title: Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 29. travnja 2015.#Viara Todorova Androva protiv Vijeća Europske unije.#Javna služba – Promaknuće – Promaknuća za 2011. – Neuvrštavanje na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće – Članak 45. Pravilnika o osoblju – Dvije godine radnog staža u razredu – Neuzimanje u obzir radnog staža provedenog u svojstvu člana privremenog osoblja – Različito postupanje zbog pravne naravi ugovora dotičnih zaposlenika – Direktiva 1999/70/EZ – [Sukladno ispravku iz rješenja od 13. svibnja 2015.] Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Mogućnost pozivanja – Isključenost.#Predmet F-78/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu F‑78/12,
            povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a, primjenjivog na Ugovor o EZAE‑u na temelju članka 106.a tog ugovora,
            Viara Todorova Androva, dužnosnica Vijeća Europske unije, sa stalnom adresom u Sint‑Genesius‑Rodeu (Belgija), koju zastupa M. Velardo, avocat ,
            tužiteljica,
            protiv
            Vijeća Europske unije, koje zastupaju J. Herrmann i M. Bauer, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koje podupiru
            Europska komisija,  koju zastupaju J. Currall i G. Gattinara, u svojstvu agenata,
            i
            Europski revizorski sud,  koji su prvotno zastupali T. Kennedy, N. Scafarto i K. Zavřelová, u svojstvu agenata, a potom N. Scafarto, u svojstvu agenta,
            intervenijenti,
            SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: K. Bradley (izvjestitelj), predsjednik, H. Kreppel i M. I. Rofes i Pujol, suci,
            tajnik: P. Cullen, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 25. srpnja 2012. V. Todorova Androva u osnovi zahtijeva, prvo, poništenje odluke Vijeća Europske unije da ju ne uvrsti na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće za 2011. godinu i, drugo, naknadu imovinske i neimovinske štete koju je pretrpjela zbog nezakonitosti te odluke.
            Pravni okvir
            2. Članak 45. stavak 1. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije u verziji primjenjivoj na spor (u daljnjem tekstu: Pravilnik) određuje:
            „Odluku o promaknuću donosi tijelo za imenovanje uzimajući u obzir članak 6. stavak 2. Promaknuće stupa na snagu imenovanjem dužnosnika u sljedeći viši razred njegove funkcijske skupine. Za potrebe promaknuća odabir se provodi isključivo među dužnosnicima koji su najmanje dvije godine bili u svom razredu, nakon što se usporede zasluge dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće. […]“
            3. Vijeće je 28. lipnja 1999. usvojilo Direktivu 1999/70/EZ o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).
            4. Članak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, koji se nalazi u prilogu Direktivi 1999/70 (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), određuje da mu je svrha:
            „[…]
            (a) poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije;
            (b) ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba, koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.“
            5. Članak 4. Okvirnog sporazuma naslovljen „Načelo nediskriminacije“ predviđa:
            „1. U pogledu uvjeta zapošljavanja [uvjeta rada], prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.
            […]
            4. Vrijeme potrebno za stjecanje kvalifikacija, u vezi s posebnim uvjetima zapošljavanja [uvjetima rada], jednako je za radnike zaposlene na određeno vrijeme kao za radnike zaposlene na neodređeno vrijeme, osim u slučaju kada su različite kvalifikacije, stečene za obavljanje rada u određenom vremenu, opravdane iz objektivnih razloga.“
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            6. Tužiteljica je od 1. srpnja 2006. bila zaposlena u Vijeću kao član privremenog osoblja u smislu članka 2. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije, u verziji koja je tada bila na snazi (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja). Razvrstana je u razred AD 5 te je kao pravnik lingvist raspoređena u Odjel za bugarski jezik unutar Glavnog tajništva, Glavne uprave (GU) „Osoblje i uprava“, Uprave „Prevođenje i dostava dokumenata“. Ugovor o radu sa svim naknadnim aneksima trebao je isteći 31. prosinca 2010.
            7. Budući da je u međuvremenu prošla na natječaju EPSO/AD/166/09, tužiteljica je odlukom od 23. studenoga 2010., koja je stupila na snagu 1. prosinca 2010., imenovana dužnosnicom na probnom radu u razredu AD 5. Sukladno članku 32. stavku 3. Pravilnika, tužiteljica je zadržala radni staž na stupnju koji je stekla kao član privremenog osoblja te je shodno tomu razvrstana u stupanj 4.
            8. Među strankama je nesporno da je tužiteljica nakon imenovanja dužnosnicom na probnom radu nastavila obavljati iste poslove koje je već obavljala kao član privremenog osoblja.
            9. Odlukom od 12. srpnja 2011., koja je stupila na snagu 1. rujna 2011., tužiteljica je imenovana na stalno radno mjesto.
            10. U Priopćenju za osoblje br. 87/11 od 12. rujna 2011. tijelo za imenovanje (u daljnjem tekstu: TZI) objavilo je popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće za 2011. godinu. Na popisu se nije nalazilo tužiteljičino ime.
            11. Dana 17. listopada 2011. objavljeno je Priopćenje za osoblje br. 100/11 u kojem je predstavljen popis promaknutih dužnosnika za 2011. godinu. Na popisu nije bilo tužiteljičinog imena.
            12. Tužiteljica je 9. prosinca 2011. uložila žalbu na odluku da ju se ne uvrsti na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće, slijedom Priopćenja za osoblje br. 87/11.
            13. Odlukom od 18. travnja 2012. zamjenik glavnog tajnika Vijeća u svojstvu tijela za imenovanje odbio je žalbu s obrazloženjem da tužiteljica među ostalim nije imala dvije godine radnog staža u razredu otkad je imenovana dužnosnicom na probnom radu, a kako to predviđa članak 45. Pravilnika za popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).
            Postupak i zahtjevi stranaka
            14. S obzirom na ostavku suca izvjestitelja kojem je predmet bio prvotno povjeren i na izmjenu sastava sudskih vijeća, predsjednik Službeničkog suda odredio je 6. svibnja 2013. novog suca izvjestitelja.
            15. U dopisu od 24. lipnja 2013. Službenički sud obavijestio je stranke o namjeri da pozove Europski parlament, Europsku komisiju, Sud Europske unije i Europski revizorski sud da interveniraju u postupak te je od njih zatražio da iznesu svoja očitovanja s tim u vezi.
            16. Budući da se stranke nisu protivile predloženom pozivu na intervenciju, Službenički je sud odlukom predsjednika drugog vijeća od 4. prosinca 2013. (Todorova Androva/Vijeće, F‑78/12, EU:F:2013:206) dopustio intervenciju Komisije i Europskog revizorskog suda. Parlament i Sud nisu željeli intervenirati u ovom predmetu.
            17. Komisija i Revizorski sud dostavili su svoje intervencijske podneske 14. odnosno 15. siječnja 2014.
            18. U dopisu od 13. veljače 2014. Vijeće je obavijestilo Službenički sud da nema primjedbi na intervencijske podneske Komisije i Revizorskog suda. Tužiteljica je 10. ožujka 2014. dostavila svoje očitovanje na intervencijske podneske Komisije i Revizorskog suda.
            19. Tužiteljica od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – poništi odluku koja proizlazi iz Priopćenja za osoblje br. 87/11 od 12. rujna 2011. da ju se ne uvrsti na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće za 2011. godinu;
            – poništi odluku o odbijanju žalbe;
            – naloži Vijeću plaćanje imovinske i neimovinske štete privremeno procijenjene na iznos od 40.000 eura, a koja će biti preciznije određena tijekom postupka, kao i kompenzacijske i zatezne kamate po stopi od 6,75 %;
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            20. Vijeće od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu kao neosnovanu;
            – naloži tužiteljici snošenje troškova.
            21. Komisija i Revizorski sud zahtijevaju da Službenički sud odbije tužbu te da tužiteljici naloži snošenje troškova.
            Pravo
            Zahtjev istaknut protiv odluke o odbijanju žalbe
            22. Prema sudskoj praksi, učinak zahtjeva za poništenje koji je formalno istaknut protiv odluke o odbijanju žalbe jest pokretanje postupka pred sudom u odnosu na akt protiv kojeg je podnesena žalba, ako taj zahtjev kao takav nema samostalan sadržaj (presuda Balionyte‑Merle/Komisija, F‑113/12, EU:F:2013:191, t. 24. i navedena sudska praksa).
            23. U predmetnom slučaju Službenički sud smatra da se odlukom o odbijanju žalbe potvrđuje odluka o neuvrštavanju tužiteljičinog imena na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće te se pritom daje i njezino obrazloženje. Slijedom navedenoga, potrebno je ispitati upravo zakonitost prvotnog akta uzimajući u obzir obrazloženje koje je navedeno u odluci o odbijanju žalbe, s obzirom na to da se pretpostavlja da to obrazloženje odgovara tom aktu (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, t. 58. i 59. te navedenu sudsku praksu).
            24. Slijedom navedenoga zahtjev za poništenje istaknut protiv odluke o odbijanju žalbe nema samostalan sadržaj, pa tužbu treba promatrati kao da je istaknuta protiv odluke koja proizlazi iz Priopćenja za osoblje br. 87/11 od 12. rujna 2011. u pogledu neuvrštavanja tužiteljice na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće za 2011. godinu (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), čije je obrazloženje precizirano odlukom o odbijanju žalbe (vidjeti u tom smislu presude Eveillard/Komisija, T‑258/01, EU:T:2004:177, t. 31. i 32. te Buxton/Parlament, F‑50/11, EU:F:2012:51, t. 21.).
            Zahtjev za poništenje pobijane odluke
            25. U prilog svojem zahtjevu tužiteljica formalno iznosi tri tužbena razloga, pozivajući se redom na:
            – prvo, povredu članka 45. Pravilnika i očitu pogrešku u ocjeni;
            – drugo, povredu načela jednakog postupanja;
            – treće, povredu načela brižnog postupanja.
            26. Međutim, s obzirom na argumentaciju koju je tužiteljica iznijela u prilog svojem zahtjevu i pojašnjenja koja je dala na raspravi, prvi tužbeni razlog treba shvatiti kao da se primarno poziva na povredu članka 45. Pravilnika, a podredno, u formi prigovora, na nezakonitost članka 45. Pravilnika jer se njime krši načelo zabrane diskriminacije predviđeno člankom 4. Okvirnog sporazuma.
            Prvi tužbeni razlog: povreda članka 45. Pravilnika i prigovor nezakonitosti te odredbe
            – Argumenti stranaka
            27. Tužiteljica u osnovi tvrdi da je bila žrtva neopravdane diskriminacije u odnosu na dužnosnike koji ispunjavaju uvjete za promaknuće jer je kao član privremenog osoblja obavljala poslove koji su jednaki poslovima dužnosnika, ali staž stečen u tom statusu ipak nije uzet u obzir kod računanja dvije godine radnog staža u razredu potrebnih da bi stekla uvjete za promaknuće sukladno članku 45. Pravilnika. Naime, tužiteljica tvrdi da je cijelo vrijeme od svojeg stupanja u službu kao član privremenog osoblj a obavljala iste dužnosti.
            28. Prvim tužbenim razlogom, koji je tužiteljica precizirala u svojem očitovanju o intervencijskim podnescima i na raspravi, ponajprije se tvrdi da se pobijana odluka temelji na krivom tumačenju članka 45. Pravilnika. Ona naime tvrdi da je Vijeće tu odredbu protumačilo na način da se kod računanja dvije godine radnog staža u razredu, koji dužnosnici moraju dokazati da bi se mogli kvalificirati za promaknuće, ne priznaje radni staž eventualno stečen, kao u tužiteljičinom slučaju, za vrijeme dok je dužnosnik bio član privremenog osoblja prije nego što je imenovan na stalno radno mjesto. Tužiteljica tvrdi da tekst članka 45. Pravilnika dopušta takvo priznavanje staža te da je jedino takvo tumačenje u skladu s Direktivom 1999/70.
            29. Tužiteljica smatra da ako članak 45. Pravilnika ne bi bilo moguće tumačiti na način da dopušta uzimanje u obzir radnog staža stečenog u statusu člana privremenog osoblja kod računanja dvije godine radnog staža u razredu potrebnih za stjecanje uvjeta za promaknuće u viši razred, on bi bio u suprotnosti s Direktivom 1999/70 i načelom jednakog postupanja predviđenim tom direktivom te bi ga stoga trebalo proglasiti nezakonitim.
            30. Tužiteljica tvrdi da je Sud u presudi Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557) utvrdio da Okvirni sporazum treba tumačiti tako da zabranjuje bilo kakvo razlikovanje u postupanju između „dužnosnika u smislu Pravilnika“ i „privremenih dužnosnika“, osim ako je to razlikovanje opravdano iz objektivnih razloga, te da bi stoga bilo u suprotnosti s Okvirnim sporazumom ne uzimati u obzir, u svrhu utvrđivanja ima li pojedina osoba pravo pretendirati na promaknuće, staž koji je ta osoba ostvarila kao „privremeni dužnosnik“ prije nego što je postala dužnosnik.
            31. Tužiteljica smatra da se Direktiva 1999/70 primjenjuje na institucije Europske unije u odnosima s njihovim službenicima. Tvrdi da je u članku 4. Okvirnog sporazuma, na temelju kojeg je Sud zaključio da je staž ostvaren u statusu privremenog službenika trebalo uzeti u obzir jednako kao staž ostvaren u statusu dužnosnika, izraženo opće načelo jednakog postupanja koje je „temeljno načelo“.
            32. Podredno, čak ako Službenički sud i zaključi da se ne može pozivati na postojanje temeljnog načela, tužiteljica smatra da su institucije dužne članak 45. Pravilnika tumačiti u svjetlu Direktive 1999/70 i to sukladno dužnosti lojalne suradnje predviđene člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.
            33. U svakom slučaju, budući da je članak 45. podložan različitim tumačenjima, tužiteljica smatra da je Vijeće prilikom odlučivanja kakvo tumačenje treba dati pojmu „dvije godine radnog staža u razredu“ u smislu članka 45. Pravilnika trebalo voditi računa o Direktivi 1999/70, a shodno tomu i o odredbama Okvirnog sporazuma.
            34. Osim toga, tužiteljica smatra da činjenica da se presuda Rosado Santana (EU:C:2011:557) tiče postupka internog odabira, a ne postupka promaknuća, ne može biti opravdanje da se rješenje koje je prihvatio Sud ne primjeni na predmetni slučaj. Naime, promaknuće, jednako kao postupak internog odabira, igra ulogu u karijernom napredovanju javnih službenika te kao takvo čini dio uvjeta rada o kojima se govori u članku 4. Okvirnog sporazuma.
            35. Tužiteljica tvrdi da Pravilnik ne isključuje postojanje kontinuiteta između radnog staža stečenog u statusu člana privremenog osoblja i staža stečenog kao dužnosnik, već da naprotiv ono proizlazi iz nekih njegovih odredbi. Naime, članak 45. Pravilnika ne navodi izričito da radni staž u smislu tog članka treba biti stečen jedino u svojstvu dužnosnika. Uostalom, navedeni članak ne isključuje mogućnost da se u obzir uzmu i druga izvješća o radu osim onih koja su sastavljena nakon što je dotična osoba postala dužnosnik. Upravo suprotno, iz članka 32. stavka 3. Pravilnika izričito proizlazi da član privremenog osoblja koji je postao dužnosnik ima pravo zadržati prethodno stečeni radni staž, unatoč činjenici da je bio zaposlen u drugom pravnom statusu.
            36. Vijeće smatra da je tužiteljičina teza suprotna namjeri zakonodavca da kod primjene članka 45. Pravilnika vodi računa jedino o stažu ostvarenom u svojstvu dužnosnika, pri čemu je ta namjera vidljiva iz izraza „koji su [najmanje dvije godine] bili u svom razredu“, navedenog upravo u tekstu članka 45. Pravilnika.
            37. Nadalje, Vijeće tvrdi da tužiteljičina teza implicira postojanje pravnog kontinuiteta između statusa člana privremenog osoblja i statusa dužnosnika. Međutim analiza Pravilnika i sudske prakse, posebice rješenja Kyriazi/Komisija (F‑66/06, EU:F:2006:92) i Pereira Sequeira/Komisija (F‑65/06, EU:F:2006:124) te presude Toronjo Benitez/Komisija (F‑33/07, EU:F:2008:25), navodi na to da Službenički sud treba isključiti takav pravni kontinuitet.
            38. Konačno, Vijeće smatra da izbor zakonodavca da u kontekstu članka 45. Pravilnika vodi računa jedino o stažu ostvarenom u svojstvu dužnosnika nije moguće dovesti u pitanje pozivanjem na opće načelo jednakog postupanja. Naime, prema sudskoj praksi, osobito prema presudama Chetcuti/Komisija (C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 40.) i Wasmeier/Komisija (T‑381/00, EU:T:2002:190, t. 122.), ne postoji diskriminacija kada se radi o različitom postupanju prema dužnosnicima i privremenom osoblju jer definicija svake od navedenih kategorija odgovara opravdanim potrebama uprave i naravi poslova, stalnih i privremenih, koje ona ima zadaću obavljati.
            39. Vijeće usto smatra da se rješenje ponuđeno u presudi Rosado Santana (EU:C:2011:557) ne može preslikati na ovaj konkretan slučaj.
            40. Prije svega, Vijeće podsjeća da se presuda Rosado Santana (EU:C:2011:557) tiče tumačenja direktive koja je trebala biti primijenjena u državi članici te da je pozivanje na direktivu u odnosu na instituciju moguće samo neizravno, u hipotetskim slučajevima izloženima u presudi Aayhan i dr./Parlament (F‑65/07, EU:F:2009:43, t. 113. do 116.). Međutim članak 4. Okvirnog sporazuma ne može se podvesti ni pod jedan od tih slučajeva. Konkretno, člankom 4. Okvirnog sporazuma uvedenog Direktivom 1999/70 ne izražava se opće pravno načelo, a s obzirom na to da je tekst odredbe članka 45. Pravilnika jasan, nije potrebno pribjeći Direktivi da bi se odredio smisao te odredbe.
            41. Nadalje, Vijeće naglašava da postoji temeljna razlika između tužiteljičinog slučaja i slučaja Rosado Santana s obzirom na to da se na potonjeg cijelo vrijeme primjenjivao isti temeljni pravni okvir, odnosno bio je „privremeni dužnosnik“ prije nego što je postao „dužnosnik u smislu Pravilnika“, dok su se na tužiteljicu uzastopno primjenjivala dva različita pravna okvira, odnosno Uvjeti zaposlenja dok je bila član privremenog osoblja, a potom Pravilnik kad je postala dužnosnica.
