title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. rujna 2016.#GS Media BV protiv Sanoma Media Netherlands BV i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Informacijsko društvo – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Pojam – Internet – Hiperpoveznice koje omogućuju pristup zaštićenim djelima učinjenima dostupnim na drugoj internetskoj stranici bez ovlaštenja nositelja – Još neobjavljena djela nositelja prava – Postavljanje takvih poveznica s ciljem stjecanja dobiti.#Predmet C-160/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      8. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 2001/29/EZ — Informacijsko društvo — Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava — Članak 3. stavak 1. — Priopćavanje javnosti — Pojam — Internet — Hiperpoveznice koje omogućuju pristup zaštićenim djelima učinjenima dostupnim na drugoj internetskoj stranici bez ovlaštenja nositelja — Još neobjavljena djela nositelja prava — Postavljanje takvih poveznica s ciljem stjecanja dobiti“
      U predmetu C‑160/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 3. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 7. travnja 2015., u postupku

         GS Media BV

      protiv

         Sanoma Media Netherlands BV,

         Playboy Enterprises International Inc.,

         Britt Geertruide Dekker

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal, i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za GS Media BV, R. Chavannes i D. Verhulst, advocaten,

               —

               za Sanoma Media Netherlands BV, Playboy Enterprises International Inc. i Britt Geertruidu Dekker, C. Alberdingk Thijm i C. de Vries, advocaten,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i D. Kuon, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Segoin, D. Colas i G. de Bergues, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i T. Rendas, u svojstvu agenata,

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman i T. Scharf kao i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva GS Media BV i društva Sanoma Media Netherlands BV (u daljnjem tekstu: Sanoma), društva Playboy Enterprises International Inc. i Britt Geertruide Dekker (u daljnjem tekstu svi zajedno: Sanoma i dr.), povodom, među ostalim, postavljanja na internetsku stranicu GeenStijl.nl (u daljnjem tekstu: GeenStijl), kojom upravlja društvo GS Media, hiperpoveznica na druge stranice koje omogućavaju pregled fotografija B. G. Dekker snimljenih za magazin Playboy (u daljnjem tekstu: predmetne fotografije).

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 3., 4., 9., 10., 23. i 31. Direktive 2001/29 propisuju:

                        „(3)

                        Predloženo usklađivanje pomoći će u provedbi četiriju sloboda unutarnjeg tržišta i povezano je s poštovanjem temeljnih načela prava, a osobito vlasništva, uključujući intelektualno vlasništvo i slobodu izražavanja i javni interes.

                        (4)

                        Usklađeni pravni okvir autorskog prava i srodnih prava će, kroz povećanu pravnu sigurnost i omogućujući stupanj zaštite intelektualnog vlasništva, potaknuti znatno ulaganje u stvaralaštvo i inovativnost, uključujući mrežnu infrastrukturu, i usporedno dovesti do rasta i povećane konkurentnosti europske industrije, i u sadržaju i u području informacijske tehnologije i još općenitije u cijelom nizu industrijskih i kulturnih sektora. [...]

                  [...]

                        (9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. [...]

                        (10)

                        Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, kao što to moraju dobiti i producenti kako bi bili u mogućnosti financirati to djelo. [...] Odgovarajuća pravna zaštita prava intelektualnog vlasništva nužna je za jamčenje postojanja takve naknade i pruža mogućnost zadovoljavajućeg povrata tog ulaganja.

                  [...]

                        (23)

                        Ovom direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. [...]

                  […]

                        (31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. Postojeće iznimke i ograničenja prava, što su ih odredile države članice, moraju se ponovno procijeniti s obzirom na novo elektroničko okruženje. [...]”

               4

               Članak 3. te direktive određuje:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
               [...]
               3.   Prava iz stavaka 1. i 2. ne iscrpljuju se bilo kojom radnjom priopćavanja javnosti ili stavljanja na raspolaganje javnosti određenom ovim člankom.”

               5

               U skladu s člankom 5. stavcima 3. i 5. navedene direktive:
               „3.   Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava navedenih u člancima 2. i 3. u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        (c)

                        reproduciranje od strane tiska, priopćavanje javnosti ili činjenje dostupnim objavljenih članaka o tekućim gospodarskim, političkim ili vjerskim pitanjima ili radiodifuzijskih emitiranja djela ili drugih predmeta zaštite istog karaktera, u slučajevima kada takvo korištenje nije izričito pridržano, i ako je naveden izvor, uključujući ime autora, ili korištenje djela ili drugih predmeta zaštite radi izvještavanja o tekućim događajima, u opsegu koji odgovara svrsi informiranja javnosti o tekućim događajima, ako je, osim ako to nije moguće, naveden izvor, uključujući ime autora;

                  [...]
               5.   Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Fotograf C. Hermès je prema narudžbi društva Sanoma, koje je izdavač magazina Playboy, 13. i 14. listopada 2011. snimio predmetne fotografije, koje su trebale biti objavljene u izdanju tog magazina za prosinac 2011. U tom je kontekstu M. Hermès društvu Sanoma dao isključivo ovlaštenje za objavljivanje tih fotografija. Tom je društvu također dao ovlaštenje za izvršavanje prava i ovlasti koja proizlaze iz njegova autorskog prava.

               7

               Društvo GS Media upravlja internetskom stranicom GeenStijl na kojoj se, prema podacima s te stranice objavljuju „novosti, skandalozna otkrića i novinarske istrage o zabavnim temama u šaljivom duhu” koju svaki dan pregleda više od 230000 posjetitelja, po čemu je jedna od deset najposjećenijih internetskih stranica za novosti u Nizozemskoj.

               8

               Dana 26. listopada 2011., redakcija internetske stranice GeenStijl zaprimila je poruku od osobe koja je koristila pseudonim, s hiperpoveznicom koja je upućivala na elektroničku datoteku na internetskoj stranici Filefactory.com (u daljnjem tekstu: internetska stranica Filefactory), smještenoj u Australiji i koja služi za pohranjivanje podataka. Ta je elektronička datoteka sadržavala predmetne fotografije.

               9

               Društvo Sanoma isti je dan pozvalo društvo majku društva GS Media da spriječi objavu predmetnih fotografija na internetskoj stranici GeenStijl.

               10

               Dana 27. listopada 2011., na internetskoj stranici GeenStijl, objavljen je članak o tim fotografijama B. G. Dekker pod naslovom „[...]! Fotografije [...] [B. G.] Dekker gole”, na margini kojeg se nalazio jedan dio jedne od predmetnih fotografija i koji je završavao sljedećim tekstom: „I sada poveznica na fotografije koje očekujete.” Klikom na hiperpoveznicu uz taj tekst, korisnici interneta su upućeni na internetsku stranicu Filefactory, na kojoj im je druga hiperpoveznica omogućavala preuzimanje jedanaest elektroničkih datoteka od kojih je svaka sadržavala jednu od navedenih fotografija.

               11

               Istoga dana, društvo Sanoma uputilo je društvu majci društva GS Media poruku elektroničke pošte u kojoj je od njega zahtijevalo da potvrdi da je hiperpoveznica na predmetne fotografije povučena s internetske stranice GeenStijl. Društvo GS Media nije odgovorilo na taj zahtjev.

               12

               S druge strane, predmetne fotografije su na zahtjev društva Sanoma uklonjene s internetske stranice Filefactory.

               13

               Dopisom od 7. studenoga 2011. pravni zastupnik društava Sanoma i dr. pozvao je društvo GS Media da s internetske stranice GeenStijl povuče članak od 27. listopada 2011., skupa s hiperpoveznicom, fotografije iz tog članka kao i reakcije korisnika objavljene na istoj stranici navedene internetske stranice.

               14

               Istoga dana, članak o sporu između društava GS Media i Sanoma i dr. u vezi s predmetnim fotografijama objavljen je na internetskoj stranici GeenStijl. Taj je članak završavao sljedećom rečenicom: „Update: još niste vidjeli fotografije gole [B. G. Dekker]? OVDJE su”. I uz tu se reklamu nalazila hiperpoveznica uz pomoć koje se moglo pristupiti internetskoj stranici Imageshack.us na kojoj se moglo vidjeti jednu ili više predmetnih fotografija. I voditelj te internetske stranice je međutim uvažio zahtjev društva Sanoma da ukloni te fotografije.

               15

               Treći članak pod naslovom „Bye Bye, zbogom Playboy”, koji je ponovno sadržavao hiperpoveznicu na predmetne fotografije, objavljen je 17. studenoga 2011. na internetskoj stranici GeenStijl. Korisnici interneta koji su posjećivali forum te internetske stranice postavili su na nju nove poveznice koje su upućivale na druge stranice na kojima su se predmetne fotografije mogle pregledati.

               16

               Predmetne fotografije objavljene su u magazinu Playboy u prosincu 2011.

               17

               Sanoma i dr. podnijeli su tužbu kod rechtbank Amsterdam (sud u Amsterdamu), posebice ističući da je društvo GS Media – time što je na internetsku stranicu GeenStijl stavilo hiperpoveznice i djelomični prikaz jedne od predmetnih fotografija – povrijedilo autorsko pravo C. Hermèsa i nezakonito postupilo prema Sanomi i dr. rechtbank Amsterdam (sud u Amsterdamu) je pretežno usvojio tu tužbu.

