title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 11. lipnja 2014.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Odluka Vijeća 2012/272/EU o potpisivanju u ime Unije Okvirnog sporazuma o partnerstvu i suradnji između Europske unije i Republike Filipina – Izbor pravne osnove – Članci 79., 91., 100., 191. i 209. UFEU‑a – Ponovni prihvat državljana trećih zemalja – Promet – Okoliš – Razvojna suradnja.#Predmet C‑377/12.

text:
          PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      11. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Odluka Vijeća 2012/272/EU o potpisivanju u ime Unije Okvirnog sporazuma o partnerstvu i suradnji između Europske unije i Republike Filipina — Izbor pravne osnove — Članci 79., 91., 100., 191. i 209. UFEU‑a — Ponovni prihvat državljana trećih zemalja — Promet — Okoliš — Razvojna suradnja“
      U predmetu C‑377/12,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 6. kolovoza 2012.,

         Europska komisija, koju zastupaju S. Bartelt, G. Valero Jordana i F. Erlbacher, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju A. Vitro i J.‑P. Hix, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, D. Hadroušek i E. Ruffer, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze, J. Möller i N. Graf Vitzthum, u svojstvu agenata,

         Irska, koju zastupaju E. Creedon i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Carroll, barrister, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Helenska Republika, koju zastupaju S. Chala i G. Papagianni, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Republika Austrija, koju zastupa C. Pesendorfer, u svojstvu agenta, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju je zastupao A. Robinson, a zatim E. Jenkinson i M. Holt, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič i M. Safjan, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Ó Caoimh, A. Arabadjiev, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. listopada 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva poništenje Odluke Vijeća 2012/272/EU od 14. svibnja 2012. o potpisivanju u ime Unije Okvirnog sporazuma o partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Filipina, s druge strane (SL L 134, str. 3., u daljnjem tekstu: pobijana odluka) u dijelu u kojem je Vijeće Europske unije u navedenu odluku dodalo pravne osnove vezane uz ponovni prihvat državljana trećih zemalja (članak 79. stavak 3. UFEU‑a), promet (članci 91. i 100. UFEU‑a) i okoliš (članak 191. stavak 4. UFEU‑a).

         Pobijana odluka i Okvirni sporazum

               2

               Vijeće je 25. studenoga 2004. ovlastilo Komisiju na pregovaranje s Republikom Filipinima o okvirnom sporazumu o partnerstvu i suradnji.

               3

               Dana 6. rujna 2010. Komisija je donijela prijedlog Odluke Vijeća o potpisivanju Okvirnog sporazuma o partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Filipina, s druge strane (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), čiju pravnu osnovu čine članak 207. UFEU‑a, koji se odnosi na zajedničku trgovinsku politiku, i članak 209. UFEU‑a, koji se odnosi na razvojnu suradnju, oba u vezi s člankom 218. stavkom 5. UFEU‑a.

               4

               Dana 14. svibnja 2012. Vijeće je jednoglasno donijelo pobijanu odluku kojom se odobrava potpisivanje Okvirnog sporazuma ako isti bude sklopljen. Uz članke 207. i 209. UFEU‑a, u vezi s člankom 218. stavkom 5. UFEU‑a, Vijeće je za pravnu osnovu uzelo i članak 79. stavak 3., članke 91. i 100. kao i članak 191. stavak 4. UFEU‑a.

               5

               Uvodne izjave 2. i 3. te odluke glase:

                        „2.

                        Odredbe [Okvirnog sporazuma] koje ulaze u područje primjene trećeg dijela Glave V. Ugovora [UFEU‑a] obvezuju Ujedinjenu Kraljevinu i Irsku kao zasebne ugovorne stranke, a ne kao države članice Europske unije, osim ako Europska unija zajedno s Ujedinjenom Kraljevinom i/ili Irskom ne obavijesti Republiku Filipine da se Ujedinjena Kraljevina i/ili Irska obvezuju kao članice Europske unije sukladno Protokolu br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji [UEU‑u] i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije [UFEU‑u]. Ako Ujedinjena Kraljevina i Irska prestanu biti vezane kao članice Europske unije, u skladu s člankom 4.a Protokola br. 21, Europska unija i Ujedinjena Kraljevina i/ili Irska odmah obavještavaju Republiku Filipine o svakoj promjeni svojeg položaja, u kojem slučaju ostaju vezane odredbama [Okvirnog sporazuma] prema svojem vlastitom pravu. Iste se odredbe primjenjuju na Dansku, sukladno Protokolu br. 22 o položaju Danske, koji je priložen tim Ugovorima.

                        3.

                        U slučaju da Ujedinjena Kraljevina i/ili Irska ne podnesu obavijest predviđenu člankom 3. Protokola br. 21, one ne sudjeluju u donošenju ove odluke Vijeća u dijelu koji se odnosi na odredbe iz područja primjene trećeg dijela Glave V. Ugovora [UFEU‑a]. Iste se odredbe primjenjuju na Dansku, sukladno Protokolu br. 22.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               U preambuli Okvirnog sporazuma, kako je formulirana u dokumentu Vijeća br. 15616/10 od 21. siječnja 2011., ugovorne stranke izražavaju, među ostalim, osobitu važnost sveobuhvatne prirode svojih odnosa kao i težnju za poticanjem održivog socioekonomskog razvoja, iskorjenjivanjem siromaštva te ostvarenjem razvojnih ciljeva tisućljeća. Priznaju važnost koju jačanje njihovih postojećih odnosa ima za poboljšavanje suradnje kao i zajedničku volju za konsolidiranjem, produbljivanjem i diversifikacijom svojih odnosa u područjima od zajedničkog interesa. Preuzimaju bezuvjetnu obvezu promicanja održivog razvoja, uključujući zaštitu okoliša i učinkovitu suradnju u području borbe protiv klimatskih promjena. Usto, preuzimaju bezuvjetnu obvezu suradnje i sveobuhvatnog dijaloga u području migracija i razvoja, uz preciziranje da odredbe Okvirnog sporazuma koje ulaze u područje primjene trećeg dijela Glave V. UFEU‑a obvezuju Kraljevinu Dansku, Irsku i Ujedinjenu Kraljevinu bilo kao zasebne ugovorne stranke bilo u svojstvu država članica Europske unije.

               7

               Članak 1. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Opća načela“, u svom stavku 3. predviđa:
               „Stranke potvrđuju svoju obvezu promicanja održivog razvoja, suradnje u rješavanju izazova klimatskih promjena i doprinosa ostvarenju međunarodno dogovorenih razvojnih ciljeva, osobito razvojnih ciljeva tisućljeća.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Člankom 2. Okvirnog sporazuma, koji utvrđuje ciljeve suradnje, propisano je:
               „Radi jačanja svojih bilateralnih odnosa, stranke se obvezuju da će održavati sveobuhvatan dijalog i poticati daljnju međusobnu suradnju na svim područjima od zajedničkog interesa, u skladu s ovim [Okvirnim sporazumom]. Njihova će nastojanja osobito biti usmjerena na:
               [...]

                        g)

                        uspostavu suradnje u području migracije i rada pomoraca;

                        h)

                        uspostavu suradnje u svim drugim područjima od zajedničkog interesa, osobito u području zapošljavanja i socijalnih pitanja, razvojne suradnje, ekonomske politike, financijskih usluga, dobrog fiskalnog upravljanja, industrijske politike i malog i srednjeg poduzetništva (MSP), informacijske i komunikacijske tehnologije (ICT), audiovizualnih usluga, medija i multimedije, znanosti i tehnologije, prometa, turizma, obrazovanja, kulture, međukulturnog i međuvjerskog dijaloga, energije, okoliša i prirodnih resursa, uključujući klimatske promjene, poljoprivrede, ribarstva, ruralnog i regionalnog razvoja, zdravlja, statistika, upravljanja rizicima od prirodnih katastrofa (DRM) i javne uprave;

                  [...]“[neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 26. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Suradnja u području migracije i razvoja“, predviđa:
               „1.   Stranke ponovno ističu važnost zajedničkog upravljanja migracijskim tokovima između svojih državnih područja. Radi jačanja suradnje, stranke uspostavljaju mehanizam sveobuhvatnog dijaloga i savjetovanja o svim pitanjima migracije. Pitanja migracije uključit će se u nacionalne strategije/nacionalni razvojni okvir za socioekonomski razvoj država podrijetla, tranzitnih ili odredišnih država migranata.
               2.   Suradnja između stranaka temelji se na procjeni posebnih potreba uz uzajamno savjetovanje i zajednički dogovor, a odvija se u skladu s mjerodavnim važećim zakonodavstvom Unije i nacionalnim zakonodavstvom. Osobito će biti usmjerena na:
               [...]

                        e)

                        uspostavljanje učinkovite i preventivne politike borbe protiv prisutnosti na svojem državnom području državljana druge stranke koji ne ispunjava ili više ne ispunjava uvjete za ulazak, privremeni ili stalni boravak na državnom području stranke o kojoj je riječ, borbe protiv krijumčarenja ljudi i trgovine ljudima, uključujući sredstva za borbu protiv mreže krijumčara i trgovaca ljudima i zaštitu žrtava takvih postupanja;

                        f)

                        povratak osoba iz stavka 2. točke (e) ovog članka, uz humane i dostojanstvene uvjete, poticanje njihova dobrovoljnog i trajnog povratka u državu podrijetla te njihov prihvat/ponovni prihvat u skladu sa stavkom 3. ovog članka. Povratak tih osoba provodi se uz poštovanje prava stranaka na izdavanje dozvola za privremeni ili stalni boravak iz humanitarnih razloga i načela zabrane prisilnog udaljavanja ili vraćanja (non‑refoulement);

                  [...]

                        h)

                        pitanja migracije i razvoja, uključujući razvoj ljudskih resursa, socijalnu sigurnost, maksimiziranje koristi migracije, spol i razvoj, etično zapošljavanje, kružne migracije i integraciju migranata.

                  3.   U okviru suradnje u tom području i ne dovodeći u pitanje potrebu zaštite žrtava trgovine ljudima, stranke su također suglasne da:

                        a)

                        Filipini ponovno prihvaćaju sve državljane iz stavka 2. točke (e) ovog članka prisutne na državnom području države članice, na zahtjev te države članice, u razumnom roku, čim se utvrdi državljanstvo i provede predviđeni postupak u državi članici;

                        b)

                        svaka država članica ponovno prihvaća svakog državljanina iz stavka 2. točke (e) ovog članka prisutnog na državnom području Republike Filipina, na zahtjev te republike, u razumnom roku, čim se utvrdi državljanstvo i provede predviđeni postupak u Republici Filipinima;

                        c)

                        države članice i Filipini izdat će svojim državljanima za to potrebne dokumente. Svaki zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat država moliteljica prosljeđuje nadležnom tijelu zamoljene države.

