title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. travnja 2019.#Syndicat des cadres de la sécurité intérieure protiv Premier ministre i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Organizacija radnog vremena – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Najdulje tjedno radno vrijeme – Referentno razdoblje – Pomična ili fiksna narav – Odstupanje – Policijski službenici.#Predmet C-254/18.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. travnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Organizacija radnog vremena – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Najdulje tjedno radno vrijeme – Referentno razdoblje – Pomična ili fiksna narav – Odstupanje – Policijski službenici”
      U predmetu C‑254/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 4. travnja 2018., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2018., u postupku

         Syndicat des cadres de la sécurité intérieure

      protiv

         Premier ministre,

         Ministre de l’Intérieur,

         Ministre de l’Action et des Comptes publics,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, T. von Danwitz, E. Levits, C. Vajda (izvjestitelj) i P. G. Xuereb, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. studenoga 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Syndicat des cadres de la sécurité intérieure, P. Gernez, avocat,

               –

               za francusku vladu, R. Coesme, A.-L. Desjonquères i E. de Moustier, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Valero i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. veljače 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. točke (b), članka 16. točke (b), član ka 17. stavka 3. i članka 19. prvog podstavka Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Syndicat des cadres de la sécurité intérieure (u daljnjem tekstu: SCSI) i Premier ministre (predsjednik Vlade, Francuska), Ministre de l'Intérieur (ministar unutarnjih poslova, Francuska), kao i Ministre de l'Action et des Comptes publics (ministar za javni sektor i proračun, Francuska) o referentnom razdoblju koje se koristi za izračun prosječnog trajanja tjednog radnog vremena za aktivne službenike u službama nacionalne policije.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 89/391/EEZ

               3

               Članak 2. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL 1989., L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.) propisuje:
               „1.   Ova Direktiva primjenjuje se na sve sektore djelatnosti, kako javne tako i privatne (industrijske, poljoprivredne, trgovinske, administrativne, uslužne, obrazovne, kulturne, zabavne itd.).
               2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se kod obilježja svojstvenih određenim specifičnim aktivnostima u sektoru državne uprave kao što su oružane snage ili policija, ili na neke posebne aktivnosti u poslovima zaštite građana s kojima je u direktnoj suprotnosti.
               U tom slučaju potrebno je u najvećoj mogućoj mjeri osigurati sigurnost i zdravlje radnika s obzirom na svrhu ove Direktive.”

         Direktiva 2003/88

               4

               Uvodna izjava 15. Direktive 2003/88 glasi:
               „Što se tiče pitanja koja se mogu pojaviti u poduzeću u vezi s organizacijom radnog vremena, poželjno je omogućiti slobodniju primjenu pojedinih odredbi ove Direktive, pri čemu se moraju poštovati načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika.

               5

               Članak 1. Direktive 2003/88 navodi:
               „[…]
               2.   Ova se Direktiva primjenjuje na:

                        (a)

                        najkraća razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i godišnjeg odmora, na stanke i najveći broj radnih sati tjedno; i

                        (b)

                        određene aspekte noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda.

                  3.   Ova se Direktiva primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne, tako i privatne, u smislu članka 2. Direktive 89/391/EEZ, ne dovodeći u pitanje članke 14., 17., 18. i 19. ove Direktive.
               […]
               4.   Odredbe Direktive 89/391/EEZ u cijelosti se primjenjuju na pitanja iz stavka 2., ne dovodeći u pitanje strože i/ili posebnije odredbe ove Direktive.”

               6

               Članak 3. Direktive 2003/88 koji se odnosi na dnevni odmor propisuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se svakome radniku osiguralo pravo na dnevni odmor u trajanju od najmanje 11 sati neprekidno, unutar vremena od 24 sata.”

               7

               Članak 5. te direktive naslovljen „Tjedni odmor” propisuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik u razdoblju od sedam dana imao pravo na najmanje 24 sata neprekidnog odmora dodatno uz 11 sati dnevnog odmora iz članka 3.
               […]”

               8

               Članak 6. navedene direktive naslovljen „Najdulje tjedno radno vrijeme” glasi:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da, u skladu s potrebama zaštite sigurnosti i zdravlja radnika:
               […]

                        (b)

                        prosječan broj radnih sati u svakom sedmodnevnom razdoblju, uključujući prekovremene sate, ne prelazi 48.”

               9

               Članak 16. iste direktive naslovljen „Referentna razdoblja” propisuje:
               „Države članice mogu odrediti:
               […]

                        b)

                        za primjenu članka 6. (najveći broj radnih sati tjedno) referentno razdoblje koje nije dulje od četiri mjeseca.
                        Plaćeni godišnji odmor, odobren u skladu s člankom 7. i bolovanje, nisu uključeni ili su neutralni pri izračunu prosjeka;

                  […]”

               10

               Članak 17. Direktive 2003/88 propisuje, među ostalim, sljedeća odstupanja:
               „[…]
               2.   Zakonima i drugim propisima ili kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera mogu se predvidjeti odstupanja sukladno stavku 3., 4. i 5., ako radnici dobiju odgovarajuća zamjensko vrijeme za odmor ili, u iznimnim slučajevima u kojima to iz objektivnih razloga nije moguće, da dobiju odgovarajuću zaštitu.
               3.   U skladu sa stavkom 2. ovog članka moguća su odstupanja od članaka 3., 4., 5., 8. i 16.:
               […]

                        b)

                        u slučaju djelatnosti osiguranja i nadzora koja zahtijevaju stalnu prisutnost kako bi se zaštitila imovina i osobe, posebno u odnosu na zaštitare i kućepazitelje ili zaštitarske tvrtke;

                        c)

                        kod djelatnosti koje zahtijevaju neprekidno pružanje usluga ili proizvodnju […]

                  […]”

               11

               Članak 19. te direktive naslovljen „Ograničenja odstupanja od referentnih razdoblja” u svojem prvom i drugom podstavku propisuje:
               „Mogućnost odstupanja od članka 16. točke (b), utvrđena člankom 17. stavkom 3. i člankom 18., ne može imati za posljedicu utvrđivanje referentnog razdoblja duljeg od šest mjeseci.
               Međutim, države članice imaju mogućnost u skladu s općim načelima zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, iz objektivnih ili tehničkih razloga, ili razloga vezanih uz organizaciju rada, kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera odrediti referentna razdoblja koja ni u kojem slučaju ne smiju biti dulja od 12 mjeseci.”

            Francusko pravo

               12

               Članak 3. décreta no 2000‑815 (Uredba br. 2000‑815) od 25. kolovoza 2000. o organizaciji i smanjenju radnog vremena u državnoj javnoj službi, na sudovima i u državnom odvjetništvu (JORF od 29. kolovoza 2000., str. 13301), kako je izmijenjen décretom no 2011‑184 od 15. veljače 2011. (Uredba br. 2011‑184) (JORF od 17. veljače 2011., str. 2963.) propisuje:
               „I. – Organizacijom rada moraju se poštovati sljedeća minimalna jamstva.
               Stvarno tjedno radno vrijeme, uključujući prekovremene sate, ne smije prelaziti ni četrdeset osam sati u istom tjednu, ni u prosjeku četrdeset četiri sata u bilo kojem razdoblju od dvanaest uzastopnih tjedana, a tjedni odmor koji u načelu uključuje nedjelju, ne smije biti kraći od trideset pet sati.
               […]
               II. – Od pravila propisanih u stavku I. može se odstupiti samo u sljedećim slučajevima i pod sljedećim uvjetima:

                        (a)

                        ako to trajno zahtijeva sam predmet javne službe o kojoj je riječ, posebno za zaštitu osoba i imovine, uredbom Conseila d’État (Državno vijeće) donesenom nakon mišljenja, po potrebi, comité d’hygiène et de sécurité (Odbor za zaštitu zdravlja i sigurnosti), comité technique ministériel (Tehnički ministarski odbor) i Conseil supérieur de la fonction publique (Visoko vijeće za javnu službu) koji određuje naknade koje se dodjeljuju kategorijama dotičnih službenika;

                  […]”

               13

               Članak 1. décreta no 2002‑1279 (Uredba br. 2002‑1279) od 23. listopada 2002. o odstupanjima od minimalnih jamstava trajanja radnog vremena i odmora koja se primjenjuju na osoblje nacionalne policije (JORF od 25. listopada 2002., str. 17681.), kako je izmijenjen décretom no 2017‑109 od 30. siječnja 2017. (JORF od 31. siječnja 2017.) (Uredba br. 2017‑109.) propisuje sljedeće:
               „Pri organizaciji rada aktivnih službenika zaposlenih u službama nacionalne policije odstupa se od minimalnih jamstava spomenutih u članku 3. stavku I. gore navedene uredbe od 25. kolovoza 2000. kada zadaće javne sigurnosti i mira, kriminalističke policije te obavješćivanja i informiranja koje su im povjerene to zahtijevaju.
               Međutim, to odstupanje mora ispunjavati sljedeće uvjete:
               1. Izmjereno tjedno radno vrijeme, za svako sedmodnevno razdoblje, uključujući prekovremene sate, ne smije prelaziti u prosjeku četrdeset osam sati u razdoblju od jedne polovice kalendarske godine;
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Uredba br. 2002‑1279, kako je izmijenjena Uredbom br. 2017‑109 utvrđuje posebna pravila o trajanju radnog vremena i o odmorima koja se primjenjuju na osoblje francuske nacionalne policije. Ta uredba propisuje u svojem članku 1., među ostalim, da izmjereno tjedno radno vrijeme, za svako sedmodnevno razdoblje, uključujući prekovremene sate, ne smije prelaziti u prosjeku četrdeset osam sati u razdoblju od jedne polovice kalendarske godine.

               15

               SCSI je 28. ožujka 2017. podnio tužbu Državnom vijeću (Francuska) za poništenje te odredbe. SCSI tvrdi, među ostalim, da određujući za izračun prosječnog tjednog radnog vremena referentno razdoblje izraženo u polovici kalendarske godine, a ne razdoblje od šest mjeseci čiji se početak i kraj mijenjaju protekom vremena, navedena odredba krši odredbe Direktive 2003/88.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev pita se treba li odredbe članka 6. u vezi s odredbama članka 16. Direktive 2003/88 tumačiti na način da propisuju referentno razdoblje koje je određeno na pomičan način ili na način da državama članicama prepuštaju izbor hoće li to razdoblje imati pomičnu ili fiksnu narav?

               17

               Taj sud se također pita, u slučaju da je moguće određivanje samo pomičnog referentnog razdoblja, može li navedeno razdoblje zadržati svoju pomičnu narav ako se ono produžuje na šest mjeseci u skladu s odstupanjem predviđenim u članku 17. stavku 3. točki (b) Direktive 2003/88.

               18

               U tim okolnostima Državno vijeće odlučilo je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe članka 6. i članka 16. Direktive [2003/88] tumačiti na način da propisuju referentno razdoblje koje je određeno na pomičan način ili na način da državama članicama prepuštaju izbor hoće li ono biti pomično ili fiksno?

                        2.

                        Može li se, u slučaju da te odredbe treba tumačiti na način da propisuju pomično referentno razdoblje, mogućnost koju ostavlja članak 17. da se odstupi od točke (b) članka 16. odnositi ne samo na trajanje referentnog razdoblja, nego i na njegovu pomičnu narav?”

         Prethodna pitanja

               19

               Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. točku (b), članak 16. točku (b) i članak 19. prvi podstavak Direktive 2003/88 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji u svrhu izračuna prosječnog trajanja tjednog radnog vremena predviđa referentna razdoblja koja počinju i završavaju na točno određene kalendarske datume, a ne referentna razdoblja određena na pomičan način.

               20

               U skladu s člankom 6. točkom (b) navedene direktive „prosječan broj radnih sati u svakom sedmodnevnom razdoblju, uključujući prekovremene sate, ne prelazi četrdeset i osam sati”.

               21

               Članak 16. točka (b) iste direktive predviđa da države članice mogu odrediti referentno razdoblje koje nije dulje od četiri mjeseca u svrhu izračuna prosječnog trajanja tjednog radnog vremena.

               22

               Referentno razdoblje iz članka 16. točke (b) Direktive 2003/88 može se iznimno proširiti, u skladu s člankom 19. prvim podstavkom te direktive, do šest mjeseci u određenim slučajevima ili za određene djelatnosti predviđene posebno u članku 17. stavku 3. navedene direktive kao što su „djelatnosti osiguranja i nadzora koja zahtijevaju stalnu prisutnost kako bi se zaštitila imovina i osobe” ili „djelatnosti koje zahtijevaju neprekidno pružanje usluga ili proizvodnju”. U predmetu u glavnom postupku Francuska Republika primijenila je to odstupanje na aktivne službenike u službama nacionalne policije.

               23

               Iz odredaba navedenih u točkama 21. i 22. ove presude proizlazi da se prosječno trajanje tjednog radnog vremena može izračunati na temelju takozvanih „referentnih” razdoblja koja mogu dosezati 4 mjeseca u okviru općeg sustava i šest mjeseci u okviru sustava odstupanja, a ne na temelju razdoblja od 7 dana. Izračunom prosječnog trajanja tjednog radnog vremena na temelju takvih referentnih razdoblja, u skladu s uvodnom izjavom 15. Direktive 2003/88, nastoji se omogućiti slobodnija primjena članka 6. točke (b) te direktive, tako da se svako prekoračenje najduljeg tjednog radnog vremena u određenim dijelovima referentnog razdoblja može nadoknaditi odgovarajućim smanjenjem u drugim dijelovima tog razdoblja. Stoga, ne zahtijeva se jednaka raspodjela broja radnih sati tijekom cjelokupnog referentnog razdoblja (presuda od 9. studenoga 2017., Maio Marques da Rosa, C‑306/16, EU:C:2017:844, t. 43.).

               24

               Također iz odredaba navedenih u točkama 21. i 22. ove presude proizlazi da je pojam „referentno razdoblje”, s jedne strane, jedinstveni pojam koji ima isto značenje u okviru općeg sustava i sustava odstupanja i, s druge strane, pojam koji ne sadržava nikakvo upućivanje na nacionalno pravo država članica i koji stoga treba shvatiti kao samostalan pojam prava Unije i tumačiti ga jednako na cijelom njezinu području neovisno o kvalifikacijama koje se koriste u državama članicama, uzimajući u obzir ne samo tekst odredaba o kojima je riječ već i kontekst i ciljeve uredbe kojih su one dio (vidjeti analogijom presudu od 9. studenoga 2017., Maio Marques da Rosa, C‑306/16, EU:C:2017:844, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Stoga, valja utvrditi s obzirom na tekst i kontekst članaka 16. i 19. Direktive 2003/88 kao i ciljeve koje potonja nastoji ostvariti, mogu li se referentna razdoblja definirati kao razdoblja koja počinju i završavaju na određene kalendarske datume, to jest kao fiksna referentna razdoblja, ili kao razdoblja čiji se početak i kraj stalno pomiču protekom vremena, to kao jest pomična referentna razdoblja.

               26

               Kao prvo, valja utvrditi, kao što je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 46. svojeg mišljenja, da se članak 16. i članak 19. Direktive 2003/88 ne izjašnjavaju o pitanju trebaju li se referentna razdoblja definirati na fiksan ili pomičan način i da se stoga tekst tih članaka ne protivi korištenju jedne od tih metoda u odnosu na drugu.

               27

               Kao drugo, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 58. svojeg mišljenja, niti kontekst u kojem se nalaze članci 16. i 19. Direktive 2003/88 ne omogućava donošenje zaključka o tom pitanju.

               28

               Točno je, kao što su to istaknule francuska vlada i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, da je Sud utvrdio o „razdoblju od sedam dana” iz članka 5. Direktive 2003/88 koje se odnosi na tjedni odmor i koje je Sud kvalificirao kao „referentno razdoblje”, da se referentno razdoblje u smislu te direktive može definirati, u tom kontekstu, kao fiksno razdoblje unutar kojega se mora dodijeliti određeni broj uzastopnih sati odmora neovisno o trenutku u kojem su ti sati odmora odobreni (presuda od 9. studenoga 2017., Maio Marques da Rosa, C‑306/16, EU:C:2017:844, t. 43.). Francuska vlada zaključuje iz upotrebe pojma „fiksno” u točki 43. te presude da pojam „referentno razdoblje” treba shvatiti kao vremensko razdoblje određeno na fiksan način.

               29

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 55. svojeg mišljenja, ne može se prihvatiti takvo tumačenje točke 43. presude od 9. studenoga 2017.Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844). Pojam „fiksno” koji se koristi u toj presudi ne treba shvatiti u smislu „razdoblje koje je nužno kalendarski određeno”, nego kao „mjernu jedinicu vremena”, to jest, u navedenoj presudi, razdoblje od sedam dana.

               30

               Naime, u predmetu u kojem je donesena presuda od 9. studenoga 2017., Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844), Sud nije analizirao pitanje koje se odnosilo na fiksni ili pomični karakter referentnog razdoblja, nego samo pitanje treba li se obvezni dan tjednog odmora iz članka 5. Direktive 2003/88 dodijeliti najkasnije dan nakon razdoblja od šest uzastopnih radnih dana ili unutar svakog razdoblja od sedam dana. Odabirom potonjeg rješenja Sud shvaća „fiksno razdoblje” kao određeno vremensko razdoblje, međutim, bez odlučivanja o tome treba li se početak i kraj tog razdoblja poklapati s kalendarom ili, općenitije, odgovarati određenim datumima poput onih u kalendarskom tjednu.

               31

               Iz prethodno navedenog proizlazi, u nedostatku uputa u tekstu i kontekstu članaka 16. i 19. Direktive 2003/88, da su države članice u načelu slobodne odrediti referentna razdoblja prema metodi po vlastitom izboru, pod uvjetom da se poštuju ciljevi koje ta direktiva nastoji ostvariti.

               32

               Kao treće, što se tiče ciljeva koji se nastoje ostvariti Direktivom 2003/88, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da ta direktiva ima za cilj zajamčiti bolju zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, predviđajući, posebno u svojem članku 6. točki (b), ograničenje najduljeg prosječnog trajanja tjednog radnog vremena. Ta gornja granica predstavlja pravilo socijalnog prava Unije koja imaju osobitu važnost i koja se moraju primijeniti na svakog radnika kao minimalne odredbe za osiguranje zaštite njegove sigurnosti i zdravlja (presude od 14. listopada 2010., Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, t. 32. i 33. i navedena sudska praksa, i od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 23. i 24. i navedena sudska praksa).

               33

               Usto, važno je da koristan učinak prava dodijeljenih radnicima Direktivom 2003/88 bude u potpunosti zajamčen, što nužno podrazumijeva obvezu država članica da osiguraju poštovanje svih minimalnih zahtjeva iz te direktive i posebno da spriječe svako prekoračenje najduljeg tjednog radnog vremena kako je utvrđeno člankom 6. točkom (b) navedene direktive. Naime, samo takvo tumačenje je u skladu s ciljem te direktive koji je zajamčiti učinkovitu zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika stvarno im osiguravajući radno vrijeme koje ne prelazi gornju granicu od prosječno 48 sati na tjedan tijekom cijelog referentnog razdoblja (vidjeti u tom smislu presude od 7. rujna 2006., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑484/04, EU:C:2006:526, t. 40. i navedenu sudsku praksu, i od 14. listopada 2010., Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               34

               S tim u vezi Sud je presudio da taj cilj podrazumijeva da svaki radnik mora, među ostalim, imati pravo na primjerena razdoblja odmora koja ne samo da moraju biti učinkovita, dopuštajući osobama o kojima je riječ odmor od umora uzrokovanog radom, nego moraju biti i preventivna u smislu da što je više moguće smanje rizik narušavanja sigurnosti i zdravlja radnika koje može nastati zbog nakupljanja razdoblja rada bez potrebnog odmora (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2006., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑484/04, EU:C:2006:526, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Također je važno istaknuti, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 15. Direktive 2003/88, da sloboda koju ta direktiva dodjeljuje člancima 16. i 19. u vezi s primjenom posebno članka 6. točke (b) te direktive ne dovodi u pitanje poštovanje načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika.

               36

               Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da odstupanja predviđena člankom 17. Direktive 2003/88 treba tumačiti tako da se njihov doseg ograniči na ono što je krajnje nužno za očuvanje interesa čiju zaštitu ta odstupanja omogućuju (vidjeti u tom smislu presude od 26. srpnja 2017.Hälvä i dr., C‑175/16, EU:C:2017:617, t. 31., i od 21. veljače 2018., Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, t. 38.).

               37

               S obzirom na ta razmatranja valja utvrditi jesu li i fiksna referentna razdoblja i pomična referentna razdoblja u skladu s ciljem Direktive 2003/88 koji je zajamčiti učinkovitu zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.

               38

               U tom pogledu valja istaknuti da su fiksna i pomična referentna razdoblja, sama po sebi, u skladu s navedenim ciljem Direktive 2003/88, jer omogućavaju provjeru radi li radnik u prosjeku manje od 48 sati tjedno tijekom cijelog razdoblja o kojem je riječ i poštuju li se dakle obveze zaštite njegove sigurnosti i zdravlja. Stoga, nije relevantno utvrđuje li se početak i kraj referentnog razdoblja prema fiksnim kalendarskim datumima ili prema proteku vremena.

               39

               Međutim, utjecaj fiksnih referentnih razdoblja na sigurnost i zdravlje radnika ovisi o svim relevantnim okolnostima, kao što su priroda posla i njegovih radnih uvjeta te, posebno, najveći broj radnih sati tjedno i trajanje referentnog razdoblja koje je predmetna država članica usvojila. Naime, kao što su se svi sudionici u postupku složili, fiksna referentna razdoblja mogu, za razliku od pomičnih referentnih razdoblja, dovesti do situacija u kojima se cilj zaštite zdravlja i sigurnosti radnika možda neće ostvariti.

               40

               U tom pogledu valja istaknuti da metoda fiksnih referentnih razdoblja može dovesti do toga da poslodavac poveže intenzivna razdoblja rada radnika tijekom dvaju uzastopnih referentnih razdoblja što će dovesti do toga da će radnik, uzimajući u obzir razdoblja odmora iz članaka 3. i 5. Direktive 2003/88, u prosjeku preći ograničenje najduljeg trajanja tjednog radnog vremena u razdoblju koje, s obzirom na to da se proteže kroz ta dva fiksna razdoblja, odgovara pomičnom referentnom razdoblju istog trajanja. Takva situacija ne može se pojaviti ako se referentno razdoblje utvrđuje na pomičnoj osnovi, s obzirom na to da je učinak pomičnih referentnih razdoblja stalno preračunavanje prosječnog trajanja tjednog radnog vremena.

               41

               Prema tome, iako su fiksna i pomična referentna razdoblja gledana zasebno sama po sebi u skladu s ciljem zaštite zdravlja i sigurnosti radnika, spajanje dvaju uzastopnih fiksnih razdoblja može, s obzirom na najdulje trajanje tjednog radnog vremena i trajanje referentnog razdoblja koje je usvojila predmetna država članica, dovesti do situacija u kojima je taj cilj ugrožen iako su se poštovala razdoblja odmora iz članaka 3. i 5. Direktive 2003/88.

               42

               U ovom slučaju Francuska Republika, utvrđujući najdulje tjedno radno vrijeme u trajanju od 48 sati, nije samo u potpunosti iskoristila slobodu koju joj u tom pogledu daje Direktiva 2003/88, nego se također pozvala na odstupanje iz članka 17. stavka 3. te direktive u vezi s njezinim člankom 19. prvim podstavkom, kako bi proširila referentno razdoblje koje se koristi za izračun trajanja najduljeg prosječnog tjednog radnog vremena na šest mjeseci. U tim okolnostima, uporaba fiksnih referentnih razdoblja neće jamčiti poštovanje najduljeg prosječnog tjednog radnog vremena od 48 sati tijekom svakog razdoblja od šest mjeseci koje se proteže kroz dva uzastopna fiksna referentna razdoblja.

               43

               Međutim, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točkama 32. i 33. ove presude, valja smatrati da bi ostvarenje cilja Direktive 2003/88 bilo ugroženo ako se uz uporabu fiksnih referentnih razdoblja ne bi primjenjivali mehanizmi koji jamče poštovanje najduljeg prosječnog tjednog radnog vremena od 48 sati tijekom svakog razdoblja od šest mjeseci koje se proteže kroz dva uzastopna fiksna referentna razdoblja.

               44

               Nadalje, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 19. drugim podstavkom Direktive 2003/88, ako država članica želi produžiti referentno razdoblje na više od šest mjeseci, ona u tu svrhu treba sklopiti kolektivni ugovor ili sporazum između socijalnih partnera. U slučaju u kojem je referentno razdoblje iz članka 19. prvog podstavka te direktive određeno fiksno može doći do toga da radnik mora raditi u prosjeku više od 48 sati tjedno tijekom razdoblja od šest mjeseci koje se proteže kroz dva uzastopna fiksna referentna razdoblja, a da kolektivni ugovor ili sporazum između socijalnih partnera nije bio sklopljen u tu svrhu. Prema tome, to razdoblje koje se proteže može dovesti do situacija koje su zapravo samo moguće u okviru referentnog razdoblja iz članka 19. drugog podstavka navedene direktive. Takav ishod narušio bi odstupanje predviđeno tom odredbom.

               45

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri predviđa li nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku mehanizme koji, kao što to proizlazi iz točke 43. ove presude, jamče poštovanje najduljeg prosječnog tjednog radnog vremena od 48 sati tijekom svakog razdoblja od šest mjeseci koje se proteže kroz dva uzastopna fiksna referentna razdoblja.

               46

               Usto, valja istaknuti da postupovna pravila za pravna sredstva čija je svrha osigurati zaštitu prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti smiju u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 24. listopada 2018., XC i dr., C‑234/17, EU:C:2018:853, t. 22 i navedena sudska praksa).

               47

               Konkretno, kada je riječ o načelu djelotvornosti, sud koji je uputio zahtjev mora posebno ispitati učinkovitost pravnih sredstava koje radnicima nudi nacionalno pravo, kako bi se bez odgode, a prema potrebi putem ubrzanih postupaka ili privremenom pravnom zaštitom, zaustavilo svako postupanje koje ne poštuje obveze iz članka 6. točke (b) koje proizlaze iz pravilnog prenošenja Direktive 2003/88 u nacionalno pravo.

               48

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti da članak 6. točka (b), članak 16. točka (b) i članak 19. prvi podstavak Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji u svrhu izračuna prosječnog trajanja tjednog radnog vremena predviđa referentna razdoblja koja počinju i završavaju na točno određene kalendarske datume, pod uvjetom da taj propis sadržava mehanizme kojima se jamči poštovanje najduljeg prosječnog tjednog radnog vremena od 48 sati tijekom svakog razdoblja od šest mjeseci koje se proteže kroz dva uzastopna fiksna referentna razdoblja.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 6. točka (b), članak 16. točka (b) i članak 19. prvi podstavak Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji u svrhu izračuna prosječnog trajanja tjednog radnog vremena predviđa referentna razdoblja koja počinju i završavaju na točno određene kalendarske datume, pod uvjetom da taj propis sadržava mehanizme kojima se jamči poštovanje najduljeg prosječnog tjednog radnog vremena od 48 sati tijekom svakog razdoblja od šest mjeseci koje se proteže kroz dva uzastopna fiksna referentna razdoblja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 11. travnja 2019.#Postupak koji je pokrenula Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Struktura i stope trošarina koje se primjenjuju na prerađeni duhan – Direktiva 2011/64/EU – Članak 4. stavak 1. točka (a) – Pojam ‚cigare ili cigarilosi’ – Smotuljci duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana djelomično pokrivenim dodatnim papirnatim slojem.#Predmet C-638/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      11. travnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Struktura i stope trošarina koje se primjenjuju na prerađeni duhan – Direktiva 2011/64/EU – Članak 4. stavak 1. točka (a) – Pojam ‚cigare ili cigarilosi’ – Smotuljci duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana djelomično pokrivenim dodatnim papirnatim slojem”
      U predmetu C‑638/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve), odlukom od 2. studenoga 2017., koju je Sud zaprimio 15. studenoga 2017., u postupku koji je pokrenula

         Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

      uz sudjelovanje:

         „Skonis ir kvapas” UAB,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: E. Regan (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, M. Ilešič i I. Jarukaitis, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Aleksejev, načelnik odjela,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. studenoga 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za „Skonis ir kvapas” UAB, P. Markovas i R. Daugėla, advokatai,

               –

               za litavsku vladu, D. Stepanienė, R. Krasuckaitė i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i S. Eisenberg, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. G. Marronea, avvocato dello Stato,

               –

               za mađarsku vladu, G. Koós i M. Z. Fehér, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Perrin i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive Vijeća 2011/64/EU od 21. lipnja 2011. o strukturi i stopama trošarine koje se primjenjuju na prerađeni duhan (SL 2011., L 176, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 63., str. 313.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je pokrenula Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Nacionalna porezna inspekcija pri Ministarstvu financija Republike Litve, u daljnjem tekstu: Nacionalna porezna inspekcija) u pogledu ponovnog obračuna poreza za društvo „Skonis ir kvapas” UAB u kontekstu oporezivanja duhanskih proizvoda koje je to društvo uvezlo u Litvu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2011/64

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 4. i 8. Direktive 2011/64:

                        „(4)

                        Treba odrediti različite vrste prerađenog duhana, koje imaju različita obilježja i različite načine uporabe.

                  […]

                        (8)

                        Radi jednakog i poštenog oporezivanja, treba utvrditi definiciju cigareta, cigara i cigarilosa te ostalog duhana za pušenje kako bi se sa smotuljcima duhana, koji se po duljini mogu smatrati dvjema cigaretama ili više, za potrebe trošarine postupalo kao s dvjema cigaretama ili više, kako bi se s vrstom cigare, koja je po više obilježja slična cigareti, za potrebe trošarine postupalo kao s cigaretom, kako bi se s duhanom za pušenje, koji je po više obilježja sličan sitno rezanom duhanu za savijanje cigareta, za potrebe trošarine postupalo kao sa sitno rezanim duhanom te kako bi se jasno odredili duhanski otpaci. […]”

               4

               Članak 1. te direktive određuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju opća načela za usklađivanje strukture i stopa trošarine koju države članice primjenjuju na prerađeni duhan.”

               5

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive, prerađeni duhan znači:

                        (a)

                        cigarete;

                        (b)

                        cigare i cigarilose;

                        (c)

                        duhan za pušenje:

                                 i.

                                 sitno rezani duhan za savijanje cigareta;

                                 ii.

                                 ostali duhan za pušenje.”

               6

               U članku 3. stavku 1. Direktive 2011/64 propisuje se:
               „Za potrebe ove Direktive, cigarete znači:

                        (a)

                        smotuljci duhana prikladni za pušenje kao takvi, koji nisu ni cigare niti cigarilosi u smislu članka 4. stavka 1.;

                  […]”

               7

               Članak 4. stavak 1. te direktive glasi:
               „Ako su prikladni za pušenje s obzirom na njihova obilježja i uobičajena očekivanja potrošača i ako su namijenjeni isključivo pušenju kao takvi, za potrebe se ove Direktive cigarama ili cigarilosima smatraju:

                        (a)

                        smotuljci duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana;

                        (b)

                        smotuljci duhana s usitnjenim miješanim punjenjem i s vanjskim omotom normalne boje cigare od rekonstituiranog duhana, koji u cijelosti obavija proizvod, uključujući prema potrebi filtar, ali ne obavija usnik kod cigara s usnikom, čija jedinična masa bez filtra ili usnika nije manja od 2,3 g niti veća od 10 g, a opseg na najmanje jednoj trećini duljine cigare nije manji od 34 mm.

                  […]”

         Napomene s objašnjenjima uz KN

               8

               Napomene s objašnjenjima uz kombiniranu nomenklaturu Europske unije, kako su izmijenjene (SL 2013., C 210, str. 3., u daljnjem tekstu: Napomene s objašnjenjima uz KN), u pogledu podbroja 24021000, naslovljenog „Cigare i cigarilosi koji sadržavaju duhan”, određuju:
               „Cigare i cigarilosi svici su duhana koji se mogu pušiti te su zbog svojih svojstava isključivo namijenjeni pušenju u nepromijenjenom obliku, sa sljedećim svojstvima:

                        (a)

                        vanjskim omotačem od prirodnog duhana kojim se u potpunosti pokriva proizvod, prema potrebi uključujući filter (ali bez dodatnih slojeva koji djelomično pokrivaju vanjski omotač), ali ne i usnik cigara s usnikom […]”

            Litavsko pravo

               9

               U skladu s člankom 3. stavkom 10. Lietuvos Respublikos akcizų įstatymasa (litavski Zakon o trošarinama), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o trošarinama):
               „Cigare ili cigarilosi su sljedeći proizvodi:

                        1.

                        smotuljci duhana za pušenje s vanjskim omotom od prirodnog duhana;

                        2.

                        smotuljci duhana za pušenje s usitnjenim miješanim punjenjem i s vanjskim omotom normalne boje cigare od rekonstituiranog duhana, koji u cijelosti obavija proizvod, uključujući prema potrebi filtar, ali ne obavija usnik kod cigara s usnikom, čija jedinična masa bez filtra ili usnika nije manja od 2,3 g niti veća od 10 g, a opseg na najmanje jednoj trećini duljine cigare nije manji od 34 mm.”

               10

               Članak 3. stavak 11. Zakona o trošarinama predviđa:
               „Cigarete su sljedeći proizvodi:
               smotuljci duhana za pušenje, koji nisu cigare ili cigarilosi na temelju stavka 10. ovog članka;
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Skonis ir kvapas je u Litvu od 1. rujna 2013. do 17. travnja 2015. uvozio duhanske proizvode koje je prijavljivao u informatičkom sustavu nadzora kretanja proizvoda koji podliježu trošarinama kao proizvode pod kategorijom cigara ili cigarilosa.

               12

               Nakon poreznog nadzora društva Skonis ir kvapas Nacionalna porezna inspekcija smatrala je, na temelju utvrđenja carinskog laboratorija, da ti proizvodi ne odgovaraju definiciji cigara ili cigarilosa, kako je predviđena člankom 3. stavkom 10. Zakona o trošarinama, i da se naprotiv trebaju smatrati cigaretama u smislu članka 3. stavka 11. tog zakona. Naime, u skladu s utvrđenjima tog laboratorija, filtar tih proizvoda, koji su se sastojali od smotuljaka usitnjenog duhana, duljine 87 mm i širine 8 mm, koji je bio pokriven omotom od prirodnog duhana, usto je bio dodatno pokriven papirnatim omotom.

               13

               Prema tome, odlukom od 21. rujna 2015. Nacionalna porezna inspekcija odredila je društvu Skonis ir kvapas dodatnu trošarinu, uvećanu za zatezne kamate, i izrekla mu trošarinsku novčanu kaznu.

               14

               Skonis ir kvapas podnio je pritužbu protiv te odluke pred Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisija za porezne sporove pri Vladi Republike Litve, u daljnjem tekstu: Komisija za porezne sporove). Komisija za porezne sporove prihvatila je tu pritužbu i poništila tu odluku.

               15

               Tužba koju je podnijela Nacionalna porezna inspekcija protiv odluke Komisije za porezne sporove odbijena je presudom Vilniaus apygardos administracinis teismasa (Regionalni upravni sud u Vilniusu, Litva) od 2. lipnja 2016.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev, pred kojim je Nacionalna porezna inspekcija podnijela žalbu, smatra da rješenje spora ovisi o tumačenju članka 4. stavka 1. Direktive 2011/64. On se konkretno pita o tome je li okolnost da je vanjski omot od prirodnog ili rekonstituiranog duhana kojim su omotani smotuljci duhana djelomično pokriven dodatnim slojem od papira relevantna za svrstavanje tih smotuljaka u kategoriju cigara i cigarilosa u smislu te odredbe.

               17

               Naime, s jedne strane, s obzirom na to da ta odredba predviđa da smotuljci duhana ulaze u kategoriju cigara ili cigarilosa ako imaju vanjski omot od prirodnog ili rekonstituiranog duhana, moglo bi se smatrati da postojanje na jednom dijelu tog omota dodatnog papirnatog sloja nema utjecaja na to svrstavanje.

               18

               Međutim, s druge strane, pojam „vanjski” kojim je opisan taj omot u članku 4. stavku 1. Direktive 2011/64 pokazuje temeljnu važnost toga da je taj omot na vanjskoj strani duhanskog proizvoda kako bi bio vidljiv potrošaču. Taj zaključak potvrđen je dijelom rečenice „omotom normalne boje cigare” iz članka 4. stavka 1. točke (b) te direktive. Prema tome, okolnost da je dio vanjskog omota pokriven dodatnim papirnatim slojem mogla bi imati za posljedicu da dotični proizvodi ne ulaze u kategoriju cigara ili cigarilosa jer ne ispunjavaju jednu od značajki koje propisuje ta direktiva.

               19

               Usto, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 4., Direktiva 2011/64 razlikuje prerađeni duhan ovisno o načinu njegova korištenja. Nadalje, uvodna izjava 8. te direktive navodi da se s vrstom cigare koja je po više obilježja slična cigareti za potrebe trošarine postupa kao s cigaretom. Upotreba papirnatog sloja koji pokriva omot od prirodnog duhana na dijelu gdje je filtar mogla bi imati za posljedicu to da su dotični proizvodi vizualno slični običnim cigaretama s filtrom.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev također navodi da Napomene s objašnjenjima uz KN izričito navode da cigare moraju imati vanjski omot od prirodnog duhana kojim se u potpunosti pokriva proizvod, prema potrebi uključujući filtar, ali bez dodatnih slojeva koji djelomično pokrivaju vanjski omot.

               21

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 4. stavak 1. Direktive [2011/64] tumačiti na način da izraz ‚cigare ili cigarilosi’ obuhvaća (ili ne obuhvaća) slučajeve u kojima je dio omota od prirodnog ili rekonstituiranog duhana dodatno pokriven drugim vanjskim (papirnatim) slojem, kao u predmetnom slučaju? Je li za odgovor na to pitanje relevantno to da je zbog uporabe papira kao dodatnog sloja u vanjskom omotaču duhanskog proizvoda (na mjestu filtra) taj proizvod vizualno sličan cigareti?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Uvodno valja podsjetiti na to da je na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede one elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (presuda od 19. prosinca 2018., AREX CZ, C‑414/17, EU:C:2018:1027, t. 35. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom slučaju valja istaknuti da u svojem članku 4. stavku 1. točkama (a) i (b) Direktiva 2011/64 razlikuje smotuljke od duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana i one s vanjskim omotom od rekonstituiranog duhana. Iz informacija koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da su dotični proizvodi u cijelosti, uključujući na dijelu gdje je filtar, pokriveni omotom od prirodnog duhana.

               24

               Stoga valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku (a) te direktive tumačiti na način da duhanski proizvodi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kod kojih je dio vanjskog omota od prirodnog duhana pokriven dodatnim papirnatim slojem na dijelu gdje je filtar, što može stvoriti vizualnu sličnost tih proizvoda s cigaretama, ulaze u kategoriju cigara ili cigarilosa u smislu te odredbe.

               25

               Kako bi se zajamčila njihova ujednačena primjena, tumačenje pojmova iz Direktive 2011/64 mora biti autonomno, utemeljeno na tekstu tih odredaba i na strukturi te direktive i njezinim ciljevima (vidjeti prema analogiji presudu od 30. ožujka 2006., Smits‑Koolhoven, C‑495/04, EU:C:2006:218, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Kao prvo, što se tiče pojmova iz članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/64, ta odredba samo propisuje da se cigarama i cigarilosima smatraju, ako su prikladni za pušenje kao takvi s obzirom na svoja obilježja i uobičajena očekivanja potrošača i ako su namijenjeni isključivo pušenju kao takvi, smotuljci duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana. Prema tome, valja utvrditi da iz teksta te odredbe proizlazi da smotuljci duhana koji su pokriveni tim vanjskim omotom od prirodnog duhana u načelu ulaze u kategoriju cigara ili cigarilosa u smislu te odredbe.

               27

               Kao drugo, što se tiče strukture te direktive, treba navesti da njezin članak 3. stavak 1. točka (a) cigarete definira kao smotuljke duhana prikladne za pušenje kao takve, koji nisu ni cigare niti cigarilosi u smislu njezina članka 4. stavka 1. Kao što je to navedeno u točki 23. ove presude, potonja odredba istodobno se odnosi i na smotuljke od duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana i na one s vanjskim omotom od rekonstituiranog duhana.

               28

               Iz toga slijedi, prije svega, da je materijal od kojeg je napravljen taj vanjski omot bitan kriterij na temelju kojeg Direktiva 2011/64 pravi razliku između kategorije cigara i cigarilosa i kategorije cigareta.

               29

               Nadalje, valja primijetiti da za potrebe svrstavanja u kategoriju cigara ili cigarilosa članak 4. stavak 1. točka (a) te direktive spominje samo vanjski omot od prirodnog duhana, dok članak 4. stavak 1. točka (b) te direktive, uz to što spominje vanjski omot od rekonstituiranog duhana, predviđa dodatne značajke u vezi s, među ostalim, masom i veličinom smotuljaka duhana te bojom tog omota.

               30

               Kao što su to istaknule litavska vlada i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi, povećana sklonost proizvoda s omotom od rekonstituiranog duhana da vizualno sliče cigaretama objašnjava dodatne značajke propisane člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Direktive 2011/64, kojima je cilj zajamčiti da se proizvodi obuhvaćeni tom odredbom za potrebe njihova oporezivanja dovoljno razlikuju od cigareta.

               31

               Iz toga slijedi da članak 4. stavak 1. točku (a) te direktive, s obzirom na njezinu strukturu, treba razumjeti na način da u načelu zbog postojanja vanjskog omota od prirodnog duhana dotični proizvodi ulaze u kategoriju cigara ili cigarilosa.

               32

               Međutim, valja provjeriti može li postojanje dodatnog papirnatog sloja na dijelu gdje je filtar dovesti u pitanje to svrstavanje za potrebe te direktive.

               33

               U tom smislu valja navesti da definicija kategorije cigara ili cigarilosa iz članka 4. stavka 1. Direktive 2011/64 također precizira da dotični proizvodi mogu ulaziti u tu kategoriju ako su prikladni za pušenje kao takvi s obzirom na njihova obilježja i uobičajena očekivanja potrošača i ako su namijenjeni isključivo pušenju kao takvi.

               34

               Stoga proizvodi poput onih u glavnom postupku ne bi mogli ulaziti u kategoriju cigara ili cigarilosa u smislu te direktive u slučaju u kojem, iako se sastoje od smotuljaka duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana, zbog svojih obilježja i uobičajenih očekivanja potrošača nisu namijenjeni pušenju kao takvi.

               35

               U tom smislu iz pisanih očitovanja podnesenih Sudu i diskusija na raspravi proizlazi da vanjski omot od prirodnog duhana kod potrošača smotuljcima duhana daje vizualni aspekt, brzinu gorenja i okus po dimu koji ih razlikuju od cigareta.

               36

               U slučaju u kojem, kao za proizvode iz glavnog postupka, dodatni papirnati sloj pokriva samo filtar i ne obuhvaća dio proizvoda koji se konzumira ne može se smatrati da taj dodatni sloj dovodi u pitanje činjenicu da su ti proizvodi namijenjeni pušenju kao takvi.

               37

               Stoga postojanje takvog dodatnog papirnatog sloja ne opravdava dovođenje u pitanje svrstavanja proizvoda poput onih u glavnom postupku u kategoriju cigara ili cigarilosa jer ispunjavaju kriterije predviđene člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2011/64.

               38

               Kao treće, takvo tumačenje potvrđuju ciljevi te direktive. U tom smislu, kao što to proizlazi iz članka 1. te direktive, njezina je svrha utvrđivanje općih načela za usklađivanje struktura i stopa trošarine koju države članice primjenjuju na prerađeni duhan. U tu svrhu uvodna izjava 4. te direktive navodi da treba odrediti različite vrste prerađenog duhana, koje imaju različita obilježja i različite načine uporabe.

               39

               Nadalje, kao što je to u biti navedeno u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2011/64, radi jednakog i poštenog oporezivanja treba utvrditi definiciju cigareta, cigara i cigarilosa te ostalog duhana za pušenje kako bi se s proizvodima koji u mnogim aspektima sliče proizvodima obuhvaćenima tom direktivom postupalo kao takvima.

               40

               Kako bi se ostvarili ti ciljevi, s jedne strane, članak 2. stavak 1. te direktive klasificira u tri kategorije prerađeni duhan koji je predmet usklađivanja koje se želi postići tom direktivom, od kojih se prva tiče cigareta, druga cigara i cigarilosa, a treća duhana za pušenje, a, s druge strane, u člancima 3. do 5. definiraju se proizvodi obuhvaćeni svakom od tih kategorija ovisno o njihovim obilježjima.

               41

               U ovom slučaju iz informacija koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da bi dodatni papirnati sloj koji pokriva proizvode poput onih u glavnom postupku eventualno mogao uzrokovati njihovu vizualnu sličnost s cigaretama. Litavska, njemačka i talijanska vlada iz toga zaključuju da bi radi ostvarivanja cilja iz uvodne izjave 8. Direktive 2011/64 te proizvode trebalo smatrati cigaretama u smislu te direktive. Međutim, takvo tumačenje ne može se prihvatiti.

               42

               Prije svega, iako uvodna izjava 8. Direktive 2011/64, zbog toga što propisuje da se vrsta cigare koja u mnogim aspektima sliči cigareti treba smatrati cigaretom, omogućava pojašnjavanje kriterija predviđenih njezinim člankom 3. stavkom 1. i člankom 4. stavkom 1. za razlikovanje cigareta od cigara ili cigarilosa, ta uvodna izjava ne može opravdati odstupanje od definicija koje je zakonodavac Unije propisao radi klasifikacije proizvoda poput onih u glavnom postupku.

               43

               Nadalje, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 4. i 8. te direktive, njezini ciljevi zahtijevaju da se različite kategorije prerađenog duhana definiraju ovisno o kriterijima u vezi s njihovim značajkama i uporabama kojima su namijenjene, kao što je za cigare i cigarilose navedeno u točkama 26. i 28. ove presude.

               44

               Ako bi se na temelju uvodne izjave 8. Direktive 2011/64 ocjeni koja počiva isključivo na vizualnoj sličnosti proizvoda poput onih u glavnom postupku s cigaretama dala prednost u odnosu na kriterije izričito propisane člankom 4. stavkom 1. točkom (a) te direktive, to bi bilo nužno štetno za ostvarivanje ciljeva te direktive.

               45

               Nadalje, svrstavanje proizvoda poput onih u glavnom postupku u kategoriju cigara ili cigarilosa u smislu Direktive 2011/64 ne može se dovesti u pitanje Napomenama s objašnjenjima uz KN, koje izričito predviđaju da su cigare i cigarilosi smotuljci duhana s vanjskim omotom od prirodnog duhana koji u cijelosti pokriva proizvod (ali bez dodatnih slojeva koji djelomično pokrivaju vanjski omot).

               46

               Naime, kao što je to u svojim pisanim očitovanjima istaknula Komisija, te napomene s objašnjenjima ne mogu imati nikakva utjecaja na definiciju cigara ili cigarilosa u smislu Direktive 2011/64 jer, za razliku od drugih direktiva o određenim proizvodima koji podliježu trošarini, poput Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.), Direktiva 2011/64 ne upućuje na oznake Kombinirane nomenklature radi definiranja prerađenog duhana koji ulazi u njezino područje primjene.

               47

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 2011/64 treba tumačiti na način da duhanski proizvodi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kod kojih je dio vanjskog omota od prirodnog duhana pokriven dodatnim papirnatim slojem na dijelu gdje je filtar, što može stvoriti vizualnu sličnost tih proizvoda s cigaretama, ulaze u kategoriju cigara ili cigarilosa u smislu te odredbe.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2011/64/EU od 21. lipnja 2011. o strukturi i stopama trošarine koje se primjenjuju na prerađeni duhan treba tumačiti na način da duhanski proizvodi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kod kojih je dio vanjskog omota od prirodnog duhana pokriven dodatnim papirnatim slojem na dijelu gdje je filtar, što može stvoriti vizualnu sličnost tih proizvoda s cigaretama, ulaze u kategoriju cigara ili cigarilosa u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. travnja 2019.#Peter Bosworth i Colin Hurley protiv Arcadia Petroleum Limited i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Luganska konvencija II – Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Glava II. odjeljak 5. (članci 18. do 21.) – Nadležnost u području pojedinačnih ugovora o radu.#Predmet C-603/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. travnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Luganska konvencija II – Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Glava II. odjeljak 5. (članci 18. do 21.) – Nadležnost u području pojedinačnih ugovora o radu”
      U predmetu C‑603/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 20. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 20. listopada 2017., u postupku

         Peter Bosworth,

         Colin Hurley

      protiv

         Arcadia Petroleum Limited i dr.,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), potpredsjednica Suda, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, A. Arabadjiev, E. Regan, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. rujna 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za P. Boswortha i C. Hurleyja, A. Briggs i D. Foxton, QC, R. Eschwege, barrister, te T. Greeno i A. Forster, solicitors,

               –

               za Arcadia Petroleum Limited i dr., M. Howard, QC, F. Pilbrow i N. Venkatesan, barristers, te S. Trevan, J. Kelly i T. Snelling, solicitors,

               –

               za Europsku komisiju, M. Heller i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

               –

               za švicarsku vladu, M. Schöll, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. siječnja 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Konvencije o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (SL 2009., L 147, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 128., u daljnjem tekstu: Luganska konvencija II).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Petera Boswortha i Colina Hurleya, s jedne strane, i društva Arcadia Petroleum Limited i drugih društava, s druge strane, vezano uz zahtjev za naknadu štete koju su ta društva pretrpjela zbog navodnog prijevarnog postupanja P. Boswortha i C. Hurleya.

         Pravni okvir

               3

               U članku 5. Luganske konvencije II određuje se:
               „Osoba s domicilom u državi koju obvezuje ova Konvencija može, u drugoj državi koju obvezuje ova Konvencija, biti suđena:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima u vezi s ugovorom pred sudovima u mjestu izvršenja konkretne obveze;

                                 (b)

                                 za potrebe ove odredbe te ako drukčije nije ugovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:

                                          –

                                          u slučaju prodaje robe, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u koju je, sukladno ugovoru, roba dostavljena ili trebala biti dostavljena,

                                          –

                                          u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u kojoj je, sukladno ugovoru, usluga pružena ili trebala biti pružena;

                                 (c)

                                 ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a);

                  […]

                        3.

                        u stvarima u vezi s deliktima ili kvazideliktima pred sudovima u mjestu gdje je nastao ili [bi] mogao nastati štetan događaj;

                  […]”

               4

               Sukladno članku 18. stavku 1. te konvencije:
               „U predmetima u vezi s pojedinačnim ugovorima o radu, nadležnost se utvrđuje ovim odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 4. i članak 5. stavak 5.”

               5

               U članku 20. stavku 1. te konvencije navodi se:
               „Poslodavac može pokrenuti postupak samo pred sudom države koju obvezuje ova Konvencija u kojoj zaposlenik ima domicil.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Arcadia London, Arcadia Singapore i Arcadia Switzerland društva su koja se bave djelatnošću trgovanja sirovom naftom i naftnim derivatima. Ta društva pripadaju grupi Arcadia koja je u stopostotnom vlasništvu društva Farahead Holdings Ltd.

               7

               P. Bosworth i C. Hurley britanski su državljani s prebivalištem u Švicarskoj, a u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka bili su chief executive officer odnosno chief financial officer grupe Arcadia. Osim toga, bili su direktori društava Arcadia London, Arcadia Singapore i Arcadia Switzerland, a s jednim od njih bili su vezani ugovorom o radu koji su sastavili oni sami ili je on bio sastavljen po njihovim uputama.

               8

               U tužbi podnesenoj 12. veljače 2015. Arcadia London, Arcadia Singapore, Arcadia Switzerland i Farahead Holdings (u daljnjem tekstu zajedno: Arcadia) postavili su zahtjeve pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Queen's Bench, Trgovački sud, Ujedinjena Kraljevina) protiv više osoba, među kojima i P. Boswortha i C. Hurleyja. Tim se zahtjevima potraživala naknada štete koju je grupa Arcadia pretrpjela zbog navodnih malverzacija u koje su bila uključena društva iz te grupe.

               9

               Arcadijina tužba temeljila se na prigovorima o tajnom dogovaranju na nezakonit način (unlawful means conspiracy), zlouporabi povjerenja (breach of fiduciary duty) i povredi izričitih ili implicitnih ugovornih obveza (breach of express and/or implied contractual duties) koje proizlaze iz njihovih ugovora o radu.

               10

               U podnesku od 9. ožujka 2015. P. Bosworth i C. Hurley osporavali su nadležnosti sudova Ujedinjene Kraljevine za odlučivanje o zahtjevima za naknadu štete koje je istaknula Arcadia, a odnosili su se na njih, s obrazloženjem da se na njih primjenjuju odredbe glave II. odjeljka 5. Luganske konvencije II koje uređuju pravila o nadležnosti u području pojedinačnih ugovora o radu, te da ti zahtjevi sukladno navedenim odredbama moraju biti podneseni pred sudovima države na čijem području oni imaju prebivalište, odnosno pred švicarskim sudovima.

               11

               Nakon tog prigovora Arcadia je izmijenila svoju tužbu. Povukla je svoje tvrdnje u vezi s povredom ugovornih obveza i povredom tih obveza kao nezakonitog sredstva korištenog u okviru kaznenog djela tajnog dogovaranja.

               12

               Presudom od 1. travnja 2015. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Queen's Bench, Trgovački sud) proglasio se nadležnim za razmatranje prigovora o tajnom dogovaranju na nezakonit način (unlawful means conspiracy) i zlouporabi povjerenja (breach of fiduciary duty), istaknutih u potporu navedenom zahtjevu za naknadu štete, uz iznimku, kada je riječ o ovom posljednjem prigovoru, činjenica koje su se dogodile u vrijeme kad su P. Bosworth i C. Hurley bili vezani ugovorom o radu za jedno od društava grupe Arcadia jer se, prema mišljenju tog suda, te činjenice odnose na područje pojedinačnih ugovora o radu, pa sukladno članku 20. stavku 1. Luganske konvencije II spadaju u nadležnost švicarskih sudova.

               13

               P. Bosworth i C. Hurley protiv te su se presude žalili pred Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina).

               14

               Navedeni je sud presudom od 19. kolovoza 2016. odbio tu žalbu. P. Bosworth i C. Hurley protiv te su presude podnijeli žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.

               15

               U tim je okolnostima Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Koji su pravilni kriteriji za određivanje je li zahtjev poslodavca protiv zaposlenika ili bivšeg zaposlenika (u daljnjem tekstu: zaposlenik) ‚predmet […] u vezi s’ pojedinačnim ugovorom o radu u smislu glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije [II]?

                                 (a)

                                 Je li dovoljno, da bi se na zahtjev poslodavca protiv zaposlenika primjenjivale odredbe članaka 18. do 21. [Luganske konvencije II], da je poslodavac također mogao isticati da sporno ponašanje predstavlja povredu obveza iz pojedinačnog ugovora o radu koju je počinio zaposlenik, iako se zahtjev koji je poslodavac stvarno iznio ne poziva ni na kakvu povredu tog ugovora niti je ističe ili stavlja na teret, nego iznosi (primjerice) jedan ili više prigovora navedenih u točkama 26. i 27. prikaza činjeničnog stanja i pitanja?

                                 (b)

                                 Ili je pak pravilan kriterij da se na zahtjev poslodavca protiv zaposlenika primjenjuju odredbe članaka 18. do 21. [Luganske konvencije II] samo ako je obveza na kojoj se zahtjev temelji zbilja obveza iz ugovora o radu? U slučaju potvrdnog odgovora, može li se iz toga zaključiti da zahtjev koji se temelji samo na povredi obveze koja je nastala neovisno o ugovoru o radu (i koja eventualno nije obveza na koju je zaposlenik ‚svojevoljno pristao’), nije obuhvaćen odredbama navedenog odjeljka 5.?

                                 (c)

                                 Ako nijedan od tih kriterija nije pravilan, koji je onda pravilni kriterij?

                        2.

                        Ako neko društvo i fizička osoba sklope ‚ugovor’ (u smislu članka 5. stavka 1. [Luganske konvencije II]), u kojoj mjeri mora postojati odnos podređenosti između tog društva i te fizičke osobe da bi navedeni ugovor bio ‚pojedinačni ugovor o radu’ u smislu odjeljka 5. [te konvencije]? Može li takav odnos postojati ako fizička osoba ima mogućnost odrediti (i stvarno odredi) uvjete svojeg ugovora s tim društvom i samostalno nadzire tekuće poslove društva i obavljanje svojih dužnosti, ali su dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj odnos?

                        3.

                        Ako se odredbe glave II. odjeljka 5. Luganske konvencije [II] primjenjuju samo na zahtjeve na koje bi se, da tih odredbi nema, primjenjivao članak 5. stavak 1. navedene konvencije, koji su pravilni kriteriji za određivanje primjenjuje li se na zahtjev članak 5. stavak 1.?

                                 (a)

                                 Je li pravilni kriterij taj da se na zahtjev primjenjuje članak 5. stavak 1. ako bi poslodavac mogao isticati da sporno ponašanje predstavlja povredu ugovorne obveze, iako se zahtjev koji je poslodavac stvarno iznio ne poziva ni na kakvu povredu predmetnog ugovora niti je ističe ili stavlja na teret?

                                 (b)

                                 Ili je pak pravilan kriterij da se na zahtjev primjenjuje članak 5. stavak 1. [Luganske konvencije II] samo ako je obveza na kojoj se on stvarno temelji ugovorna obveza? U slučaju potvrdnog odgovora, može li se iz toga zaključiti da zahtjev koji se temelji samo na povredi obveze koja je nastala neovisno o ugovoru (i koja eventualno nije obveza na koju je tuženik ‚svojevoljno pristao’) nije obuhvaćen člankom 5. stavkom 1.?

                                 (c)

                                 Ako nijedan od tih kriterija nije pravilan, koji je onda pravilni kriterij?

                        4.

                        U okolnostima kad:

                                 –

                                 su društva A i B dio iste grupe društava;

                                 –

                                 tuženik X de facto obavlja dužnost glavnog izvršnog direktora te grupe društava (kao što je P. Bosworth to činio za grupu Arcadia; prikaz činjeničnog stanja i pitanja, t. 14.); X‑a je zaposlilo jedno od društava iz grupe, društvo A (te je on stoga zaposlenik društva A) (kao što je to povremeno bio P. Bosworth u okolnostima navedenima u prikazu činjeničnog stanja i pitanja, t. 15.), pa s gledišta nacionalnog prava on nije zaposlenik društva B;

                                 –

                                 društvo A istaknulo je zahtjev protiv X‑a, pri čemu se na taj zahtjev primjenjuju članci 18. do 21. [Luganske konvencije II]; i

                                 –

                                 drugo društvo iz iste grupe, društvo B, također je iznijelo zahtjev protiv X‑a na temelju istih prigovora kao i zahtjev društva A;

                           koji su pravilni kriteriji za određivanje primjenjuje li se na zahtjev društva B odjeljak 5. [Luganske konvencije II]? Osobito:

                                 (a)

                                 Ovisi li odgovor na pitanje o tome je li između X‑a i društva B postojao ‚pojedinačni ugovor o radu’ u smislu odjeljka 5. [Luganske konvencije II] i, ako ovisi, koji su pravilni kriteriji za određivanje da je takav ugovor o radu postojao?

                                 (b)

                                 Treba li društvo B smatrati X‑ovim ‚poslodavcem’ za potrebe glave II. odjeljka 5. [Luganske konvencije II] odnosno primjenjuju li se na njegov zahtjev protiv X‑a [vidjeti gornju točku 4. četvrtu alineju] članci 18. do 21. [Luganske konvencije II] na isti način kao što se na zahtjev društva A protiv X‑a primjenjuju te iste odredbe? Osobito:

                                          i.

                                          Primjenjuje li se na zahtjev društva B članak 18. [Luganske konvencije II] samo ako je obveza na kojoj se temelji obveza iz ugovora o radu sklopljenog između društva B i X‑a?

                                          ii.

                                          Ili se pak na taj zahtjev primjenjuje članak 18. [Luganske konvencije II] ako bi prigovori navedeni u zahtjevu predstavljali povredu obveza iz ugovora o radu između društva A i X‑a?

                                 (c)

                                 Ako nijedan od tih kriterija nije pravilan, koji je onda pravilni kriterij?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               16

               Nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Bosworth i C. Hurley podneskom dostavljenim tajništvu Suda zatražili su da se odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu oni su u bitnome naveli da je nezavisni odvjetnik u točki 45. mišljenja svoju ocjenu temeljio na pogrešnim činjeničnim elementima koji ne odgovaraju činjeničnim elementima koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev.

               17

               Sukladno navedenom članku 83., Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               18

               To nije tako u ovom predmetu. Naime, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika Sud smatra da raspolaže svim informacijama potrebnima za donošenje odluke i da predmet nije potrebno ispitivati u odnosu na novu činjenicu koja bi mogla imati odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili u odnosu na argument o kojem se pred njime nije raspravljalo.

               19

               Prema tome, Sud smatra da nema potrebe da se određuje ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

               20

               Budući da prvo, treće i četvrto pitanje počivaju na pretpostavci da su ugovori kojima su P. Bosworth i C. Hurley bili vezani s pojedinim društvima iz grupe Arcadia bili „pojedinačni ugovori o radu” u smislu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II, Sud smatra da u prvom redu treba ispitati drugo pitanje.

            Drugo pitanje

               21

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II tumačiti na način da se ugovor sklopljen između društva i fizičke osobe može smatrati „pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu tih odredbi ako ta osoba ima mogućnost određivanja uvjeta tog ugovora ili ih stvarno odredi i ako ima ovlast samostalno nadzirati tekuće poslovanje tog društva i izvršavanje svojih dužnosti, ali su pritom dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj ugovor.

               22

               Imajući u vidu jednakost teksta tih odredbi i odredbi iz poglavlja II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), tumačenje koje je Sud dao u pogledu ovih potonjih odredbi može se prenijeti na tumačenje odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II (vidjeti u tom smislu presudu od 4. prosinca 2014., H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, t. 31. i 32.).

               23

               Da bi se utvrdilo primjenjuju li se odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II u slučaju poput onoga iz glavnog postupka, treba ispitati može li se u slučaju P. Boswortha i C. Hurleyja smatrati da ih je „pojedinačni ugovor o radu” u smislu članka 18. stavka 1. te konvencije vezivao s jednim od društava iz grupe Arcadia, te može li ih se stoga smatrati „zaposlenicima” u smislu članka 18. stavka 2. te konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 34.).

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da se takva kvalifikacija ne može odrediti na temelju nacionalnog prava (presuda od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 36.) i da, radi osiguravanja pune učinkovitosti Luganske konvencije II te konkretno njezina članka 18., pravne pojmove koje ona sadržava treba samostalno tumačiti na način koji je zajednički za sve ugovorne strane (vidjeti u tom smislu presude od 19. srpnja 2012., Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 42., i od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 37.).

               25

               Kada je riječ o pojmu „zaposlenik”, treba također podsjetiti na to da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda taj pojam mora definirati u skladu s objektivnim kriterijima koji karakteriziraju radni odnos, imajući u vidu prava i obveze osoba o kojima je riječ. Međutim, glavna značajka radnog odnosa jest činjenica da neka osoba kroz određeno vrijeme za drugu osobu i pod njezinim vodstvom obavlja poslove, za što dobiva primanja (vidjeti, među ostalim, presudu od 20. rujna 2007., Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Iz toga slijedi da radni odnos pretpostavlja postojanje odnosa podređenosti između zaposlenika i njegova poslodavca, a da postojanje takvog odnosa treba ocjenjivati u svakom pojedinom slučaju s obzirom na sve elemente i okolnosti svojstvene odnosima između stranaka (presude od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 46., i od 20. studenoga 2018., Sindicatul Familia Constanţa i dr., C‑147/17, EU:C:2018:926, t. 42.).

               27

               Osim toga valja istaknuti da, prema tekstu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II, sklapanje ugovora nije uvjet za primjenu pravila o posebnoj nadležnosti predviđenih tim odredbama, pa stoga, kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnome naveo u točkama 34. do 36. svojeg mišljenja, nepostojanje formalnog ugovora ne isključuje postojanje radnog odnosa koji bi potpadao pod pojam „pojedinačnog ugovora o radu” u smislu tih odredbi.

               28

               Međutim, takav se odnos može smatrati „pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II samo ako između društva i direktora društva o kojima je riječ postoji odnos podređenosti.

               29

               U konkretnom slučaju treba podsjetiti da su, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, P. Bosworth i C. Hurley bili chief executive officer odnosno chief financial officer grupe Arcadia, da su bili direktori društava Arcadia London, Arcadia Singapore i Arcadia Switzerland, da ih je s jednim od tih društava vezivao ugovor o radu koji su sastavili oni sami ili je on bio sastavljen po njihovim uputama, te da su uvijek djelovali u ime i za račun svih društava grupe Arcadia.

               30

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je i da su P. Bosworth i C. Hurley vršili nadzor nad osobom koja ih je zapošljavala kao i nad mjestom i uvjetima pod kojima su bili zaposleni.

               31

               U takvim okolnostima očito je da su P. Bosworth i C. Hurley imali nezanemarivu mogućnost utjecaja na društvo Arcadia, slijedom čega treba zaključiti da nije postojao odnos podređenosti (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 47.), i to neovisno o činjenici jesu li oni imali udjela u kapitalu društva Arcadia.

               32

               U tom je pogledu bez utjecaja činjenica da su P. Bosworth i C. Hurley bili odgovorni pred dioničarima grupe Arcadia, koji su putem Farahead Holdingsa imali ovlast zaposliti ih ili im dati otkaz.

               33

               Naime, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 46. svojeg mišljenja, upravo kao ni opće smjernice koje direktor dobiva od dioničara društva kojim upravlja u pogledu usmjeravanja njegova poslovanja, tako ni zakonski mehanizmi kontrole od strane dioničara sami po sebi ne znače da postoji odnos podređenosti. Stoga sama činjenica da dioničari imaju ovlast razriješiti direktora društva ne može biti dovoljna za zaključak da takav odnos postoji.

               34

               Iz toga slijedi da ugovor sklopljen između društva i njegova direktora, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, ne predstavlja „pojedinačni ugovor o radu” u smislu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II.

               35

               Slijedom navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II treba tumačiti na način da ugovor sklopljen između društva i fizičke osobe koja obavlja dužnosti njezina direktora ne stvara među njima odnos podređenosti te se stoga ne može smatrati „pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu tih odredbi ako, iako su dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj ugovor, ta osoba ima mogućnost određivanja uvjeta tog ugovora ili ih stvarno odredi i ima ovlast samostalno nadzirati tekuće poslovanje tog društva i izvršavanje svojih dužnosti.

            O prvom, trećem i četvrtom pitanju

               36

               Imajući u vidu odgovor na drugo pitanje, nema potrebe odgovarati na prvo, treće i četvrto pitanje.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Konvencije o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008., treba tumačiti na način da ugovor sklopljen između društva i fizičke osobe koja obavlja dužnosti njezina direktora ne stvara među njima odnos podređenosti te se stoga ne može smatrati„pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu tih odredbi ako, iako su dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj ugovor, ta osoba ima mogućnost određivanja uvjeta tog ugovora ili ih stvarno odredi i ima ovlast samostalno nadzirati tekuće poslovanje tog društva i izvršavanje svojih dužnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski