title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 22. studenoga 2017.#Europska komisija protiv Bilbaína de Alquitranes, SA i dr.#Žalba – Okoliš – Uredba (EZ) br. 1272/2008 – Razvrstavanje, označivanje i pakiranje određenih tvari i smjesa – Uredba (EU) br.°944/2013 – Razvrstavanje visokotemperaturne smole ugljenog katrana – Kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410) – Obveza dužne pažnje – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet C-691/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      22. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Okoliš – Uredba (EZ) br. 1272/2008 – Razvrstavanje, označivanje i pakiranje određenih tvari i smjesa – Uredba (EU) br.°944/2013 – Razvrstavanje visokotemperaturne smole ugljenog katrana – Kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410) – Obveza dužne pažnje – Očita pogreška u ocjeni”
      U predmetu C‑691/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 17. prosinca 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju K. Talabér‑Ritz i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,
      žalitelj,
      koju podupiru:

         Kraljevina Danska, koju zastupaju C. Thorning i N. Lyshøj, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze, J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman, C. S. Schillemans i J. Langer, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u žalbenom postupku,
      a druge stranke postupka su:

         Bilbaína de Alquitranes
         SA, sa sjedištem u Luchana‑Baracaldu (Španjolska),

         Deza
         a.s., sa sjedištem u Valašské Meziříčí (Češka Republika),

         Industrial Química del Nalón
         SA, sa sjedištem u Oviedu (Španjolska),

         Koppers Denmark A/S, sa sjedištem u Nyborgu (Danska),

         Koppers UK Ltd, sa sjedištem u Scunthorpeu (Ujedinjena Kraljevina),

         Koppers Netherlands BV, sa sjedištem u Uithoornu (Nizozemska),

         Rütgers basic aromatics GmbH, sa sjedištem u Castrop‑Rauxelu (Njemačka),

         Rütgers Belgium NV, sa sjedištem u Zelzateu (Belgija),

         Rütgers Poland sp. z o.o., sa sjedištem u Kędzierzyn‑Koźleu (Poljska),

         Bawtry Carbon International Ltd, sa sjedištem u Doncasteru (Ujedinjena Kraljevina),

         Grupo Ferroatlántica SA, sa sjedištem u Madridu (Španjolska),

         SGL Carbon GmbH, sa sjedištem u Meitingenu (Njemačka),

         SGL Carbon GmbH, sa sjedištem u Bad Goisern am Hallstätterseeu (Austrija),

         SGL Carbon, sa sjedištem u Passyju (Francuska),

         SGL Carbon SA, sa sjedištem u La Coruñi (Španjolska),

         SGL Carbon Polska S. A., sa sjedištem u Racibórzu (Poljska),

         ThyssenKrupp Steel Europe AG, sa sjedištem u Duisbourgu (Njemačka),

         Tokai erftcarbon GmbH, sa sjedištem u Grevenbroichu (Njemačka),
      koje zastupaju K. Van Maldegem, C. Mereu i M. Grunchard, odvjetnici, kao i P. Sellar, odvjetnica,
      tužitelji u prvom stupnju,

         Europska agencija za kemikalije (ECHA), koju zastupaju N. Herbatschek, W. Broere, M. Heikkilä, u svojstvu agenata,

         GrafTech Iberica
         SL, sa sjedištem u Pamploni (Španjolska), koji zastupaju C. Mereu, K. Van Maldegem i M. Grunchard, odvjetnici, kao i P. Sellar, odvjetnica,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. lipnja 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. rujna 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 7. listopada 2015., Bilbaína de Alquitranes i dr./Komisija (T‑689/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:767), kojom je taj sud poništio Uredbu Komisije (EU) br. 944/2013 od 2. listopada 2013. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća o razvrstavanju, označivanju i pakiranju tvari i smjesa, za potrebe njezine prilagodbe tehničkom i znanstvenom napretku (SL 2013., L 261, str. 5.; u daljnjem tekstu: sporna uredba), u dijelu u kojem se njome visokotemperaturna smola dobivena iz katrana kamenog ugljena (EZ br. 266‑028-2; u daljnjem tekstu: CTPHT) razvrstava u tvari 1. kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i 1. kategorije kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410).

         Pravni okvir

               2

               Uredba (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o razvrstavanju, označivanju i pakiranju tvari i smjesa, o izmjeni i stavljanju izvan snage Direktive 67/548/EEZ i Direktive 1999/45/EZ i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1907/2006 (SL 2008., L 353, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 286/2011 od 10. ožujka 2011. (SL 2011., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1272/2008), u uvodnim izjavama 4. do 8. navodi:

                        „(4)

                        Trgovina tvarima i smjesama nije stvar samo unutarnjeg, već i globalnog svjetskog tržišta. Stoga bi poduzeća trebala imati koristi od usklađivanja propisa za razvrstavanje i označivanje na svjetskoj razini i dosljednosti između propisa o razvrstavanju i označivanju za isporuku i uporabu s jedne strane i za prijevoz s druge strane.

                        (5)

                        Da bi se olakšala trgovina na svjetskoj razini i istovremeno zaštitilo zdravlje ljudi i okoliš, u okviru Ujedinjenih naroda (UN) su tijekom 12 godina brižljivoga rada izrađeni usklađeni kriteriji za razvrstavanje i označivanje, koji su rezultirali Globalno usklađenim sustavom razvrstavanja i označivanja kemikalija (dalje u tekstu: ‚GHS’).

                        (6)

                        Ova se Uredba nastavlja na različite izjave kojima je Zajednica potvrdila svoju namjeru da doprinese globalnom usklađivanju kriterija za razvrstavanje i označivanje, ne samo na razini UN‑a, već i ugradnjom međunarodno dogovorenih GHS kriterija u zakonodavstvo Zajednice.

                        (7)

                        Koristi za poduzeća će rasti kako bude rastao broj država u svijetu koje su u svom zakonodavstvu prihvatile GHS kriterije. Zajednica bi trebala biti predvodnica u tom procesu i potaknuti druge države da slijede njezin primjer, kako bi osigurala konkurentsku prednost za industriju Zajednice.

                        (8)

                        Stoga je nužno uskladiti propise i kriterije za razvrstavanje i označivanje tvari, smjesa i određenih posebnih proizvoda u Zajednici uzimajući u obzir kriterije razvrstavanja i pravila označivanja u okviru GHS‑a, ali i oslanjajući se na 40-godišnje iskustvo stečeno u provedbi postojećega zakonodavstva Zajednice u području kemikalija i održavajući razinu zaštite koja je postignuta sustavom za usklađivanje razvrstavanja i označivanja, razredima opasnosti Zajednice koji još nisu dio GHS‑a te postojećim propisima za označivanje i pakiranje.”

               3

               Prilog I. Uredbi br. 1272/2008, u kojem se među ostalim iznose kriteriji razvrstavanja u razrede opasnosti i podjele unutar tih razrede, sastoji se od pet dijelova. U dijelu 4. tog priloga, u točki 4.1.3., naslovljenoj „Kriteriji razvrstavanja za smjese”, navodi se:

                        „4.1.3.1.

                        Sustav razvrstavanja za smjese obuhvaća sve kategorije koje se koriste za razvrstavanje tvari, tj. 1. kategoriju akutne toksičnosti i od 1. do 4. kategorije kronične toksičnosti. Da bi se za potrebe razvrstavanja smjese s obzirom na opasnost za vodeni okoliš iskoristili svi dostupni podaci, prema potrebi primjenjuje se sljedeće:
                        ‚Relevantne komponente’ smjese su one komponente koje su razvrstane u 1. kategoriju akutne toksičnosti ili u 1. kategoriju kronične toksičnosti i prisutne su u koncentraciji od 0,1 % (m/m) ili više, te komponente koje su razvrstane u 2. kategoriju kronične toksičnosti, 3. kategoriju kronične toksičnosti ili 4. kategoriju kronične toksičnosti i prisutne su u koncentraciji od 1 % (m/m) ili više, osim ako se može pretpostaviti (kao u slučaju visoko toksičnih komponenti (vidjeti odjeljak 4.1.3.5.5.5.) da komponenta prisutna u nižoj koncentraciji i dalje može biti relevantna za razvrstavanje smjese s obzirom na opasnosti za vodeni okoliš. Općenito, kad su u pitanju tvari razvrstane u 1. kategoriju akutne toksičnosti ili u 1. kategoriju kronične toksičnosti, koncentracija koja se uzima u obzir je (0,1/M) %. (Za objašnjenje M‑faktora vidjeti odjeljak 4.1.3.5.5.5.).

                        4.1.3.2.

                        Pristup razvrstavanju s obzirom na opasnosti za vodeni okoliš je višerazinski i ovisi o vrsti informacija koje su dostupne za samu smjesu i njezine komponente. Na slici 4.1.2. prikazan je postupak koji se primjenjuje.
                        Elementi višerazinskog uključuju:

                                 –

                                 razvrstavanje na temelju ispitanih smjesa,

                                 –

                                 razvrstavanje na temelju načela premošćivanja,

                                 –

                                 korištenje ‚zbroja razvrstanih komponenti’ i/ili ‚formule aditivnosti’.

               4

               U točki 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008, naslovljenoj „Zbirna metoda”, određuje se:

                        „4.1.3.5.5.1.1.

                        Temeljni kriteriji toksičnosti za razvrstavanje tvari u od 1. do 3. kategorije kronične tokičnosti razlikuju se od kategorije do kategorije za faktor 10. Tvari razvrstane u područje visoke toksičnosti na taj način doprinose razvrstavanju smjese u nižem području. Stoga pri izračunavanju tih kategorija razvrstavanja treba uzeti u obzir doprinos svih tvari koje su razvrstane u 1., 2. ili 3. kategoriju kronične toksičnosti.

                        4.1.3.5.5.1.2.

                        Ako smjesa sadrži komponente razvrstane u 1. kategoriju akutne toksičnosti ili 1. kategoriju kronične toksičnosti, treba paziti na to da takvi sastojci pri akutnoj toksičnosti nižoj od 1 mg/l i/ili pri kroničnoj toksičnosti nižoj od 0,1 mg/l (ako nisu brzo razgradivi) i 0,01 mg/l (ako su brzo razgradivi) doprinose toksičnosti smjese čak i u maloj koncentraciji. Aktivni sastojci pesticida često su vrlo toksični u vodenom okolišu, ali i neke druge tvari kao što su organometalni spojevi. U tim okolnostima primjena uobičajenih općih graničnih vrijednosti koncentracija dovodi do ‚nerealno niskog razvrstavanja’ smjese. Stoga treba primijeniti faktore množenja kako bi se uzele u obzir visoko toksične komponente, kako je opisano u odjeljku 4.1.3.5.5.5.”

               5

               Što se tiče smjesa s visokotoksičnim komponentnama, u točki 4.1.3.5.5.5.1. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008 predviđa se:
               „Smjese [komponente] iz 1. kategorije akutne toksičnosti i 1. kategorije kronične toksičnosti čija je toksičnost niža od 1 mg/l i/ili čija je kronična toksičnost niža od 0,1 mg/l (ako nisu brzo razgradivi) i 0,01 mg/l (ako su brzo razgradivi) doprinose toksičnosti smjese čak i u niskoj koncentraciji i u pravilu im se dodjeljuje veći ponder pri razvrstavanju primjenom zbirnog pristupa. Ako smjesa sadrži komponente razvrstane u 1. kategoriju akutne ili kronične toksičnosti, primjenjuje se jedan od ovih postupaka:

                        –

                        višerazinski pristup opisan u odjeljcima 4.1.3.5.5.3. i 4.1.3.5.5.4. pri kojem se koristi ponderirani zbroj množenjem s određenim faktorom koncentracija komponenti razvrstanih u 1. kategoriju akutne i 1. kategoriju kronične toksičnosti umjesto jednostavnog zbrajanja postotaka. To znači da su koncentracija za ‚akutnu toksičnost 1. kategorije’ u lijevom stupcu tablice 4.1.1. i koncentracija za ‚kroničnu toksičnost 1. kategorije’ u lijevom stupcu tablice 4.1.2. množe s odgovarajućim faktorom množenja. […]

                  […]”

         Okolnosti spora

               6

               Iz okolnosti spora iznesenih u točkama 1. do 8. pobijane presude proizlazi da je CTPHT ostatak iz destilacije visokotemperaturnog ugljenog katrana. Ta tvar spada u skupinu tvari nepoznatog ili promijenjivog sastava, složenih reakcijskih proizvoda ili bioloških materijala (u daljnjem tekstu: tvari UVCB).

               7

               Kraljevina Nizozemska je u rujnu 2010. Europskoj agenciji za kemikalije (ECHA) podnijela spis u kojem je predložila da se CTPHT razvrsta u kancerogene tvari kategorije 1.A (H350), mutagene tvari kategorije 1.B (H340), reproduktivno toksične tvari kategorije 1.B (H360FD), tvari 1. kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i 1. kategorije kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410).

               8

               Komisija je 2. listopada 2013. donijela spornu uredbu. Na temelju članka 1. točke 2. podtočke (a) pod i. i podtočke (b) pod i. te uredbe, u vezi s njezinim prilozima II. i IV., CTPHT je, među ostalim, razvrstan u tvari 1. kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i 1. kategorije kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410). Na temelju članka 3. stavka 3. spomenute urede, to razvrstavanje primjenjivo je od 1. travnja 2016.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               9

               Bilbaína de Alquitranes SA, Deza a.s., Industrial Química del Nalón SA, Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd, Koppers Netherlands BV, Rütgers basic aromatics GmbH, Rütgers Belgium NV, Rütgers Poland sp. z o.o., Bawtry Carbon International Ltd, Grupo Ferroatlántica SA, SGL Carbon GmbH (Njemačka), SGL Carbon GmbH (Austrija), SGL Carbon, SGL Carbon SA, SGL Carbon Polska S. A., ThyssenKrupp Steel Europe AG i Tokai erftcarbon GmbH (u daljnjem tekstu: Bilbaína i dr.) podnijeli su tužbu za poništenje sporne uredbe, u prilog kojoj su istaknuli tri tužbena razloga, od kojih se drugi temelji na Komisijinoj očitoj pogreški u ocjeni razine toksičnosti CTPHT‑a.

               10

               Opći sud je u pobijanoj presudi u biti smatrao da je Komisija počinila takvu pogrešku jer nije postupila u skladu sa svojom obvezom uzimanja u obzir svih relevantnih čimbenika i okolnosti u svrhu pravilnog uzimanja u obzir udjela u kojem je šesnaest policikličnih aromatskih ugljikovodičnih sastojaka prisutno u CTPHT‑u i njihovih kemijskih učinaka.

               11

               Opći sud je stoga prihvatio drugi dio drugog tužbenog razloga i poništio spornu uredbu u dijelu u kojem se njome CTPHT razvrstava u tvari 1. kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i 1. kategorije kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410).

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               12

               Komisija zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i da o troškovima odluči naknadno.

               13

               Bilbaína i dr. zahtijevaju od Suda da odbije žalbu ili da vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i naloži Komisiji snošenje troškova žalbe, čak i u slučaju da se potonja djelomično prihvati.

               14

               ECHA zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i da o troškovima odluči naknadno.

               15

               Danska vlada od Suda traži da ukine pobijanu presudu i da predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje.

               16

               Njemačka vlada zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i da o troškovima odluči naknadno.

               17

               Nizozemska vlada zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu.

               18

               Rješenjem potpredsjednika Suda od 7. srpnja 2016., Komisija/Bilbaína de Alquitranes i dr. (C‑691/15 P–R, neobjavljeno, EU:C:2016:597), odbijen je zahtjev za suspenziju primjene sporne uredbe koji su 24. ožujka 2016. podnijeli Bilbaína i dr.

         O žalbi
      Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju
      Argumentacija stranaka

               19

               Komisija tvrdi da razlozi izneseni u točkama 31. do 34. pobijane presude sadržavaju nedostatak u obrazloženju zbog svoje proturječnosti ili dvosmislenosti. Navodi da se iz tih razloga ne može zaključiti je li Opći sud poništio spornu odluku zato što je Komisija primijenila zbirnu metodu ili zato što je počinila pogrešku prilikom primjene te metode.

               20

               U točki 34. pobijane presude čini se da je Opći sud prigovorio Komisiji da se oslonila na svojstva sastojaka CTPHT‑a, a ne na svojstva te tvari kao cjeline, što upućuje na to da je primjena zbirne metode bila pogrešna. S druge strane, Opći sud je u točki 22. te presude naveo da se tužbeni razlog društva Bilbaína i dr. odnosi na načelo primjene te metode. Osim toga, Opći sud je u točkama 32. i 33. spomenute presude naveo da je Komisija prilikom primijene zbirne metode trebala uzeti u obzir slabu topljivost tvari kao cjeline.

               21

               Bilbaína i dr. osporavaju Komisijinu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               22

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da obveza obrazlaganja nalaže Općem sudu da jasno i nedvosmisleno iznese svoju ocjenu, tako da se zainteresirane osobe mogu upoznati s razlozima za donesenu odluku i da Sud može izvršavati sudski nadzor (vidjeti osobito presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 372. kao i rješenje od 1. lipnja 2017., Universidad Internacional de la Rioja/EUIPO, C‑50/17 P, neobjavljeno, EU:C:2017:415, t. 12.).

               23

               Opći sud je u točki 30. pobijane presude smatrao da je „Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni jer je razvrstavši CTPHT u tvari 1. kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i 1. kategorije kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410) propustila postupiti u skladu sa svojom obvezom uzimanja u obzir svih relevantnih čimbenika i okolnosti u svrhu pravilnog uzimanja u obzir udjela u kojem je šesnaest [policikličnih aromatskih ugljikovodičnih] sastojaka prisutno u CTPHT‑u i njihovih kemijskih učinaka”.

               24

               Iz točaka 31. do 34. te presude proizlazi da je Opći sud smatrao da ni Komisija ni ECHA nisu uspjele dokazati da je „Komisija uzela u obzir činjenicu da se sastojci CTPHT‑a, u skladu s točkom 1.3., naslovljenom ‚Fiziološko‑kemijska svojstva’, pratećeg dokumenta [priloženog mišljenju Odbora za procjenu rizika ECHA‑e], samo u ograničenoj mjeri otpuštaju u vodu i da je ta tvar vrlo stabilna”.

               25

               Ta ocjena temelji se na dva elementa. Prvi, iznesen u točki 33. pobijane presude, odnosi se na okolnost da ni iz mišljenja Odbora za procjenu rizika ECHA‑e (u daljnjem tekstu: mišljenje OPR‑a) ni iz pratećeg dokumenta priloženog tom mišljenju nije proizlazilo da se uzela u obzir slaba topljivost CTPHT‑a u vodi. Drugi element, iznesen u točki 34. te presude, jest utvrđenje da se razvrstavanje CTPHT‑a temeljilo na pretpostavci da se šesnaest satojaka koji predstavljaju 9,2 % CTPHT‑a može rastopiti u vodi, iako je prema pratećem dokumentu priloženom mišljenju OPR‑a najveća stopa topljivosti te tvari u vodi 0,0014 %.

               26

               Točke 31. do 34. pobijane presude temelje se na obrazloženju iz kojeg je stoga jasno i nedvojbeno da Opći sud nije smatrao da je Komisija pogriješila primijenivši prilikom donošenja sporne uredbe zbirnu metodu. Opći sud je time što je zaključio, na temelju razloga iznesenih u točkama 31. do 34. te presude, da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni prilikom primjene zbirne metode, u dovoljnoj mjeri obrazložio svoju odluku.

               27

               Stoga prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi Uredbe br. 1272/2008

               28

               Drugi žalbeni razlog sastoji se od dva dijela. Prvi dio tog žalbenog razloga temelji se na pretpostavci da je Opći sud presudio da je Komisija pogriješila primijenivši zbirnu metodu. Međutim, s obzirom na to da je ta pretpostavka pogrešna, kao što je utvrđeno u točki 26. ove presude, taj prvi dio treba odmah odbiti. Stoga valja ispitati drugi dio drugog žalbenog razloga.

