title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. lipnja 2018.#Lubrizol France SAS protiv Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje robe – Članci 28. i 30. UFEU-a – Davanja s istovrsnim učinkom – Članak 110. UFEU-a – Nacionalni porezi – Socijalni doprinos koji plaćaju trgovačka društva u svrhu solidarnosti – Porez – Osnovica – Ukupni godišnji promet trgovačkih društava – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 17. – Prijenos robe u drugu državu članicu – Vrijednost prenesene robe – Uključivanje u ukupni godišnji promet.#Predmet C-39/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      14. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje robe – Članci 28. i 30. UFEU‑a – Davanja s istovrsnim učinkom – Članak 110. UFEU‑a – Nacionalni porezi – Socijalni doprinos koji plaćaju trgovačka društva u svrhu solidarnosti – Porez – Osnovica – Ukupni godišnji promet trgovačkih društava – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 17. – Prijenos robe u drugu državu članicu – Vrijednost prenesene robe – Uključivanje u ukupni godišnji promet”
      U predmetu C‑39/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 19. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 25. siječnja 2017., u postupku

         Lubrizol France SAS

      protiv

         Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. studenoga 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Lubrizol France SAS, A. Beetschen, odvjetnica,

               –

               za Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures, A. Delvolvé, odvjetnik,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, E. de Moustier, A. Alidière i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, W. Roels i R. Lyal i F. Clotuche‑Duvieusart, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 28. i 30. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Lubrizol France SAS (u daljnjem tekstu: Lubrizol) i Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures (u daljnjem tekstu: Caisse RSI) u vezi s izračunom osnovice za obračun socijalnog doprinosa koji plaćaju trgovačka društva u svrhu solidarnosti (u daljnjem tekstu: C3S) i dodatni doprinos potonjem (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: sporni doprinosi) koje je društvo Lubrizol dugovalo za 2008.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Na temelju članka 14. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2008/8/EZ od 12. veljače 2008. (SL 2008., L 44, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 263.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), „‚isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik”.

               4

               Članak 17. te direktive propisuje:
               „1.   Prijenos robe, koji provodi porezni obveznik, a koja čini dio njegove poslovne imovine, u drugu državu članicu smatra se isporukom robe uz naknadu.
               ‚Prijenos u drugu državu članicu’ znači otprema ili prijevoz pokretne materijalne imovine koje izvršava porezni obveznik ili se oni izvršavaju u njegovo ime, u svrhu njegovog poslovanja, na odredište izvan teritorija države članice na kojem je imovina smještena, ali unutar Zajednice.
               […]”

            Francusko pravo

               5

               Člankom L. 245‑13 code de la sécurité sociale, u njegovoj verziji koja se primjenjuje na dan dospijeća spornih doprinosa (u daljnjem tekstu: Zakonik o socijalnoj sigurnosti), predviđeno je u korist Caisse nationale de l’assurance maladie des travailleurs salariés (Nacionalni fond za zdravstveno osiguranje zaposlenih) uvođenje dodatnog doprinosa C3S‑u, koji je određen člancima L. 651‑1 i sljedećima tog zakonika, te se taj dodatni doprinos obračunava, prikuplja, uplaćuje i nadzire prema istim uvjetima koji se primjenjuju na C3S, a njegova stopa iznosi 0,03 %.

               6

               Člankom L. 651‑1 Zakonika o socijalnoj sigurnosti predviđa se uvođenje socijalnog doprinosa u svrhu solidarnosti u korist régime social des indépendants (Socijalno osiguranje za samozaposlene osobe; u daljnjem tekstu: RSI) kao i Fonds de solidarité vieillesse (Fond mirovinske solidarnosti) i Fonds de réserve pour les retraites (Štedni fond za mirovine) na teret, među ostalim, dioničkih društava i pojednostavljenih dioničkih društava.

               7

               Članak L. 651‑3 navedenog zakonika predviđa:
               „Socijalni doprinos u svrhu solidarnosti plaća se godišnje. Stopa mu se određuje dekretom, u visini od najviše 0,13 % prometa utvrđenog u članku L. 651‑5. Ne plaća se ako je promet trgovačkog društva niži od 760000 eura.
               […]”

               8

               Članak L. 651‑5 Zakonika o socijalnoj sigurnosti glasi:
               „Trgovačka društva i poduzeća koja su obveznici socijalnog doprinosa u svrhu solidarnosti dužna su jednom godišnje tijelu zaduženom za naplatu tog doprinosa navesti iznos svojeg ukupnog godišnjeg prometa prijavljen poreznom nadležnom tijelu i obračunat bez poreza na promet i sličnih poreza […]”

               9

               Članak 256. stavak III. code général des impôts u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (Opći porezni zakonik; u daljnjem tekstu: CGI), određuje:
               „Prijenos robe, koji provodi porezni obveznik, a koja čini dio njegove poslovne imovine, u drugu državu članicu Europske zajednice smatra se isporukom robe.
               Prijenos u smislu prethodnih odredaba znači otprema ili prijevoz, koje izvršava porezni obveznik ili se oni izvršavaju u njegovo ime, pokretne materijalne imovine u svrhu njegova poslovanja, osim otpreme ili prijevoza robe koja je u državi članici odredišta namijenjena:

                        (a)

                        privremenom korištenju u svrhu isporuke usluga od strane poreznog obveznika ili u okolnostima na temelju kojih bi, ako bi ta roba bila uvezena, ostvario pravo na privremeni uvoz s potpunim izuzećem od plaćanja uvoznih carina;

                        (b)

                        obradi pod uvjetom da se tu robu ponovno otpremi ili preveze u Francusku tom poreznom obvezniku;

                        (c)

                        instalaciji ili montaži;

                        (d)

                        isporuci na prijevoznim sredstvima, koju obavlja porezni obveznik u skladu s uvjetima navedenima u članku 37. Direktive [o PDV‑u].

                  […]”

               10

               Članak 262.b CGI‑ja glasi:

                        „1.

                        Od poreza na dodanu vrijednost izuzeti su:

                  1.   Isporuke robe otpremljene ili prevezene na državno područje druge države članice Europske zajednice drugom poreznom obvezniku ili pravnoj osobi koja nije porezni obveznik.
               […]
               2.   Prijenosi koje se smatra isporukama navedeni u stavku III. članka 256. na koje bi se primjenjivalo izuzeće predviđeno u gornjem podstavku 1. da su izvršene za trećeg poreznog obveznika.
               […]”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje

               11

               Društvo Lubrizol, koje posluje u sektoru kemijske industrije, proizvodi i prodaje aditive za maziva. Kao pojednostavljeno dioničko društvo sa sjedištem u Francuskoj porezni je obveznik spornih doprinosa.

               12

               Nakon izvršenog nadzora osnovice za obračun spornih doprinosa koje društvo Lubrizol duguje za 2008., RSI je utvrdio razliku u osnovici između prometa za 2007. prijavljenog RSI‑ju i onog prijavljenog nadležnom poreznom tijelu koja odgovara odbitku iznosa prijenosâ unutar Zajednice koji je društvo Lubrizol izvršilo od osnovice za obračun doprinosa.

               13

               Stoga je RSI 13. ožujka 2012. društvu Lubrizol dostavio izmijenjeni razrez dugovanih doprinosa, a potom i opomenu. Društvo Lubrizol osporavalo je zahtijevane iznose smatrajući da vrijednost robe koju je prenijelo u druge države članice Europske unije nije ulazila u osnovicu za obračun spornih doprinosa koje je trebao platiti za 2008. Prema mišljenju tog društva ono je, na dan tih prijenosa, i dalje bilo vlasnik te robe i još uvijek je nije bilo prodalo svojim kupcima, tako da ti prijenosi nisu činili prodaju a stoga ni promet.

               14

               Nakon što su mu odbijene prvostupanjska tužba i žalba, društvo Lubrizol uložilo je žalbu Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), tvrdeći da, suprotno onom što je presudio žalbeni sud, sporne doprinose treba smatrati davanjima s istovrsnim učinkom jer su u njihovu osnovicu bili uključeni prijenosi robe u drugu državu članicu, za razliku od prijenosâ robe unutar državnog područja ili onih u treću zemlju.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je C3S uveden u korist régime d’assurance maladie et maternité des travailleurs non‑salariés des professions non agricoles (Sustav zdravstvenog i rodiljnog osiguranja za samozaposlene osobe u nepoljoprivrednim zanimanjima) i régimes d’assurance vieillesse des professions artisanales, industrielles et commerciales, et libérales (Sustavi mirovinskog osiguranja za obrtnička, industrijska, trgovačka i slobodna zanimanja). Taj sud naglašava da je u 2008. prihod od C3S‑a najvećim dijelom bio namijenjen RSI‑ju, koji je zadužen za njegovu naplatu.