            42. Vijeće je u odgovoru na mjere upravljanja postupkom pojasnilo svoje stajalište pozivajući se na rješenje Rivas Montes (C‑178/12, EU:C:2013:150). Smatra da iz tog rješenja proizlazi da nije moguće pozivati se na članak 4. Okvirnog sporazuma kao razlog prigovora nezakonitosti članka 45. Pravilnika. Naime, taj članak Okvirnog sporazuma tiče se diskriminacije radnika koji su u radnom odnosu na određeno vrijeme, a čiji je jedini razlog trajanje tog odnosa, dok se u predmetnom slučaju različito postupanje prema privremenom osoblju i dužnosnicima temelji na pravnoj prirodi njihova radnog odnosa s institucijama Unije.
            43. U eventualnom slučaju da se rješenje prihvaćeno u presudi Rosado Santana (EU:C:2011:557) može primijeniti na javnu službu Europske unije, Vijeće ističe da opravdane potrebe uprave i narav poslova, stalnih i privremenih, koje ona ima zadaću obavljati, čine objektivne razloge koji opravdavaju neuzimanje u obzir u svrhu promaknuća radnog staža koji je tužiteljica ostvarila kao član privremenog osoblja.
            44. Komisija smatra da bi Službenički sud trebao po službenoj dužnosti proglasiti prigovor nezakonitosti nedopuštenim jer on nije bio istaknut u upravnoj žalbi.
            45. Kada je riječ o meritumu spora, Komisija prihvaća sve argumente Vijeća te podsjeća na radikalnu razliku u naravi statusa člana privremenog osoblja i statusa dužnosnika.
            46. Konkretno, Komisija smatra da je bez ikakve važnosti činjenica da je tužiteljica kao član privremenog osoblja eventualno obavljala poslove koji su bili isti kao i oni koji su joj povjeravani nakon što je imenovana dužnosnicom na probnom radu. Tvrdi da tužiteljičina teza daje previše važnosti činjenicama koje su čisto slučajne naravi kao i da neopravdano pogoduje službenicima koji su uvijek obavljali iste poslove, najprije kao privremeno osoblje, a zatim kao dužnosnici, na štetu polivalentnih službenika.
            47. Revizorski sud se u svojem intervencijskom podnesku priklanja argumentima Vijeća te u osnovi tvrdi da se na članak 4. Okvirnog sporazuma nije moguće pozivati protiv institucija Europske unije kada je riječ o neuzimanju u obzir, u svrhu primjene članka 45. Pravilnika, radnog staža koji je dužnosnik stekao kad je bio član privremenog osoblja. Smatra da taj slučaj ne predstavlja ni kršenje načela nediskriminacije ni zlouporabu uslijed primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme te da se tužiteljica u svakom slučaju nije pozivala na takvu povredu.
            – Ocjena Službeničkog suda
            48. Službenički sud prije svega će ispitati je li Vijeće pogrešno ocijenilo doseg članka 45. Pravilnika tumačeći ga na način da ne dopušta uzimanje u obzir radnog staža stečenog u statusu člana privremenog osoblja kod računanja dvije godine radnog staža u razredu potrebnih za stjecanje uvjeta za promaknuće u viši razred. Naime, pitanje zakonitosti članka 45. Pravilnika, koje tužiteljica ističe podredno, u konkretnom će slučaju biti relevantno samo ako Vijeće nije počinilo pogrešku u tumačenju te odredbe.
            49. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kod tumačenja odredbi prava Unije važno je uzeti u obzir ne samo njihov tekst već i kontekst te ciljeve čijem ostvarenju teže propisi kojih su one dio (presuda Hoštická i dr., C‑561/13, EU:C:2014:2287, t. 29.).
            50. U konkretnom slučaju članak 45. Pravilnika predviđa da se kod promaknuća „odabir […] provodi isključivo među dužnosnicima koji su najmanje dvije godine bili u svom razredu“. Koristeći izraz „bili u svom razredu“ i posvojnu zamjenicu „svom“ koja se odnosi na „dužnosni[ke]“, tekst te odredbe upućuje da TZI treba voditi računa samo o radnom stažu koji je u razredu stečen u statusu dužnosnika.
            51. U prilog takvom doslovnom tumačenju članka 45. Pravilnika ide i analiza Pravilnika u cijelosti. Naime, treba reći da, sudeći po zakonodavcu, ne postoji pravni kontinuitet u karijeri člana privremenog osoblja koji je postao dužnosnik (vidjeti u tom smislu presude Bellantone/Revizorski sud, F‑85/06, EU:F:2007:171, t. 51.; Toronjo Benitez/Komisija, EU:F:2008:25, t. 87. i rješenje Prieto/Parlament, F‑42/07, EU:F:2011:159, t. 61.).
            52. S tim u vezi Službenički sud ističe da prema članku 34. Pravilnika „[p]rije nego što se zaposle na stalno radno mjesto, dužnosnici imaju probni rad u trajanju od devet mjeseci“. Ta odredba ne pravi nikakvu razliku između službenika koji su imenovani dužnosnicima na probnom radu nakon što su radili kao privremeno osoblje i drugih službenika, čak ni ako su obavljali iste dužnosti i u jednom i u drugom okviru. Kad bi teza o pravnom kontinuitetu koju predlaže tužiteljica bila ispravna, navedena bi odredba izgubila svaku svrhu za imenovane dužnosnike koji su već radili kao privremeno osoblje.
            53. Nadalje, u slučajevima kada je zakonodavac želio da se staž koji je službenik ostvario u statusu člana privremenog osoblja uzme u obzir da bi imao posljedice na njegovu karijeru dužnosnika, on je to izričito i učinio. To je slučaj s člankom 32. stavkom 3. Pravilnika prema kojem „[č]lan privremenog osoblja razvrstan u razred u skladu s kriterijima razvrstavanja koje je utvrdila institucija zadržava radni staž na stupnju koji je stekao kao član privremenog osoblja ako se imenuje dužnosnikom u istom razredu neposredno nakon razdoblja rada u svojstvu privremenog službenika“, što predstavlja iznimku od članka 32. stavka 1. prema kojem se dužnosnik zapošljava na prvom stupnju svojeg razreda. U istom smislu, članak 40. stavak 2. Uvjeta zaposlenja određuje da se „[u] svrhu izračuna mirovinskog staža kako je predviđeno Prilogom VIII. Pravilniku o osoblju uzimaju […] u obzir sva razdoblja rada u službi u svojstvu privremenog osoblja Unije“.
            54. Iz navedenoga slijedi da Vijeće nije učinilo nikakvu pogrešku tumačeći članak 45. Pravilnika na način da se kod promaknuća može uzeti u obzir samo radni staž u razredu stečen u svojstvu dužnosnika, to tim više što Uvjeti zaposlenja ne predviđaju da se taj članak u svakom slučaju primjenjuje, na ovaj ili onaj način, na status privremenog osoblja.
            55. Stoga valja odbiti argument o pogrešnom tumačenju članka 45. Pravilnika i ispitati prigovor nezakonitosti koji je tužiteljica podredno istaknula, a svodi se na to da, time što sprečava uzimanje u obzir staža koji je dužnosnik ostvario u statusu privremenog službenika, članak 45. Pravilnika krši članak 4. Okvirnog sporazuma.
            56. U okolnostima konkretnog slučaja i vodeći računa o ekonomičnosti postupka potrebno je ispitati meritum navedenog prigovora nezakonitosti bez prethodnog odlučivanja o njegovoj dopuštenosti, s obzirom na to da je taj prigovor zbog gore izloženih razloga u svakom slučaju bez ikakve pravne osnove (presuda AT/EACEA, F‑113/10, EU:F:2012:20, t. 49.).
            57. Prije svega valja utvrditi može li se članak 4. Okvirnog sporazuma primijeniti na konkretan slučaj te stoga može li se prigovor nezakonitosti članka 45. Pravilnika temeljiti na kršenju tog članka.
            58. Službenički sud podsjeća da se prema sudskoj praksi odredbe Direktive 1999/70 i u njoj sadržanog Okvirnog sporazuma ne mogu sagledavati kao da same po sebi postavljaju obveze institucijama u njihovim odnosima s osobljem (presuda Aayhan i dr./Parlament, EU:F:2009:43, t. 111.).
            59. Međutim one mogu osobito neizravno obvezivati instituciju ako se njima izražava opće načelo prava Unije koje su onda dužne kao takvo primijeniti (presude Adjemian i dr./Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, t. 56.; Aayhan i dr./Parlament, EU:F:2009:43, t. 113. i AI/Sud, F‑85/10, EU:F:2012:97, t. 134.).
            60. Članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma predviđa zabranu postupanja, u pogledu uvjeta rada, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, samo zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga. Stavak 4. istog članka predviđa istu zabranu kada je riječ o kriterijima u pogledu vremena potrebnog za stjecanje kvalifikacija, vezanim uz posebne uvjete rada (presude Rosado Santana, EU:C:2011:557, t. 64. i Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 39.).
            61. Treba reći da su načela nediskriminacije i jednakog postupanja, čiju primjenu predstavlja članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma, temeljna načela pravnog sustava Europske unije (presuda Aayhan i dr./Parlament, EU:F:2009:43, t. 101.) u svjetlu kojih treba ocjenjivati zakonitost članka 45. Pravilnika.
            62. Međutim, valja precizirati da je Sud, odlučujući o primjeni Okvirnog sporazuma u kontekstu sporova između dužnosnika i upravnih tijela država članica, smatrao da eventualno različito postupanje prema osoblju na koje se primjenjuju propisi o službenicima i ugovornom osoblju ne ulazi u načelo nediskriminacije predviđeno Okvirnim sporazumom jer se takvo različito postupanje ne temelji na određenom ili neodređenom trajanju radnog odnosa, nego na tome je li taj odnos uređen ugovorom ili službeničkim propisom (rješenje Rivas Montes, EU:C:2013:150, t. 44. i 45.).
            63. U konkretnom slučaju treba reći da članak 45. Pravilnika ne pravi nikakvu razliku između radnika zaposlenih na određeno i onih zaposlenih na neodređeno vrijeme. Naime, jedini element koji članak 45. Pravilnika uzima u obzir jest pravna priroda obveze dotičnih dužnosnika, praktički uspostavljajući različito tretiranje radnog staža koji su stekli dužnosnici i radnog staža koji su stekli drugi službenici. Međutim, na takvo različito postupanje se prema sudskoj praksi ne primjenjuje načelo nediskriminacije predviđeno Okvirnim sporazumom (vidjeti rješenje Rivas Montes, EU:C:2013:150, t. 44. i 47.).
            64. Slijedom navedenoga, tužiteljica ne može temeljiti prigovor nezakonitosti članka 45. Pravilnika na kršenju članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma ni na kršenju načela jednakog postupanja koje je primjenu našlo u tom članku.
            65. U svakom slučaju, tužiteljica se ne može pozivati na načela koja je Sud izložio u presudi Rosado Santana (EU:C:2011:557). Naime, tužitelj u predmetu iz glavnog postupka u osnovi je želio dovesti u pitanje različito postupanje koje se sastojalo u tome da se u postupku internog natječaja uzimao u obzir staž ostvaren u statusu dužnosnika u smislu Pravilnika, ali ne i staž ostvaren u svojstvu privremenog dužnosnika (presuda Rosado Santana, EU:C:2011:557, t. 42.). S druge strane, u predmetu ovog spora tužiteljica osporava zakonitost različitog postupanja prema dužnosnicima čiji je radni staž uzet u obzir u svrhu primjene članka 45. Pravilnika i privremenom osoblju zaposlenom u okviru ugovora na određeno ili neodređeno vrijeme.
            66. Prvi tužbeni razlog stoga valja u cijelosti odbiti kao neosnovan.
            Drugi tužbeni razlog: povreda načela jednakog postupanja
            67. Tužiteljica navodi da se na popisu promaknutih dužnosnika nalaze imena „više dužnosnika“ koji su poput nje bili prevoditelji zaposleni kao privremeno osoblje i koji imaju jednak radni staž „na dužnostima“, ali su prije nje imenovani na stalno radno mjesto. Stoga tvrdi da sastavljajući popis promaknutih dužnosnika u takvim uvjetima TZI nije proveo usporedbu koja prema sudskoj praksi mora biti pažljiva i nepristrana, u interesu službe i u skladu s načelom jednakog postupanja, već je konkretno postupao kršeći načelo jednakog postupanja.
            68. Međutim, treba reći da tužiteljica u tužbi ne navodi tko su dužnosnici koji su bili promaknuti temeljem usporedbe provedene kršenjem načela jednakog postupanja niti Službeničkom sudu nudi bilo kakav dokaz na temelju kojeg bi se mogla provjeriti istinitost njezinih navoda. Istina, tužiteljica je ponudila da će na zahtjev Službeničkog suda „otkriti“ imena dužnosnika. Međutim, takva ponuda nije dovoljna da bi se ispravila nedovoljna preciznost tužbe.
            69. Slijedom navedenoga, drugi tužbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.
            Treći tužbeni razlog: povreda načela brižnog postupanja
            70. Tužiteljica smatra da TZI donoseći pobijanu odluku nije vodio računa o njezinim interesima i da je stoga povrijedio svoju dužnost brižnog postupanja.
            71. Službenički sud primjećuje da treći tužbeni razlog nije bio istaknut u upravnoj žalbi te da nije povezan s drugim u njoj navedenim razlozima ili argumentima. Naime, ondje se spominju samo očita pogreška u ocjeni i povreda načela nediskriminacije između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i onih zaposlenih na neodređeno vrijeme.
            72. Stoga treći tužbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten jer je prvi put istaknut tek u tužbi, što je u suprotnosti s pravilom o podudarnosti između žalbe i tužbe koja je potom podnesena temeljem članka 91. stavka 2. Pravilnika, a koje zahtjeva, pod prijetnjom nedopuštenosti, da je tužbeni razlog koji je pred sudom Unije izravno istaknut protiv akta koji na njega negativno utječe, već bio istaknut u predsudskom postupku, tako da je TZI ili tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu već bilo u mogućnosti saznati za pritužbe koje osoba u pitanju ima protiv osporavane odluke (presuda Komisija/Moschonaki, T‑476/11 P, EU:T:2013:557, t. 71.).
            73. Zahtjev za poništenje podnesen protiv pobijane odluke stoga valja u cijelosti odbiti.
            Zahtjev za naknadu štete
            74. Kao prvo, tužiteljica tvrdi da je pretrpjela imovinsku štetu, a što pripisuje činjenici da bi, da ju je Vijeće uvrstilo na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće, uzevši u obzir prosječno vrijeme provedeno u razredu koje se spominje u Pravilniku, radni staž na prevoditeljskim dužnostima u Vijeću, pohvale u izvješćima o radu i činjenicu da su neki dužnosnici koji obavljaju iste dužnosti kao tužiteljica bili promaknuti, imala 90 % izgleda da bude promaknuta. Shodno tomu, tužiteljica procjenjuje svoju štetu na 30.000 eura, imajući u vidu usporavanje napredovanja u karijeri koje je morala otrpjeti i učinak koji je to usporavanje imalo na njezinu plaću i mirovinska prava.
            75. Kao drugo, tužiteljica tvrdi da je pretrpjela neimovinsku štetu koju nije moguće popraviti samo poništenjem pobijane odluke jer, čak ako je i moguće poduzeti sve mjere koje bi dovele do ispravljanja počinjene nezakonitosti, nije isključeno da Vijeće tužiteljičino ime samo umetne na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće, bez davanja ikakvog odgovora na poništavajuću presudu. Tužiteljica procjenjuje tu neimovinsku štetu na iznos od 10.000 eura.
            76. Službenički sud podsjeća da prema ustaljenoj sudskoj praksi, kad je neimovinsku štetu na koju se tužitelj poziva uzrokovalo donošenje odluke protiv koje je podnesen zahtjev za poništenje, odbijanje zahtjeva za poništenje u pravilu dovodi do odbijanja odštetnog zahtjeva jer su ta dva zahtjeva usko povezana (presuda Arguelles Arias/Vijeće, F‑122/12, EU:F:2013:185, t. 127. i navedena sudska praksa).
            77. U konkretnom slučaju treba reći da imovinska i neimovinska šteta na koje se tužiteljica poziva proizlaze iz odluke Vijeća da ju ne uvrsti na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće. No s obzirom na to da je zahtjev za poništenje pobijane odluke odbijen, a pri čemu Službenički sud nije utvrdio postojanje nepravilnosti u donošenju odluke od strane Vijeća, zahtjev za naknadu štete tužiteljice valja također odbiti.
            78. Slijedom svega navedenoga tužbu valja odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            79. Sukladno članku 101. Poslovnika, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i dužna je na zahtjev druge stranke snositi troškove koje joj je prouzročila. Prema članku 102. stavku 1. Poslovnika, Službenički sud može odlučiti da, ako to zahtijeva pravičnost, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove, ali da je dužna samo djelomično snositi troškove druge stranke odnosno da uopće nije dužna snositi troškove po toj osnovi. Konačno, prema članku 103. stavku 4. Poslovnika institucije koje interveniraju u postupak same snose svoje troškove.
            80. Iz obrazloženja ove presude razvidno je da tužiteljica nije uspjela u postupku. Nadalje, Vijeće je u svojem zahtjevu izričito zatražilo da se tužiteljici naloži snošenje troškova postupka. Budući da okolnosti slučaja ne opravdavaju primjenu odredaba članka 102. stavka 1. Poslovnika, tužiteljica treba sama snositi svoje troškove te joj se nalaže snošenje troškova Vijeća.
            81. Konačno, u skladu s člankom 103. stavkom 4. prvom rečenicom Poslovnika, Komisija i Revizorski sud sami snose svoje troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. V. Todorova Androva snosi vlastite troškove te joj se nalaže snošenje troškova Vijeća Europske unije.
            3. Europska komisija i Europski revizorski sud snose vlastite troškove.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. lipnja 2010.#Europska komisija protiv Technische Glaswerke Ilmenau GmbH.#Žalba.#Predmet C-139/07 P.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 20. srpnja 2017.#Mediaexpert sp. z o.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije mediaexpert – Raniji nacionalni verbalni žig mediaexpert – Relativni razlog za odbijanje – Članak 53. stavak 1. točka (a) i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga – Potvrda o registraciji ranijeg žiga – Prijevod – Pravila 37. do 39. i pravilo 98. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 2868/95 – Legitimna očekivanja.#Predmet T-780/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 27. travnja 2017.#Germanwings GmbH protiv Europske komisije.#Državne potpore – Potpora u korist zračnog prijevoznika koji se koristi zračnom lukom Zweibrücken – Prednost – Pripisivanje odgovornosti državi – Obveza obrazlaganja – Legitimna očekivanja – Pristup dokumentima – Dokumenti koji se odnose na postupak nadzora državnih potpora – Odbijanje pristupa traženim dokumentima – Iznimka u vezi sa zaštitom svrhe inspekcija, istraga i revizija.#Predmet T-375/15.


