snošenja troškova postupka.

               10

               Rješenjima od 6. rujna 2013. Kraljevini Nizozemskoj i Komisiji odobrena je intervencija u potporu ECHA‑inu zahtjevu.

               11

               Opći sud pobijanom presudom odbio je tužbu te Hitachiju i Polyntu naložio snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               12

               Hitachi i Polynt od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        kao prvo, ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu i vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu kako bi odlučio o njihovoj tužbi za poništenje;

                        —

                        naloži ECHA‑i snošenje troškova nastalih u postupcima pred Sudom i pred Općim sudom.

               13

               ECHA od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži Hitachiju i Polyntu snošenje troškova nastalih u postupcima pred Sudom i pred Općim sudom.

               14

               Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži Hitachiju i Polyntu snošenje troškova.

         O žalbi

         Prvi do trećeg žalbenog razloga, koji se temelje na pogrešnom tumačenju i primjeni članka 57. točke (f) Uredbe REACH

      Argumentacija stranaka

               15

               Hitachi i Polynt smatraju da je u točki 71. pobijane presude navedeno da ECHA nije dužna uzeti u obzir procjenu rizika, dok je u njezinoj točki 73. navedeno suprotno. Zbog te proturječnosti Opći sud je pogrešno tumačio i primijenio članak 57. točku (f) Uredbe REACH.

               16

               U točki 81. navedene presude Opći sud je odbio Hitachijevu i Polyntovu argumentaciju o nužnosti uzimanja u obzir, među ostalim, postojećih mjera upravljanja rizicima jer su unutarnja svojstva dostatna da opravdaju identifikaciju tvari kao posebno zabrinjavajuće. Hitachi i Polynt osporavaju to tumačenje članka 57. točke (f) Uredbe REACH. Usto, Opći sud se usredotočio isključivo na procjenu opasnosti kako bi u točki 94. pobijane presude odbio argumentaciju o primjeni podataka o HHPA‑u.

               17

               Hitachi i Polynt tvrde da, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 61. i 68. pobijane presude, iz članka 60. stavka 2. Uredbe REACH ne proizlazi da činjenica da se negativni učinci neke tvari povezani s njezinom uporabom mogu na primjeren način kontrolirati ne sprečava njezinu identifikaciju kao posebno zabrinjavajuće tvari. Tumačenje Općeg suda suprotno je „Vodiču za pripremu dosjea iz Priloga XV. o identifikaciji posebno zabrinjavajućih tvari”, u verziji koja se primjenjivala na dan sporne odluke i bila je navedena u točki 49. pobijane presude.

               18

               ECHA i Komisija smatraju da obrazloženje pobijane presude nije proturječno. Opći sud pravilno je primijenio presudu od 21. srpnja 2011., Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504) kada je u točki 71. pobijane presude presudio da članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne zahtijeva provođenje procjene rizika. Prema mišljenju te agencije, nužna je jedino procjena opasnosti povezanih s unutarnjim svojstvima tvari. ECHA i Komisija dodaju da se nije mogla izvršiti uobičajena procjena rizika za tu tvar jer se nije mogla utvrditi izvedena razina bez učinka (Derived No‑Effect Level) za MHHPA.

               19

               ECHA i Komisija smatraju da je Opći sud opravdano presudio da bi, ako tvari čija se uporaba može kontrolirati ne bi mogle biti identificirane kao posebno zabrinjavajuće i uvrštene u Prilog XIV. Uredbi REACH, članak 60. stavak 2. te uredbe bio lišen svoje biti.

         Ocjena Suda

               20

               Kako bi se utvrdilo je li Opći sud, kao što to smatraju Hitachi i Polynt, pogrešno primijenio pravo – presudivši u točkama 61., 68., 71. i 81. pobijane presude da članak 57. točka (f) Uredbe REACH zahtijeva analizu unutarnjih svojstava predmetnih tvari, isključujući svako razmatranje podataka o izloženosti ljudi koji odražavaju važeće mjere upravljanja rizicima – važno je podsjetiti da je, prema članku 1. stavku 1. Uredbe REACH, njezina svrha osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša, uključujući promicanje alternativnih metoda za procjenu opasnosti tvari, kao i stavljanje u slobodan promet tvari na unutarnjem tržištu te istovremeno povećati konkurentnost i inovativnost. U tu se svrhu navedenom uredbom uvodi integrirani sustav kontrole kemijskih tvari koji uključuje njihovu registraciju, procjenu kao i autorizaciju te eventualna ograničenja njihove uporabe.

               21

               Kao što je to osobito istaknuto u uvodnim izjavama 69. i 70. Uredbe REACH, „posebno zabrinjavajućim tvarima” trebalo bi posvetiti osobitu pozornost. Te tvari podvrgnute su postupku autorizacije iz glave VII. te uredbe. Cilj je tog postupka, prema članku 55. navedene uredbe, „osigurati dobro funkcioniranje unutarnjega tržišta i istovremeno osigurati primjerenu kontrolu rizika posebno zabrinjavajućih tvari te njihovu postupnu zamjenu prikladnim alternativnim tvarima ili tehnologijama, ako su one ekonomski i tehnički održive”.

               22

               Prvi je korak tog postupka autorizacije postupak identifikacije posebno zabrinjavajućih tvari na temelju kriterija iz članka 57. Uredbe REACH. Drugi korak sastoji se od uvrštavanja tih tvari na popis tvari podvrgnutih autorizaciji, koji tvori Prilog XIV. toj uredbi, a treći i posljednji korak odnosi se na postupak na temelju kojeg, ovisno o slučaju, može doći do autorizacije posebno zabrinjavajuće tvari.

               23

               Članak 57. te uredbe predviđa više situacija za identifikaciju tvari namijenjenih uvrštavanju na popis tvari podvrgnutih autorizaciji iz Priloga XIV. Uredbi REACH.

               24

               Članak 57. točke (a) do (c) navedene uredbe najprije se odnosi na tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se razvrstavaju kao karcinogene, mutagene ili reproduktivno toksične (u daljnjem tekstu: CMR), iz kategorije 1.A ili 1.B, u skladu s odjeljcima 3.5. do 3.7. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008. Nadalje, taj članak 57. u točkama (d) i (e) odnosi se na postojane, bioakumulativne i toksične tvari (u daljnjem tekstu: PBT) i one koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne (u daljnjem tekstu: vPvB), sukladno kriterijima navedenima u Prilogu XIII. Uredbi REACH. Ti kriteriji temelje se na procjeni opasnosti koje te tvari predstavljaju. Konačno, članak 57. točka (f) te uredbe odnosi se na sve druge tvari koje ne ispunjavaju nijedan od navedenih kriterija, već „kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”.

               25

               Iz teksta članka 57. Uredbe REACH proizlazi da ona ne zahtijeva da se u vezi s predmetnim tvarima provede procjena rizika analogna onoj koja se u okviru postupka procjene zahtijeva u odjeljku 6. Priloga I. toj uredbi ili u okviru postupka autorizacije u članku 64. stavku 4. navedene uredbe ili, kada je riječ o postupku ograničenja, u članku 70. iste uredbe. Osim toga, čini se da je unutar članka 57. pod točkom (f) predviđen samostalni mehanizam koji omogućuje da se kao posebno zabrinjavajuće tvari identificiraju tvari koje na temelju te odredbe još nisu bile označene kao takve.

               26

               Članak 57. točka (f) Uredbe REACH za identifikaciju tvari koje nisu one koje ispunjavaju uvjete za klasifikaciju kao CMR, PBT ili vPvB zahtijeva da se od slučaja do slučaja na temelju znanstvenih dokaza utvrdi, s jedne strane, da je vjerojatno da predmetne tvari imaju ozbiljne učinke na zdravlje ljudi ili okoliš i, s druge strane, da su ti učinci „jednako zabrinjavajući kao oni tvari [CMR, PBT ili vPvB]”. Ti su uvjeti kumulativni i ako jedan od njih nije ispunjen identifikaciju tvari kao posebno zabrinjavajuće treba odbaciti.

               27

               Što se tiče prvog uvjeta, on zahtijeva da se učinci tvari na zdravlje ljudi ili okoliš mogu smatrati „ozbiljnima” zbog, primjerice, njihova značaja ili ireverzibilnog karaktera. Ispitivanje tog uvjeta temelji se na ocjeni opasnosti za zdravlje ili okoliš na temelju elemenata koji spadaju u relevantne dijelove odjeljaka 1. do 4. Priloga I. Uredbi REACH, kao što je to navedeno u odjeljku 2. Priloga XV. toj uredbi. Stoga je očito da taj prvi uvjet predviđen u članku 57. točki (f) navedene uredbe zahtijeva analizu opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetne tvari.