                  Ako osoba o kojoj je riječ ne posjeduje odgovarajuću identifikacijsku ispravu ili drugi dokaz svojeg državljanstva, Filipini ili država članica odmah će od nadležnog konzularnog ili diplomatskog predstavništva zatražiti da utvrdi državljanstvo te osobe, prema potrebi nakon razgovora; kad se utvrdi da je osoba o kojoj je riječ državljanin Filipina ili države članice, nadležna tijela Filipina ili države članice izdaju odgovarajuće dokumente.
               4.   Stranke se obvezuju da će u najkraćem mogućem roku sklopiti sporazum o prihvatu/ponovnom prihvatu svojih državljana koji će sadržavati i odredbu o ponovnom prihvatu državljana drugih država i osoba bez državljanstva.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Sukladno članku 29. Okvirnog sporazuma, naslovljenom „Razvojna suradnja“:
               „1.   Glavni je cilj razvojne suradnje promicanje održivog razvoja, što doprinosi smanjenju siromaštva i ostvarenju međunarodno dogovorenih razvojnih ciljeva, uključujući razvojne ciljeve tisućljeća. Stranke uspostavljaju stalni dijalog o razvojnoj suradnji, u skladu sa svojim prioritetima i područjima od uzajamnog interesa.
               2.   Dijalog o razvojnoj suradnji bit će osobito usmjeren na:

                        a)

                        promicanje društvenog i ljudskog razvoja;

                        b)

                        ostvarenje globalnog i održivog gospodarskog rasta;

                        c)

                        promicanje okolišne održivosti i razumnog upravljanja prirodnim resursima, osobito promicanje najbolje prakse;

                        d)

                        smanjenje utjecaja klimatskih promjena i svladavanje njihovih posljedica;

                        e)

                        jačanje kapaciteta za uspješniju integraciju u svjetsko gospodarstvo i međunarodni trgovinski sustav;

                        f)

                        promicanje reforme javnog sektora, osobito u području upravljanja javnim financijama, u svrhu poboljšanja pružanja socijalnih usluga;

                        g)

                        uspostavljanje postupaka koji su u skladu s načelima Pariške deklaracije o djelotvornoj pomoći, Akcijskim programom iz Accre i drugim međunarodnim obvezama preuzetima radi poboljšavanja pružanja pomoći i njezine učinkovitosti.“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Glede zaštite okoliša i prirodnih resursa, članak 34. Okvirnog sporazuma propisuje:
               „1.   Stranke su suglasne da se suradnjom u ovom području promiče očuvanje i poboljšanje stanja okoliša s ciljem održivog razvoja. Primjena zaključaka [Svjetskog sastanka na vrhu o održivom razvoju održanog u Johannesburgu 2002.] i relevantnih multilateralnih sporazuma o okolišu kojih su potpisnice stranke ovog sporazuma uzima se u obzir u svim aktivnostima koje one poduzimaju na temelju ovog [Okvirnog sporazuma].
               2.   Stranke su suglasne o pitanju potrebe očuvanja prirodnih resursa i biološke raznolikosti te njihova održivog upravljanja, za dobrobit svih generacija, u skladu s njihovim razvojnim potrebama.
               3.   Stranke su suglasne da će surađivati radi jačanja uzajamne potpore trgovinskoj politici i politici okoliša te uključivanja pitanja okoliša u sva područja suradnje.
               4.   Stranke će nastojati nastaviti i ojačati svoju suradnju u regionalnim programima vezanima uz zaštitu okoliša, i to glede:

                        a)

                        jačanja osviještenosti o pitanjima okoliša i jačanja lokalnog sudjelovanja u zaštiti okoliša te u nastojanjima u području održivog razvoja, osobito sudjelovanja autohtonih naroda /autohtonih kulturnih zajednica i lokalnih zajednica;

                        b)

                        jačanja kapaciteta u području prilagodbe klimatskim promjenama, ublažavanja njihovih učinaka i energetske učinkovitosti;

                        c)

                        jačanja kapaciteta za sudjelovanje u multilateralnim sporazumima o okolišu i njihovoj provedbi, osobito onih koji se odnose na bioraznolikost i biosigurnost;

                        d)

                        promicanja tehnologija, proizvoda i usluga koji poštuju okoliš, uključujući primjenu regulatornih i tržišnih mehanizama;

                        e)

                        vrednovanja prirodnih resursa, uključujući upravljanje šumama i borbu protiv nezakonite sječe i povezane trgovine kao i promicanje održivih prirodnih resursa i upravljanja šumama;

                        f)

                        učinkovitog upravljanja nacionalnim parkovima i zaštićenim područjima te određivanja i zaštite zona biološke raznolikosti i osjetljivih ekosustava, uz poštovanje lokalnih i autohtonih zajednica koje žive na tim područjima ili u blizini;

                        g)

                        sprečavanja nezakonitog prekograničnog kretanja krutog i opasnog otpada i drugih oblika otpada;

                        h)

                        zaštite obalnog i morskog okoliša i učinkovitog upravljanja vodnim resursima;

                        i)

                        zaštite i očuvanja tla, održivog iskorištavanja zemljišta te sanacije iscrpljenih/napuštenih rudnika;

                        j)

                        promicanja jačanja kapaciteta u području upravljanja katastrofama i rizicima;

                        k)

                        promicanja održivih načina potrošnje i proizvodnje u svojim gospodarstvima.

                  5.   Stranke potiču uzajamni pristup programima koje su uspostavile u tom području, u skladu s posebnim uvjetima predviđenima tim programima.“ [neslužbeni prijevod]

               12

               Člankom 38. Okvirnog sporazuma, koji se odnosi na promet, određeno je:
               „1.   Stranke su suglasne da će surađivati u relevantnim područjima prometne politike, s ciljem poboljšanja investicijskih prilika, kretanja robe i putnika, promicanja pomorske i zračne sigurnosti, djelovanja na utjecaj prometa na okoliš te povećavanja učinkovitosti svojih prometnih sustava.
               2.   Cilj suradnje stranaka na tom području jest promicanje:

                        a)

                        razmjene informacija o njihovim prometnim politikama, propisima i praksi, osobito u području ruralnog, urbanog, pomorskog i zračnog prometa, uključujući prometnu logistiku te međupovezanost i međudjelovanje višenačinskih prometnih mreža, kao i u području upravljanja cestama, željeznicama, lukama i zračnim lukama;

                        b)

                        razmjene gledišta o Europskom satelitskom navigacijskom sustavu (osobito Galileo), uz naglasak na pitanja od zajedničkog interesa koja se odnose na propise, industrijski razvoj i razvoj tržišta;

                        c)

                        nastavka dijaloga o uslugama zračnog prometa radi osiguranja, bez nepotrebnog odgađanja, pravne sigurnosti postojećih bilateralnih sporazuma u području zračnih usluga između svake države članice i Filipina;

                        d)

                        nastavka dijaloga o jačanju infrastrukturnih mreža i djelatnosti u zračnom prometu, s ciljem brzog, učinkovitog, održivog i sigurnog kretanja robe i putnika te promicanja primjene prava tržišnog natjecanja i gospodarskog uređenja sektora zračnog prometa, u svrhu podupiranja približavanja zakonodavstava i poticanja poslovanja; i ispitivanja mogućnosti daljnjeg razvoja odnosa u području zračnog prometa. Projekte suradnje u području zračnog prometa koji su od zajedničkog interesa treba više poticati;

                        e)

                        dijaloga o uslugama i politikama pomorskog prometa, osobito s ciljem promicanja razvoja pomorskog prometa, i to, među ostalim:

                                 i)

                                 razmjene informacija o zakonodavstvu i propisima o pomorskom prometu i lukama;

                                 ii)

                                 promicanja neograničenog pristupa međunarodnim pomorskim tržištima i razmjene na tržišnoj osnovi, suzdržavanja od uvođenja klauzula o podjeli tereta, o nacionalnom tretmanu i o načelu najpovlaštenije nacije za plovila kojima upravljaju državljani ili poduzeća druge stranke te pitanja vezana uz usluge prijevoza od vrata do vrata koje uključuju pomorski promet, uz poštovanje nacionalnog prava stranaka;

                                 iii)

                                 učinkovitog upravljanja lukama i učinkovitosti usluga pomorskog prometa; i

                                 iv)

                                 promicanja suradnje od zajedničkog interesa u području pomorskog prometa kao i području rada pomoraca, izobrazbe i osposobljavanja iz članka 27.;

                        f)

                        dijaloga o učinkovitoj provedbi standarda u području sigurnosti, osiguranja i sprečavanja onečišćenja u prometu, osobito pomorskom prometu, što posebice uključuje borbu protiv piratstva, i u zračnom prometu, sve u skladu s primjenjivim standardima i međunarodnim konvencijama kojih su potpisnice; taj dijalog uključuje suradnju u okviru relevantnih međunarodnih foruma radi osiguranja bolje primjene međunarodnih propisa. U tu svrhu, stranke se obvezuju promicati tehničku suradnju i pomoć u pitanjima sigurnosti, osiguranja i okoliša u području prometa, među ostalim, u pogledu pomorske i zrakoplovne izobrazbe i osposobljavanja, potrage i spašavanja te istraga nesreća i incidenata. Stranke se usredotočuju i na promicanje načina prijevoza koji poštuju okoliš.“ [neslužbeni prijevod]

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               13

               Komisija od Suda zahtijeva da poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je Vijeće u navedenu odluku dodalo pravne osnove vezane uz ponovni prihvat državljana trećih zemalja (članak 79. stavak 3. UFEU‑a), promet (članci 91. i 100. UFEU‑a) i okoliš (članak 191. stavak 4. UFEU‑a), da održi na snazi učinke te odluke te da naloži Vijeću snošenje troškova.

               14

               Vijeće zahtijeva da se tužba odbije i Komisiji naloži snošenje troškova.

               15

               Rješenjima predsjednika Suda od 29. studenoga 2012., 18. prosinca 2012. i 25. siječnja 2013. odobrena je intervencija Irske, Ujedinjene Kraljevine, Savezne Republike Njemačke, Češke Republike, Helenske Republike i Republike Austrije u potporu zahtjevima Vijeća.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               16

               U prilog osnovanosti svoje tužbe Komisija ističe samo jedan tužbeni razlog, sukladno kojem je dodavanje članka 79. stavka 3., članaka 91. i 100. i članka 191. stavka 4. UFEU‑a kao pravnih osnova bilo nepotrebno i nezakonito.

               17

               Komisija navodi da nije sporno da je cilj Okvirnog sporazuma uspostavljanje okvira suradnje i razvoja, kao što to osobito proizlazi iz članka 1. stavka 3. tog sporazuma, te da je pobijana odluka trebala biti utemeljena kako na članku 207. UFEU‑a tako i na članku 209. UFEU‑a, s obzirom na to da se dio Okvirnog sporazuma koji se odnosi na trgovinu ne može smatrati samo akcesornim u odnosu na dio koji se odnosi na razvojnu suradnju. S druge strane, Komisija, za razliku od Vijeća, drži da su odredbe Okvirnog sporazuma koje su bile razlog dodavanju članka 79. stavka 3., članaka 91. i 100. i članka 191. stavka 4. UFEU‑a u cijelosti obuhvaćene člankom 209. UFEU‑a.

               18

               Iz članka 21. UEU‑a, članaka 208. i 209. UFEU‑a kao i iz sudske prakse, osobito iz presude Portugal/Vijeće (C‑268/94, EU:C:1996:461, t. 37. i 38.), proizlazi da se politika razvojne suradnje vodi u okviru široke lepeze političkih ciljeva usmjerenih na razvoj treće zemlje o kojoj je riječ, slijedom čega sporazumi o razvojnoj suradnji nužno obuhvaćaju velik broj posebnih područja suradnje a da se time ne dovodi u pitanje njihov karakter sporazuma o razvojnoj suradnji.

               19

               Takav široki koncept razvojne suradnje odražava se i u sekundarnom pravu, na što ukazuje velik broj djelovanja koja ispunjavaju uvjete za Unijino financiranje s naslova instrumenta razvojne suradnje uspostavljenog Uredbom (EZ) br. 1905/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o uspostavljanju instrumenta financiranja za razvojnu suradnju (SL L 378, str. 41.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 28., str. 92.). Javlja se i u Zajedničkoj izjavi Vijeća i predstavnika vlada država članica koji se sastaju u Vijeću, Europskog parlamenta i Komisije u vezi s razvojnom politikom Europske unije, naslovljenoj „Europski konsenzus“ (SL 2006, C 46, str. 1., u daljnjem tekstu: Europski konsenzus).