               16

               Cour de cassation nadalje ističe, da je dodatni doprinos C3S‑u uveden Zakonom br. 2004‑810 od 13. kolovoza 2004. te je prihod od njega u 2008. najvećim dijelom bio namijenjen Nacionalnom fondu za zdravstveno osiguranje zaposlenih, a potom Fondu mirovinske solidarnosti.

               17

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, osnovicu za obračun tih dvaju doprinosa, koji su u nacionalnom pravu definirani kao porezi bilo koje vrste, čini ukupni promet bez poreza prijavljen poreznom nadležnom tijelu. Isporuke robe, u smislu članka 14. stavka 1. Direktive o PDV‑u, ulaze u osnovicu za obračun spornih doprinosa.

               18

               I dalje prema mišljenju tog suda, uz određene iznimke koje nisu relevantne za ovaj slučaj, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, u skladu s člankom 256. stavkom III. CGI‑ja isporukom robe se smatra prijenos robe koji provodi porezni obveznik ili se izvršava u njegovo ime, koja čini dio njegove poslovne imovine, u svrhu njegova poslovanja i u drugu državu članicu Unije. Takav prijenos mora biti naveden u prijavi poreznog obveznika poreznom nadležnom tijelu, iako je izuzet od plaćanja PDV‑a na temelju članka 262.b CGI‑ja.

               19

               U tom kontekstu je sud koji je uputio zahtjev već presudio da vrijednost zaliha koje je poduzeće prenijelo iz Francuske u drugu državu članicu Unije ulazi u osnovicu za obračun spornih doprinosa, čak i ako se samim tim prijenosom ne generira promet. S druge strane, prijenosi unutar državnog područja kao i oni izvršeni u treću državu ne smatraju se isporukom robe, tako da njihova vrijednost ne ulazi u osnovicu za obračun spornih doprinosa.

               20

               U tim okolnostima Cour de cassation odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se člancima 28. i 30. [UFEU‑a] to da se vrijednost robe koju je iz Francuske u drugu državu članicu Europske unije prenio obveznik [spornih doprinosa] ili druga osoba za njegov račun, u svrhu njegova poslovanja, uzima u obzir za određivanje ukupnog prometa koji čini osnovicu za obračun tih doprinosa?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 28. i 30. UFEU‑a tumačiti na način da im se protive propisi države članice kojima je predviđeno da se osnovica za obračun doprinosa koji se plaćaju na godišnji promet trgovačkih društava, pod uvjetom da potonji doseže ili premašuje određeni iznos, izračunava tako da se u nju uračunava vrijednost robe koju je prenio obveznik ili druga osoba za njegov račun, u svrhu njegova poslovanja, iz te države članice u drugu državu članicu, pri čemu se ta vrijednost uračunava od trenutka tog prijenosa, dok se, kad obveznik prenosi tu istu robu ili to čini druga osoba za njegov račun unutar državnog područja predmetne države članice, njezina vrijednost uračunava u tu osnovicu za obračun tek prilikom njezine naknadne prodaje.

               22

               U skladu s primjenjivim nacionalnim pravom, u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku sporni doprinosi plaćaju se na godišnji promet trgovačkih društava pod uvjetom da u predmetnom poreznom razdoblju iznosi najmanje 760000 eura. Iz tog nacionalnog prava također proizlazi da se prijenos robe koji izvršava obveznik tih doprinosa ili to čini druga osoba za njegov račun u svrhu njegova poslovanja, iz Francuske u drugu državu članicu Unije smatra, za potrebe ubiranja tih doprinosa, isporukom robe te je uključen u promet predmetnog trgovačkog društva.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev konkretnije navodi da je vrijednost robe koja je samo prenesena, a da nad njom nije došlo do gubitka vlasništva, u drugu državu članicu Unije, uključena u osnovicu za obračun spornih doprinosa, dok to nije posrijedi kod prijenosa koji se odvio unutar francuskog državnog područja. U slučaju prijenosa izvršenih unutar francuskog državnog područja, vrijednost potonjih uračunat će se u promet predmetnog trgovačkog društva i uključiti u osnovicu za obračun spornih doprinosa tek na dan prodaje predmetne robe. Sud koji je uputio zahtjev je u nedoumici u pogledu pitanja jesu li ti doprinosi, s obzirom na način na koji se obračunava njihova osnovica, davanja s istovrsnim učinkom kao uvozne carine, koja su protivna člancima 28. i 30. UFEU‑a.

               24

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, svaka novčana naknada, makar i minimalna, bez obzira na njezin naziv ili način primjene, kojom se jednostrano opterećuje roba zato što je prešla granicu, a nije riječ o carini u strogom značenju te riječi, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina. Suprotno tomu, novčana naknada koja proizlazi iz općeg sustava nacionalnog oporezivanja koji prema istim objektivnim kriterijima sustavno obuhvaća kategorije proizvoda neovisno o njihovu podrijetlu ili odredištu, obuhvaćena je člankom 110. UFEU‑a koji zabranjuje diskriminirajuće nacionalne poreze (presuda od 1. ožujka 2018., Petrotel‑Lukoil i Georgescu, C‑76/17, EU:C:2018:139, t. 21. i navedena sudska praksa).

               25

               Najprije treba podsjetiti da se odredbe UFEU‑a o davanjima s istovrsnim učinkom i o diskriminatornim nacionalnim porezima ne mogu kumulativno primjenjivati te se mjera na koju se primjenjuje članak 110. UFEU‑a, u sustavu koji predviđa Ugovor, ne može kvalificirati kao „davanje s istovrsnim učinkom” (vidjeti u tom smislu presudu od 2. listopada 2014., Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Novčana naknada ne može se kvalificirati kao „davanje s istovrsnim učinkom” ni ako se, pod određenim pretpostavkama, ubire zbog kontrola koje se provode radi ispunjavanja obveza propisanih pravom Unije ili ako predstavlja plaćanje za uslugu doista pruženu subjektu koji ga je dužan izvršiti u iznosu razmjernom toj usluzi (vidjeti u tom smislu presude od 11. lipnja 1992., Sanders Adour i Guyomarc’h Orthez Nutrition animale, C‑149/91 i C‑150/91, t. 17., i od 9. rujna 2004., Carbonati Apuani, C‑72/03, EU:C:2004:506, t. 31.).

               27

               Stoga treba utvrditi poklapaju li se sporni doprinosi s definicijom davanja s istovrsnim učinkom kao carina, kako proizlazi iz elemenata navedenih u točkama 24. do 26. ove presude.

               28

               S tim u vezi, kao prvo, potrebno je istaknuti da su sporni doprinosi novčane naknade koje je jednostrano uvela država članica. Budući da je cilj zbog kojeg su takve naknade uvedene bespredmetan, nebitno je da su posrijedi davanja koja imaju za svrhu financiranje sustava socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2000., Michaïlidis, C‑441/98 i C‑442/98, EU:C:2000:479, t. 17.).

               29

               Kao drugo, treba ispitati opterećuje li se spornim doprinosima roba.

               30

               S tim u vezi treba podsjetiti da je, u kontekstu tumačenja članka 110. UFEU‑a, Sud presudio da se za davanje koje nije uvedeno na proizvode kao takve ipak treba smatrati da opterećuje robu kada ima neposredan učinak na cijenu predmetnog proizvoda (presude od 16. veljače 1977., Schöttle, 20/76, EU:C:1977:26, t. 15., i od 8. studenoga 2007., Stadtgemeinde Frohnleiten i Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:657, t. 43.). Tu sudsku praksu treba primijeniti i u kontekstu tumačenja članaka 28. i 30. UFEU‑a.

               31

               U glavnom predmetu sporni se doprinosi obračunavaju na godišnji promet trgovačkih društava koja ih plaćaju, a ne izravno na vrijednost ili prodajnu cijenu robe koju ta trgovačka društva prodaju.

               32

               Međutim, ako godišnji promet tih trgovačkih društava dosegne iznos od najmanje 760000 eura, čitav taj promet je osnovica za obračun predmetnih davanja, čija stopa je utvrđena u visini od 0,13 % i 0,03 % tog prometa. Ako je taj isti promet generiran prodajom u Francuskoj i prijenosom proizvoda u drugu državu članicu, spornim doprinosima opterećuju se sami proizvodi, iako se ne ubiru na dan njihove prodaje ili prijenosa u drugu državu članicu, nego ukupno i jednom godišnje.

               33

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 89. svojeg mišljenja, ti doprinosi izravno utječu na trošak stavljanja na tržište predmetnih proizvoda jer svaka prodaja ili prijenos jednog od tih proizvoda u drugu državu članicu nužno dovodi do povećanja osnovice za obračun tih doprinosa koji se ubiru na tako generirani promet kada on dosegne iznos od najmanje 760000 eura godišnje.

