title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. lipnja 2017.#Compass Contract Services Limited protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Povrat neosnovano plaćenog PDV‑a – Pravo na odbitak PDV‑a – Detaljna pravila – Načela jednakog postupanja i porezne neutralnosti – Načelo djelotvornosti – Nacionalni propis kojim se uvodi rok zastare.#Predmet C-38/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      14. lipnja 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost (PDV) — Povrat neosnovano plaćenog PDV‑a — Pravo na odbitak PDV‑a — Detaljna pravila — Načela jednakog postupanja i porezne neutralnosti — Načelo djelotvornosti — Nacionalni propis kojim se uvodi rok zastare“
      U predmetu C‑38/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 20. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. siječnja 2016., u postupku

         Compass Contract Services Limited

      protiv

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Compass Contract Services Limited, D. Scorey, QC, te O. Jarratt i D. Stephens, savjetnici

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, D. Robertson i M. Holt, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Macnaba, barristera,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Unijinih pravnih načela jednakog postupanja, porezne neutralnosti i djelotvornosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Compass Contract Services Limited (u daljnjem tekstu: društvo Compass) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (u daljnjem tekstu: Commissioners) u vezi s Commissionersovim odbijanjem povrata poreza na dodanu vrijednost (PDV) koji je društvo Compass neosnovano platilo.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 17. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), naslovljen „Porijeklo i opseg prava na odbitak”, koji je primjenjiv na glavni postupak, propisivao je:
               „1.   Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.
               2.   Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo odbiti od poreza koji je dužan platiti:

                        (a)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                        (b)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen za uvezenu robu;

                        (c)

                        [PDV] koji se mora platiti u skladu s člankom 5. stavkom 7. točkom (a) i člankom 6. stavkom 3.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 18. Šeste direktive, naslovljen „Detaljna pravila za provedbu prava na odbitak”, propisivao je:
               „1.   Da bi ostvario pravo na odbitak, porezni obveznik mora:

                        (a)

                        za odbitke u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkom (a) imati račun izdan sukladno članku 22. stavku 3.;

                        (b)

                        za odbitke u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkom (b) imati uvozni dokument u kojem je naveden kao primatelj ili uvoznik i u kojem je naveden iznos dugovanog poreza ili koji omogućuje njegov izračun;

                        (c)

                        za odbitke u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkom (c) ispunjavati formalnosti koje odredi svaka pojedina država članica;

                        (d)

                        ako je dužan plaćati porez kao kupac ako se primjenjuje članak 21. stavak 1., ispunjavati formalnosti koje odredi svaka pojedina država članica.

                  2.   Porezni obveznik može provesti odbitak tako da od ukupnog iznosa PDV‑a koji duguje za dano porezno razdoblje oduzme ukupni iznos PDV‑a za isto razdoblje za koji ima pravo odbitka te ga koristi sukladno stavku 1.
               […]
               3.   Države članice utvrđuju uvjete i postupke prema kojima porezni obveznik ima pravo na odbitak koji nije proveo u skladu sa stavcima 1. i 2.
               4.   Ako za dano porezno razdoblje iznos odbitka prelazi iznos dugovanog PDV‑a, države članice mogu u skladu s uvjetima koje određuju ili provesti povrat ili prenijeti višak u sljedeće razdoblje.
               […]” [neslužbeni prijevod]

            Pravo Ujedinjene Kraljevine

               5

               Članak 25. Value Added Tax Acta 1994 (Zakon o porezu na dodanu vrijednost iz 1994.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1994.), određuje:
               „[…]
               2.   Pod uvjetima odredaba ovog članka, [poreznom obvezniku] može se na kraju svakog pojedinog obračunskog razdoblja kreditirati ulazni porez koji se može odbiti u skladu s člankom 26., a zatim u visini tog iznosa umanjiti obračunati izlazni porez.
               […]
               6.   Odbitak na temelju stavka 2. ovog članka i plaćanje poreznog kredita na osnovi PDV‑a mogući su samo na temelju zahtjeva podnesenog u roku i u obliku utvrđenom propisima, pri čemu se u odnosu na osobu koja ni u dotičnom, ni u prethodnom razdoblju nije ostvarila oporezive transakcije plaćanje poreznog kredita na osnovi PDV‑a provodi pod uvjetima (ako postoje) koje Commissionersi smatraju prikladnim, uključujući uvjete koji se odnose na povrat u određenim okolnostima.”

               6

               Članak 80. Zakona iz 1994. propisuje:
               „Kreditiranje ili povrat viška prijavljenog ili plaćenog PDV‑a
               […]
               4.   Na temelju zahtjeva podnesenog u skladu s ovim člankom, Commissioners nisu dužni:

                        (a)

                        kreditirati iznos osobi u skladu sa stavkom 1. ili 1.A ovog članka, ni

                        (b)

                        vratiti iznos osobi u skladu sa stavkom 1.B ovog članka,

                  ako je zahtjev podnesen nakon više od tri godine od relevantnog datuma.”

               7

               Članak 29. Value Added Tax Regulations 1995 (Uredba o porezu na dodanu vrijednost iz 1995.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak, provela je navedeni članak 25. Zakona iz 1994. Stavci 1. i 1.A tog članka 29. glasili su kako slijedi:
               „1.   Pod uvjetima stavka 1.A […] ovog članka, i osim ako Commissioners ne daju drukčije općenito ili posebno dopuštenje ili uputu, osoba koja traži odbitak plaćenog ulaznog poreza u skladu s člankom 25. stavkom 2. Zakona [iz 1994.] mora to učiniti u svojoj poreznoj prijavi za propisano obračunsko razdoblje u kojem je PDV dospio.
               1.A   Commissioners ne odobravaju odbitak plaćenog ulaznog poreza odnosno ne upućuju osobu da ga zahtijeva ako se odbitak traži nakon proteka 3 godine od datuma kada se mora podnijeti porezna prijava za propisano obračunsko razdoblje u kojem je PDV dospio.”

               8

               Članak 121. Finance Acta 2008 (Zakon o financijama iz 2008., u daljnjem tekstu: Zakon iz 2008.) propisuje:
               „Stari PDV zahtjevi: produljeni rokovi

                        (1)

                        Uvjet iz članka 80. stavka 4. [Zakona iz 1994.], koji nalaže podnošenje zahtjeva predviđenog u tom članku u roku od 3 godine od relevantnog datuma, ne primjenjuje se na zahtjev koji se odnosi na iznos koji je uzet u obzir odnosno plaćen za obračunsko razdoblje okončano prije 4. prosinca 1996. ako je zahtjev podnesen prije 1. travnja 2009.

                        (2)

                        Uvjet iz članka 25. stavka 6. [Zakona iz 1994.], prema kojem se zahtjev za odbitak plaćenog ulaznog poreza mora podnijeti u rokovima utvrđenima u propisima ili na temelju njih, ne primjenjuje se na zahtjev za odbitak plaćenog ulaznog poreza koji je dospio i u odnosu na koji je podnositelj zahtjeva raspolagao potrebnim dokazima u obračunskom razdoblju okončanom prije 1. svibnja 1997. ako je zahtjev podnesen prije 1. travnja 2009.

                  […]

                        (4)

                        Smatra se da je ovaj članak stupio na snagu 19. ožujka 2008.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Društvo Compass, koje pruža, među ostalim, ugostiteljske usluge, traži povrat iznosa koji je neosnovano platilo na osnovu PDV‑a, osobito u vezi s dvama obračunskim razdobljima (tromjesečjima) okončanima u siječnju i travnju 1997.

               10

               Tijekom 1996. Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske najavila je svoju namjeru izmjena svojeg zakonodavstva u području povrata viška izlaznog PDV‑a i skraćivanja roka zastare sa šest na tri godine za zahtjeve koji se odnose na takve povrate. Ta izmjena stupila je na snagu 4. prosinca 1996. Presudom od 11. srpnja 2002., Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), Sud je smatrao da se to nacionalno zakonodavstvo protivi načelima djelotvornosti i legitimnih očekivanja, s obzirom na to da je retroaktivno i bez prijelaznog razdoblja skratilo rok u kojem se mogao zahtijevati povrat neosnovano plaćenog PDV‑a.

               11

               Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) primijenio je tu sudsku praksu i na predmete u vezi s odbitkom plaćenog ulaznog poreza jer je Ujedinjena Kraljevina, računajući od 1. svibnja 1997., bila skratila sa šest na tri godine i rok zastare za takve zahtjeve. U predmetu Michael Fleming (t/a Bodycraft)/Commissioners ((2006) EWCA Civ 70) navedeni sud smatrao je da bi, s obzirom na to da je to skraćivanje roka zastare provedeno bez prijelaznog razdoblja, osobama čije je pravo na odbitak plaćenog ulaznog poreza nastalo prije1. svibnja 1997. trebalo omogućiti podnošenje takvog zahtjeva te da bi se u pogledu njih trebala zanemariti primjena tog novog roka. Tu presudu Courta of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) 23. siječnja 2008. potvrdio je House of Lords (Dom lordova) presudom Fleming i Condé Nast/Commissioners ((2008) UKHL 2).

               12

               Nastavno na navedenu presudu House of Lordsa (Dom lordova), Commissionersi su objavili upravnu doktrinu (Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)) u kojoj su naveli da se zahtjevi koji se odnose na PDV, a podneseni su nakon isteka novog roka od tri godine, mogu odnositi „na višak izlaznog PDV‑a koji je plaćen ili prijavljen za obračunska razdoblja okončana prije 4. prosinca 1996.” i na „plaćeni ulazni porez u odnosu na koji je pravo na odbitak nastalo tijekom obračunskih razdoblja okončanih do 1. svibnja 1997.”. Na taj način ta dva datuma odgovaraju datumima stupanja na snagu novog, tri godine kraćeg, roka zastare za podnošenje, s jedne strane, zahtjeva za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a, pri čemu je taj datum 4. prosinca 1996. i, s druge strane, zahtjeva za povrat plaćenog ulaznog PDV‑a, pri čemu je taj datum 1. svibnja 1997. Od tada se ti zahtjevi koji se odnose na PDV nazivaju „zahtjevi Fleming”. Članak 121. Zakona iz 2008. kodificirao je rokove zastare za te dvije vrste zahtjeva.

               13

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) u lipnju 2006. smatrao da određene usluge pripreme hladne hrane, koje je pružalo društvo Compass i u odnosu na koje je naplaćivalo i prijavljivalo PDV, nisu bile oporezive PDV‑om. Taj je sud smatrao da su te usluge bile podvrgnute nultoj stopi PDV‑a na temelju nacionalnog zakonodavstva, u skladu s iznimkom dopuštenom u članku 28. stavku 2. Šeste direktive.

               14

               Stoga su Commissionersi utvrdili da je društvo Compass preplatilo PDV. U siječnju 2008., društvo Compass podnijelo je zahtjeve za povrat preplaćenog izlaznog PDV‑a za razdoblja između 1. travnja 1973. i 2. veljače 2002.

               15

               Commissionersi su proveli povrat PDV‑a koji je društvo Compass neosnovano platilo za razdoblja između 1. travnja 1973. i 31. listopada 1996. Nasuprot tomu, zahtjevi za povrat koji su se odnosili na preostala razdoblja odbijeni su zbog zastare. Naime, oni su smatrali da je trogodišnji rok zastare počeo teći 4. prosinca 1996. za obračunska razdoblja koja su okončana nakon tog datuma te da je taj rok već bio istekao na datum podnošenja navedenih zahtjeva. Kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, razdoblja o kojima je riječ u glavnom postupku ograničena su, dakle, na dva Compassova obračunska razdoblja koja su okončana nakon 4. prosinca 1996. a prije 1. svibnja 1997., pri čemu to društvo ne osporava redovan tijek zastare nakon potonjeg datuma.

               16

               Društvo Compass podnijelo je stoga tužbu pred First‑tier Tribunalom (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina) protiv Commissionersova odbijanja povrata PDV‑a koji je to društvo neosnovano platilo za ta dva obračunska razdoblja. U potporu svojoj tužbi, društvo Compass navodi da je različito postupanje sa zahtjevom za povrat izlaznog PDV‑a, poput onoga koji je podnesen, i zahtjevom za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a protivno načelu jednakog postupanja. Naime, društvo Compass smatra neopravdanim da za ista obračunska razdoblja porezni obveznik može podnijeti zahtjev za odbitak PDV‑a, ali ne i zahtjev za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a. Vremenski raskorak koji propisi Ujedinjene Kraljevine predviđaju u odnosu na datum stupanja na snagu trogodišnjeg roka zastare, koji dovodi do različitog postupanja između tih dviju vrsta zahtjeva i koji je rezultat slučajnosti povezane s okolnostima koje su dovele do uspostave navedenog roka zastare, nije objektivno opravdan.

               17

               U tim je okolnostima First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Dovodi li način na koji Ujedinjena Kraljevina postupa sa zahtjevima Fleming u vezi s izlaznim porezima (koji se mogu podnijeti za razdoblja koja su završila prije 4. prosinca 1996.) i zahtjevima Fleming u vezi s ulaznim porezima (koji se mogu podnijeti za razdoblja koja su završila prije 1. svibnja 1997. – tj. kasnije nego zahtjevi Fleming u vezi s izlaznim porezima) do:

                                 (a)

                                 povrede načela jednakog postupanja prava EU‑a; i/ili

                                 (b)

                                 povrede načela porezne neutralnosti prava EU‑a; i/ili

                                 (c)

                                 povrede načela djelotvornosti prava EU‑a; i/ili

                                 (d)

                                 povrede bilo kojeg drugog relevantnog načela prava EU‑a?

                        2.

                        Ako je odgovor na pitanja 1.(a) do 1.(d) pozitivan, na koji način treba postupati sa zahtjevima Fleming u vezi s izlaznim porezima koji se odnose na razdoblje od 4. prosinca 1996. do 30. travnja 1997.?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita protivi li se načelima porezne neutralnosti, jednakog postupanja i djelotvornosti nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji u okviru skraćivanja roka zastare za, s jedne strane, zahtjeve za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a i, s druge strane, zahtjeve za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a, propisuje različita prijelazna razdoblja na način da su zahtjevi koji se odnose na dva tromjesečna obračunska razdoblja podvrgnuti različitim rokovima zastare ovisno o tome je li predmet tih zahtjeva povrat neosnovano plaćenog PDV‑a ili odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a.

               19

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, u skladu s člankom 80. stavkom 4. i člankom 25. stavkom 6. Zakona iz 1994., koji je proveden člankom 29. stavkom 1.A Uredbe o porezu na dodanu vrijednost iz 1995. u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, a na koje upućuje članak 121. Zakona iz 2008., na zahtjeve za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a i na zahtjeve za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a primjenjuje se isti rok zastare, koji je skraćen za tri godine. Nasuprot tomu, iz prijelaznih razdoblja za usklađivanje s pravom Unije, koja su propisana u članku 121. Zakona iz 2008. kojim se kodificira praksa Commissionersâ kao što je to izloženo u točkama 10. do 12. ove presude, proizlazi da je datum od kojega se taj rok primjenjuje različit za te dvije vrste zahtjeva. S jedne strane, u skladu s člankom 121. stavkom 1. Zakona iz 2008., taj trogodišnji rok zastare ne primjenjuje se na zahtjev za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a, koji se odnosi na iznos koji je uzet u obzir odnosno plaćen za obračunsko razdoblje okončano prije 4. prosinca 1996., ako je zahtjev podnesen prije 1. travnja 2009. S druge strane, u stavku 2. tog članka 121. propisano je da se taj rok zastare ne primjenjuje na zahtjev za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a, koji je dospio na temelju obračunskog razdoblja okončanog prije 1. svibnja 1997., ako je zahtjev podnesen prije 1. travnja 2009.

               20

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je zahtjev društva Compass za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a odbijen na temelju članka 121. stavka 1. Zakona iz 2008., koji propisuje trogodišnji rok zastare koji se primjenjuje na obračunska razdoblja okončana nakon 4. prosinca 1996. Rezultat bi bio drukčiji u slučaju da je društvo podnijelo zahtjev za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a jer se trogodišnji rok zastare koji se primjenjuje na tu vrstu zahtjeva primjenjuje samo na obračunska razdoblja okončana nakon 1. svibnja 1997.

               21

               Kao prvo, valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, načelu porezne neutralnosti protivi osobito to da se prema sličnoj robi ili sličnom pružanju usluga, koji stoga međusobno konkuriraju, postupa na različit način u pogledu PDV‑a (presude od 3. svibnja 2001., Komisija/Francuska, C‑481/98, EU:C:2001:237, t. 22., i od 10. studenoga 2011., The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10, EU:C:2011:719, t. 32.).

               22

               Međutim, ni jedan element spisa, koji je sud koji je uputio zahtjev podnio Sudu, ne omogućava stajalište da se u slučaju Compassova pružanja usluga različito postupalo u vezi s PDV‑om nego što je to bio slučaj sa sličnim uslugama konkurencijskog gospodarskog subjekta.

               23

               Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 54. svojeg mišljenja, Commissionersi su na sve podnositelje zahtjeva, uključujući društvo Compass, primijenili propise koji uređuju rokove zastare, ovisno o naravi njihovih zahtjeva, bilo da su se odnosili na zahtjev za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a bilo na zahtjev za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a.