               28

               U tom pogledu razvrstavanje tvari u Prilog I. Uredbi br. 1272/2008 predstavlja važan, ali ne i odlučujući element. Kada tvar spada u jedan od razreda opasnosti za zdravlje ljudi ili okoliš predviđenih tom uredbom, ta okolnost može biti dovoljna za dokaz vjerojatnosti „ozbiljnih učinaka na zdravlje ljudi ili okoliš”. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 61. i 63. svojeg mišljenja, pripadnost nekom razredu opasnosti nije stoga ni nužan ni dovoljan uvjet u tom pogledu.

               29

               Naime, iz strukture članka 57. Uredbe REACH proizlazi da je, s jedne strane, zakonodavac Unije smatrao da sve posebno zabrinjavajuće tvari ne spadaju nužno u razrede opasnosti iz Priloga I. Uredbi br. 1272/2008. Stoga se područje primjene članka 57. točke (f) izričito proteže na endokrine disruptore, iako ta vrsta učinaka ne spada ni u jedan razred opasnosti naveden u tom prilogu.

               30

               S druge strane, zakonodavac Unije smatrao je da nisu svi razredi opasnosti predviđeni u Prilogu I. Uredbi br. 1272/2008 nužno posebno zabrinjavajući. Stoga činjenica da nije predviđeno da se sve preosjetljivosti dišnih putova, kao što je to predviđeno za tvari CMR, smatraju posebno zabrinjavajućima, iako te tvari spadaju u takav razred opasnosti, pokazuje da je namjera zakonodavca Unije da se postupak autorizacije rezervira samo za neke tvari, na temelju analize od slučaja do slučaja, a ne da se primjenjuje na sve tvari razvrstane kao opasne za zdravlje ili za okoliš.

               31

               Što se tiče drugog uvjeta navedenog u članku 57. točki (f) Uredbe REACH, treba znanstveno dokazati jesu li ti učinci „jednako zabrinjavajući” kao oni tvari CMR, PBT ili vPvB.

               32

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne utvrđuje nijedan kriterij i ne sadržava nikakvo pojašnjenje u pogledu naravi zabrinjavajućih učinaka koja se može uzeti u obzir za utvrđivanje tvari različitih od CMR, PBT ili vPvB. U tim okolnostima, važno je utvrditi je li, kao što to tvrde Hitachi i Polynt, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da je pojam „zabrinjavajućih učinaka”, upotrijebljen u članku 57. točki (f) te uredbe, ograničen na ispitivanje opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari, pri čemu su druga ispitivanja isključena.

               33

               Valja istaknuti da bi bilo dovoljno, ako je to bila namjera zakonodavca Unije, da se u članku 57. točki (f) Uredbe REACH, primjerice, predvidjelo da se kao posebno zabrinjavajuće mogu identificirati one tvari za koje je znanstveno dokazano da mogu imati „ozbiljne učinke jednake” onima tvari CMR, PBT ili vPvB ili „učinke jednakog stupnja ozbiljnosti” kao što su učinci navedenih tvari.

               34

               Međutim, iz teksta članka 57. točke (f) Uredbe REACH, koji pojašnjava da je identifikacija tvari različitih od CMR, PBT ili vPvB moguća samo u pogledu onih čiji su ozbiljni učinci „jednako zabrinjavajući” kao učinci tvari CMR, PBT ili vPvB, proizlazi da područje primjene te odredbe obuhvaća mogućnost da se u razmatranje uzmu elementi koji nadilaze opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari.

               35

               U tom pogledu valja istaknuti da primjena postupka autorizacije pretpostavlja da su kriteriji iz članka 57. Uredbe REACH prethodno ispunjeni. Čim se tvar identificira kao posebno zabrinjavajuća, ona postaje predmet postupka autorizacije, dok se njezin formalan upis na popis tvari podvrgnutih autorizaciji može odgoditi ovisno o stupnju prioriteta koji joj ECHA u skladu s člankom 58. te uredbe dodijeli.

               36

               Za tvar koja ne spada u kategorije opasnosti CMR, PBT ili vPvB, koje je zakonodavac posebno identificirao kao posebno zabrinjavajuće, identifikacija kao takve na temelju članka 57. točke (f) Uredbe REACH zbog jednako zabrinjavajućih učinaka kao što su oni tvari CMR, PBT ili vPvB također podrazumijeva osiguranje da se među različitim postupcima utvrđenima tom uredbom provede postupak autorizacije kako bi se nadzirali rizici koji proizlaze iz korištenja tom tvari. Takvo utvrđenje zahtijeva razmatranje šireg raspona čimbenika od onih koji su značajni za samo tehničku provedbu kvalifikacije učinaka ili unutarnjih svojstava tvari.

               37

               U tom pogledu valja podsjetiti da su u pogledu opasnosti za zdravlje ljudi jedino tvari CMR identificirane kao posebno zabrinjavajuće i stoga podvrgnute postupku autorizacije samo na temelju svoje klasifikacije u skladu s Prilogom I. Uredbi br. 1272/2008. Iz pripremnih akata koji su doveli do donošenja Uredbe REACH, osobito točke 1.7. Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (SEC(2003) 1171 final), proizlazi da je takav tretman opravdan „činjenicom da kategorije 1. i 2. proizvoda CMR u pravilu imaju uobičajeno ireverzibilne i toliko ozbiljne učinke da ih je potrebno sprečavati, a ne ispravljati”.

               38

               Zakonodavac Unije stoga je ocijenio da narav učinaka tih tvari na zdravlje ljudi zahtijeva takvu zabrinutost koja opravdava njihovo razlikovanje od svih ostalih tvari, uključujući one koje se nalaze u drugim razredima opasnosti koje mogu dovesti do smrti ili drugih ireverzibilnih učinaka. U odgovoru na pisana pitanja koja im je uputio Sud ECHA i Komisija naveli su da razina zabrinutosti koju izazivaju tvari CMR ne proizlazi samo iz ozbiljnosti njihovih učinaka, koji su često ireverzibilni, već i iz posljedica tih učinaka za društvo i poteškoća prilikom provedbe procjene njihovih rizika utemeljenih na utvrđivanju praga učinaka.

               39

               Ti elementi pokazuju da je cilj Uredbe REACH rezervirati postupak autorizacije za određene tvari identificirane kao posebno zabrinjavajuće, ne samo zbog ozbiljnosti njihovih učinaka opasnih za zdravlje ili okoliš već i zbog drugih čimbenika. Ti čimbenici mogu biti, osim vjerojatnosti pojave ozbiljnih učinaka tvari u uobičajenim uvjetima njezine uporabe, poteškoća da se na prikladan način procijene rizici koje te tvari predstavljaju ako nije moguće sa zahtijevanom sigurnošću utvrditi izvedenu razinu bez učinka ili predvidljivu koncentraciju bez učinka ili razinu zabrinutosti koju te tvari predstavljaju za javnost, broj pogođenih osoba kao i utjecaj tih učinaka na život, osobito profesionalni, pogođenih osoba.

               40

               Predviđajući da se tvari mogu identificirati od slučaja do slučaja ako su njihovi ozbiljni učinci na zdravlje ljudi „jednako zabrinjavajući” kao oni tvari CMR, članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne zabranjuje uzimanje u obzir podataka različitih od onih koji se odnose na opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari.

               41

               Suprotno tvrdnjama ECHA‑e i Komisije, u okviru ispitivanja drugog uvjeta iz članka 57. točke (f) Uredbe REACH uzimanje u obzir podataka o izloženosti ljudi koji odražavaju važeće mjere upravljanja rizicima, ako one postoje, nema za posljedicu nemogućnost identificiranja tvari kao osobito zabrinjavajuće i ne lišava članak 60. stavak 2. te uredbe njegove biti. Uzimanje u obzir tih podataka omogućuje da se za tvari različite od CMR, PBT ili vPvB detaljnije odrede elementi na temelju kojih je primjena postupka autorizacije u pogledu svih dostupnih podataka najprimjerenija, s obzirom na zabrinutost koju uzrokuju njihovi ozbiljni učinci na zdravlje ili okoliš.