               34

               U tim okolnostima treba smatrati da sporni doprinosi opterećuju robu.

               35

               Taj zaključak nije doveden u pitanje presudom od 27. studenoga 1985., Rousseau Wilmot (295/84, EU:C:1985:473), u čijoj je točki 16. Sud presudio da je doprinos poput C3S‑a obuhvaćen pojmom „davanja i nameti koji se ne mogu odrediti kao porez na promet” iz članka 33. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.), ako se, među ostalim, obračunava na temelju godišnjeg prometa a da se izravno ne utječe na cijenu robe i usluga. Naime, ta se presuda konkretno odnosila na zajednički sustav PDV‑a i, još konkretnije, na spomenuti članak 33. koji ima za cilj spriječiti ugrožavanje funkcioniranja tog sustava poreznim mjerama države članice kojima se opterećuje kretanje robe i usluga i transakcije na sličan način kao što se to čini PDV‑om.

               36

               Kao treće, treba utvrditi opterećuju li sporni doprinosi robu zato što je prešla granicu ili, upravo suprotno, proizlaze iz općeg sustava nacionalnog oporezivanja” koji prema istim objektivnim kriterijima sustavno obuhvaća kategorije proizvoda neovisno o njihovu podrijetlu ili odredištu.

               37

               U tom pogledu Sud je već presudio da se temeljno obilježje davanja s istovrsnim učinkom, koje ga čini različitim od nacionalnog poreza općeg karaktera, sastoji u tome da ono opterećuje isključivo proizvod koji prelazi granicu kao takav, dok porez istodobno opterećuje uvezene, izvezene i nacionalne proizvode (presuda od 2. listopada 2014., Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, t. 28.).

               38

               U ovom slučaju nesporno je da sporni doprinosi po istoj stopi opterećuju kako proizvode prenesene u drugu državu članicu tako i proizvode prodane unutar državnog područja.

               39

               Međutim, kao prvo, predmetno porezno opterećenje, da bi pripadalo općem sustavu „nacionalnih poreza” u smislu članka 110. UFEU‑a, mora u istoj fazi stavljanja na tržište jednako pogađati domaći i istovjetan izvezeni proizvod istim porezom pa zato i oporezivi događaj kod obaju proizvoda mora biti istovjetan (presuda od 2. listopada 2014., Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, t. 29. i navedena sudska praksa).

               40

               Međutim, cijena robe uključena je u osnovicu za obračun spornih doprinosa isključivo u trenutku prodaje te robe ako ona ostaje unutar državnog područja, dok je vrijednost te robe, ako se potonja prenosi u drugu državu članicu, uključena u tu osnovicu za obračun od trenutka tog prijenosa.

               41

               Ta okolnost ipak ne može dovesti u pitanje zaključak u skladu s kojim se novčana naknada koja proizlazi iz spornih doprinosa primjenjuje u istoj fazi stavljanja na tržište jer se, kao što je to tvrdila francuska vlada u svojim očitovanjima podnesenima Sudu, uglavnom primjenjivala na proizvod koji je prodan na domaćem tržištu i na proizvod prenesen u drugu državu članicu kako bi se ondje prodavao.

               42

               Naime, s jedne strane, i za prodaju tog proizvoda na državnom području i, s druge strane, za prijenos u drugu državu članicu proizvoda kako bi se ondje prodavao može se smatrati da su, za potrebe primjene članka 110. UFEU‑a, u gospodarskoj stvarnosti dio iste faze stavljanja na tržište (vidjeti po analogiji presude od 11. lipnja 1992., Sanders Adour i Guyomarc’h Orthez Nutrition animale, C‑149/91 i C‑150/91, EU:C:1992:261, t. 18.; od 2. travnja 1998., Outokumpu, C‑213/96, EU:C:1998:155, t. 25., i od 23. travnja 2002., Nygård, C‑234/99, EU:C:2002:244, t. 30.).

               43

               Situacija bi, međutim, bila drukčija da je, kao što to tvrdi društvo Lubrizol u svojim očitovanjima podnesenima Sudu, prijenos proizvoda o kojima je riječ u glavnom postupku u drugu državu članicu bio uključen u izračun osnovice za obračun spornih doprinosa iako takav prijenos ne dovodi do naknadne prodaje tih proizvoda u toj drugoj državi članici. Naime, takav prijenos nije dio iste faze stavljanja na tržište kao prodaja na domaćem tržištu.

               44

               Kao što to ističe Europska komisija, za novčanu naknadu koja proizlazi iz spornih doprinosa treba smatrati da opterećuje te proizvode u različitim fazama stavljanja na tržište ako se vrijednost proizvoda prenesenih u drugu državu članicu nije mogla odbiti od osnovice za obračun spornih doprinosa kada oni nisu namijenjeni prodaji ili su vraćeni u Francusku a da nisu prodani u drugoj državi članici. U takvom slučaju sporne doprinose, ako se obračunavaju tako što se uračunava vrijednost takvih proizvoda, treba smatrati davanjima s istovrsnim učinkom.

               45

               Osim toga, ako bi vrijednost robe prenesene u drugu državu članicu, po drugi put, bila uključena u osnovicu za obračun spornih doprinosa prilikom njezine prodaje u toj državi članici, izvezeni proizvodi bi dvaput snosili predmetno porezno opterećenje, za razliku od proizvoda namijenjenih domaćem tržištu. U takvom bi slučaju te doprinose, ako bi ih se obračunavalo tako što bi se uračunavala prodajna cijena te robe, također trebalo smatrati davanjima s istovrsnim učinkom (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 1997., Fricarnes, C‑28/96, EU:C:1997:412, t. 28.).

               46

               Kao drugo, treba naglasiti da – ako se prednostima koje proizlaze iz namjene prihoda od nekog poreza, koji je dio općeg sustava nacionalnih poreza i kojim se sustavno oporezuju domaći proizvodi stavljeni na domaće tržište kao i oni izvozni, u potpunosti poništava opterećenje što ga domaći proizvod koji se prodaje na domaćem tržištu snosi prilikom stavljanja na tržište – to oporezivanje također predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina, što je protivno člancima 28. i 30. UFEU‑a (presuda od 1. ožujka 2018., Petrotel‑Lukoil i Georgescu, C‑76/17, EU:C:2018:139, t. 24.).

               47

               U ovom slučaju, ništa međutim ne upućuje na to da bi to bio učinak spornih doprinosa. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 94. svojeg mišljenja, prihod od tih doprinosa namijenjen je financiranju proračuna tijela socijalne sigurnosti čije usluge nemaju za svrhu i nemaju za posljedicu u potpunosti poništiti opterećenje koje za nacionalne proizvode koji se stavljaju na tržište unutar državnog područja proizlazi iz tih doprinosa.

               48

               Kao četvrto, treba istaknuti da, kao što je to naglasio nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, u spisu dostavljenom Sudu ništa ne upućuje na to da se sporni doprinosi ubiru zbog kontrola koje se provode radi ispunjavanja obveza propisanih pravom Unije ili da predstavljaju plaćanje za uslugu doista pruženu subjektu, u iznosu razmjernom toj usluzi.

               49

               Iz toga slijedi da su sporni doprinosi, ne dovodeći u pitanje ono što je navedeno u točkama 43. do 47. ove presude, nacionalni porezi u smislu članka 110. UFEU‑a, što, međutim, mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               50

               Budući da je društvo Lubrizol na raspravi pred Sudom navelo da se ne poziva na povredu članka 110. UFEU‑a te da Sudu s tim u vezi nije upućeno pitanje, nije potrebno razmatrati jesu li doprinosi poput spornih doprinosa diskriminatorni u smislu tog članka 110.

               51

               Iz prethodno navedenog proizlazi da članke 28. i 30. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protive propisi države članice kojima je predviđeno da se osnovica za obračun doprinosa koji se plaćaju na godišnji promet trgovačkih društava, pod uvjetom da potonji doseže ili premašuje određeni iznos, obračunava tako da se u nju uračunava vrijednost robe koju je prenio obveznik ili druga osoba za njegov račun, u svrhu njegova poslovanja, iz te države članice u drugu državu članicu, pri čemu se ta vrijednost uračunava od trenutka tog prijenosa, dok se, kad obveznik prenosi tu istu robu ili to čini druga osoba za njegov račun unutar državnog područja predmetne države članice, njezina vrijednost uračunava u tu osnovicu za obračun tek prilikom njezine naknadne prodaje, pod uvjetom:

                        –

                        kao prvo, da vrijednost te robe nije po drugi put uračunata u tu osnovicu prilikom naknadne prodaje te robe u toj državi članici;

                        –

                        kao drugo, da se vrijednost te robe odbije od te osnovice ako ona nije namijenjena prodaji u drugoj državi članici ili je vraćena u državu članicu porijekla a da nije prodana, i

                        –

                        kao treće, da prednosti koje proizlaze iz namjene tih doprinosa ne poništavaju u potpunosti opterećenje koje domaći proizvod koji se prodaje na domaćem tržištu snosi prilikom njegova stavljanja na tržište, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članke 28. i 30. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protive propisi države članice kojima je predviđeno da se osnovica za obračun doprinosa koji se plaćaju na godišnji promet trgovačkih društava, pod uvjetom da potonji doseže ili premašuje određeni iznos, izračunava tako da se u nju uračunava vrijednost robe koju je prenio obveznik ili druga osoba za njegov račun, u svrhu njegova poslovanja, iz te države članice u drugu državu članicu, pri čemu se ta vrijednost uračunava od trenutka tog prijenosa, dok se, kad obveznik prenosi tu istu robu ili to čini druga osoba za njegov račun unutar državnog područja predmetne države članice, njezina vrijednost uračunava u tu osnovicu za obračun tek prilikom njezine naknadne prodaje, pod uvjetom:

                        –

                           kao prvo, da vrijednost te robe nije po drugi put uračunata u tu osnovicu prilikom naknadne prodaje te robe u toj državi članici;

                        –

                           kao drugo, da se vrijednost te robe odbije od te osnovice ako ona nije namijenjena prodaji u drugoj državi članici ili je vraćena u državu članicu porijekla a da nije prodana, i

                        –

                           kao treće, da prednosti koje proizlaze iz namjene tih doprinosa ne poništavaju u potpunosti opterećenje koje domaći proizvod koji se prodaje na domaćem tržištu snosi prilikom njegova stavljanja na tržište, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 14. lipnja 2018.#Lion's Head Global Partners LLP protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig LION’S HEAD global partners – Raniji verbalni žig Europske unije LION CAPITAL – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-310/17.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 21. lipnja 2018.#Fidelity Funds i dr. protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala i sloboda platnog prometa – Ograničenja – Oporezivanje dividendi isplaćenih subjektima za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) – Dividende koje su društva rezidentna u državi članici isplatila nerezidentnim UCITS-ima – Porezno oslobođenje u pogledu dividendi koje su društva rezidentna u državi članici isplatila rezidentnim UCITS-ima – Razlozi za opravdanje – Uravnotežena raspodjela ovlasti za oporezivanje među državama članicama – Usklađenost poreznog sustava – Proporcionalnost.#Predmet C-480/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      21. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala i sloboda platnog prometa – Ograničenja – Oporezivanje dividendi isplaćenih subjektima za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) – Dividende koje su društva rezidentna u državi članici isplatila nerezidentnim UCITS‑ima – Porezno oslobođenje u pogledu dividendi koje su društva rezidentna u državi članici isplatila rezidentnim UCITS‑ima – Razlozi za opravdanje – Uravnotežena raspodjela ovlasti za oporezivanje među državama članicama – Usklađenost poreznog sustava – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑480/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska), odlukom od 31. kolovoza 2016., koju je Sud zaprimio 5. rujna 2016., u postupku

         Fidelity Funds,

         Fidelity Investment Funds,

         Fidelity Investment Funds

      protiv

         Skatteministeriet,

      uz sudjelovanje:

         NN (L) SICAV,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger, i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. listopada 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Fidelity Funds, Fidelity Investment Funds i Fidelity Institutional Funds, P. Farmer, barrister, i J. Skaadstrup Andersen, advokat,

               –

               za NN (L) SICAV, E. Vistisen, advokat,

               –

               za dansku vladu, C. Thorning i J. Nymann‑Lindegren, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Horsbøl Jensena, advokat,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, B. Koopman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, W. Roels i R. Lyal, u svojstvu agenata, uz asistenciju H. Peytza, avocat,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 56. i 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru sporova između, s jedne strane, društava Fidelity Funds, Fidelity Investment Funds i Fidelity Institutional Funds i, s druge strane, Skatteministerieta (Ministarstvo oporezivanja, Danska) u vezi sa zahtjevima za povrat poreza po odbitku na dividende koje su im isplatila društva rezidentna u Danskoj između 2000. i 2009.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Cilj Direktive Vijeća 85/611/EEZ od 20. prosinca 1985. o usklađivanju zakona i drugih propisa o subjektima za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) (SL 1985., L 375, str. 3.) je, u skladu s njezinom četvrtom uvodnom izjavom, utvrđivanje zajedničkih osnovnih pravila za odobrenja za rad, nadzor, strukturu i djelatnosti subjekata za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) u državama članicama, kao i za informacije koje moraju objavljivati. Direktiva 85/611 izmijenjena je više puta prije nego što je stavljena izvan snage, s učinkom od 1. srpnja 2011., Direktivom 2009/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na subjekte za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) (SL 2009., L 302, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 213.), kojom je Direktiva 85/611 preinačena.

            Dansko pravo

               4

               Članak 1. točka 5.a lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (Zakon o porezu na dobit) propisuje da se UCITS‑i koji su porezni rezidenti u Danskoj oporezuju u toj državi, dok se članak 1. točka 6. tog zakona odnosi na oporezivanje fondova iz odredbi članka 16. C lov om påligningen af indkomstskat til staten (Zakon o odmjeravanju poreza na prihod, u daljnjem tekstu: ligningslov) i koji su rezidenti u Danskoj.

               5

               Članak 2. stavak 1. točka (c) Zakona o porezu na dobit određuje da UCITS‑i i drugi investicijski fondovi koji nisu porezno rezidentni u Danskoj podliježu porezu na dividende koje im raspodjeljuju društva rezidentna u Danskoj, pri čemu se ta ograničena porezna obveza odnosi samo na prihode čiji je izvor u Danskoj.

               6

               U skladu s člankom 65. stavkom 1. kildeskatteloven (Zakon o porezu po odbitku), svakom se odlukom o raspodjeli dividendi od strane društva rezidentnog u Danskoj mora predvidjeti oporezivanje porezom po odbitku u određenom postotku od ukupnog raspodijeljenog iznosa, osim ako nije drukčije propisano. Stopa poreza po odbitku bila je određena u visini od 25 % za 2000., dok je između 2001. i 2009. iznosila 28 %.

               7

               Sukladno danskim propisima, stopa poreza po odbitku smanjuje se na 15 % kada su tijela države u kojoj su UCITS‑i rezidentni dužna razmijeniti informacije s danskim tijelima na temelju konvencije o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, druge međunarodne konvencije ili upravnog sporazuma o pomoći u području oporezivanja. U skladu s tom odredbom, za porezne obveznike rezidentne u Europskoj uniji konačna porezna stopa u praksi ne smije prelaziti 15 %. Nadalje, porezna stopa može se dodatno smanjiti na temelju poreznih konvencija sklopljenih između Kraljevine Danske i države u kojoj je UCITS rezidentan.

               8

               Zakon o porezu po odbitku primjenjiv je na UCITS‑e sa sjedištem u Danskoj, koji stoga, a priori, podliježu tom propisu o oporezivanju dividendi. Međutim, iz odredbi članka 65. stavka 8. tog zakona proizlazi da ministar oporezivanja može donijeti pravila prema kojima su raspodjele dividendi fondovima iz odredbi članka 16. C ligningslova (u daljnjem tekstu: fondovi iz članka 16. C) oslobođene od poreza u izvoru.

               9

               Prilikom donošenja uredbe o porezu po odbitku, ministar oporezivanja iskoristio je tu mogućnost kako bi fondove iz članka 16. C oslobodio od poreza po odbitku. Naime, u skladu s člankom 38. uredbe o porezu po odbitku svaki UCITS može dobiti potvrdu o oslobođenju i ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku na dividende, pod uvjetom, s jedne strane, da je subjekt iz članka 1. točke 6. Zakona o porezu na dobit i stoga rezident u Danskoj i, s druge strane, da ima status fonda iz članka 16. C. UCITS koji je rezidentan u Danskoj, ali ne ispunjava uvjete iz članka 16. C ligningslova ne oslobađa se od poreza po odbitku na dividende.

               10

               Članak 16. C ligningslova definira što se podrazumijeva pod fondovima iz članka 16. C.

               11

               Tako je, u skladu s propisom koji je bio na snazi do 1. lipnja 2005., za kvalifikaciju UCITS‑a kao fonda iz članka 16. C bilo potrebno da provede minimalnu raspodjelu dividendi. Minimalna raspodjela čini osnovu za oporezivanje prihoda predmetnog fonda na razini njegovih imatelja udjela.

               12

               Pravila o izračunu minimalne raspodjele navedena su u članku 16. C stavcima 2. do 6. ligningslova. U skladu sa stavkom 2. tog članka, minimalna raspodjela čini zbroj prihoda i neto iznosa ostvarenih tijekom poslovne godine od kojeg se odbijaju gubici i troškovi. Člankom 16. C stavkom 3. ligningslova predviđa se da se u taj izračun uključuje cijeli niz prihoda nabrojanih u tom članku, osobito kamate, dividende od dionica, dobit od potraživanja i financijskih ugovora, kao i kapitalni dobici od raspolaganja dionicama. U skladu s člankom 16. C stavcima 4. i 5. ligningslova, fondovi iz članka 16. C mogu odbiti porezno priznate gubitke i troškove upravljanja.

               13

               Nakon donošenja Zakona br. 407 od 1. lipnja 2005. i računajući od tog datuma, za stjecanje statusa fonda iz članka 16 C više se ne zahtijeva minimalna raspodjela dividendi imateljima udjela. Stjecanje tog statusa ipak je uvjetovano time da predmetni UCITS utvrdi minimalnu raspodjelu koja se oporezuje među njegovim imateljima udjela porezom po odbitku koji ubire taj fond.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               14

               Tužitelji u glavnom postupku su UCITS‑i u smislu Direktive 85/611, sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini i Luksemburgu. Njihova ulaganja u društva sa sjedištem u Danskoj su portfeljna ulaganja i ne prelaze 10 % kapitala. Proizvodi koje nude tužitelji u glavnom postupku dostupni su klijentima koji borave u Danskoj, ali se aktivno ne prodaju u toj državi članici. Nadalje, tužitelji u glavnom postupku nisu zatražili od danskih poreznih tijela da im se prizna porezni status fondova iz članka 16. C, niti su svoje statute prilagodili propisima primjenjivima na takve fondove do porezne godine 2005.

               15

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su nacionalnom sudu zahtjeve za povrat poreza po odbitku na dividende koje su im isplatila društva sa sjedištem u Danskoj između 2000. i 2009., pri čemu su tvrdili da UCITS‑i koji su rezidentni u Danskoj mogu, za razliku od nerezidentnih UCITS‑a u toj državi članici, ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku. Naime, nacionalni porezni propisi postavljaju dva uvjeta za oslobođenje, odnosno da je predmetni UCITS rezidentan u Danskoj i da utvrđuje i prijavljuje svoje prihode prema danskim poreznim propisima. Nerezidentni UCITS‑i po svojoj naravi ne mogu ispuniti prvi od tih uvjeta i nemoguće im je, ili barem vrlo teško, ispuniti drugi uvjet, tim više što nemaju nikakav poticaj to napraviti jer zbog prvog uvjeta u svakom slučaju ne mogu ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku.

               16

               Slijedom navedenog, tužitelji u glavnom postupku smatraju da čak i ako ne ispunjavaju drugi uvjet, koji se odnosi na obvezu utvrđivanja i prijavljivanja minimalne raspodjele u skladu s danskim propisima, imaju pravo na povrat poreza po odbitku.

               17

               Ministarstvo oporezivanja priznaje da danska pravila imaju za učinak to da se u određenim slučajevima UCITS‑i sa sjedištem u Danskoj i UCITS‑i sa sjedištem u drugoj državi članici porezno različito tretiraju u pogledu dividendi primljenih od društava sa sjedištem u Danskoj. Međutim, ono smatra da je to ograničenje opravdano, s jedne strane, nužnošću da se očuva usklađenost poreznog sustava i, s druge strane, nužnošću da se osigura uravnotežena raspodjela ovlasti oporezivanja među državama članicama.

               18

               U tom smislu stranke glavnih postupaka slažu se u pogledu činjenice da ta razlika u poreznom postupanju predstavlja ograničenje slobodnog kretanja, ali tužitelji u glavnom postupku tvrde da takvo ograničenje ne može biti opravdano razlozima koje je navelo ministarstvo oporezivanja i da, u svakom slučaju, danski propisi prekoračuju ono što je nužno za osiguravanje oporezivanja u Danskoj.

               19

               U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 56. UEZ‑a (koji je postao članak 63. UFEU‑a) o slobodnom kretanju kapitala ili članku 49. UEZ‑a (koji je postao članak 56. UFEU‑a) o slobodi pružanja usluga porezni sustav, poput onoga o kojemu je riječ u glavnim postupcima, prema kojemu se na inozemne UCITS‑e, na koje se odnosi Direktiva 85/611 […], primjenjuje porez po odbitku na dividende koje raspodijele danska društva ako ekvivalentni danski UCITS‑i mogu biti oslobođeni od poreza po odbitku zato što oni stvarno za svoje imatelje udjela provode minimalnu raspodjelu na koju se primjenjuje porez po odbitku ili zato što se tehnički utvrđuje minimalna raspodjela, na koju se primjenjuje porez po odbitku na teret njihovih imatelja udjela?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               20

               Nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika, tužitelji u glavnom postupku su dopisom podnesenim tajništvu Suda 18. siječnja 2018. zatražili da se odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda.

               21

               U prilog svojem zahtjevu tužitelji u glavnom postupku u biti tvrde da se mišljenje nezavisnog odvjetnika temelji na nesporazumu u vezi s opsegom i naravi zahtjeva propisanih člankom 16. C ligningslova. Osim toga, upućivanje nezavisnog odvjetnika na okolnost da su određeni UCITS‑i koji nisu rezidentni u Kraljevini Danskoj provodili minimalne raspodjele činjenično je pogrešno, a okolnosti povezane s tim UCITS‑ima nisu bile raspravljane pred Sudom.

               22

               S tim u vezi valja podsjetiti da je, sukladno članku 252. drugom stavku UFEU‑a, dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (presuda od 22. lipnja 2017., Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr., C‑126/16, EU:C:2017:489, t. 31. i navedena sudska praksa).

               23

               Također valja podsjetiti da Statut Suda Europske unije i njegov poslovnik ne propisuju mogućnost da zainteresirane stranke podnesu očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika (presuda od 25. listopada 2017., Polbud – Wykonawstwo, C‑106/16, EU:C:2017:804, t. 23. i navedena sudska praksa). Neslaganje jedne od zainteresiranih osoba s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može stoga samo za sebe biti opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (presude od 25. listopada 2017., Polbud – Wykonawstwo, C‑106/16, EU:C:2017:804, t. 24., i od 29. studenoga 2017., King, C‑214/16, EU:C:2017:914, t. 27. i navedena sudska praksa).

               24

               Argumentima koji se odnose na opseg i narav zahtjeva propisanih člankom 16. C ligningslova tužitelji u glavnom postupku žele odgovoriti na mišljenje nezavisnog odvjetnika dovodeći u pitanje opis propisa na snazi u Danskoj nakon izmjene do koje je došlo 2005., koji proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, spisa na raspolaganju Sudu i informacija pruženih na raspravi. Međutim, iz sudske prakse navedene u prethodnoj točki proizlazi da podnošenje takvih očitovanja nije predviđeno instrumentima koji uređuju postupak pred Sudom.

               25

               Ipak, sukladno članku 83. Poslovnika, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               26

               Sud u predmetnom slučaju smatra, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim elementima koji su mu potrebni za odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev i da su svi argumenti potrebni za odlučivanje u ovom predmetu, a osobito mogućnost za subjekta koji nije rezidentan u Danskoj da utvrdi minimalnu raspodjelu sukladno danskim propisima i da bude kvalificiran fondom iz članka 16. C, raspravljeni pred Sudom.

               27

               S obzirom na prethodna razmatranja, nema potrebe za određivanjem ponovnog otvaranja usmenog dijela postupka.

         Prethodno pitanje

               28

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članke 56. i 63. UFEU‑a tumačiti na način da im se protive propisi države članice, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojima se dividende koje društvo rezidentno u toj državi članici raspodjeljuje nerezidentnom UCITS‑u oporezuju porezom po odbitku, dok su dividende raspodijeljene UCITS‑u rezidentnom u toj državi članici oslobođene od takvog poreza, pod uvjetom da taj subjekt provede minimalnu raspodjelu svojim nositeljima udjela, ili tehnički utvrdi minimalnu raspodjelu, i ubere porez na tu stvarnu ili fiktivnu minimalnu raspodjelu od svojih imatelja udjela.

               29

               Kao što proizlazi iz opisa nacionalnih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku, koji je pružio sud koji je uputio zahtjev, UCITS mora, kako bi mogao ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku, s jedne strane, biti rezidentan u Danskoj i, s druge strane, imati status fonda iz članka 16. C.

               30

               Kako bi dobio taj status, UCITS mora ispuniti uvjete predviđene člankom 16. C ligningslova, a osobito, sukladno propisima na snazi prije 1. lipnja 2005., provesti minimalnu raspodjelu i oporezovati tu raspodjelu porezom po odbitku na teret svojih imatelja udjela. Nakon tog datuma više se ne zahtijeva da se stvarno obavi minimalna raspodjela nositeljima udjela, već za stjecanje tog statusa predmetni UCITS mora utvrditi minimalnu raspodjelu koja se oporezuje od njegovih nositelja udjela porezom po odbitku koji ubire taj subjekt. UCITS‑i koji su rezidentni u Danskoj i koji nisu stekli status fonda iz članka 16. C podliježu porezu po odbitku na dividende koje su raspodijelila društva rezidentna u toj državi članici.

               31

               Iz spisa proizlazi da pred Sudom nije osporeno da su tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku samo UCITS‑i rezidentni u Danskoj mogli ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku. Iz objašnjenja koja su pružila danska vlada i stranke glavnog postupka proizlazi da UCITS koji nije rezidentan u Danskoj, iako u načelu može ispuniti uvjete predviđene člankom 16. C ligningslova, ne može, zbog svojeg statusa nerezidentnog subjekta u toj državi članici, ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku na dividende koje raspodjeljuju rezidentna društva u toj državi članici.

            Predmetna sloboda

               32

               Budući da se prethodno pitanje odnosi kako na članak 56. UFEU‑a tako i na članak 63. UFEU‑a, najprije valja utvrditi mogu li i, ako mogu, u kojoj mjeri nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku utjecati na ostvarivanje slobodnog pružanja usluga i slobodnog kretanja kapitala.

               33

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u obzir valja uzeti cilj predmetnih propisa (presude od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 90. i navedena sudska praksa, i od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi, C‑385/12, EU:C:2014:47, t. 21. i navedena sudska praksa).

               34

               Glavni postupci odnose se na zahtjev za povrat poreza po odbitku koji je obračunat na dividende koje su tužiteljima u glavnom postupku isplatila društva sa sjedištem u Danskoj između 2000. i 2009. i na usklađenost s pravom Unije nacionalnih propisa prema kojima samo UCITS‑i rezidentni u Danskoj koji ispunjavaju uvjete iz članka 16. C ligningslova mogu ostvariti oslobođenje od takvog poreza.

               35

               Predmetni nacionalni propisi stoga se odnose na porezni tretman dividendi koje su primili UCITS‑i.

               36

               Slijedom navedenog, valja smatrati da je situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena slobodnim kretanjem kapitala.

               37

               Nadalje, čak i ako zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ima za učinak zabranu, ometanje ili činjenje manje privlačnim djelatnosti UCITS‑a sa sjedištem u državi članici koja nije Kraljevina Danska, u kojoj zakonito pruža slične usluge, takvi učinci su neizbježna posljedica poreznog tretmana dividendi isplaćenih tom UCITS‑u koji nije rezidentan u Danskoj i ne opravdavaju samostalno ispitivanje s obzirom na slobodno pružanje usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2009., Glaxo Wellcome, C‑182/08, EU:C:2009:559, t. 51. i navedenu sudsku praksu). Naime, ta sloboda ovdje je sporedna u odnosu na slobodno kretanje kapitala i može se razmotriti zajedno s njom (presuda od 26. svibnja 2016., NN (L) International, C‑48/15, EU:C:2016:356, t. 41.).

               38

               Osim toga, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su ulaganja tužitelja iz glavnog postupka u Dansku portfeljna ulaganja i da nikada nisu bila veća od 10 % kapitala društva sa sjedištem u Danskoj te je nesporno da sloboda poslovnog nastana nije predmet prethodnog pitanja.

               39

               Stoga na prethodno pitanje valja odgovoriti s obzirom na članak 63. UFEU.

            Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala

               40

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da mjere koje su kao ograničenja kretanja kapitala zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a obuhvaćaju one koju su takve naravi da mogu odvratiti nerezidente od ulaganja u nekoj državi članici ili pak rezidente te države članice od ulaganja u drugim državama (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 15. i navedena sudska praksa).

               41

               U predmetnom slučaju, na temelju predmetnih propisa, prema UCITS‑ima rezidentnima u Danskoj i onima rezidentnima u drugoj državi članici postupa se različito u pogledu dividendi koje im raspodjeljuju društva rezidentna u Danskoj.

               42

               Naime, dividende koje društva rezidentna u Danskoj raspodijele nerezidentnim UCITS‑ima oporezuju se porezom po odbitku. Međutim, UCITS‑i koji su rezidentni u Danskoj mogu ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku na te dividende ako ispune uvjete iz članka 16. C ligningslova.

               43

               Time što se njima predviđa ubiranje poreza po odbitku na dividende isplaćene nerezidentnim UCITS‑ima, a mogućnost ostvarivanja oslobođenja od takvog poreza ograničava se samo na rezidentne UCITS‑e, predmetni nacionalni propisi dovode do nepovoljnog tretmana dividendi isplaćenih nerezidentnim UCITS‑ima.

               44

               Takav nepovoljni tretman može odvratiti, s jedne strane, nerezidentne UCITS‑e da ulažu u društva sa sjedištem u Danskoj i, s druge strane, rezidentne ulagače u toj državi članici da stječu udjele u takvim subjektima (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 od C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 17.).

               45

               Nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku stoga predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala, što je načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.

            Postojanje opravdanja

               46

               Sukladno članku 65. stavku 1. točki (a) UFEU‑a, odredbe članka 63. UFEU‑a ne dovode u pitanje pravo država članica da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se razlikuju porezni obveznici koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala.

               47

               Ta se odredba, s obzirom na to da predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnoga kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti na način da je svako porezno zakonodavstvo koje razlikuje porezne obveznike prema mjestu boravišta ili državi članici u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s UFEU‑om. Naime, iznimka iz članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a sama je ograničena člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a, prema kojem nacionalne odredbe iz stavka 1. tog članka „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa kako je utvrđeno u članku 63. [UFEU‑a]” (presuda od 10. travnja 2014., Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, t. 55. i 56. i navedena sudska praksa).

               48

               Stoga treba razlikovati nejednako postupanje dopušteno člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a i diskriminaciju zabranjenu člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da se nacionalni porezni propis poput onoga u glavnom postupku mogu smatrati usklađenima s odredbama Ugovora o slobodnom kretanju kapitala ako se razlika u postupanju odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je ta razlika u postupanju opravdana na temelju važnog razloga u općem interesu (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 23. i navedena sudska praksa).

               49

               Stoga valja ispitati je li činjenica da samo UCITS‑i rezidentni u Danskoj mogu biti oslobođeni od poreza po odbitku opravdana time što postoji objektivna razlika između situacije u kojoj se nalaze UCITS‑i rezidentni u Danskoj i one u kojoj se nalaze nerezidentni UCITS‑i.

               50

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi, s jedne strane, da usporedivost situacije s prekograničnim elementom i unutarnje situacije treba ispitivati vodeći računa o cilju predmetnih nacionalnih odredbi kao i predmetu i sadržaju istih (presuda od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 48. i navedena sudska praksa).

               51

               S druge strane, samo se kriteriji razlikovanja utvrđeni odnosnim zakonodavstvom moraju uzeti u obzir kako bi se ocijenilo odražava li razlika u postupanju koja proizlazi iz takvog zakonodavstva situacije koje su objektivno različite (presude od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 28., i od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 49.).

               52

               Kao što to proizlazi iz očitovanja danske vlade, cilj propisa o kojima je riječ u glavnom postupku je, s jedne strane, osigurati jednakost poreznog opterećenja pojedinaca koji ulažu u društva sa sjedištem u Danskoj posredstvom UCITS‑a i onog pojedinaca koji izravno ulažu u društva sa sjedištem u Danskoj. Ti propisi tako sprečavaju ekonomsko dvostruko oporezivanje do kojeg bi došlo ako bi se dividende oporezivale na razini predmetnog UCITS‑a i na razini njegovih imatelja udjela. S druge strane, cilj spomenutih propisa je osigurati da dividende raspodijeljene društvima sa sjedištem u Danskoj ne izmaknu ovlasti oporezivanja Kraljevine Danske zbog toga što su oslobođene od poreza na razini UCITS‑a i da budu samo jednom oporezovane.

               53

               Što se tiče prvog cilja na koji se poziva danska vlada, iz sudske prakse Suda proizlazi da se, u odnosu na mjere koje država članica predviđa kako bi spriječila ili ublažila lančano oporezivanje ili ekonomsko dvostruko oporezivanje prihoda koje raspodijeli rezidentno društvo, rezidentna društva koja primaju prihod nužno ne nalaze u položaju koji se može usporediti s položajem društava koja primaju prihod, a rezidentna su u drugoj državi članici (presuda od 25. listopada 2012., Komisija/Belgija, C‑387/11, EU:C:2012:670, t. 48. i navedena sudska praksa).

               54

               Međutim, ako država članica, jednostrano ili ugovorom, podvrgne ne samo rezidentna društva, nego i nerezidentna društva, porezu na prihod koji prime od rezidentnog društva, položaj tih nerezidentnih društava postaje sličniji položaju rezidentnih društava (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Komisija/Belgija, C‑387/11, EU:C:2012:670, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Naime, upravo je izvršavanje porezne nadležnosti te države ono koje, neovisno o svakom oporezivanju u drugoj državi članici, uključuje rizik od lančanog oporezivanja ili dvostrukoga gospodarskog oporezivanja. U takvom slučaju, kako se nerezidentna društva koja su primatelji dividende ne bi suočila s ograničenjem slobodnog kretanja kapitala, načelno zabranjenim člankom 63. UFEU‑a, država članica u kojoj je društvo koje raspodjeljuje dividende rezidentno treba paziti na to da, s obzirom na sustav predviđen njezinim nacionalnim pravom za sprečavanje ili ublažavanje lančanog oporezivanja ili ekonomskog dvostrukoga oporezivanja, nerezidentna društva imaju tretman jednak onome rezidentnih društava (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Komisija/Belgija, C‑387/11, EU:C:2012:670, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Budući da je Kraljevina Danska odlučila izvršavati svoju poreznu nadležnost nad prihodima koje prime nerezidentni UCITS‑i, oni se stoga, što se tiče rizika od ekonomskog dvostrukog oporezivanja dividendi koje su isplatila društva rezidentna u Danskoj, nalaze u položaju usporedivim s onim UCITS‑a rezidentnih u Danskoj (presude od 20. listopada 2011., Komisija/Njemačka, C‑284/09, EU:C:2011:670, t. 58., i od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 42.).

               57

               Drugi cilj koji je istaknula danska vlada sastoji se u biti od želje da se ne odustane od svakog oblika oporezivanja dividendi koje su raspodijelila društva rezidentna u Danskoj, nego da se razina njihova oporezivanja prenese na imatelja udjela UCITS‑a. Taj cilj provodi se na način da je propisano da UCITS rezidentan u Danskoj za stjecanje statusa fonda iz članka 16. C, i posljedično oslobođenje od prihoda po odbitku, mora od svojih imatelja udjela ubirati porez po odbitku na minimalnu raspodjelu koja im je stvarno isplaćena ili, nakon izmjena uvedenih u 2005., na minimalnu raspodjelu utvrđenu u skladu s odredbama članka 16. C ligningslova.

               58

               Međutim, Kraljevina Danska ne može nerezidentni UCITS podvrgnuti takvoj obvezi da u korist te države članice porezom po odbitku oporezuje dividende koje on raspodjeljuje. Takav UCITS obuhvaćen je ovlasti oporezivanja Kraljevine Danske samo s osnove primljenih dividendi čiji se izvor nalazi u toj državi članici, ali načelno ne u pogledu dividendi koje je raspodijelio taj subjekt.

               59

               Međutim, uzimajući u obzir cilj, predmet i sadržaj propisa o kojima je riječ u glavnom postupku, tu razliku, koja uostalom odražava razliku između subjekta koji je rezidentan u Danskoj i nerezidentnog subjekta, ne bi trebalo smatrati odlučujućom.

               60

               Naime, iako je cilj propisa o kojima je riječ u glavnom postupku prenijeti razinu oporezivanja s ulagačkog instrumenta na dioničara tog instrumenta, u načelu su materijalni uvjeti ovlasti oporezivanja prihoda dioničara ti koji se trebaju smatrati odlučujućima, a ne metoda oporezivanja.

               61

               Međutim, nerezidentni UCITS može imati imatelje udjela koji su porezno rezidentni u Danskoj i nad čijim prihodima ta država može izvršavati svoju ovlast oporezivanja. Iz tog gledišta, nerezidentni UCITS nalazi se u položaju koji je objektivno usporediv s UCITS‑om koji je rezidentan u Danskoj.

               62

               Točno je da Kraljevina Danska ne može oporezivati nerezidentne imatelje udjela u odnosu na dividende koje su raspodijelili nerezidentni UCITS‑i. Međutim, takva nemogućnost je u skladu s logikom premještanja razine oporezivanja s ulagačkog instrumenta na dioničara.

               63

               U tim okolnostima valja utvrditi da davanje samo rezidentnim UCITS‑ima mogućnosti ostvarivanja oslobođenja od poreza po odbitku nije opravdano objektivnom razlikom između položaja tih UCITS‑a i položaja onih UCITS‑a koji su rezidentni u državi članici različitoj od Danske.

               64

               Takvo ograničenje može se prihvatiti samo ako je opravdano važnim razlozima u općem interesu, ako je prikladno za jamčenje ostvarenja postavljenog cilja i ako ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo ostvarenje (presuda od 24. studenoga 2016., C‑464/14, EU:C:2016:896, t. 56.).

               65

               Vlade koje su podnijele očitovanja Sudu smatraju da je ograničenje slobodnog kretanja kapitala o kojem je riječ u glavnom postupku opravdano potrebom očuvanja usklađenosti poreznog sustava. Osim toga, danska i nizozemska vlada smatraju da je to ograničenje opravdano potrebom osiguravanja uravnotežene raspodjela ovlasti za oporezivanje među državama članicama.

               66

               Valja ispitati, kao prvo, može li se činjenica da država članica samo rezidentnim UCITS‑ima daje mogućnost ostvarivanja oslobođenja od poreza po odbitku na dividende koje su raspodijelila rezidentna društva opravdati potrebom osiguravanja očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama.

               67

               Danska i nizozemska vlada u tom pogledu tvrde da bi obvezivanje Kraljevine Danske da dodijeli pravo na oslobođenje od poreza po odbitku na dividende raspodijeljene nerezidentnim UCITS‑ima, a da pritom ne može ubrati porez pri raspodjeli dividendi imateljima udjela, zapravo prisililo državu podrijetla dividendi da ne izvršava svoju poreznu nadležnost u odnosu na prihod ostvaren na njezinu području.

               68

               Prema mišljenju tih vlada, ubiranje poreza na dividende i isključivanje nerezidentnih UCITS‑a iz oslobođenja o kojem je riječ u glavnom postupku omogućava ostvarivanje uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja i ne prekoračuje ono što je nužno, s obzirom na to da Kraljevina Danska ne ubire više od jednom porez na dividende raspodijeljene nerezidentnim UCITS‑ima i da prijenos oporezivanja na raspodjelu dividendi koju provode ti subjekti nije moguć.

               69

               U tom pogledu valja podsjetiti da očuvanje raspodjele ovlasti oporezivanja među državama članicama zaista može činiti važan razlog u općem interesu koji opravdava ograničenje ostvarivanja slobode kretanja unutar Europske unije (presuda od 12. prosinca 2013., Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 68. i navedena sudska praksa).

               70

               Takvo opravdanje može se prihvatiti osobito zato što se predmetnim sustavom želi spriječiti postupanje kojim se može ugroziti pravo države članice da izvršava svoju poreznu nadležnost u vezi s djelatnostima koje se obavljaju na njezinu području (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 47. i navedena sudska praksa).

               71

               Međutim, Sud je već presudio da se država članica, ako je odlučila, kao u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, da neće oporezivati rezidentne UCITS‑e koji primaju dividende nacionalnog podrijetla, ne može pozvati na potrebu osiguranja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja među državama članicama kako bi opravdala oporezivanje nerezidentnih UCITS‑a koji primaju takve prihode (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 48. i navedena sudska praksa).

               72

               Osim toga, dividende koje su nerezidentnim UCITS‑ima raspodijelila društva rezidentna u Danskoj već su bile oporezovane u Kraljevini Danskoj s osnove dobiti društva koje ih je raspodijelilo.

               73

               Okolnost da se oporezivanje dividendi prenosi na razinu dioničara rezidentnih UCITS‑a ne može opravdati ograničenje o kojem je riječ u glavnom postupku.

               74

               Naime, s jedne strane, kao što je to istaknuto u točki 61. ove presude, Kraljevina Danska ima ovlast oporezivanja nad imateljima udjela nerezidentnih UCITS‑a.

               75

               S druge strane, činjenica da država članica oporezuje porezom po odbitku dividende raspodijeljene nerezidentnim UCITS‑ima, zbog toga što ne može oporezivati sve raspodjele dividendi koje izvrše ti subjekti, ne sprečava postupanja koju mogu ugroziti pravo te države da izvršava svoju poreznu nadležnost u odnosu na djelatnosti koje se obavljaju na njezinu području, nego, naprotiv, nadomješta izostanak ovlasti oporezivanja koji proizlazi iz uravnotežene raspodjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama.

               76

               Stoga se ne može pozivati na potrebu očuvanja takve raspodjele kako bi se opravdalo ograničenje slobodnog kretanja kapitala o kojem je riječ u glavnom postupku.

               77

               Kao drugo, valja provjeriti može li se, kao što to tvrde vlade koje su podnijele očitovanja Sudu, ograničenje koje proizlazi iz primjene poreznih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku opravdati potrebom očuvanja usklađenosti danskog poreznog sustava.

               78

               Naime, prema stajalištu tih vlada, postoji izravna veza između oslobođenja od poreza po odbitku na dividende isplaćene rezidentnim UCITS‑ima i obveze tih UCITS‑a da ubiru porez po odbitku na dividende koje raspodjeljuju svojim imateljima udjela.

               79

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud već presudio da potreba očuvanja usklađenosti poreznog sustava može opravdati propis kojim se ograničavaju temeljne slobode (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 50. i navedena sudska praksa).

               80

               Međutim, da bi argument utemeljen na takvom opravdanju mogao biti uspješan, potrebno je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pokazati postojanje izravne veze između porezne prednosti u pitanju i prijeboja te prednosti s pojedinim poreznim opterećenjem, dok se izravnost te veze mora ocijeniti s obzirom na cilj propisa u pitanju (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 51. i navedena sudska praksa).

               81

               U tom smislu, kao što je istaknuto u točkama 29. do 31. ove presude, UCITS može ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku na dividende koje je raspodijelilo društvo rezidentno u Danskoj, pod kumulativnim uvjetima da je i sâm rezidentan u Danskoj i da provede minimalnu raspodjelu dividendi ili da utvrdi minimalnu raspodjelu, na koje se ubire porez po odbitku.

               82

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 72. svojeg mišljenja, nacionalni propisi o kojima je riječ u glavnom postupku uvjetuju oslobođenje UCITS‑a rezidentnih u Danskoj od poreza po odbitku time da provedu minimalnu raspodjelu, bilo stvarnu ili fiktivnu, u korist svojih imatelja udjela, koji su dužni platiti porez po odbitku koji u njihovo ime ubiru ti subjekti. Porezna pogodnost koja se tako odobrava UCITS‑ima rezidentnima u Danskoj, u obliku oslobođenja od poreza po odbitku, načelno se prebija s oporezivanjem dividendi, koje ponovno raspodjeljuju ti subjekti, na razini imatelja udjela tih subjekata.

               83

               Također valja provjeriti prekoračuje li činjenica da se samo UCITS‑ima rezidentnima u Danskoj daje mogućnost ostvarivanja oslobođenja od poreza po odbitku ono što je nužno za jamčenje usklađenosti poreznog sustava o kojem je riječ u glavnom postupku.

               84

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 80. svojeg mišljenja, unutarnja usklađenost poreznog sustava o kojem je riječ u glavnom postupku mogla bi se održati ako bi UCITS‑i rezidentni u državi članici različitoj od Kraljevine Danske koji ispune uvjete iz članka 16. C ligningslova mogli ostvariti oslobođenje od poreza po odbitku, pod uvjetom da danska porezna tijela osiguraju, uz punu suradnju tih subjekata, da potonji plaćaju porez jednak onom koji kao predujam moraju ubirati fondovi iz članka 16. C rezidentni u Danskoj na minimalnu raspodjelu izračunatu sukladno toj odredbi. Dopuštanje takvim UCITS‑ima da ostvaruju to oslobođenje u tim uvjetima predstavljalo bi manje ograničavajuću mjeru od sadašnjeg sustava.

               85

               Osim toga, odbijanje davanja UCITS‑ima rezidentnima u državi članici različitoj od Kraljevine Danske koji ispunjavaju uvjete iz članka 16. C ligningslov mogućnosti da ostvare oslobođenje od poreza po odbitku dovodi do lančanog oporezivanja dividendi plaćenih njihovim imateljima udjela rezidentnima u Danskoj, što je upravo protivno cilju koji se želi postići nacionalnim propisima.

               86

               Stoga valja utvrditi da se ograničenje koje proizlazi iz primjene poreznih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku ne može opravdati potrebom očuvanja usklađenosti poreznog sustava.

               87

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protive propisi države članice, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojima se dividende koje društvo rezidentno u toj državi članici raspodjeljuje nerezidentnom UCITS‑u oporezuju porezom po odbitku, dok su dividende raspodijeljene UCITS‑u rezidentnom u toj državi članici oslobođene od takvog poreza, pod uvjetom da taj subjekt provede minimalnu raspodjelu svojim nositeljima udjela, ili tehnički utvrdi minimalnu raspodjelu, i ubere porez na tu stvarnu ili fiktivnu minimalnu raspodjelu od svojih imatelja udjela.

         Troškovi

               88

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protive propisi države članice, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojima se dividende koje društvo rezidentno u toj državi članici raspodjeljuje nerezidentnom subjektu za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) oporezuju porezom po odbitku, dok su dividende raspodijeljene UCITS‑u rezidentnom u toj državi članici oslobođene od takvog poreza, pod uvjetom da taj subjekt provede minimalnu raspodjelu svojim nositeljima udjela, ili tehnički utvrdi minimalnu raspodjelu, i ubere porez na tu stvarnu ili fiktivnu minimalnu raspodjelu od svojih imatelja udjela.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 21. lipnja 2018.#Haverkamp IP GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje uzorak površine plaže s oblucima – Raniji dizajn – Razlog za ništavost – Nepostojanje novosti – Članak 5. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002.#Predmet T-228/16.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 26. lipnja 2018.#Francuska Republika protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Troškovi isključeni iz financiranja – Mjere ruralnog razvoja – Područja s prirodnim ograničenjima – Paušalni financijski ispravak – Troškovi Francuske – Kriterij opterećenja – Kontrole na terenu.#Predmet T-259/13 RENV.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2018.#CSTP Azienda della Mobilità SpA protiv Europske komisije.#Državne potpore – Poduzetnik koji upravlja mrežom autobusnih veza u regiji Kampanija – Prednost – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Naknada za tarifnu obvezu obavljanja javne usluge koja je plaćena na temelju odluke suda koji odlučuje u zadnjem stupnju – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem – Postojeće potpore i nove potpore – Uredba (EEZ) br. 1191/69 – Uvjeti izuzeća od obveze prijave – Članak 4. stavak 5. i članak 7. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 659/99 – Nadležnosti Komisije i nacionalnih sudova u području nadzora državnih potpora – Pravomoćnost presude višeg nacionalnog suda – Primjena ratione temporis pravilâ materijalnog prava – Legitimna očekivanja – Pravna sigurnost.#Predmet T-186/15.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 11. srpnja 2018.#Rogesa Roheisengesellschaft Saar mbH protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Zahtjev za pristup informacijama koje se odnose na određivanje 10 % najučinkovitijih postrojenja industrije čelika – Odbijanje pristupa – Izuzeće u vezi sa zaštitom komercijalnih interesa treće strane – Prevladavajući javni interes – Uredba (EZ) br. 1367/2006 – Pojam informacija koje se tiču emisija u okoliš – Poštovanje rokova.#Predmet T-643/13.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2018.#Buonotourist Srl protiv Europske komisije.#Državne potpore – Poduzetnik koji upravlja mrežom autobusnih veza u regiji Kampanija – Prednost – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Naknada za tarifnu obvezu obavljanja javne usluge koja je plaćena na temelju odluke suda koji odlučuje u zadnjem stupnju – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem – Postojeće potpore i nove potpore – Uredba (EEZ) br. 1191/69 – Uvjeti izuzeća od obveze prijave – Članak 4. stavak 5. i članak 7. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 659/99 – Nadležnosti Komisije i nacionalnih sudova u području nadzora državnih potpora – Pravomoćnost presude višeg nacionalnog suda – Primjena ratione temporis pravilâ materijalnog prava – Legitimna očekivanja – Pravna sigurnost.#Predmet T-185/15.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 11. srpnja 2018.#ClientEarth protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Komisijini dokumenti koji se odnose na usklađenost s pravom Unije mehanizma za rješavanje sporova između ulagača i država te pravosudni sustav za ulaganja u trgovinskim sporazumima Unije – Djelomično odbijanje pristupa – Izuzeće u vezi sa zaštitom javnog interesa u pogledu međunarodnih odnosa – Izuzeće u vezi sa zaštitom pravnog savjetovanja – Izuzeće u vezi sa zaštitom procesa odlučivanja – Prevladavajući javni interes.#Predmet T-644/16.