               24

               Kao drugo, kad je riječ o načelu jednakog postupanja, Sud je smatrao da iako povreda načela porezne neutralnosti, koje u području PDV‑a predstavlja odraz načela jednakog postupanja, može postojati samo između konkurencijskih gospodarskih subjekata, povredu općeg načela jednakog postupanja mogu u području poreza obilježavati druge vrste diskriminacije koje utječu na gospodarske subjekte, koji nisu nužno konkurenti, ali se u drugim pogledima ipak nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2008., Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, t. 49.).

               25

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, povreda načela jednakog postupanja kao posljedica različitog postupanja pretpostavlja da su predmetne situacije usporedive uzimajući u obzir sve elemente koji ih obilježavaju (presuda od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique i Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 25.). Elemente koji obilježavaju različite situacije i, sukladno tomu, njihovu usporedivost valja utvrđivati i cijeniti osobito vodeći računa o predmetu i cilju koji se nastoji postići odredbama o kojima je riječ, pri čemu u tu svrhu treba uzeti u obzir načela i ciljeve područja na koje se predmetni akt odnosi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique i Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 26. i presudu od 7. ožujka 2017., RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, t. 42.).

               26

               Stoga valja ispitati je li s obzirom na rokove zastare propisane u članku 121. Zakona iz 2008. situacija gospodarskog subjekta, poput društva Compass koje nastoji ostvariti povrat PDV‑a koji je neosnovano plaćen poreznim tijelima, usporediva sa situacijom drugog gospodarskog subjekta koji od istih tijela traži povrat plaćenog ulaznog PDV‑a.

               27

               U tom pogledu društvo Compass smatra da je situacija gospodarskog subjekta koji traži povrat neosnovano plaćenog PDV‑a usporediva sa situacijom gospodarskog subjekta koji traži povrat plaćenog ulaznog PDV‑a jer su, kao što to proizlazi iz presude od 10. travnja 2008., Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), ta dva subjekta prema poreznim tijelima vjerovnici kredita s osnove PDV‑a. Nasuprot tomu, Ujedinjena Kraljevina i Komisija tvrde da te situacije nisu usporedive s obzirom na različitu pravnu narav prava na kojima se temelje dvije vrste zahtjeva.

               28

               Radi provjere usporedivosti navedenih situacija valja, s jedne strane, utvrditi elemente koji obilježavaju zahtjev za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a, kao što je to zahtjev društva Compass. U tom pogledu treba podsjetiti da Šesta direktiva ne sadržava ni jednu odredbu o sravnjivanju neosnovano obračunatog PDV‑a, a koje bi provodio izdavatelj računa. U tim su okolnostima u načelu države članice dužne odrediti pretpostavke pod kojima se može sravniti neosnovano plaćen PDV (vidjeti u tom smislu presude od 19. rujna 2000., Schmeink & Cofreth i Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, t. 48. i 49., te od 11. travnja 2013., Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, t. 25.).

               29

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo na povrat porezâ naplaćenih u državi članici protivno pravu Unije jest posljedica i dodatak pravima koje odredbe prava Unije, kako ih je protumačio Sud, dodjeljuju poreznim obveznicima (vidjeti, među ostalim, presude od 9. studenoga 1983., San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, t. 12.; od 8. ožujka 2001., Metallgesellschaft i dr., C‑397/98 i C‑410/98, EU:C:2001:134, t. 84., te od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C‑591/10, EU:C:2012:478, t. 24.). Država članica tako je, u načelu, obvezna vratiti iznose naplaćene protivno pravu Unije (vidjeti, među ostalim, presude od 14. siječnja 1997., Comateb i dr., C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12, t. 20., te od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C‑591/10, EU:C:2012:478, t. 24.).

               30

               Zahtjev za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a odraz je prava na obvezu vraćanja kod stjecanja bez osnove, kojim se prema ustaljenoj sudskoj praksi nastoje ukloniti posljedice poreza koji je nespojiv s pravom Unije na način da se neutralizira gospodarski teret poreza kojim je neopravdano opterećen subjekt koji ga je, u konačnici, stvarno snosio (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2011., Danfoss i Sauer‑Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, t. 23.).

               31

               Stoga valja navesti da je pravo na povrat obilježeno činjenicom, i proizlazi iz nje, da je porezni obveznik neosnovano platio PDV poreznim tijelima povredom prava Unije. Upravo je neosnovanost tog PDV‑a temelj prava na obvezu vraćanja te se njome, u skladu s pretpostavkama koje uz poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti utvrđuje nacionalno pravo svake države članice, osigurava da se u pogledu tog poreznog obveznika neutralizira ekonomski teret koji proizlazi iz tog plaćanja.

               32

               S druge strane, što se tiče utvrđivanja elemenata koji obilježavaju zahtjev za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a, valja navesti da pravo na povrat neosnovano plaćenog PDV‑a proizlazi iz općih načela prava Unije, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 59. svojeg mišljenja i kao što to proizlazi iz točaka 29. i 30. ove presude, te da je pravo na odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a propisano u članku 17. i sljedećima Šeste direktive.

               33

               U skladu s ustaljenom praksom Suda, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a kojega su porezni obveznici odbiju ulazni PDV koji se duguje ili koji je plaćen za robu koju su stekli i usluge koje su primili temeljno je načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Unije. Pravo na odbitak sastavni je dio mehanizma PDV‑a i u načelu ne može biti ograničeno (vidjeti presude od 6. prosinca 2012., Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 25. i 26. i od 22. lipnja 2016., Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, t. 30. i 31.).

               34

               Svrha režima odbitaka jest u cijelosti rasteretiti poreznog obveznika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih ekonomskih aktivnosti. Tako zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih ekonomskih aktivnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da su te aktivnosti podvrgnute PDV‑u (vidjeti presude od 14. veljače 1985., Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, t. 19.; od 6. srpnja 2006., Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446, t. 48. i od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 43.).

               35

               Na taj je način Sud već presudio da je ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a ograničeno samo na dospjele poreze i ne može se proširiti na neosnovano obračunati PDV koji je plaćen poreznom tijelu (presude od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, t. 23. i 27., i od 26. travnja 2017., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, t. 47.).

               36

               Stoga se pravo na odbitak PDV‑a, koje predstavlja pravo koje obilježava mehanizam PDV‑a i koje je uspostavljeno zajedničkim sustavom PDV‑a, temelji na postojanju dospjelog poreza, za razliku od elementa koji je svojstven pravu na povrat neosnovano plaćenog PDV‑a.

               37

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je svrha prava na povrat neosnovano plaćenog PDV‑a popravljanje situacije koja je nastala povredom prava Unije, omogućavajući ovlašteniku tog prava neutralizaciju ekonomskog tereta koji je neosnovano snosio, dok pravo na odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a proizlazi iz same primjene zajedničkog sustava PDV‑a kako porezni obveznik ne bi u okviru svojih ekonomskih aktivnosti podvrgnutih PDV‑u snosio dospjeli ili plaćeni PDV, čime se jamči neutralnost poreznog opterećenja tih aktivnosti.

               38

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, takvo razlikovanje naravi predmetnih prava i njihovih zadanih ciljeva opravdava mogućnost postojanja pravnih režima koji su svojstveni svakom od tih dvaju prava, osobito što se tiče njihova sadržaja i uvjeta provedbe, poput roka zastare pravnog sredstva za ostvarivanje navedenih prava i, posebice, datuma od kojeg se taj rok primjenjuje.

               39

               Stoga, činjenica da je moguće smatrati, kao što to navodi društvo Compass u svojim pisanim očitovanjima, da su i nositelj prava na povrat neosnovano plaćenog PDV‑a i nositelj prava na odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a vjerovnici kredita s osnove PDV‑a u odnosu na porezna tijela, ne može sama po sebi dovesti do zaključka da je njihova situacija usporediva u svrhe primjene načela jednakog postupanja u području poreza, uzimajući u obzir temeljne razlike što se tiče kako zadanih ciljeva pravnih režima svojstvenih tim pravima tako i elemenata koji ih obilježavaju. S obzirom na te razlike, nacionalna porezna tijela nisu dužna postupati na isti način s nositeljima navedenih prava što se tiče režima rokova zastare zahtjeva koji se odnose na ta ista prava ni, među ostalim, predvidjeti isti datum primjene novog roka zastare.

               40

               Usto, kad je riječ o presudi od 10. travnja 2008., Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), na koju se poziva društvo Compass u svojim pisanim očitovanjima, a kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, valja navesti da je Sud u točki 50. te presude zaista naveo da se opće načelo jednakog postupanja treba primijeniti u situaciji kada su gospodarski subjekti vjerovnici kredita s osnove PDV‑a te traže njegov povrat od poreznih tijela, a prema njihovim se zahtjevima za povrat postupa na različit način. Međutim, tumačenje prava Unije koje je proveo Sud u toj presudi odnosilo se na situaciju u kojoj su svi gospodarski subjekti nastojali ostvariti povrat PDV‑a, koji su neosnovano platili poreznim tijelima, a s njihovim se zahtjevima postupalo na različit način. Stoga, uzimajući u obzir razlike između činjenica o kojima je riječ u toj presudi i činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, tumačenje koje je proveo Sud u toj presudi ne može dovesti u pitanje tumačenje da su povrat neosnovano plaćenog PDV‑a i pravo na odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a po svojoj naravi različiti.