         Argumentacija stranaka

               29

               Komisija drugim dijelom drugog žalbenog razloga osporava razloge na temelju kojih je Opći sud u točkama 31. do 34. pobijane presude zaključio da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni.

               30

               Komisija tvrdi da je uzimanje u obzir topljivosti CTPHT‑a kao cjeline nespojivo sa zbirnom metodom koja se temelji na analizi sastojaka te tvari. Tvrdi da je pretpostavka da se sastojci tvari tope u vodi nedvojivo povezana sa zbirnom metodom. Tako se u skladu s tom metodom pretpostavlja da su sastojci u cijelosti topljivi jer je njihova topljivost već uzeta u obzir prethodno prilikom procjene njihove toksičnosti. To što šesnaest sastojaka uzetih u obzir u predmetnom slučaju čini samo 9,2 % CTPHT‑a nije relevantno, s obzirom na to da se pri primjeni te metode ne zahtijeva ni uzimanje u obzir velikog broja sastojaka ni to da sastojci koji su uzeti u obzir predstavljaju velik udio u tvari. Zbirnom metodom samo treba provjeriti jesu li dosegnuti pragovi utvrđeni Uredbom br. 1272/2008, pri čemu Komisija u tom pogledu ne raspolaže nikakvim diskrecijskim pravom. Opći sud stoga je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je Komisiji prigovorio da nije uzela u obzir čimbenike koji nisu predviđeni zbirnom metodom iz točke 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008.

               31

               Društvo Bilbaína i dr. smatraju da se s obzirom na to da je CTPHT slabo topljiv u vodi, Opći sud s pravom pita je li zbirna metoda dovela do pravilnog zaključka. Ideja da Komisija ima vezane ruke u postupku koji joj zabranjuje da uzme u obzir činjenične elemente kojima se pobija teoretska pretpostavka u kojoj ona ustraje može dovesti apsurdnih, nepravednih i znanstveno neutemeljenih rezultata.

               32

               Danska i njemačka vlada slažu se s metodologijom koju je Komisija primijenila. Točka 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008 ne zahtijeva uzimanje u obzir topljivosti smjese kao cjeline, protivno onomu što je utvrdio Opći sud u pobijanoj presudi.

         Ocjena Suda

               33

               U drugom dijelu drugog žalbenog razloga postavlja se pitanje je li Komisija prilikom primjene zbirne metode radi utvrđivanja ulazi li tvar UVCB u kategorije akutne i kronične toksičnosti za vodeni okoliš obvezna ograničiti svoju ocjenu samo na čimbenike izričito navedene u točki 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008, uz isključenje svih ostalih čimbenika, ili pak mora u skladu sa svojom obvezom dužne pažnje ispitati pomno i nepristrano sve čimbenike koji su relevantni, čak i ako nisu izričito navedeni u spomenutim odredbama.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao što je to Opći sud u biti presudio u točki 23. pobijane presude, da se Komisiji, kako bi mogla razvrstati tvar na temelju Uredbe br. 1272/2008 i uzimajući u obzir složene znanstvene i tehničke procjene koja mora provesti, mora priznati široka diskrecijska ovlast (presuda od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, t. 75. i od 21. srpnja 2011, Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, t. 60.).

               35

               Međutim, izvršavanje te ovlasti nije izuzeto od sudskog nadzora. Osobito kada se stranka poziva na očitu pogrešku u ocjeni koju je počinila nadležna institucija, sud Unije mora provjeriti je li ta institucija pomno i nepristrano ispitala sve relevantne elemente konkretnog slučaja na kojima se temelji ta ocjena (vidjeti osobito presude od 21. studenoga 1991., Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 14.; od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, t. 77.; od 6. studenoga 2008., Nizozemska/Komisija, C‑405/07 P, EU:C:2008:613, t. 56. kao i od 22. prosinca 2010., Gowan Comércio Internacional e Serviços, C‑77/09, EU:C:2010:803, t. 57.) Naime, ta obveza dužne pažnje sastavni je dio načela dobre uprave i općenito se primjenjuje na njezine radnje u odnosima s javnošću (presuda od 4. travnja 2017., Médiateur/Staelen, C‑337/15 P, EU:C:2017:256, t. 34.; vidjeti također u tom smislu presudu od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 95.).

               36

               U predmetnom slučaju nesporno je da se razvrstavanje tvari UVCB s obzirom na opasnost koju predstavlja za vodeni okoliš mora provesti u skladu s odredbama Uredbe br. 1272/2008 koje uređuju klasifikaciju smjesa. Iz točke 4.1.3.2. Priloga I. toj uredbi proizlazi sljedeće:
               „Pristup razvrstavanju s obzirom na opasnosti za vodeni okoliš je višerazinski i ovisi o vrsti informacija koje su dostupne za samu smjesu i njezine komponente. […]
               Elementi višerazinskog uključuju:

                        –

                        razvrstavanje na temelju ispitanih smjesa,

                        –

                        razvrstavanje na temelju načela premošćivanja,

                        –

                        korištenje ‚zbroja razvrstanih komponenti’ i/ili ‚formule aditivnosti’.”

               37

               Ta točka utvrđuje padajući redoslijed prvenstva tih triju metoda. Kada, kao u predmetnom slučaju, dostupni podaci ne omogućavaju primjenu prvih dviju metoda, razvrstavanje tvari UVCB treba se provesti na temelju zbirne metode, u skladu s postupkom definiranim u točki 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008.

               38

               Za 1. kategoriju akutne toksičnosti i 1. kategoriju kronične toksičnosti ta metoda u biti se sastoji od izračunavanja zbroja koncentracija sastojaka razvrstanih u te kategorije, pomnoženih s M‑faktorom. Taj se M‑faktor povećava za red veličine obrnuto proporcionalno u odnosu na razinu toksičnosti tvari o kojoj je riječ, i to kako bi odrazio činjenicu da tvari iz tih kategorija opasnosti „doprinose toksičnosti smjese čak i u niskoj koncentraciji i u pravilu im se dodjeljuje veći ponder pri razvrstavanju primjenom zbirnog pristupa”, u skladu s točkom 4.1.3.5.5.5.1. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008. Ako je zbroj koncentracija ponderiranih M‑faktorom veći ili jednak 25 %, predmetna tvar se razvrstava u 1. kategoriju akutne toksičnosti ili 1. kategoriju kronične toksičnosti.

               39

               Točno je da točka 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008 ne predviđa primjenu drugih kriterija osim onih izričito navedenih u toj odredbi. Međutim, treba utvrditi da nijedna odredba izričito ne zabranjuje uzimanje u obzir drugih čimbenika koji mogu biti relevantni za razvrstavanje tvari UVCB.

               40

               Osim toga, potrebno je staviti tu točku 4.1.3.5.5. u njezin kontekst.

               41

               Prema točki 4.1.3.1. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008, „da bi se za potrebe razvrstavanja smjese s obzirom na opasnost za vodeni okoliš iskoristili svi dostupni podaci, prema potrebi [se] primjenjuje” pristup za razvrstavanje smjesa koji je prethodno sažeto opisan u točki 38. ove presude. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 73. svojeg mišljenja, čini se da uporaba izraza „prema potrebi” („where appropriate” u engleskoj jezičnoj verziji te točke) i „svi dostupni podaci” potkopava tumačenje prema kojem bi u svim okolnostima trebalo isključiti uzimanje u obzir informacija koje nisu izričito navedene u okviru zbirne metode.

               42

               Osim toga, iz uvodnih izjava 4. do 8. Uredbe br. 1272/2008 proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao „doprin[ijeti] globalnom usklađivanju kriterija za razvrstavanje i označivanje, ne samo na razini UN‑a, već i ugradnjom međunarodno dogovorenih GHS kriterija u zakonodavstvo Zajednice”. Prilog I. toj uredbi u tu je svrhu doslovno preuzeo gotovo sve odredbe GHS‑a.

               43

               Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 79. svojeg mišljenja, iz samog teksta GHS‑a, a osobito iz njegova Priloga 9., naslovljenog „Smjernice o opasnostima za vodeni okoliš”, proizlazi da je navedeni metodološki pristup za provedbu razvrstavanja opasnosti tvari za vodeni okoliš težak osobito zato što „pojam tvar obuhvaća širok raspon kemijskih proizvoda, među kojima je mnoge vrlo teško razvrstati na temelju sustava koji počiva na krutim kriterijima”. U tim se smjernicama tako upozorava na „složene probleme pri tumačenju, čak i za stručnjake” koje uzrokuje razvrstavanje, osobito takozvanih „složenih ili višekomponentnih” tvari, čija „svojstva biorazgradnje, bioakumuacije, podjelnog koeficijenta i topljivosti u vodi uzrokuju probleme pri tumačenju, s obzirom na to da se svaki sastojak smjese može ponašati drukčije”.

               44

               Autori tog dokumenta stoga su namjeravali privući pozornosti na ograničenja svojstvena metodološkim kriterijima iz GHS‑a za razvrstavanje opasnosti za vodeni okoliš u pogledu određenih tvari koje obilježava, među ostalim, kompleksnost, stabilnost ili slaba topljivost u vodi.

               45

               Zakonodavac Unije uključio je odredbe GHS‑a u Prilog I. Uredbi br. 1272/2008 a da nije izrazio namjeru da odstupi od tog pristupa. U tim se okolnostima ne može smatrati da zakonodavac Unije nije uzeo u obzir ta metodološka ograničenja time što je uključio GHS na taj način u Uredbu br. 1272/2008.

               46

               Stroga i automatska primjena zbirne metode u svim okolnostima može dovesti do podcjenjivanja toksičnosti tvari UVCB s malo poznatih sastojaka za vodeni okoliš. Takav ishod ne bi se mogao smatrati spojivim sa svrhom zaštite okoliša i ljudskog zdravlja koji se nastoji postići Uredbom br. 1272/2008.