Presuda Suda (peto vijeće) od 29. travnja 2004.#Finanzamt Offenbach am Main-Land protiv Faxworld Vorgründungsgesellschaft Peter Hünninghausen und Wolfgang Klein GbR.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-137/02.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. srpnja 2005. # Compañía española para la fabricación de aceros inoxidables SA (Acerinox) protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba. # Predmet C-57/02 P.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. rujna 2015.#Federación Nacional de Cafeteros de Colombia protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice COLOMBIANO HOUSE – Ranija zaštićena oznaka zemljopisnog podrijetla Café de Colombia – Članci 13. i 14. Uredbe (EZ) br. 510/2006 – Relativan razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-387/13.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. listopada 2016.#Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank protiv F. Wielanda i H. Rothwangla.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 18. i 45. UFEU‑a – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 3. i članak 94. – Uredba (EZ) br. 859/2003 – Članak 2. stavci 1. i 2. – Osiguranje za slučaj starosti i osiguranje za slučaj smrti – Bivši pomorci državljani treće države koja je postala članica Europske unije u 1995. – Isključenje prava na davanja za slučaj starosti.#Predmet C-465/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članci 18. i 45. UFEU‑a — Socijalna sigurnost radnika migranata — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članak 3. i članak 94. — Uredba (EZ) br. 859/2003 — Članak 2. stavci 1. i 2. — Osiguranje za slučaj starosti i osiguranje za slučaj smrti — Bivši pomorci državljani treće države koja je postala članica Europske unije u 1995. — Isključenje prava na davanja za slučaj starosti“
      U predmetu C‑465/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Žalbeni sud za predmete iz područja socijalnog osiguranja i javne službe, Nizozemska), odlukom od 6. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 9. listopada 2014., u postupku

         Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank

      protiv

         F. Wielanda

         H. Rothwangla

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank, H. van der Most i T. Theele, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Noort, M. Bulterman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 4. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. i članka 45. stavka 2. UFEU‑a, članka 3. i članka 94. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 647/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. (SL 2005., L 117, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 108.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), kao i članka 2. stavaka 1. i 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 859/2003 od 14. svibnja 2003. o proširenju odredaba Uredbe (EEZ) br. 1408/71 i Uredbe (EEZ) br. 574/72 na državljane trećih zemalja za koje ne vrijede spomenute odredbe isključivo na osnovi njihova državljanstva (SL 2003., L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 25.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru dvaju zasebnih sporova između Raada van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (Upravno vijeće ustanove za socijalnu sigurnost, u daljnjem tekstu: SVB) i F. Wielanda i H. Rothwangla u vezi s odbijanjem SVB‑a da potonjima odobri starosnu mirovinu,

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1408/71

               3

               Uvodna izjava Uredbe br. 1408/71 glasi:
               „[...] odredbe o koordinaciji nacionalnih zakonodavstava o socijalnoj sigurnosti spadaju u okvir slobode kretanja radnika koji su državljani država članica i trebaju doprinijeti poboljšanju njihova životnog standarda i uvjeta zaposlenja”.

               4

               Članak 1. te uredbe glasi:
               „Za potrebe ove Uredbe:

                        (a)

                        ‚zaposlena osoba’ [...] znači [...]

                                 i.

                                 svaka osoba koja je osigurana, obvezno ili na izbornoj produženoj osnovi, za jedan ili više osiguranih slučajeva obuhvaćenih granama sustava socijalne sigurnosti za zaposlene ili samozaposlene osobe [...];

                  [...]

                        (j)

                        ‚zakonodavstvo’ u pogledu svake države članice znači svi zakoni i ostali propisi te sve druge postojeće ili buduće provedbene mjere koje se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 4. stavcima 1. i 2. [...];

                  [...]

                        (r)

                        ‚razdoblja osiguranja’ znači razdoblja plaćenih doprinosa ili razdoblja zaposlenja ili samozaposlenja koja su utvrđena ili uzeta u obzir kao razdoblja osiguranja prema zakonodavstvu na temelju kojeg su navršena ili se smatraju navršenima, te sva razdoblja koja se takvima smatraju u slučajevima kada ih navedeno zakonodavstvo smatra izjednačenima s razdobljima osiguranja;

                  [...]

                        (sa)

                        ‚razdoblja boravišta’ znači razdoblja utvrđena ili uzeta u obzir kao takva prema zakonodavstvu na temelju kojeg su navršena ili se smatraju navršenima;

                  [...]”

               5

               Članak 2. navedene uredbe naslovljen „Obuhvaćene osobe” predviđa u stavku 1.:
               „Ova se Uredba odnosi na zaposlene osobe ili samozaposlene osobe na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica i koje su državljani jedne od država članica ili koje su osobe bez državljanstva ili izbjeglice koji imaju boravište na državnom području jedne od država članica, kao i na članove njihovih obitelji i njihove nadživjele osobe.”

               6

               Članak 3. te iste uredbe, naslovljen „Jednako postupanje”, u stavku 1. određuje:
               „Podložno posebnim odredbama ove Uredbe, osobe na koje se ova Uredba odnosi podliježu istim obvezama i uživaju ista prava na temelju zakonodavstva svake države članice kao državljani te države.”

               7

               Sukladno članku 4. Uredbe br. 1408/71, naslovljenom „Materijalno područje primjene”:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
               [...]

                        (b)

                        invalidska davanja, uključujući ona namijenjena održavanju ili poboljšanju sposobnosti zarađivanja;

                        (c)

                        davanja za slučaj starosti;

                  [...]”

               8

               Članak 13. te uredbe, naslovljen „Opća pravila”, u stavku 2. predviđa:
               „Ovisno o člancima od 14. do 17.:
               [...]

                        (c)

                        na osobu koja je zaposlena na brodu koji nosi zastavu države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države;

                  [...]”

               9

               Članak 44. navedene uredbe, naslovljen „Opće odredbe za priznavanje davanja, ako se na zaposlenu ili samozaposlenu osobu primjenjuje zakonodavstvo dviju ili više država članica”, u stavku 1. određuje:
               „Prava na davanja zaposlene ili samozaposlene osobe na koju se primjenjivalo zakonodavstvo dviju ili više država članica, ili nadživjelih osoba, utvrđuju se u skladu s odredbama ovog poglavlja.”

               10

               U skladu s člankom 45. Uredbe br. 1408/71, propisuje se da nadležna ustanova u državi članici podnositelja zahtjeva mora uzeti u obzir razdoblja osiguranja ili boravišta navršena prema zakonodavstvu drugih država članica. Iako je nadležna ustanova obvezna odrediti davanja na temelju zbrojenih razdoblja osiguranja ili boravišta u skladu s pravilima propisanima člankom 45., davanja za slučaj starosti koja se priznaju određuju se u skladu s člankom 46. stavkom 2. te uredbe.

               11

               Članak 94. navedene uredbe naslovljen „Prijelazne odredbe za zaposlene osobe” u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   U skladu s ovom uredbom ne stječe se nikakvo pravo u odnosu na razdoblje prije 1. listopada 1972. ili do dana njezine primjene na državnom području predmetne države članice ili u dijelu državnog područja te države.
               2.   Sva razdoblja osiguranja i, prema potrebi, sva razdoblja zaposlenja ili boravišta navršena u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma njegove primjene na državnom području države članice ili u dijelu državnog područja te države, uzimaju se u obzir za određivanje prava stečenih u skladu sa zakonodavstvima ove Uredbe.”

         Uredba br. 859/2003

               12

               U članku 1. Uredbe br. 859/2003 određuje se:
               „Pridržavajući se odredaba Priloga ovoj Uredbi, odredbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 i Uredbe (EEZ) br. 574/72 primjenjuju se na državljane trećih zemalja koji već nisu obuhvaćeni navedenim odredbama samo na temelju njihova državljanstva, kao i na članove njihovih obitelji i njihove nadživjele, pod uvjetom da zakonito borave na državnom području države članice te njihov položaj u svim pogledima nije ograničen na jednu državu članicu.”

               13

               U skladu s člankom 2. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 859/2003:
               „1.   Ova Uredba ne stvara prava u razdoblju prije 1. lipnja 2003.
               2.   Svako razdoblje osiguranja i, kada je to primjereno, svako razdoblje zaposlenja, samozaposlenja ili boravka ostvarenog prema zakonodavstvu države članice prije 1. lipnja 2003. uzimaju se u obzir pri utvrđivanju prava koja se stječu u skladu s odredbama ove Uredbe.”

         Nizozemsko pravo

               14

               Članak 2. Algemene Ouderdomsweta (Opći zakon o osiguranju za slučaj starosti, Stb. 1956, br. 281; u daljnjem tekstu: AOW), u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, propisuje:
               „U smislu ovog zakona, rezident je osoba koja ima boravište u Nizozemskoj.”

               15

               Članak 3. AOW‑a, u verziji koja se primjenjivala do stupanja na snagu Zakona od 30. srpnja 1965. (Stb. 347, br. 882), glasio je:
               „1.   Boravište osobe [...] utvrđuje se ovisno o okolnostima.
               [...]
               3.   Za potrebe primjene stavka 1., brodovi i zrakoplovi čija se matična luka nalazi na državnom području Kraljevine smatraju se, u pogledu posade, dijelom Kraljevine.”

               16

               Članak 3. AOW‑a, u verziji koja je proistekla iz Zakona od 30. srpnja 1965., glasi:
               „1.   Boravište osobe [...] utvrđuje se u skladu s okolnostima.
               2.   Za potrebe primjene stavka 1., brodovi i zrakoplovi čija se matična luka nalazi na državnom području Kraljevine smatraju se, u pogledu posade, dijelom Kraljevine.
               [...]”

               17

               Članak 6. AOW‑a, u verziji koja je proistekla iz Zakona od 25. svibnja 1962. (Stb. 1962, str. 205.) koji je stupio na snagu retroaktivno, počevši od 1. listopada 1959., određivao je:
               „1.   U skladu s odredbama ovog zakona, osoba starija od 15 i mlađa od 65 godina osigurana je ako:

                        (a)

                        ima boravište;

                  [...]
               4.   Od odredaba stavka 1. može se odstupiti općom upravnom mjerom ili na njezinu temelju :

                        (a)

                        u pogledu stranaca;

                        (b)

                        u pogledu osoba na koje se izvan Kraljevine primjenjuje sličan sustav;

                        (c)

                        u pogledu osoba koje samo privremeno borave ili rade u zemlji;

                        (d)

                        u pogledu bračnih drugova i drugih članova kućanstva [...] osoba iz ovog stavka, točaka (b) i (c);

                        (e)

                        u pogledu bračnih drugova državljana [koji nisu osigurani u skladu s ovim zakonom] na temelju sporazuma ili sustava socijalne sigurnosti koji se primjenjuje između Nizozemske i jedne ili više drugih država.”

               18

               Članak 6. AOW‑a, u verziji koja je proistekla iz Zakona od 30. srpnja 1965., glasi:
               „1.   U skladu s odredbama ovog zakona, osoba starija od 15 i mlađa od 65 godina osigurana je ako:

                        (a)

                        ima boravište;

                  [...]
               3.   Od odredaba stavka 1. može se odstupiti općom upravnom mjerom ili na njezinu temelju:

                        (a)

                        u pogledu stranaca;

                        (b)

                        u pogledu osoba na koje se primjenjuje sličan sustav drugog dijela Kraljevine, druge države ili druge međunarodne organizacije;

                        (c)

                        u pogledu osoba koje samo privremeno borave ili rade u zemlji;

                        (d)

                        u pogledu bračnih drugova i drugih članova kućanstva osoba iz ovog stavka, točaka (a), (b) i (c);

                        (e)

                        u pogledu bračnih drugova državljana koji nisu osigurani u skladu s ovim zakonom na temelju sporazuma ili sustava socijalne sigurnosti sklopljenog između Nizozemske i jedne ili više drugih država.”

               19

               U skladu s člankom 7. AOW‑a, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka:
               „U skladu s odredbama ovog zakona, imaju pravo na starosnu mirovinu osobe

                        (a)

                        koje su navršile 65 godina, i

                        (b)

                        koje su, u skladu s ovim zakonom, bile osigurane u razdoblju koje je počelo teći od dana kada su navršile 15 godina a prestalo teći dana kada su navršile 65 godina.”

               20

               Na osnovi članka 6. AOW‑a potom su donesene opće upravne mjere među kojima su, u pogledu razdoblja o kojima je riječ u glavnom postupku, Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen (Dekret o proširenju i ograničenju broja osiguranika socijalnog osiguranja) od 10. srpnja 1959. (Stb. 1959, br. 230; u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret 230) i Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen (Dekret o proširenju i ograničenju broja osiguranika socijalnog osiguranja) od 1. siječnja 1963. (Stb. 1963, br. 24; u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret 24).

               21

               Članak 2., uvodna rečenica, i točka (k) Kraljevskog dekreta 230 kao i članak 2. uvodna rečenica i točka (k) Kraljevskog dekreta 24 propisivali su, u istovjetnoj formulaciji, sljedeće:
               „[...] odstupajući od članka 6. stavka 1. [AOW‑a], članka 7. Zakona o općem osiguranju udovica i siročadi i od članka 6. Općeg zakona o obiteljskim doplacima, nije osiguran
               [...]

                        (k)

                        stranac koji je član posade broda čija se matična luka nalazi na državnom području Kraljevine ako boravi na navedenom brodu”.

               22

               Članak 2. točka (k) Kraljevskog dekreta 24 postao je, nakon izmjene potonjeg Dekretom od 11. kolovoza 1965. (Stb. 373), članak 2. točka (m).

               23

               Na temelju članka 16. stavka 1. AOW‑a, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, pravo na starosnu mirovinu stječe se prvog dana mjeseca u kojem je predmetna osoba ispunjavala uvjete za pravo na takvu mirovinu.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               24

               F. Wieland rođen je 20. ožujka 1943. te je rođenjem postao austrijski državljanin. Od 11. listopada 1962. do 7. ožujka 1966. radio je na brodovima u vlasništvu društva Holland‑Amerika Lijn (u daljnjem tekstu: HAL), nizozemskog trgovačkog društva koje je održavalo pomorsku liniju između Nizozemske i Sjedinjenih Američkih Država.

               25

               U 1966. F. Wieland preselio se u Sjedinjene Američke Države, te je 29. kolovoza 1969. stekao američko državljanstvo i zbog toga izgubio austrijsko državljanstvo.

               26

               U travnju 2008. F. Wieland podnio je SVB‑u zahtjev da mu starosnu mirovinu počne isplaćivati od njegova šezdeset petog rođendana.

               27

               Odlukom od 15. travnja 2008. SVB je odbio taj zahtjev s obrazloženjem da u razdoblju od njegova petnaestog do njegova šezdeset petog rođendana F. Wieland nije bio osiguran na temelju AOW‑a. Dana 3. listopada 2008. predmetna osoba je obavijestila SVB da je od tog datuma njegovo glavno boravište odsada u Austriji.

               28

               H. Rothwangl rođen je 7. prosinca 1943. i austrijski je državljanin. Od 6. studenoga 1962. do 23. travnja 1963. radio je na brodovima u vlasništvu HAL‑a.

               29

               Dana 12. siječnja 2009., H. Rothwangl podnio je SVB‑u zahtjev za isplatu starosne mirovine. On je na taj datum imao boravište u Austriji, zemlji u kojoj je, prema podacima SVB‑a, bio zakonski osiguran za slučaj starosti u ukupnom razdoblju od 496 mjeseci počevši od travnja 1958. do srpnja 1998.

               30

               H. Rothwangl je od 1. ožujka 1998. primao austrijsku mirovinu zbog nesposobnosti za rad (Erwerbsunfähigkeitspension) i, počevši od 1. rujna 1998., švicarsku invalidsku mirovinu. Od 29. studenoga 1998. do 1. prosinca 2008. on je, osim toga, na temelju Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering (Zakon o osiguranju za slučaj nesposobnosti za rad) primao naknadu u iznosu od 1,08 eura bruto po danu.

               31

               Odlukom od 26. svibnja 2009. SVB je odbio zahtjev H. Rothwangla za starosnu mirovinu s obrazloženjem da u razdoblju od njegova petnaestog do njegova šezdeset petog rođendana nije bio osiguran na temelju AOW‑a.

               32

               F. Wieland i H. Rothwangl uspješno su pobijali SVB‑ove odluke pred Rechtbankom Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska). SVB je zatim podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               33

               U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, Centrale Raad van Beroep (Žalbeni sud za predmete iz područja socijalnog osiguranja i javne službe, Nizozemska) poziva se na presudu Europskog suda za ljudska prava od 4. lipnja 2002., Wessels‑Bergervoet protiv Nizozemske (CE:ECHR:2002:1112JUD003446297), u kojoj je potonji sud presudio da odluka nizozemske ustanove da udanoj ženi na temelju AOW‑a isplati samo umanjenu starosnu mirovinu predstavlja povredu članka 14. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) u vezi s člankom 1. Protokola uz EKLJP potpisanog 20. ožujka 1952.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da iako su nizozemski sudovi u slučajevima kojima se dovode u pitanje prava na starosnu mirovinu pomoraca primijenili stav Europskog suda za ljudska prava iz presude od 4. lipnja 2002., Wessels‑Bergervoet protiv Nizozemske (CE:ECHR:2002:1112JUD003446297), ipak smatra da se situacija F. Wielanda i H. Rothwangla razlikuje od tih slučajeva i da je razlika u postupanju nadležnih nizozemskih tijela iz glavnih postupaka, a koja se temelji na državljanstvu, opravdana člankom 14. EKLJP‑a. Taj sud pita bi li Uredba br. 1408/71 u vezi s Uredbom br. 859/2003 kao i člancima 18. i 45. UFEU‑a mogla biti relevantna u tim predmetima.

               35

               Kad je riječ o H. Rothwanglu, taj sud smatra da ga se zbog njegovih profesionalnih djelatnosti iz šezdesetih danas treba kvalificirati kao radnika ne samo u smislu UFEU‑a nego i Uredbe br. 1408/71. Sud koji je uputio zahtjev nadalje smatra da se činjenica da predmetna osoba nije bila državljanin države članice između 6. studenoga 1962. i 23. travnja 1963., razdoblja u kojem je bila zaposlenik društva HAL, ne protivi tomu da se ta uredba primijeni na profesionalne djelatnosti obavljane tijekom tog razdoblja budući da je H. Rothwangl ispunjavao uvjet državljanstva propisan navedenom uredbom zbog pristupanja Republike Austrije Europskoj uniji koje je stupilo na snagu 1. siječnja 1995. godine.

               36

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje treba li razdoblje tijekom kojeg je H. Rothwangl bio zaposlen kao pomorac u društvu HAL smatrati razdobljem osiguranja u smislu članka 94. stavka 2. Uredbe br. 1408/71. Taj sud u tom pogledu smatra da u obzir treba uzeti članak 18. i članak 45. UFEU‑a kao i članak 3. Uredbe br. 1408/71.

               37

               Kad je riječ o F. Wielandu, sud koji je uputio zahtjev pita treba li odgovor na pitanje o primjenjivosti Uredbe br. 1408/71 biti isti kao i onaj dan u slučaju H. Rothwangla s obzirom na to da se slobodno kretanje radnika ne primjenjuje na državljane trećih država i da F. Wieland od 29. kolovoza 1969. više nije austrijski državljanin.

               38

               U tim okolnostima Centrale Raad van Beroep (Žalbeni sud za predmete iz područja socijalnog osiguranja i javne službe) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 3. i članak 94. stavak 1. i 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti tako da bivšem pomorcu koji je pripadao posadi broda s matičnom lukom u državi članici, koji nije imao [boravište] na kopnu ni državljanstvo države članice, nakon pristupanja Uniji (odnosno pravnoj prednici Unije) države čije državljanstvo taj pomorac ima ili nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1408/71 za tu državu starosna mirovina ne smije biti (djelomično) uskraćena samo zbog toga što navedeni bivši pomorac u vrijeme (zatraženog) osiguranja nije imao državljanstvo (prvonavedene) države članice?

                        2)

                        Treba li članke 18. i 45. UFEU‑a tumačiti tako da se protive uređenju države članice prema kojem je pomorac koji je [bio član] posad[e] broda s matičnom lukom u toj državi članici, nije imao [boravište] na kopnu ni državljanstvo države članice, bio isključen iz sustava starosnog mirovinskog osiguranja, dok se prema tom uređenju osiguranim smatra onaj pomorac koji je državljanin države članice u kojoj brod ima svoju matičnu luku te se što se tiče ostaloga nalazi u istoj situaciji, ako je država čiji je državljanin prvonavedeni pomorac, u međuvremenu – u trenutku utvrđivanja mirovine – pristupila Uniji (njezinoj pravnoj prednici) ili je za tu državu u međuvremenu stupila na snagu Uredba br. 1408/71?

                        3)

                        Treba li na isti način odgovoriti na prvo i drugo pitanje u slučaju (bivšeg) pomorca koji je za vrijeme obavljanja svoje djelatnosti imao državljanstvo države koja je kasnije pristupila Uniji (njezinoj pravnoj prednici), ali u trenutku toga pristupa ili stupanja na snagu Uredbe br. 1408/71 za spomenutu državu i u trenutku postavljanja zahtjeva za starosnu mirovinu nije bio državljanin države članice, na kojeg se zadnje navedena uredba u skladu s člankom 1. Uredbe br. 859/2003 ipak primjenjuje?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               39

               Treba utvrditi da u je vrijeme kada su F. Wieland i H. Rothwangl bili zaposleni u društvu HAL, koordinacija sustava socijalne sigurnosti država članica, kad je riječ o radnicima migrantima na razini Europske ekonomske zajednice, bila uređena Uredbom Vijeća br. 3 od 25. rujna 1958. o socijalnoj sigurnosti radnika migranata (SL 1958., 30, str. 561.) [neslužbeni prijevod]. Međutim, potonja uredba nije se primjenjivala na pomorce.

               40

               Ta situacija nije bila u neskladu s međunarodnim pravilima koja su se primjenjivala na pomorce koja su u to vrijeme bila na snazi, s obzirom na to da, u skladu s člankom 2. Konvencije br. 71 Međunarodne organizacije rada od 28. lipnja 1946. o mirovinama pomoraca, koju je Kraljevina Nizozemska ratificirala 27. kolovoza 1957. i koja je stupila na snagu 10. listopada 1962., svaka država članica Međunarodne organizacije rada bila je obvezna u skladu s nacionalnim zakonima ili propisima uspostaviti ili osigurati sustav mirovina za pomorce koji se umirovljuju iz rada u pomorstvu, s obzirom na to da je bilo navedeno da se osobe koje nemaju boravište na državnom području predmetne države članice i osobe koje nisu njezini državljani ipak može isključiti iz tog sustava.

               41

               Počevši od 1. travnja 1967., Uredbom Vijeća br. 47/67/EEZ od 7. ožujka 1967. o izmjenama i dopunama nekih odredaba uredbi br. 3 i 4 o socijalnoj sigurnosti radnika migranata (pomorci) (SL 1967., 44, str. 641.) [neslužbeni prijevod], uvedena su posebna pravila za pomorce koja su se, među ostalim, odnosila na utvrđivanje mjerodavnog prava i starosnu mirovinu. Ta su pravila zatim uključena u Uredbu br. 1408/71.

               42

               Iz toga slijedi da je u razdobljima u kojima su F. Wieland i H. Rothwangl bili zaposleni u društvu HAL, osiguranje pomoraca u sklopu sustava socijalne sigurnosti isključivo bilo uređeno nacionalnim propisima.

               43

               S druge strane, F. Wieland i H. Rothwangl podnijeli su zahtjeve za starosnu mirovinu na dan kada se primjenjivala Uredba br. 1408/71.

               44

               U skladu s uvodnom izjavom 1. potonje uredbe, njezin glavni cilj je koordinirati nacionalne sustave socijalne sigurnosti kako bi se provelo načelo slobodnog kretanja osoba na području Unije.

               45

               U tom pogledu, iako države članice zadržavaju nadležnost propisivanja uvjeta za sudjelovanje u svojim sustavima socijalne sigurnosti, pri izvršavanju te ovlasti moraju, međutim, poštovati pravo Unije i osobito odredbe Ugovorâ o slobodnom kretanju radnika (presuda od 17. siječnja 2012., Salemink, C‑347/10, EU:C:2012:17, t. 39. i navedena sudska praksa).

               46

               S obzirom na to, s jedne strane, ti uvjeti ne mogu imati za posljedicu isključivanje iz područja primjene nacionalnog zakonodavstva, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, osoba na koje se to zakonodavstvo primjenjuje na temelju Uredbe br. 1408/71 i, s druge strane, sustavi obveznog osiguranja moraju biti u skladu s odredbama članaka 18. i 45. (presuda od 17. siječnja 2012., C‑347/10, EU:C:2012:17, t. 40.).

               47

               S obzirom na ta razmatranja treba ispitati prethodna pitanja.

         Prvo pitanje

               48

               Svojim prvim pitanje sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 94. stavak 1. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se protive propisu države članice koji za potrebe utvrđivanja prava na davanja za slučaj starosti ne uzima u obzir razdoblje osiguranja koje je u skladu s njezinim vlastitim zakonodavstvom navodno navršio inozemni radnik kada je kao u glavnom predmetu u kojem je H. Rothwangl stranka – država čiji je taj radnik državljanin Uniji pristupila nakon navršenja tog razdoblja.

               49

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, potrebno je utvrditi stječe li državljanin države članice u trenutku podnošenja zahtjeva za starosnu mirovinu koji, međutim, nije bio državljanin države članice u razdoblju zaposlenja navršenom u inozemstvu prije stupanja na snagu Uredbe br. 1408/71, te, ako stječe, pod kojim uvjetima, pravo da mu se uzmu u obzir razdoblja osiguranja navršena u tom razdoblju na državnom području druge države članice, s ciljem utvrđivanja starosne mirovine.

               50

               U ovom slučaju valja ispitati je li predmetna osoba na temelju članka 94. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1408/71 stekla prava iz područja osiguranja za slučaj starosti koja se moraju pripisati onima koje već može zahtijevati u Austriji.

               51

               U tom pogledu, kad je riječ o članku 94. stavku 1. navedene uredbe u kojem se navodi da se na temelju potonje uredbe ne stječe nikakvo pravo u odnosu na razdoblje prije 1. listopada 1972. ili do dana njezine primjene na državnom području predmetne države članice ili u dijelu državnog područja dotične države članice, valja podsjetiti da je u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda ta odredba u potpunosti u skladu s načelom pravne sigurnosti; naime retroaktivna primjena uredbe, neovisno o pozitivnim ili negativnim učincima koje bi takva primjena mogla imati za zainteresiranu stranku, protivna je načelu pravne sigurnosti, osim ako postoje dovoljno jasni pokazatelji, bilo u izričaju uredbe ili u njezinim ciljevima, koji omogućuju zaključak da ta uredba ne uređuje samo buduće situacije. Iako novi zakon tako vrijedi samo za budućnost, on se, u skladu s općepriznatim načelom, osim u slučaju odstupanja, također primjenjuje na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom razdoblja valjanosti prijašnjeg zakona (vidjeti u tom smislu presudu od 18. travnja 2002., Duchon, C‑290/00, EU:C:2002:234, t. 21. i 22. kao i navedenu sudsku praksu).

               52

               Jednako tako, za potrebe primjene Uredbe br. 1408/71 na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom razdoblja valjanosti prijašnjeg zakona članak 94. te uredbe među ostalim u stavku 2. za određivanje prava na davanja predviđa obvezu uzimanja u obzir svih razdoblja osiguranja, zaposlenja ili boravišta navršenih u skladu sa zakonodavstvom države članice „prije 1. listopada 1972. ili prije datuma primjene uredbe na državnom području te države članice”. Stoga iz te odredbe proizlazi da joj država članica nema pravo odbiti uzeti u obzir razdoblja osiguranja navršena na državnom području druge države članice za potrebe utvrđivanja mirovine podnositelja zahtjeva samo zato što su ta razdoblja navršena prije stupanja na snagu te uredbe (presude od 18. travnja 2002., Duchon, C‑290/00, EU:C:2002:234, t. 23. i navedena sudska praksa, kao i od 5. studenoga 2014., Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, t. 52.).

               53

               U tom pogledu treba provjeriti predstavljaju li razdoblja u kojima je H. Rothwangl bio zaposlenik društva HAL razdoblja osiguranja navršena u skladu sa zakonodavstvom države članice prije datuma primjene Uredbe br. 1408/71 na državnom području te države članice, u smislu članka 94. stavka 2. te uredbe.

               54

               S obzirom na to da trenutak od kojeg osoba može ostvarivati eventualna prava na starosnu mirovinu na temelju AOW‑a, pozivajući se na prethodno navršena razdoblja osiguranja, odgovara prvom danu mjeseca u kojem ta osoba navrši 65 godina života, ne može se smatrati da se zahtjev H. Rothwangla odnosi na pravo stečeno u razdoblju koje je prethodilo stupanju na snagu Uredbe br. 1408/71 ili datumu primjene te uredbe na državnom području predmetne države članice, u smislu članka 94. stavka 1. navedene uredbe.

               55

               S druge strane, postavlja se pitanje može li H. Rothwangl steći pravo na temelju razdoblja osiguranja kao i, ovisno o slučaju, razdoblja zaposlenja ili boravišta navršenih u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma primjene Uredbe br. 1408/71 na državnom području te države članice.

               56

               Naime, kako bi se pravom mogao pozivati na članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71, podnositelj zahtjeva mora biti u stanju pružiti dokaze o navršenom razdoblju osiguranja kao i, ovisno o slučaju, razdobljima zaposlenja ili boravišta navršenima u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili, kad je riječ o državama članicama koje su Uniji pristupile nakon tog datuma, prije dana primjene te uredbe na državnom području predmetne države članice. U slučaju Republike Austrije taj dan je 1. siječnja 1995.

               57

               Kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na postojanje razdoblja zaposlenja ili boravišta navršenih u skladu sa zakonodavstvom države članice, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da ga H. Rothwangl nedvojbeno ispunjava.

               58

               Međutim, kad se radi o postojanju uvjeta koji se odnosi na razdoblje osiguranja navršeno u skladu sa zakonodavstvom države članice, treba, s jedne strane, istaknuti da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja zakonodavstvo u smislu članka 1. točke (j) Uredbe br. 1408/71.

               59

               S druge strane, izraz „razdoblje osiguranja” iz članka 94. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 u članku 1. točki (r) te uredbe definiran je kao „razdoblja plaćenih doprinosa ili razdoblja zaposlenja ili samozaposlenja koja su utvrđena ili uzeta u obzir kao razdoblja osiguranja prema zakonodavstvu na temelju kojeg su navršena ili se smatraju navršenima, te sva razdoblja koja se takvima smatraju u slučajevima kada ih navedeno zakonodavstvo smatra izjednačenima s razdobljima osiguranja” (presuda od 7. veljače 2002., Kauer, C‑28/00, EU:C:2002:82, t. 25.).

               60

               To upućivanje na domaće zakonodavstvo jasno pokazuje da Uredba br. 1408/71, osobito za potrebe zbrajanja razdoblja osiguranja, upućuje na uvjete koji prema domaćem pravu moraju biti ispunjeni za priznavanje posebnog razdoblja kao jednakog razdobljima osiguranja u pravom smislu riječi. Međutim, to priznavanje mora se izvršiti uz poštovanje odredaba UFEU‑a o slobodnom kretanju osoba (presuda od 7. veljače 2002., Kauer, C‑28/00, EU:C:2002:82, t. 26. i navedena sudska praksa).

               61

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev je utvrdio da H. Rothwangl nije bio osiguran za slučaj starosti u razdoblju zaposlenja u društvu HAL jer , u skladu s nacionalnim propisom koji se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, državljani trećih zemalja koji su članovi posade broda i koji na tom brodu imaju boravište nisu bili osigurani kad je riječ o davanjima za slučaj starosti.

               62

               Budući da se to isključenje osiguranja temeljilo na, među ostalim, državljanstvu H. Rothwangla, treba ispitati može li on, na temelju zabrane diskriminacije koja se temelji na državljanstvu iz članka 3. Uredbe br. 1408/71, zahtijevati da se prema njemu postupa kao da je navršio razdoblje osiguranja u Nizozemskoj, iako, zapravo nije ispunjavao taj bitni uvjet iz članka 94. stavka 2. te uredbe.

               63

               U tom pogledu, točno je da je Sud presudio da je s ciljem davanja učinka prijelaznim odredbama članka 94. stavaka 1. do 3. Uredbe br. 1408/71, potrebno uzeti u obzir razdoblja osiguranja navršena prije nego što je ta uredba stupila na snagu (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 2002., Kauer, C‑28/00, EU:C:2002:82, t. 52. i od 18. travnja 2002., Duchon, C‑290/00, EU:C:2002:234, t. 23.). U predmetima u kojima su donesene te dvije presude, predmetne osobe koje su zahtijevale austrijsku mirovinu bile su osigurane u skladu s relevantnim nacionalnim propisom. Sud je tako presudio da zakonitost nacionalnih mjera o kojima je riječ treba ocijeniti s obzirom na pravo Unije kako se primjenjivalo nakon pristupanja Republike Austrije Uniji (presuda od 18. travnja 2002., Duchon, C‑290/00, EU:C:2002:234, t. 28.) i da, slijedom toga, nadležna institucija mora primijeniti načela o slobodnom kretanju radnika i prijelazne odredbe iz članka 94. stavaka 1. do 3. te uredbe (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 2002., Kauer, C‑28/00, EU:C:2002:82, t. 45. i 50., kao i od 18. travnja 2002., Duchon, C‑290/00, EU:C:2002:234, t. 32.).

               64

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 52. svojeg mišljenja, činjenica da je H. Rothwangl, čak i prije pristupanja Republike Austrije Uniji, ostvarivao prava na slobodno kretanje kada je radio za društvo HAL nije dovoljna da bi se moglo smatrati da je navršio razdoblje osiguranja za slučaj starosti u Nizozemskoj. Naime, za razliku od situacije podnositeljâ zahtjeva u predmetima u kojima su donesene presude od 7. veljače 2002., Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82) i od 18. travnja 2002., Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234), nizozemski je propis isključivao H. Rothwangla od tog osiguranja dok je radio za društvo HAL, zato što je bio državljanin treće zemlje i boravio na brodovima na kojima je bio član posade. Takvo isključenje, iako se temelji na državljanstvu, u vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, nije bilo zabranjeno pravom Unije s obzirom na to da Republika Austrija tada još nije bila pristupila Uniji.

               65

               Osim toga, na temelju dokumenata iz spisa koji su dostavljeni Sudu ne može se razriješiti pitanje je li H. Rothwangl bio osiguran u austrijskom sustavu socijalne sigurnosti za vrijeme tih razdoblja zaposlenja za društvo HAL. Isključivo u slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje nadležno austrijsko tijelo mora uzeti u obzir ta razdoblja.

               66

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 94. stavak 1. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se ne protive propisu države članice koji za potrebe određivanja prava na davanja za slučaj starosti ne uzima u obzir razdoblje osiguranja koje je u skladu s njezinim vlastitim zakonodavstvom navodno navršio inozemni radnik kada je, kao u glavnom predmetu u kojem je H. Rothwangl stranka, država čiji je taj radnik državljanin Uniji pristupila nakon navršenja tog razdoblja.

         Drugo pitanje

               67

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 18. UFEU‑a kojim je određeno načelo zabrane diskriminacije i članak 45. UFEU‑a, kojim se jamči slobodno kretanje radnika, tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega je pomorac koji je u određenom razdoblju bio član posade broda čija se matična luka nalazi na državnom području te države članice i koji je imao boravište na tom brodu isključen od osiguranja za slučaj starosti za to razdoblje zato što u navedenom razdoblju nije bio državljanin države članice.

               68

               U tom pogledu treba istaknuti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, akt o pristupanju nove države članice prvenstveno temelji na općem načelu neposredne i pune primjene odredaba prava Unije na tu državu, pri čemu su odstupanja dopuštena samo ako su izričito propisana prijelaznim odredbama (presuda od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 56. kao i navedena sudska praksa).

               69

               U tom smislu, članak 2. Akta o uvjetima pristupanja Republike Austrije, Republike Finske i Kraljevine Švedske i prilagodbama Ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 1994., C 241, str. 21. i SL 1995., L 1, str. 1.; u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju) propisuje da su odredbe izvornih Ugovora obvezujuće za nove države članice od dana pristupanja i u tim se državama primjenjuju u skladu s uvjetima utvrđenima tim Ugovorima i Aktom o pristupanju.

               70

               S obzirom na to da taj Akt o pristupanju ne sadržava prijelazne odredbe u vezi s primjenom članka 7. i članka 48. UEZ‑a (koji su postali članak 12. i članak 39. UEZ‑a, koji su i sami postali članak 18. UFEU‑a i članak 45. UFEU‑a), za te se odredbe mora smatrati da su neposredno primjenjive i obvezujuće za Austriju od dana njezina pristupanja, odnosno 1. siječnja 1995. Posljedica je toga to da su druge države članice s učinkom od tog datuma s austrijskim državljanima morale postupati kao s državljanima Unije.

               71

               Međutim, iz navedenog Akta o pristupanju za postojeće države članice ne proizlazi nijedna obveza da s austrijskim državljanima postupaju jednako kao što su postupale s državljanima drugih država članica prije pristupanja Austrije Uniji (vidjeti po analogiji presude od 26. svibnja 1993., Tsiotras, C‑171/91, EU:C:1993:215, t. 12., kao i od 15. lipnja 1999., Andersson i Wåkerås‑Andersson, C‑321/97, EU:C:1999:307, t. 46.).

               72

               Stoga H. Rothwangl ne može zahtijevati da Nizozemska prema njemu postupa kao da je bio osiguran za slučaj starosti samo ako je tijekom referentnog razdoblja ostvarivao prava koja proizlaze iz odredbi koje uređuju slobodno kretanje radnika tijekom njegovih razdoblja zaposlenja u društvu HAL. Naime, kao što je utvrđeno u točkama 70. i 71. ove presude, o tome se nije radilo.

               73

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje treba odgovoriti tako da članke 18. i 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega je pomorac koji je u određenom razdoblju bio član posade broda čija se matična luka nalazi na državnom području te države članice i koji je imao boravište na tom brodu isključen od osiguranja za slučaj starosti za to razdoblje zato što u navedenom razdoblju nije bio državljanin države članice.

         Treće pitanje

               74

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. i 2. Uredbe br. 859/2003 tumačiti na način da se protivi propisu države članice prema kojemu razdoblje zaposlenja koje je zaposlena osoba navršila u skladu sa zakonodavstvom te države članice te koja, kao u glavnom predmetu u kojem je F. Wieland stranka, nije bila državljanin države članice u tom razdoblju ali koja je u trenutku kad je zatražila isplatu starosne mirovine ulazila u područje primjene članka 1. te uredbe, ta država članica ne uzima u obzir za određivanje prava na mirovinu tog radnika.

               75

               U tom pogledu valja podsjetiti da se u skladu s člankom 1. Uredbe br. 859/2003 odredbe Uredbe br. 1408/71 primjenjuju na državljane trećih zemalja koji već nisu obuhvaćeni navedenim odredbama samo na temelju njihova državljanstva, kao i na članove njihovih obitelji i njihove nadživjele, pod uvjetom da zakonito borave na državnom području države članice te njihov položaj u svim pogledima nije ograničen na jednu državu članicu.

               76

               U ovom slučaju, F. Wieland ispunjava uvjete propisane člankom 1. Uredbe br. 859/2003 utoliko što je državljanin SAD‑a koji zakonito boravi u Austriji i okolnosti povezane sa situacijom u kojoj se nalazi nisu ograničene na samo jednu državu članicu te već nije obuhvaćen odredbama Uredbe br. 1408/71 samo zbog njegova državljanstva. U skladu s tim, on ulazi u područje primjene Uredbe br. 859/2003.

               77

               Treba utvrditi da je članak 2. stavci 1. i 2. Uredbe br. 859/2003 formuliran jednako kao i članak 94. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1408/71.

               78

               Iz toga slijedi da, s obzirom na odgovor na prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, F. Wieland unatoč okolnosti da je imao boravište u Nizozemskoj u razdoblju u kojem je bio zaposlenik društva HAL nije, zbog istih razloga kao i H. Rothwangl, bio osiguran za starosnu mirovinu na temelju nizozemskog propisa.

               79

               S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje treba odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. i 2. Uredbe br. 859/2003 treba tumačiti na način da se ne protivi propisu države članice prema kojemu razdoblje zaposlenja koje je zaposlena osoba navršila u skladu sa zakonodavstvom te države članice te koja, kao u glavnom predmetu u kojem je F. Wieland stranka, nije bila državljanin države članice u tom razdoblju ali koja u trenutku kad je zatražila isplatu starosne mirovine ulazi u područje primjene članka 1. te uredbe, ta država članica ne uzima u obzir za određivanje prava na mirovinu tog radnika.

         Troškovi

               80

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 94. stavak 1. i članak 94. stavak 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 647/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005., treba tumačiti na način da se ne protive propisu države članice koji za potrebe određivanja prava na davanja za slučaj starosti ne uzima u obzir razdoblje osiguranja koje je u skladu s njezinim vlastitim zakonodavstvom navodno navršio inozemni radnik kada je, kao u glavnom predmetu u kojem je H. Rothwangl stranka, država čiji je taj radnik državljanin Europskoj uniji pristupila nakon navršenja tog razdoblja.

                           2.

                           Članke 18. i 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega je pomorac koji je u određenom razdoblju bio član posade broda čija se matična luka nalazi na državnom području te države članice i koji je imao boravište na tom brodu isključen od osiguranja za slučaj starosti za to razdoblje zato što u navedenom razdoblju nije bio državljanin države članice.

                           3.

                           S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje treba odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. i 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 859/2003 od 14. svibnja 2003. o proširenju odredaba Uredbe (EEZ) br. 1408/71 i Uredbe (EEZ) br. 574/72 na državljane trećih zemalja za koje ne vrijede spomenute odredbe isključivo na osnovi njihova državljanstva treba tumačiti na način da se ne protivi propisu države članice prema kojemu razdoblje zaposlenja koje je zaposlena osoba navršila u skladu sa zakonodavstvom te države članice te koja nije bila državljanin države članice u tom razdoblju ali koja u trenutku kad je zatražila isplatu starosne mirovine ulazi u područje primjene članka 1. te uredbe, ta država članica ne uzima u obzir za određivanje prava na mirovinu tog radnika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 29. lipnja 2017.#Mr. Kebab s. r. o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Mr. KEBAB – Raniji španjolski figurativni žig MISTER KEBAP – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-448/16.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. travnja 2014.#Europska komisija protiv Mađarske.#Povreda obveze države članice – Trošarine na alkohol i alkoholna pića – Direktiva 92/83/EEZ – Određivanje stope trošarine – Proizvodnja po narudžbi etilnog alkohola u destileriji na koju se primjenjuje stopa trošarine jednaka 0 – Oslobođenje od trošarine za proizvodnju etilnog alkohola od strane privatnih osoba.#Predmet C‑115/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. ožujak 01.#Kopalnia Odkrywkowa Polski Trawertyn P. Granatowicz, M. Wąsiewicz, spółka jawna protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Naczelny Sąd Administracyjny.#Predmet C-280/10.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2014. # Leder & Schuh International AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-519/13.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 28. listopada 2004. # Olga Lutz Herrera protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba. # Spojeni predmeti T-219/02 i T-337/02.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. rujna 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 92/106/EEZ. # Predmet C-305/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. rujna 2004.#DFDS BV protiv Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Rotterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-396/02.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. travnja 2011.#Ioan Tatu protiv Statul român prin Ministerul Finanţelor şi Economiei i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunalul Sibiu - Rumunjska.#Članak 110. UFEU-a.#Predmet C-402/09.


Presuda Suda od 5. listopada 1994. # Savezna Republika Njemačka protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet C-400/92.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2. travnja 2009.#Glückauf Brauerei GmbH protiv Hauptzollamt Erfurt.#Zahtjev za prethodnu odluku: Thüringer Finanzgericht - Njemačka.#Direktiva 92/83/EEZ.#Predmet C-83/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 20. srpnja 2016.#Peter Reisenthel protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga keep it easy – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-308/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. veljače 2008.#Sabine Mayr protiv Bäckerei und Konditorei Gerhard Flöckner OHG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Socijalna politika - Direktiva 92/85/EEZ - Direktiva 76/207/EEZ.#Predmet C-506/06.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. ožujka 2014.#Reagens SpA protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti koji se odnose na zahtjeve za uzimanje u obzir nemogućnosti pridonošenja određenih poduzetnika u okviru postupka u području zabranjenih sporazuma – Odbijanje pristupa – Iznimka vezana uz zaštitu poslovnih interesa trećeg – Iznimka vezana uz zaštitu svrhe nadzora, istraga i revizija – Prevladavajući javni interes – Obveza konkretne i individualne provjere – Djelomičan pristup.#Predmet T‑181/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. svibnja 2011.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice - Članak 43. UEZ-a - Članak 45. UEZ-a - Direktive 89/48/EEZ i 2005/36/EZ.#Predmet C-54/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 5. travnja 2005. # Michel Hendrickx protiv Vijeća Europske unije. # Dužnosnici - Interni natječaj. # Predmet T-376/03.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. srpnja 2013.#GRE Grand River Enterprises Deutschland GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice LIBERTE american blend – Raniji verbalni žig Zajednice La LIBERTAD – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-206/12.