               41

               Iz prethodno navedenog proizlazi da, s obzirom na prijelazna razdoblja u području zastare, koja su propisana u članku 121. Zakona iz 2008. i utvrđena, kako to proizlazi iz točke 19. ove presude, radi jamstva djelotvornosti prava na povrat i usklađivanja s pravom Unije, situacija gospodarskog subjekta poput društva Compass, koji nastoji ostvariti povrat PDV‑a koji je neosnovano plaćen nacionalnim poreznim tijelima, nije usporediva sa situacijom drugog gospodarskog subjekta koji traži odbitak ulaznog PDV‑a plaćenog tim istim tijelima. Stoga se načelo jednakosti ne protivi tomu da se u tim dvjema situacijama različito postupa s obzirom na rokove koji proizlaze iz tih prijelaznih razdoblja.

               42

               Kao treće, što se tiče ispitivanja prvog pitanja s obzirom na načelo djelotvornosti, valja podsjetiti da je Sud priznao da je s pravom Unije spojivo utvrđivanje razumnih prekluzivnih rokova za podnošenje pravnih sredstava u interesu pravne sigurnosti kojom se štite i porezni obveznik i uprava. Naime, iako istek takvih rokova po definiciji dovodi do djelomičnog ili potpunog odbijanja podnesenog pravnog sredstva, oni ne čine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 1997., Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, t. 48., i od 8. rujna 2011., Q‑Beef i Bosschaert, C‑89/10 i C‑96/10, EU:C:2011:555, t. 36.). U tom je pogledu razuman nacionalni trogodišnji prekluzivni rok (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2002., Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, t. 35., i od 15. travnja 2010., Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, t. 28.).

               43

               Osim toga, Sud je u točki 38. gore navedene presude od 11. srpnja 2002., Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), već presudio da se načelo djelotvornosti ne protivi tomu da nacionalno zakonodavstvo skrati rok tijekom kojeg se može zatražiti povrat iznosâ plaćenih protivno pravu Unije, pod uvjetom da novi rok bude razuman i da novo zakonodavstvo predvidi prijelazno razdoblje koje ostavlja strankama dovoljno vremena da nakon usvajanja navedenog zakonodavstva podnesu zahtjeve za povrat, koje su imale pravo podnijeti na temelju prijašnjeg zakonodavstva.

               44

               Međutim, kao što je to istaknula Ujedinjena Kraljevina u svojim pisanim očitovanjima, valja navesti da odredba poput članka 121. Zakona iz 2008., koja propisuje prijelazna razdoblja za primjenu skraćenih rokova zastare u pogledu zahtjeva za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a i zahtjeva za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a, poštuje uvjete koje je Sud utvrdio u presudi od 11. srpnja 2002., Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435).

               45

               Na to utvrđenje uopće ne može utjecati okolnost da su prijelazna razdoblja u odnosu na datum od kojeg se primjenjuju novi skraćeni rokovi zastare različita, ovisno o tome odnose li se na jedne ili, pak, na druge rokove koji se primjenjuju na te dvije vrste zahtjeva, s obzirom na to da u svojoj provedbi navedeni rokovi ne čine nemogućim ili pretjerano otežanim povrat neosnovano plaćenog PDV‑a ni odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a. Budući da se u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku skraćivanje roka zastare u odnosu na dvije vrste predmetnih zahtjeva primjenjuje od 4. prosinca 1996. za prvonavedene i od 1. svibnja 1997. za drugonavedene zahtjeve, kao što se na to podsjeća u točki 12. ove presude, takvo je skraćivanje, koje u prijelaznim razdobljima nije predvidjelo retroaktivan učinak, dalo strankama, poput društva Compass, ukupan trogodišnji rok, do 4. prosinca 1996. za prvonavedene i 1. svibnja 1997. za drugonavedene zahtjeve, za podnošenje svojih zahtjeva za naknadna razdoblja. Stoga valja navesti da su rokovi o kojima je riječ u glavnom postupku razumni pa takav propis nije protivan načelu djelotvornosti.

               46

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje treba odgovoriti da se načelima porezne neutralnosti, jednakog postupanja i djelotvornosti ne protivi nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji u okviru skraćivanja roka zastare za, s jedne strane, zahtjeve za povrat neosnovano plaćenog PDV‑a i, s druge strane, zahtjeve za odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a, propisuje različita prijelazna razdoblja na način da su zahtjevi koji se odnose na dva tromjesečna obračunska razdoblja podvrgnuti različitim rokovima zastare ovisno o tome je li predmet tih zahtjeva povrat neosnovano plaćenog PDV‑a ili odbitak plaćenog ulaznog PDV‑a.

            Drugo pitanje

               47

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Načelima porezne neutralnosti, jednakog postupanja i djelotvornosti ne protivi se nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji u okviru skraćivanja roka zastare za, s jedne strane, zahtjeve za povrat neosnovano plaćenog poreza na dodanu vrijednost i, s druge strane, zahtjeve za odbitak plaćenog ulaznog poreza na dodanu vrijednost, propisuje različita prijelazna razdoblja na način da su zahtjevi koji se odnose na dva tromjesečna obračunska razdoblja podvrgnuti različitim rokovima zastare ovisno o tome je li predmet tih zahtjeva povrat neosnovano plaćenog poreza na dodanu vrijednost ili odbitak plaćenog ulaznog poreza na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. veljače 2006.#La Cascina Soc. coop. arl i Zilch Srl protiv Ministero della Difesa i dr. (C-226/04) i Consorzio G. f. M. protiv Ministero della Difesa i La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija.#Direktiva 92/50/EEZ.#Spojeni predmeti C-226/04 i C-228/04.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 20. rujna 2011. # Sandrine De Buggenoms i dr. protiv Europske komisije. # Javna služba. # Predmet F-45/06 REV.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. veljače 2016.#Harrys Pubar AB i Harry's New York Bar SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice HARRY’S NEW YORK BAR – Raniji verbalni nacionalni žig PUB CASINO Harrys RESTAURANG – Djelomično odbijanje registracije – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Spojeni predmeti T-84/14 i T-97/14.


title: Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 23. ožujka 2015.#Julia Borghans protiv Europske komisije.#Javna služba – Primici od rada – Mirovina za nadživjele osobe – Članak 27. stavak 1. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju – Razvedeni bračni drug preminulog dužnosnika – Postojanje prava na uzdržavanje u trenutku smrti dužnosnika – Članak 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju – Rok za podnošenje zahtjeva za mirovinu.#Predmet F-6/14.

text:
      PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA
      EUROPSKE UNIJE
      (drugo vijeće)
      23. ožujka 2015.(*)

      „Javna služba – Primici od rada – Mirovina za nadživjele osobe – Članak 27. stavak 1. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju – Razvedeni bračni drug preminulog dužnosnika – Postojanje prava na uzdržavanje u trenutku smrti dužnosnika – Članak 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju – Rok za podnošenje zahtjeva za mirovinu“
      U predmetu F‑6/14,
      povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU-a, primjenjivog na UEZAE na temelju njegova članka 106.a,
      Julia Borghans, razvedeni bračni drug g. van Raana, preminulog dužnosnika Europske komisije, sa stalnom adresom u Auderghemu (Belgija), koju
         zastupaju F. Van der Schueren i C. Lefèvre, avocats,

      tužitelj,
      protiv
      Europske komisije, koju zastupaju J. Currall i A.-C. Simon, u svojstvu agenata,

      tuženika,
      SLUŽBENIČKI SUD(drugo vijeće),

      u sastavu: K. Bradley, predsjednik, H. Kreppel (izvjestitelj) i M. I. Rofes i Pujol, suci,
      tajnik: P. Cullen, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      1        Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 28. siječnja 2014. J. Borghans zahtijeva poništenje odluke kojom joj
         je Europska komisija odbila priznati pravo na mirovinu za nadživjele osobe.

       Pravni okvir
      2        Pravni okvir obuhvaća članke 27. i 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji koja je
         prethodila stupanju na snagu Uredbe (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni
         Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu:
         Pravilnik o osoblju) kao i prateće odredbe Pravilnika o osoblju i navedenog priloga.