               42

               Valja istaknuti da se ti podaci u svakom slučaju zahtijevaju u okviru postupka identifikacije na temelju odredbi Priloga XV. Uredbi REACH. Dio 2. tog priloga, pod naslovom „Informacije o izloženosti, alternativnim tvarima i rizicima”, predviđa da „[se] pružaju […] raspoložive informacije o uporabi i izloženosti i informacije o alternativnim tvarima i tehnikama”.

               43

               Osim toga, iz odjeljka 3.3.3.2. ECHA‑ina dokumenta pod naslovom „Vodič za pripremu dosjea iz Priloga XV. o identifikaciji posebno zabrinjavajućih tvari”, u verziji koja se primjenjivala na dan sporne odluke i spomenutog u točki 49. pobijane presude – čiji je cilj pružiti smjernice tehničke naravi državama članicama i ECHA‑i za pripremu dosjea predloženih u potporu prijedlozima za identifikaciju posebno zabrinjavajućih tvari u skladu s postupkom predviđenim člankom 59. Uredbe REACH – vidljivo je da članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne zabranjuje uzimanje u obzir podataka različitih od onih koji se odnose na opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari.

               44

               Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u bitnome da članak 57. točka (f) Uredbe REACH načelno isključuje svako uzimanje u obzir podataka različitih od onih koji se odnose na opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari, kao što su oni koji se odnose na izloženost ljudi koji odražavaju važeće mjere upravljanja rizicima.

               45

               Međutim, valja istaknuti da se pobijana presuda ne može ukinuti zbog te pogreške koja se tiče prava. Naime, unatoč tom pogrešnom tumačenju članka 57. točke (f) Uredbe REACH, Opći sud ipak je u točkama 59. i 60., 74. do 77. kao i 82., 87. i 88. pobijane presude ispitao podatke koje su u tom pogledu naveli tužitelji te je smatrao da nemaju dokaznu snagu.

               46

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Opći sud jedini nadležan za ocjenu vrijednosti dokaza koji su mu podneseni. Ta ocjena stoga ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda.

               47

               Te činjenične ocjene nisu predmet nadzora koji izvršava Sud kada odlučuje o žalbi i, s obzirom na to da se Hitachi i Polynt nisu pozivali na iskrivljavanje dokaza na kojima se one temelje, iz toga slijedi da prvi do trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao bespredmetne.

         Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava prilikom ocjene argumenata koji se odnose na nepostojanje izloženosti potrošača ili radnika tvari, a što je dovelo do pogrešne primjene članka 57. točke (f) Uredbe REACH

      Argumentacija stranaka

               48

               Hitachi i Polynt prigovaraju obrazloženju kojim je Opći sud odbio njihove argumente o nepostojanju rizika izlaganja potrošača ili radnika koji MHHPA predstavlja zbog mjera upravljanja rizicima i zakonskih odredbi koje se primjenjuju te je u točki 67. pobijane presude presudio da se ne može isključiti svako izlaganje toj tvari. To obrazloženje, kojem su Hitachi i Polynt na raspravi prigovorili da se radi o „probatio diabolica”, odstupa od sudske prakse prema kojoj prilikom procjene rizika koja primjenjuje načelo predostrožnosti ne postoji „nulti rizik” (presuda od 11. rujna 2002., Pfizer Animal Health/Vijeće, T‑13/99, EU:T:2002:209, t. 145.).

               49

               ECHA i Komisija smatraju da četvrti žalbeni razlog treba odbiti.

         Ocjena Suda

               50

               U točki 67. pobijane presude Opći je sud, s jedne strane, naveo da su tužitelji priznali da se ne može isključiti svako izlaganje ljudi MHHPA‑u, da male količine nereagiranog MHHPA‑a mogu još biti prisutne u konačnom proizvodu namijenjenom potrošačima, i, s druge strane, podsjetio na različite tvrdnje koje je u tom pogledu navela ECHA u pomoćnom dokumentu spomenutom u točki 55. pobijane presude, među ostalim, činjenicu da izlaganje MHHPA‑u uzrokuje zdravstvene probleme respiratorne naravi za radnike, čak i kod razmjerno niskih razina izloženosti.

               51

               Suprotno onomu što smatraju Hitachi i Polynt, Opći sud nije zahtijevao dokazivanje „nultog rizika”. Naime, točka 67. pobijane presude, koja se treba shvatiti u svojem kontekstu, ograničuje se na navođenje određenih činjeničnih tvrdnji i na pozivanje na tumačenje relevantnih dijelova pomoćnog dokumenta ECHA‑e.

               52

               Budući da se Hitachi i Polynt nisu pozivali na sadržajnu netočnost činjeničnih utvrđenja Općeg suda ni na iskrivljavanje dokaza na koje se Opći sud pozivao, treba utvrditi da je četvrti žalbeni razlog usmjeren protiv činjeničnih utvrđenja koja spadaju u isključivu nadležnost Općeg suda.

               53

               Stoga četvrti žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.

               54

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               55

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               56

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               57

               U skladu s člankom 184. stavkom 4. istog Poslovnika, Sud može odlučiti da intervenijent iz prvog stupnja koji je sudjelovao u pisanom ili usmenom dijelu postupka pred Sudom snosi vlastite troškove.

               58

               Budući da Hitachi i Polynt nisu uspjeli u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je ECHA zatražila da oni nose troškove, treba im naložiti snošenje troškova.

               59

               Kraljevina Nizozemska i Komisija, intervenijenti u prvom stupnju, snosit će vlastite troškove.

               60

               New Japan Chemical i REACh ChemAdvice, intervenijenti u prvom stupnju, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvima Hitachi Chemical Europe GmbH, Polynt SpA i Sitre Srl nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Europske agencije za kemikalije (ECHA).

                           3.

                           Kraljevina Nizozemska i Europska komisija snose vlastite troškove.

                           4.

                           New Japan Chemical i REACh ChemAdvice GmbH snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. ožujka 2016.#Minister Finansów protiv Aspiro SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 135. stavak 1. točka (a) – Izuzeće u području osiguranja – Pojam ,transakcije osiguranja’ i ,povezane usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju’ – Usluge likvidacije šteta koje se pružaju u ime i za račun osiguratelja.#Predmet C-40/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      17. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 135. stavak 1. točka (a) — Izuzeće u području osiguranja — Pojam ‚transakcije osiguranja’ i ‚povezane usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju’ — Usluge likvidacije šteta koje se pružaju u ime i za račun osiguratelja“
      U predmetu C‑40/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud, Poljska), odlukom od 19. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 2. veljače 2015., u postupku

         Minister Finansów

      protiv

         Aspiro SA, prije: BRE Ubezpieczenia sp. z o.o.,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Minister Finansów, B. Rogowska‑Rajda kao i J. Kaute i M. Lubiński, u svojstvu agenata,

               —

               za Aspiro SA, M. Szafarowska kao i T. Michalik i M. Spychalski, porezni savjetnici,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i K. Maćkowska, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie i S. Brandon, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Mitrophanous, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 23. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera Finansów (ministar financija) i društva Aspiro SA, prije: BRE Ubezpieczenia sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: Aspiro) u vezi s poreznim tumačenjem u pogledu izuzeća usluga likvidacije šteta koje Aspiro pruža u ime i za račun društva za osiguranje od poreza na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 135. stavak 1. točka (a) Direktive o PDV‑u određuje:
               „Države članice obvezne su izuzeti sljedeće transakcije:

                        (a)

                        transakcije osiguranja i reosiguranja, uključujući povezane usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju.“

               4

               Navedeni članak 135. stavak 1. točka (a) odgovara članku 13. dijelu B točki (a) Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1.) kojega je i zamijenio.

               5

               Članak 135. stavak 1. točke (d) i (f) Direktive o PDV‑u predviđaju izuzeće dvaju drugih tipova transakcija:

                        „(d)

                        transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente, ali isključujući naplatu dugova;

                  [...]