               47

               Stoga valja smatrati da Komisija prilikom primjene zbirne metode radi utvrđivanja spada li tvar UVCB u kategorije akutne toksičnosti i kronične toksičnosti za vodeni okoliš nije dužna ograničiti svoju ocjenu samo na čimbenike izričito navedene u točki 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008 i pritom isključiti sve ostale. Sukladno svojoj obvezi dužne pažnje, Komisija mora ispitati pomno i nepristrano ostale čimbenike koji su relevantni, čak i ako nisu izričito navedeni u spomenutim odredbama.

               48

               U predmetnom slučaju, Komisija, koju podupiru ECHA i danska i njemačka vlada, tvrdi da slaba topljivost CTPHT nije relevantna u svrhu primjene zbirne metode. Naime, smatra da zbirna metoda neizravno uzima u obzir topljivost sastojaka koji spadaju u kategorije „akutne toksičnosti” i „kronične toksičnosti” za vodeni okoliš.

               49

               Pitanje može li se slaba topljivost CTPHT‑a smatrati relevantnom i treba li je zato uzeti u obzir pri razvrstavanju opasnosti koje za vodeni okoliš predstavlja ta tvar pitanje je pravne kvalifikacije činjenica koja je u nadležnosti Suda u okviru žalbenog postupka.

               50

               Obrazloženje iz pobijane presude navedeno u njezinoj točki 28., u skladu s kojim „kako bi se smatralo da tvar ulazi u kategorije akutne toksičnosti ili kronične toksičnosti, ta tvar, a ne samo njezini sastojci, mora zadovoljiti kriterije za razvrstavanje”, nije osporeno.

               51

               Metoda razvrstavanja iz točke 4.1.3.5.5. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008 temelji se na pretpostavci da su sastojci uzeti u obzir 100 % topljivi. Na temelju te pretpostavke, ta zbirna metoda podrazumijeva postojanje razine koncentracije sastojaka ispod koje se ne može doseći prag od 25 % i sastoji se stoga od izračunavanja zbroja koncentracija sastojaka koji spadaju u kategorije akutne ili kronične toksičnosti, pri čemu se svaka ponderira M‑faktorom koji odgovora njihovu profilu toksičnosti.

               52

               Međutim, toj metodi je svojstveno da gubi na vjerodostojnosti u situacijama u kojima ponderirani zbroj sastojaka prelazi razinu koncentracije koja odgovara pragu od 25 % u razmjeru manjem od omjera između stope topljivosti uočene na razini tvari kao cjeline i hipotetske stope topljivosti od 100 %. Naime, u takvim situacijama postaje moguće da zbirna metoda u posebnim slučajevima dovede do rezultata višeg ili nižeg od razine koja odgovara propisanom pragu od 25 %, ovisno o tome uzima li se u obzir hipotetska stopa topljivosti sastojaka ili topljivost smjese kao cjeline.

               53

               Nesporno je da iz tablice 7.6.2. Priloga I. izvješću priloženom mišljenju OPR‑a proizlazi da, s jedne strane, zbirna metoda dovodi do rezultata od 14521 % i da je, s druge strane, taj rezultat 581 put veći od najmanje razine koja je potrebna da bi se, nakon ponedriranja M‑faktorima, dosegnuo prag od 25 %. Nadalje, također nije sporno da iz točke 1.3. tog dokumenta, naslovljene „Fiziološko‑kemijska svojstva”, proizlazi da je najveća stopa topljivosti u vodi CTPHT‑a bila 0,0014 %, što je oko 71000 puta manje od hipotetske stope topljivosti od 100 % koja je uporabljena za sastojke uzete u obzir.

               54

               Opći sud stoga nije iskrivio činjenice ni počinio pogrešku pri pravnoj kvalifikaciji činjenica time što je u točki 34. pobijane presude smatrao da „pretpostavivši da se svi ti [sastojci] tope u vodi, Komisija je dakle odnosnu odluku o razvrstavanju u biti temeljila na tome da se 9,2 % CTPHT‑a može otopiti u vodi. Međutim, kao što proizlazi iz točke 1.3. pratećeg dokumenta [priloženog mišljenju OPR‑a], takva vrijednost nije realistična, s obzirom na to da najviša stopa iznosi 0,0014 %”.

               55

               Opći sud, koji je u točki 32. te presude utvrdio da „ni Komsija ni ECHA nisu uspjele dokazati […] da […] je Komisija uzela u obzir činjenicu da se sastojci CTPHT‑a, u skladu s točkom 1.3., naslovljenom ‚Fiziološko‑kemijska svojstva’, pratećeg dokumenta [priloženog mišljenju OPR‑a] samo u ograničenoj mjeri otpuštaju u vodu i da je ta tvar vrlo stabilna”, nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 30. spomenute presude smatrao da je „Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni jer je razvrstavši CTPHT u tvari 1. kategorije akutne toksičnosti u vodenom okolišu (H400) i 1. kategorije kronične toksičnosti u vodenom okolišu (H410) propustila postupiti u skladu sa svojom obvezom uzimanja u obzir svih relevantnih čimbenika i okolnosti u svrhu pravilnog uzimanja u obzir udjela u kojem je šesnaest sastojaka […] prisutno u CTPHT‑u i njihovih kemijskih učinaka”.

               56

               Drugi žalbeni razlog stoga treba odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na prekoračenju granica nadzora i iskrivljavanju dokaza

               57

               Komisija je navela da je sporne uredbe donijela na temelju velikog raspona znanstvenih dokaza. Riječ je o vrlo složenim dokazima koji opravdavaju primjenu zbirne metode. Opći sud se u točki 34. pobijane presude od te široke skupine znanstvenih i tehničkih dokaza oslonio samo na rečenicu prema kojoj se 9,2 % CTPHT‑a može otopiti u vodi kako bi pobio ocjenu Komisije. Međutim, taj element svojstven je zbirnoj metodi. Time što je u toj točki 34. smatrao da najveća stopa topljivosti CTPHT‑a kao cjeline iznosi 0,0014 %, Opći sud zamijenio je ocjenu Komisije vlastitom ocjenom. Osim toga, Opći sud je postupivši na taj način iskrivio dokaze na temelju kojih je donesena sporna uredba.

               58

               Međutim, valja utvrditi da se taj treći žalbeni razlog temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Opći sud u točki 34. pobijane presude nije vlastitom ocjenom činjeničnih znanstvenih i tehničkih dokaza zamijenio ocjenu tijela Unije. Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi koja se odnosi na opseg sudskog nadzora, navedenoj u točki 35. ove presude, ocjena Općeg suda, koja se temeljila na podacima iz pratećeg dokumenta priloženog mišljenju OPR‑a, isključivo se odnosila na pitanje postupovne naravi, odnosno utvrđivanje je li Komisija pri razvrstavanju CTPHT‑a poštovala svoju obvezu uzimanja u obzir svih relevantnih čimbenika i okolnosti.

               59

               Treći žalbeni razlog stoga valja odbiti kao neosnovan.

               60

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               61

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               62

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               63

               Članak 184. stavak 4. Poslovnika predviđa da Sud može odlučiti da stranka koja je intervenirala u prvom stupnju i koja sudjeluje u postupku snosi vlastite troškove.

               64

               Budući da su društvo Bilbaína i dr. podnijeli zahtjev da Komisija snosi troškove i da ona nije uspjela u svojem žalbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova društva Bilbaína i dr., uključujući one koji se odnose na postupak privremene pravne zaštite u kojem je doneseno rješenje potpredsjednika Suda od 7. srpnja 2016., Komisija/Bilbaína de Alquitranes i dr. (C‑691/15 P–R, neobjavljeno, EU:C:2016:597).

               65

               Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Nizozemska, intervenijenti u žalbenom postupku, snosit će vlastite troškove.

               66

               ECHA, intervenijent u prvom stupnju, snosit će vlastite troškove.

               67

               Budući da je društvo GrafTech Iberica SL, intervenijent u prvom stupnju, sudjelovalo u usmenom postupku, ali nije podnijelo zahtjev da Komisija snosi troškove, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova društava Bilbaína de Alquitranes, SA, Deza, a.s., Industrial Química del Nalón SA, Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd, Koppers Netherlands BV, Rütgers basic aromatics GmbH, Rütgers Belgium NV, Rütgers Poland Sp. z o.o., Bawtry Carbon International Ltd, Grupo Ferroatlántica, SA, SGL Carbon GmbH (Njemačka), SGL Carbon GmbH (Austrija), SGL Carbon, SGL Carbon SA, SGL Carbon Polska S. A., ThyssenKrupp Steel Europe AG i Tokai erftcarbon GmbH, uključujući one koji se odnose na postupak privremene pravne zaštite u kojem je doneseno rješenje potpredsjednika Suda od 7. srpnja 2016., Komisija/Bilbaína de Alquitranes i dr. (C‑691/15 P‑R, neobjavljeno, EU:C:2016:597).

                           3.

                           Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Nizozemska snosit će vlastite troškove.

                           4.

