title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. listopada 2014.#Europski parlament protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Uredba (EU) br. 492/2011 – Provedbena odluka 2012/733/EU – EURES – Provedbene ovlasti Europske komisije – Opseg – Članak 291. stavak 2. UFEU-a.#Predmet C‑65/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑65/13,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 7. veljače 2013.,
            Europski parlament , koji zastupaju A. Tamás i J. Rodrigues, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije , koju zastupaju J. Enegren i C. Zadra, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tuženika,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. travnja 2014.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. srpnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europski parlament zahtijeva poništenje Provedbene odluke Komisije 2012/733/EU od 26. studenoga 2012. o provedbi Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća u vezi s popunjavanjem slobodnih radnih mjesta i prijava za posao te ponovne uspostave EURES‑a (SL L 328, str. 21., u daljnjem tekstu: pobijana odluka) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 121.).
            Pravni okvir
            Uredba br.492/2011
            2. U uvodnim izjavama 8. i 9. Uredbe br. 492/2011 navedeno je:
            „(8) Mehanizmi za popunjavanje slobodnih radnih mjesta, posebno kroz izravnu suradnju između središnjih službi za zapošljavanje i kao i između regionalnih službi, te koordiniranje razmjene informacija, općenito pružaju jasniju sliku tržišta rada. Radnike koji se žele preseliti uz to treba redovito obavješćivati o uvjetima života i rada.
            (9) Sloboda kretanja ranika, zapošljavanje i strukovno osposobljavanje usko su povezani, posebno u slučaju kada se potonje provodi s ciljem da se radnicima omogući prihvaćanje konkretnih ponuda zaposlenja u drugim regijama Unije. Zbog te se povezanosti problemi koji nastaju u tom smislu više ne bi smjeli proučavati odvojeno, već kao međuovisne pojave, uzimajući u obzir i probleme zapošljavanja na regionalnoj razini. Stoga je potrebno napore država članica usmjeriti prema usklađivanju njihovih politika zapošljavanja.“
            3. Sukladno članku 11. te uredbe:
            „1. [...]
            Središnje službe za zapošljavanje država članica blisko surađuju međusobno i s Komisijom s ciljem zajedničkoga djelovanja u pitanjima popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao u Uniji te zapošljavanja koje je rezultat te suradnje.
            2. U tu svrhu, države članice određuju stručne službe koje su zadužene za organizaciju rada u područjima navedenim u drugom podstavku stavka 1. te za suradnju s drugim državama članicama i odjelima Komisije.
            [...]“
            4. Članak 12. iste uredbe određuje:
            „1. Države članice Komisiji dostavljaju informacije o problemima koji se javljaju u vezi sa slobodnim kretanjem i zapošljavanjem radnika te detalje o stanju i kretanju zapošljavanja.
            2. Komisija, uzevši u najvećoj mogućoj mjeri u obzir mišljenje Stručnoga odbora iz članka 29. („Stručni odbor“), utvrđuje način na koji se informacije iz stavka 1. ovog članka sastavljaju.
            3. U skladu s postupkom koji Komisija utvrdi, uzevši u najvećoj mogućoj mjeri u obzir mišljenje Stručnoga odbora, stručne službe država članica šalju stručnim službama drugih država članica i Europskom koordinacijskom uredu iz članka 18. informacije o uvjetima života i rada te o stanju tržišta rada koje bi mogle poslužiti kao smjernice radnicima iz drugih država članica. Ti se podatci redovito ažuriraju.
            [...]“
            5. U članku 13. Uredbe br. 492/2011 propisano je:
            „1. Stručne službe država članica redovito šalju stručnim službama drugih država članica i Europskom koordinacijskom uredu iz članka 18.:
            (a) podatke o slobodnim radnim mjestima koja bi mogli popuniti državljani drugih država članica;
            (b) podatke o slobodnim radnim mjestima upućene trećim zemljama;
            (c) podatke o prijavama za posao koje su podnijele osobe koje su formalno izjavile da žele raditi u drugoj državi članici;
            (d) informacije o podnositeljima prijava koji su izjavili da su spremni prihvatiti zaposlenje u drugoj zemlji, po regijama i granama djelatnosti.
            Stručne službe država članica te informacije što je prije moguće prosljeđuju odgovarajućim službama i agencijama za zapošljavanje.
            2. Podaci o slobodnim radnim mjestima i prijavama iz stavka 1. dostavljaju se u skladu s jedinstvenim sustavom koji ustanovljuje Europski koordinacijski ured iz članka 18. u suradnji sa Stručnim odborom.
            Taj se sustav prema potrebi može prilagođavati.“
            6. Članak 17. Uredbe br. 492/2011, koji je jedini članak Odjeljka 3. te uredbe, naslovljenoga „Mjere kontroliranja ravnoteže tržišta rada“, određuje:
            „1. Na temelju izvješća koje Komisija sastavlja na osnovi informacija koje dostavljaju države članice, države članice i Komisija, barem jednom godišnje zajednički analiziraju rezultate dogovora postignutih na razini Unije u vezi sa slobodnim radnim mjestima i prijavama za posao.
            2. Radi postizanja ravnoteže između ponude i potražnje radnih mjesta u Uniji, države članice i Komisija razmatraju sve raspoložive mogućnosti kako bi se državljanima država članica osigurala prednost prilikom popunjavanja slobodnih radnih mjesta. One u tu svrhu donose sve potrebne mjere.
            [...]“
            7. U članku 18. Uredbe br. 492/2011 propisano je:
            „Europski ured za koordinaciju popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao [...], osnovan pri Komisiji, ima općenitu zadaću promicati popunjavanje slobodnih radnih mjesta na razini Unije. Posebno je zadužen za sve stručne zadaće u tom području koje su Komisiji dodijeljene na temelju odredaba ove Uredbe, a posebno za pružanje pomoći nacionalnim službama za zapošljavanje.
            Ured sažima informacije iz članaka 12. i 13. te podatke iz studija i istraživanja provedenih u skladu s člankom 11., kako bi prikazao sve korisne čimbenike o predvidivim kretanjima na tržištu rada u Uniji [...]“
            8. U skladu s člankom 19. stavkom 1. navedene uredbe:
            „Europski koordinacijski ured posebno je nadležan:
            (a) za koordiniranje konkretnih mjera potrebnih za popunjavanje slobodnih radnih mjesta i [prijava za zaposlenje] na razini Unije i analiziranje kretanja radnika koja iz toga proizlaze;
            [...]“
            9. Članak 20. iste uredbe određuje:
            „Komisija može u dogovoru s nadležnim tijelima država članica, te u skladu s uvjetima i postupcima koje određuje na temelju mišljenja Stručnoga odbora, organizirati posjete i službene boravke službenika drugih država članica te napredne programe za stručno osoblje.“
            10. Članak 21. Uredbe br. 492/2011 uspostavlja Savjetodavni odbor za pružanje pomoći Komisiji u ispitivanju svih pitanja koja proizlaze iz primjene UFEU‑a i mjera poduzetih na temelju Ugovora u području slobode kretanja radnika i njihovoga zapošljavanja.
            11. Članak 29. te uredbe uspostavlja Tehnički odbor koji pomaže Komisiji u pripremi, promicanju i praćenju svih tehničkih poslova i mjera za provedbu ove uredbe i svih dopunskih mjera.
            12. Članak 38. iste uredbe određuje:
            „Komisija u skladu s ovom Uredbom donosi mjere [potrebne] za njezinu provedbu. U tu svrhu blisko surađuje sa središnjim tijelima vlasti država članica.“
            Pobijana odluka
            13. Uvodne izjave 4. i 7. pobijane odluke određuju:
            „(4) EURES bi trebao promovirati bolje funkcioniranje tržišta rada te zadovoljavanje potreba gospodarstva olakšavajući kretanje između država kao i prekogranično geografsko kretanje radnika, istodobno osiguravajući pravedne uvjete i poštujući važeće norme rada. Mreža bi trebala osigurati veću transparentnost tržišta rada, osiguravajući razmjenu i obradu slobodnih radnih mjesta i prijava za posao (tj. popunjavanje slobodnih radnih mjesta i reguliranje ponude i potražnje u smislu Uredbe) kao i aktivnosti podrške u području odabira radnika, savjetovanja i usmjeravanja na nacionalnoj i prekograničnoj razini, čime se doprinosi ostvarivanju ciljeva Strategije Europa 2020.
            (7) Ukidanje monopola uz druge razvoje dovelo je do pojave velikog broja različitih službi koje pružaju usluge u pogledu zapošljavanja na tržištu rada. Kako bi postigao svoj puni potencijal, EURES treba otvoriti mogućnost sudjelovanja tih službi, uz uvjet da u potpunosti poštuju važeće norme rada i zakonske uvjete, te ostale norme EURES–a s obzirom na kakvoću.“
            14. Članak 1. pobijane odluke određuje:
            „Kako bi se ispunile obveze utvrđene u poglavlju II. Uredbe (EU) br. 492/2011, Komisija zajedno s državama članicama uspostavlja i upravlja Europskom mrežom službi za zapošljavanje, pod nazivom EURES.“
            15. Članak 2. pobijane odluke propisuje:
            „U korist osobama koje traže posao, radnicima i poslodavcima, EURES promiče, prema potrebi, u suradnji s ostalim europskim službama ili mrežama:
            [...]
            (b) popunjavanje praznih radnih mjesta i prijava za posao te posredovanje pri zapošljavanju na transnacionalnoj, međuregionalnoj i prekograničnoj razini pomoću razmjene slobodnih radnih mjesta i prijava za posao te sudjelovanja u ciljanim aktivnostima mobilnosti na razini EU‑a;
            [...]
            (d) razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika;
            [...]“
            16. Sukladno članku 3. pobijane odluke, EURES, osim Europskoga koordinacijskog ureda i članova mreže EURES (stručnih službi koje imenuju države članice, to jest nacionalni koordinacijski uredi), čine i:
            „[...]
            (c) partneri EURES‑a sukladno članku 15. stavku 1. Uredbe (EU) br. 492/2011. Član EURES‑a određuje partnere EURES‑a i oni mogu uključivati javne ili privatne službe koje pružaju usluge u relevantnom području posredovanja pri zapošljavanju, sindikate te udruge poslodavaca. Kandidati za partnere EURES‑a moraju se obvezati na ispunjavanje uloga i odgovornosti utvrđenih u članku 7.;
            (d) pridruženi partneri EURES‑a, koji sukladno članku 6. pružaju ograničene usluge pod nadzorom i odgovornošću partnera EURES‑a ili Europskog koordinacijskog ureda.“
            17. Sukladno članku 4. stavku 3. pobijane odluke Europski koordinacijski ured:
            „Posebno je zadužen za:
            [...]
            (b) [...] analizu geografske i strukovne mobilnosti, s ciljem postizanja ravnoteže između ponude i potražnje i razvoja općeg pristupa mobilnosti sukladno Europskoj strategiji zapošljavanja
            [...]“
            18. Članak 7. pobijane odluke određuje:
            „1. Puni opseg usluga EURES‑a sastoji se od odabira radnika, reguliranja ponude i potražnje te posredovanja pri zapošljavanju, uključujući sve faze posredovanja pri zapošljavanju od priprema za odabir radnika do pomoći nakon posredovanja pri zapošljavanju u pogledu informiranja i savjetovanja.
            2. One se detaljno obrazlažu u katalogu usluga EURES‑a koji je dio [Statuta] EURES‑a kako je predviđeno u članku 10. i sastoji se od univerzalnih usluga koje pružaju svi partneri EURES‑a i dopunskih usluga.
            3. Univerzalne su usluge one predviđene u poglavlju II. Uredbe (EU) br. 492/2011, posebno u članku 12. stavku 3. i članku 13. [Dopunske] usluge nisu obvezne u smislu poglavlja II. Uredbe (EU) br. 492/2011, ali odgovaraju na važne potrebe tržišta rada.
            [...]“
            19. Članak 8. pobijane odluke propisuje:
            „1. Upravni odbor EURES‑a pomaže Komisiji, svojem Europskom koordinacijskom uredu i nacionalnom koordinacijskom uredu u promicanju i nadzoru razvoja EURES‑a.
            [...]
            7. Komisija se savjetuje s Upravnim odborom EURES‑a o pitanjima koja se odnose na strateško planiranje, razvoj, provedbu, nadzor i ocjenu usluga i aktivnosti iz ove Odluke, uključujući:
            (a) statut EURES‑a u skladu s člankom 10.;
            (b) strategije, operativne ciljeve i programe rada za mrežu EURES;
            (c) izvješća Komisije koja se zahtijevaju na temelju članka 17. Uredbe (EU) br. 492/2011.“
            20. Članak 10. pobijane odluke određuje:
            „1. Komisija donosi Statut EURES‑a u skladu s postupcima iz članka 12. stavka 2., članka 13. stavka 2., članka 19. stavka 1. i članka 20. Uredbe (EU) br. 492/2011, nakon savjetovanja s upravnim odborom EURES‑a, osnovanim u skladu s člankom 8. ove Odluke.
            2. Prema načelu da sva slobodna radna mjesta i prijave za posao koje objavljuje bilo koji član EURES‑a moraju biti dostupni cijeloj Uniji, statut EURES‑a posebno određuje:
            (a) katalog usluga EURES‑a, opisujući univerzalne i [dopunske] usluge koje pružaju članovi i partneri EURES‑a, uključujući usluge reguliranja ponude i potražnje kao što su individualno savjetovanje stranaka, bez obzira jesu li to osobe koje traže posao, radnici ili poslodavci;
            [...]
            (d) operativne ciljeve sustava EURES, standarde kakvoće koje treba primjenjivati, kao i obveze članova i partnera EURES‑a, koji uključuju:
            [...]
            ii. vrste podataka, kao što su podaci o tržištu rada, podaci o uvjetima života i rada, podaci o ponudama i potražnji poslova, te podaci o naučnicima i pripravnicima, mjerama za poticanje mobilnosti mladih, usvajanju vještina i preprekama mobilnosti, koje moraju dostaviti svojim strankama i ostalom dijelu mreže, u suradnji s drugim relevantnim europskim službama ili mrežama;
            iii. opise posla i kriterije za imenovanje nacionalnih koordinatora, savjetnika EURES‑a i drugog ključnog osoblja na nacionalnoj razini;
            iv. traženu osposobljenost i kvalifikacije za osoblje EURES‑a i uvjete i postupke organizacije posjeta i zadataka za službenike i posebno osoblje;
            [...]“
            Zahtjevi stranaka
            21. Parlament od Suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku i
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            22. Komisija od Suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu i
            – naloži Parlamentu snošenje troškova.
            23. Komisija podredno zahtijeva da, u slučaju da Sud u cijelosti ili djelomično prihvati tužbu, zadrži učinke pobijane odluke ili njezinih poništenih odredaba do stupanja na snagu, u razumnom roku, nove odluke koja će ju zamijeniti.
            O tužbi
            Argumentacija stranaka
            24. U prilog svojoj tužbi Parlament ističe samo jedan tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 38. Uredbe br. 492/2011 i na zlouporabu provedbene ovlasti koju je na temelju tog članka zakonodavac dodijelio Komisiji.
            25. Parlament najprije podsjeća da članak 38. Uredbe br. 492/2011 Komisiji daje ovlast za donošenje mjera „[potrebnih] za njezinu provedbu“. Zakonodavac Unije tako je htio što više ograničiti provedbenu ovlast. Stoga nije na Komisiji da, putem provedbenih akata, upotpunjuje okvir uspostavljen tom uredbom. Naime, u normativnoj strukturi Ugovora provedbeni akt koji potpada pod članak 291. UFEU‑a trebao bi samo dati učinak postojećim pravilima osnovnog akta, a da ga međutim ne dopunjava.
            26. Parlament se zatim poziva na šest članaka pobijane odluke koji prema njegovom mišljenju dopunjuju određene elemente Uredbe br. 492/2011 i stoga prekoračuju provedbenu ovlast koju je Komisiji dao članak 38. Uredbe br. 492/2011.
            27. Kao prvo, Parlament tvrdi da ciljevi navedeni u članku 2. točkama (b) i (d) pobijane odluke odražavaju političke odabire u smislu da omogućuju usmjeravanje aktivnosti EURES‑a dajući prednost određenim kategorijama radnika u okviru funkcioniranja mehanizma za popunjavanje slobodnih radnih mjesta uspostavljenoga Uredbom br. 492/2011. Promicanje ciljanih aktivnosti mobilnosti i razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika nisu uređeni tom uredbom, koja ne daje prednost nijednoj posebnoj skupini.
            28. Kao drugo, Parlament osporava ovlast Komisije za otvaranje mreže EURES privatnim subjektima kako predviđa članak 3. točka (c) pobijane odluke. Takvo bi otvaranje, naime, promijenilo okvir prethodno uspostavljen Uredbom br. 492/2011. Prema mišljenju Parlamenta, ta uredba obuhvaća samo tijela javnog sektora u okviru mehanizma za popunjavanje slobodnih radnih mjesta uspostavljenoga tom uredbom.
            29. Kao treće, Parlament ističe da zadaća razvoja „općeg pristupa mobilnosti“ koju članak 4. stavak 3. točka (b) pobijane odluke nalaže Europskom koordinacijskom uredu uvelike prekoračuje provedbenu ovlast koju Uredba br. 492/2011 daje Komisiji. Naime, na temelju članaka 18. i 19. Uredbe br. 492/2011, a čije odredbe prave razliku između Komisije i Europskoga koordinacijskog ureda uspostavljenoga unutar Komisije, zadaće potonjeg su ograničene i potpuno tehničke ili administrativne. Uredba br. 492/2011 za Europski koordinacijski ured ne predviđa nikakvu konkretnu aktivnost planiranja.
            30. Kao četvrto, Parlament tvrdi da je Komisija preuzela ulogu zakonodavca Unije uvodeći u članku 7. stavcima 2. i 3. pobijane odluke pojam „[dopunske] usluge“. S jedne strane, proizlazi, a contrario , iz definicije „univerzalne usluge“ sadržane u prvoj rečenici članka 7. stavka 3. pobijane odluke da dopunske usluge nisu obuhvaćene Uredbom br. 492/2011. S druge strane, u slučaju da su te usluge obuhvaćene tom uredbom, potrebno je utvrditi da ona ne predviđa razliku između različitih usluga ovisno o tome jesu li obvezne ili neobvezne. Parlament još ističe da dopunske usluge, iako neobvezne, nisu lišene pravnog učinka. U tom se pogledu poziva na članak 6. stavak 5. pobijane odluke.
            31. Kao peto, Parlament ističe da je, putem članka 8. stavka 7. pobijane odluke, koji predviđa savjetovanje Komisije s Upravnim odborom EURES‑a o brojnim pitanjima, Komisija stvorila kvazikomitološku strukturu za provedbu Uredbe br. 492/2011, dok članak 38. te uredbe predviđa da Komisija mora blisko surađivati sa središnjim tijelima vlasti država članica.
            32. Europski parlament se pita je li takav provedbeni akt općenito sam po sebi prikladan za stvaranje institucionalnog okvira koji uvjetuje koji se postupak valja provesti radi usvajanja sljedećih akata, čak i ako su to „provedbeni akti“ u najužem smislu, to jest određeni i potpuno tehnički.
            33. U svakom slučaju, dio pitanja o kojima se treba savjetovati s Upravnim odborom EURES‑a, poput strateškog planiranja ili donošenja statuta EURES‑a, odnosi se na podatke koji nisu ni određeni ni potpuno tehnički, već dopunjuju Uredbu br. 492/2011.
            34. Čak i pod pretpostavkom da Statut EURES‑a obuhvaća mjere koje potpadaju pod provedbene akte što ih Komisija može usvojiti u skladu s člankom 38. Uredbe br. 492/2011 – quod non  – članak 10. stavak 1. pobijane odluke, predviđajući savjetovanje s Upravnim odborom EURES‑a, dodaje novu procesnu pretpostavku za usvajanje takvih mjera koja ne proizlazi iz članka 38. te uredbe.
            35. Nadalje, prema mišljenju Parlamenta, potrebna tijela, koja trebaju pomoći Komisiji u provedbi politike koja potpada pod okvir Uredbe br. 492/2011, zakonodavac Unije već je osnovao. Naime, Savjetodavni odbor odnosno Tehnički odbor navedeni u člancima 21. i 29. te uredbe imaju tu zadaću. Iz toga proizlazi da potencijalno postoji preklapanje između, s jedne strane, nadležnosti Savjetodavnog i Tehničkog odbora koji su spomenuti i, s druge strane, nadležnosti Upravnog odbora EURES‑a koja proizlazi iz pobijane odluke. Komisija nije ovlaštena dopuniti taj institucionalni okvir, kako proizlazi iz Uredbe br. 492/2011, bez intervencije zakonodavca Unije.
            36. Kao šesto, kad je riječ o Statutu EURES‑a čije usvajanje predviđa članak 10. pobijane odluke, Parlament s jedne strane ističe da stavak 1. tog članka određuje da ga donosi Komisija u skladu s postupcima iz članaka 12., 13., 19. i 20. Uredbe br. 492/2011. Komisija si je na taj način dodijelila provedbene ovlasti i odredila postupak koji se primjenjuje za donošenje tog statuta, iako dodjela takvih provedbenih ovlasti i određivanje takvog postupka potpada pod nadležnost zakonodavca Unije. Naime, time što je stavljen u položaj između Uredbe br. 492/2011 i budućeg Statuta EURES‑a, članak 10. pobijane odluke izgubio je sav provedbeni karakter u smislu članka 291. UFEU‑a. Prema mišljenju Parlamenta, Statut EURES‑a treba biti predmet posebnog akta koji će se također temeljiti na članku 38. te uredbe.
            37. S druge strane, što se tiče sadržaja članka 10. pobijane odluke, on sadrži elemente koji nadalje određuju područje primjene članaka 12., 13., 19. i 20. Uredbe br. 492/2011. Iz tog članka 10. stavka 2. točke (d) proizlazi da Statut EURES‑a treba sadržavati pravne obveze za članove i partnere EURES‑a. Iako se, prema članku 12. stavku 3. Uredbe br. 492/2011, „informacije o uvjetima života i rada te o stanju tržišta rada koje bi mogle poslužiti kao smjernice radnicima iz drugih država članica“ trebaju pružiti „u skladu s postupkom koji utvrdi Komisija“, članak 10. stavak 2. točka (d) podtočka (ii) pobijane odluke pobliže određuje sadržaj te vrste informacija uz općenite formulacije Uredbe br. 492/2011. Nadalje, ona je, na sličan način, dopunjena stavkom 2. točkom (d) podtočkama (iii) i (iv) članka 10. pobijane odluke glede kriterija za imenovanje ili traženu naobrazbu i osposobljenost osoblja EURES‑a.
            38. Komisija prigovara da je pobijana odluka potpuno sukladna članku 291. UFEU‑a i ne prekoračuje provedbenu ovlast kako je utvrđena i ograničena Uredbom br. 492/2011.
            Ocjena Suda
            Uvodna očitovanja
            39. Sukladno članku 291. stavku 2. UFEU‑a, kada su potrebni jedinstveni uvjeti za provedbu pravno obvezujućih akata Unije, tim se aktima provedbene ovlasti dodjeljuju Komisiji ili, u posebnim valjano utemeljenim slučajevima i u slučajevima predviđenima u člancima 24. i 26. UEU‑a, Vijeću Europske unije.
            40. Članak 38. Uredbe br. 492/2011 Komisiji dodjeljuje provedbenu ovlast u smislu članka 291. stavka 2. UFEU‑a. Naime, navedeni članak 38. određuje da Komisija donosi mjere potrebne za provedbu te uredbe.
            41. Pobijana odluka temelji se na članku 38. Uredbe br. 492/2011 i, sukladno članku 291. stavku 4. UFEU‑a, sadrži izraz „provedbena“ u svojem nazivu.
            42. Za razliku od tužbe koja je dovela do presude Komisija/Parlament i Vijeće (C‑427/12, EU:C:2014:170), ova se tužba ne odnosi na zakonitost odabira koji zakonodavac Unije izvršava prilikom dodjeljivanja provedbene ovlasti Komisiji u smislu članka 291. stavka 2. UFEU‑a, umjesto da joj dodijeli delegiranu ovlast u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a. Ova se tužba odnosi na zakonitost provedbenog akta, to jest pobijane odluke, koja se temelji na članku 38. Uredbe br. 492/2011, jer se tvrdi da je Komisija prekoračila provedbenu ovlast koja joj je dodijeljena potonjom odredbom i člankom 291. UFEU‑a.
            43. U tom pogledu, najprije je važno napomenuti da je provedbena ovlast dodijeljena Komisiji ograničena člankom 291. stavkom 2. UFEU‑a i odredbama Uredbe br. 492/2011. Sud je naime presudio da kad je Komisiji dodijeljena provedbena ovlast na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a, ona je pozvana pobliže odrediti sadržaj zakonodavnog akta kako bi osigurala njegovu provedbu u jedinstvenim uvjetima u svim državama članicama (presuda Komisija/Parlament i Vijeće, EU:C:2014:170, t. 39.).
            44. Nadalje, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je, u okviru svoje provedbene ovlasti čije se granice ocjenjuju osobito s obzirom na glavne opće ciljeve predmetnog zakonodavnog akta, Komisija ovlaštena donositi sve provedbene mjere koje su potrebne ili korisne za provedbu tog akta, pod uvjetom da mu nisu protivne (presude Nizozemska/Komisija, C‑478/93, EU:C:1995:324, t. 30. i 31.; Portugal/Komisija, C‑159/96, EU:C:1998:550, t. 40. i 41.; Parlament/Komisija, C‑403/05, EU:C:2007:624, t. 51. kao i Parlament i Danska/Komisija, C‑14/06 i C‑295/06, EU:C:2008:176, t. 52.).
            45. Osim toga, iz članka 290. stavka 1. UFEU‑a u vezi s člankom 291. stavkom 2. UFEU‑a proizlazi da Komisija, izvršavajući provedbenu ovlast, ne može izmijeniti ili dopuniti zakonodavni akt, čak ni u njegovim dijelovima koji nisu ključni.
            46. S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da Komisija pobliže određuje zakonodavni akt u smislu sudske prakse navedene u točki 43. ove presude ako odredbe provedbenog akta koji ona donosi, s jedne strane, poštuju glavne opće ciljeve koje slijedi zakonodavni akt i, s druge strane, potrebne su ili korisne za provedbu tog akta a da ga ne izmjenjuju ili dopunjuju.
            47. S obzirom na ta načela valja ispitati jedini tužbeni razlog koji je Parlament istaknuo u prilog svojoj tužbi.
            Pitanje poštuju li pobijane odredbe glavne opće ciljeve koje slijedi Uredba br. 492/2011
            48. Na temelju članka 1. pobijane odluke, Komisija zajedno s državama članicama uspostavlja Europsku mrežu službi za zapošljavanje, pod nazivom EURES, i njome upravlja, kako bi ispunila obveze predviđene u poglavlju II. Uredbe br. 492/2011.
            49. Valjda dakle ispitati poštuje li pobijana odluka glavne opće ciljeve koje slijedi poglavlje II. te uredbe, naslovljeno „Popunjavanje slobodnih radnih mjesta i prijave za zaposlenje“.
            50. Kako proizlazi iz uvodnih izjava 8. i 9. Uredbe br. 492/2011, glavni opći cilj koji slijedi poglavlje II. te uredbe je „radnicima omogućiti prihvaćanje konkretnih ponuda zaposlenja u drugim regijama Unije“ „osigura[vajući] općenito jasniju sliku tržišta rada“. Takvu jasniju sliku treba postići, sukladno uvodnoj izjavi 8., „[m]ehanizmi[ma] za popunjavanje slobodnih radnih mjesta, posebno kroz izravnu suradnju između središnjih službi za zapošljavanje kao i između regionalnih službi, te koordiniranje[m] razmjene informacija“.
            51. Članak 11. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 492/2011 određuje tu suradnju predviđajući da „[s]redišnje službe za zapošljavanje država članica blisko surađuju međusobno i s Komisijom s ciljem zajedničkoga djelovanja u pitanjima popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao u Uniji, te zapošljavanja koje je rezultat te suradnje“.
            52. Iz uvodne izjave 4. i članka 2. pobijane odluke proizlazi da je njezin cilj, poput Uredbe br. 492/2011, olakšati prekogranično geografsko kretanje radnika, promičući, u okviru zajedničkog djelovanja, to jest EURES‑a, transparentnost i razmjenu informacija na europskom tržištu rada. Cilj koji slijedi pobijana odluka se prema tome podudara s glavnim općim ciljem Uredbe br. 492/2011, navedenim u točki 50. ove presude.
            53. Doista, članak 2. točke (b) i (d) pobijane odluke, među aktivnostima koje EURES promiče navodi „sudjelovanja u ciljanim aktivnostima mobilnosti“ odnosno „razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika“, iako te aktivnosti nisu izričito predviđene Uredbom br. 492/2011. Ipak, te aktivnosti očito ulaze u glavni opći cilj koji ta uredba slijedi i koji se sastoji u promicanju prekograničnoga geografskoga kretanja radnika.
            54. Nadalje, nijedna od drugih odredaba pobijane odluke, koje je Parlament naveo u svojoj tužbi i koje se odnose na sastav i funkcioniranje EURES‑a, ne omogućuje zaključak da je, s obzirom na glavne opće ciljeve koje slijedi Uredba br. 492/2011, navedena odluka u suprotnosti s tom uredbom.
            55. Naime, mogućnost da privatni subjekti budu određeni partnerima EURES‑a, predviđena u članku 3. točki (c) pobijane odluke, povezana je, kako proizlazi iz uvodne izjave 7. te odluke, s „pojav[om] velikog broja različitih službi koje pružaju usluge u pogledu zapošljavanja na tržištu rada“ nakon ukidanja monopola javnih službi za zapošljavanje i namjera joj je da EURES postigne „svoj puni potencijal“. Ta odredba ulazi u cilj koji slijedi pobijana odluka kako je pojašnjen u točki 52. ove presude, koji se podudara s glavnim općim ciljem koji slijedi Uredba br. 492/2011.
            56. Isto vrijedi i za, s jedne strane, zadaću „razvoja općeg pristupa mobilnosti“ dodijeljenu Europskom koordinacijskom uredu člankom 4. stavkom 3. točkom (b) pobijane odluke i, s druge strane, „[dopunske] usluge“ koje EURES uzima u obzir na temelju članka 7. stavaka 2. i 3. te odluke koje odgovaraju, kako proizlazi iz tog stavka 3., „na važne potrebe tržišta rada“.
            57. Zaključno, osnivanje Upravnog odbora EURES‑a, predviđeno u članku 8. pobijane odluke, dodjela savjetodavne uloge tom odboru stavkom 7. tog članka kao i donošenje Statuta EURES‑a od strane Komisije predviđeno u članku 10. te odluke namijenjeni su poboljšanju funkcioniranja EURES‑a i na taj način poticanju popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao u Uniji.
            58. S obzirom na prethodna razmatranja, valja zaključiti da pobijana odluka poštuje glavne opće ciljeve iz poglavlja II. Uredbe br. 492/2011.
            Pitanje jesu li pobijane odredbe potrebne ili korisne za provedbu Uredbe br. 492/2011 a da je ne izmjenjuju ili dopunjuju
            59. Parlament općenito tvrdi da je zakonodavac Unije u najvećoj mogućoj mjeri htio ograničiti provedbenu ovlast Komisije iz članka 38. Uredbe br. 492/2011 na provedbene mjere „po trebne za provedbu“ te uredbe.
            60. Takav argument ne može se prihvatiti. Naime, članak 38. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti s obzirom na članak 291. UFEU‑a. U tim okolnostima, pozivanje na potrebne mjere u članku 38. Uredbe br. 492/2011 odnosi se na potrebu provedbe te uredbe u jedinstvenim uvjetima u svim državama članicama (vidjeti presudu Komisija/Parlament i Vijeće, EU:C:2014:170, t. 39.), ali bez utjecaja na doseg provedbene ovlasti kojom Komisija raspolaže na temelju okvira uspostavljenoga poglavljem II. iste uredbe.
            61. S obzirom na to da korisnost pobijanih odredaba za provedbu poglavlja II. Uredbe br. 492/2011 nije dovedena u pitanje, za ocjenu toga poštuju li one granice provedbene ovlasti priznate Komisiji dovoljno je ispitati dopunjuju li one ili izmjenjuju navedeni zakonodavni akt.
            62. S tim u vezi, valja podsjetiti da članak 11. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 492/2011, koji se nalazi u njezinom poglavlju II., predviđa blisku suradnju između službi za zapošljavanje država članica i Komisije „s ciljem zajedničkog djelovanja u pitanjima popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao u Uniji, te zapošljavanja koje je rezultat te suradnje“. Takvo zajedničko djelovanje, koje, kako proizlazi iz uvodne izjave 9. Uredbe br. 492/2011, uključuje određeno usklađivanje politika zapošljavanja država članica, karakterizira razmjena informacija o problemima koji se javljaju u vezi sa slobodnim kretanjem i zapošljavanjem radnika, kako je predviđeno u članku 12. te uredbe, i uspostavljanje mehanizma popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao kako je predviđeno u člancima 13. do 16. te uredbe, a taj mehanizam također uključuje razmjenu informacija između stručnih službi država članica i između tih službi i Komisije.
            63. Valja utvrditi, s obzirom na to da EURES nije ustanovljen tom uredbom, da je Komisija bila ovlaštena ne samo za uspostavljanje takvog „zajedničkog djelovanja“ nego i za razradu pravila funkcioniranja tog djelovanja uz poštovanje uputa u Uredbi br. 492/2011 u tu svrhu.
            64. Stoga valja ispitati, uzimajući u obzir opći okvir uspostavljen Uredbom br. 492/2011 o njome predviđenom zajedničkom djelovanju, je li Komisija, donoseći pobijanu odluku i osobito odredbe navedene u tužbi, prekoračila svoju provedbenu ovlast prilikom provedbe te uredbe.
            65. Parlament kao prvo tvrdi da je Komisija prekoračila svoju provedbenu ovlast predviđajući u članku 2. točki (b) odnosno (d) pobijane odluke da EURES promiče sudjelovanje u ciljanim aktivnostima mobilnosti i razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika.
            66. Taj argument valja odbiti.
            67. Odredbe koje Parlament navodi ulaze u područje suradnje između Komisije i država članica predviđene u članku 11. stavku 1. drugom podstavku Uredbe br. 492/2011 a da ne izmjenjuju ili dopunjuju okvir uspostavljen zakonodavnim aktom u tom pogledu. Kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 51. i 53. svojeg mišljenja, navedene odredbe pobliže određuju zajedničko djelovanje obuhvaćeno tom odredbom naglašavajući posebne mjere, koje države članice već provode na nacionalnoj razini i u odnosu na koje je namjena članka 2. točaka (b) i (d) samo osigurati suradnju.
            68. Kao drugo, Parlament tvrdi da je otvaranje EURES‑a privatnim subjektima, predviđeno u članku 3. točki (c) pobijane odluke, izmjena Uredbe br. 492/2011 i stoga prekoračuje provedbenu ovlast koja je Uredbom dodijeljena Komisiji.
            69. Točno je, kako proizlazi iz točke 45. ove presude, da bi Komisija prekoračila granice provedbene ovlasti koju joj dodjeljuje Uredba br. 492/2011 ako bi izmijenila elemente te uredbe.
            70. Međutim, članak 3. točka (c) pobijane odluke ne sadrži nijednu izmjenu okvira uspostavljenoga navedenom uredbom.
            71. U tom pogledu potrebno je podsjetiti da, u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 492/2011, države članice određuju stručne službe koje su zadužene za suradnju s drugim državama članicama i odjelima Komisije u pitanjima popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao u Uniji te zapošljavanja koje je rezultat te suradnje. Nijedna odredba te uredbe ne pridržava tu suradnju javnim subjektima. Pozivanje na privatne pružatelje usluga, u pobijanoj odluci, prema tome predstavlja pobliže određivanje okvira uspostavljenoga Uredbom br. 492/2011 koji, kako proizlazi iz uvodne izjave 7. pobijane odluke, uzima u obzir ukidanje monopola javnih službi za zapošljavanje u državama članicama.
            72. Argument Parlamenta koji se odnosi na članak 3. točku (c) pobijane odluke stoga također valja odbiti.
            73. Kao treće, Parlament ističe da je Komisija prekoračila provedbenu ovlast koja joj je dodijeljena Uredbom br. 492/2011 predviđajući u članku 4. stavku 3. točki (b) pobijane odluke da je Europski koordinacijski ured zadužen za „razvoj općeg pristupa mobilnosti“.
            74. Ni taj se argument ne može prihvatiti.
            75. Valja imati na umu da Uredba br. 492/2011 Europskom koordinacijskom uredu daje ključnu ulogu u njome predviđenom mehanizmu popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao.
            76. Tako, sukladno članku 18. prvom stavku Uredbe br. 492/2011, Europski koordinacijski ured „ima općenitu zadaću promicati popunjavanje slobodnih radnih mjesta na razini Unije“. Iako je prema toj odredbi navedeni ured „posebno“ zadužen za sve stručne zadaće, valja utvrditi da je prema Uredbi br. 492/2011 isti ured zadužen i za važne zadaće u potporu djelovanju Komisije i država članica.
            77. U tom smislu valja istaknuti da, na temelju članka 18. drugog stavka Uredbe br. 492/2011, Europski koordinacijski ured sažima informacije iz članaka 12. i 13. te uredbe te podatke iz studija i istraživanja provedenih u skladu s člankom 11., kako bi prikazao sve korisne čimbenike o predvidivim kretanjima na tržištu rada u Uniji. Nadalje, na temelju članka 19. stavka 1. točke (a) iste uredbe taj je ured nadležan za „analiziranje kretanja radnika“. Zadaće potpore Europskog koordinacijskog ureda tako moraju državama članicama i Komisiji omogućiti donošenje, uzimajući u obzir sve relevantne informacije, mjera kontroliranja u korist ravnoteže na tržištu rada predviđene u članku 17. Uredbe br. 492/2011 i ulaze u cilj naveden u uvodnoj izjavi 9. te uredbe, koji se sastoji u „[usmjeravanju] napor[a] država članica prema usklađivanju njihovih politika zapošljavanja“.
            78. U tim se okolnostima ne može smatrati da je Komisija prekoračila granice svoje provedbene ovlasti dodjeljujući u članku 4. stavku 3. točki (b) pobijane odluke Europskom koordinacijskom uredu zadaću razvoja „općeg pristupa mobilnosti sukladno Europskoj strategiji zapošljavanja“ s obzirom na to da taj opći pristup mobilnosti može biti usmjeren samo na pripremu donošenja mjera kontroliranja predviđenih u članku 17. Uredbe br. 492/2011 i podršku naporima država članica prema usklađivanju njihovih politika zapošljavanja, sukladno uvodnoj izjavi 9. te uredbe, a da ipak ni ne dopunjuje ni ne mijenja narav djelovanja potpore tog ureda predviđenog tom uredbom.
            79. Kao četvrto, prema mišljenju Parlamenta, Komisija je preuzela ulogu zakonodavca Unije uvodeći pojam „[dopunskih] usluga“ u članku 7. stavcima 2. i 3. pobijane odluke.
            80. Taj argument također valja odbiti.
            81. Valja podsjetiti da članak 7. pobijane odluke određuje katalog usluga EURES‑a. Članak 7. stavak 3. te odluke predviđa mogućnost da EURES nudi dopunske usluge. One, prema toj posljednjoj odredbi nisu obvezne u smislu poglavlja II. Uredbe br. 492/2011, ali ipak odgovaraju na važne potrebe tržišta rada.
            82. Budući da se službe za zapošljavanje država članica u načelu ne ograničavaju samo na nuđenje usluga koje obavezno proizlaze iz Uredbe br. 492/2011, Komisija je mogla, a da ne dopunjuje niti mijenja okvir uspostavljen tom uredbom, smatrati da eventualne tako ponuđene „[dopunske] usluge“ mogu ulaziti u okvir provođenja suradnje između Komisije i službi za zapošljavanje država članica, predviđene u članku 11. stavku 1. drugom podstavku Uredbe br. 492/2011.
            83. Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 89. svojeg mišljenja, radi što boljeg postizanja cilja reguliranja ponude i potražnje radnih mjesta kojemu teže odredbe iz poglavlja II. Uredbe br. 492/2011 nužno je da EURES bude opskrbljen svim informacijama kojima raspolažu razne nacionalne službe, uključujući one koje proizlaze iz dopunskih usluga.
            84. Kao peto, Parlament ističe da članak 8. stavak 7. pobijane odluke također pokazuje da je Komisija prekoračila svoju zadaću provedbe Uredbe br. 492/2011.
            85. Iz članka 8. stavka 1. pobijane odluke proizlazi da Upravni odbor EURES‑a pomaže Komisiji, Europskom koordinacijskom uredu i nacionalnim koordinacijskim uredima u promicanju i nadzoru razvoja EURES‑a. Na temelju članka 8. stavka 7. te odluke Komisija se savjetuje s Upravnim odborom EURES‑a o pitanjima koja se odnose na strateško planiranje, razvoj, provedbu, nadzor i ocjenu usluga i aktivnosti iz te iste odluke.
            86. Komisija nije prekoračila svoju provedbenu ovlast time što je ustanovila Upravni odbor EURES‑a i dodijelila mu savjetodavnu ulogu.
            87. U tu svrhu valja podsjetiti da, uzimajući u obzir činjenicu da EURES nije ustanovljen Uredbom br. 492/2011, ta uredba i osobito njezin članak 11. stavak 1. drugi podstavak Komisiji daje ovlast da razradi pravila funkcioniranja zajedničkoga djelovanja između Komisije i država članica u pitanjima popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao u Uniji te zapošljavanja koje je rezultat te suradnje. Osnivanje Upravnog odbora EURES‑a i dodjeljivanje istom savjetodavne uloge odredbom koju Parlament osporava ne dopunjuje niti izmjenjuje okvir uspostavljen Uredbom br. 492/2011 s obzirom na to da je to usmjereno samo prema osiguravanju učinkovitog funkcioniranja zajedničkoga djelovanja predviđenoga tom uredbom, a da se, kako je u točki 108. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, ne preklapa sa zadaćama Savjetodavnog i Tehničkog odbora koji su uspostavljeni člankom 21. odnosno 29. te uredbe.
            88. Ni argument koji se odnosi na članak 8. stavak 7. pobijane odluke stoga se ne može prihvatiti.
            89. Na kraju, Parlament tvrdi da je Komisija prekoračila svoju provedbenu ovlast time što je donijela članak 10. pobijane odluke.
            90. Taj posljednji argument također valja odbiti.
            91. Naime, članak 10. pobijane odluke ograničen je na najavu donošenja Statua EURES‑a od strane Komisije. Komisijino donošenje tog statuta predstavljalo bi provedbeni akt u smislu članka 291. stavka 2. UFEU‑a čija se zakonitost, ako je potrebno, može ispitivati u okviru naknadne tužbe za poništenje, uzimajući u obzir granice provedbene ovlasti priznate Komisiji.
            92. Međutim, ne može se priznati da je, samom činjenicom da je predvidjela buduće donošenje Statuta EURES‑a, Komisija prekoračila svoju provedbenu ovlast. Naime, članak 10. pobijane odluke ne dopunjuje niti izmjenjuje okvir uspostavljen Uredbom br. 492/2011 s obzirom na to da su ta odredba i u njoj navedeno djelovanje usmjereni samo na olakšavanje razmjene informacija unutar EURES‑a, kako je predviđeno člancima 12. i 13. te uredbe, i promicanje njegova učinkovitog funkcioniranja.
            93. Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da se jedini tužbeni razlog koji je Parlament istaknuo u prilog svojoj tužbi ne može prihvatiti.
            94. Stoga tužbu valja odbiti.
            Troškovi
            95. Sukladno odredbama članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Parlamentu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Europskom parlamentu nalaže se snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 7. prosinca 2010.#Europska komisija protiv Commune de Valbonne.#Arbitražna klauzula.#Predmet T-238/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 20. svibnja 2008.#Staatssecretaris van Financiën protiv Orange European Smallcap Fund NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Članci 56. do 58. UEZ-a.#Predmet C-194/06.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. ožujka 2013. # Bank Saderat plc protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-495/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. studenog 2005.#Götz Leffler protiv Berlin Chemie AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Predmet C-443/03.


PRESUDA OPĆEG SUDA (žalbeno vijeće) od 14. studenoga 2013.#Europski policijski ured (Europol) protiv Andreasa Kalmára.#Žalba – Javna služba – Osoblje Europola – Ugovor na određeno vrijeme – Otkaz – Obveza obrazlaganja – Prava na obranu – Naknada štete u novcu.#Predmet T‑455/11 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 10. rujna 2014. # Micrus Endovascular LLC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-218/12.


Presuda Suda (treće vijeće) od 20. studenog 2008.#Kazneni postupak protiv Frank Weber.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Siegen - Njemačka.#Direktiva 91/439/EEZ.#Predmet C-1/07.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. srpnja 2015.#Europska komisija protiv Rusal Armenal ZAO.#Žalba – Damping – Uvoz određene aluminijske folije iz Armenije, Brazila i Kine – Pristupanje Republike Armenije Svjetskoj trgovinskoj organizaciji (WTO) – Članak 2. stavak 7. Uredbe (EZ) br. 384/96 – Usklađenost sa Sporazumom o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (GATT).#Predmet C-21/14 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑21/14 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. siječnja 2014.,
            Europska komisija,  koju zastupaju J.‑F. Brakeland, M. França i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            koju podupire
            Europski parlament,  koji zastupaju D. Warin i A. Auersperger Matić, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            intervenijent,
            a druge stranke postupka su:
            Rusal Armenal ZAO,  sa sjedištem u Erevanu (Armenija), koji zastupa B. Evtimov, odvjetnik,
            tužitelj u prvom stupnju,
            Vijeće Europske unije, koje zastupaju S. Boelaert i J.-P. Hix, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. O’Connor, solicitor , i S. Gubel, odvjetnik, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tuženik u prvom stupnju,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj) i C. Lycourgos, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. veljače 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 23. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Europska komisija svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 5. studenoga 2013., Rusal Armenal/Vijeće (T‑512/09, EU:T:2013:571, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud poništio Uredbu Vijeća (EZ) br. 925/2009 od 24. rujna 2009. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određene aluminijske folije podrijetlom iz Armenije, Brazila i Narodne Republike Kine (SL L 262, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 156.; u daljnjem tekstu: sporna uredba), u dijelu u kojem se ta uredba odnosi na Rusal Armenal ZAO (u daljnjem tekstu: Rusal Armenal).
            Pravni okvir
            Pravo WTO‑a
            2. Odlukom Vijeća 1999/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (SL L 336, str. 1.), Vijeće Europske unije odobrilo je Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), zaključen 15. travnja 1994. u Marrakechu, i sporazume iz priloga 1., 2. i 3. tom sporazumu (u daljnjem tekstu zajedno: Sporazumi WTO‑a), koji uključuju Opći sporazum o carinama i trgovini iz 1994. (SL 336, str. 11., u daljnjem tekstu: GATT 1994.) kao i Sporazum o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini 1994. (SL L 336, str. 103.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.; u daljnjem tekstu: Sporazum o antidampingu).
            GATT 1994.
            3. Članak VI. stavak 1. GATT‑a 1994. određuje:
            „Ugovorne stranke priznaju da damping, koji omogućuje uvođenje proizvoda na tržište druge zemlje po cijeni nižoj od normalne vrijednosti, treba osuditi ako prouzrokuje ili dovodi do prouzrokovanja znatne materijalne štete proizvodnoj grani jedne ugovorne stranke ili znatno usporava stvaranje jedne nacionalne proizvodne grane. U svrhu primjene ovog članka smatra se da se proizvod koji se izvozi iz jedne zemlje u drugu stavlja na tržište zemlje uvoznice po cijeni nižoj od uobičajene vrijednosti kada je cijena toga proizvoda:
            (a) niža od odgovarajuće cijene za istovjetni proizvod u uobičajenom tijeku trgovine koji je namijenjen potrošnji u zemlji izvoznici;
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            4. Druga Dodatna odredba uz članak VI. stavak 1. Dodatka I. GATT‑u 1994. predviđa:
            „Priznaje se da, u slučaju uvoza iz zemlje u kojoj je trgovina potpuno ili gotovo potpuno obuhvaćena državnim monopolom i u kojoj država određuje sve domaće cijene, može doći do posebnih teškoća prilikom utvrđivanja usporedivosti cijena za svrhe članka 1. i ugovorne strane uvoznice u takvim slučajevima u određenim uvjetima moraju uzeti u obzir mogućnost da točna usporedba s domaćim cijenama u takvoj zemlji nije uvijek prikladna.“ [neslužbeni prijevod]
            Sporazum o antidampingu
            5. Članak 2. Sporazuma o antidampingu, naslovljen „Utvrđivanje dampinga“, glasi:
            2.1. Za potrebe ovog Sporazuma smatra se da je proizvod predmet dampinga, odnosno da je uveden na tržište druge zemlje po cijeni nižoj od njene normalne vrijednosti, ako je izvozna cijena proizvoda koji se izvozi iz jedne zemlje u drugu niža od usporedive cijene, koja se postiže pod uobičajenim trgovačkim uvjetima, sličnog proizvoda koji je namijenjen za potrošnju u zemlji izvoznici.
            2.2. U slučaju kada nema prodaje sličnog proizvoda pod uobičajenim trgovačkim uvjetima na domaćem tržištu zemlje izvoznice ili kada, zbog posebnog stanja na tržištu ili malog obujma prodaje na domaćem tržištu zemlje izvoznice […], takva prodaja ne dopušta pravilnu usporedbu, dampinška marža će se odrediti usporedbom s usporedivom cijenom sličnog proizvoda koji se izvozi u odgovarajuću treću zemlju, pod uvjetom da je cijena reprezentativna, ili s troškom proizvodnje u zemlji podrijetla uvećanim za razuman iznos za administrativne troškove, troškove prodaje, opće troškove i dobit.
            [...]
            2.7. Ovaj članak ne dovodi u pitanje drugu Dodatnu odredbu uz stavak 1. članka VI. Dodatka I. GATT‑u 1994.“
            Pravo Unije
            Osnovna uredba
            6. U vrijeme nastanka činjenica koje su dovele do spora, donošenje antidampinških mjera Europske unije uređivalo se odredbama Uredbe Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 56, str. 1.), kako je zadnje izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2117/2005 od 21. prosinca 2005. (SL L 340, str. 17.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba). Osnovna uredba zamijenjena je Uredbom Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.).
            7. Uvodne izjave 5. i 7. Osnovne uredbe glasile su:
            „(5) budući da novi sporazum o dampingu, to jest Sporazum [o antidampingu], sadrži nova i detaljna pravila, posebno u odnosu na izračunavanje dampinške marže, postupke za pokretanje i vođenje ispitnog postupka, uključujući uspostavu i postupanje s činjenicama, uvođenje privremenih mjera, uvođenje i naplatu antidampinških pristojba, trajanje i reviziju antidampinških mjera i javnu objavu podataka u vezi s antidampinškim ispitnim postupcima; te da bi, s obzirom na opseg izmjena i s ciljem osiguranja ispravne i transparentne primjene novih pravila, jezik novog sporazuma trebalo prenijeti u zakonodavstvo Zajednice u što je moguće većoj mjeri.
            [...]
            (7) budući da se pri utvrđivanju uobičajene vrijednosti za zemlje bez tržišnoga gospodarstva čini uputnim utvrditi pravila za odabir odgovarajuće treće zemlje s tržišnim gospodarstvom koja će se koristiti u tu svrhu i, ako nije moguće naći odgovarajuću treću zemlju, omogućiti da se uobičajena vrijednost može utvrditi na bilo kojoj drugoj razumnoj osnovi.“ [neslužbeni prijevod]
            8. Članak 1. stavak 2. navedene uredbe propisuje da se „smatra da je proizvod predmet dampinga ako je njegova izvozna cijena u Zajednicu manja od usporedive cijene za istovjetan proizvod određene u zemlji izvoznici u uobičajenom tijeku trgovine“.
            9. U svrhu utvrđivanja postojanja dampinga, člankom 2. stavcima 1. do 7. Osnovne uredbe bila su utvrđena pravila za izračun uobičajene vrijednosti. Dok se, u skladu sa stavkom 1. članka 2. te uredbe, uobičajena vrijednost obično temeljila na cijenama u zemlji izvoznici, stavak 7. tog članka za uvoz iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva predviđao je primjenu metode tzv. „analogne zemlje“. Prema toj odredbi:
            „(a) U slučaju uvoza iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva [(Albanija, Armenija, Azerbajdžan, Bjelarus, Gruzija, Sjeverna Koreja, Kirgistan, Moldova, Mongolija, Tadžikistan, Turkmenistan i Uzbekistan)], uobičajena vrijednost određuje se na temelju cijene ili izračunane vrijednosti u nekoj trećoj zemlji tržišnoga gospodarstva, odnosno cijene iz takve treće zemlje u druge zemlje, uključujući Zajednicu, odnosno ako to nije moguće, na nekoj drugoj razumnoj osnovi, uključujući stvarno plaćenu ili naplativu cijenu u Zajednici za istovjetni proizvod, odgovarajuće prilagođenu, ako je potrebno, kako bi uključivala razumnu profitnu maržu.
            […]
            (b) U antidampinškim ispitnim postupcima uvoza iz Narodne Republike Kine, Vijetnama, Kazahstana i neke druge zemlje bez tržišnoga gospodarstva, a koja je članica WTO‑a na dan pokretanja ispitnog postupka, uobičajena vrijednost određuje se u skladu sa stavcima 1. do 6., ako se utvrdi, na temelju valjano potkrijepljenih zahtjeva jednog ili više proizvođača nad kojim se provodi ispitni postupak i u skladu s kriterijima i postupcima utvrđenim u podstavku (c), da za tog proizvođača, odnosno za te proizvođače, u odnosu na proizvodnju i prodaju dotičnog istovjetnog proizvoda prevladavaju uvjeti tržišnoga gospodarstva. Ako to nije slučaj, primjenjuju se pravila utvrđena u podstavku (a).
            (a) Zahtjev iz podstavka (b) mora [...] sadržavati dostatne dokaze da proizvođač posluje u uvjetima tržišnoga gospodarstva, to jest ako:
            – odluke poduzeća o cijenama, troškovima i faktorima proizvodnje, uključujući na primjer sirovine, trošak tehnologije i rada, proizvodnju, prodaju i ulaganje, donose se kao odgovor na tržišne signale koji odražavaju ponudu i potražnju, a bez značajnog uplitanja države u ta pitanja, kao i ako troškovi glavnih faktora proizvodnje odražavaju tržišne vrijednosti,
            – poduzeća imaju jedinstven i transparentan sustav osnovnih računovodstvenih podataka koje revidiraju nezavisni revizori u skladu s međunarodnim računovodstvenim standardima, a koji se koristi za sve potrebe,
            – troškovi proizvodnje i financijska situacija poduzeća nisu pod utjecajem značajnih poremećaja iz prethodnog sustava bez tržišnoga gospodarstva, posebno u odnosu na amortizaciju imovine, ostale otpise, trgovinu razmjene i plaćanja kompenzacijom dugovanja,
            – na dotična poduzeća primjenjuju se zakoni o stečaju i imovini koji jamče pravnu sigurnost i stabilnost poslovanja poduzeća, i
            – konverzija valuta obavlja se po tržišnim stopama.
            [...]“
            10. U slučaju primjene članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe, pojedinačno pravo može se odrediti sukladno članku 9. stavku 5. Osnovne uredbe za izvoznike koji su ispunili određene uvjete koji su tom odredbom bili propisani.
            Uredba (EZ) br. 2238/2000
            11. Uvodne izjave 3. do 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2238/2000 od 9. listopada 2000. kojom se dopunjuje Uredba br. 384/96 (SL L 257, str. 2.) glasile su:
            „(3) 	Članak 2. stavak 7. [Osnovne] uredbe određuje [...] da se [...] uobičajena vrijednost može odrediti u skladu s pravilima koja se primjenjuju u zemljama tržišnoga gospodarstva u slučajevima kada se može dokazati da tržišni uvjeti prevladavaju za jednog ili više proizvođača nad kojima se provodi ispitni postupak u odnosu na proizvodnju i prodaju dotičnog proizvoda.
            (4) Reforme provedene [...] u Vijetnamu i Kazahstanu iz temelja su promijenile gospodarstvo tih zemalja i dovele do pojave poduzetnika koji podliježu uvjetima tržišnoga gospodarstva. Te [...] zemlje stoga su se udaljile od gospodarskog sustava koji je opravdavao primjenu metode analogne zemlje.
            (5) Potrebno je ponovno ispitati antidampinšku praksu Zajednice kako bi se moglo uzeti u obzir nove gospodarske uvjete [...].
            (6) Također je potrebno odobriti sličan tretman za uvoz iz zemalja koje su članice [WTO‑a] na datum pokretanja relevantnog antidampinškog postupka.“ [neslužbeni prijevod]
            Okolnosti spora
            12. Rusal Armenal društvo je koje proizvodi i izvozi aluminijske proizvode, osnovano 2000. u Armeniji.
            13. Nastavno na pritužbu od 28. svibnja 2008., Komisija je pokrenula antidampinški postupak u svezi s uvozom određene aluminijske folije podrijetlom iz Armenije, Brazila i Kine. Rusal Armenal osporio je primjenjivost članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe u ovom slučaju, uzimajući u obzir osobito pristupanje 5. veljače 2003. Republike Armenije Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije, potpisanom 15. travnja 1994. u Marrakechu. Osim toga, Rusal Armenal podnio je zahtjev da mu se odobri tretman društva koje posluje u uvjetima tržišnoga gospodarstva (u daljnjem tekstu: MET) ili individualni tretman na temelju članka 9. stavka 5. Osnovne uredbe.
            14. Dana 7. travnja 2009. Komisija je usvojila Uredbu (EZ) br. 287/2009 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz određene aluminijske folije podrijetlom iz Armenije, Brazila i Narodne Republike Kine (SL L 94, str. 17.) [neslužbeni prijevod]. Turska je određena kao analogna zemlja za izračun uobičajene vrijednosti za proizvođače‑izvoznike kojima MET ne bi bio odobren.
            15. Glede dodjele MET‑a Rusal Armenalu, Komisija je navela da se Republika Armenija nije mogla smatrati zemljom s tržišnim gospodarstvom, s obzirom na to da je navedena u bilješci članku 2. stavku 7. točki (a) Osnovne uredbe. Osim toga, Komisija je utvrdila da Rusal Armenal ne ispunjava kriterije glede računovodstva i troškova proizvodnje navedene u članku 2. stavku 7. točki (c), drugoj i trećoj alineji navedene uredbe. Što se tiče izračuna dampinške marže, Komisija smatra da je Rusal Armenal ispunio uvjete za individualni tretman.
            16. Vijeće je 24. rujna 2009. donijelo spornu uredbu u kojoj je potvrd ilo tu Komisijinu ocjenu. Posebice glede zaključka da treba odbiti dodjelu MET‑a Rusal Armenalu, u uvodnoj izjavi 20. te uredbe navedeno je da se „Armenija izričito navodi u bilješci članku 2. stavku 7. točki (a) Osnovne uredbe kao jedna od zemalja bez tržišnog gospodarstva“, da je „tretman proizvođača izvoznika u zemljama bez tržišnog gospodarstva koje su članice WTO‑a određen člankom 2. stavkom 7. točkom (b)“ i da je „sadašnji ispitni postupak u potpunosti u skladu s navedenim odredbama“.
            17. U tim je okolnostima, na temelju članka 1. stavka 2. sporne uredbe, uvedena konačna antidampinška pristojba od 13,4 % na uvoz određene aluminijske folije koju je proizveo Rusal Armenal.
            Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
            18. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. prosinca 2009. Rusal Armenal zatražio je poništenje sporne uredbe.
            19. U prilog svojoj tužbi Rusal Armenal istaknuo je pet tužbenih razloga. Opći sud ispitao je samo prvi tužbeni razlog – prigovor nezakonitosti podnesen u skladu s člankom 277. UFEU‑a, koji se temelji na povredi, člankom 2. stavkom 7. Osnovne uredbe, članka 2. stavaka 1. do 6. te uredbe i članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu – te je stoga od interesa za svrhe ove žalbe.
            20. U okviru prvog tužbenog razloga, s ciljem opravdanja mogućnosti da sud Unije obavi nadzor zakonitosti s obzirom na članak 2. Sporazuma o antidampingu, Rusal Armenal je, naglasivši da ta mogućnost, sukladno sudskoj praksi Suda, postoji kada se akt Unije izričito poziva na točno određene odredbe WTO‑a ili kada je Unija namjeravala provesti konkretnu obvezu preuzetu u okviru WTO‑a, ustvrdio da se uvodna izjava 5. navedene uredbe poziva na taj sporazum i da je ta uredba donesena s ciljem provedbe u pravo Unije međunarodnih obveza institucija Unije na temelju tog članka Sporazuma o antidampingu.
            21. U biti, Rusal Armenal objasnio je da mu je odstupanje uvedeno člankom 2. stavkom 7. Osnovne uredbe bilo neprimjenjivo jer ono nije bilo u skladu s člankom 2.7. Sporazuma o antidampingu, u svezi s drugom Dodatnom odredbom uz članak VI. stavak 1. Dodatka I. GATT‑u 1994. Uvodeći za uvoz iz Armenije odstupanje koje nije predviđeno potonjim odredbama, članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe narušava opću shemu iz članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu glede utvrđivanja postojanja dampinga.
            22. Opći je sud pobijanom presudom prihvatio prvi tužbeni razlog i, sukladno tomu, ukinuo spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na Rusal Armenal.
            Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
            23. Rješenjem predsjednika Suda od 24. travnja 2014. dopuštena je intervencija Europskog parlamenta u potporu Komisijinu tužbenom zahtjevu.
            24. Komisija i Vijeće zahtijevaju od Suda da:
            – ukine pobijanu presudu;
            – odbije prvi tužbeni razlog tužbe pred Općim sudom;
            – vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje o drugom i petom tužbenom razlogu, i
            – naknadno odluči o troškovima.
            25. Rusal Armenal zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži Komisiji i Vijeću snošenje troškova.
            O žalbi
            26. Komisija u prilog svojoj žalbi ističe tri žalbena razloga.
            Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na odlučivanju Općeg suda ultra petita
            Argumentacija stranaka
            27. Svojim prvim žalbenim razlogom Komisija tvrdi da pobijana presuda sadržava pogrešku koja se tiče prava jer je Opći sud odlučio o prigovoru nezakonitosti članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe koji je Rusal Armenal istaknuo u svojoj tužbi u prvostupanjskom postupku.
            28. Prema Komisijinu mišljenju, Rusal Armenal povukao je taj prigovor nezakonitosti u replici u prvostupanjskom postupku, tako da je sadržaj prvog tužbenog razloga u postupku pred Općim sudom ograničen samo na povredu načela usklađenog tumačenja Vijeća.
            29. Rusal Armenal pobija Komisijinu argumentaciju.
            Ocjena Suda
            30. Valja napomenuti da se iz ispitivanja svih razmatranja koja je istaknuo Rusal Armenal u pismenima podnesenima Općem sudu ne može zaključiti da je on tijekom postupka povukao prigovor nezakonitosti članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe, podnesen na temelju članka 277. UFEU‑a.
            31. Naime, iz navedenih razmatranja proizlazi, s jedne strane, da je Rusal Armenal zahtijevao od Općeg suda da članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe proglasi neprimjenjivim u ovom slučaju, s obzirom na to da je izračunom uobičajene vrijednosti u odnosu na Rusal Armenal, u skladu s pravilima koja se odnose na uvoz iz zemalja koje nemaju tržišno gospodarstvo, prekršen članak 2. stavci 1. do 6. navedene uredbe i članci 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu te, s druge strane, da se Rusal Armenal u svojoj replici u prvostupanjskom postupku, nastavljajući se izrijekom pozivati na članak 277. UFEU‑a, ograničio na pojašnjavanje svoje argumentacije o tom pitanju.
            32. U tim okolnostima, prvi žalbeni razlog ove žalbe valja odbiti kao neosnovan.
            Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe ima za cilj izvršenje određenih obveza preuzetih u okviru WTO‑a
            Argumentacija stranaka
            33. Svojim drugim žalbenim razlogom Komisija u biti prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir presudu Nakajima/Vijeće (C‑69/89, EU:C:1991:186) presudivši, na temelju razmatranja iz točaka 36. i 53. do 55. pobijane presude, da je zakonodavac Unije donošenjem članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe namjeravao izvršiti određene obveze utemeljene člankom 2. Sporazuma o antidampingu i drugom Dodatnom odredbom uz članak VI. stavak 1. Dodatka I. GATT‑u 1994. Opći sud time je pogrešno utvrdio da je njegova zadaća nadzirati zakonitost članka 2. stavka 7. te uredbe s obzirom na pravila Sporazuma WTO‑a.
            34. S tim u svezi, Komisija tvrdi da potonja odredba ima za cilj provedbu „posebnog režima tržišnoga gospodarstva“ primjenjivog na gospodarstva u tranziciji prema tržišnom gospodarstvu. Umjesto da se osloni na tekst navedenih pravila Sporazuma WTO‑a, taj posebni režim čini dio političke strategije Unije namijenjene nagrađivanju truda bivših zemalja s državnom trgovinom i poticanju daljnjih gospodarskih reformi gospodarstava u tranziciji i liberalizacije trgovine.
            35. Rusal Armenal tvrdi da se kriterij koji je Komisija navela za utvrđivanje opsega sudskog nadzora sudova Unije s obzirom na Sporazume WTO‑a pogrešno temelji samo na pitanju je li zakonodavac Unije namjeravao izvršiti određene obveze preuzete u okviru WTO‑a. Iz sudske prakse Suda proizlazi da valja također ispitati poziva li se predmetni akt Unije izrijekom na točno određene odredbe prava WTO‑a, s obzirom na to da uvodna izjava 5. Osnovne uredbe omogućuje donošenje zaključka da postoji takvo pozivanje.
            36. U svakom slučaju, Rusal Armenal smatra da je, donošenjem odredaba iz članka 2. navedene uredbe u svezi s izračunom uobičajene vrijednosti, zakonodavac Unije stvarno namjeravao provesti odredbe koje su u biti istovjetne članku 2. Sporazuma o antidampingu i drugoj Dodatnoj odredbi uz članak VI. stavak 1. Dodatka I. GATT‑u 1994., na koju se poziva članak 2.7. Sporazuma o antidampingu. Taj zaključak u biti proizlazi, kao prvo, iz uvodne izjave 5. te uredbe, kao drugo, iz nedostatka kriterija u pravu Unije glede dodjele statusa zemlje s tržišnim gospodarstvom i, kao treće, iz činjenice da instrumentima pristupanja Republike Armenije WTO‑u nije određena mogućnost odstupanja od članaka 2.1. i 2.2 Sporazuma o antidampingu.
            Ocjena Suda
            37. Najprije treba podsjetiti da se na odredbe međunarodnog sporazuma kojeg je Unija stranka može pozivati u prilog tužbi za poništenje akta sekundarnog prava Unije ili prigovoru utemeljenom na nezakonitosti takvog akta samo pod uvjetom da, s jedne strane, to nije protivno naravi i strukturi tog sporazuma i, s druge strane, da su te odredbe sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne (vidjeti osobito presudu Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 54 i navedenu sudsku praksu). Stoga se pred sudovima Unije na takve odredbe može pozivati kao na kriterij za ocjenu zakonitosti akta Unije samo kada su ta dva uvjeta kumulativno ispunjena.
            38. Glede Sporazuma WTO‑a, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, uzimajući u obzir njihovu narav i sadržaj, ti sporazumi u načelu ne pripadaju među norme s obzirom na koje se može nadzirati zakonitost akata institucija Unije (vidjeti osobito presude Portugal/Vijeće, C‑149/96 EU:C:1999:574, t. 47.; Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, t. 39. i LVP, C‑306/13, EU:C:2014:2465, t. 44.).
            39. S tim u svezi, Sud je osobito istaknuo da bi se priznanjem da sudovi Unije imaju izravnu odgovornost osigurati usklađenost prava Unije s pravilima WTO‑a zakonodavnim ili izvršnim tijelima Unije oduzeo manevarski prostor koji imaju slična tijela trgovinskih partnera Unije. Nesporno je, naime, da su neke od ugovornih stranaka, uključujući i najvažnije partnere Unije s trgovinskog gledišta, zaključile, s obzirom na predmet i cilj Sporazuma WTO‑a, da oni ne spadaju u norme s obzirom na koje njihova pravosudna tijela nadziru zakonitost svojih pravila domaćeg prava. Takav nedostatak uzajamnosti, ako bi bio prihvaćen, mogao bi dovesti do neravnoteže u primjeni pravila WTO‑a (vidjeti osobito presude Portugal/Vijeće, C‑149/96, EU:C:1999:574, t. 43. do 46.; FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 119. i LVP, C‑306/13, EU:C:2014:2465, t. 46.).
            40. Međutim, Sud je prihvatio da u dvjema iznimnim situacijama, koje proizlaze iz volje zakonodavca Unije da sam ograniči manevarski prostor u primjeni pravila WTO‑a, sudovi Unije trebaju, kada je to potrebno, nadzirati zakonitost akta Unije i akata donesenih radi njegove primjene s obzirom na pravila Sporazuma WTO‑a.
            41. Kao prvo, riječ je o pretpostavci da Unija namjerava izvršiti konkretnu obvezu preuzetu Sporazumima i, kao drugo, o slučaju u kojem akt prava Unije o kojem je riječ izričito upućuje na točno određene odredbe tih sporazuma (vidjeti u tom smislu presude Fediol/Komisija, 70/87, EU:C:1989:254, t. 19. do 22.; Nakajima/Vijeće, C‑69/89, EU:C:1991:186, t. 29. do 32.; Biret i Cie/Vijeće, C‑94/02 P, EU:C:2003:518, t. 73. i Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 56.).
            42. U ovom predmetu valja podsjetiti da je Opći sud u točki 36. pobijane presude glede ispitivanja položaja Sporazuma o antidampingu u pravnom poretku Unije – nakon što je utvrdio da iz uvodne izjave 5. Osnovne uredbe proizlazi da je Unija donijela tu uredbu kako bi ispunila svoje međunarodne obveze – utvrdio da je Unija člankom 2. navedene uredbe, naslovljenim „Utvrđivanje postojanja dampinga“, željela izvršiti određene obveze utvrđene u članku 2. Sporazuma o antidampingu, koji se također odnosi na utvrđivanje postojanja dampinga.
            43. U tim je okolnostima potrebno provjeriti je li presuda, kao što to tvrdi Komisija, zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, s obzirom na to da se u njoj došlo do istog zaključka glede članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe.
            44. S tim u svezi, najprije treba navesti da je Sud u određenim slučajevima priznao da WTO‑ov antidampinški sustav može činiti iznimku od općeg načela da sud Unije ne može nadzirati zakonitost akata institucija Unije s obzirom na njihovu usklađenost sa Sporazumima WTO‑a (vidjeti u tom smislu presude Nakajima/Vijeće, C‑69/89, EU:C:1991:186, t. 29. do 32.; Petrotub i Republica/Vijeće, C‑76/00 P, EU:C:2003:4, t. 55. i 56. i Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 59.).
            45. Međutim, da bi takva iznimka u posebnom slučaju bila prihvaćena, treba također u dovoljnoj mjeri dokazati da je zakonodavac izrazio volju za provođenje u pravo Unije određene obveze preuzete u okviru WTO‑a.
            46. U tom smislu nije dovoljno, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 42. svojeg mišljenja, da iz uvodnih izjava predmetnog akta Unije općenito proizlazi da je donesen uzimajući u obzir međunarodne obveze Unije. Naprotiv, nužno je da se iz pojedine pobijane odredbe prava Unije može zaključiti da joj je namjera provesti u pravo Unije određene obveze koje proizlaze iz Sporazuma WTO‑a.
            47. Glede članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe, najprije valja primijetiti da ta odredba, koja se nastavlja na navod iz uvodne izjave 7. te uredbe, uvodi poseban režim kojim se utvrđuju detaljna pravila za izračun uobičajene vrijednosti za uvoz iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva, uključujući Armeniju. Naime, glede tih uvoza, navedena odredba u podstavku (a) predviđa da se uobičajena vrijednost utvrđuje na temelju cijena ili izračunate vrijednosti u odgovarajućoj trećoj zemlji tržišnoga gospodarstva odnosno cijene iz te treće zemlje u druge zemlje, uključujući Uniju, ili, ako to nije moguće, na nekoj drugoj razumnoj osnovi, uključujući stvarno plaćenu ili naplativu cijenu u Uniji za istovjetan proizvod, odgovarajuće prilagođenu, ako je potrebno, kako bi uključivala razumnu profitnu maržu. Osim toga, u podstavku (b) iste odredbe određeno je da se u antidampinškim ispitnim postupcima uvoza iz bilo koje zemlje bez tržišnoga gospodarstva, a koja je članica WTO‑a na dan pokretanja ispitnog postupka, uobičajena vrijednost određuje u skladu sa stavcima 1. do 6., ako se utvrdi da za tog proizvođača odnosno za te proizvođače u odnosu na proizvodnju i prodaju dotičnog istovjetnog proizvoda prevladavaju uvjeti tržišnoga gospodarstva utvrđeni u podstavku (c).
            48. S tim u svezi, valja utvrditi da članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe predstavlja izraz volje zakonodavca Unije da u tom području usvoji pristup svojstven pravnom poretku Unije.
            49. Naime, kao što to proizlazi iz preambule Uredbe br. 2238/2000 o izmjenama Osnovne uredbe, pravila utvrđena u članku 2. stavku 7. Osnovne uredbe koja se primjenjuju na uvoz iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva koje su članice WTO‑a temelje se na pojavi u tim zemljama poduzetnika koji posluju u uvjetima tržišnoga gospodarstva, kao rezultat usvojenih gospodarskih reformi.
            50. Budući da Sporazum o antidampingu ne sadržava posebna pravila koja se odnose na tu kategoriju zemalja, ne može se uspostaviti suodnos između, s jedne strane, pravila sadržanih u članku 2. stavku 7. Osnovne uredbe o uvozu iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva koje su članice WTO‑a i, s druge strane, pravila definiranih u članku 2. Sporazuma o antidampingu. Iz toga slijedi da se navedena odredba Osnovne uredbe ne može smatrati mjerom čija je svrha osigurati u pravnom poretku Unije izvršavanje određene obveze preuzete u okviru WTO‑a.
            51. Članak 2.7. Sporazuma o antidampingu, u svezi s člankom 2. Sporazuma o antidampingu i drugom Dodatnom odredbom uz članak VI. stavak 1. Dodatka I. GATT‑u 1994., na koju se poziva, ne može dovesti u pitanje takvo utvrđenje. Naime, uz to što ne ustanovljava točno određeno pravilo za izračun uobičajene vrijednosti, druga Dodatna odredba odnosi se samo na slučajeve u kojima je trgovina potpuno ili gotovo potpuno obuhvaćena državnim monopolom i u kojoj država određuje sve domaće cijene.
            52. Navedeno utvrđenje nije dovedeno u pitanje ni činjenicom da uvodna izjava 5. Osnovne uredbe određuje da pravila Sporazuma o antidampingu treba prenijeti u zakonodavstvo Unije u što je moguće većoj mjeri. Naime, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točkama 44. i 46. svojeg mišljenja, taj izraz treba shvatiti u smislu da zakonodavac Unije, čak i ako je prilikom donošenja Osnovne uredbe namjeravao uzeti u obzir pravila Sporazuma o antidampingu, nije izrazio volju za prenošenje svakog od tih pravila u navedenu uredbu. Utvrđenje da članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe ima za cilj izvršiti određene obveze utvrđene u članku 2. Sporazuma o antidampingu ne može se stoga ni u kojem slučaju temeljiti isključivo na tekstu te uvodne izjave.
            53. U tim okolnostima, valja utvrditi, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točkama 50. i 51 svojeg mišljenja, da je zakonodavac Unije glede izračuna uobičajene vrijednosti za uvoz iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva koje su članice WTO‑a izvršavao svoju zakonodavnu ovlast zadržavši pristup svojstven pravnom poretku Unije i stoga da se ne može utvrditi postojanje volje zakonodavca Unije da usvajanjem članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe izvrši određene obveze utvrđene u članku 2. Sporazuma o antidampingu.
            54. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud, utvrdivši drukčije, počinio pogrešku koja se tiče prava.
            55. U tim okolnostima, drugi žalbeni razlog treba prihvatiti.
            56. Slijedom toga, pobijanu presudu treba u cijelosti ukinuti, bez potrebe ispitivanja trećeg žalbenog razloga koji je istaknula Komisija u prilog svojoj žalbi, a koji se odnosi na povredu općeg načela institucionalne ravnoteže.
            O tužbi pred Općim sudom
            57. U skladu s člankom 61. Statuta Suda, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda te može sam konačno odlučiti o sporu, ako stanje postupka to dopušta, ili može vratiti predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu.
            58. U ovom slučaju Sud ocjenjuje da treba konačno odlučiti o prvom tužbenom razlogu koji je istaknuo Rusal Armenal radi poništenja sporne uredbe.
            59. S tim u svezi, valja napomenuti da u ovom predmetu nije utvrđeno postojanje nijedne od dviju iznimnih situacija navedenih u točki 41. ove presude. S jedne strane, kao što je to utvrđeno u točki 53. ove presude, ne može se utvrditi postojanje volje zakonodavca Unije da usvajanjem članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe izvrši određene obveze utvrđene u članku 2. Sporazuma o antidampingu. S druge strane, članak 2. stavak 7. navedene uredbe ne poziva se izričito ni na jednu točno određenu odredbu Sporazuma o antidampingu, pri čemu je općenito pozivanje na odredbe tog sporazuma u uvodnoj izjavi 5. te uredbe nedostatno za utvrđenje da postoji takvo pozivanje (vidjeti u tom smislu presude Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, t. 52.; FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 113. i 144. i Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 58.).
            60. U tim okolnostima, treba odbiti prvi tužbeni razlog koji je istaknuo Rusal Armenal radi poništenja sporne uredbe jer je sud Unije pozvan od zakonodavca da nadzire izračun uobičajene vrijednosti u odnosu na proizvode koje je proizveo Rusal Armenal samo s obzirom na članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe.
            61. Međutim, budući da Opći sud nije ispitao drugi i peti tužbeni razlog koje je istaknuo Rusal Armenal u prilog tužbi za poništenje, Sud smatra da stanje postupka ne dopušta donošenje meritorne odluke.
            62. Slijedom navedenoga, predmet treba vratiti Općem sudu kako bi on odlučio o drugom i petom tužbenom razlogu.
            Troškovi
            63. Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima će se odlučiti naknadno.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Ukida se presuda Općeg suda Europske unije Rusal Armenal/Vijeće (T‑512/09, EU:T:2013:571).
            2. Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje o tužbenim razlozima o kojima nije odlučio.
            3. O troškovima će se odlučiti naknadno.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. lipnja 2013. # MPDV Mikrolab GmbH, Mikroprozessordatenverarbeitung und Mikroprozessorlabor protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-598/11.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 10. travnja 2014.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Postupak poziva na podnošenje ponuda Ureda za publikacije – Pomoć u pružanju usluga objavljivanja i obavještavanja u vezi s internetskom stranicom CORDIS – Odbijanje ponude ponuditelja i dodjeljivanje nabave drugim ponuditeljima – Rangiranje ponude ponuditelja – Obveza obrazlaganja – Članak 148. stavci 1. i 3. provedbenih pravila – Očita pogreška u procjeni – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T‑340/09.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2. srpnja 1985. # Deutsche Genossenschaftsbank protiv SA Brasserie du Pêcheur. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Colmar - Francuska. # Predmet 148/84.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 9. lipnja 2015.#Victor Navarro protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Članovi ugovornog osoblja – Postupak zapošljavanja – Poziv na iskazivanje interesa – Minimalne potrebne kvalifikacije – Odbijanje zapošljavanja – Povreda članka 116. stavka 2. Poslovnika Službeničkog suda – Pogreška koja se tiče prava – Iskrivljavanje činjenica.#Predmet T-556/14 P.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 11. lipnja 2014. # Sofia Golam protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni)(OHIM). # Predmet T-281/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 29. srpnja 2010.#Rijksdienst voor Pensioenen protiv Elisabeth Brouwer.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeidshof te Antwerpen - Belgija.#Direktiva 79/7/EEZ.#Predmet C-577/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 5. svibnja 2015.#Skype Ultd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-183/13.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. rujna 2013.#Hansa Metallwerke AG i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU i članka 53. Sporazuma o EGP-u – Usklađivanje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija –Suradnja tijekom upravnog postupka – Priopćenje o suradnji iz 2002. – Sniženje iznosa novčane kazne – Smjernice o načinu utvrđivanja novčanih kazni iz 2006. – Ne-retroaktivnost.#Predmet T-375/10.


Presuda Suda od 20. svibnja 2003.#Consorzio del Prosciutto di Parma i Salumificio S. Rita SpA protiv Asda Stores Ltd i Hygrade Foods Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina.#Članci 29. i 30. UEZ-a.#Predmet C-108/01.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 25. lipnja 2014. # Stephanie Sumberaz Sotte-Wedemeijer protiv Europskog policijskog ureda (Europol). # Predmet F-119/12.