                        (f)

                        transakcije, uključujući ugovaranje ali ne i upravljanje ili pohranu, dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima, dužničkim i ostalim vrijednosnim papirima, ali isključujući dokumente kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom i pravima i vrijednosnim papirima iz članka 15. stavka 2.“

         Poljsko pravo

               6

               Zakonom o porezu na robu i usluge (ustawa o podatku od towarów i usług) od 11. ožujka 2004., u verziji primjenjivoj u vrijeme kada su se dogodile činjenice u glavnom postupku (Dz. U. 2011., br. 177, pozicija 1054, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), u članku 43. stavku 1. točki 37. propisano je:
               „Od poreza su izuzete usluge osiguranja i reosiguranja, usluge zastupnika u pružanju usluga osiguranja i reosiguranja kao i usluge koje osiguratelj pruža u sklopu ugovora o osiguranju koje je potonji sklopio za račun trećih osoba, ali isključujući ustupanje prava stečenih u sklopu ugovora o osiguranju i reosiguranju.“

               7

               U skladu s člankom 43. stavkom 13. tog zakona:
               „Također je od poreza izuzeta i usluga koja je sastavni dio usluge iz stavka 1. točaka 7. i 37. do 41. koja sama po sebi čini zasebnu cjelinu, ali je nužna i svojstvena pružanju usluge koja je izuzeta u skladu sa stavkom 1. točkama 7. i 37. do 41.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Aspiro, trgovačko društvo sa sjedištem u Varšavi, obveznik je PDV‑a. To društvo, u ime i za račun jednog društva za osiguranje i na temelju ugovora s potonjim, pruža sve usluge u vezi s likvidacijom šteta. Naknadu prima po fiksnoj stopi, ovisno o vrsti konkretne štete.

               9

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da Aspiro nije ni društvo za osiguranje, ni posrednik ni zastupnik u osiguranju. To društvo konkretno nema nikakvu obvezu prema osiguranicima. U sklopu navedenog ugovora ono obavlja sljedećih 18 poslova, a neke od njih povjerava vanjskom podugovaratelju:

                        —

                        zaprimanje odštetnih zahtjeva;

                        —

                        upisivanje šteta u informatički sustav i ažuriranje prikupljenih informacija tijekom postupka likvidacije šteta;

                        —

                        određivanje uzroka i okolnosti nastanka štete, uključujući pregled imovine i mjesta nastanka štete, sastavljanje potrebne dokumentacije i poduzimanje nužnih koraka za utvrđivanje odgovornosti, iznosa štete i naknade te ostale usluge na koje korisnici osiguranja imaju pravo;

                        —

                        preuzimanje brige o komunikaciji s klijentom, uključujući zakonske obavijesti oštećenicima ili osiguranicima i o komunikaciji s ostalim subjektima koji sudjeluju u postupku likvidacije šteta;

                        —

                        meritorno rješavanje odštetnih predmeta, analiza prikupljene dokumentacije i donošenje meritorne odluke;

                        —

                        tehnička procjena i moguće dodatne procjene u slučaju automobilskih šteta;

                        —

                        izrada foto‑dokumentacije koja pokazuje opseg štete;

                        —

                        umnožavanje dokumenata koji su potrebni za prijavu šteta;

                        —

                        izrada cjelokupne dokumentacije koja je nužna za odštetni zahtjev i druge usluge;

                        —

                        pohranjivanje dokumentacije o štetama;

                        —

                        priopćavanje informacija korisniku osiguranja o likvidaciji štete i njegovim pravima;

                        —

                        pokretanje postupaka protiv trećih osoba, osim sudskih postupaka;

                        —

                        ispitivanje prigovora i pritužbi u pogledu likvidacije šteta;

                        —

                        stavljanje na raspolaganje korisniku spisa predmeta koji se tiče štete;

                        —

                        pripremanje naloga za plaćanje i njihovo izvršavanje u informatičkom sustavu;

                        —

                        slanje i primanje korespondencije u vezi s likvidacijom štete;

                        —

                        sastavljanje, na klijentov zahtjev, izvješća o upravljanju odštetnim zahtjevima;

                        —

                        bilo koji drugi posao koji je potreban za likvidaciju šteta na temelju ugovora o osiguranju, a koji je u vezi s prethodno opisanim poslovima.

               10

               Aspiro je podnio ministru financija zahtjev za porezno tumačenje kako bi saznao jesu li usluge likvidacije šteta koje pruža izuzete na temelju mjerodavnog Zakona o PDV‑u.

               11

               Prema Aspirovu mišljenju, poslovi koje na temelju ugovora o nalogu obavlja u ime i za račun društva za osiguranje poslovi su osiguranja u smislu poljskog prava. One čine zasebnu cjelinu koja je potpuno povezana s djelatnošću tog društva za osiguranje, bez koje ono ne može i koja nema posebnu svrhu sama za sebe. Aspiro smatra da su ti poslovi dio pružanja jedinstvene i složene usluge koju treba u cijelosti izuzeti od oporezivanja.

               12

               U poreznom tumačenju od 31. kolovoza 2012. ministar financija samo je djelomično potvrdio Aspirovo stajalište. Naime, izrazio je mišljenje prema kojem u pojam posla osiguranja ulazi samo peta kategorija poslova, to jest meritorno rješavanje odštetnih predmeta, uključujući analizu relevantne dokumentacije i donošenje odluke o osnovanosti odštetnog zahtjeva. Zaključio je da su svi ostali poslovi koje Aspiro obavlja povezani s likvidacijom šteta, ali sami nisu poslovi osiguranja. Prema shvaćanju navedenog ministra, oni stoga nisu izuzeti od oporezivanja s obzirom na to da je riječ o tehničkim i administrativnim poslovima koji se mogu obavljati i u sklopu drugih djelatnosti koje ne obuhvaćaju poslove osiguranja.

               13

               Aspiro je protiv tog poreznog tumačenja podnio tužbu pred Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi). Taj sud prihvatio je tužbu i poništio navedeno porezno tumačenje smatrajući da je poljski zakonodavac propisao i šire izuzeće od onoga u Direktivi o PDV‑u, ali je pritom zaključio i da se ministar financija protiv poreznog obveznika ne može pozivati na strože odredbe te direktive.

               14

               Ministar financija podnio je žalbu protiv te presude.

               15

               S obzirom na dvojbe u pogledu toga proširuje li se odredbom poput one iz članka 43. stavka 13. Zakona o PDV‑u odredbe članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u na pogrešan način i mogu li se usluge poput onih koje pruža Aspiro izuzeti od oporezivanja, Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 135. stavak 1. točku (a) Direktive o PDV‑u tumačiti tako da su usluge poput onih u ovom predmetu, koje za osiguravajuće društvo provodi treća osoba u ime i za račun osiguravatelja, pri čemu treća osoba nije ni u kakvom pravnom odnosu s osiguranikom, obuhvaćene izuzećem navedenim u toj odredbi?“

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               16

               Aspiro tvrdi da je u sporu u glavnom postupku riječ samo o tumačenju nacionalnog prava i da se, stoga, ne odnosi na pravo Unije. Prema mišljenju tog društva, postavljeno pitanje zbog toga je irelevantno za donošenje odluke u tom postupku pa je, prema tome, nedopušteno. Aspiro naglašava da čak i ako se člankom 43. stavkom 13. Zakona o PDV‑u dodaje izuzeće koje nije predviđeno člankom 135. stavkom 1. točkom (a) Direktive o PDV‑u, nacionalna tijela protiv pojedinca ne mogu primijeniti strože odredbe te direktive.

               17

               U tom smislu valja podsjetiti da je u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a samo na nacionalnom sucu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti predmeta, ocijeni kako činjenicu koliko mu je potrebna prethodna odluka da bi donio svoju presudu tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, budući da se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku. O prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud može se odbiti odlučiti samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti presude PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 38. i 39. kao i Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27.).

               18

               U ovom slučaju, valja podsjetiti da je sud koji je uputio zahtjev dužan, koliko je to moguće, tumačiti nacionalno pravo u skladu s pravom Unije (vidjeti osobito presudu Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 113.), a u konkretnom slučaju Direktive o PDV‑u. Budući da taj sud ima dvojbe u pogledu dosega nacionalne odredbe na čiju se povlasticu poziva u glavnom postupku, a njome se također prenosi Direktiva o PDV‑u, nije očito da je pitanje upućeno Sudu u pogledu tumačenja te direktive potpuno beznačajno za donošenje odluke u tom sporu.

               19

               Slijedi da je prethodno pitanje dopušteno.

         Meritum

               20

               Uvodno valja napomenuti da izraze upotrijebljene za utvrđivanje izuzećâ u članku 135. stavku 1. Direktive o PDV‑u treba usko tumačiti jer je riječ o odstupanjima od općeg načela prema kojem se PDV naplaćuje na svaku naplatnu isporuku usluga poreznog obveznika (vidjeti presudu BGŻ LeasingC‑224/11, EU:C:2013:15, t. 56.).

               21

               Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, valja razmotriti je li kod djelatnosti likvidacije šteta, poput onih koje obavlja Aspiro, riječ o „transakcijama osiguranja“ ili su to „povezane usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju“ u smislu članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u.