                           Društvo GrafTech Iberica SL i Europska agencija za kemikalije snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 22. studenoga 2017.#Henry von Blumenthal i dr. protiv Europske investicijske banke.#Javna služba – Osoblje EIB-a – Reforma sustava primitaka od rada i rasta plaća – Prigovor nezakonitosti – Jednako postupanje – Odgovornost.#Predmet T-558/16.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 22. studenoga 2017.#HD protiv Europskog parlamenta.#Žalba – Dužnosnici – Primici od rada – Obiteljske naknade – Naknade za obrazovanje – Zabrana kumuliranja naknada iste naravi – Zahtjev za povrat neopravdano isplaćenog iznosa – Zaštita osobnih podataka – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-652/16 P.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. studenoga 2017.#Postupak koji je pokrenuo A Oy.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Helsingin hallinto-oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Izravno oporezivanje – Porez na dobit – Direktiva 90/434/EEZ – Članak 10. stavak 2. – Prijenos imovine – Stalna nerezidentna poslovna jedinica prenesena, u okviru postupka prijenosa imovine, na društvo preuzimatelja koje je također nerezidentno – Pravo države članice prenesenog društva da oporezuje dobit ili kapitalne dobitke te poslovne jedinice koji su proizašli iz prijenosa imovine – Nacionalno zakonodavstvo kojim se određuje trenutačno oporezivanje dobiti ili kapitalnih dobitaka u godini prijenosa – Naplata dugovanog poreza kao prihoda u poslovnoj godini u kojoj je proveden postupak prijenosa imovine.#Predmet C-292/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      23. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Izravno oporezivanje – Porez na dobit – Direktiva 90/434/EEZ – Članak 10. stavak 2. – Prijenos imovine – Stalna nerezidentna poslovna jedinica prenesena, u okviru postupka prijenosa imovine, na društvo preuzimatelja koje je također nerezidentno – Pravo države članice prenesenog društva da oporezuje dobit ili kapitalne dobitke te poslovne jedinice koji su proizašli iz prijenosa imovine – Nacionalno zakonodavstvo kojim se određuje trenutačno oporezivanje dobiti ili kapitalnih dobitaka u godini prijenosa – Naplata dugovanog poreza kao prihoda u poslovnoj godini u kojoj je proveden postupak prijenosa imovine”
      U predmetu C‑292/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Helsingin hallinto‑oikeus (Upravni sud u Helsinkiju, Finska), odlukom od 20. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. svibnja 2016., u postupku koji je pokrenuo

         A Oy

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. lipnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za A Oy, T. Torkkel,

               –

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               –

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, H. Shev, U. Persson i N. Otte Widgren, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, W. Roels i I. Koskinen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 49. UFEU‑a i članka 10. stavka 2. Direktive Vijeća 90/434/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na spajanja, podjele, prijenose imovine i zamjenu dionica društava različitih država članica (SL 1990., L 225., str. 1.; u daljnjem tekstu: Direktiva o spajanjima) [neslužbeni prijevod].

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka koji je A Oy, društvo osnovano na temelju finskog prava, pokrenulo pred Helsingin hallinto‑oikeus (Upravni sud u Helsinkiju, Finska) povodom trenutačnog oporezivanja kapitalnih dobitaka stalne nerezidentne poslovne jedinice tog društva, koji su nastali prilikom prijenosa te poslovne jedinice na društvo, također nerezidentno, u okviru postupka prijenosa imovine i naplate dugovanog poreza kao prihoda u poslovnoj godini u kojoj je proveden taj postupak.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Na temelju članka 2. točke (c) Direktive o spajanjima:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (c)

                        ‚prijenos imovine’ znači postupak u kojem društvo, bez da se gasi, prenosi sve, jednu ili više gospodarskih cjelina drugom društvu u zamjenu za prijenos vrijednosnih papira koji predstavljaju udjele u kapitalu društva preuzimatelja;

                  […]”

               4

               Člankom 10. stavkom 2. te direktive predviđeno je:
               „[…] [K]ada država članica prenesenog društva primjenjuje sustav oporezivanja dobiti u cijelom svijetu, odnosna država članica ima pravo na oporezivanje ukupne dobiti ili kapitalnih dobitaka stalne poslovne jedinice koji proizlaze iz spajanja, podjele ili prijenosa imovine pod uvjetom da daje olakšicu za porez koji bi, da nema odredaba ove direktive, bio obračunan na tu dobit ili kapitalne dobitke u državi članici stalne poslovne jedinice, na isti način i u istom iznosu kao da je predmetni porez zaista obračunan i plaćen.” [neslužbeni prijevod]

         Finsko pravo

               5

               Na temelju članka 9. stavka 1. prvog podstavka tuloverolaki (Zakon o porezu na dohodak), porezni obveznici poreza na dohodak su fizička ili pravna osoba, interesna ili nasljednička zajednica s domicilom u Finskoj, i to u pogledu dohotka primljenog u Finskoj ili inozemstvu (neograničena porezna obveza).

               6

               Direktiva o spajanjima prenesena je u finsko pravo s laki elinkeinotulon verottamisesta annetun lain muuttamisesta (1733/1995) (Zakon o izmjenama Zakona o oporezivanju dohodaka od gospodarskih djelatnosti (1733/1995)) od 29. prosinca 1995., koji je stupio na snagu 1. siječnja 1996.

               7

               Članak 52.e treći stavak elinkeinotulon verottamisesta annettu laki (Zakon o oporezivanju dohodaka od gospodarskih djelatnosti), kako je dakle izmijenjen (u daljnjem tekstu: EVL), određuje:
               „Ako se prenesena imovina i obveze pripisuju stalnoj poslovnoj jedinici tuzemne pravne osobe u drugoj državi članici Europske unije, prodajna cijena koja bi se vjerojatno postigla za imovinu i rezerviranja koja su bila odbijena prilikom oporezivanja stalne poslovne jedinice uključuju se u oporezivi prihod prenesenog društva. Od poreza koji se u Finskoj plaća na taj prihod odbija se porez koji bi se na isti prihod platio u državi stalne poslovne jedinice kad se odredbe [Direktive o spajanjima] iz članka 52. ne bi primjenjivale.”

               8

               Iz obrazloženja nacrta zakona na temelju kojeg je donesen zakon o izmjeni Zakona o oporezivanju prihoda od gospodarskih djelatnosti proizlazi da se članak 52.e treći stavak EVL‑a, kojim se u finsko pravo prenosi iznimka iz članka 10. stavka 2. Direktive o spajanjima, odnosi na situaciju u kojoj zbog prijenosa imovine stalne nerezidentne poslovne jedinice na društvo koje je također nerezidentno, ta imovina više nije dio finskog poreznog suvereniteta. U takvom slučaju su tržišna vrijednost prenesene imovine kao i rezerviranja koja su prethodno bila odbijena prilikom oporezivanja te stalne poslovne jedinice u Finskoj dio oporezivog prihoda potonje u poslovnoj godini u kojoj je bio proveden postupak. Porez koji treba platiti u Finskoj na prihode koji će se realizirati smanjuje se za porez koji bi se u državi članici navedene stalne poslovne jedinice platio kad se ta direktiva ne bi primjenjivala.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Društvo A je 2006., u okviru postupka prijenosa imovine, na austrijsko društvo prenijelo stalnu poslovnu jedinicu koja se nalazi u Austriji te zauzvrat steklo dionice tog društva. Na temelju članka 52.e trećeg stavka EVL‑a, društvu A bilo je naloženo plaćanje poreza na kapitalne dobitke proizašle iz tog postupka na temelju poslovne godine 2006. te je porez naplaćen kao prihod u istoj poslovnoj godini.

               10

               Društvo A podnijelo je pri Verotuksen oikaisulautakunta (Tijelo za porezne žalbe, Finska) zahtjev za ispravak. Budući da je taj zahtjev bio odbijen, A je pokrenuo postupak pred Helsingin hallinto‑oikeus (Upravni sud u Helsinkiju, Finska), navodeći da je zakonodavstvo iz glavnog postupka povrijedilo slobodu poslovnog nastana jer bi u usporedivoj tuzemnoj situaciji do oporezivanja došlo tek u trenutku realizacije kapitalnih dobitaka, odnosno prilikom prodaje prenesene imovine.

               11

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se, prema Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö (Tijelo za zaštitu prava primatelja poreznih rješenja, Finska), članak 52.e treći stavak EVL‑a ne može smatrati protivnim pravilima i načelima prava Unije jer je cilj te odredbe prenijeti u finsko pravo članak 10. stavak 2. Direktive o spajanjima.

               12

               Taj sud ipak primjećuje da, iako potonja odredba omogućuje oporezivanje kapitalnih dobitaka u situaciji poput one u glavnom postupku, njome nije preciziran trenutak u kojem dolazi do oporezivanja.

               13

               Navedeni sud se dakle pita čini li zakonodavstvo iz glavnog postupka ograničenje slobode poslovnog nastana time što propisuje oporezivanje kapitalnih dobitaka u okviru poslovne godine u kojoj je proveden postupak prijenosa imovine, dok se u usporedivoj tuzemnoj situaciji oporezivanje provodi tek u trenutku ostvarenja prihoda, odnosno prilikom prodaje imovine. Ako je tomu tako, taj sud pita može li se navedeno zakonodavstvo opravdati važnim razlogom u općem interesu koji se odnosi na diobu ovlasti za oporezivanje između država članica i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li ono proporcionalno tom cilju.

               14

               U tim je okolnostima Helsingin hallinto‑oikeus (Upravni sud u Helsinkiju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 49. UFEU‑a finski propis u skladu s kojim se, u situaciji u kojoj tuzemno društvo prilikom prijenosa imovine raspolaže imovinom stalne poslovne jedinice u drugoj državi članici Europske unije u korist društva sa sjedištem u toj državi članici u zamjenu za nove udjele, prijenos imovine oporezuje odmah u godini prijenosa, dok u usporedivoj tuzemnoj situaciji do oporezivanja dolazi tek u trenutku njegova ostvarenja?

                        2.

                        Je li riječ o izravnoj ili neizravnoj diskriminaciji ako Finska oporezuje odmah u godini prijenosa djelatnosti, prije ostvarenja prihoda, a u tuzemnoj situaciji oporezuje tek u trenutku ostvarenja dobiti?

                        3.

                        Ako su odgovori na prvo i drugo pitanje potvrdni, može li se onda ograničenje slobode poslovnog nastana opravdati važnim razlogom u općem interesu ili očuvanjem nacionalnih ovlasti oporezivanja? Je li zabranjeno ograničenje u skladu s načelom proporcionalnosti?”

         O prethodnim pitanjima

               15

               Svojim prethodnim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji, u slučaju u kojem rezidentno društvo prenosi, u okviru postupka prijenosa imovine, stalnu nerezidentnu poslovnu jedinicu na društvo koje je također nerezidentno, predviđa, s jedne strane, trenutačno oporezivanje kapitalnih dobitaka proizašlih iz tog postupka i, s druge strane, ne dopušta odgođenu naplatu dugovanog poreza, dok se u usporedivoj tuzemnoj situaciji takvi dobitci oporezuju tek prilikom prodaje prenesene imovine.