               18

               Gerechtshof Amsterdam (prizivni sud u Amsterdamu, Nizozemska) ukinuo je tu odluku, smatrajući da GS Media postavljanjem hiperpoveznica na internetsku stranicu GeenStijl nije povrijedila autorsko pravo C. Hermèsa, zato što su predmetne fotografije već prethodno bile učinjene dostupnima javnosti time što su postavljene na internetsku stranicu Filefactory.com. Naprotiv, presudio je da je postavljanjem tih poveznica društvo GS Media nezakonito postupilo prema Sanomi i dr. s obzirom na to da se posjetitelje te internetske stranice time potaknulo da pogledaju predmetne slike koje su nezakonito postavljene na internetsku stranicu Filefactory. Bez navedenih poveznica, te fotografije ne bi bilo lako pronaći. Osim toga, Gerechtshof Amsterdam (prizivni sud u Amsterdamu) smatrao je da je GS Media – objavivši dio jedne od predmetnih fotografija na internetskoj stranici GeenStijl, povrijedila autorsko pravo C. Hermèsa.

               19

               Društvo GS Media protiv te presude podnijelo je žalbu pred Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), sudu koji je uputio zahtjev.

               20

               Sanoma i dr. podnijeli su protužalbu u kojoj se, među ostalim, pozivaju na presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76), tvrdeći da stavljanje na raspolaganje korisnicima interneta hiperpoveznice na internetsku stranicu na kojoj je djelo postavljeno bez ovlaštenja nositelja autorskog prava za to djelo predstavlja priopćavanje javnosti. Sanoma i dr. osim toga tvrde da je pristup predmetnim fotografijama na internetskoj stranici Filefactory bio zaštićen mjerama ograničenja, u smislu navedene presude, koje su korisnici interneta mogli zaobići zahvaljujući intervenciji društva GS Media i njegove internetske stranice GeenStijl, tako da su te fotografije stavljene na raspolaganje javnosti koja je šira od one koja bi navedenim fotografijama obično pristupila na internetskoj stranici Filefactory.

               21

               U okviru ispitivanja te protužalbe, sud koji je uputio zahtjev smatra da ni iz presude od 13. veljače 2014., Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76), ni i iz rješenja od 21. listopada 2014., BestWater International (C‑348/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2315), nije moguće sa zadovoljavajućom sigurnošću zaključiti postoji li „priopćavanje javnosti” ako je djelo uistinu ranije objavljeno, ali bez ovlaštenja nositelja prava.

               22

               S jedne strane, iz te sudske prakse Suda proizlazi da treba provjeriti omogućuje li predmetna intervencija da se dopre do javnosti za koju se ne može smatrati da je bila uključena u javnost za koju je nositelj dao svoje ovlaštenje, što je u skladu s njegovim isključivim pravom na iskorištavanje svojeg djela. S druge strane, ako je djelo na internetu već dostupno široj javnosti, postavljanje hiperpoveznice koja upućuje na internetsku stranicu na kojoj se ono već nalazi zapravo ne omogućuje da se dopre do nove javnosti. Osim toga, treba uzeti u obzir činjenicu da internet obiluje djelima objavljenima bez ovlaštenja nositelja autorskog prava. Za upravitelja internetske stranice nije uvijek jednostavno provjeriti, ako na nju namjerava postaviti hiperpoveznicu koja upućuje na internetsku stranicu na kojoj se djelo nalazi, je li autor dao ovlaštenje za njegovo prethodno objavljivanje.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev, nadalje, opaža da protužalba otvara i pitanje uvjeta koji se moraju ispuniti kako bi se radilo o „mjerama ograničenja” u smislu presude od 13. veljače 2014., Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76). Taj sud u tom pogledu ističe da je predmetne fotografije bilo moguće pronaći na internetu i prije nego je društvo GS Media postavilo hiperpoveznicu na internetsku stranicu GeenStijl, iako ih nije bilo lako pronaći, tako da je postavljanje te poveznice na njegovoj stranici uvelike olakšalo pristup tim fotografijama.

               24

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud u Nizozemskoj) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Je li riječ o ‚priopćavanju javnosti’ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 kada osoba koja nije nositelj autorskog prava hiperpoveznicom na internetskoj stranici kojom upravlja upućuje na internetsku stranicu kojom upravlja treća osoba i kojoj može pristupiti opća internetska javnost, na kojoj je djelo bilo stavljeno na raspolaganje bez pristanka nositelja autorskog prava?

                                 (b)

                                 Je li pritom važno je li to djelo ranije drugdje također bilo priopćeno javnosti bez pristanka nositelja prava?

                                 (c)

                                 Je li relevantno zna li ‚osoba koja je stavila hiperpoveznicu’ ili mora li znati to da nositelj autorskog prava nije dao pristanak za stavljanje djela na internetsku stranicu treće osobe navedene u prvom pitanju i, po potrebi, okolnost da je djelo ranije drugdje također bilo priopćeno javnosti bez pristanka nositelja autorskog prava?

                        2.

                                 (a)

                                 Ako je odgovor na točku (a) prvog pitanja negativan: je li ipak u tom slučaju riječ ili može li biti riječ o priopćavanju javnosti ako opća internetska javnost može, makar ne na jednostavan način, naći internetsku stranicu na koju upućuje hiperpoveznica i time i djelo tako da postavljanje hiperpoveznice u velikoj mjeri olakšava nalaženje djela?

                                 (b)

                                 Je li za odgovor na točku (a) drugog pitanja relevantno to zna li ‚osoba koja je stavila hiperpoveznicu’ ili mora li znati za okolnost da opća internetska javnost ne može lako naći internetsku stranicu na koju upućuje hiperpoveznica?

                        3.

                        Postoje li druge okolnosti o kojim treba voditi računa pri davanju odgovora na pitanje o tome je li riječ o priopćavanju javnosti ako hiperpoveznica omogućuje pristup djelu koje je ranije priopćeno javnosti bez pristanka nositelja autorskog prava?”

         O prethodnim pitanjima

               25

               Svojim trima pitanjima, koja valja zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita predstavlja li, i u kojim eventualnim okolnostima, postavljanje na internetsku stranicu hiperpoveznice koja upućuje na zaštićena djela koja su slobodno dostupna na drugoj internetskoj stranici bez ovlaštenja nositelja autorskog prava, „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               26

               U tom kontekstu, taj sud osobito pita koja je relevantnost činjenice da predmetna djela još nisu objavljena na drukčiji način s ovlaštenjem tog nositelja, da postavljanje tih poveznica na koje je moguće kliknuti u velikoj mjeri olakšava pronalaženje tih djela s obzirom na to da internetsku stranicu na kojoj su ta djela dostupna svim korisnicima interneta nije lako pronaći i da je onaj koji postavlja navedene poveznice na koje je moguće kliknuti znao ili trebao znati te činjenice kao i okolnosti da navedeni nositelj nije dao ovlaštenje za objavljivanje predmetnih djela na potonjoj internetskoj stranici.

               27

               Iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da države članice moraju osigurati autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.

               28

               Na temelju te odredbe, autori stoga imaju pravo preventivne naravi koje im omogućuje da stanu između eventualnih korisnika njihova djela i radnji priopćavanja javnosti koje bi ti korisnici mogli izvršiti, a sve kako bi to mogli zabraniti (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 75. i od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 30.).

               29

               S obzirom na to da člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 nije definiran pojam „priopćavanja javnosti”, njegov smisao i doseg valja odrediti s obzirom na ciljeve koji se žele ostvariti tom direktivom i s obzirom na kontekst čiji je dio odredba koja se tumači (vidjeti u tom smislu presude od 7. prosinca 2006., SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 33. i 34., kao i od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 184. i 185.).

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz uvodnih izjava 9. i 10. Direktive 2001/29 proizlazi da ta direktiva ima kao glavni cilj uspostavu višeg stupnja zaštite autorâ, omogućavajući im dobivanje odgovarajuće naknade za korištenje njihovih djela, osobito prigodom priopćavanja javnosti. Iz toga slijedi da pojam „priopćavanje javnosti” treba tumačiti u širem smislu, kao što je to, uostalom, izričito navedeno u uvodnoj izjavi 23. te direktive (vidjeti u tom smislu presude od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 186., kao i od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 20.).

               31

               Istodobno, iz uvodnih izjava 3. i 31. Direktive 2001/29 proizlazi da usklađivanje koje se njome provodi ima za cilj osigurati, osobito u elektroničkom okruženju, pravednu ravnotežu između, s jedne strane, interesa nositelja autorskih prava i srodnih prava na zaštitu njihova prava intelektualnog vlasništva, zajamčenu člankom 17. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i, s druge strane, zaštite interesa i temeljnih prava korisnika predmeta zaštite, osobito njihove slobode izražavanja i informiranja, zajamčene člankom 11. Povelje, kao i javnog interesa.

               32

               Kao što je Sud već presudio, pojam „priopćavanja javnosti” ujedinjuje dva kumulativna elementa, točnije „radnju priopćavanja” nekog djela i priopćavanje tog djela određenoj „javnosti” (presude od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 16.; od 19. studenoga 2015., SBS Belgium, C‑325/14, EU:C:2015:764, t. 15., kao i od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 37.).