               22

               Što se tiče, kao prvo, poslova osiguranja, njih, kao što je opće prihvaćeno, obilježava činjenica da se osiguravatelj obvezuje za unaprijed plaćenu premiju ispuniti osiguranoj osobi, u slučaju ostvarenja osiguranog rizika, činidbu ugovorenu prilikom zaključenja ugovora (presude CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, t. 17. i Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 39.).

               23

               Sud je pojasnio da se izraz „transakcije osiguranja“ ne odnosi samo na poslove koje obavljaju sami osiguratelji, nego je načelno dovoljno širok da uključi i davanje pokrića osiguranja od poreznog obveznika koji sam nije osiguravatelj, ali koji u okviru skupnog osiguranja svojim klijentima pribavlja takvo pokriće koristeći se uslugama osiguravatelja koji preuzima osigurani rizik. Međutim, takve operacije po svojoj naravi podrazumijevaju postojanje ugovornog odnosa između pružatelja usluge osiguranja i osobe kojoj su rizici pokriveni osiguranjem, to jest osiguranika (vidjeti presudu Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 40. i 41.).

               24

               Međutim, u ovom slučaju, pružatelj usluga poput Aspira nije sam preuzeo obvezu prema osiguraniku kako bi mu jamčio pokriće rizika i uopće se ne nalazi u ugovornom odnosu s osiguranikom.

               25

               Slijedom toga, iako je usluga likvidacije šteta o kojoj je riječ u glavnom postupku i kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev bitan sastojak posla osiguranja jer u ovom slučaju obuhvaća utvrđivanje odgovornosti i iznosa štete kao i odlučivanje o isplati ili odbijanju osiguranikova odštetnog zahtjeva, valja napomenuti da ta usluga koja se, uostalom, pruža osiguratelju, ne može biti posao osiguranja u smislu članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u.

               26

               Nadalje, taj zaključak potkrijepljen je i nužnošću uskog tumačenja odstupanja od općeg sustava PDV‑a, kako je naglašeno u točki 20. ove presude.

               27

               Navedeni zaključak ne može se dovesti u pitanje argumentom Aspira i poljske vlade, prema kojem bi položaj poslova osiguranja s gledišta PDV‑a trebalo uskladiti s onim financijskih usluga. Prema njihovu mišljenju, budući da su usluge likvidacije šteta ključan dio posla osiguranja, iako čine zasebnu cjelinu, i one bi, poput rješenja koje je primijenjeno na financijske usluge, trebale uživati pogodnost izuzeća iz članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u. Tu analizu potvrđuje i prijedlog direktive Vijeća o izmjeni Direktive 2006/112 u pogledu statusa usluga osiguranja i financijskih usluga (COM(2007) 747 final), koji je Komisija podnijela 28. studenoga 2007.

               28

               U tom pogledu, Sud je, dakako, u presudi koja se ticala financijskih institucija presudio da se na pružene usluge – u tom slučaju određene informatičke usluge – primjenjuje izuzeće predviđeno člankom 135. stavkom 1. točkama (d) i (f) Direktive o PDV‑u ako općenito čine zasebnu cjelinu i ispunjavaju posebne i bitne funkcije financijskih usluga opisanih u toj odredbi (vidjeti u tom smislu presudu SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, t. 66.).

               29

               Međutim, Sud je presudio da se analogija s financijskim uslugama ne može primijeniti na poslove osiguranja, naglasivši razliku između teksta članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u koja obuhvaća samo poslove osiguranja u pravom smislu riječi i članka 135. stavka 1. točaka (d) i (f) te direktive koje obuhvaćaju poslove „koji se odnose na“ određene bankarske poslove (vidjeti u tom smislu presudu Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 43.).

               30

               Nadalje, budući da Vijeće nije usvojilo prijedlog direktive koji se spominje u točki 27. ove presude, on je bez ikakvog značaja za tumačenje pozitivnog prava pa ne može opravdati tumačenje članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u na temelju analogije s tumačenjem članka 135. stavka 1. točaka (d) i (f) te direktive.

               31

               Usto valja utvrditi da načelo porezne neutralnosti ne dovodi u pitanje zaključak iz točke 25. ove presude. Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 28. svojeg mišljenja, to načelo ne dopušta da se, u nedostatku jednoznačne odredbe, proširi područje primjene izuzeća. Naime, to načelo nije pravilo primarnog prava kojim se može odrediti valjanost izuzeća, nego načelo tumačenja koje treba primjenjivati usporedo s načelom da se izuzeća moraju usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu Deutsche Bank, C‑44/11, EU:C:2012:484, t. 45.).

               32

               Kao drugo, valja ispitati jesu li isporuke usluga o kojima je riječ u glavnom postupku „povezane usluge [transakcija osiguranja] koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju“ koje se po toj osnovi mogu izuzeti od oporezivanja.

               33

               Što se tiče, s jedne strane, pojma „povezane usluge [transakcija osiguranja]“, valja zaključiti, kao što je i nezavisna odvjetnica istaknula u točki 31. svojeg mišljenja, da je pojam „povezane“ dovoljno širok da može obuhvatiti različite usluge koje pridonose obavljanju poslova osiguranja, a osobito likvidaciju šteta koja je jedan od bitnih sastavnih dijelova tih poslova.

               34

               S druge strane, što se tiče uvjeta prema kojem dotične isporuke „provode posrednici i zastupnici u osiguranju“, valja provjeriti može li se smatrati da djelatnost pružatelja usluga poput Aspira, a koja se sastoji od likvidacije šteta u ime i za račun društva za osiguranje odgovara djelatnosti koju provode takvi posrednici ili zastupnici.

               35

               U tom pogledu, to što u skladu s opisom činjenica suda koji je uputio zahtjev Aspiro nema svojstvo posrednika ili zastupnika u osiguranju nije presudno. Naime, formalno svojstvo tog društva nije dovoljno za zaključak da je njegova djelatnost obuhvaćena područjem primjene tog izuzeća.

               36

               Kao što je Sud već presudio, treba ispitati sam sadržaj predmetne djelatnosti (vidjeti u tom smislu presude Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, t. 32.; Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 66., i J. C. M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, t. 17.).

               37

               Za potrebe tog ispitivanja treba ispuniti dva uvjeta. Kao prvo, pružatelj usluge treba biti u odnosu s osigurateljem i osiguranikom (presuda Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 44.). Taj odnos može biti samo neizravan ako je pružatelj usluga podugovaratelj posrednika ili zastupnika (vidjeti u tom smislu presudu J. C. M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, t. 29.). Kao drugo, njegova djelatnost mora obuhvaćati bitne vidove zadaće zastupnika u osiguranju, poput stjecanja novih klijenata i njihova povezivanja s osigurateljem (vidjeti u tom smislu presudu Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, t. 33. i 36.).

               38

               Pružatelj poput Aspira ispunjava taj prvi uvjet. Naime, on je u izravnom odnosu s društvom za osiguranje s obzirom na to da svoju djelatnost obavlja u njegovo ime i za njegov račun i da je u neizravnom odnosu s osiguranikom u sklopu ispitivanja i upravljanja odštetnim zahtjevima.

               39

               Nasuprot tomu, što se tiče drugog uvjeta koji se odnosi na usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju ili njihovi podugovaratelji, one moraju biti povezane sa samom naravi profesije posrednika ili zastupnika u osiguranju, a koja se sastoji od stjecanja novih klijenata i njihova povezivanja s osigurateljem radi sklapanja ugovora o osiguranju (vidjeti osobito presude Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 45; Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, t. 36., i J. C. M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, t. 18.). Kada je riječ o podugovaratelju, bitno je da sudjeluje u sklapanju ugovora o osiguranju (vidjeti u tom smislu presudu J. C. M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, t. 9. i 18.).

               40

               Međutim, djelatnost rješavanja odštetnih zahtjeva u ime i za račun osiguratelja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, uopće nije povezana sa stjecanjem novih klijenata i njihovim povezivanjem s osigurateljem radi sklapanja ugovora o osiguranju.

               41

               Slijedom toga, takva djelatnost nije obuhvaćena pojmom „povezane usluge koje provode posrednici i zastupnici u osiguranju“ u smislu članka 135. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u.

               42

               Poput usluga u predmetu koji je doveo do presude Arthur Andersen (C‑472/03, EU:C:2005:135), uslugama likvidacije šteta pružatelja poput Aspira treba pristupiti ne kao uslugama zastupnika u osiguranju, nego kao izdvajanju djelatnosti koje obavlja društvo za osiguranje (vidjeti u tom smislu presudu Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, t. 38.).

               43

               U tim okolnostima nije nužno, kao što je to učinila vlada Ujedinjene Kraljevine uputiti na pojam „posredovanje u osiguranju” iz članka 2. točke 3. Direktive 2002/92/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. prosinca 2002. o posredovanju u osiguranju (SL 2003., L 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 23.) ili na pojmove djelatnosti posrednika i zastupnika u osiguranju iz članka 2. stavka 1. Direktive Vijeća 77/92/EEZ od 13. prosinca 1976. o mjerama za olakšavanje učinkovitog ostvarivanja slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga u pogledu poslova zastupnika i posrednika u osiguranju (iz ISIC‑ove skupine 630), a posebno prijelaznim mjerama u pogledu tih poslova (SL 1977., L 26, str. 14.), koja je zamijenjena Direktivom 2002/92. Kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 46. svojeg mišljenja, te direktive odnose se na poticanje slobode pružanja dotičnih usluga u Uniji i imaju drukčiji cilj od onoga Direktive o PDV‑u. Te se definicije stoga ne mogu upotrijebiti kao takve radi određivanja područja izuzetih transakcija u sklopu Direktive o PDV‑u.

               44

               Slijedom toga, transakcija kojom se rješavanje odštetnih zahtjeva samo povjerava trećoj osobi, a da ta eksternalizacija (outsourcing) ne uključuje i traženje novih klijenata i njihovo dovođenje u vezu s društvom za osiguranje radi sklapanja ugovora o osiguranju, nije izuzeta od PDV‑a.

               45

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 135. stavak 1. točku (a) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da usluge likvidacije šteta, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje treća osoba pruža u ime i za račun društva za osiguranje, nisu obuhvaćene izuzećem koje je predviđeno tom odredbom.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 135. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da usluge likvidacije šteta, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje treća osoba pruža u ime i za račun društva za osiguranje, nisu obuhvaćene izuzećem koje je predviđeno tom odredbom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 8. ožujka 2013. # David Mayer Naman protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-498/10.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Säveltäjäin Tekijänoikeustoimisto Teosto ry protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-401/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. lipanj 28.#Markus Geltl protiv Daimler AG.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesgerichtshof.#Predmet C-19/11.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 13. srpnja 2017.#Assens Havn protiv Navigators Management (UK) Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Højesteret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Nadležnost u stvarima koje se odnose na osiguranje – Nacionalno zakonodavstvo koje pod određenim uvjetima predviđa pravo oštećenika da podnese tužbu izravno protiv osiguravatelja osobe odgovorne za nesreću – Sporazum o nadležnosti koji su sklopili osiguravatelj i štetnik.#Predmet C-368/16.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Nadležnost u stvarima koje se odnose na osiguranje – Nacionalno zakonodavstvo koje pod određenim uvjetima predviđa pravo oštećenika da podnese tužbu izravno protiv osiguravatelja osobe odgovorne za nesreću – Sporazum o nadležnosti koji su sklopili osiguravatelj i štetnik”
      U predmetu C‑368/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Højesteret (Vrhovni sud, Danska), odlukom od 20. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 6. srpnja 2016., u postupku

         Assens Havn

      protiv

         Navigators Management (UK) Limited,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Navigators Management (UK) Limited, H. Nissen, advokat,

               —

               za belgijsku vladu, L. Van den Broeck i J. Van Holm, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González i A. Gavela Llopis, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Heller i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. točke 5. i članka 14. točke 2. podtočke (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Assens Havn (luka Assens, Danska) i osiguravajućeg društva Navigators Management (UK) Limited (u daljnjem tekstu: Navigators Management) povodom naknade štete koju je instalacijama doka u luci Assens nanio tegljač osiguran kod tog društva.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 44/2001

               3

               Uvodne izjave 11. i 13. Uredbe 44/2001 glase:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. […]

                  […]

                        (13)

                        Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija stranka u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.”

               4

               Članci 8. do 14. te uredbe iz odjeljka 3. naslovljenog „Nadležnost u stvarima [koje] se odnose na osiguranje”, koji se nalazi u poglavlju II. te uredbe, utvrđuju pravila tržišnog natjecanja u području osiguranja.

               5

               Sukladno članku 8. iste uredbe:
               „U stvarima [koje] se odnose na osiguranje, nadležnost se utvrđuje ovim odjeljkom, ničime ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5.”

               6

               U članku 9. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 navodi se:
               „Osiguravatelj s domicilom u državi članici može biti tužen:

                        (a)

                        pred sudovima države članice u kojoj ima domicil; ili

                        (b)

                        u drugoj državi članici, u slučaju postupka koji pokreće nositelj prava na osiguranje, osiguranik ili korisnik, pred sudovima u mjestu u kojemu podnositelj tužbe ima domicil […]

                  […]”

               7

               U skladu s člankom 10. te uredbe:
               „Osim toga, s obzirom na osiguranje od odgovornosti ili osiguranje nekretnina, osiguravatelj može biti tužen pred sudovima u mjestu štetnog događaja. Isto se primjenjuje ako su pokretnine i nekretnine pokrivene istom policom osiguranja i ako su i jedne i druge istodobno oštećene zbog istog događaja.”

               8

               Prema članku 11. stavku 2. navedene uredbe:
               „Članci 8., 9. i 10. primjenjuju se na postupke koje oštećena stranka pokreće izravno protiv osiguravatelja, ako su takve izravne tužbe dopuštene.”

               9

               Članak 13. iste uredbe određuje:
               „Odstupanje od primjene odredaba ovog odjeljka moguće je samo na temelju dogovora:
               […]

                        2.

                        koji omogućuje nositelju prava na osiguranje, osiguraniku ili korisniku da pokrenu postupak pred sudovima koji nisu navedeni u ovom odjeljku; ili

                        3.

                        koji je sklopljen između nositelja prava na osiguranje i osiguravatelja, od kojih obojica u trenutku sklapanja ugovora imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi članici, i koji ima za učinak prenošenje nadležnosti na sudove te države čak i ako se štetni događaj dogodio u inozemstvu, pod uvjetom da takav dogovor nije suprotan pravu te države; ili

                  […]

                        5.

                        koji se odnosi na ugovor o osiguranju u onoj mjeri u kojoj on pokriva jedan ili više rizika opisanih u članku 14.”

               10

               Prema članku 14. Uredbe br. 44/2001:
               „Rizici iz članka 13. stavka 5:

                        1.

                        svaki gubitak ili šteta na:

                                 (a)

                                 pomorskim plovilima, priobalnim postrojenjima ili onima na otvorenome moru, ili zrakoplovu, do kojih je došlo zbog opasnosti koje su u vezi s njihovom uporabom u komercijalne svrhe;

                           […]

                        2.

                        svaka odgovornost, osim one za tjelesne ozljede putnika ili za gubitak ili oštećivanje njihove prtljage:

                                 (a)

                                 nastala zbog korištenja ili upravljanja plovilima, postrojenjima ili zrakoplovom iz stavka 1. točke (a), osim ako, u posljednjem slučaju, pravo države članice u kojoj je takav zrakoplov registriran, ne zabranjuje dogovore o nadležnosti s obzirom na osiguravanje od takvih rizika;

                  […]”.

               11

               Članak 23. te uredbe, koji se nalazi u odjeljku 7. istog poglavlja II., naslovljen „Ugovorena nadležnost”, u svojim stavcima 1. i 5. određuje:
               „1.   Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. Takva nadležnost je isključiva, osim ako su stranke postigle drugačiji sporazum. Takav sporazum o prenošenju nadležnosti postiže se:

                        (a)

                        u pisanom obliku, ili se potvrđuje u pisanom obliku; ili

                        (b)

                        u obliku koji je u skladu s praksom uvriježenom među strankama; ili

                        (c)

                        u međunarodnoj trgovini u obliku koji je u skladu s običajima koji su strankama poznati ili bi im morali biti poznati, a opće su poznati u međunarodnoj trgovini i redovito ih poštuju stranke ugovora iste vrste u okviru trgovine o kojoj je riječ.

                  […]
               5.   Dogovori ili odredbe akta o osnivanju trusta kojima se dodjeljuje nadležnost nemaju pravnu vrijednost ako su u suprotnosti s člancima 13., 17. i 21. ili ako isključuju nadležnost sudova koji imaju isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22.”

               12

               Uredba br. 44/2001 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.). Međutim, na temelju njezina članka 81. drugog stavka, potonja uredba primjenjiva je tek od 10. siječnja 2015.

         Sporazum EZ‑Danska

               13

               Cilj je Sporazuma između Europske zajednice i Kraljevine Danske o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisanog u Bruxellesu 19. listopada 2005. (SL 2005., L 299, str. 62.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 39.; u daljnjem tekstu: Sporazum EZ‑Danska) i odobrenog u ime Zajednice Odlukom Vijeća 2006/325/EZ od 27. travnja 2006. (SL 2006., L 120, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 10.), primijeniti odredbe Uredbe br. 44/2001 i njezine provedbene mjere na odnose između Europske unije i Kraljevine Danske. Stupio je na snagu 1. srpnja 2007. u skladu s njegovim člankom 12. stavkom 2. (SL 2007., L 94, str. 70.).

               14

               Preambula Sporazuma EZ‑Danska glasi:
               „[…]
               Smatrajući da bi Sud [Europske unije] trebao biti nadležan pod istim uvjetima za odlučivanje o prethodnim pitanjima o valjanosti i tumačenju ovog Sporazuma koja postavlja neki od danskih sudova te da bi zbog toga danski sudovi trebali zatražiti odlučivanje o prethodnim pitanjima pod istim uvjetima kao i sudovi ostalih država članica u vezi s tumačenjem [Uredbe br. 44/2001] i njezinih provedbenih mjera,
               […]”

               15

               Članak 2. Sporazuma EZ‑Danska, naslovljen „[Sudska] [n]adležnost, priznavanje i izvršenje presuda u građanskim i trgovačkim stvarima” u stavku 1. utvrđuje:
               „Odredbe [Uredbe br. 44/2001], koja je u Prilogu ovom Sporazumu i čini njegov sastavni dio, zajedno s provedbenim mjerama usvojenima prema članku 74. stavku 2. Uredbe i, s obzirom na provedbene mjere koje se usvajaju nakon stupanja na snagu ovog Sporazuma, a koje je provela [Kraljevina Danska] kao što se navodi u članku 4. ovog Sporazuma, te mjere usvojene sukladno članku 74. stavku 1. Uredbe, prema međunarodnom pravu primjenjuju se na odnose između [Unije] i [Kraljevine Danske].”

               16

               Članak 6. Sporazuma EZ‑Danska, naslovljen „Nadležnost Suda [Europske unije] u odnosu na tumačenje ovog Sporazuma”, u stavku 1. predviđa:
               „Kada se u sudskom postupku, koji je u tijeku pred danskim sudom pojavi pitanje vezano uz valjanost ili tumačenje ovog sporazuma, taj će sud zatražiti od Suda da donese odluku o tom pitanju uvijek kada bi u istim okolnostima sud druge države članice Europske unije morao to zatražiti, s obzirom na Uredbu [br. 44/2001] i njezine provedbene odredbe iz članka 2. stavka 1. ovog sporazuma.”

            Dansko pravo

               17

               Članak 95. forsikringsaftaleloven (Zakon o ugovorima o osiguranju) određuje:
               „1.   Kad se utvrdi obveza osiguranika za naknadu štete oštećenoj stranci i kad se odredi iznos te naknade, oštećena stranka preuzima osiguranikova prava u odnosu na društvo u dijelu u kojem nije namiren.
               2.   Oštećena stranka također preuzima osiguranikova prava protiv društva ako je njegova tražbina koja se odnosi na naknadu štete predmet osiguranikova stečaja ili nagodbe ili restrukturiranja duga. Ako oštećena stranka nije namirena, ona protiv društva može isticati svoju cjelokupnu tražbinu koja se temelji na naknadi štete. U slučajevima iz prve točke, društvo obavještava osiguranika u razumnom roku da je primilo obavijest o tražbini koja se temelji na naknadi štete.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               18

               U jesen 2007. Skåne Entreprenad Service AB, švedskog društvo (u daljnjem tekstu: Skåne Entreprenad), prevozilo je šećernu repu u tvornicu u Nykøbing Falsteru (Danska). Jedan dio prijevoza se odvijao brodom iz Assensa prema Nakskovu (Danska). Radi tog putovanja društvo Skåne Entreprenad je zakupilo niz tegljača i teretnih brodova, među kojima i tegljač Sea Endeavour I, te je u tu svrhu sklopilo ugovor o osiguranju od odgovornosti s Navigators Management.

               19

               Polica osiguranja je sadržavala, među ostalim, sljedeću klauzulu:
               „Primjenjivo pravo i nadležni sudovi
               Ovo osiguranje uređuje pravo koje se primjenjuje u Engleskoj i Walesu i treba se tumačiti u skladu s tim pravom, te se svaka stranka obvezuje prihvatiti isključivu nadležnost engleskih i velških sudova.”

               20

               Usto, uvjeti osiguranja društva Navigators Management sadržavali su sljedeću klauzulu:
               „7. Primjenjivo pravo, postupak u slučaju spora i rješavanje sporova
               Ovo je osiguranje uređeno engleskim pravom i mora se u skladu s njim tumačiti. Na njega se osobito primjenjuje Zakon o pomorskom osiguranju iz 1906., s izmjenama, ovisno o slučaju, čije se odredbe smatraju dijelom osiguranja. Za ovo je osiguranje, kao i svaki spor koji proizlazi iz njegove primjene ili s njim u vezi, isključivo nadležan [High Court of Justice (England & Wales)] u Londonu [Velika Britanija].”

               21

               Tijekom prolaska tegljača Sea Endeavour I kroz Assens Havn 24. studenoga 2007. nastalo je oštećenje instalacija na doku. Stranke glavnog postupka se ne slažu oko toga kako je nastala ta šteta i tko treba snositi odgovornost.

               22

               Budući da je nad društvom Skåne Entreprenad u međuvremenu pokrenut stečajni postupak, Assens Havn podnijela je izravnu tužbu protiv Navigators Managementa, osiguravatelja od odgovornosti navodnog štetnika pred Sø- og Handelsrettenom (Pomorski i trgovački sud, Danska), zahtijevajući da se potonjem društvu naloži da mu isplati iznos od 1310536 danskih kruna (DKK) (oko 176270 eura) na ime naknade spomenute štete.

               23

               Nakon što je razmotrio pitanje sudske nadležnosti u posebnom postupku taj je sud presudom od 22. prosinca 2014. odbacio tužbu jer se u odnosu na oštećenika mogao isticati sporazum o nadležnosti koji su sklopile stranke ugovora o osiguranju. Assens Havn se protiv te presude žalila pred sudom koji je uputio zahtjev.

               24

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, glavno pitanje jest je li Assens Havn, koja na temelju članka 95. stavka 2. Zakona o ugovorima o osiguranju ima pravo izravno tužiti štetnikovo osiguravajuće društvo, vezana sporazumom o nadležnosti sadržanim u ugovoru o osiguranju koji su sklopili Skåne Entreprenad i Navigators Management na temelju članka 13. točke 5. Uredbe br. 44/2001, u vezi s člankom 14. točkom 2. podtočkom (a) te uredbe. Ako je odgovor potvrdan, Sø- og Handelsretten (Pomorski i trgovački sud) pravilno je odbacio tužbu koju je podnijela Assens Havn.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da iako, načelno, oštećena stranka prema danskom pravu ne može podnijeti izravnu tužbu protiv štetnikovog osiguravajućeg društva, takva je tužba ipak dopuštena prema članku 95. Zakona o ugovorima o osiguranju kad je, primjerice, nositelj prava na osiguranje u stečaju, kao što je ovdje slučaj.

               26

               U tim je okolnostima Højesteret (Vrhovni sud, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 13. točku 5., u vezi s člankom 14. točkom 2. podtočkom (a) Uredbe br. 44/2001, tumačiti na način da je oštećenik koji prema nacionalnom pravu može podnijeti tužbu izravno protiv društva koje osigurava štetnika vezan u skladu s člankom 13. točkom 5., u vezi s člankom 14. točkom 2. podtočkom (a) te uredbe, sporazumom o nadležnosti koji su valjano sklopili osiguravatelj i nositelj prava na osiguranje?”

         O prethodnom pitanju

               27

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. točku 5. Uredbe br. 44/2001, u vezi s člankom 14. točkom 2. podtočkom (a) te uredbe, tumačiti na način da oštećena stranka koja ima mogućnost podnijeti izravnu tužbu protiv štetnikova osiguravatelja može biti vezana sporazumom o nadležnosti koji su sklopili navedeni osiguravatelj i štetnik.

               28

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja uputiti na strukturu odredbi odjeljka 3. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 i njihove ciljeve.

               29

               U tom pogledu valja podsjetiti da odjeljak 3. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 uspostavlja autonomni sustav raspodjele sudskih nadležnosti u stvarima koje se odnose na osiguranje (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2005., Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, t. 29.).

               30

               Poput stvari koje se odnose na radnike i potrošače, tužbe u stvarima koje se odnose na osiguranje odlikuje određena neravnoteža među strankama (vidjeti u tom smislu presudu od 26. svibnja 2005., GIE Réunion européenne i dr., C‑77/04, EU:C:2005:327, t. 22.), koju žele ispraviti pravila predviđena u članku 8. odjeljka 3. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 omogućujući slabijoj stranci da se koristi pravilima o nadležnosti koja su povoljnija za njezine interese od općih pravila (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, t. 40.).

               31

               Navedene odredbe posebice olakšavaju situaciju osigurane oštećene stranke jer joj omogućuju da tuži dotičnog osiguravatelja pred sudom mjesta gdje se dogodio štetni događaj, pod uvjetom da nacionalno pravo predviđa takvu izravnu tužbu.

               32

               U ovom slučaju, kako proizlazi iz točaka 24. i 25. ove presude, sud koji je uputio zahtjev, na kojemu je da protumači svoje vlastito nacionalno pravo, smatra da članak 95. stavak 2. Zakona o ugovorima o osiguranju, primjenjiv u sporu u glavnom postupku, oštećenoj stranci dodjeljuje pravo podnošenja izravne tužbe protiv osiguravatelja u smislu članka 11. stavka 2. Uredbe br. 44/2001.

               33

               Što se tiče toga može li se protiv oštećene stranke pozivati na sporazum o nadležnosti, očito je, s jedne strane, da je prema članku 13. točki 5. Uredbe br. 44/2001 u vezi s njezinim člankom 14. točkom 2. podtočkom (a) dopušteno takvim ugovorom odstupiti od odredaba odjeljka 3. navedene uredbe, osobito u slučaju ugovora o osiguranju koji se odnose na svu odgovornost koja proizlazi iz uporabe ili korištenja brodova.

               34

               S druge strane, nesporno je da se članak 11. stavak 2. Uredbe br. 44/2001, na temelju kojeg se primjenjuju odredbe članaka 8. do 10. te uredbe u slučaju izravne tužbe oštećene stranke podnesene protiv osiguravatelja, ne odnosi na članke 13. i 14. navedene uredbe i, prema tome, na sporazume o nadležnosti.

               35

               Iz strukture odredaba odjeljka 3. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 ne proizlazi dakle da se protiv oštećene stranke može pozivati na sporazum o nadležnosti.

               36

               U tom pogledu Sud je već istaknuo da u stvarima koje se odnose na osiguranje određivanje nadležnosti ostaje u strogom okviru cilja zaštite ekonomski slabije stranke (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2005., Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, t. 31.).

               37

               Tako članak 13. Uredbe br. 44/2001 taksativno navodi slučajeve u kojima stranke mogu odstupiti od pravila utvrđenih u odjeljku 3. poglavlja II. te uredbe.

               38

               Nadalje, na temelju članka 23. stavka 5. navedene uredbe, sporazumi o nadležnosti su bez učinka ako su suprotni odredbama navedenog članka 13. Iz tih odredaba proizlazi da navedena uredba uspostavlja sustav u kojem se odstupanja od pravila o nadležnosti u stvarima koje se odnose na osiguranje moraju tumačiti strogo (vidjeti po analogiji presudu od 12. svibnja 2005., Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, t. 31.).

               39

               Usto, valja utvrditi da je situacija osigurane treće oštećene stranke još udaljenija od ugovornog odnosa koji sadržava sporazum o nadležnosti nego što je to situacija osiguranog korisnika koji nije na nju izričito pristao iz presude od 12. svibnja 2005., Société financière et industrielle du Peloux (C‑112/03, EU:C:2005:280).

               40

               Valja prema tome utvrditi da se ne može pozivati na sporazum o nadležnosti koji su ugovorili osiguravatelj i nositelj prava na osiguranje protiv oštećene stranke koja želi podnijeti tužbu izravno protiv osiguravatelja pred sudom gdje se dogodio štetni događaj, kao što je navedeno u točki 31. ove presude, odnosno pred sudom svog domicila, što je Sud i priznao u svojoj presudi od 13. prosinca 2007., FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, t. 31.).

               41

               Naime, protezanje obvezujućeg učinka sporazuma o nadležnosti na oštećene stranke na temelju odredaba članaka 13. i 14. Uredbe br. 44/2001 moglo bi ugroziti cilj njezina odjeljka 3. poglavlja II., odnosno zaštitu ekonomski i pravno slabije stranke (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, t. 40.).

               42

               S obzirom na prethodno navedeno, članak 13. točku 5. Uredbe br. 44/2001, u vezi s člankom 14. točkom 2. podtočkom (a) te uredbe, treba tumačiti na način da oštećena stranka koja ima mogućnost podnijeti izravnu tužbu protiv štetnikova osiguravatelja nije vezana sporazumom o nadležnosti koji su sklopili navedeni osiguravatelj i štetnik.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. točku 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, u vezi s člankom 14. točkom 2. podtočkom (a) te uredbe, treba tumačiti na način da oštećena stranka koja ima mogućnost podnijeti izravnu tužbu protiv štetnikova osiguravatelja nije vezana sporazumom o nadležnosti koji su sklopili navedeni osiguravatelj i štetnik.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 21. siječnja 2015. # Grundig Multimedia AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-11/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 5. ožujka 2015.#Rose Vision, SL i Julián Seseña protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sedmi okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007.‑2013.) – Sporazumi o dodjeli bespovratnih sredstava koji se odnose na projekte FIRST, FutureNEM i sISI – Tužba za poništenje i naknadu štete – Preinaka tužbe – Dopuštenost – Suspenzija plaćanja – Rok za dostavu revizorskog izvješća – Stavljanje na raspolaganje informacija trećim osobama.#Predmet T‑45/13.


Presuda Suda (peto vijeće) od 5. listopada 1995. # José Imbernon Martínez protiv Bundesanstalt für Arbeit. # Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Nürnberg - Njemačka. # Socijalna sigurnost - Obiteljski doplatci. # Predmet C-321/93.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. lipnja 2014.#Nike International Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice R 10 – Raniji neregistrirani nacionalni verbalni žig R 10 – Prijenos nacionalnog žiga – Dokaz držanja ranijeg žiga.#Predmet T‑137/09 RENV.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. svibnja 2009.#Jurado Hermanos, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice.#Predmet T-410/07.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2012. veljača 16.#Jürgen Blödel-Pawlik protiv HanseMerkur Reiseversicherung AG.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Landgericht Hamburg.#Predmet C-134/11.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 19. studenoga 2015.#Helenska Republika protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Uredba (EZ) br. 1782/2003 – Prava na pojedinačno plaćanje – Nacionalna rezerva – Kriteriji dodjele – Rizik za fondove – Višestruka sukladnost.#Predmet T-107/14.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 23. listopada 2012.#Gustav Eklund protiv Europska komisija.#Predmet F-57/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. rujna 1994. # Lio Bettaccini protiv Fonds national de retraite des ouvriers mineurs. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Mons - Belgija. # Socijalna sigurnost radnika migranata. # Predmet C-301/93.


Presuda Suda (peto vijeće) od 22. listopada 2009. # G. Elbertsen protiv Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet C-449/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 14. ožujka 2013.#Fresh Del Monte Produce, Inc. protiv Europska komisija.#Predmet T-587/08.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. srpnja 2016.#TeamBank AG Nürnberg protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig e@sy Credit – Raniji nacionalni figurativni žig EasyCredit – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-745/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. srpnja 2009.#Kazneni postupak protiv Tomasz Rubach.#Zahtjev za prethodnu odluku: Sąd Rejonowy w Kościanie - Poljska.#Predmet C-344/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 14. srpnja 1994. # Kazneni postupak protiv J.J.J. Van der Veldt. # Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgija. # Predmet C-17/93.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 5. studenog 2013. # Brigitte Knöll protiv Europskog policijskog ureda (Europol). # Predmet F-105/12.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 19. lipnja 2014. # BN protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-157/12.