               16

               Kao prvo valja navesti, s jedne strane, da je nesporno da postupak iz glavnog postupka, kojim je A prenio nerezidentnu poslovnu jedinicu na društvo koje je također nerezidentno, čini prijenos imovine u smislu članka 2. točke (c) Direktive o spajanjima. S druge strane, nije sporno da oporezivanje kapitalnih dobitaka te stalne poslovne jedinice proizašlih iz tog postupka spada u članak 10. stavak 2. te direktive.

               17

               Iz članka 10. stavka 2. Direktive o spajanjima proizlazi da, kada imovina koja se prenosi prilikom spajanja, podjele, djelomične podjele ili prijenosa imovine obuhvaća stalnu poslovnu jedinicu prenesenog društva, a koja se nalazi u državi članici koja nije država članica tog društva, država članica prenesenog društva prilikom primjene sustava oporezivanja dobiti u cijelom svijetu ima pravo na oporezivanje dobiti ili kapitalnih dobitaka te stalne poslovne jedinice koji proizlaze iz tog postupka pod uvjetom da daje olakšicu za porez koji bi, da nema odredaba te direktive, bio obračunan na tu dobit ili kapitalne dobitke u državi članici navedene stalne poslovne jedinice na isti način i u istom iznosu kao da je predmetni porez doista obračunan i plaćen.

               18

               Dakle, ta odredba ovlašćuje državu članicu prenesenog društva na oporezivanje dobiti ili kapitalnih dobitaka koji proizlaze iz postupka spajanja, podjele ili unosa imovine ako ta država članica poštuje uvjete predviđene u navedenoj odredbi.

               19

               U predmetnom slučaju iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da se, na temelju zakonodavstva iz glavnog postupka, s jedne strane, kapitalni dobitci stalne nerezidentne poslovne jedinice rezidentnog društva oporezuju prilikom prijenosa te stalne poslovne jedinice, u okviru postupka prijenosa imovine, na društvo koje je također nerezidentno. Od dugovanog poreza odbija se porez koji bi, uslijed nepostojanja odredaba Direktive o spajanjima, bio određen za te kapitalne dobitke u državi članici u kojoj se nalazi ta stalna poslovna jedinica. S druge strane, taj porez naplaćuje se kao prihod u poslovnoj godini u kojoj se provodi takav postupak.

               20

               Propisavši oporezivanje takvih kapitalnih dobitaka omogućavanjem odbitka poreza kojem bi, uslijed nepostojanja odredaba te direktive, ti odbici bili podvrgnuti u državi članici u kojoj se nalazi stalna poslovna jedinica, to zakonodavstvo samo provodi mogućnost koja je državama članicama otvorena u članku 10. stavku 2. navedene direktive.

               21

               Nasuprot tomu, ni taj članak 10. stavak 2. ni bilo koji drugi članak Direktive o spajanjima ne sadržava odredbe koje se odnose na trenutak u kojem mora doći do naplate dugovanog poreza.

               22

               Na državama članicama je stoga da, poštujući pravo Unije, donesu takve odredbe.

               23

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da postupci iz Direktive o spajanjima čine poseban način izvršavanja slobode poslovnog nastana koji je važan za pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i stoga spadaju u gospodarske aktivnosti u odnosu na koje su države članice dužne poštovati tu slobodu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, člankom 49. UFEU‑a propisuje se ukidanje ograničenja slobode poslovnog nastana. Premda odredbe Ugovora o FEU‑u koje se odnose na slobodu poslovnog nastana prema svojem tekstu imaju za cilj osigurati povlasticu nacionalnog tretmana u državi članici primateljici, one se također protive tomu da država članica podrijetla postavlja prepreke svojim državljanima ili trgovačkom društvu koje je osnovano u skladu s njezinim zakonima u pogledu uspostavljanja poslovnog nastana u drugoj državi članici (presuda od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2011:177, t. 58. i navedena sudska praksa).

               25

               Kao ograničenja slobode poslovnog nastana treba smatrati sve mjere koje zabranjuju ostvarivanje te slobode ili ga ometaju ili čine manje privlačnim (presuda od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2011:177, t. 59. i navedena sudska praksa).

               26

               U predmetnom slučaju iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da isključivo u slučaju kad rezidentno društvo prenosi, u okviru postupka prijenosa imovine, stalnu nerezidentnu poslovnu jedinicu na društvo koje je također nerezidentno, zakonodavstvo iz glavnog postupka predviđa trenutačno oporezivanje kapitalnih dobitaka i naplatu dugovanog poreza kao prihoda u poslovnoj godini u kojoj je taj postupak proveden.

               27

               Takva razlika u postupanju može odvratiti društva sa sjedištem u Finskoj od toga da obavljaju gospodarsku djelatnost u drugoj državi članici preko stalne poslovne jedinice i stoga čini prepreku slobodi poslovnog nastana.

               28

               To ograničenje dopušteno je samo ako se odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je opravdano nekim važnim razlogom u općem interesu koji priznaje pravo Unije. Pod tom pretpostavkom, potrebno je još i da je to ograničenje prikladno za osiguranje ostvarenja predmetnog cilja i da ne nadilazi ono što je nužno za njegovo ostvarenje (presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 42. i navedena sudska praksa).

               29

               Kad je riječ o usporedivoj naravi predmetnih situacija, valja utvrditi da, u pogledu zakonodavstva države članice namijenjenog oporezivanju kapitalnih dobitaka nastalih u okviru njezine ovlasti oporezivanja, položaj trgovačkog društva koje u okviru postupka prijenosa imovine prenosi stalnu poslovnu jedinicu na društvo koje je također nerezidentno, sličan je, u pogledu oporezivanja kapitalnih dobitaka te stalne poslovne jedinice koji su nastali prije tog prijenosa u okviru ovlasti oporezivanja te države članice, položaju rezidentnog trgovačkog društva koje u okviru postupka prijenosa imovine obavlja prijenos stalne poslovne jedinice na drugo rezidentno društvo (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Kad je riječ o tome može li se ograničenje opravdati važnim razlozima u općem interesu priznatim pravom Unije, valja podsjetiti, s jedne strane, da je očuvanje podjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama legitiman cilj koji Sud priznaje te da u nedostatku mjera ujednačavanja ili usklađivanja koje donosi Unija države članice ostaju nadležne odrediti, sporazumno ili jednostrano, kriterije podjele svoje ovlasti oporezivanja kako bi uklonile dvostruko oporezivanje (presuda od 21. svibnja 2015., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 42. i navedena sudska praksa).

               31

               S druge strane, u skladu s načelom porezne teritorijalnosti, država članica, u slučaju prijenosa stalne nerezidentne poslovne jedinice na temelju postupka prijenosa imovine na nerezidentno društvo, ima pravo u trenutku tog prijenosa oporezivati kapitalne dobitke nastale u okviru njezine ovlasti oporezivanja prije navedenog prijenosa. Takvom mjerom nastoji se spriječiti situacije koje bi mogle ugroziti pravo te države članice da izvršava svoju ovlast oporezivanja u vezi s djelatnostima koje se obavljaju u okviru te ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Prijenos stalne nerezidentne poslovne jedinice rezidentnog društva, na temelju postupka prijenosa imovine, na nerezidentno društvo ne može značiti da se predmetna država članica mora u okviru svoje ovlasti oporezivanja odreći svojeg prava na oporezivanje kapitalnih dobitaka nastalih prije tog prijenosa (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. svibnja 2015., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 44.).

               33

               U predmetnom slučaju, pod uvjetom da prijenos, u okviru postupka prijenosa imovine, nerezidentne poslovne jedinice na društvo koje je također nerezidentno rezultira time da Finska izgubi svaku vezu s tom poslovnom jedinicom i stoga svoju ovlast oporezivanja kapitalnih dobitaka od imovine te stalne poslovne jedinice nakon navedenog postupka, valja utvrditi da se nacionalnim zakonodavstvom poput onog u glavnom postupku može jamčiti očuvanje diobe ovlasti oporezivanja između država članica.

               34

               Što se tiče proporcionalnosti propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, iz sudske prakse Suda proizlazi, kao prvo, da je proporcionalno da država članica prenesenog društva, kako bi očuvala izvršavanje svoje ovlasti oporezivanja, odredi iznos poreza na kapitalne dobitke nastale u okviru svoje ovlasti oporezivanja u trenutku kad njezina ovlast za oporezivanje prestaje postojati u odnosu na dotičnu imovinu, u predmetnom slučaju u trenutku prijenosa predmetne imovine (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. svibnja 2015., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Kao drugo, presuđeno je da zakonodavstvo države članice koje poreznom obvezniku ostavlja izbor između, s jedne strane, trenutačnog plaćanja iznosa poreza, što rezultira nepovoljnim financijskim položajem tog društva, ali ga oslobađa naknadnih administrativnih troškova, i, s druge strane, odgođenog plaćanja tog iznosa uz, prema potrebi, kamate prema primjenjivom nacionalnom zakonodavstvu, koje je nužno popraćeno administrativnim troškom za poreznog obveznika povezanim s nadzorom prenesene imovine, čini mjeru koja iako može osigurati uravnoteženu podjelu ovlasti oporezivanja između država članica, manje zadire u slobodu poslovnog nastana od trenutačne naplate dugovanog poreza (presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 73.).

               36

               Kad je riječ o administrativnom trošku, Sud je pojasnio da poreznom obvezniku treba prepustiti izbor između, s jedne strane, snošenja administrativnih troškova povezanih s odgođenim plaćanjem poreza i, s druge strane, trenutačnom naplatom tog poreza. Ako porezni obveznik smatra da ti troškovi nisu pretjerano visoki i odabere njihovo snošenje, ni troškovi porezne administracije ne mogu se ocijeniti pretjerano visokima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. travnja 2015., Komisija/Njemačka, C‑591/13, EU:C:2015:230, t. 73. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Iz toga slijedi da, budući da zakonodavstvo u glavnom postupku ne ostavlja izbor rezidentnom društvu koje prenosi, u okviru postupka prijenosa imovine, stalnu nerezidentnu poslovnu jedinicu na društvo koje je također nerezidentno, između, s jedne strane, trenutačnog plaćanja iznosa poreza na kapitalne dobitke te stalne poslovne jedinice i, s druge strane, naknadnog plaćanja tog iznosa, to zakonodavstvo premašuje ono što je potrebno za postizanje cilja očuvanja podjele ovlasti oporezivanja između država članica.