      3        Članak 79. Pravilnika o osoblju određuje:

      „Nadživjeli bračni drug dužnosnika ili bivšeg dužnosnika ima pravo na mirovinu za nadživjele osobe kako je predviđeno poglavljem
         4. Priloga VIII. [Pravilniku o osoblju] u iznosu od 60 % starosne mirovine ili naknade za invalidnost koja [je] isplaćena
         pokojniku ili koja bi mu bila isplaćena, neovisno o godinama staža u službi ili dobi, da je u trenutku smrti ispunjivao uvjete
         za to.

      Iznos mirovine za nadživjele osobe koji se isplaćuje nadživjelom bračnom drugu dužnosnika koji je preminuo s jednim od administrativnih
         statusa navedenih u članku 35. [Pravilnika o osoblju] ne smije biti manji od iznosa za minimalne troškove života niti manji
         od 35 % od zadnje osnovne plaće koju je dužnosnik primio.

      […]“
      4        U skladu s člankom 80. Pravilnika o osoblju:

      „Ako dužnosnik ili osoba koja ima pravo na starosnu mirovinu ili naknadu za invalidnost premine i pritom iza sebe ne ostavi
         bračnog druga koji ima pravo na mirovinu za nadživjele osobe, djeca koju je pokojnik u trenutku smrti uzdržavao u smislu članka
         2. Priloga VII. [Pravilniku o osoblju] imaju pravo na mirovinu za djecu preminule osobe u skladu s člankom 21. Priloga VIII.
         [Pravilniku o osoblju].

      Isto pravo na mirovinu primjenjuje se na djecu koja ispunj[avaj]u prethodno navedene uvjete u slučaju smrti ili ponovnog braka
         bračnog druga koji prima mirovinu za nadživjele osobe.

      Ako dužnosnik ili osoba koja ima pravo na starosnu mirovinu ili naknadu za invalidnost premine, a uvjeti navedeni u prvom
         stavku nisu ispunjeni, uzdržavana djeca u smislu članka 2. Priloga VII. [Pravilniku o osoblju] imaju pravo na mirovinu za
         djecu preminule osobe u skladu s člankom 21. Priloga VIII. [Pravilniku o osoblju]; mirovina je, međutim, jednaka polovini
         mirovine izračunane u skladu s tim člankom.

      […]“
      5        Članak 21. stavak 1. prvi podstavak Priloga VIII. Pravilniku o osoblju glasi:

      „Mirovina za dijete preminule osobe, predviđena člankom 80. stavcima prvim, drugim i trećim Pravilnika o osoblju, za prvo
         dijete preminule osobe iznosi osam desetina mirovine za nadživjele osobe na koju bi nadživjeli bračni drug dužnosnika ili
         bivšeg dužnosnika koji je primao starosnu mirovinu ili naknadu za invalidnost imao pravo, pri čemu se smanjenja utvrđena člankom
         25. [ovog Priloga] ne primjenjuju.“

       Činjenice iz kojih proizlazi spor
      6        Tužiteljica je 20. travnja 1991. sklopila brak s g. van Raanom, koji je tada bio Komisijin dužnosnik.

      7        U tom je braku 10. listopada 1993. rođeno jedno dijete.

      8        Presudom od 15. lipnja 2004. tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) proglasio
         je sporazumni razvod braka g. van Raana i tužiteljice. Sporazumom o razvodu braka sklopljenim 24. prosinca 2003. (u daljnjem
         tekstu: sporazum o razvodu braka) te priloženim navedenoj presudi, bilo je predviđeno da će, počevši od tog datuma i sve do
         svoje smrti g. van Raan tužiteljici plaćati uzdržavanje u tada utvrđenom iznosu od 3000 eura mjesečno.

      9        Presudom od 18. prosinca 2007. sudac izmiritelj kantona Overijse-Zaventem (Belgija) je na zahtjev g. van Raana, počevši od
         1. listopada 2006. ukinuo uzdržavanje koje je on bio dužan plaćati tužiteljici.

      10      Tužiteljica je 12. veljače 2008. podnijela žalbu protiv presude suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca
         2007.

      11      G. van Raan preminuo je 2. ožujka 2008.

      12      Nesporno je da nakon smrti g. van Raana Komisija tužiteljici nije isplaćivala mirovinu za nadživjele osobe.

      13      Nasuprot tomu, počevši od srpnja 2008. Komisija je djetetu pokojnog g. van Raana i tužiteljice priznala pravo na mirovinu
         za djecu preminule osobe na temelju članka 80. Pravilnika o osoblju, koja je, u skladu s člankom 21. stavkom 1. prvim podstavkom
         Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, iznosila osam desetina mirovine za nadživjele osobe koju bi tužiteljica primala da je
         imala pravo na takvu mirovinu (u daljnjem tekstu: mirovina za djecu preminule osobe po uvećanoj stopi).

      14      Budući da je u listopadu 2011. dijete pokojnog g. van Raana i tužiteljice postalo punoljetno, ono je u svojstvu nasljednika
         g. van Raana preuzelo postupak pokrenut pred belgijskim sudovima radi ukidanja obveze uzdržavanja tužiteljice, koji je tada
         bio u tijeku pred tribunalom de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu).

      15      Presudom od 25. ožujka 2013. tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) ukinuo je presudu
         suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007. i utvrdio je da je prvotni zahtjev pokojnog g. van Raana
         za ukidanje uzdržavanja predviđenog sporazumom o razvodu braka u korist tužiteljice neosnovan, s obrazloženjem da se nisu
         ispunili uvjeti za ukidanje uzdržavanja predviđeni sporazumom o razvodu braka.

      16      Dijete pokojnog g. van Raana i tužiteljice je u svojstvu nasljednika g. van Raana prihvatilo presudu tribunala de première
         instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25. ožujka 2013.

      17      Dopisom od 29. travnja 2013. tužiteljica je od Komisije zatražila da joj, počevši od travnja 2008., isplaćuje mirovinu za
         nadživjele osobe, uz obrazloženje da ona ispunjava uvjete za priznavanje prava na takvu mirovinu propisane člankom 27. Priloga
         VIII. Pravilniku o osoblju zato što je tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) presudom
         od 25. ožujka 2013. ukinuo presudu suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007.

      18      Odlukom od 3. lipnja 2013. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) Komisija je odbila tužiteljičin zahtjev, pozivajući se na okolnost
         da je ona, s obzirom na to da nije podnijela zahtjev za mirovinu u roku od godine dana od datuma smrti g. van Raana, izgubila
         to pravo u skladu s člankom 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.

      19      Podneskom od 9. srpnja 2013. tužiteljica je protiv sporne odluke podnijela žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika
         o osoblju.

      20      Odlukom od 29. listopada 2013. tijelo za imenovanje odbilo je žalbu uz obrazloženje koje je bilo istovjetno onomu iz sporne
         odluke (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).

       Zahtjevi stranaka
      21      Tužiteljica od Službeničkog suda zahtijeva da:

      –        poništi odluku o odbijanju žalbe;
      –        naloži Komisiji snošenje troškova.
      22      Komisija od Službeničkog suda zahtijeva da:

      –        odbije tužbu;
      –        naloži tužiteljici snošenje troškova.
       Pravo
       Predmet tužbe
      23      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, učinak zahtjeva za poništenje koji se formalno odnosi na odluku kojom se odbija žalba, kad
         ta odluka nema samostalni sadržaj, takav je da će se pred Službeničkim sudom pokrenuti postupak u odnosu na akt protiv kojeg
         je bila podnesena žalba (vidjeti, u tom smislu, presudu Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 8.).

      24      U ovom slučaju, budući da odluka o odbijanju žalbe nema samostalni sadržaj, valja smatrati da je tužba usmjerena protiv same
         sporne odluke.

       Dopuštenost
       Argumenti stranaka
      25      Komisija predlaže da se zahtjev za poništenje sporne odluke odbaci kao nedopušten. Naime, Komisija smatra da ta odluka samo
         potvrđuje raniju implicitnu odluku donesenu nakon smrti g. van Raana 2008., kojom je uprava tužiteljici odbila priznati pravo
         na mirovinu za nadživjele osobe i koju ona nije osporila u roku iz članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju. Komisija dodaje
         da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost podnošenja zahtjeva u smislu članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju – koju
         je tužiteljica iskoristila zahtijevajući dopisom od 29. travnja 2013. mirovinu za nadživjele osobe – ne može dužnosniku ili
         pravnom slijedniku omogućiti da se ne pridržava rokova za podnošenje žalbe i pravnog lijeka predviđenih člancima 90. i 91.
         Pravilnika time što putem takvog kasnijeg zahtijeva posredno dovodi u pitanje raniju odluku koja, kao u ovom slučaju, nije
         pobijana u za to predviđenim rokovima.

      26      Tužiteljica predlaže da se Komisijin argument o postojanju zapreke vođenju postupka odbije.

       Ocjena Službeničkog suda
      27      Kako to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, nedopuštena je tužba za poništenje podnesena protiv odluke kojom se samo potvrđuje
         prethodna odluka koja nije pobijana u roku. Odlukom se samo potvrđuje prethodna odluka ako ne sadržava nikakav novi element
         u odnosu na prethodni akt te ako joj nije prethodilo preispitivanje situacije adresata tog prijašnjeg akta (presuda A/Komisija,
         F‑12/09, EU:F:2011:136, t. 119.).

      28      U ovom slučaju, najprije treba provjeriti je li, kako to tvrdi Komisija, 2008. donesena implicitna odluka o odbijanju priznavanja
         tužiteljičina prava na mirovinu za nadživjele osobe jer potonja nije ispunjavala uvjete propisane člankom 27. prvim stavkom
         Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.

      29      U tom pogledu članak 90. stavak 1. Pravilnika o osoblju propisuje da svaka osoba na koju se primjenjuje navedeni pravilnik
         može tijelu za imenovanje podnijeti zahtjev za donošenje odluke koja se na nju odnosi i da se izostanak odgovora na taj zahtjev
         po proteku roka od četiri mjeseca od datuma podnošenja zahtjeva smatra implicitnom odlukom kojom se zahtjev odbija. Iz takve
         odredbe proizlazi da do odluke kojom se dužnosniku implicitno odbija pravo može načelno doći samo pod pretpostavkom da je
         dužnosnik prethodno administraciji podnio zahtjev za priznanje tog prava.

      30      Međutim, u svojim podnescima Komisija je navela da joj tužiteljica nije podnijela nikakav zahtjev za isplatu mirovine za nadživjele
         osobe. Kada je riječ o tužiteljici, iako je ona doista u svojoj žalbi protiv sporne odluke spomenula postojanje takvog zahtijeva
         te čak i odluke kojom joj je 2008. odbijeno pravo na mirovinu za nadživjele osobe, ona je nakon toga, u svojim podnescima
         i na raspravi, potvrdila da ne postoji nikakav zahtjev ni odluka u tom smislu.

      31      Stoga nije utvrđeno da je Komisija implicitnom odlukom, nastalom zbog šutnje u vezi s tužiteljičinim zahtjevom, tužiteljici
         odbila pravo na mirovinu za nadživjele osobe.

      32      Usto, pod pretpostavkom da je Komisija, u isto vrijeme kada je djetetu pokojnog g. van Raana i tužiteljice priznala pravo
         na mirovinu za djecu preminule osobe po uvećanoj stopi, tužiteljici 2008. implicitnom odlukom odbila priznati pravo na mirovinu
         za nadživjele osobe, ne može se smatrati da sporna odluka samo potvrđuje tu implicitnu odluku.

      33      Naime, ta se implicitna odluka mogla temeljiti samo na okolnosti da tužiteljica nije ispunjavala uvjete iz članka 27. prvog
         stavka Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za priznavanje prava na takvu mirovinu za nadživjele osobe. Međutim, sporna odluka
         obrazložena je činjenicom da tužiteljica nije poštovala rok propisan člankom 42. tog istog priloga. Stoga je Komisija u spornoj
         odluci preispitala tužiteljičinu situaciju na temelju novih elemenata koji mogu utjecati na tu situaciju.

      34      Iz toga slijedi da Komisijin argument o postojanju zapreke vođenju postupka treba odbiti.

       Meritum
       Argument stranaka
      35      Protiv sporne odluke tužiteljica u biti ističe samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 42. Priloga VIII.
         Pravilniku o osoblju.

      36      Među brojnim prigovorima koje je istaknula u potporu svojem tužbenom razlogu, tužiteljica pojašnjava da joj se ne može prigovarati
         da u roku od godine dana od datuma smrti g. van Raana nije podnijela zahtjev za mirovinu za nadživjele osobe. Naime, na taj
         datum zbog presude suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007. više nije imala pravo na uzdržavanje i,
         slijedom toga, nije ispunjavala uvjete propisane člankom 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju. Tužiteljica dodaje da je
         nakon toga, podnijevši zahtjev za isplatu mirovine za nadživjele osobe u roku od godine dana od dana donošenja presude tribunala
         de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25. ožujka 2013., kojom je ponovno priznato uzdržavanje,
         postupila u skladu s člankom 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.

      37      Komisija zahtijeva da se tužbeni razlog odbije.

      38      Komisija tvrdi da je tužiteljica bila dužna postupiti u roku predviđenim člankom 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za
         podnošenje zahtjeva za mirovinu za nadživjele osobe. Komisija smatra da je tužiteljica trebala u roku od godine dana od datuma
         smrti g. van Raana obavijestiti upravu da je sporazumom o razvodu braka određeno njezino uzdržavanje i da je podnijela žalbu
         protiv presude od 18. prosinca 2007. kojom je sudac izmiritelj kantona Overijse-Zaventem to uzdržavanje ukinuo.

      39      Komisija je na raspravi pojasnila da je konačnu isplatu mirovine za djecu preminule osobe po uvećanoj stopi djetetu pokojnog
         g. van Raana i tužiteljice, u slučaju da ju je tužiteljica o tome obavijestila, mogla uvjetovati time da tribunal de première
         instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) ne ukine presudu suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18.
         prosinca 2007. i retroaktivno ponovno ne prizna pravo na uzdržavanje.

      40      U odgovoru na pitanja Službeničkog suda Komisija je isto tako na raspravi tvrdila da tužiteljica u svakom slučaju ne bi nikada
         mogla steći pravo na mirovinu za nadživjele osobe, jer na datum smrti g. van Raana nije ispunjavala uvjete za stjecanje prava
         na takvu mirovinu propisana člankom 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, to jest da na datum smrti bivšeg bračnog druga
         koji je dužnosnik ili bivši dužnosnik ima pravo na uzdržavanje. Komisija dodaje da nije relevantna okolnost da je nakon smrti
         g. van Raana tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) ukinuo presudu suca izmiritelja
         kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007. i da je nakon toga ponovno priznao pravo na uzdržavanje koje je određeno sporazumom
         o razvodu braka. Komisija smatra da bi drugačija odluka značila priznanje da se u određenom razdoblju moglo istodobno zakonito
         isplaćivati mirovinu za nadživjele osobe i mirovinu za djecu preminule osobe po uvećanoj stopi, povrjeđujući pritom članak
         80. Pravilnika o osoblju.

       Ocjena Službeničkog suda
      –       Uvodne napomene
      41      Iako se za odbijanje tužiteljičina zahtjeva za mirovinu za nadživjele osobe Komisija u spornoj odluci i odluci o odbijanju
         žalbe temeljila na okolnosti da je tužiteljica izgubila to pravo, s obzirom na to da taj zahtjev nije podnijela u roku od
         godine dana propisanom člankom 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, Komisija je u svojem odgovoru na tužbu i na raspravi
         tvrdila da tužiteljica nikada nije imala pravo na mirovinu za nadživjele osobe, jer, s obzirom na to da nije primala uzdržavanje
         na datum kada je njezin bivši bračni drug preminuo, nije ispunjavala uvjete propisane člankom 27. prvim stavkom Priloga VIII.
         Pravilniku o osoblju za stjecanje prava na takvu mirovinu.

      42      U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, instituciji ne može biti dopušteno, osim ako ima ograničenu nadležnost, tijekom
         postupka iznijeti zamjensko obrazloženje (presuda CP/Parlament, F‑8/13, EU:F:2014:44, t. 67. i navedena sudska praksa).

      43      Potrebno je stoga ispitati je li Komisija – koja je prije svega prvotno obrazloženje sporne odluke koje se temeljilo na tužiteljičinoj
         povredi članka 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju namjeravala zamijeniti novim obrazloženjem koje se temelji na tome da
         tužiteljica nije ulazila u područje primjene članka 27. prvog stavka navedenog priloga – imala ograničenu nadležnost.

      44      Kako to propisuje članak 27. prvi stavak Priloga VIII. Pravilniku o osoblju „[r]azvedeni bračni drug dužnosnika ili bivšeg
         dužnosnika ima pravo na mirovinu za nadživjele osobe, kako je definirano ovim poglavljem, pod uvjetom da u slučaju smrti bivšeg
         bračnog druga može dokazati da ima pravo na uzdržavanje na temelju sudske odluke ili službeno registriranog sporazuma između
         bivših bračnih drugova.“

      45      Kada provjerava ima li razvedeni bračni drug dužnosnika ili bivšeg preminulog dužnosnika u slučaju smrti svojeg bivšeg bračnog
         druga pravo na uzdržavanje u smislu članka 27. prvog stavka Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, uprava ne raspolaže nikakvom
         marginom prosudbe i dužna je priznati ili odbiti to pravo ovisno o tome je li ta činjenična okolnost dokazana ili nije.

      46      Slijedom toga, budući da administracija ima ograničenu nadležnost za priznavanje ili odbijanje mirovine za nadživjele osobe
         predviđene člankom 27. prvim stavkom Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, Komisija je u svojem odgovoru na tužbu i na raspravi
         mogla iznijeti zamjensko obrazloženje koje se temelji na tome da se na tužiteljicu nije primjenjivala ta odredba.

      47      Stoga je na Službeničkom sudu da najprije provjeri može li se tužiteljica zbog presude tribunala de première instance de Bruxelles
         (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25. ožujka 2013. smatrati pravnim sljednikom mirovine za nadživjele osobe.

      48      U slučaju potvrdnog odgovora na Službeničkom će sudu biti da nakon toga utvrdi je li se na tužiteljicu primjenjivao rok zastare
         propisan člankom 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.

      –       Pitanje je li tužiteljica zbog presude tribunala de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25.
         ožujka 2013. imala pravo na mirovinu za nadživjele osobe

      49      Kao što je to navedeno, iz članka 27. prvog stavka Priloga VIII. Pravilniku o osoblju proizlazi da je priznavanje prava na
         mirovinu za nadživjele osobe rastavljenom bračnom drugu dužnosnika ili bivšeg preminulog dužnosnika uvjetovano time da on
         „u slučaju smrti bivšeg bračnog druga može dokazati da ima pravo na uzdržavanje na temelju sudske odluke ili službeno registriranog
         sporazuma između bivših bračnih drugova“.

      50      U ovom slučaju, iz pismena priležećih spisu proizlazi da, iako je sporazumom o razvodu braka bilo previđeno da će g. van Raan
         tužiteljici plaćati uzdržavanje u mjesečnom iznosu od 3000 eura, to je uzdržavanje ukinuto, počevši od 1. prosinca 2006.,
         presudom suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem, koja je, u skladu s belgijskim pravom, bila privremeno ovršiva po samom
         zakonu.

      51      Stoga se tužiteljica 2. ožujka 2008., na datum kada je g. van Raan preminuo, i unatoč tomu što je podnijela žalbu protiv presude
         suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007., nije mogla smatrati pravnim sljednikom koji na temelju belgijskog
         prava ima pravo na uzdržavanje od svojeg bivšeg bračnog druga.

      52      Točno je da kad je g. van Raan preminuo, presuda suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007. nije bila
         pravomoćna, s obzirom na to da je tužiteljica, kako je to navedeno, podnijela žalbu na tu presudu. Međutim, zbog privremene
         ovršivosti presude, tužiteljica nije više raspolagala nikakvim ovršnim naslovom koji bi joj bio omogućio da nastavi zahtijevati
         plaćanje uzdržavanja.

      53      Slijedom toga, na datum smrti g. van Raana tužiteljica nije ispunjavala uvjete propisane člankom 27. prvim stavkom Priloga
         VIII. Pravilniku o osoblju za stjecanje prava na mirovinu za nadživjele osobe.

      54      Osim toga, Komisija je sama u svojim podnescima priznala da se „[č]lanak 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju nije mogao
         […] primijeniti“ na tužiteljičinu situaciju na datum smrti g. van Raana.

      55      Međutim, nije sporno da je presudom od 25. ožujka 2013. tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu)
         ukinuo presudu suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007. i proglasio neosnovanim prvotni zahtjev pokojnog
         g. van Raana kojim je zahtijevao ukidanje uzdržavanja predviđenog sporazumom o razvodu braka.

      56      Potrebno je utvrditi je li, kako to tvrdi tužiteljica, ukidanje prvostupanjske presude od žalbenog suda imalo učinak da joj
         dodijeli pravo na mirovinu za nadživjele osobe u smislu članka 27. prvog stavka Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.

      57      U tom pogledu Službenički sud podsjeća da se tekst odredbe prava Unije, koja, poput članka 27. prvog stavka Priloga VIII.
         Pravilniku o osoblju, ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za određivanje njezina smisla i dosega,
         mora tumačiti autonomno i u vezi s kontekstom odredbe i ciljem kojem teži predmetni propis. Međutim, i kada ne postoji takvo
         izričito upućivanje, primjena prava Unije može podrazumijevati – kada sud Unije u pravu Unije ili njegovim općim načelima
         ne može prepoznati elemente koji mu omogućuju da autonomnim tumačenjem precizira sadržaj i doseg predmetne odredbe prava Unije
         – da je pravo država članica mjerodavno (presuda Díaz García/Parlament, T‑43/90, EU:T:1992:120, t. 36.).

      58      U predmetnom slučaju, kako je to izričito presudio Prvostupanjski sud Europskih zajednica u presudi M/Sud (T‑172/01, EU:T:2004:108),
         pojam „uzdržavanja […] na temelju […] sporazuma između bivših bračnih drugova“, u smislu članka 27. prvog stavka Priloga VIII.
         Pravilniku o osoblju, ne može se autonomno tumačiti. Pojam obveze uzdržavanja o kojoj su se zbog razvoda sporazumjeli bivši
         bračni drugovi naprotiv ima imovinske posljedice koje proizlaze iz presude o razvodu donesene na temelju pravila mjerodavnog
         građanskog prava (presuda M/Sud, EU:T:2004:108, t. 72.).

      59      Slijedom toga, za utvrđivanje može li razvedeni bračni drug dužnosnika ili bivšeg dužnosnika dokazati da „u slučaju smrti
         bivšeg bračnog druga ima pravo na uzdržavanje na temelju […] službeno registriranog sporazuma između bivših bračnih drugova“,
         mjerodavan je zakon koje uređuje učinke razvoda, to jest, u ovom slučaju, belgijski zakon na temelju kojeg je bio proglašen
         razvod.

      60      Međutim, budući da je prema belgijskom pravu učinak ukidanja prvostupanjske sudske odluke od žalbenog suda retroaktivna nevaljanost
         te odluke, presudom tribunala de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25. ožujka 2013. kojom
         se ukida presuda suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007. retroaktivno je poništena potonja presuda
         te je utvrđena valjanost prava na uzdržavanje predviđenog sporazumom o razvodu braka, pri čemu se smatra da to pravo na uzdržavanje
         nikada nije prestalo.

      61      Stoga, počevši od 25. ožujka 2013., datuma proglašenja presude tribunala de première instance de Bruxelles (prvostupanjski
         sud u Bruxellesu), uzimajući u obzir ponovno priznavanje tužiteljičina prava na uzdržavanje od 1. listopada 2006. predviđenog
         sporazumom o razvodu braka, za nju se nužno treba smatrati da po belgijskom pravu dokazuje da po smrti g. van Raana ima pravo
         na uzdržavanje.

      62      Iz toga slijedi da je učinak presude tribunala de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25.
         ožujka 2013. bio taj da je tužiteljica stekla pravo na mirovinu za nadživjele osobe u smislu članka 27. prvog stavka Priloga
         VIII. Pravilniku o osoblju.

      63      Na taj zaključak ne može utjecati Komisijin prigovor, u skladu s kojim bi za utvrđenje može li razvedeni bračni drug dužnosnika
         ili bivšeg dužnosnika imati pravo na mirovinu za nadživjele osobe na temelju članka 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju,
         valjalo u obzir uzeti samo situaciju koja postoji na datum smrti dužnosnika ili bivšeg dužnosnika, a ne i eventualnu retroaktivnu
         izmjenu te situacije. Naime, prihvatiti takav prigovor značilo bi povrijediti belgijsko pravo, u skladu s kojim je učinak
         ukidanja od žalbenog suda prvostupanjske odluke kojom je ukinuto uzdržavanje retroaktivna valjanost prava na uzdržavanje.

      64      Također se ne može prihvatiti ni Komisijin argument u skladu s kojim bi priznavanje tužiteljičina prava na mirovinu za nadživjele
         osobe, počevši od datuma smrti g. van Raana, povrjeđivalo odredbe članka 80. trećeg stavka Pravilnika o osoblju.

      65      U tom pogledu točno je da odredbe članka 80. trećeg stavka Pravilnika o osoblju sprečavaju da se za isto razdoblje istodobno
         priznaju pravo razvedenog bračnog druga dužnosnika ili bivšeg dužnosnika na mirovinu za nadživjele osobe i pravo djeteta kojeg
         je taj dužnosnik ili bivši dužnosnik u trenutku smrti uzdržavao na mirovinu za djecu preminule osobe po uvećanoj stopi.

      66      Međutim, u ovom slučaju, istodobno s učinkom ponovnog priznavanja tužiteljičina uzdržavanja, počevši od 1. listopada 2006.,
         na temelju sporazuma o razvodu braka i, slijedom toga, nastanka tužiteljičina prava na primanje mirovine za nadživjele osobe
         počevši od smrti g. van Raana, presuda tribunala de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25.
         ožujka 2013. je Komisijinu odluku, kojom je od srpnja 2008. djetetu pokojnog g. van Raana i tužiteljice priznato pravo na
         mirovinu za djecu preminule osobe po uvećanoj stopi, retroaktivno lišila pravne osnove.

      67      Naposljetku, potrebno je podsjetiti da je cilj članka 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju omogućiti razvedenom bračnom
         drugu dužnosnika ili bivšeg dužnosnika koji je u trenutku njegove smrti primao iznos za uzdržavanje da nakon njegove smrti
         nastavi primati sredstva potrebna za život. Ništa ne opravdava da se razvedenom bračnom drugu dužnosnika ili bivšeg dužnosnika
         uskrati mirovina za nadživjele osobe i stoga sredstva potrebna za život samo iz razloga koji ne ovisi o njegovoj volji, tj.
         zato što je pravo na uzdržavanje – koje je on ostvarivao na temelju nacionalnog prava – bilo ukinuto prije smrti dužnosnika
         ili bivšeg dužnosnika, a zatim ponovno retroaktivno priznato nakon njegove smrti.

      –       Pitanje je li se na tužiteljicu primjenjivao rok zastare propisan člankom 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju
      68      Prema članku 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju „[a]ko pravni sljednici preminulog dužnosnika ili bivšeg dužnosnika koji
         je primao starosnu mirovinu ili naknadu za invalidnost ne podnesu zahtjev za mirovinu ili naknadu u roku od godinu dana od
         datuma njegove smrti, oni gube to pravo, osim u slučajevima u kojima se utvrdi viša sila.“

      69      Iz samog sadržaja članka 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju slijedi da se u njemu propisani rok zastare primjenjuje samo
         u slučaju pravnih sljednika preminulog dužnosnika ili bivšeg dužnosnika koji je na dan smrti imao prava na mirovinu odnosno
         naknadu.

      70      Slijedom toga, u područje primjene članka 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju ne ulazi slučaj pravnih sljednika preminulog
         dužnosnika ili bivšeg dužnosnika koji, kao u ovom slučaju, na dan smrti potonjeg nemaju prava na mirovinu ili naknadu, ali
         im ta prava budu nakon njegove smrti rektroaktivno priznata odlukom nacionalnog suda.

      71      U ovom slučaju, kao što je navedeno, tužiteljica na dan smrti g. van Raana nije imala pravo na mirovinu za nadživjele osobe
         jer je uzdržavanje predviđeno sporazumom o razvodu braka ranije ukinuto presudom suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem
         od 18. prosinca 2007. te ga žalbeni sud još nije bio ponovno priznao s retroaktivnim učinkom.

      72      U tim okolnostima Komisija je počinila pogrešku koja se tiče prava temeljeći spornu odluku na činjenici da je tužiteljica,
         s obzirom na to da nije podnijela zahtjev za mirovinu u roku od godinu dana od datuma smrti g. van Raana, izgubila to pravo
         primjenom članka 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.

      73      Ostaje pitanje je li tužiteljica unatoč tomu bila dužna u određenom roku podnijeti zahtjev za mirovinu za nadživjele osobe.

      74      U tom pogledu, budući da u Pravilniku o osoblju ne postoji odredba koja pravnim sljednicima preminulog dužnosnika ili bivšeg
         dužnosnika, koji se nalaze u situaciji opisanoj u točki 70. ove presude, nameće rok za podnošenje zahtjeva za mirovinu ili
         naknadu, na Službeničkom je sudu da popuni tu prazninu (vidjeti, po analogiji, kada je riječ o roku za podnošenje tužbe u
         sporovima između Europske investicijske banke i njezina osoblja, presudu Dunnett i dr./EIB, T‑192/99, EU:T:2001:72, t. 51.).

      75      Naime, načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja, koja su opća načela prava Unije, predstavljaju prepreku tomu
         da institucije i fizičke osobe postupaju bez ikakvog vremenskog ograničenja, stvarajući tako među ostalim opasnost za stabilnost
         stečenih pravnih položaja, te zahtijevaju poštovanje razumnog roka (vidjeti, po analogiji kada je riječ o roku za podnošenje
         tužbe za naknadu štete, rješenje Marcuccio/Komisija, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, t. 42.).

      76      Stoga, Službenički sud smatra da načelo pravne sigurnosti obvezuje pravne sljednike preminulog dužnosnika ili bivšeg dužnosnika
         koji se nalaze u situaciji opisanoj u točki 70. ove presude da podnesu zahtjev za mirovinu ili naknadu u razumnom roku, koji
         počinje teći od datuma dostave odluke nacionalnog suda na temelju koje su im prava na mirovinu ili naknadu retroaktivno priznata.

      77      U ovom slučaju, iako pismena priležeća spisu ne omogućuju da se precizno utvrdi datum kada je presuda tribunala de première
         instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu) od 25. ožujka 2013. dostavljena tužiteljici, do te je dostave nužno
         došlo najranije 25. ožujka 2013.

      78      Međutim, tužiteljica je podnijela zahtjev za mirovinu za nadživjele osobe 29. travnja 2013., to jest u roku koji valja smatrati
         razumnim s obzirom na okolnosti slučaja.

      79      Stoga, valja smatrati da tužiteljica nije izgubila pravo na mirovinu za nadživjele osobe u trenutku kada je podnijela zahtjev
         za dodjelu te mirovine.

      80      Međutim, Komisija smatra da ju je tužiteljica trebala u roku od godinu dana od datuma smrti g. van Raana barem obavijestiti
         o svojoj osobnoj situaciji i, posebice, pojasniti da je na temelju sporazuma o razvodu braka ona imala pravo potraživati uzdržavanje
         od g. van Raana, da je to uzdržavanje ukinuto presudom suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007. i
         da je žalbeni postupak povodom žalbe koju je podnijela na tu presudu bio u tijeku pred tribunalom de première instance de
         Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu).

      81      Međutim, ni iz teksta ni iz strukture članka 42. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju ne može se zaključiti da je tužiteljica
         bila dužna Komisiji dostaviti informacije te naravi, s obzirom na to da se tom odredbom pravnim sljednicima preminulog dužnosnika
         ili bivšeg dužnosnika, koji doista imaju pravo na mirovinu ili naknadu, samo nameće rok za podnošenje zahtjeva za ostvarenje
         njihovih prava.

      82      Slijedom toga, to što tužiteljica Komisiji nije dostavila informacije o svojoj obiteljskoj situaciji, posebice o žalbi koju
         je podnijela protiv presude suca izmiritelja kantona Overijse-Zaventem od 18. prosinca 2007., uopće nije relevantno kada je
         riječ o pitanju je li ona pravodobno podnijela zahtjev za mirovinu za nadživjele osobe.

      83      Iz svega prethodno navedenog proizlazi da spornu odluku treba poništiti a da nije potrebno ispitati ostale prigovore istaknute
         u potporu jedinog tužbenog razloga.

       Troškovi
      84      Sukladno odredbama članka 101. Poslovnika, uz iznimke predviđene drugim odredbama Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog Poslovnika,
         stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i dužna je na zahtjev druge stranke snositi troškove koje joj je
         prouzročila. Na temelju članka 102. stavka 1. istog poslovnika Službenički sud može odlučiti da, ako to zahtijeva pravičnost,
         stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove, ali da je dužna samo djelomično snositi troškove druge stranke
         odnosno da uopće nije dužna snositi troškove po toj osnovi.

      85      Iz razloga navedenih u predmetnoj presudi proizlazi da Komisija nije uspjela u svojoj tužbi. Osim toga, tužiteljica je u svojem
         tužbenom zahtjevu izričito zatražila da Komisiji bude naloženo snošenje troškova. Budući da predmetne okolnosti ne opravdavaju
         primjenu odredaba članka 102. stavka 1. Poslovnika, Komisija snosi vlastite troškove te joj se nalaže snošenje tužiteljičinih
         troškova.

      Slijedom navedenog,
      SLUŽBENIČKI SUD(drugo vijeće)

      proglašava i presuđuje:
      1.      Poništava se odluka od 3. lipnja 2013. kojom je Europska komisija J. Borghans odbila priznati pravo na mirovinu za nadživjele
            osobe.
      2.      Europska komisija snosi vlastite troškove i nalaže joj se snošenje troškova J. Borghans.

               Bradley

                Kreppel

                Rofes i Pujol

         Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 23. ožujka 2015.

               Tajnik

                      Predsjednik

               W. Hakenberg

                      K. Bradley

         * Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 3. svibnja 2017.#Gfi PSF Sàrl protiv Europske komisije.#Ugovori o javnoj nabavi usluga – Postupak javne nabave – Razvoj, održavanje, unaprjeđenje i pomoć za mrežne stranice – Odbijanje ponude ponuditelja – Primljena već otvorena ponuda – Članak 111. stavak 4. točka (b) Financijske uredbe.#Predmet T-200/16.