               20

               U ovom slučaju sve odredbe Okvirnog sporazuma, osim dijela koji se odnosi na trgovinu i investicije, doprinose poticanju daljnjeg razvoja Filipina kao zemlje u razvoju te ne nameću stvarne obveze različite od onih vezanih uz razvojnu suradnju. One stoga čine dio ciljeva politike razvojne suradnje Unije i ulaze u područje primjene članka 209. UFEU‑a.

               21

               Rečeno vrijedi i za članak 38. Okvirnog sporazuma, koji se odnosi na promet, a čije odredbe predviđaju samo općenitu obvezu suradnje. Jednako tako, rečeno vrijedi i za članak 26. stavke 3. i 4. Okvirnog sporazuma, koji se odnosi na ponovni prihvat državljana ugovornih stranaka, pri čemu stavak 3. predviđa samo suradnju u tom području i ponavlja načela već uspostavljena međunarodnim pravom, a stavak 4. predviđa sklapanje sporazuma o ponovnom prihvatu u kasnijem stadiju. Rečeno vrijedi i za članak 34. Okvirnog sporazuma, koji se odnosi na zaštitu okoliša i prirodnih resursa, a koji uspostavlja samo opća načela i smjernice o ulozi zaštite okoliša u razvojnoj suradnji Unije prema Filipinima.

               22

               Usto, Komisija tvrdi da to što je Vijeće dodalo članak 79. stavak 3. UFEU‑a dovodi do neopravdanih pravnih učinaka, kako na unutarnjem tako i na vanjskom planu. Naime, to dodavanje, zbog Protokola br. 21 i Protokola br. 22, istodobno dovodi do primjene različitih i nespojivih pravila glasanja, promjene teritorijalnog područja primjene pobijane odluke, pravne nesigurnosti glede utvrđivanja odredaba Okvirnog sporazuma koje ulaze u područje primjene članka 79. stavka 3. UFEU‑a, ograničavanja institucionalnih prava Europskog parlamenta i Suda te nesigurnosti glede stupnja izvršavanja nadležnosti Unije u skladu s člankom 3. stavkom 2. i člankom 4. stavkom 2. UFEU‑a.

               23

               Glede zahtjeva za ograničavanje učinaka poništenja pobijane odluke, Komisija ističe da je opravdano održati na snazi učinke te odluke kako bi se izbjegle negativne posljedice na odnose između Unije i Republike Filipina.

               24

               Vijeće, koje podupiru države članice intervenijenti, protivi se argumentaciji Komisije ističući da je cilj nedavno sklopljenih sporazuma o partnerstvu i suradnji s trećim zemljama uspostavljanje sveobuhvatnog odnosa koji uključuje mnoga područja suradnje. Priroda i sadržaj takvih sporazuma razvijali su se usporedno s proširenjem nadležnosti Unije te se ne može izdvojiti nijedno područje koje bi prevladavalo nad ostalima.

               25

               Slijedom navedenog, pri izboru pravnih osnova potrebno je analizirati prirodu preuzetih obveza. Konkretna ili značajna obveza zahtijeva dodavanje odgovarajuće pravne osnove. Budući da i najmanja obveza može dovesti do značajnog razvoja vanjskih odnosa s trećim zemljama strankama Okvirnog sporazuma, kriterij koji je predložila Komisija, sukladno kojem obveza mora biti dovoljno široka kako bi predstavljala cilj različit od ciljeva razvojne suradnje, ne može se prihvatiti.

               26

               Iz presude Portugal/Vijeće (EU:C:1996:461) proizlazi da, kad sporazum sadrži odredbu kojom se uređuju konkretni načini provedbe suradnje u određenom području, taj se sporazum mora temeljiti na odgovarajućoj pravnoj osnovi. Svako posebno područje takvog sporazuma treba promatrati zasebno, neovisno o eventualnom istodobnom postojanju programa pomoći razvoju u tom području, uzimajući u obzir obvezujuću i autonomnu pravnu prirodu preuzetih obveza.

               27

               Vijeće drži da sadržaj Okvirnog sporazuma potvrđuje njegov stav, s obzirom na to da uvodne izjave i stavak 2. tog sporazuma ne dodjeljuju prevladavajuću ulogu nekom posebnom području, poput razvojne suradnje, i s obzirom na to da njegova struktura potvrđuje da se radi o uspostavljanju sveobuhvatnog i višedimenzionalnog odnosa.

               28

               Kad je riječ o prometu, imajući u vidu mišljenje Suda 1/08 (EU:C:2009:739) o prometnoj politici i zajedničkoj trgovinskoj politici, treba se osloniti na pravne osnove iz UFEU‑a koje se izričito odnose na promet, konkretno članke 91. i 100. UFEU‑a. Pogrešan je argument Komisije prema kojem su obveze predviđene Okvirnim sporazumom isključivo vezane uz razvoj Filipina u gospodarskom, socijalnom i okolišnom aspektu. Argument da su odredbe o prometu usklađene s političkim ciljevima Unije u području razvojne suradnje nije sam za sebe dovoljan kako bi se dokazalo da te odredbe ulaze u područje primjene te politike.

               29

               Glede ponovnog prihvata državljana ugovornih stranaka, člankom 26. stavkom 3. Okvirnog sporazuma predviđene su jasne pravne obveze, koje moraju biti utemeljene na pravnoj osnovi predviđenoj UFEU‑om, odnosno na članku 79. stavku 3. UFEU‑a. Unošenje u takav sporazum obveza priznatih međunarodnim pravom ima izravne pravne posljedice, osobito u slučaju nepoštovanja tih obveza. Usto, neosporno je da Okvirni sporazum, u dijelu u kojem predviđa sklapanje sporazuma o prihvatu i ponovnom prihvatu u najkraćem mogućem roku, sadrži obvezu nastojanja, koja predstavlja značajno sredstvo za dobivanje rezultata od Republike Filipina koji bi zasebno bilo teško postići.

               30

               Kad je riječ o okolišu, programi i aktivnosti koje predviđa Okvirni sporazum moraju se temeljiti na članku 191. stavku 4. UFEU‑a kojim je predviđena mogućnost Unije za suradnju s trećim zemljama i precizirano da se o načinima te suradnje može sklopiti sporazum. Članak 34. Okvirnog sporazuma u svom stavku 2. jasno sadrži obvezu čije se poštovanje može prinudno ostvariti sudskim putem.

               31

               Usto, Vijeće ne dijeli zabrinutost Komisije oko učinaka dodavanja članka 79. stavka 3. UFEU‑a. Ističe da nisu postupci ono što određuje pravnu osnovu akta, već je pravna osnova akta ono što određuje postupke njegova donošenja. Vijeće navodi da države članice na koje se primjenjuje Protokol br. 21 mogu izvršavati svoje pravo sudjelovanja u donošenju odluka Vijeća o potpisivanju i sklapanju Okvirnog sporazuma te da, kad je riječ o odnosima s Republikom Filipinima, ako obveze iz trećeg dijela Glave V. UFEU‑a ne preuzmu u svojstvu države članice Unije, zainteresirane ih države mogu ugovoriti bilateralno.

               32

               Glede spojivosti pravnih osnova, Vijeće dodaje da je zajednički dogovor država članica svakako bio nužan, s obzirom na to da su one također stranke Okvirnog sporazuma i da je u slučaju kad akt mora biti utemeljen na više pravnih osnova koje predviđaju različita pravila glasanja sudska praksa u tom pogledu fleksibilna.

               33

               Naposljetku, Vijeće dijeli mišljenje Komisije o potrebi održavanja na snazi učinaka pobijane odluke, ako ista bude poništena.

         Ocjena Suda

               34

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, izbor pravne osnove akta Unije, uključujući prilikom sklapanja međunarodnog sporazuma, mora biti utemeljen na objektivnim elementima pogodnima za sudski nadzor, među kojima su osobito cilj i sadržaj tog akta. Ako analiza akta Unije pokaže da je njegov cilj ili sadržaj dvojak, a jedan cilj odnosno sadržaj može se utvrditi kao glavni ili prevladavajući, a drugi samo kao akcesoran, akt se mora utemeljiti samo na jednoj pravnoj osnovi, to jest onoj koju zahtijeva onaj cilj ili sadržaj koji je glavni ili prevladavajući. Iznimno, ako se utvrdi da akt ima više neodvojivo povezanih ciljeva od kojih nijedan nije sekundaran ili neizravan u odnosu na drugi, takav akt mora biti utemeljen na različitim odgovarajućim pravnim osnovama. Međutim, kumuliranje dviju pravnih osnova isključeno je ako su njima predviđeni postupci nespojivi (vidjeti, među ostalim, presudu Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 42. do 45. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U konkretnom slučaju valja utvrditi ulaze li u područje primjene politike razvojne suradnje i one odredbe Okvirnog sporazuma koje se odnose na ponovni prihvat državljana ugovornih stranaka, promet i okoliš ili one prelaze okvire te politike pa stoga zahtijevaju da se pobijana odluka utemelji na dodatnim pravnim osnovama.

               36

               Sukladno članku 208. stavku 1. UFEU‑a, politika Unije u području razvojne suradnje vodi se u okviru načela i ciljeva vanjskog djelovanja Unije koji proizlaze iz članka 21. UEU‑a. Glavni je cilj te politike smanjenje i naposljetku iskorjenjivanje siromaštva, a Unija u provedbi politika koje mogu imati učinak na zemlje u razvoju mora voditi računa o ciljevima razvojne suradnje. Za provedbu te politike, članak 209. UFEU‑a, na kojem se temelji, među ostalim, i pobijana odluka, predviđa osobito u svom stavku 2. da Unija s trećim zemljama i nadležnim međunarodnim organizacijama može sklopiti bilo kakav sporazum kojim se pomaže postizanje ciljeva iz članka 21. UEU‑a i članka 208. UFEU‑a.

               37

               Iz navedenog proizlazi da politika Unije u području razvojne suradnje nije ograničena samo na mjere usmjerene izravno na iskorjenjivanje siromaštva, već slijedi i ciljeve iz članka 21. stavka 2. UEU‑a, poput onog iz tog stavka 2. točke (d) koji se sastoji u podupiranju održivog gospodarskog i socijalnog razvoja te razvoja zaštite okoliša u zemljama u razvoju, ponajprije radi iskorjenjivanja siromaštva.

               38

               Radi utvrđivanja jesu li određene odredbe sporazuma o suradnji zaključenog između Europske zajednice i treće zemlje zaista ulazile u područje primjene politike razvojne suradnje, Sud je u točkama 37. i 38. presude Portugal/Vijeće (EU:C:1996:461), na koju se poziva Komisija, smatrao da, kako bi se sporazum okvalificirao kao sporazum o razvojnoj suradnji, on treba slijediti ciljeve te politike, da su ti ciljevi široki, u smislu da mjere za njihovo ostvarenje mogu obuhvaćati različita posebna područja, te da isto vrijedi osobito u slučaju sporazuma koji određuje okvir te suradnje. U tom pogledu dodao je da bi, zahtijevanjem da sporazum o razvojnoj suradnji svaki put kad se dotiče posebnog područja treba biti utemeljen i na drugoj odredbi osim one koja se odnosi na tu politiku, nadležnost i postupak predviđeni tom posljednjom odredbom u praksi izgubili smisao.

               39

               U točki 39. te presude Sud je zaključio da valja smatrati da postojanje klauzula koje se odnose na različita posebna područja u sporazumu o razvojnoj suradnji ne može izmijeniti kvalifikaciju tog sporazuma, za koju je relevantan temeljni predmet tog sporazuma, a ne pojedinačne klauzule, pod uvjetom da te klauzule ne sadrže obveze takvog dosega u posebnim područjima o kojima je riječ da one same u stvarnosti predstavljaju zasebne ciljeve u odnosu na ciljeve razvojne suradnje.

               40

               Analizirajući odredbe spomenutog sporazuma koje se odnose na posebna područja o kojima je riječ, Sud je u točki 45. iste presude utvrdio da one samo određuju područja suradnje i preciziraju određene njezine aspekte i aktivnosti, a ne uređuju konkretne načine provedbe suradnje u svakom od posebnih područja o kojima je riječ.

               41

               Kriterije za ocjenu ulazi li sporazum sklopljen s trećom zemljom u područje razvojne suradnje, koje je Sud tako ustanovio u točkama 39. do 45. spomenute presude, Vijeće, kako to proizlazi iz odgovora na repliku i diskusija na raspravi, ne dovodi u pitanje. Međutim, uz potporu država članica intervenijenata, Vijeće drži da analiza koju je Sud izvršio glede Sporazuma o suradnji, partnerstvu i razvoju između Europske zajednice i Republike Indije (SL 1994, L 223, str. 24.), koji je stupio na snagu 1. kolovoza 1994., nije primjenjiva na Okvirni sporazum, koji je drukčije prirode zbog evolucije sporazuma o suradnji sklopljenih nakon toga između Unije i trećih zemalja, a koju posebice karakteriziraju proširenje područja koje ti sporazumi obuhvaćaju, usporedno s proširenjem nadležnosti Unije, i jačanje preuzetih obveza.

               42

               U tom pogledu ipak treba istaknuti da, kao prvo, ta evolucija ne pobija utvrđenja Suda iz presude Portugal/Vijeće (EU:C:1996:461), spomenuta u točki 38. ove presude, već, naprotiv, pokazuje povećanje ciljeva razvojne suradnje i područja na koja se ona odnosi, odražavajući razvojnu viziju Unije izraženu u Europskom konsenzusu. Naime, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točkama 40. i 41. svojeg mišljenja i kako to posebice proizlazi iz točaka 5. i 7. Europskog konsenzusa, glavni je cilj razvojne suradnje iskorjenjivanje siromaštva u kontekstu održivog razvoja, uključujući ostvarenje razvojnih ciljeva tisućljeća. Pojam održivog razvoja osobito uključuje aspekte vezane uz okoliš. Budući da iskorjenjivanje siromaštva ima višestruke aspekte, ostvarenje tih ciljeva, prema točki 12. Europskog konsenzusa, pretpostavlja provedbu različitih razvojnih aktivnosti spomenutih u toj točki.

               43

               Taj je široki koncept razvojne suradnje, među ostalim, izražen donošenjem Uredbe br. 1905/2006 koja, radi podupiranja ostvarenja istih ciljeva, predviđa provedbu pomoći Unije putem geografskih i tematskih programa s mnogobrojnim aspektima.

               44

               Međutim, mjera čiji je glavni cilj provedba neke druge politike ne ulazi u područje primjene politike razvojne suradnje, čak i ako doprinosi gospodarskom i socijalnom razvoju zemlje u razvoju (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Vijeće (C‑91/05, EU:C:2008:288, t. 72.)).

               45

               Kao drugo, valja ustvrditi da se pojam „razvoj“, za razliku od naslova Sporazuma o suradnji, partnerstvu i razvoju između Europske zajednice i Republike Indije, ne nalazi u naslovu Okvirnog sporazuma. U njegovu članku 2. točki (h) razvojna suradnja spominje se samo kao „suradnja u svim ostalim područjima od zajedničkog interesa“, jednako kao i promet i okoliš, dok se provedba suradnje u području migracije nalazi kao zaseban cilj u istom članku 2. točki (g). Razvojna suradnja kao takva predmet je samo jednog članka, članka 29., od ukupno 58 članaka Okvirnog sporazuma.

               46

               Međutim, u preambuli Okvirnog sporazuma istaknuta je volja ugovornih stranaka za promicanje održivog socioekonomskog razvoja, iskorjenjivanje siromaštva i ostvarenje razvojnih ciljeva tisućljeća. Obveza promicanja održivog razvoja, suradnje u rješavanju izazova klimatskih promjena i doprinosa ostvarenju međunarodno dogovorenih razvojnih ciljeva, osobito razvojnih ciljeva tisućljeća, čini dio općih načela iz članka 1. Okvirnog sporazuma. Cilj održivog razvoja i smanjenja siromaštva nije propisan samo člankom 29. spomenutog sporazuma u kojem su navedeni ciljevi dijaloga o razvojnoj suradnji, već je i dio njegovih drugih odredaba, osobito onih o zapošljavanju i socijalnim pitanjima, poljoprivredi, ribarstvu te ruralnom i regionalnom razvoju.

               47

               Nadalje, iz cjelokupnog Okvirnog sporazuma proizlazi da njime predviđeni suradnja i partnerstvo osobito vode računa o potrebama zemlje u razvoju te stoga, među ostalim, doprinose promicanju ostvarenja ciljeva iz članka 21. stavka 2. točke (d) UEU‑a i članka 208. stavka 1. UFEU‑a.

               48

               Slijedom svih gornjih razmatranja, u svrhu utvrđenja naznačenog u točki 35. ove presude valja ispitati doprinose li odredbe Okvirnog sporazuma o ponovnom prihvatu državljana ugovornih stranaka, prometu i okolišu također i ostvarenju ciljeva razvojne suradnje i, u slučaju potvrdnog odgovora, sadrže li te odredbe ipak obveze takvog dosega da predstavljaju zasebne ciljeve koji nisu ni sekundarni ni neizravni u odnosu na ciljeve razvojne suradnje.

               49

               Najprije, kad je riječ o doprinosu tih odredaba ostvarenju ciljeva razvojne suradnje, valja ustvrditi da, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točkama 48., 55. i 63. svojeg mišljenja, migracija, uključujući borbu protiv nezakonite imigracije, promet i okoliš čine dio razvojne politike definirane Europskim konsenzusom. U točki 12. Europskog konsenzusa migracija kao i okoliš i održivo upravljanje prirodnim resursima čine dio različitih razvojnih aktivnosti predviđenih radi ostvarenja razvojnih ciljeva tisućljeća i vođenja računa o gospodarskim, socijalnim i okolišnim aspektima iskorjenjivanja siromaštva u okviru održivog razvoja. Migracije su u točci 38. Europskog konsenzusa percipirane kao nužno pozitivan razvojni čimbenik koji doprinosi smanjenju siromaštva i razvoju, a u točki 40. kao dugoročno najučinkovitiji odgovor na prisilne i nezakonite migracije. Okoliš i promet uključeni su u točkama 75. i 77. u glavna područja djelovanja Unije u odgovaranju na potrebe država partnera.

               50

               Također, migracije, promet i okoliš čine dio Uredbe br. 1905/2006 kao područja razvojne suradnje koja ispunjavaju uvjete za pomoć Unije putem geografskih programa, osobito za azijske države, i putem tematskih programa kad je riječ o okolišu i migracijama.

               51

               Sâm Okvirni sporazum stvara sponu između suradnje koju teži uspostaviti u području migracije, prometa i okoliša s jedne strane te ciljeva razvojne suradnje s druge strane.

               52

               Kao prvo, njegov članak 26., naslovljen „Suradnja u području migracije i razvoja“, propisuje da će se pitanja migracije uključiti u nacionalne strategije za socioekonomski razvoj država podrijetla, tranzitnih i odredišnih država migranata te da će ta suradnja biti osobito usmjerena na pitanja migracije i razvoja.

               53

               Kao drugo, sukladno članku 34. Okvirnog sporazuma, stranke su suglasne da se suradnjom u području okoliša i prirodnih resursa mora promicati očuvanje i poboljšanje stanja okoliša, s ciljem održivog razvoja i većeg uključivanja pitanja okoliša u sva područja suradnje. Ta su pitanja tako sadržana u drugim odredbama Okvirnog sporazuma i osobito u članku 29. o razvojnoj suradnju kojim je predviđeno da će dijalog o predmetnoj suradnji biti osobito usmjeren na promicanje okolišne održivosti.

               54

               Kao treće, člankom 38. Okvirnog sporazuma propisano je da će stranke surađivati u područjima prometa, s ciljem, među ostalim, djelovanja na utjecaj prometa na okoliš te da su suglasne da će promicati razmjenu informacija u tom području te dijalog o različitim temama, od kojih se neke odnose na okoliš.

               55

               Iz tih utvrđenja proizlazi da odredbe Okvirnog sporazuma o ponovnom prihvatu državljana ugovornih stranaka, prometu i okolišu, u skladu s Europskim konsenzusom, doprinose ostvarenju ciljeva razvojne suradnje.

               56

               Potom, kad je riječ o dosegu obveza iz tih odredaba, treba ustvrditi da članak 34., koji se odnosi na okoliš i prirodne resurse, i članak 38., koji se odnosi na promet, sadrže samo izjave ugovornih stranaka o ciljevima i predmetima njihove suradnje, bez određivanja konkretnih načina njezine provedbe.

               57

               Glede ponovnog prihvata državljana ugovornih stranaka, članak 26. stavak 3. Okvirnog sporazuma, za razliku od odredaba iz prethodne točke ove presude, sadrži precizne obveze. Naime, Republika Filipini i države članice tim se odredbama obvezuju ponovno prihvatiti svoje državljane koji ne ispunjavaju ili više ne ispunjavaju uvjete za ulazak ili stalni boravak na državnom području druge stranke, na njezin zahtjev i u razumnom roku, čim se utvrdi njihovo državljanstvo i provede predviđeni postupak, te izdati njihovim državljanima za to potrebne dokumente. Stranke se obvezuju i da će u najkraćem mogućem roku sklopiti sporazum o prihvatu i ponovnom prihvatu.

               58

               Iako spomenuti članak 26. stavak 3. doista precizira postupanje sa zahtjevima za ponovni prihvat, iz stavka 2. točke (f) istog članka vidljivo je da je ponovni prihvat osoba bez dozvole boravka u tom članku naveden kao jedan od ciljeva suradnje u području migracije i razvoja, bez propisivanja u ovom stadiju detaljnih odredaba za provedbu te suradnje, poput onih koje sadrži sporazum o ponovnom prihvatu. Stoga se ne može smatrati da članak 26. Okvirnog sporazuma propisuje konkretne načine provedbe suradnje u području ponovnog prihvata državljana ugovornih stranaka, što potvrđuje obveza preuzeta člankom 4. tog članka, koja se sastoji u sklapanju sporazuma o ponovnom prihvatu u najkraćem mogućem roku.

               59

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da odredbe Okvirnog sporazuma o ponovnom prihvatu ugovornih stranaka, prometu i okolišu ne sadrže obveze takvog dosega da bi se moglo smatrati da one predstavljaju zasebne ciljeve koji nisu ni sekundarni ni neizravni u odnosu na ciljeve razvojne suradnje.

               60

               Iz navedenog proizlazi da je Vijeće pogriješilo uzevši za pravnu osnovu pobijane odluke članak 79. stavak 3., članke 91. i 100. te članak 191. stavak 4. UFEU‑a.

               61

               Slijedom svih gornjih razmatranja, valja poništiti pobijanu odluku u dijelu u kojem je Vijeće u navedenu odluku dodalo pravne osnove vezane uz ponovni prihvat državljana trećih zemalja, promet i okoliš.

               62

               U takvim okolnostima nema mjesta odlučivanju o zahtjevu Komisije i Vijeća za održavanjem na snazi učinaka pobijane odluke.

         Troškovi

               63

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, svaka stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, Vijeću se nalaže snošenje troškova.

               64

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Irska, Helenska Republika, Republika Austrija i Ujedinjena Kraljevina snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Odluka Vijeća br. 2012/272/EU od 14. svibnja 2012. o potpisivanju u ime Unije Okvirnog sporazuma o partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Filipina, s druge strane, poništava se u dijelu u kojem je Vijeće Europske unije u navedenu odluku dodalo pravne osnove vezane uz ponovni prihvat državljana trećih zemalja, promet i okoliš.

                        2.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                        3.

                           Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Irska, Helenska Republika, Republika Austrija i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 7. listopada 2009. # Y protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba. # Predmet F-29/08.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2012.#AI protiv Sud Europske unije.#Predmet F-85/10.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 27. ožujka 2014.#Ayuntamiento de Benferri protiv Consejería de Infraestructuras y Transporte i Iberdrola Distribución Eléctrica SAU.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 85/337/EEZ – Procjena učinaka određenih projekata na okoliš – Izgradnja određenih nadzemnih vodova za prijenos električne energije – Proširenje električne trafostanice – Nepodnošenje projekata na ocjenu učinaka na okoliš.#Predmet C‑300/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. veljače 2006.#Ulf Öberg protiv Försäkringskassan, länskontoret Stockholm.#Zahtjev za prethodnu odluku: Länsrätten i Stockholms län - Švedska.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-185/04.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 8. ožujka 2017.#ArcelorMittal Rodange et Schifflange SA protiv État du Grand-duché de Luxembourg.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour constitutionnelle.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 3. točka (a) – Članci 11. i 12. – Prekid aktivnosti postrojenja – Predaja neiskorištenih emisijskih jedinica – Razdoblje od 2008. do 2012. – Nepostojanje naknade – Opća struktura sustava trgovanja emisijskim jedinicama.#Predmet C-321/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      8. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije — Direktiva 2003/87/EZ — Članak 3. točka (a) — Članci 11. i 12. — Prekid aktivnosti postrojenja — Predaja neiskorištenih emisijskih jedinica — Razdoblje od 2008. do 2012. — Nepostojanje naknade — Opća struktura sustava trgovanja emisijskim jedinicama“
      U predmetu C‑321/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour constitutionnelle (Luksemburg), odlukom od 19. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 29. lipnja 2015., u postupku

         ArcelorMittal Rodange et Schifflange SA

      protiv

         Velikog Vojvodstva Luksemburga,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ArcelorMittal Rodange et Schifflange SA, G. Loesch, odvjetnik,

               —

               za luksemburšku vladu, D. Holderer, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Kinscha, odvjetnik,

               —

               za Europsku komisiju, E. White, A. Buchet i K. Mifsud‑Bonnici, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 219/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2009. (SL 2009., L 87, str. 109.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 4., str. 212.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva ArcelorMittal Rodange et Schifflange SA (u daljnjem tekstu: ArcelorMittal) i Velikog Vojvodstva Luksemburga o zakonitosti odluke ministra nadležnog za održivi razvoj i infrastrukturu kojom je tom društvu naložena predaja bez naknade 80 922 neiskorištene emisijske jedinice stakleničkih plinova.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 2003/87, njome se utvrđuje „sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice [...] s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu”.

               4

               Članak 3. točka (a) te direktive određuje emisijsku „jedinicu” kao „pravo na emisiju jedne tone ekvivalenta ugljikova dioksida tijekom određenog razdoblja, koja može vrijediti samo za potrebe ispunjavanja zahtjeva ove Direktive i može se prenositi u skladu s odredbama ove Direktive”.

               5

               Članak 7. navedene direktive propisuje:
               „Operater obavješćuje nadležno tijelo o svim planiranim promjenama u naravi ili funkcioniranju ili proširenju postrojenja koje bi mogle zahtijevati ažuriranje dozvole za emisiju stakleničkih plinova. Ako je potrebno, nadležno tijelo ažurira dozvolu. Ako dođe do promjene osobe operatera koji upravlja postrojenjem, nadležno tijelo ažurira dozvolu te unosi naziv i adresu novog operatera.”

               6

               Članak 9. Direktive 2003/87 predviđa za svaku državu članicu izradu nacionalnog plana raspodjele emisijskih jedinica (u daljnjem tekstu: NPR). Posebno je u stavcima 1. i 3. tog članka propisano:
               „1.   Za svako razdoblje iz članka 11. stavaka 1. i 2. svaka država članica izrađuje nacionalni plan u kojem se navodi ukupna količina emisijskih jedinica koje namjerava raspodijeliti za to razdoblje i prijedlog načina raspodjele tih emisijskih jedinica. Plan se temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima, uključujući i one navedene u Prilogu III., uzimajući u obzir mišljenje javnosti. Komisija, ne dovodeći u pitanje Ugovor [o EZ‑u], najkasnije do 31. prosinca 2003. daje upute o primjeni kriterija navedenih u Prilogu III.
               [...]
               3.   U roku od tri mjeseca otkad je država članica obavijesti o [NPR‑u] u skladu sa stavkom 1., Komisija može odbiti plan ili neki dio plana ako on nije usklađen s kriterijima navedenim u Prilogu III. ili u članku 10. Država članica može donijeti odluku u skladu s odredbama članka 11. stavaka 1. ili 2. samo ako Komisija prihvati predložene izmjene. Komisija mora obrazložiti svaku odluku o odbijanju.”

               7

               Članak 11. stavci 2. i 4. Direktive 2003/87 glasi kako slijedi:
               „2.   Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008. i za svako naredno petogodišnje razdoblje, svaka država članica odlučuje o ukupnoj količini emisijskih jedinica koje će raspodijeliti za to razdoblje i pokreće postupak raspodjele tih emisijskih jedinica operateru svakog postrojenja. Ova odluka donosi se najkasnije 12 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja i temelji se na [NPR‑u] države članice u skladu s člankom 9. i člankom 10., uzimajući u obzir mišljenje javnosti.
               [...]
               4.   Nadležno tijelo izdaje dio ukupne količine emisijskih jedinica svake godine razdoblja navedenog u stavcima 1. ili 2. do 28. veljače te godine.”

               8

               U članku 12. stavcima 1. i 3. te direktive propisano je:
               „1.   Države članice osiguravaju da se emisijske jedinice mogu prenositi između:

                        a)

                        osoba unutar Zajednice;

                  [...]
               3.   Države članice osiguravaju da najkasnije do 30. travnja svake godine operater svakog postrojenja preda broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine, verificiranih u skladu s člankom 15., te da one nakon toga budu poništene.”

               9

               Članak 13. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Emisijske jedinice vrijede za emisije tijekom razdoblja iz članka 11. stavaka 1. ili 2. za koje su izdane.”

               10

               Članak 19. stavak 1. Direktive 2003/87 glasi:
               „Države članice uređuju osnivanje i rad registra da bi se osiguralo precizno bilježenje izdavanja, držanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica. Države članice mogu svoje registre držati u zajedničkom sustavu s jednom ili više država članica.”

         Luksemburško pravo

               11

               Člankom 16. Ustava određeno je:
               „Vlasništvo nikomu ne može biti oduzeto, osim u javnom interesu i uz pravičnu naknadu, u slučajevima i pod uvjetima koje propisuje zakon.”

               12

               Direktiva 2003/87 prenesena je u luksemburško pravo Zakonom od 23. prosinca 2004. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova (Mémorial A 2004, str. 3792.; u daljnjem tekstu: Zakon iz 2004.). Članak 12. tog zakona u stavcima 2. i 4. predviđa:
               „2.   Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008. i za svako naredno petogodišnje razdoblje ministar utvrđuje ukupnu količinu emisijskih jedinica koje će raspodijeliti za to razdoblje i pokreće postupak raspodjele tih emisijskih jedinica operateru svakog postrojenja. Ministar navedene mjere donosi najkasnije 12 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja na temelju nacionalnog plana raspodjele emisijskih jedinica donesenog u skladu s člankom 10.
               [...]
               4.   Ministar izdaje dio ukupne količine emisijskih jedinica svake godine razdoblja navedenog u stavcima 1. ili 2. do 28. veljače te godine.”

               13

               Člankom 13. stavkom 6. ovog zakona određuje se:
               „Ministar se odmah obavještava o svakom potpunom ili djelomičnom prekidu rada postrojenja. Ministar donosi odluku o potpunoj ili djelomičnoj predaji neiskorištenih emisijskih jedinica.”

               14

               Veliko Vojvodstvo Luksemburg za razdoblje od 2008. do 2012., u skladu s člankom 9. Direktive 2003/87, izradilo je NPR. Komisija ga je odobrila odlukama od 29. studenoga 2006. i 13. srpnja 2007. Na stranici 7. navedenog NPR‑a predviđeno je, u biti, da se u slučaju rastavljanja ili zatvaranja određenog postrojenja emisijske jedinice ne izdaju za sljedeću godinu.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               Kao što to proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, ministar zaštite okoliša dodijelio je ArcelorMittalu za razdoblje od 2008. do 2012. godine ukupnu količinu od 405365 emisijskih jedinica. Što se 2012. godine tiče, taj je ministar 22. veljače te godine izdao ArcelorMittalu za njegovo postrojenje u Schifflangeu (Luksemburg) 81073 emisijske jedinice za upis u nacionalni registar.

               16

               Dopisom od 23. travnja 2012. ArcelorMittal zatražio je od navedenog ministra prestanak provedbe nadzora zaštite okoliša zato što su aktivnosti u navedenom postrojenju u Schifflangeu od kraja 2011. obustavljene na neodređeno vrijeme.

               17

               Rješenjem od 6. lipnja 2013. ministar nadležan za održivi razvoj i infrastrukturu, s jedne strane, smanjio je ukupan broj emisijskih jedinica dodijeljenih tom društvu za razdoblje od 2008. do 2012. i, s druge strane, odredio predaju bez naknade 80922 emisijske jedinice (u daljnjem tekstu: sporne jedinice). Ta mjera, usvojena osobito na temelju članka 13. stavka 6. Zakona iz 2004., opravdana je izjavom ArcelorMittala o obustavi aktivnosti u njegovu postrojenju u Schifflangeu od kraja 2011. godine.

               18

               Dana 8. srpnja 2013. ArcelorMittal podnio je žalbu u upravnom postupku protiv tog rješenja ministra od 6. lipnja 2013., koja je odbijena odlukom od 24. rujna 2013. Rješavajući po tužbi tog društva protiv navedene odluke, Tribunal administratif (Upravni sud, Luksemburg) presudom od 17. prosinca 2014. odlučio je uputiti Couru constitutionnelle (Ustavni sud, Luksemburg) zahtjev za ocjenu sukladnosti članka 13. stavka 6. Zakona iz 2004. s člankom 16. Ustava. Naime, prema Tribunalu administratif (Upravni sud), predaja spornih jedinica bez naknade prema svojim učincima odgovara nezakonitom izvlaštenju, s obzirom na to da su sporne emisijske jedinice izdane i upisane u nacionalni registar te su prema tome postale dio imovine ArcelorMittala. Cour constitutionnelle (Ustavni sud), pak, postavlja pitanje o sukladnosti članka 13. stavka 6. Zakona iz 2004. s Direktivom 2003/87, s obzirom na to da bi ta mjera mogla biti protivna strukturi sustava uspostavljenog tom direktivom.

               19

               U tim je okolnostima Cour constitutionnelle (Ustavni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članak 13. stavak 6. Zakona iz 2004., u mjeri u kojoj dopušta nadležnom ministru da bez cjelokupne ili djelomične naknade zahtijeva predaju neiskorištenih emisijskih jedinica koje su izdane na temelju članka 12. stavaka 2. i 4. navedenog zakona, u skladu s Direktivom [2003/87], a posebice s općom strukturom sustava trgovanja emisijskim jedinicama koji je njome predviđen, pri čemu to pitanje obuhvaća pitanje stvarnog postojanja, odnosno u slučaju potvrdnog odgovora kvalifikacije predaje emisijskih jedinica koje su izdane, ali nisu iskorištene, te pitanje eventualne kvalifikacije emisijskih jedinica kao imovine?”

         O prethodnom pitanju

               20

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2003/87 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis koji dopušta nadležnim tijelima da zahtijevaju predaju bez naknade izdanih emisijskih jedinica koje operater nije iskoristio.

               21

               Taj sud osim toga pita mogu li se sporne jedinice kvalificirati kao emisijske jedinice u smislu Direktive 2003/87 i, u slučaju potvrdnog odgovora, koja je pravna narav tih jedinica.

               22

               Što se prvog dijela postavljenog pitanja tiče, ponajprije treba podsjetiti da sustav trgovanja emisijskim jedinicama uspostavljen Direktivom 2003/87 počiva na gospodarskoj logici koja potiče svakog sudionika u tom sustavu na ispuštanje količine stakleničkih plinova niže od emisijskih jedinica koje su mu prvotno dodijeljene, kako bi prenio višak drugom sudioniku koji je proizveo količinu emisija višu od emisijskih jedinica koje su mu dodijeljene (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 32.)

               23

               Nadalje treba zaključiti da članak 19. stavak 1. Direktive 2003/87 nameće stvaranje sustava nacionalnih registara kako bi se osiguralo „precizno bilježenje” operacija koje se provode s emisijskim jedinicama.

               24

               U tom je pogledu Sud odlučio da se opća struktura Direktive 2003/87 temelji na preciznom bilježenju emisijskih jedinica koje se izdaju, drže, prenose i poništavaju, čiji je okvir određen u članku 19. te direktive. To precizno bilježenje svojstveno je samoj svrsi navedene direktive, odnosno uspostavljanju sustava Zajednice za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, koji teži smanjenju njihove emisije u atmosferu na razinu koja će spriječiti opasne antropogene poremećaje klimatskog sustava, a čiji je krajnji cilj zaštita okoliša (presuda od 17. listopada 2013., Billerud Karlsborg i Billerud Skärblacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, t. 27.).

               25

               Osim toga, kao što to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točki 65. svojeg mišljenja, zahtjev točnosti količine i okolnosti u kojima se izdaju emisijske jedinice odgovara težnji zakonodavca Europske unije da poboljša funkcioniranje tržišta uspostavljenog Direktivom 2003/87, izbjegavajući poremećaje koji bi mogli nastati zbog bilo kakve dvojbe u vezi s valjanošću emisijskih jedinica. Osim toga, osim pukog gospodarskog interesa održavanja pouzdanosti navedenog tržišta, taj zahtjev točnosti omogućuje postizanje cilja kojem to tržište služi, a to je borba protiv onečišćenja. Suodnos između stvarnih i odobrenih emisija putem emisijskih jedinica stoga je prioritet cijelog sustava.

               26

               U tu svrhu, članak 7. Direktive 2003/87 nameće operaterima postrojenja obvezu obavješćivanja nadležnih tijela o svim promjenama u korištenju postrojenja koje bi mogle zahtijevati ažuriranje dozvole za emisiju stakleničkih plinova.

               27

               Konačno, treba istaknuti da u određivanju svojeg NPR‑a države članice raspolažu određenim manevarskim prostorom (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 51. do 53.). Prema postupku predviđenom člankom 9. Direktive 2003/87, NRP uživa predmnjevu zakonitosti, s obzirom na to da se, po isteku roka od tri mjeseca predviđenog stavkom 3. tog članka, smatra konačnim, ako nema Komisijinih primjedbi, slijedom čega ga država članica može usvojiti (presuda od 3. listopada 2013., Komisija/Latvija, C‑267/11 P, EU:C:2013:624, t. 46.).

               28

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je ministar nadležan za održivi razvoj i infrastrukturu svojom odlukom od 6. lipnja 2013. naložio predaju spornih jedinica bez naknade.

               29

               Prema luksemburškoj vladi i Komisiji, namjena je te naknade otkloniti nepravilnost. Naime, sporne jedinice izdane su ArcelorMittalu samo zato što je to društvo prije datuma predviđenog za njihovo izdavanje propustilo obavijestiti nadležna tijela o obustavi aktivnosti u svojem postrojenju u Schifflangeu na neodređeno vrijeme. U tim okolnostima, s jedne strane, ArcelorMittal je povrijedio svoju obvezu obavješćivanja predviđenu člankom 13. stavkom 6. Zakona iz 2004. S druge strane, zahtjev koji predviđa luksemburški NPR, prema kojem se u slučaju rastavljanja ili zatvaranja postrojenja emisijske jedinice ne izdaju za sljedeću godinu, nije bio poštovan.

               30

               Kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 69. svojeg mišljenja, obveza predviđena člankom 13. stavkom 6. Zakona iz 2004. predstavlja prenošenje obveze iz članka 7. Direktive 2003/87. Osim toga, zahtjev koji predviđa luksemburški NPR prema kojem se emisijske jedinice ne izdaju u slučaju zatvaranja postrojenja odgovara istim kriterijima preciznog bilježenja emisija i točnosti količine i okolnosti u kojima se izdaju emisijske jedinice navedenima u točkama 24. i 25. ove presude.

               31

               Na nadležnom je nacionalnom sudu da provjeri je li u ovom slučaju ArcelorMittal stvarno obustavio aktivnosti u svojem postrojenju u Schifflangeu od studenoga 2011. i može li se ta obustava kvalificirati kao „prekid rada” u smislu članka 13. stavka 6. Zakona iz 2004.

               32

               Ako je to tako, Direktivi 2003/87 ne protivi se to da nadležno tijelo u okolnostima poput onih u glavnom postupku donese odluku kojom se nalaže predaja bez naknade emisijskih jedinica. Naime, ako je određeno postrojenje prekinulo sa svojim aktivnostima na datum raniji od dodjele emisijskih jedinica, one se očito ne mogu koristiti za obračunavanje emisije stakleničkih plinova koje to postrojenje neće proizvesti.

               33

               Pod tim uvjetima, izostanak predaje spornih jedinica doveo bi u pitanje zahtjeve preciznog bilježenja, točnosti i suodnosa između stvarnih i odobrenih emisija, na koje se upućuje u točkama 23. do 25. ove presude. Kao što to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, predaja nepravilno dodijeljenih emisijskih jedinica predstavlja slučaj koji se odnosi na primjenu pravila o funkcioniranju sustava predviđenog Direktivom 2003/87, s ciljem izbjegavanja narušavanja tržišta emisijskih jedinica i posredno ciljem zaštite okoliša kojem teži to tržište.

               34

               Taj zaključak ne može dovesti u pitanje argument na koji se poziva ArcelorMittal, prema kojem je jedina situacija u kojoj Direktiva 2003/87 predviđa predaju emisijskih jedinica ona predviđena njezinim člankom 12. stavkom 3.

               35

               U tom pogledu treba istaknuti da se članak 12. stavak 3. Direktive 2003/87 odnosi na predaju emisijskih jedinica „koje odgovaraju ukupnoj emisiji [iz tog postrojenja] tijekom prethodne kalendarske godine”. Iz samog teksta te odredbe proizlazi da ona obuhvaća emisijske jedinice potrebne za obračunavanje emisija stakleničkih plinova koje je određeno postrojenje proizvelo tijekom prethodne godine. Međutim, u slučaju kada je utvrđeno da je postrojenje u Schifflangeu obustavilo svoje aktivnosti prije datuma izdavanja spornih jedinica, do korištenja za tu namjenu nije moglo doći što se tih jedinica tiče.

               36

               Pod tim uvjetima, Direktivu 2003/87 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje dopušta nadležnom tijelu da zahtijeva predaju bez cjelokupne ili djelomične naknade neiskorištenih emisijskih jedinica koje su nepravilno izdane operateru, kao posljedica njegove povrede obveze pravodobnog obavješćivanja nadležnog tijela o prekidu rada postrojenja.

               37

               Taj zaključak ne dovodi u pitanje argumentacija kojom ArcelorMittal teži dokazati da takvo nacionalno zakonodavstvo nije u skladu s člankom 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Naime, treba istaknuti da je, u slučaju kada su sporne jedinice nepravilno dodijeljene ArcelorMittalu, s obzirom na zahtjeve preciznog bilježenja na kojima se temelji sustav uspostavljen Direktivom 2003/87, neprihvatljivo da se te jedinice valjano smatraju emisijskim jedinicama u smislu Direktive 2003/87.

               38

               Prema tome, predaja tih emisijskih jedinica ne znači izvlaštenje sredstava koja su već činila sastavni dio operaterove imovine, nego samo povlačenje akta kojim se dodjeljuju emisijske jedinice zbog nepoštovanja uvjeta utvrđenih Direktivom 2003/87.

               39

               U tim okolnostima, na drugi dio prethodnog pitanja treba odgovoriti da se emisijske jedinice izdane nakon što je operater prekinuo aktivnosti koje je obavljao u postrojenju na koje se te jedinice odnose a da o tome nije prethodno obavijestio nadležno tijelo ne mogu kvalificirati kao emisijske „jedinice” u smislu članka 3. točke (a) Direktive 2003/87.

               40

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        Direktivu 2003/87 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje dopušta nadležnom tijelu da zahtijeva predaju bez cjelokupne ili djelomične naknade neiskorištenih emisijskih jedinica koje su nepravilno izdane operateru, kao posljedica njegove povrede obveze pravodobnog obavješćivanja nadležnog tijela o prekidu rada postrojenja,

                        —

                        emisijske jedinice izdane nakon što je operater prekinuo aktivnosti koje je obavljao u postrojenju na koje se te jedinice odnose a da o tome nije prethodno obavijestio nadležno tijelo ne mogu se kvalificirati kao emisijske „jedinice” u smislu članka 3. točke (a) Direktive 2003/87.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 219/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2009., treba tumačiti na način da joj nije protivno nacionalno zakonodavstvo koje dopušta nadležnom tijelu da zahtijeva predaju bez cjelokupne ili djelomične naknade neiskorištenih emisijskih jedinica koje su nepravilno izdane operateru kao posljedica njegove povrede obveze pravodobnog obavješćivanja nadležnog tijela o prekidu rada postrojenja.

                     Emisijske jedinice izdane nakon što je operater prekinuo aktivnosti koje je obavljao u postrojenju na koje se te jedinice odnose a da o tome nije prethodno obavijestio nadležno tijelo ne mogu se kvalificirati kao emisijske „jedinice” u smislu članka 3. točke (a) Direktive 2003/87, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 219/2009.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. rujna 2006.#Andrea Vassallo protiv Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Genova - Italija.#Direktiva 1999/70/EZ.#Predmet C-180/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. prosinca 2007.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Vijeća Europske unije.#Predmet C-77/05.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. veljače 2017.#M. I. Industries, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Natural Instinct Dog and Cat food as nature intended – Raniji verbalni žigovi Europske unije INSTINCT i NATURE’S VARIETY – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Priroda uporabe – Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 22., stavci 3. i 4. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-30/16.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2. listopada 2003. # Thyssen Stahl AG protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba. # Predmet C-194/99 P.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. siječnja 2015.#Unicaja Banco, SA protiv Joséa Hidalga Ruede i dr. i Caixabank SA protiv Manuela Maríje Ruede Ledesme i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je podnio Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Marchena.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Ugovori između trgovaca i potrošača – Hipotekarni ugovori – Ugovorne odredbe o zateznoj kamati – Nepošteni uvjeti – Hipotekarni ovršni postupak – Smanjenje visine kamate – Nadležnost nacionalnog suda.#Spojeni predmeti C-482/13, C-484/13, C-485/13 i C-487/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13,
            povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Marchena (Španjolska), odlukama od 12. kolovoza 2013., koje je Sud zaprimio 10. rujna 2013., u postupcima
            Unicaja Banco SA
            protiv
            Joséa Hidalga Ruede,
            Maríje del Carmen Vega Martín,
            Gestión Patrimoniala Hive SL,
            Francisca Antonija Lópeza Reine,
            Rose Maríje Hidalgo Vega  (C‑482/13),
            i
            Caixabank SA
            protiv
            Manuela Maríje Ruede Ledesme (C‑484/13),
            Rosarija Mese Mese (C‑484/13 ) ,
            Joséa Labelle Crespa (C‑485/13),
            Rosarija Márqueza Rodrígueza (C‑485/13),
            Rafaela Gallarda Salvata (C‑485/13),
            Manuele Márquez Rodríguez (C‑485/13 ) ,
            Alberta Galána Lune (C‑487/13),
            Dominga Galána Lune (C‑487/13 ) ,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za društvo Unicaja Banco SA, J. Almoguera Valencia, abogado ,
            – za društvo Caixabank SA, J. Rodríguez Cárcamo i B. García Gómez, abogados ,
            – za španjolsku vladu, A. Rubio González i S. Centeno Huerta, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, J. Rius, M. van Beek i G. Valero Jordana, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. listopada 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 6. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
            2. Zahtjevi su upućeni u okviru spora između društva Unicaja Banco SA (u daljnjem tekstu: Unicaja Banco), s jedne strane, i J. Hidalga Ruede, M. del Carmen Vega Martín, društva Gestión Patrimonial Hive SL, F. A. Lópeza Reine i R. M. Hidalgo Vega, s druge strane, te društva Caixabank SA (u daljnjem tekstu: Caixabank) i, kao prvo, M. M. Ruede Ledesme i R. Mese Mese, kao drugo, J. Labelle Crespa, R. Márqueza Rodrígueza, R. Gallarda Salvata i M. Márquez Rodríguez, te, kao treće, A. Galána Lune i D. Galána Lune u vezi s naplatom neplaćenih dugova na osnovi ugovorâ o hipotekarnom zajmu sklopljenih između tih stranaka glavnog postupka.
            Pravni okvir
            Direktiva 93/13
            3. U članku 1. stavku 2. Direktive 93/13 propisano je:
            „Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.“
            4. Članak 3. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
            „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.“
            5. U članku 4. stavku 1. spomenute direktive navodi se:
            „[...] nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.“
            6. U članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 određeno je:
            „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“
            7. Prema članku 7. stavku 1. spomenute direktive:
            „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji sklapaju s potrošačima.“
            Španjolsko pravo
            8. U španjolskom pravu zaštita potrošača najprije je bila osigurana putem Općeg zakona 26/1984 o zaštiti potrošača i korisnika (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) od 19. srpnja 1984. (BOE br.°176 od 24. srpnja 1984., str. 21686.).
            9. Opći zakon 26/1984 zatim je izmijenjen Zakonom 7/1998 o općim uvjetima ugovora (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación) od 13. travnja 1998. (BOE br.°89 od 14. travnja 1998., str. 12304.), kojim je Direktiva 93/13 prenesena u španjolsko nacionalno pravo.
            10. Te odredbe kodificirane su Kraljevskim zakonodavnim dekretom 1/2007 o izmjeni Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika i ostalih dopunskih zakona (Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias) od 16. studenoga 2007. (BOE br.°287 od 30. studenoga 2007., str. 49181.).
            11. Članak 83. Kraljevskog zakonodavnog dekreta 1/2007 glasi:
            „1. Nepošteni uvjeti su ništetni i smatra se da nisu bili ugovoreni.
            2. Dio ugovora koji je ništetan izmjenjuje se u skladu s člankom 1258. Građanskog zakonika i načelom dobre vjere.
            U tu svrhu sud koji je proglasio spomenute uvjete ništetnima izmjenjuje ugovor i ovlašten je, ako ugovor nastavi važiti, ublažiti prava i obveze stranaka te posljedice njihove nevaljanosti, ako je za potrošača i korisnika nastala znatna šteta. Sudac može proglasiti ugovor nevaljanim samo ako njegove preostale odredbe stranke dovode u neravnopravan položaj koji se ne može otkloniti.“
            12. Nakon donošenja presude Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164) španjolsko zakonodavstvo o zaštiti potrošača izmijenjeno je Zakonom 1/2013 o mjerama za jačanje zaštite hipotekarnih dužnika i o restrukturiranju duga te socijalnoj najamnini za stanovanje (Ley de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social) od 14. svibnja 2013. (BOE br. 116 od 15. svibnja 2013., str. 36373.). Taj je zakon, među ostalim, izmijenio određene odredbe Zakona 1/2000 o parničnom postupku (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil) od 7. siječnja 2000. (BOE br.°7 od 8. siječnja 2000., str. 575.).
            13. U skladu s tim, članak 552. stavak 1. Zakona o parničnom postupku, kako je izmijenjen člankom 7. stavkom 1. Zakona 1/2013, određuje:
            „Ako sud ocjeni da se jedan od uvjeta koji su dio osnove za određivanje ovrhe iz članka 557. stavka 1. može smatrati nepoštenim, saslušat će stranke u roku od pet dana. Nakon njihovog saslušanja sud donosi odgovarajuću odluku u roku od sljedećih pet dana, u skladu s člankom 561. stavkom 1. podstavkom 3.“
            14. Članak 7. stavak 3. Zakona 1/2013 dodao je točku 3. članku 561. stavku 1. Zakona o parničnom postupku, koji glasi kako slijedi:
            „Ako se utvrdi da su jedan ili nekoliko uvjeta nepošteni, u rješenju koje se donosi odlučuje se o posljedicama takvog utvrđenja, na način da se odredi da nije moguće pristupiti ovrsi ili da se naloži ovrha bez primjene uvjeta koji se smatraju nepoštenima.“
            15. Člankom 7. stavkom 14. Zakona 1/2013 izmijenjen je članak 695. Zakona o parničnom postupku tako da se navodi da je postojanje nepoštenih uvjeta razlog za prigovor, kako slijedi:
            „1. U postupcima iz ovog poglavlja prigovor protiv ovrhe koji podnese ovršenik prihvatit će se samo ako se temelji na sljedećim razlozima:
            [...]
            4. nepoštenosti ugovorne odredbe koja je osnova za ovrhu ili kojom se određuje dospjeli iznos.“
            16. Člankom 3. stavkom 2. Zakona 1/2013 također je izmijenjen članak 114. Hipotekarnog zakona (Ley Hipotecaria) tako da mu je dodan treći podstavak, koji glasi kako slijedi:
            „Zatezna kamatna stopa za zajmove ili kredite radi kupnje nekretnine za vlastito stanovanje, koji su osigurani hipotekama zasnovanima na tom stanu, ne može biti viša od trostrukog iznosa zakonske kamate i može se obračunavati samo na nepodmireni iznos glavnice. Na tu zateznu kamatu ne može se ni u kojim okolnostima obračunavati kamata, osim u slučajevima predviđenima u članku 579. stavku 2. točki (a) Zakona o parničnom postupku.“
            17. Konačno, drugom prijelaznom odredbom Zakona 1/2013 dodaje se:
            „Ograničenje zatezne kamate za hipoteke zasnovane na nekretnini za vlastito stanovanje, propisano člankom 3. stavkom 2., primjenjuje se na hipoteke zasnovane nakon stupanja na snagu ovog zakona.
            To ograničenje također se primjenjuje na zateznu kamatu predviđenu zajmovima osiguranim hipotekom na nekretnini za vlastito stanovanje zasnovanom prije stupanja na snagu ovog zakona, ako ta kamata dospijeva nakon tog dana, kao i na one zatezne kamate koje su na taj dan dospjele, ali nisu bile plaćene.
            U ovršnim postupcima ili postupcima izvansudske prodaje koji su pokrenuti i nisu dovršeni do dana stupanja na snagu ovog zakona, te u postupcima u kojima je iznos zbog kojeg je zatraženo određivanje ovrhe ili izvansudske prodaje već utvrđen, tajnik suda ili javni bilježnik ovrhovoditelju dodjeljuje rok od deset dana za ponovno obračunavanje tog iznosa u skladu s odredbama prethodnog stavka.“
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            18. Glavni predmeti odnose se na hipotekarne ovršne postupke koje su pokrenuli Unicaja Banco i Caixabank radi ovrhe na osnovi nekoliko hipoteka zasnovanih između 5. siječnja 2007. i 20. kolovoza 2010. za iznose u visini između 47.000 i 249.000 eura.
            19. U predmetu C‑482/13 za hipotekarni zajam vrijedila je zatezna kamatna stopa od 18 %, koju je bilo moguće povećati ako bi se povećanjem revidirane kamatne stope za četiri postotna boda dobila viša kamatna stopa, pri čemu ona nije smjela prijeći godišnju nominalnu stopu od 25 %. U predmetima C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13 za hipotekarne zajmove vrijedila je zatezna kamatna stopa od 22,5 %.
            20. Osim toga, svi ugovori o zajmu o kojima je riječ u glavnim postupcima sadrže odredbu prema kojoj zajmodavac u slučaju da zajmoprimac ne ispuni svoje obveze plaćanja može prije prvotno ugovorenog datuma dospijeća tražiti plaćanje cjelokupnog iznosa glavnice koji nije podmiren, uvećanog za kamatu, zateznu kamatu, naknade i troškove koji su bili ugovoreni.
            21. Između 21. ožujka 2012. i 3. travnja 2013. Unicaja Banco i Caixabank podnijeli su sudu koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku zahtjeve za ovrhu s osnove nepodmirenih iznosa uvećanih za zateznu kamatu predviđenu hipotekarnim ugovorima u pitanju. Taj sud u okviru tih postupaka razmotrio je pitanje jesu li uvjeti o zateznoj kamatnoj stopi i primjena te kamatne stope na glavnicu koja je prijevremeno dospjela zbog kašnjenja s plaćanjem „nepošteni“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.
            22. Međutim, sud koji je uputio zahtjev u tom se pogledu nalazi u nedoumici kada je riječ o posljedicama koje treba izvesti iz nepoštene naravi spomenutih uvjeta s obzirom na drugu prijelaznu odredbu Zakona 1/2013. Ako bi spomenuti sud primijenio tu odredbu, na njemu bi bilo da ponovno obračuna zatezne kamate u skladu s trećim podstavkom te odredbe.
            23. U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Marchena odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            1. Treba li nacionalni sud, u skladu s Direktivom Vijeća 93/13 [...], osobito s njegovim člankom 6. stavkom 1., kada utvrdi postojanje nepoštenog uvjeta koji se odnosi na zateznu kamatu kod hipotekarnih zajmova, a s ciljem da zajamči zaštitu potrošača i korisnika u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, proglasiti taj uvjet ništetnim i neobvezujućim ili, suprotno tome, treba ublažiti uvjet u pogledu kamate, nalažući ovrhovoditelju ili zajmodavcu da ponovno obračuna kamatu?
            2. Ne predstavlja li druga prijelazna odredba Zakona 1/2013 od 14. svibnja 2013. jasno ograničenje zaštite interesa potrošača time što implicitno nameće sudovima obvezu da ublaže nepošteni uvjet u pogledu zatezne kamate, tako da se ponovno obračuna ugovorena kamata i održi na snazi nepoštena ugovorna odredba, umjesto da se uvjet proglasi ništetnim i neobvezujućim za potrošača?
            3. Krši li druga prijelazna odredba Zakona 1/2013 [...] Direktivu Vijeća 93/13 [...], osobito njezin članak 6. stavak 1., time što onemogućava primjenu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti u području zaštite potrošača i izbjegava primjenu sankcije ništetnosti i neobveznosti nepoštenih uvjetâ u pogledu zateznih kamata, koji su ugovoreni u hipotekarnim zajmovima sklopljenima prije stupanja na snagu Zakona 1/2013 [...]?“
            24. Rješenjem predsjednika Suda od 10. listopada 2013. predmeti C‑482/13 do C‑487/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i donošenja presude.
            25. Predmeti C‑486/13 i C‑483/13 razdvojeni su rješenjima predsjednika Suda od 13. ožujka i 3. listopada 2014. zbog njihovog brisanja iz registra.
            O prethodnim pitanjima
            26. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, u biti pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti u smislu da mu je protivna odredba nacionalnog prava u skladu s kojom nacionalni sud pred kojim je pokrenut hipotekarni ovršni postupak mora ponovno obračunati iznose koji se duguju na temelju uvjeta u ugovoru o hipotekarnom zajmu koji predviđa zateznu kamatnu stopu koja je tri puta veća od zakonske stope, primjenjujući zateznu kamatu koja ne prelazi tu gornju granicu.
            27. U tom pogledu najprije treba utvrditi da su, prema sudu koji je uputio zahtjev, uvjeti u pogledu zatezne kamate u ugovorima o hipotekarnom zajmu, u vezi s kojima su pred njim pokrenuti ovršni postupci, „nepošteni“ u smislu članka 3. Direktive 93/13.
            28. U tom kontekstu treba podsjetiti da, kada je riječ o posljedicama koje treba izvesti iz utvrđenja da je odredba ugovora između potrošača i trgovca nepoštena, iz sadržaja članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 proizlazi da su nacionalni sudovi obvezni samo izuzeti iz primjene nepoštenu ugovornu odredbu kako ona ne bi imala obvezujuće učinke na potrošača, a da pritom nisu nadležni preispitati njezin sadržaj. Naime, taj ugovor u načelu mora nastaviti vrijediti bez bilo koje druge izmjene osim one koja proizlazi iz otklanjanja nepoštenih uvjeta, ako je takav kontinuitet ugovora pravno moguć prema pravilima nacionalnog prava (presude Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 65. kao i Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 57.).
            29. Točnije, ta se odredba ne može tumačiti na način da se njome nacionalnom sudu omogućava da, u slučaju da utvrdi nepoštenost odredbe o ugovornoj kazni u ugovoru između trgovca i potrošača, smanji iznos kazne stavljene na teret potrošaču, umjesto da u odnosu na njega u potpunosti izuzme iz primjene tu odredbu (presuda Asbeek Brusse i de Man Garabito, EU:C:2013:341, t. 59.).
            30. Osim toga, s obzirom na narav i važnost javnog interesa koji se temelji na zaštiti potrošača, koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu na trgovce, Direktiva 93/13 državama članicama nameće, kao što to proizlazi iz njezinog članka 7. stavka 1., tumačenog u vezi s njezinom uvodnom izjavom 24., da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje trgovci sklapaju s potrošačima (presude Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 68. kao i Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 78.).
            31. Ako bi nacionalni sud mogao izmijeniti sadržaj nepoštenih uvjeta, takva nadležnost mogla bi ugroziti ostvarenje dugoročnog cilja iz članka 7. Direktive 93/13. Naime, takvom bi se nadležnošću doprinijelo otklanjanju preventivnog učinka na trgovce, koji postoji samom činjenicom neprimjene takvih nepoštenih uvjeta na potrošače, jer bi ti trgovci i dalje bili u iskušenju upotrijebiti spomenute uvjete, svjesni činjenice da čak i ako se ti uvjeti proglase ništetnima, nacionalni sud svejedno može prilagoditi ugovor u mjeri u kojoj je to potrebno, na način da time zaštiti interes spomenutih trgovaca (presude Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 69. kao i Kásler i Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, t. 79.).
            32. S obzirom na prethodna razmatranja, Sud je presudio da je članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 protivno pravilo nacionalnog prava koje nacionalnom sudu omogućava da, kada utvrdi ništetnost nepoštenog uvjeta u ugovoru sklopljenom između trgovca i potrošača, prilagodi ugovor tako da izmijeni sadržaj tog uvjeta (presude Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 73. kao i Kásler i Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, t. 77.).
            33. Točno je da je Sud također priznao mogućnost da nacionalni sud nepošteni uvjet zamijeni dispozitivnom odredbom nacionalnog prava, pod uvjetom da ta zamjena bude u skladu s ciljem članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 i omogućava uspostavljanje stvarne ravnoteže između prava i obveza ugovornih stranaka. Međutim, ta mogućnost ograničena je na slučajeve u kojima nacionalni sud zbog nevaljanosti nepoštenog uvjeta mora u cijelosti poništiti ugovor, čime potrošača izlaže za njega nepovoljnim posljedicama (vidjeti u tom smislu Kásler i Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, t. 82. do 84.)
            34. U glavnim predmetima, međutim, uz pridržaj da sud koji je uputio zahtjev treba obaviti provjere u tom pogledu, poništenje ugovornih odredaba o kojima je riječ ne može imati nepovoljne posljedice za potrošača jer će iznosi zbog kojih su hipotekarni ovršni postupci pokrenuti bez povećanja primjenom zatezne kamate predviđene tim odredbama nužno biti manji.
            35. Nakon što su ponovno istaknuta ta načela, valja utvrditi da iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da druga prijelazna odredba Zakona 1/2013 propisuje smanjenje zatezne kamate kod zajmova ili kredita radi kupnje nekretnine za vlastito stanovanje, koji su osigurani hipotekama zasnovanim na tom stanu. Njime se također propisuje da se u ovršnim postupcima ili postupcima izvansudske prodaje koji su pokrenuti i nisu dovršeni do dana stupanja na snagu tog zakona, 15. svibnja 2013., te u postupcima u kojima je iznos zbog kojeg je zatraženo određivanje ovrhe ili izvansudske prodaje već utvrđen, taj iznos mora ponovno obračunati, primjenjujući zateznu kamatnu stopu koja ne prelazi trostruki iznos zakonske kamatne stope, ako je zatezna kamatna stopa predviđena hipotekarnim ugovorom viša od te stope.
            36. Kao što su to istaknuli španjolska vlada u svojim podnescima i tijekom rasprave te nezavisni odvjetnik u točkama 38. i 39. svojeg mišljenja, područje primjene druge prijelazne odredbe Zakona 1/2013 obuhvaća sve ugovore o hipotekarnom zajmu i razlikuje se od onog Direktive 93/13, koje se odnosi samo na nepoštene uvjete uključene u ugovore između trgovaca i potrošača. Slijedi da obveza poštovanja gornje granice zatezne kamatne stope, koja odgovara trostrukom iznosu zakonske kamatne stope, kako ju je odredio zakonodavac, ne ugrožava ocjenu nepoštenosti uvjeta u pogledu zatezne kamate koju obavlja sud.
            37. U tom kontekstu valja podsjetiti da se u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13 nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje tako da se u obzir uzimaju narav robe ili usluga na koje se ugovor odnosi kao i sve popratne okolnosti koje su postojale u vrijeme sklapanja ugovora. Iz toga proizlazi da se u tom smislu također moraju procijeniti posljedice koje navedena ugovorna odredba može imati u okviru nacionalnog prava koje se primjenjuje na ugovor, a to podrazumijeva ispitivanje nacionalnog pravnog sustava (vidjeti rješenje Sebestyén, C‑342/13, EU:C:2014:1857, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            38. Nadalje, u tom pogledu valja podsjetiti da je nacionalni sud koji postupa u sporu isključivo između pojedinaca dužan, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i tumačiti ih u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i cilja mjerodavne direktive, radi postizanja rješenja usklađenog s njezinim ciljem (presuda Kásler i Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, t. 64.).
            39. Slijedom toga, treba smatrati da s obzirom na to da druga prijelazna odredba Zakona 1/2013 ne sprečava nacionalni sud, koji je suočen s nepoštenim uvjetom, da izvrši svoju funkciju tako da spomenuti uvjet izuzme iz primjene, primjena takve odredbe nacionalnog prava nije protivna Direktivi 93/13.
            40. To osobito znači, s jedne strane, da kada je nacionalni sud suočen s ugovornom odredbom koja se odnosi na zateznu kamatu čija je stopa niža od one predviđene drugom prijelaznom odredbom Zakona 1/2013, određivanje te zakonske gornje granice ne sprečava spomenuti sud da tu odredbu ocijeni nepoštenom, ako je to slučaj, u smislu članka 3. Direktive 93/13. Zatezna kamatna stopa koja je niža od trostruke zakonske stope ne može se nužno smatrati poštenom u smislu te direktive.
            41. S druge strane, ako je stopa zatezne kamate određene odredbom ugovora o hipotekarnom zajmu viša od stope propisane drugom prijelaznom odredbom Zakona 1/2013 i mora se, u skladu s tom odredbom, smanjiti, takva okolnost ne smije spriječiti nacionalni sud u tome da, osim te mjere ublažavanja, izvede, s obzirom na Direktivu 93/13, sve posljedice eventualne nepoštenosti ugovorne odredbe koja sadrži tu stopu, poništavajući ju ako je to potrebno.
            42. Slijedom navedenoga, iz svih prethodnih razmatranja slijedi da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti u smislu da mu nije protivna odredba nacionalnog prava u skladu s kojom nacionalni sud pred kojim je pokrenut hipotekarni ovršni postupak mora ponovno obračunati iznose koji se duguju na temelju uvjeta u ugovoru o hipotekarnom zajmu koji predviđa zateznu kamatnu stopu koja je triput veća od zakonske stope, kako visina spomenute kamate ne bi prelazila tu gornju granicu, pod uvjetom da primjena te odredbe nacionalnog prava:
            – ne ugrožava ocjenu nepoštenosti takvog uvjeta koju obavlja sud i
            – ne sprečava taj sud da spomenuti uvjet izuzme iz primjene ako utvrdi da je „nepošten“ u smislu članka 3. stavka 1. te direktive.
            Troškovi
            43. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti u smislu da mu nije protivna odredba nacionalnog prava u skladu s kojom nacionalni sud pred kojim je pokrenut hipotekarni ovršni postupak mora ponovno obračunati iznose koji se duguju na temelju uvjeta u ugovoru o hipotekarnom zajmu koji predviđa zateznu kamatnu stopu koja je triput veća od zakonske stope, kako visina spomenute kamate ne bi prelazila tu gornju granicu, pod uvjetom da primjena te odredbe nacionalnog prava:
            – ne ugrožava ocjenu nepoštenosti takvog uvjeta koju obavlja sud i
            – ne sprečava taj sud da spomenuti uvjet izuzme iz primjene ako utvrdi da je „nepošten“ u smislu članka 3. stavka 1. te direktive.


Presuda Suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište parafinskog voska i njemačko tržište prešanog parafina – Utvrđivanje cijena i podjela tržištâ – Obveza obrazlaganja – Dokaz o povredi – Iskrivljavanje dokaza.#Predmet C-94/15 P.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 5. prosinca 2012. # Z protiv Suda Europske unije. # Javna služba - Dužnosnici. # Spojeni predmeti F-88/09 i F-48/10.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. prosinac 19.#Europska komisija protiv Kraljevina Belgija.#Predmet C-577/10.