               38

               Ta ocjena ne može se dovesti u pitanje činjenicom da to zakonodavstvo omogućuje, u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive o spajanjima, odbitak poreza koji bi, uslijed nepostojanja odredaba te direktive, bio određen na takve kapitalne dobitke u državi članici u kojoj se nalazi stalna nerezidentna poslovna jedinica s obzirom na to da neproporcionalnost navedenog zakonodavstva ne ovisi o iznosu dugovanog poreza već proizlazi iz činjenice da ono ne predviđa mogućnost da porezni obveznik odgodi plaćanje njegova iznosa (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2017., Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements, C‑646/15, EU:C:2017:682, t. 60.).

               39

               Kad je riječ o opravdanju potrebe osiguranja učinkovite naplate poreza, na koje se pozivaju njemačka i švedska vlada, valja navesti da, iako je Sud već potvrdio da ona može činiti važan razlog u općem interesu kojim se može opravdati ograničenje izvršavanja sloboda kretanja zajamčenih UFEU‑om (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2014., Strojírny Prostějov i ACO Industries Tábor, C‑53/13 i C‑80/13, EU:C:2014:2011, t. 46. i navedenu sudsku praksu), zakonodavstvo u glavnom postupku ne može zajamčiti njezino izvršenje, tako da navedeni cilj ne može opravdati, u slučaju poput onog u glavnom postupku, eventualno ograničenje slobode poslovnog nastana. Naime, kao što je Komisija primijetila, činjenica da država članica omogućava rezidentnom društvu koje se prenosi da izabere odgođeno plaćanje poreza ne utječe ni na mogućnost da ta država članica zahtijeva od tog društva informacije potrebe za naplatu dugovanog poreza ni mogućnost da učinkovito provede tu naplatu (vidjeti analogijom presudu od 19. lipnja 2014., Strojírny Prostějov i ACO Industries Tábor, C‑53/13 i C‑80/13, EU:C:2014:2011, t. 49. do 53.).

               40

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje, u slučaju u kojem rezidentno društvo prenosi, u okviru postupka prijenosa imovine, stalnu nerezidentnu poslovnu jedinicu na društvo koje je također nerezidentno, predviđa, s jedne strane, trenutačno oporezivanje kapitalnih dobitaka proizašlih iz tog postupka i, s druge strane, ne dopušta odgođenu naplatu dugovanog poreza, dok se u usporedivoj tuzemnoj situaciji takvi kapitalni dobitci oporezuju tek prilikom prodaje prenesene imovine jer to zakonodavstvo ne omogućuje odgođenu naplatu takvog poreza.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje, u slučaju u kojem rezidentno društvo prenosi, u okviru postupka prijenosa imovine, stalnu nerezidentnu poslovnu jedinicu na društvo koje je također nerezidentno, predviđa, s jedne strane, trenutačno oporezivanje kapitalnih dobitaka proizašlih iz tog postupka i, s druge strane, ne dopušta odgođenu naplatu dugovanog poreza, dok se u usporedivoj tuzemnoj situaciji takvi kapitalni dobitci oporezuju tek prilikom prodaje prenesene imovine jer to zakonodavstvo ne omogućuje odgođenu naplatu takvog poreza.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. studenoga 2017.#Enzo Di Maura protiv Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale di Siracusa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Commissione tributaria provinciale di Siracusa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Oporezivi iznos – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 11. dio C stavak 1. drugi podstavak – Ograničenje prava smanjenja oporezivog iznosa u slučaju neplaćanja ugovornog partnera – Margina prosudbe država članica pri prenošenju – Proporcionalnost razdoblja pretfinanciranja koje provodi poduzetnik.#Predmet C-246/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      23. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Oporezivi iznos – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 11. dio C stavak 1. drugi podstavak – Ograničenje prava smanjenja oporezivog iznosa u slučaju neplaćanja ugovornog partnera – Margina prosudbe država članica pri prenošenju – Proporcionalnost razdoblja pretfinanciranja koje provodi poduzetnik”
      U predmetu C‑246/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Commissione tributaria provinciale di Siracusa (Financijski sud pokrajine Siracusa, Italija), odlukom od 7. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 28. travnja 2016., u postupku

         Enzo Di Maura

      protiv

         Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale di Siracusa,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Bellisa, avvocato dello Stato,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Kraehling i G. Brown, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Mitrophanous, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, F. Tomat i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. dijela C stavka 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva) i načela proporcionalnosti, djelotvornosti prava Unije i neutralnosti poreza na dodanu vrijednost (PDV).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Enza Di Maure i Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale di Siracusa (Porezna uprava – Uprava pokrajine Siracusa, Italija, u daljnjem tekstu: porezna uprava) o poreznom rješenju za poreznu godinu 2004. i odnosi se na smanjenje oporezivog iznosa za PDV.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Člankom 11. dijelom C stavkom 1. Šeste direktive, kojim se uređuje smanjenje oporezivog iznosa, određuje se:
               „U slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.
               Međutim, u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja, države članice mogu odstupiti od tog pravila.”

         Talijansko pravo

               4

               Članak 26. stavak 2. Uredbe br. 633 Predsjednika Republike o uvođenju i uređenju poreza na dodanu vrijednost (decreto del Presidente della Repubblica n. 633 – Istituzione e disciplina dell'imposta sul valore aggiunto) od 26. listopada 1972. (GURI br. 292 od 11. studenoga 1972.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Uredba predsjednika), naslovljen „Izmjena porezne osnovice ili poreza” glasi:
               „Ako prihod za koji je izdan račun nakon registracije predviđene u člancima 23. i 24. uslijed poništenja, otkaza, povlačenja, prestanka, raskida i slično ili zbog potpunog ili djelomičnog neplaćanja na temelju neuspješnih stečajnih ili ovršnih postupaka ili uslijed primjene ugovorom predviđenih popusta ili rabata izostane u cijelosti ili djelomično ili ako se umanji oporezivi iznos, dobavljač predmeta ili pružatelj usluge ima pravo odbiti porez koji odgovara promjeni u skladu s člankom 19. na način da ga registrira u skladu s člankom 25. Stjecatelj ili primatelj koji je postupak već registrirao u skladu s člankom 25. u takvom slučaju mora, neovisno o svojem pravu na naknadu iznosa koji je plaćen kao odšteta dobavljaču ili pružatelju usluge, registrirati promjenu u skladu s člankom 23. ili člankom 24.”

               5

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da su talijanska uprava i sudovi tu odredbu dosljedno tumačili na način da porezni obveznik, kako bi se u slučaju neplaćanja smanjio oporezivi iznos, mora pružiti dokaze neuspješnosti stečajnog postupka, što je moguće tek nakon što istekne rok za očitovanja o mogućem planu podjele ili nakon što, u slučaju nepostojanja plana podjele, istekne rok za žalbu na odluku o obustavi stečajnog postupka.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Budući da je jedan od njegovih klijenata proglašen nesolventnim a da nije platio račun u iznosu od 35000 eura, E. Di Maura smanjio je svoj oporezivi iznos PDV‑a za odgovarajući iznos, za što je vjerovao da je ovlašten na temelju prethodno navedenih odredaba Uredbe predsjednika.

               7

               Porezna uprava nije odobrila taj ispravak zbog toga što se on mogao provesti tek nakon neuspješne provedbe stečajnog postupka ili pojedinačnog ovršnog postupka, to jest kada se stekne izvjesnost da se tražbina neće naplatiti, a ne nakon same deklaratorne presude o nesolventnosti kao što je to bio slučaj s dužnikom E. Di Maurom.

               8

               Potonji je podnio tužbu pred Commissione tributaria provinciale di Siracusa (Financijski sud pokrajine Siracusa, Italija) te je, nasuprot tomu, tvrdio da smanjenje oporezivog iznosa zbog neplaćanja naknade mora moći nastupiti u trenutku proglašenja nesolventnosti dužnika.

               9

               Taj sud sumnja u usklađenost prethodno navedene odredbe Uredbe predsjednika s načelima proporcionalnosti, djelotvornosti prava Unije i neutralnosti PDV‑a, osobito s obzirom na prosječno trajanje stečajnih postupaka u Italiji, za što navodi da nije rijetkost da prelazi deset godina. Također smatra da je ograničenje prava na smanjenje oporezivog iznosa koje se postavlja talijanskim pravom prekomjerno jer Šesta direktiva tu vrstu ograničenja uvjetuje neplaćanjem, a ne neuspješnim stečajnim postupcima ili mjerama ovrhe.

               10

               S obzirom na navedeno, Commissione tributaria provinciale di Siracusa (Financijski sud pokrajine Siracusa) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li, s obzirom na članak 11. dio C stavak 1. i članak 20. stavak 1. točku (b) drugu rečenicu [Šeste direktive] o smanjenju porezne osnovice i ispravku PDV‑a obračunanog za oporezive transakcije u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja naknade koju su dogovorile ugovorne strane, propisivanje ograničenja koja poreznom obvezniku onemogućuju ili prekomjerno otežavaju ostvarivanje povrata poreza za djelomično ili u cijelosti neplaćenu naknadu, pa i u vremenskom smislu, s obzirom na nepredvidivost trajanja stečajnih postupaka, u skladu s načelima proporcionalnosti i djelotvornosti zajamčenima UFEU‑om i načelom neutralnosti koje vrijedi pri primjeni PDV‑a?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, je li u skladu s gore navedenim načelima propis kojim se, poput članka 26. stavka 2. [Uredbe predsjednika], pravo na povrat poreza podvrgava dokazu da je prethodno neuspješno proveden stečajni postupak, to jest da se povrat, u skladu sa sudskom praksom i praksom poreznih tijela države članice Unije, provodi isključivo nakon neuspješne i konačne podjele imovine ili, ako imovine nema, nakon što se donese konačna odluka o obustavi stečajnog postupka, čak i ako su takvi postupci neisplativi s obzirom na iznos tražbine, mogućnost njezine naplate i troškove stečajnog postupka te s obzirom na to da bi se ti uvjeti, u svakom slučaju, mogli ispuniti tek godinama nakon pokretanja stečajnog postupka?”