               33

               Sud je, osim toga, pojasnio da pojam „priopćavanje javnosti” pretpostavlja pojedinačnu ocjenu [vidjeti presudu od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 29. i, navedenu sudsku praksu, u vezi s pojmom „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva (SL 2006., L 376, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.), pri čemu taj pojam u toj direktivi ima isti opseg kao u Direktivi 2001/29 (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 33.)].

               34

               Za potrebe takve ocjene treba imati u vidu više međusobno dopunjujućih kriterija koji nisu samostalni ni nezavisni jedan od drugog. Budući da se ti kriteriji mogu naći u različitim konkretnim situacijama u vrlo različitom opsegu, valja ih primijeniti i pojedinačno i u njihovoj međusobnoj interakciji [presude od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 79.; od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 30., i od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 35.].

               35

               Među tim kriterijima, Sud je, kao prvo, istaknuo nezaobilaznu ulogu korisnika i namjernost njegove intervencije. Naime, taj korisnik poduzima radnju priopćavanja kada djeluje, i pritom je u potpunosti svjestan posljedica svojeg postupanja, kako bi omogućio svojim klijentima pristup zaštićenom djelu i to osobito kada, kad ne bi bilo takvog djelovanja, ti klijenti ne bi načelno mogli uživati emitirano djelo (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 82. i navedenu sudsku praksu, kao i od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 31.).

               36

               Kao drugo, Sud je pojasnio da pojam „javnosti” obuhvaća neograničen broj potencijalnih adresata te usto podrazumijeva znatan broj osoba [vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 84. i navedenu sudsku praksu, kao i od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland)C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 33.)].

               37

               Nadalje, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se moglo kvalificirati kao „priopćavanje javnosti”, zaštićenog djela, ono mora biti priopćeno na posebni tehnološki način, koji se razlikuje od dotad korištenog načina ili, ako to nije posrijedi, „novoj javnosti”, odnosno javnosti koju nisu uzeli u obzir nositelji autorskog prava kad su dali ovlaštenje za prvotno priopćavanje javnosti (presuda od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 24., kao i rješenje od 21. listopada 2014., BestWater International, C‑348/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2315, t. 14. i navedena sudska praksa).

               38

               Kao treće, Sud je presudio da lukrativna narav priopćavanja javnosti, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 nije irelevantna [vidjeti u tom smislu presude od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 204.; od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 88., kao i od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 36.].

               39

               S obzirom na, osobito, te kriterije valja ocijeniti predstavlja li, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, postavljanje na internetsku stranicu hiperpoveznice koja upućuje na zaštićena djela, koja su slobodno dostupna na drugoj internetskoj stranici bez ovlaštenja nositelja autorskog prava, „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               40

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je u presudi od 13. veljače 2014., Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76) Sud članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 protumačio na način da stavljanje na internetsku stranicu hiperpoveznicâ koje vode do djelâ koja su slobodno dostupna na drugoj internetskoj stranici ne predstavlja „priopćavanje javnosti”, kako je predviđeno u toj odredbi. Takvo je tumačenje također usvojeno u rješenju od 21. listopada 2014., BestWater International (C‑348/13, neobjavljeno EU:C:2014:2315) u pogledu takvih poveznica koje rabe tehniku „framing” .

               41

               Međutim, iz obrazloženja tih odluka proizlazi da je Sud u njima isključivo želio iznijeti svoje stajalište o postavljanju hiperpoveznica do djelâ učinjenima slobodno dostupnim na drugoj internetskoj stranici uz pristanak nositelja, jer je Sud zaključio da nema priopćavanja javnosti zato što predmetna radnja priopćavanja nije bila upućena novoj javnosti.

               42

               U tom kontekstu, Sud je istaknuo da, s obzirom na to da hiperpoveznica i internetska stranica na koju upućuje omogućuju pristup zaštićenom djelu na isti tehnološki način, to jest, putem interneta, takva poveznica mora biti upućena novoj javnosti. Kad o tome nije riječ, osobito zbog činjenice da je djelo već slobodno dostupno za sve korisnike interneta na drugoj internetskoj stranici s ovlaštenjem nositeljâ autorskog prava, navedena radnja ne može se kvalificirati kao „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Naime, budući da je i sve dok je to djelo slobodno dostupno na internetskoj stranici kojoj se može pristupiti uz pomoć hiperpoveznice, treba smatrati da su nositelji autorskog prava tog djela, dajući ovlaštenje za takvo priopćavanje, uzeli u obzir kao javnost sve korisnike interneta (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr., EU:C:2014:76, t. 24. do 28., kao i rješenje od 21. listopada 2014., BestWater International, C‑348/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2315, t. 15., 16. i 18.).

               43

               Stoga se ni iz presude od 13. veljače 2014., Svensson i dr., (C‑466/12, EU:C:2014:76) ni iz rješenja od 21. listopada 2014., BestWater International (C‑348/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2315) ne može zaključiti da postavljanje hiperpoveznica na internetsku stranicu koje upućuju na zaštićena djela učinjenima slobodno dostupnim na drugoj internetskoj stranici, ali bez ovlaštenja nositeljâ autorskog prava tih djela, u načelu, ne bi bilo obuhvaćeno pojmom „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Upravo suprotno, tim se odlukama potvrđuje važnost takvog ovlaštenja s obzirom na tu odredbu, jer je njome izričito propisano da nositelj autorskog prava mora dati ovlaštenje za svaku radnju priopćavanja djela javnosti.

               44

               Društvo GS Media, njemačka, portugalska i slovačka vlada, kao i Europska komisija, međutim tvrde da bi automatsko kvalificiranje svakog postavljanja takvih poveznica koje upućuju na djela objavljena na drugim internetskim stranicama kao „priopćavanje javnosti”, s obzirom na to da nositelji autorskog prava tih djela nisu dali ovlaštenje za to objavljivanje na internetu, imalo za posljedicu veliko ograničavanje slobode izražavanja i informiranja i ne bi poštovalo pravednu ravnotežu koja se želi postići Direktivom 2001/29 između te slobode i javnog interesa, s jedne strane, kao i interesa nositeljâ autorskog prava na djelotvornu zaštitu njihova intelektualnog vlasništva, s druge strane.

               45

               U tom pogledu, treba utvrditi da internet ima posebnu važnost za slobodu izražavanja i informiranja, zajamčenu člankom 11. Povelje, te da hiperpoveznice doprinose njegovu dobrom funkcioniranju kao i razmjeni mišljenja i informacija na toj mreži za koju je karakteristična dostupnost ogromne količine informacija.

               46

               Osim toga, osobito pojedinci koji žele postaviti takve poveznice mogu imati poteškoće kod provjere omogućuje li internetska stranica, prema kojoj potonje trebaju uputiti, pristup djelima koja su zaštićena i, ovisno o slučaju, jesu li nositelji autorskih prava dali ovlaštenje za njihovo objavljivanje na internetu. Takva provjera time je teža kada su ta prava podlicencirana. Nadalje, sadržaj internetske stranice, prema kojoj hiperpoveznica omogućuje pristup, može se izmijeniti nakon izrade te poveznice, uključujući zaštićena djela a da osoba koja je izradila navedenu poveznicu to ne mora nužno znati.

               47

               U svrhu pojedinačne ocjene postojanja „priopćavanja javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 stoga valja – kada hiperpoveznicu koja upućuje na djelo koje je slobodno dostupno na drugoj internetskoj stranici postavlja osoba koja, čineći to, nema za cilj stjecanje dobiti – uzeti u obzir okolnost da ta osoba ne zna i ne može razumno znati da je to djelo objavljeno na internetu bez ovlaštenja nositelja autorskih prava.

               48

               Takva osoba, naime, iako stavlja navedeno djelo na raspolaganje javnosti nudeći drugim korisnicima interneta pristup tom djelu (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr.C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 18. do 23.), nije, općenito govoreći, u potpunosti svjesna posljedica svojeg postupanja, kako bi omogućila klijentima pristup djelu koje je nezakonito objavljeno na internetu. Osim toga, kada je predmetno djelo bez ikakvog ograničenja već bilo dostupno na internetskoj stranici kojoj se može pristupiti preko hiperpoveznice, svi korisnici interneta su mu, u načelu, mogli pristupiti čak i bez te intervencije.

               49

               S druge strane, kad je utvrđeno da je takva osoba znala ili trebala znati da je hiperpoveznica koju je postavila omogućila pristup djelu koje je nezakonito objavljeno na internetu, primjerice zbog činjenice da su je na to upozorili nositelji autorskog prava, treba smatrati da postavljanje te poveznice predstavlja „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               50

               Isto vrijedi i za slučaj da ta poveznica korisnicima internetske stranice na kojoj se poveznica nalazi omogućuje zaobilaženje mjera ograničenja koje je postavila stranica gdje se nalazi zaštićeno djelo da bi se pristup javnosti ograničio samo na pretplatnike, pri čemu postavljanje takve poveznice tada predstavlja namjernu intervenciju bez koje se navedeni korisnici ne bi mogli koristiti prenesenim djelima (vidjeti, po analogiji, presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 27. i 31.).

               51

               Nadalje, kada se poveznice postavljaju s ciljem stjecanja dobiti, od osobe koja ih postavlja može se očekivati da izvrši potrebne provjere kako bi se uvjerila da predmetno djelo nije nezakonito objavljeno na internetskoj stranici na koju upućuju navedene hiperpoveznice tako da valja pretpostaviti da je to postavljanje izvršeno s punom sviješću o tome da je navedeno djelo zaštićeno i da možda ne postoji ovlaštenje nositelja autorskog prava za objavljivanje na internetu. U takvim okolnostima, i pod uvjetom da ta oboriva pretpostavka nije oborena, radnja postavljanja hiperpoveznice, koja upućuje na djelo koje je nezakonito objavljeno na internetu, predstavlja „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               52

               Međutim, ako nema nove javnosti neće biti ni priopćavanja „javnosti” u smislu te odredbe u slučaju, navedenom u točkama 40. do 42. ove presude, u kojemu su djela prema kojima navedene hiperpoveznice omogućuju pristup učinjena slobodno dostupnim na drugoj internetskoj stranici uz pristanak nositelja.

               53

               Takvo tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 osigurava viši stupanj zaštite autora, koji se želi postići tom direktivom. Naime, na temelju te direktive i u granicama određenim člankom 5. stavkom 3. navedene direktive, nositelji autorskog prava mogu djelovati ne samo protiv prvotnog objavljivanja njihova djela na internetskoj stranici, već i protiv svake osobe koja s ciljem stjecanja dobiti postavlja hiperpoveznicu koja upućuje na djelo koje je nezakonito objavljeno na toj stranici kao i, pod pretpostavkama navedenim u točkama 49. i 50. ove presude, protiv osoba koje su takve poveznice postavile a da im cilj nije stjecanje dobiti. U tom pogledu, treba osobito istaknuti da ti nositelji u svakom slučaju mogu takve osobe obavijestiti o nezakonitosti objavljivanja njihova djela na internetu i protiv njih djelovati ako odbijaju ukloniti tu poveznicu a da se one ne mogu pozvati na jednu od iznimki iz tog članka 5. stavka 3.

               54

               Kad je riječ o glavnom postupku, nesporno je da društvo GS Media upravlja internetskom stranicom GeenStijl te da je postavilo hiperpoveznice koje upućuju na datoteke s predmetnim fotografijama smještene na internetskoj stranici Filefactory s ciljem stjecanja dobiti. Također je nesporno da društvo Sanoma nije dalo ovlaštenje za objavljivanje tih fotografija na internetu. Osim toga, čini se da iz opisa činjeničnog stanja, kako slijedi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, proizlazi da je društvo GS Media znalo za potonju okolnost te da stoga ne može oboriti pretpostavku da je postavljanje tih poveznica izvršeno s punom sviješću o nezakonitosti tog objavljivanja. U tim okolnostima, treba zaključiti da je društvo GS Media, ovisno o provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, postavljanjem tih poveznica izvršilo „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 a da u tom kontekstu nije potrebno ocijeniti druge okolnosti na koje se taj sud poziva, navedene u točki 26. ove presude.

               55

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja treba odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da kako bi se utvrdilo predstavlja li postavljanje na internetsku stranicu hiperpoveznica koje upućuju na zaštićena djela koja su slobodno dostupna na drugoj internetskoj stranici bez ovlaštenja nositelja autorskog prava, „priopćavanje javnosti” u smislu te odredbe, potrebno je utvrditi jesu li te poveznice postavljene bez cilja stjecanja dobiti od strane osobe koja nije znala ili nije mogla razumno znati da je objavljivanje tih djela na toj drugoj internetskoj stranici nezakonito ili su, u suprotnom, navedene poveznice postavljene s takvim ciljem, u kojem slučaju se mora pretpostaviti da je za to znala.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da, kako bi se utvrdilo predstavlja li postavljanje na internetsku stranicu hiperpoveznica koje upućuju na zaštićena djela koja su slobodno dostupna na drugoj internetskoj stranici bez ovlaštenja nositelja autorskog prava, „priopćavanje javnosti” u smislu te odredbe, treba utvrditi jesu li te poveznice postavljene bez cilja stjecanja dobiti od strane osobe koja nije znala ili nije mogla razumno znati da je objavljivanje tih djela na toj drugoj internetskoj stranici nezakonito ili su, u suprotnom, navedene poveznice postavljene s takvim ciljem, u kojem slučaju se mora pretpostaviti da je za to znala.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. travnja 2017.#FSL Holdings i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište banana u Grčkoj, Italiji i Portugalu – Usklađeno utvrđivanje cijena – Dopuštenost dokaza koje su proslijedila nacionalna porezna tijela – Prava obrane – Izračun iznosa novčane kazne – Opseg sudskog nadzora – Kvalifikacija kao ‚sporazuma koji ima za cilj ograničavanje tržišnog natjecanja’.#Predmet C-469/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Europsko tržište banana u Grčkoj, Italiji i Portugalu — Usklađeno utvrđivanje cijena — Dopuštenost dokaza koje su proslijedila nacionalna porezna tijela — Prava obrane — Izračun iznosa novčane kazne — Opseg sudskog nadzora — Kvalifikacija kao ‚sporazuma koji ima za cilj ograničavanje tržišnog natjecanja’“
      U predmetu C‑469/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 4. rujna 2015.,

         FSL Holdings NV, sa sjedištem u Antwerpenu (Belgija),

         Firma Léon Van Parys NV, sa sjedištem u Antwerpenu,

         Pacific Fruit Company Italy SpA, sa sjedištem u Rimu (Italija),
      koje zastupaju P. Vlaemminck i B. Van Vooren, advocaaten, C. Verdonck, avocate, J. Auwerx, advocaat, i B. Gielen, avocate,
      žalitelji,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Biolan, M. Kellerbauer i P. Rossi, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 17. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom FSL Holdings NV, Firma Léon Van Parys NV i Pacific Fruit Company Italy SpA zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. lipnja 2015., FSL i dr./Komisija (T‑655/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:383), kojom je on samo djelomično poništio Odluku Komisije C(2011) 7273 final od 12. listopada 2011. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] (predmet COMP/39482 – Egzotično voće (banane)) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Članak 12. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) propisuje:
               „1.   U svrhu primjene članaka [101. i 102. UFEU‑a], Komisija i tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje ovlašteni su razmjenjivati, odnosno upotrijebiti kao dokaz tako dobiveno činjenično stanje ili materijalno pravo, uključujući i povjerljive informacije.
               2.   Međusobno razmijenjene informacije koristit će se kao dokaz samo u svrhu primjene članka [101. ili 102. UFEU‑a] u vezi predmetnog slučaja za koji je pribavljen od strane nadležnog tijela koje prenosi informacije. Međutim, kada se u istom slučaju primjenjuje nacionalno pravo tržišnog natjecanja usporedno s pravom tržišnog natjecanja Zajednice, pod uvjetom da to ne vodi do različitih rješenja, informacije koje se razmjenjuju sukladno ovom članku također se mogu koristiti u primjeni nacionalnog prava tržišnog natjecanja.
               […]”

               3

               Članak 23. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 propisuje:
               „Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”

               4

               Članak 31. Uredbe br. 1/2003 propisuje:
               „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može takve odluke ukinuti, ili smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.”

               5

               Obavijest Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.; u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2002.) određuje uvjete u skladu s kojima poduzetnici koji surađuju s Komisijom tijekom istrage koju ona provodi o zabranjenom sporazumu mogu biti oslobođeni od novčanih kazni ili im može biti smanjena novčana kazna koju bi inače bili dužni platiti. Točka 11. (a) te obavijesti u tom smislu pojašnjava da poduzetnik mora s Komisijom surađivati u potpunosti, kontinuirano i brzo za vrijeme čitavog upravnog postupka te joj dostaviti sve dokaze vezane uz navodnu povredu koji mu dođu u posjed ili kojima raspolaže.

         Okolnosti spora

               6

               Žalitelji FSL Holdings i Firma Léon Van Parys, dva dionička društva prema belgijskom pravu, i Pacific Fruit Company Italy, dioničko društvo prema talijanskom pravu, uvoze, stavljaju na tržište i prodaju banane pod žigom Bonita u Europi.

               7

               Društvo Chiquita Brands International Inc. (u daljnjem tekstu: Chiquita) podnijelo je 8. travnja 2005. zahtjev za oslobađanje od kazni na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. za djelatnost distribucije i stavljanja na tržište banana i drugog svježeg voća koje se uvozi u Europu. Taj je zahtjev upisan pod brojem predmeta COMP/39188 – Banane (u daljnjem tekstu: predmet o sjevernoj Europi). To oslobađanje kazne odobreno joj je 3. svibnja 2005.

               8

               Komisija je 26. srpnja 2007. zaprimila dokumente od Guardije di Finanzia (carinska i financijska policija, Italija), pronađene tijekom pretrage u domu i u uredu zaposlenika društva Pacific Fruit Company Italy u okviru nacionalne porezne istrage.

               9

               Komisija je 26. studenoga 2007. obavijestila Chiquitu da će njezini agenti provesti pretragu prostorija tog društva 28. studenoga 2007. Tom je prilikom Chiquita bila obaviještena da će se provesti nova istraga u pogledu praksi u Grčkoj, Italiji i Portugalu (u daljnjem tekstu: predmet o južnoj Europi). Napomenuto joj je da joj je odobreno djelomično oslobađanje od kazne za Europsku uniju u cijelosti i da posljedično ima obvezu surađivati.

               10

               Komisija je od 28. do 30. studenoga 2007. provela pretrage u prostorijama uvoznika banana u Španjolskoj i Italiji. Tijekom pretraga vođenih u Rimu (Italija) u prostorijama društva Pacific Fruit Company Italy Komisija je pronašla dvije stranice bilježaka koje joj je već poslala carinska i financijska policija.

               11

               Chiquita je bila pozvana identificirati dijelove svojih usmenih izjava u predmetu o sjevernoj Europi koje, prema njezinu mišljenju, također imaju vezu s predmetom o južnoj Europi.

               12

               Komisija je 15. listopada 2008. donijela Odluku C(2008) 5955 final o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] (predmet COMP/39188 – Banane), kojom je utvrdila da je nekoliko velikih uvoznika banana u sjevernu Europu, među kojima Chiquita, povrijedilo članak 81. UEZ‑a sudjelovanjem u usklađenom djelovanju kojim su usklađivali referentne cijene banana, koje su između 2000. i 2002. određivali svakog tjedna za nekoliko država članica. Društva FSL Holdings i Firma Léon Van Parys nisu bila adresati te odluke.

               13

               Komisija je 10. prosinca 2009. izdala Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u predmetu o južnoj Europi, koja se odnosila, među ostalim, na Chiquitu i žalitelje. Nakon što su dobili pristup spisu, svi su adresati te obavijesti Komisiji podnijeli svoja očitovanja te su prisustvovali saslušanju održanom 18. lipnja 2010.

               14

               Komisija je 12. listopada 2011. donijela spornu odluku, kojom je utvrdila da su Chiquita i žalitelji povrijedili članak 101. UFEU‑a sudjelovanjem u zabranjenom sporazumu u području uvoza, stavljanja na tržište i prodaje banana u Grčkoj, Italiji i Portugalu u razdoblju od 28. srpnja 2004. do 8. travnja 2005., tijekom kojeg su ta društva usklađivala svoje strategije cijena u tim trima državama članicama, te im je izrekla novčane kazne koje je odredila primjenom Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) i Obavijesti o suradnji iz 2002.

               15

               Komisija je najprije odredila osnovni iznos novčane kazne koju je trebalo izreći:

                        —

                        47922000 eura za Chiquitu i

                        —

                        11149000 eura za žalitelje.

               16

               Komisija je potom utvrdila da u predmetu o južnoj Europi ne postoje sve posebne okolnosti iz predmeta o sjevernoj Europi, na temelju kojih je osnovni iznos novčane kazne smanjila za 60 %, kako bi se uzeo u obzir poseban regulatorni režim sektora banana i činjenica da se usklađeno djelovanje u potonjem predmetu odnosilo na referentne cijene.

               17

               Komisija je naposljetku odlučila na osnovni iznos primijeniti smanjenje od 20 % za sva predmetna društva.

               18

               Nakon te prilagodbe osnovni iznosi novčanih kazni koje je trebalo izreći utvrđeni su kako slijedi:

                        —

                        38337600 eura za Chiquitu i

                        —

                        8919200 eura za žalitelje.

               19

               Međutim, Chiquiti je odobreno oslobođenje od novčane kazne na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. S druge strane, budući da nije bilo nikakve druge prilagodbe za žalitelje, oni su osuđeni zajedno i solidarno na konačan zaokruženi iznos od 8919000 eura.

         Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               20

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. prosinca 2011. žalitelji su zahtijevali poništenje sporne odluke.

               21

               Pobijanom presudom Opći sud samo je djelomično prihvatio njihove zahtjeve.

               22

               Utvrdivši da je povreda bila prekinuta između 12. kolovoza 2004. i 19. siječnja 2005., Opći sud poništio je članak 1. sporne odluke u dijelu u kojem se odnosio na to razdoblje i u dijelu u kojem se odnosio na društva FSL Holdings, Firma Léon Van Parys i Pacific Fruit Company Italy te je novčanu kaznu određenu u članku 2. sporne odluke smanjio s 8919000 eura na 6689000 eura.

         Zahtjevi stranaka

               23

               Svojom žalbom žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        primarno, ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu jer Opći sud nije u potpunosti obavio sudski nadzor novčane kazne koja im je izrečena i znatno smanji njezin iznos;

                        —

                        dalje podredno, ukine pobijanu presudu jer Opći sud nije dokazao da je povreda imala za cilj ili kao učinak ograničavanje tržišnog natjecanja i vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje, osim ako Sud smatra da ima dovoljno podataka za poništenje sporne odluke i

                        —

                        u svakom slučaju naloži Komisiji snošenje njihovih troškova pred Sudom i Općim sudom.

               24

               Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i da žaliteljima naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               25

               U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose četiri žalbena razloga.

            Prvi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               26

               Prvi žalbeni razlog temelji se na bitnoj povredi postupovnih odredaba i prava obrane jer Opći sud nije utvrdio nezakonitost uporabe dokaza koje je Komisiji proslijedila carinska i financijska policija.

               27

               Oni u tom smislu ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 80. pobijane presude samo naveo da je zakonitost slanja tih dokaza Komisiji stvar jedino talijanskog pravnog sustava, iako to slanje također mora poštovati pravo Unije.

               28

               Oni konkretno tvrde da Komisija mora izbjeći nepopravljivo ugrožavanje prava obrane takvim slanjem, što pretpostavlja da ona ispita jesu li poslani dokumenti doista upotrijebljeni samo u svrhu u koju ih je prikupilo nacionalno tijelo, kao što to predviđa članak 12. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 u okviru razmjena između tijela nadležnih za tržišno natjecanje.

               29

               Žalitelji također navode da je Komisija povrijedila prava obrane jer ih je obavijestila o tome da je nacionalno tijelo proslijedilo te dokumente tek gotovo dvije godine nakon toga.

               30

               Žalitelji tvrde da je Opći sud iskrivio dokaze smatrajući u točkama 67. i 68. pobijane presude da pitanje jesu li dvije stranice bilježaka talijanska tijela proslijedila nezakonito nije relevantno za zakonitost njihove uporabe jer je te dokumente pronašla i Komisija u okviru svoje pretrage u srpnju 2007. Naime, oni ističu da su, za razliku od onoga što je navedeno u točki 68. pobijane presude, osporili zakonitost pretraga koje je provela Komisija. Također se pozivaju na presudu od 18. lipnja 2015., Deutsche Bahn i dr./Komisija (C‑583/13 P, EU:C:2015:404), u prilog tvrdnji da se, s obzirom na nezakonitost slanja dokumenata na temelju kojih je Komisija provela pretragu, dokumenti pronađeni tijekom te pretrage nisu mogli valjano upotrijebiti kao dokazi.

               31

               Komisija smatra da prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               32

               Što se tiče prvog aspekta argumentacije iznesene u prilog prvom žalbenom razlogu, Opći sud pravilno je u točkama 45. i 80. pobijane presude naveo, s jedne strane, da je zakonitost slanja Komisiji od državnog odvjetnika ili tijela nadležnih za tržišno natjecanje podataka prikupljenih u skladu s nacionalnim kaznenim pravom pitanje nacionalnog prava i, s druge strane, da sud Unije nije nadležan kontrolirati zakonitost, s obzirom na nacionalno pravo, akta koji donese nacionalno tijelo (presuda od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, t. 62.).

               33

               Neovisno o pitanju je li bilo dovoljno to što je Opći sud, kako bi priznao dopuštenost dokumenata o kojima je riječ dostavljenih Komisiji, u točki 80. pobijane presude samo utvrdio da njihovo slanje nacionalni sud nije proglasio nezakonitim, valja naglasiti ne samo to da je Opći sud u točkama 82. do 89. te presude ispitao okolnosti u kojima je to slanje obavljeno nego i to da je u točkama 71. do 79. te presude pravilno odbio kao neosnovan argument žaliteljâ prema kojem je, uzimajući u obzir ono što članak 12. Uredbe br. 1/2003 predviđa za razmjene informacija između tijela nadležnih za tržišno natjecanje, dokumente koje je carinska i financijska policija poslala Komisiji ona mogli upotrijebiti kao dokazna sredstva samo u svrhu u koju ih je prikupilo to nacionalno tijelo.

               34

               Kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 45. svojeg mišljenja, članak 12. Uredbe br. 1/2003 teži posebnom cilju pojednostavnjenja i poticanja suradnje između tijela u okviru Europske mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja olakšavanjem razmjene informacija. On u tom smislu u stavku 1. propisuje da su u svrhu primjene članaka 101. i 102. UFEU‑a Komisija i tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje ovlašteni razmjenjivati odnosno upotrijebiti kao dokaz tako dobiveno činjenično stanje ili materijalno pravo, uključujući i povjerljive informacije, pritom pojašnjavajući, osobito u stavku 2., pretpostavke pod kojima se te informacije mogu upotrijebiti.

               35

               Prema tome, iz tih se odredaba ne može zaključiti da su one odraz općenitijeg pravila koje bi Komisiji zabranjivalo upotrebu informacija koje su poslala druga nacionalna tijela koja nisu tijela nadležna za tržišno natjecanje država članica, samo zbog toga što su te informacije prikupljene u druge svrhe.

               36

               Također valja navesti, kao što je to učinio Opći sud u točki 79. pobijane presude, da bi takvo pravilo pretjerano ograničavalo Komisijinu ulogu u njezinoj zadaći nadzora pravilne primjene prava tržišnog natjecanja Unije.

               37

               Opći sud stoga je pravilno odgovorio na prigovore žaliteljâ o zakonitosti uporabe dokumenata koje je poslala carinska i financijska policija.

               38

               Što se tiče argumenta žaliteljâ prema kojem uporaba tih dokumenata u druge svrhe od onih za koje su prikupljeni može nepopravljivo ugroziti prava obrane, valja podsjetiti na to da u pravu Unije vrijedi načelo slobodnog izvođenja dokaza i da je jedini relevantan kriterij ocjene podnesenih dokaza njihov kredibilitet (vidjeti presudu od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, t. 63.).

               39

               Nadalje, žalitelji Općem sudu predbacuju da nije utvrdio Komisijinu povredu prava obrane zbog toga što je ona čekala gotovo dvije godine prije nego što ih je obavijestila da posjeduje te dokumente.

               40

               U tom smislu valja podsjetiti na to da poštovanje prava obrane nalaže da dotični poduzetnik može tijekom upravnog postupka odgovarajuće iznijeti svoje stajalište o istinitosti i relevantnosti iznesenih činjenica i okolnosti kao i dokumentima kojima se Komisija koristila u prilog svojoj tvrdnji o postojanju povrede (vidjeti osobito presudu od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Prema tome, tijekom postupka primjene članka 101. UFEU‑a valja razlikovati dva stadija: onaj prije obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i onaj nakon nje (vidjeti osobito presudu od 3. rujna 2009., Prym i Prym Consumer/Komisija, C‑534/07 P, EU:C:2009:505, t. 27.).

               42

               Sud je tako ocijenio da Komisija nije bila obvezna obavijestiti dotičnog poduzetnika o posjedovanju dokaza prije slanja obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku jer su upravo slanje takve obavijesti, s jedne strane, i pristup spisu koji omogućuje adresatu te obavijesti da se upozna s dokazima u Komisijinu spisu, s druge strane, ti koji osiguravaju poštovanje prava obrane i jer dotični poduzetnik može u potpunosti isticati svoja prava obrane nakon slanja te obavijesti (vidjeti osobito presudu od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, t. 58. i 59.).

               43

               Međutim, Sud je također pojasnio da Komisija mora paziti na to da se prava obrane ne ugroze tijekom stadija istražnog postupka koji prethodi obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (vidjeti osobito presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 63.).

               44

               Kako bi odbio argument koji se temelji na tome da je Komisija već dugo posjedovala određene dokumente prije obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, Opći je sud u točki 98. pobijane presude istaknuo da je Komisija izričito navela da se u toj obavijesti oslanja na dokumente koje su poslala talijanska tijela i da je ona proslijedila te dokumente žaliteljima nekoliko mjeseci prije te obavijesti.

               45

               Nadalje, Opći je sud u točki 99. pobijane presude smatrao da žalitelji nisu iznijeli razloge zbog kojih je činjenica da nisu bili upoznati s tim dokumentima tijekom stadija istrage mogla imati bilo kakva utjecaja na njihove kasnije mogućnosti obrane tijekom stadija koji je slijedio obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (vidjeti prema analogiji presudu od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, t. 61.).

               46

               On je time pravilno odbio taj dio argumentacije žaliteljâ.

               47

               Što se, naposljetku, tiče iskrivljavanja dokaza koje je navodno počinio Opći sud, valja podsjetiti na to da postoji iskrivljavanje ako je bez upotrebe novih dokaza razvidno da je ocjena postojećih očito pogrešna (vidjeti osobito presudu od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija, C‑413/08 P, EU:C:2010:346, t. 17.).

               48

               Kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 65. svojeg mišljenja, žalitelj usto mora precizno navesti dokaze koji su iskrivljeni i opisati pogreške u ocjeni koje su navodno počinjene (vidjeti osobito presudu od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija, C‑413/08 P, EU:C:2010:346, t. 16.).

               49

               Međutim, žalitelji ne osporavaju analizu Općeg suda dokumenata o kojima je riječ, nego njihovu dopuštenost u slučaju da se njihovo slanje od carinske i financijske policije smatra nezakonitim, što u svakom slučaju nije bilo dokazano.

               50

               S obzirom na sve prethodno navedeno, prvi žalbeni razlog valja odbiti u cijelosti.

            Drugi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               51

               Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije utvrdio da je Komisija povrijedila svoju Obavijest o suradnji iz 2002. zbog toga što je Chiquiti odobrila oslobađanje od kazne, ali nije posljedično smatrala da informacije koje je to društvo proslijedilo Komisiji u okviru postupka koji je doveo do odobravanja tog oslobađanja treba ukloniti iz spisa.

               52

               Oni ističu da, što se tiče predmeta o južnoj Europi, to društvo nije dokazalo potpunu, trajnu i brzu suradnju tijekom cijelog postupka, kao što to zahtijeva točka 11. (a) te obavijesti.

               53

               Nadalje, određene informacije koje je prikupila Komisija povjerljive su naravi i stoga se nisu mogle upotrijebiti kao dokazi jer im žalitelji nisu imali pristup.

               54

               Žalitelji ističu da se njihov drugi žalbeni razlog odnosi na pravno pitanje u vezi s Komisijinim poštovanjem vlastitih pravila i da nije riječ o novom razlogu, osobito s obzirom na točku 42. njihove tužbe i točku 21. njihove replike.

               55

               Komisija tvrdi da je taj žalbeni razlog, koji je nedopušten jer se odnosi na ocjenu činjenica iskrivljenje kojih nije istaknuto u žalbi, usto i nov te u svakom slučaju bespredmetan jer, čak i da Chiquiti nije trebalo odobriti oslobođenje od kazne, informacije koje je ona pružila ne smiju se ukloniti iz spisa.

               56

               Komisija podredno ističe da Chiquitin zahtjev za oslobođenje od kazne nije bio ograničen na predmet o sjevernoj Europi, nego je obuhvaćao činjenice koje su nastale u Europskom gospodarskom prostoru. Ona smatra da je to društvo pravodobno podnijelo dokaze koji se također odnose na nezakonito ponašanje u predmetu o južnoj Europi.

               57

               Komisija dodaje da je argument prema kojem ona ne može uputiti na povjerljive podatke kako bi dokazala postojanje zabranjenog sporazuma ne samo nedopušten jer nema veze s drugim žalbenim razlogom nego u svakom slučaju i neosnovan jer su žalitelji u Komisijinim prostorijama tijekom postupka imali pristup predmetnim podacima.

         Ocjena Suda

               58

               Neovisno o pitanju treba li drugi žalbeni razlog smatrati novim ili bi li nepoštovanje točke 11. (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. moglo imati utjecaja na zakonitost Komisijine uporabe informacija koje je dostavila Chiquita u tom okviru, pitanje je li društvo potpuno, trajno i brzo surađivalo u smislu te točke u svakom je slučaju činjenično pitanje, pri čemu njegova ocjena od Općeg suda nije obuhvaćena nadzorom Suda u okviru žalbenog postupka, osim ako su utvrđenja Općeg suda zahvaćena materijalnom pogreškom ili očitim iskrivljavanjem dokumenata iz spisa, što se u ovom slučaju nije tvrdilo.

               59

               Što se tiče argumenta žaliteljâ prema kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ne utvrdivši da određene izjave koje je dala Chiquita u tom okviru Komisija nije mogla upotrijebiti zbog njihove povjerljive naravi, riječ je zapravo o novom razlogu, koji je usto nedovoljno potkrijepljen.

               60

               Slijedom toga, drugi žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.

            Treći žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               61

               Svojim trećim žalbenim razlogom, istaknutim podredno, žalitelji tvrde da je Opći sud povrijedio načelo djelotvorne sudske zaštite zajamčeno člankom 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima jer je proveo samo ograničen sudski nadzor novčane kazne i nije izvršio svoju neograničenu nadležnost koja mu je dodijeljena člankom 31. Uredbe br. 1/2003. Posljedično, Opći sud također je pogrešno izračunao novčanu kaznu.

               62

               Dodaju da je na Sudu, u okviru njegove neograničene nadležnosti, da sam ocijeni okolnosti slučaja i vrstu povrede o kojoj je riječ kako bi odredio iznos novčane kazne i upućuju na točku 80. presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778).

               63

               Ističu da je na sudu Unije da provede svoj nadzor zakonitosti na temelju elemenata koje pruži tužitelj u prilog istaknutim razlozima i naglašavaju da se on prilikom tog nadzora ne može osloniti na marginu prosudbe kojom u tom području raspolaže Komisija. U tom smislu osobito upućuju na presudu od 8. prosinca 2011., KME Germany i dr./Komisija (C‑389/10 P, EU:C:2011:816, t. 129.).

               64

               Međutim, što se tiče ocjene težine povrede, Opći sud u točki 525. pobijane presude samo je citirao Smjernice iz 2006. kako bi utvrdio da je Komisija pravilno primijenila stopu od 15 % prilikom ocjene udjela prodaja uzetih u obzir za te povrede.

               65

               Jednako je postupio i kako bi potom odbio njihovu argumentaciju o potrebi uzimanja u obzir ograničenog zajedničkog tržišnog udjela i uskog zemljopisnog opsega povrede.

               66

               Također ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava tvrdeći u točki 532. pobijane presude da nije bilo potrebno da Komisija uzme u obzir dodatne činjenice i okolnosti, iako je trebala ocijeniti objektivne elemente, poput sadržaja i trajanja protutržišnih ponašanja, njihova broja i njihova intenziteta, opsega pogođenog tržišta i štete koju je pretrpio gospodarski javni poredak, relativne važnosti i tržišnog udjela odgovornih poduzetnika te eventualne ponovljene povrede, čak i ako su oni na njih izričito uputili, u skladu s presudom od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 91.).

               67

               Slične prigovore ističu u pogledu ocjene Općeg suda olakotnih okolnosti u točkama 544. do 554. pobijane presude.

               68

               Također tvrde da, u slučaju da je Opći sud pravilno ispitao razinu novčanu kazne, on je morao odlučiti o smanjenju jednakom onom od 60 % koje je Komisija primijenila u predmetu o sjevernoj Europi jer dva čimbenika koja je Komisija uzela u obzir u tom predmetu, tj. poseban regulatorni režim i postojanje povrede s obzirom na cilj, postoje i u ovom slučaju.

               69

               U odgovoru na prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija oni pojašnjavaju da su od Općeg suda zahtijevali da izvrši svoju neograničenu nadležnost.

               70

               Komisija tvrdi da žalitelji od Općeg suda nisu zahtijevali da izvrši svoju neograničenu nadležnost, tako da treći žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten, te da je Opći sud u svakom slučaju ispitao posebne okolnosti slučaja u skladu sa zahtjevima načela sudske zaštite.

               71

               Pitanje je li Opći sud morao smanjiti novčanu kaznu za barem 60 %, kao što je to odlučila Komisija u predmetu o sjevernoj Europi, zbog toga što je također riječ o povredi s obzirom na cilj, usto se odnosi na činjenično pitanje.

         Ocjena Suda

               72

               Uvodno valja utvrditi da su žalitelji od Općeg suda zahtijevali da izvrši svoju neograničenu nadležnost poništenjem ili smanjenjem novčane kazne koja im je bila izrečena, kao što to osobito proizlazi iz točke 142. njihove tužbe, i da stoga treći žalbeni razlog nije nov.

               73

               Što se tiče sudskog nadzora novčanih kazni koje izriče Komisija u slučaju povrede prava tržišnog natjecanja, valja podsjetiti na to da je na sudu Unije da nadzire zakonitost na temelju elemenata koje je pružio tužitelj u prilog istaknutim razlozima. Prilikom tog nadzora sud se ne može pozvati na Komisijinu diskrecijsku ovlast ni u pogledu odabira elemenata koje treba uzeti u obzir prilikom primjene kriterija spomenutih u Smjernicama ni u pogledu ocjene tih elemenata kako bi odustao od provedbe detaljnog nadzora prava i činjenica (vidjeti osobito presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 62.).

               74

               Nadzor zakonitosti upotpunjen je neograničenom nadležnošću koja je sudu Unije priznata člankom 31. Uredbe br. 1/2003, u skladu s člankom 261. UFEU‑a. Takva nadležnost omogućuje sudovima, osim pukog nadzora zakonitosti tih novčanih kazni, zamjenu Komisijine ocjene vlastitom i stoga ukidanje, smanjenje ili povećanje izrečene novčane kazne ili periodičnog penala (vidjeti osobito presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 63.).

               75

               Kako bi udovoljio zahtjevima načela djelotvorne sudske zaštite i uzimajući u obzir da članak 23. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 propisuje da iznos novčane kazne treba odrediti prema težini i trajanju povrede, Opći sud dužan je, izvršavajući nadležnosti iz članaka 261. i 263. UFEU‑a, ispitati svaki pravni ili činjenični prigovor kojim se želi dokazati da iznos novčane kazne nije sukladan težini i trajanju povrede (vidjeti osobito presudu od 9. lipnja 2016., Repsol Lubricantes y Especialidades i dr./Komisija, C‑617/13 P, EU:C:2016:416, t. 86.).

               76

               U okviru žalbe uloga Suda jest kontrolirati je li Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava u načinu na koji je odlučio o tužbi koja mu je podnesena (vidjeti osobito presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 46.).

               77

               Međutim, Sud – kada odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe – nema pravo zbog razloga pravičnosti vlastitom ocjenom zamijeniti ocjenu Općeg suda koji je u okviru svoje neograničene nadležnosti odlučivao o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (vidjeti osobito presudu od 7. rujna 2016., Pilkington Group i dr./Komisija, C‑101/15 P, EU:C:2016:631, t. 72.).

               78

               Pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud zbog neprikladnosti iznosa novčane kazne može se utvrditi samo u slučaju da Sud ocijeni da je iznos sankcije ne samo neprikladan nego i pretjeran do te mjere da je neproporcionalan (vidjeti osobito presudu od 7. rujna 2016., Pilkington Group i dr./Komisija, C‑101/15 P, EU:C:2016:631, t. 73.).

               79

               U ovom se slučaju, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 85. svojeg mišljenja, Općem sudu ne može predbaciti da je u tom okviru uputio na Smjernice iz 2006. jer se tužbeni razlog koji su žalitelji istaknuli temeljio, kao što to proizlazi iz točke 501. pobijane presude, na povredi članka 23. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 i Smjernica iz 2006. zbog netočne ocjene, među ostalim, težine povrede i olakotnih okolnosti.

               80

               Također valja podsjetiti na to da izvršavanje neograničene nadležnosti nije izjednačeno s nadzorom po službenoj dužnosti i da je, osim za razloge u javnom interesu koje je sud dužan istaknuti, na tužitelju da iznese razloge protiv pobijane odluke i pruži dokaze (vidjeti osobito presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 64.).

               81

               Što se tiče težine povrede, Opći sud pravilno je u točki 525. pobijane presude ocijenio da je Komisija za najteža ograničenja, poput onih o kojima je ovdje riječ, pravilno primijenila stopu od barem 15 % vrijednosti prodaja, koji čini minimum „gornjeg dijela tog raspona” u smislu točke 23. Smjernica iz 2006. za tu vrstu povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljenu, EU:C:2013:463, t. 124.).

               82

               Opći sud u točkama 528. do 533. pobijane presude također je dovoljno pravno ocijenio i odgovorio na argument žaliteljâ koji se temelji na tome da je Komisija morala uzeti u obzir ograničenost zajedničkog tržišnog udjela i zemljopisnog opsega povrede kako bi odredio razmatrani udjel vrijednosti prodaja. Konkretno, u točki 530. te presude pravilno je smatrao da za najteža ograničenja ta stopa mora barem biti veća od 15 %.

               83

               Iako je tvrdnja Općeg suda u točki 532. pobijane presude – da u slučaju kad Komisija primijeni samo stopu jednaku ili gotovo jednaku minimalnoj stopi od 15 % vrijednosti prodaja, predviđenu za najteža ograničenja, nije potrebno uzeti u obzir dodatne elemente – a priori pogrešna, ona ipak ne odražava stvarnu analizu koju je Opći sud proveo u toj presudi, a koja je ispitala relevantnost okolnosti koje su žalitelji istaknuli u svojoj tužbi u pogledu analize težine povrede, osobito u točki 533. pobijane presude (vidjeti prema analogiji presudu od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljenu, EU:C:2013:463, t. 129.). Također valja naglasiti da je, s obzirom na to da je Opći sud u pobijanoj presudi pravilno smatrao da povreda o kojoj je riječ ulazi u kategoriju najtežih povreda, pojedinačno ponašanje poduzetnika ipak uzeto u obzir.

               84

               Nadalje, valja navesti da, za razliku od onoga što je navedeno u točki 531. pobijane presude, iz uvodne izjave 329. sporne odluke ne proizlazi da je stopu od 15 % vrijednosti prodaja Komisija odredila jedino na temelju naravi povrede jer se ta uvodna izjava odnosi i na druge okolnosti predmeta.

               85

               Naposljetku, što se tiče ocjene olakotnih okolnosti, Opći sud nije se zadovoljio time da u točki 549. pobijane presude podsjeti na postojanje Komisijine margine prosudbe, nego je u točki 551. te presude ocijenio da jedan od dvaju čimbenika koji su opravdavali smanjenje u predmetu o sjevernoj Europi, tj. usklađivanje referentnih cijena, stvarno nije postojao u ovom predmetu, što je opravdavalo razliku u postotku smanjenja u potonjem predmetu.

               86

               Argument žaliteljâ koji se temelji na tome da je Opći sud ipak morao uzeti u obzir činjenicu da je u ovom predmetu, kao i u predmetu o sjevernoj Europi, bila riječ o povredi s obzirom na cilj, osim što dovodi u pitanje ocjenu činjenica, u svakom je slučaju i bespredmetan jer takva činjenica ne može biti olakotna okolnost.

               87

               Nadalje, Opći sud također je u točkama 552. i 553. pobijane presude pravilno podsjetio na razloge zbog kojih Komisija ne može biti vezana svojom prethodnom praksom odlučivanja, tako da sama činjenica da je dotad u prošlosti prihvaćala određenu stopu smanjenja za određeno ponašanje ne znači da je obvezna odobriti isto proporcionalno smanjenje prilikom ocjene sličnog ponašanja u okviru kasnijeg upravnog postupka.

               88

               Posljedično, iz prethodno navedenog proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom provedbe svojeg sudskog nadzora.

               89

               Prema tome, treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

            Četvrti žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               90

               Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelji ističu povredu Općeg suda pojma sporazuma s protutržišnim ciljem, činjenice neuzimanja u obzir gospodarskog i pravnog konteksta u kojem se nalazio razmatrani sporazum i povredu prava obrane koja je iz toga navodno proizišla.

               91

               Tako prigovaraju Općem sudu da je osobito u točki 466. pobijane presude smatrao da je Komisija pravilno zaključila da je ponašanje stranaka imalo za cilj spriječiti, ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu.

               92

               Ističu da je analiza gospodarskog i pravnog konteksta u kojem se nalazio sporni sporazum nužna kako bi se utvrdilo ima li povreda za cilj ograničavanje tržišnog natjecanja (presude od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 36. i 48. i od 26. studenoga 2015., Maxima Latvija, C‑345/14, EU:C:2015:784, t. 16.).

               93

               Dodaju da pojam ograničavanja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj treba tumačiti restriktivno, da Opći sud treba objasniti razloge zbog kojih to ograničavanje predstavlja dovoljan stupanj štetnosti za tržišno natjecanje i da na analogna ponašanja koja su u prethodnoj sudskoj praksi kvalificirana kao povrede s obzirom na cilj može uputiti samo ako su dovoljno slična onima koja se razmatraju (presuda od 11. rujna 2014., CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204).

               94

               Oni iz toga zaključuju da Opći sud u točki 468. pobijane presude nije mogao samo smatrati da je sporna praksa obuhvaćena člankom 101. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a, koji se odnosi jedino na utvrđivanje cijena, a ne na puka priopćavanja budućih namjera o promjenama cijena.

               95

               Oni smatraju da, u slučaju da je Opći sud uzeo u obzir narav robe, okolnosti funkcioniranja i strukturu tržišta, on je morao zaključiti da sporni sporazum nema protutržišni cilj.

               96

               U tom smislu oni konkretno upućuju na činjenicu da je u trenutku povrede europsko tržište banana bilo podvrgnuto zajedničkoj organizaciji tržišta koja je dovela do nefleksibilnosti i povećanog stupnja transparentnosti o obujmu i cijenama, što je u konačnici konkurente poticalo da među sobom sklapaju poslovne veze. Dodaju da je do razmjene informacija o kojoj je riječ dolazilo povremeno i da nije bilo nikakve očite veze između datuma tih kontakata i datuma odgovarajućih utvrđivanja cijena. Također ističu da je povreda uključivala samo dva konkurenta na tržištu, da društvo Pacific Fruit Company Italy, kao prihvatitelj cijena, nije moglo nametnuti cijene svojim kupcima i da je bila riječ samo o jednom ograničenom dijelu europskog tržišta banana.

               97

               Smatraju da razbacana upućivanja na kontekst predmeta u pobijanoj presudi, izvan okvira kvalifikacije spornih praksi kao povrede s obzirom na cilj, nisu mogla omogućiti zaključak da je taj kontekst doista uzet u obzir za kvalifikaciju kao povrede s obzirom na cilj.

               98

               Također pojašnjavaju, u pogledu povrede prava obrane, da im je pogrešan zaključak o postojanju protutržišnog cilja uskratio detaljnu i kontradiktornu raspravu o učincima njihova ponašanja.

               99

               Komisija tvrdi da je četvrti žalbeni razlog nedopušten jer je nov, ali i zbog toga što argumenti o pravnom i gospodarskom kontekstu povrede o kojoj je riječ dovode u pitanje ocjenu činjenica.

               100

               Tvrdi da je Opći sud u svakom slučaju dovoljno pravno uzeo u obzir gospodarski i pravni kontekst sporazuma o kojem je riječ i da nije počinio pogrešku koja se tiče prava.

         Ocjena Suda

               101

               Što se tiče prigovora nedopuštenosti koji je istaknula Komisija zbog toga što je četvrti žalbeni razlog nov, valja utvrditi da iz točke 135. tužbe pred Općim sudom proizlazi da su žalitelji osporavali kvalifikaciju kao povrede s obzirom na cilj, „uzimajući u obzir, među ostalim, činjenice i okolnosti predmeta”, ali da su u tom smislu samo istaknuli da se sporni sporazum odnosi samo na neodređene i sporadične razmjene informacija o općim kretanjima tržišta.

               102

               Međutim, bez potrebe za odlučivanjem o dopuštenosti četvrtog žalbenog razloga, valja utvrditi da on u svakom slučaju nije osnovan.

               103

               Valja podsjetiti na to da pojam ograničenja tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj” treba tumačiti restriktivno i da se može primijeniti samo na određene vrste usklađenog djelovanja između poduzetnika koje pokazuju takav stupanj štetnosti za tržišno natjecanje da se može smatrati da ispitivanje njihovih učinaka nije potrebno. Naime, određeni oblici usklađenog djelovanja između poduzetnika mogu se smatrati po samoj svojoj naravi štetnima za dobro funkcioniranje uobičajenog tržišnog natjecanja (vidjeti osobito presude od 26. studenoga 2015., Maxima Latvija, C‑345/14, EU:C:2015:784, t. 17. i od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 26.).

               104

               Temeljni pravni kriterij za određivanje sadržava li sporazum ograničenje tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj” jest utvrđenje da takav sporazum sam po sebi predstavlja dovoljan stupanj štetnosti za tržišno natjecanje kako bi se smatralo da nije potrebno istraživati njegove učinke (vidjeti osobito presudu od 26. studenoga 2015., Maxima Latvija, C‑345/14, EU:C:2015:784, t. 20.).

               105

               U tom okviru valja uzeti u obzir sadržaj odredaba spornog sporazuma, ciljeve koji se njime žele postići kao i gospodarski i pravni kontekst u kojem se nalazi (vidjeti osobito presudu od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 27.).

               106

               U ovom slučaju valja navesti da je, kao što to proizlazi iz pobijane presude i osobito njezinih točaka 246., 524. i 550., Komisija utvrdila da su žalitelji sudjelovali u zabranjenom sporazumu koji je imao za cilj utvrđivanje cijena i da tu ocjenu činjenica i dokaza Opći sud u pobijanoj presudi nije doveo u pitanje.

               107

               Za takve sporazume, koji predstavljaju osobito teške povrede tržišnog natjecanja, analiza gospodarskog i pravnog konteksta takve prakse može se stoga ograničiti samo na ono što je nužno kako bi se utvrdilo postojanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti, prema analogiji sa sporazumima o podjeli tržišta, presudu od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 29.).

               108

               Međutim, Opći sud pravilno je odgovorio na argument koji su žalitelji u tom smislu iznijeli u svojoj tužbi, uputivši u točki 466. pobijane presude, među ostalim, na ispitivanje činjenica razmotrenih u okviru trećeg tužbenog razloga.

               109

               Osim toga i u svakom slučaju, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 104. svojeg mišljenja, argumenti o gospodarskom i pravnom kontekstu predmeta, koje su žalitelji iznijeli u potporu svojem četvrtom žalbenom razlogu, nisu relevantni za ispitivanje postojanja protutržišnog cilja, tako da se Općem sudu ne može valjano prigovoriti da ih u pobijanoj presudi nije uzeo u obzir.

               110

               Neki od tih argumenata usto imaju za cilj dokazati nepostojanje usklađivanja cijena i zapravo dovesti u pitanje samo postojanje sporazuma. Naime, to je slučaj u pogledu podvrgnutosti europskog tržišta banana zajedničkoj organizaciji tržišta.

               111

               Posljedično, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u točki 473. pobijane presude da je Komisija pravilno navela da se povreda može kvalificirati kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.

               112

               Nadalje, Općem sudu ne može se valjano prigovoriti da je povrijedio načelo kontradiktornosti zbog toga što je kvalifikacija kao sporazuma s protutržišnim ciljem žaliteljima uskratila mogućnost pozivanja na nepostojanje protutržišnog učinka.

               113

               Iz toga slijedi da četvrti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               114

               Posljedično, budući da se nijedan žalbeni razlog koji su žalitelji istaknuli u prilog svojoj žalbi ne može prihvatiti, treba je odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               115

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvima FSL Holdings NV, Firma Léon Van Parys NV i Pacific Fruit Company Italy SpA nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 26. rujna 2017.#Brigitte Knöll protiv Agencije Europske unije za suradnju tijela za izvršavanje zakonodavstva.#Javna služba – Europol – Neproduljenje ugovora – Odbijanje dodjele ugovora o radu na neodređeno vrijeme – Naknada štete – Odluka Službeničkog suda o poništenju – Izvršenje presuda u predmetima F-44/09 i F-105/12.#Predmet T-563/16.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 24. ožujka 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-184/08.


Presuda Općeg suda (peto prošireno vijeće) 12. lipnja 2007.#Budějovický Budvar, národní podnik i Anheuser-Busch, Inc. protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Spojeni predmeti T-57/04 i T-71/04.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 10. listopada 2014. # Jean-Charles Marchiani protiv Europskog parlamenta. # Predmet T-479/13.