         O prethodnim pitanjima

               11

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. dio C stavak 1. drugi podstavak Šeste direktive tumačiti na način da država članica smanjenje oporezivog iznosa za PDV u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja može podvrgavati neuspješnosti stečajnog postupka kada takav postupak može trajati više od deset godina.

               12

               Uvodno treba podsjetiti na to da se, radi usklađivanja porezne osnovice, člankom 11. dijelom A stavkom 1. točkom (a) Šeste direktive propisuje da na području države oporezivi iznos načelno uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane.

               13

               Ta odredba izraz je temeljnog načela Direktive o PDV‑u, prema kojemu je oporezivi iznos određen iznosom stvarno primljene protučinidbe, odakle logično slijedi da porezna uprava ne može na ime PDV‑a primiti veći iznos od iznosa koji je primio porezni obveznik (presuda od 3. srpnja 1997., Goldsmiths, C‑330/95, EU:C:1997:339, t. 15.).

               14

               Sukladno tom načelu, članak 11. dio C stavak 1. prvi podstavak Šeste direktive, koji se odnosi na slučaj otkaza, odbijanja, potpunog ili djelomičnog neplaćanja ili smanjenja cijene nakon što je transakcija izvršena, obvezuje države članice da smanje oporezivi iznos i, slijedom toga, iznos PDV‑a koji porezni obveznik mora platiti kada nakon zaključenja transakcije nije primio dio ili potpuni iznos protučinidbe (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 1997., Goldsmiths, C‑330/95, EU:C:1997:339, t. 16.).

               15

               Člankom 11. dijelom C stavkom 1. drugim podstavkom Šeste direktive omogućava se državama članicama da odstupe od pravila spomenutog u prethodnoj točki u slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja.

               16

               Naime, ako dođe do potpunog ili djelomičnog neplaćanja kupovne cijene bez otkaza ili poništenja ugovora, kupac ostaje dužan platiti dogovorenu cijenu, a prodavatelj, iako više nije vlasnik dobra, i dalje u pravilu ima tražbinu na koju se može pozvati pred sudom. Međutim, kako se ne može isključiti da će takva tražbina naposljetku postati konačno nenaplativa, zakonodavac Unije smatrao je potrebnim prepustiti svakoj državi članici da sama odredi daje li slučaj neplaćanja kupovne cijene, koja sama po sebi, za razliku od otkaza ili poništenja ugovora, ne vraća stranke u njihovu prvobitnu situaciju, pravo na smanjenje oporezivog iznosa za odgovarajući iznos pod uvjetima koje ona odredi, ili takvo smanjenje u tom slučaju nije dopušteno (presuda od 15. svibnja 2014., Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 25.).

               17

               Međutim, kao što je Sud to već presudio, ta mogućnost odstupanja, koja je strogo ograničena na slučaj potpunog ili djelomičnog neplaćanja cijene transakcije, temelji se na ideji da neplaćanje protučinidbe u određenim okolnostima i zbog postojeće pravne situacije u dotičnoj državi članici može biti teško provjeriti ili ono može biti samo privremeno (vidjeti po analogiji presudu od 3. srpnja 1997., Goldsmiths, C‑330/95, EU:C:1997:339, t. 18.).

               18

               Iz toga slijedi da korištenje takve mogućnosti odstupanja mora biti opravdano kako države članice za njezinu provedbu ne bi poremetile cilj poreznog usklađivanja koji se nastoji postići Šestom direktivom (presuda od 3. srpnja 1997., Goldsmiths, C‑330/95, EU:C:1997:339, t. 18.).

               19

               Po analogiji s točkom 23. presude od 15. svibnja 2014., Almos Agrárkülkereskedelmi (C‑337/13, EU:C:2014:328), doista proizlazi da se, kada je odnosna država članica odabrala primijeniti iznimku predviđenu u članku 11. dijelu C stavku 1. drugom podstavku Šeste direktive, porezni obveznici ne mogu na temelju članka 11. dijela C stavka 1. drugog podstavka Šeste direktive osloniti na pravo na smanjenje svojeg iznosa oporezivog PDV‑om u slučaju neplaćanja cijene.

               20

               Ipak, protivno onomu što tvrde talijanska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine, to obrazloženje, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 32. do 44. svojega mišljenja, ne smije se shvatiti kao da dovodi u pitanje sudsku praksu navedenu u točkama 17. i 18. ove presude tako što bi države članice mogle jednostavno isključiti smanjenje oporezivog iznosa za PDV.

               21

               U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se iznimke trebaju tumačiti usko (vidjeti u tom smislu presude od 20. lipnja 2002., Komisija/Njemačka, C‑287/00, EU:C:2002:388, t. 47.; od 14. lipnja 2007., Horizon College, C‑434/05, EU:C:2007:343, t. 16., i od 21. ožujka 2013., PFC Clinic,C‑91/12, EU:C:2013:198, t. 23.). Međutim, iz samog teksta članka 11. dijela C stavka 1. drugog podstavka Šeste direktive proizlazi da države članice, iako mogu odstupiti od ispravka oporezivog iznosa propisanog u prvom podstavku, one od zakonodavca Unije nisu dobile mogućnost da ga jednostavno isključe.

               22

               Taj zaključak potvrđen je teleološkim tumačenjem članka 11. dijela C stavka 1. drugog podstavka Šeste direktive. Naime, iako je važno da se države članice mogu boriti protiv neizvjesnosti o konačnosti neplaćanja računa, na koju se podsjeća u točki 16. ove presude, takva mogućnost odstupanja ne bi se smjela proširiti izvan te neizvjesnosti, a osobito ne na pitanje može li se smanjenje oporezivog iznosa izvršiti u slučaju neplaćanja.

               23

               Osim toga, priznati državama članicama mogućnost da mogu isključiti sva smanjenja oporezivog iznosa za PDV bila bi protivna načelu neutralnosti PDV‑a, iz kojeg osobito proizlazi da poduzetnika, kao osobu koja ubire porez za račun države, treba u cijelosti osloboditi od konačnog opterećenja tereta porezom koji je dužan platiti ili koji je platio u okviru svojih poslovnih djelatnosti koje sâme podliježu PDV‑u (vidjeti u tom smislu presude od 13. ožujka 2008., Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, t. 25., i od 13. ožujka 2014., Malburg, C‑204/13, EU:C:2014:147, t. 41.).

               24

               Potom, kako bi se odgovorilo na prethodna pitanja, treba ispitati u kojoj je mjeri opravdan mehanizam smanjenja oporezivog iznosa poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               25

               U tom pogledu, u skladu s načelom proporcionalnosti, koje je dio općih načela prava Unije, sredstva za provođenje Šeste direktive moraju biti prikladna za ostvarenje ciljeva predviđenih tom odredbom i ne smiju prelaziti ono što je nužno za njihovo ostvarenje (vidjeti analogijom presudu od 26. travnja 2012., Komisija/Nizozemska, C‑508/10, EU:C:2012:243, t. 75.).

               26

               Kao što je navedeno u točki 22. ove presude, cilj odstupanja od prava na smanjenje oporezivog iznosa propisanog u članku 11. dijelu C stavku 1. drugom podstavku Šeste direktive jest uzimanje u obzir neizvjesnosti o konačnosti neplaćanja nekog računa.

               27

               Ta neizvjesnost je očigledno uzeta u obzir time što se poreznog obveznika lišava njegova prava na smanjenje oporezivog iznosa dok god tražbina ne postane konačno nenaplativa, kao što se to u biti propisuje nacionalnim zakonodavstvom o kojemu je riječ u glavnom postupku. Međutim, treba utvrditi da, iako bi se isti cilj mogao postići i odobravanjem smanjenja ako porezni obveznik pokaže razumnu vjerojatnost da dug neće biti plaćen, a oporezivi iznos se procijeni na više ako se plaćanje ipak izvrši. Dakle, na nacionalnim je tijelima da, uz poštovanje načela proporcionalnosti i pod nadzorom suda, odrede dokaze za vjerojatno produljeno trajanje neplaćanja koje porezni obveznik treba podnijeti s obzirom na posebnosti primjenjivog nacionalnog prava. Takav način bio bi djelotvoran i za postizanje zadanog cilja, a istodobno je manje ograničavajući za poreznog obveznika, koji osigurava pretfinanciranje PDV‑a ubirući ga za račun države, kao što je navedeno u točki 23. ove presude.

               28

               Utvrđenje iz prethodne točke vrijedi tim više u kontekstu nacionalnog zakonodavstva poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega se izvjesnost o konačnosti nenaplativosti tražbine u praksi može steći tek nakon proteka desetaka godina. Takvim rokom poduzetnici koji podliježu tom zakonodavstvu – kada su suočeni s neplaćanjem nekog računa – u svakom slučaju mogu doći u likvidonosno nepovoljniji položaj u odnosu na svoje konkurente iz drugih država članica, a što bi očito moglo poremetiti cilj poreznog usklađivanja koji se nastoji postići Šestom direktivom.

               29

               Iz toga proizlazi da na prethodna pitanja treba odgovoriti da članak 11. dio C stavak 1. drugi podstavak Šeste direktive treba tumačiti na način da država članica smanjenje oporezivog iznosa za porez na dodanu vrijednost ne može podvrgavati neuspješnosti stečajnog postupka ako takav postupak može trajati dulje od deset godina.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 11. dio C stavak 1. drugi podstavak Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje treba tumačiti na način da država članica smanjenje oporezivog iznosa za porez na dodanu vrijednost ne može podvrgavati neuspješnosti stečajnog postupka ako takav postupak može trajati dulje od deset godina.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski