title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. veljače 2014.#OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním o.s. protiv Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský soud v Plzni.#Direktiva 2001/29/EZ – Autorsko pravo i srodna prava u informacijskom društvu – Pojam ,priopćavanja javnostiʼ – Emitiranje djelâ u sobama termalnog lječilišta – Izravan učinak odredaba Direktive – Članci 56. i 102. UFEU‑a – Direktiva 2006/123/EZ – Sloboda pružanja usluga – Tržišno natjecanje – Isključivo pravo kolektivnog ostvarivanja autorskih prava.#Predmet C‑351/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Direktiva 2001/29/EZ — Autorsko pravo i srodna prava u informacijskom društvu — Pojam ‚priopćavanja javnosti’ — Emitiranje djelâ u sobama termalnog lječilišta — Izravan učinak odredaba direktive — Članci 56. i 102. UFEU‑a — Direktiva 2006/123/EZ — Sloboda pružanja usluga — Tržišno natjecanje — Isključivo pravo kolektivnog ostvarivanja autorskih prava“
      U predmetu C‑351/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Krajský soud v Plzni (Češka Republika), odlukom od 10. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 24. srpnja 2012., u postupku

         OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním o.s.

      protiv

         Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s.,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský i A. Prechal (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním o.s., A. Klech i P. Vojíř, advokáti, kao i T. Matějičný, u svojstvu agenta,

               —

               za Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s., R. Šup, advokát,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Drwięcki, D. Lutostańska i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Ondrůšek, I. V. Rogalski i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         nakon saslušanja mišljenja nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. i 5. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.), članka 16. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.), kao i članaka 56. i 102. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním o.s. (u daljnjem tekstu: OSA), društva za kolektivno ostvarivanje autorskih prava za glazbena djela, i Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s. (u daljnjem tekstu: Léčebné lázně), društva koje upravlja privatnom zdravstvenom ustanovom za liječenje termalnim terapijama, u vezi s plaćanjem naknada za autorska prava za televizijsko ili radijsko emitiranje u sobama potonjeg.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 23. Direktive 2001/29 glasi:
               „Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.“

               4

               Članak 3. Direktive 2001/29, pod naslovom „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti“, utvrđuje u svom stavku 1.:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.“

               5

               U skladu s člankom 5. Direktive 2001/29, pod naslovom „Iznimke i ograničenja“:
               „[...]
               2.   Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. [, pod naslovom Pravo reproduciranja,] u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        (e)

                        u odnosu na reproduciranje radiodifuzijskih emitiranja od strane nekomercijalnih socijalnih institucija, kao što su bolnice ili zatvori, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu.

                  3.   Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava navedenih u člancima 2. i 3. u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        (b)

                        korištenje za potrebe osoba s invalidnošću, koje je u neposrednoj vezi s invalidnošću i koje je nekomercijalne naravi, a u opsegu potrebnom za određenu invalidnost;

                  [...]
               5.   Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima [2. i 3.] primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.“

               6

               Članak 4. Direktive 2006/123 pod naslovom „Definicije“ propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        'usluga' je svaka samostalna gospodarska djelatnost koja se obično obavlja za naknadu, kako je spomenuto u članku [57. UFEU‑a];

                  [...]“

               7

               Članak 16. Direktive 2006/123 pod naslovom „Sloboda pružanja usluga“ propisuje u svom stavku 1.:
               „Države članice poštuju pravo pružatelja usluga da djeluju u državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan.
               [...]“

               8

               U skladu s člankom 17. Direktive 2006/123 pod naslovom „Dodatna odstupanja od slobode pružanja usluga“:
               „Članak 16. ne primjenjuje se na:
               [...]

                        11.

                        autorska i srodna prava [...]“

         Češko pravo

               9

               Na temelju članka 23. Zakona br. 121/2000 o autorskom pravu (u daljnjem tekstu: zakon o autorskom pravu), kakav je bio na snazi tijekom spornog razdoblja u glavnom postupku, radijska ili televizijska radiodifuzija djela definirana je kao stavljanje na raspolaganje djela radiodifuziranog putem radija ili televizije uz pomoć uređaja koji je tehnički u mogućnosti primiti radijsku ili televizijsku emisiju. Međutim, takvom radiodifuzijom ne smatra se stavljanje na raspolaganje djela koje je pacijentima pruženo kao zdravstveno liječenje u ustanovama koje pružaju takve usluge.

               10

               Članak 98. zakona o autorskom pravu uvjetuje izvršavanje kolektivnog ostvarivanja autorskih prava izdavanjem odobrenja. Na temelju stavka 6. točke (c) tog članka, nadležno ministarstvo ne može izdati takvo odobrenje ako druga osoba već raspolaže odobrenjem za izvršavanje istog prava s obzirom na isti predmet zaštite te, ako je riječ o djelu, za izvršavanje istog prava koje se odnosi na istu vrstu djela.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               OSA potražuje od društva Léčebné lázně plaćanje iznosa od 546.995 čeških kruna (CZK), uvećanog za zatezne kamate, zbog postavljanja televizijskih i radijskih uređaja u sobama njegovih termalnih lječilišta tijekom spornog razdoblja od 1. svibnja 2008. do 31. prosinca 2009., putem kojih su njegovim pacijentima stavljena na raspolaganje djela kojima upravlja OSA, a da prethodno s njom nije bio zaključen ugovor o licenciji. Potonja smatra da je članak 23. zakona o autorskom pravu, u dijelu koji predviđa iznimku od plaćanja naknada za autorska prava u korist zdravstvenih ustanova koje nude zdravstvenu skrb, protivan Direktivi 2001/29.

               12

               Društvo Léčebné lázně navodi da je obuhvaćeno izuzećem predviđenim navedenim člankom 23. i osporava navod prema kojem bi ta odredba bila protivna Direktivi 2001/29. Ono, međutim, dodaje da se, čak i u slučaju da bude presuđeno na taj način, na tu direktivu ne bi moglo pozvati u sporu između pojedinaca.

               13

               Nadalje, Léčebné lázně tvrdi da OSA zlouporabljuje svoj položaj monopolista na tržištu, a iznos naknada predviđenih njezinim ljestvicama nerazmjerno je visok u odnosu na naknade koje potražuju društva za kolektivno ostvarivanje autorskih prava (u daljnjem tekstu: društva za kolektivno ostvarivanje) u susjednim državama za istu vrstu korištenja djelâ zaštićenih autorskim pravima, što slabi njegov položaj na tržištu i njegovu konkurentnost u odnosu na termalna lječilišta u susjednim državama. U njegovo lječilište dolazi strana klijentela i tamo se prima signal stranih televizijskih i radijskih postaja. Društvo navodi da mu se ograničava sloboda pružanja usluga i da je u njegovu interesu sklopiti ugovor o licenciji s društvom za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici koje potražuje niže naknade za autorska prava.

               14

               U tim je uvjetima Krajský soud v Plzni odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li Direktivu [2001/29] tumačiti na način da je njezinom članku 3., članku 5. [i osobito] članku 5. stavku 2. točki (e), [...] stavku 3. točki (b) i [...] stavku 5.[,] protivna iznimka kojom se autorima ne daje naknada za priopćavanje televizijskom ili radijskom radiodifuzijom putem televizijskog ili radijskog prijamnika njihovog djela pacijentima u sobama termalnog lječilišta koje je trgovačko poduzeće?

                        2)

                        Je li sadržaj tih odredaba direktive, koje se odnose na navedeno korištenje djela, do te mjere bezuvjetan i dovoljno precizan da se društva za kolektivno ostvarivanje […] mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima u sporu između pojedinaca ako država [članica] nije pravilno prenijela Direktivu [2001/29] u unutarnje pravo?

                        3)

                        Treba li članak 56. [UFEU‑a] et seq., kao i članak 102. [UFEU‑a] i članak 16. Direktive [2006/123,] tumačiti na način da se protive primjeni nacionalnog propisa koji ograničava kolektivno ostvarivanje autorskih prava na području države [članice] na jedno (monopolističko) društvo za kolektivno ostvarivanje [...], ne omogućujući adresatima usluge slobodan izbor društva za kolektivno ostvarivanje [...] u drugoj državi [članici]?“

         Ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               15

               Aktom podnesenim Tajništvu Suda 16. prosinca 2013. Léčebné lázně zatražilo je od Suda određivanje „mjera upravljanja postupkom i izvođenja dokazâ“ u vezi s presudom koju je donio Městský soud v Praze 14. svibnja 2013., koju je i priložilo navedenom aktu. Tim aktom je Léčebné lázně također zatražilo ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. Zahtjev je obrazložen činjenicom da je navedena presuda povezana s trećim pitanjem koje je postavio sud koji je uputio zahtjev kao i s činjenicom da, prema mišljenju društva Léčebné lázně, točke 28. i 29. mišljenja nezavisne odvjetnice sadrže pogrešne tvrdnje.

               16

               S obzirom na njegov sadržaj, navedeni zahtjev valja smatrati u trenutačnom stadiju postupka kao zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka u smislu članka 83. Poslovnika Suda.

               17

               Na temelju te odredbe Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               18

               U tom pogledu valja, kao prvo, navesti da su prvo pitanje, koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, na koje se odnose točke 28. i 29. mišljenja nezavisne odvjetnice, zainteresirane osobe opširno raspravile pred Sudom. U tim uvjetima Sud smatra da raspolaže svim potrebnim elementima za odgovor na to pitanje.

               19

               Nadalje, kad je riječ o odluci koju je donio Městský soud v Praze, nju se ne može smatrati novom činjenicom takve prirode da bi mogla imati odlučujući utjecaj na odgovor koji Sud daje na treće pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               20

               Konačno, ne tvrdi se da ovaj predmet treba riješiti na temelju argumenta koji nije bio raspravljen pred Sudom.

               21

               Stoga, saslušavši nezavisnog odvjetnika, zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka valja odbiti.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da se protivi propisu države članice koji autorima oduzima pravo ovlastiti ili zabraniti priopćavanje njihovih djela od strane termalnog lječilišta, koje djeluje kao trgovačko poduzeće, namjernom distribucijom signala putem televizijskih ili radijskih prijamnika u sobe pacijenata tog lječilišta. Nadalje se pita jesu li članak 5. stavak 2. točka (e), stavak 3. točka (b) i stavak 5. te direktive takve naravi da mogu utjecati na tumačenje te prve odredbe u takvom kontekstu.

               23

               U tom pogledu valja navesti da Direktiva 2001/29 ima kao glavni cilj uspostavu višeg stupnja zaštite autora, omogućavajući im dobivanje odgovarajuće naknade za korištenje njihovih djela, osobito prigodom priopćavanja javnosti. Iz toga slijedi da pojam „priopćavanja javnosti“ u članku 3. stavku 1. ove direktive treba shvaćati u širokom smislu, kao što uostalom izričito navodi uvodna izjava 23. te iste direktive (presuda od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, t. 20. kao i navedena sudska praksa).

               24

               Međutim, kao što s pravom navode OSA, češka vlada i Europska komisija, treba smatrati da postoji radnja „priopćavanja javnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 ako iskorištavatelj termalnog lječilišta, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, omogućava svojim pacijentima pristup radiodifuziranim djelima putem televizijskih ili radijskih uređaja, distribuirajući u sobe tog lječilišta primljeni signal koji prenosi zaštićena djela.

               25

               Naime, kao prvo, pojam „priopćavanje“ treba shvatiti na način da obuhvaća svaki prijenos zaštićenih djela neovisno o korištenim tehničkim sredstvima ili postupcima (presuda od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C-403/08 i C-429/08, Zb., str. I-9083., t. 193.).

               26

               Nadalje, iskorištavatelj termalnog lječilišta vrši priopćavanje kad namjerno prenosi zaštićena djela, voljno distribuirajući signal putem televizijskih ili radijskih prijamnika u sobe pacijenata tog lječilišta (vidjeti u tom smislu navedenu presudu Football Association Premier League i dr., t. 196., kao i presudu od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Irska), C‑162/10, t. 40.).

               27

               Zatim, valja podsjetiti da pojam „javnosti“ na koji se odnosi članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 obuhvaća neodređen broj mogućih adresata i, k tome, podrazumijeva značajan broj osoba (navedena presuda ITV Broadcasting i dr., t. 32.).

               28

               Što se tiče osobito tog zadnjeg kriterija, treba uzeti u obzir kumulativan učinak koji proizlazi iz stavljanja djelâ na raspolaganje mogućim adresatima. U tom pogledu, vrlo je važno znati koliko osoba ima pristup istom djelu istodobno i uzastopno (presuda od 7. prosinca 2006., SGAE, C-306/05, Zb., str. I-11519., t. 39., kao i navedena presuda ITV Broadcasting i dr., t. 33.).

               29

               Nadalje, kao što navodi nezavisna odvjetnica u točki 28. svojeg mišljenja, termalno lječilište može ugostiti, istodobno i uzastopno, neodređen, ali značajan broj osoba koje mogu primati radiodifuzije u svojoj sobi.

               30

               Suprotno onome što navodi društvo Léčebné lázně, sama okolnost da se pacijenti jednog termalnog lječilišta obično dulje zadržavaju u istom nego hotelski gosti u hotelu nije takve naravi da bi mogla poništiti tu tvrdnju jer se, kumulativnim učincima koji proizlaze iz stavljanja na raspolaganje djelâ takvim pacijentima, ona uvijek može odnositi na značajan broj osoba.

               31

               Također valja podsjetiti da radiodifuzirano djelo, kako bi bilo obuhvaćeno pojmom „priopćavanja javnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, treba biti preneseno novoj javnosti, tj. onoj javnosti koju autori zaštićenih djela nisu uzeli u obzir kad su dopustili njihovo korištenje izvornim priopćavanjem javnosti (navedena presuda Football Association Premier League i dr., t. 197. kao i navedena sudska praksa).

               32

               Nadalje, poput hotelskih gostiju i pacijenti termalnog lječilišta čine takvu novu javnost. Naime, termalno je lječilište tijelo koje djeluje, s punim poznavanjem posljedica svog ponašanja, u cilju davanja pristupa zaštićenim djelima svojim pacijentima. Kad ne bi bilo takvog djelovanja, ti pacijenti načelno ne bi mogli uživati emitiranje djela (vidjeti u tom smislu navedenu presudu SGAE, t. 41. i 42.).

               33

               Iz toga proizlazi da priopćavanje zaštićenih djela od strane termalnog lječilišta, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, namjernom distribucijom signala putem televizijskih ili radijskih prijamnika u sobe pacijenata tog lječilišta predstavlja „priopćavanje javnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               34

               Argument društva Léčebné lázně, prema kojem radnja priopćavanja, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, ima iste značajke kao i priopćavanje zaštićenih djela koje vrši jedan zubar u svojoj zubnoj ordinaciji, i u pogledu kojeg je Sud u presudi od 15. ožujka 2012., SCF (C‑135/10) presudio da ono nije obuhvaćeno pojmom „priopćavanja javnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, ne poništava to tumačenje.

               35

               U tom smislu, dovoljno je navesti da načela koja proizlaze iz navedene presude SCF nisu relevantna za ovaj predmet jer se potonja ne odnosi na autorsko pravo iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 nego na pravo kompenzatornog karaktera umjetnika izvođača i proizvođača fonograma predviđeno člankom 8. stavkom 2. Direktive Vijeća 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim pravima koja su srodna autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva (SL L 346, str. 61.) (nesl. prij.).

               36

               U vezi s priopćavanjem zaštićenih djela, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, a koje predstavlja „priopćavanje javnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, nacionalni propis mora predvidjeti, kao što proizlazi iz teksta te odredbe, isključivo pravo autora na davanje ovlaštenja ili zabrane istog, osim ako je potonje obuhvaćeno iznimkom ili ograničenjem predviđenim Direktivom 2001/29.

               37

               U tom pogledu potrebno je osobito ispitati može li članak 5. stavak 2. točka (e), stavak 3. točka (b) i stavak 5. navedene direktive, na koji se izričito poziva sud koji je uputio zahtjev, biti osnova za takvu iznimku ili ograničenje.

               38

               Kao prvo, kad je riječ o članku 5. stavku 2. točki (e) Direktive 2001/29, treba navesti da je ta odredba, kao što proizlazi iz njezinog teksta, ograničena na uspostavu iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog u članku 2. te direktive. On ne može dakle uspostaviti iznimku ili ograničenje isključivog prava autorâ na davanje ovlaštenja ili zabrane svakog priopćavanja njihovih djela javnosti predviđenog u članku 3. stavku 1. te iste direktive.

               39

               Nadalje, članak 5. stavak 3. točka (b) Direktive 2001/29 omogućuje državama članicama da predvide iznimku ili ograničenje prava navedenih u njezinom članku 3. u slučaju korištenja za potrebe osoba s invalidnošću koje je u neposrednoj vezi s invalidnošću i koje nije komercijalne naravi, a u opsegu potrebnom za određenu vrstu invalidnosti. Međutim, nijedan element u spisu koji je podnesen Sudu ne navodi na zaključak da su svi uvjeti navedeni u toj prvoj odredbi ispunjeni u predmetu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.

               40

               Konačno, članak 5. stavak 5. Direktive 2001/29 ne utvrđuje iznimke ili ograničenja koje države članice mogu predvidjeti za prava predviđena člankom 3. stavkom 1. ove direktive, nego se ograničava u pobližem određivanju dosega iznimaka i ograničenja utvrđenih u prethodnim stavcima te prve odredbe.

               41

               Uzimajući u obzir navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da se protivi propisu države članice koji autorima oduzima pravo davanja ovlaštenja ili zabrane priopćavanja njihovih djela od strane termalnog lječilišta, koje djeluje kao trgovačko poduzeće, namjernom distribucijom signala putem televizijskih ili radijskih prijamnika u sobe pacijenata tog lječilišta. Članak 5. stavak 2. točka (e), stavak 3. točka (b) i stavak 5. te direktive nisu takve naravi da bi mogli utjecati na ovo tumačenje.

         Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da se na njega može pozvati društvo za kolektivno ostvarivanje u sporu između pojedinaca kako bi se iz primjene izuzeo propis države članice protivan toj odredbi.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi čak i jasna, precizna i bezuvjetna odredba direktive koja dodjeljuje prava ili nameće obveze pojedincima ne može primijeniti kao takva u okviru spora koji suprotstavlja isključivo pojedince (presuda od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, t. 36. i navedena sudska praksa).

               44

               Sud je međutim smatrao da je nacionalni sud koji postupa u sporu isključivo između pojedinaca dužan, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava usvojene u cilju prenošenja obveza predviđenih direktivom, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i tumačiti ih, u najvećoj mogućoj mjeri, u svjetlu teksta kao i cilja te direktive radi postizanja rješenja usklađenog s ciljem iste (vidjeti u tom smislu navedenu presudu Association de médiation sociale, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Sud je također naveo da to načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava poznaje određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava (navedena presuda Association de médiation sociale, t. 39. i navedena sudska praksa).

               46

               Osim toga, s obzirom na to da se sud koji je uputio zahtjev pita, u okviru obrazloženja svoga drugog pitanja o pravoj naravi društva za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA, pozivajući se na presudu od 12. srpnja 1990., Foster i dr. (C-188/89, Zb., str. I-3313.), valja dodati da se ni takvo društvo za kolektivno ostvarivanje ne može pozvati na članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 kako bi se iz primjene izuzeo propis države članice koji je protivan toj odredbi, ako to isto društvo treba smatrati emanacijom države.

               47

               Naime, ako bi to bio slučaj, tada u okolnostima kao što su one u glavnom postupku situacija ne bi bila ona u kojoj se pojedinac poziva na izravan učinak odredbe direktive protiv države članice, već obrnuta. Štoviše, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedinca pa se stoga na nju ne može pozvati kao takvu protiv njega (presuda od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, t. 37. i navedena sudska praksa).

               48

               S obzirom na navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da se na njega ne može pozvati društvo za kolektivno ostvarivanje u sporu između pojedinaca kako bi se iz primjene izuzeo propis države članice koji je protivan toj odredbi. Međutim, sud koji postupa u takvom sporu obvezan je tumačiti navedeni propis, u najvećoj mogućoj mjeri, u svjetlu teksta kao i cilja te iste odredbe radi postizanja rješenja usklađenog s njegovim ciljem.

         Treće pitanje

      Dopuštenost

               49

               OSA kao i češka i austrijska vlada izražavaju sumnje s obzirom na dopuštenost trećeg pitanja. Naime, iz odluke kojom je upućen zahtjev ne proizlazi da je društvo Léčebné lázně nastojalo sklopiti ugovor s društvom za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici. Isto tako, odgovor na treće pitanje ne bi imao nikakav utjecaj na ishod spora u glavnom postupku. Kakav god bio taj odgovor, on ne bi mogao osloboditi Léčebné lázně od obveze plaćanja sporne naknade OSA‑i.

               50

               U tom pogledu valja podsjetiti da se zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud može proglasiti nedopuštenim samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu od 29. ožujka 2012., Belvedere Costruzioni, C‑500/10, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Nadalje, iz odluke o upućivanju proizlazi da se Léčebné lázně poziva na odredbe navedene u trećem pitanju koje je postavio sud koji je uputio zahtjev kako bi se suprotstavilo navodno previsokim naknadama koje potražuje OSA, a s obzirom na one koje potražuju društva za kolektivno ostvarivanje u susjednim državama.

               52

               U tim uvjetima, nije posve očito da treće pitanje nema nikakvu vezu s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom ili da je problem hipotetski.

               53

               Stoga je treće pitanje dopušteno.

         Meritum

               54

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. Direktive 2006/123, kao i članke 56. i/ili 102. UFEU‑a, tumačiti na način da se protive propisu države članice, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ograničava kolektivno ostvarivanje autorskih prava u vezi s određenim zaštićenim djelima na njezinom području na samo jedno društvo za kolektivno ostvarivanje, onemogućavajući tako korisnika tih djela, kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku, da koristi usluge koje isporučuje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici.

               55

               OSA osporava tvrdnju da navedeni propis onemogućava korisnika zaštićenih djela, kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku, da koristi usluge koje isporučuje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici.

               56

               Međutim, nije na Sudu da odlučuje u tom pogledu. Naime, za pitanja o tumačenju prava Unije koja je uputio nacionalni sud u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud ne provjerava, vrijedi pretpostavka relevantnosti (presuda od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli, C-188/10 i C-189/10, Zb., str. I-5667., t. 27., kao i navedena sudska praksa).

         – Uvodna očitovanja

               57

               S obzirom na to da se članak 16. Direktive 2006/123 kao i članak 56. et seq. UFEU‑a odnose na slobodu pružanja usluga, valja ispitati može li se društvo za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA smatrati društvom koje isporučuje uslugu s obzirom na korisnika zaštićenih djela kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku. OSA, kao i vlade, podnijele su očitovanja Sudu procjenjujući da to nije slučaj.

               58

               U tom pogledu valja navesti da se, kao što proizlazi iz članka 4. točke 1. Direktive 2006/123, pojam „usluge“ naveden u toj direktivi podudara s onim navedenim u članku 57. UFEU‑a.

               59

               Nadalje, djelatnosti društva za kolektivno ostvarivanje uređene su odredbama članka 56. et seq. UFEU‑a u vezi sa slobodom pružanja usluga (vidjeti u tom smislu presude od 25. listopada 1979., Greenwich Film Production, 22/79, Zb., str. 3275., t. 12.; od 2. ožujka 1983., GVL/Komisija, 7/82, Zb., str. 483., t. 38., kao i od 20. listopada 1993., Phil Collins i dr., C-92/92 i C-326/92, Zb., str. I-5145., t. 24.).

               60

               To nije slučaj samo za odnos između društva za kolektivno ostvarivanje i nositelja autorskih prava, kao što proizlazi iz navedene sudske prakse u prethodnoj točki, već također i kada je riječ o odnosu između društva za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA i korisnika zaštićenih djela kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku.

               61

               Naime, takvo društvo za kolektivno ostvarivanje olakšava u pogledu tog korisnika dobivanje dozvole za korištenje zaštićenih djela i plaćanje naknada koje je on dužan nositeljima autorskih prava na način da se ono također mora smatrati kao da isporučuje uslugu s obzirom na tog istog korisnika.

               62

               Osim toga, u tom pogledu nije važno, kao što to valjano navodi Komisija, da nositelji autorskih prava ili korisnici zaštićenih djela plaćaju to društvo za kolektivno ostvarivanje za navedenu uslugu. Naime, članak 57. UFEU‑a ne zahtijeva da isporučene usluge plaćaju oni koji ih koriste (presuda od 26. travnja 1988., Bond van Adverteerders i dr., 352/85, Zb., str. 2085., t. 16.).

               63

               Iz toga slijedi da društvo za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA treba smatrati, s obzirom na korisnika zaštićenih djela kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku, pružateljem „usluge“ kako u smislu članka 4. točke 1. Direktive 2006/123 tako i u smislu članka 57. UFEU‑a.

         – Tumačenje članka 16. Direktive 2006/123

               64

               Kada je riječ o pitanju primjenjuje li se članak 16. Direktive 2006/123 na takvu uslugu, valja kao prvo navesti da se na temelju članka 17. točke 11. te direktive navedeni članak 16. ne primjenjuje na autorska i srodna prava.

               65

               Nadalje, kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 64. svojeg mišljenja, s obzirom na to da se samo usluge mogu isključiti iz polja primjene članka 16. Direktive 2006/123, članak 17. točku 11. te direktive treba tumačiti na način da iz polja primjene ove prve odredbe isključuje uslugu navedenu u točki 63. ove presude koja se odnosi na autorska prava.

               66

               Iz toga slijedi da se članak 16. Direktive 2006/123, s obzirom na to da nije primjenjiv, ne protivi propisu kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku.

         – Tumačenje članka 56. UFEU‑a

               67

               Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, jest takve naravi da onemogućuje termalno lječilište, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, da koristi kao korisnik zaštićenih djela usluge društva za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici.

               68

               S obzirom na to da ta usluga ima prekogranično obilježje, primjenjiv je članak 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu navedenu presudu Bond van Adverteerders i dr., t. 15.).

               69

               K tome, propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji u praksi zabranjuje isporuku takve usluge, predstavlja ograničenje slobodi pružanja usluga (vidjeti u tom smislu navedenu presudu Football Association Premier League i dr., t. 85.).

               70

               To ograničenje može se opravdati samo važnim razlozima u općem interesu, ako je prikladno za osiguranje ostvarenja tog cilja u općem interesu i ako ne ide dalje od onoga što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti osobito navedenu presudu Football Association Premier League i dr., t. 93.).

               71

               Kao što valjano tvrdi OSA, vlade koje su podnijele očitovanja Sudu kao i Komisija, zaštita pravâ intelektualnog vlasništva predstavlja takav važan razlog u općem interesu (vidjeti u tom smislu navedenu presudu Football Association Premier League i dr., t. 94. i navedenu sudsku praksu).

               72

               Nadalje, propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji radi ostvarivanja autorskih prava u vezi s jednom kategorijom zaštićenih djela dodjeljuje monopol na području dotične države članice društvu za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA, treba smatrati prikladnim da zaštiti prava intelektualnog vlasništva ako je takve naravi da može omogućiti učinkovito ostvarivanje tih prava kao i učinkovit nadzor njihovog poštovanja na tom području.

               73

               Kada je riječ o pitanju ne ide li takav propis dalje od onoga što je nužno za postizanje cilja zaštite pravâ intelektualnog vlasništva, valja istaknuti, kao što proizlazi iz očitovanja podnesenih Sudu, da propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, ulazi u kontekst teritorijalne zaštite autorskih prava, u što su također uključeni ugovori o uzajamnom zastupanju.

               74

               Tim si ugovorima koje međusobno sklapaju, društva za kolektivno ostvarivanje uzajamno daju pravo dodjeljivanja, na područjima za koja su odgovorna, ovlaštenja potrebnih za svaku javnu izvedbu djela zaštićenih autorskim pravima članova drugih društava, kao i pravo određenog uvjetovanja tih ovlaštenja u skladu s mjerodavnim zakonima na području o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 1989., Tournier, 395/87, Zb., str. 2521., t. 17., kao i Lucazeau i dr., 110/88, 241/88 i 242/88, Zb., str. 2811., t. 11.).

               75

               U tom je pogledu Sud već presudio da ugovori o uzajamnom zastupanju između društava za kolektivno ostvarivanje omogućuju istima, osobito, da se radi zaštite svog registra u drugoj državi oslone na uspostavljenu organizaciju društva za kolektivno ostvarivanje koje tamo obavlja svoje djelatnosti, a da nisu obvezana toj organizaciji dodati svoju vlastitu mrežu ugovora s korisnicima i svoj vlastiti nadzor na licu mjesta (vidjeti u tom smislu navedene presude Tournier, t. 19., kao i Lucazeau i dr., t. 13.).

               76

               Nadalje, očitovanja podnesena Sudu nisu ukazala, kada je riječ o priopćavanju kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, na postojanje neke druge metode u trenutačnom stanju prava Unije koja bi omogućila postizanje istog stupnja zaštite autorskih prava kao što je ono utemeljeno na teritorijalnoj zaštiti i stoga također teritorijalnom nadzoru tih prava, u kontekstu u kojem se nalazi propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.

               77

               Štoviše, rasprava pred Sudom pokazala je da bi činjenica omogućavanja, u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, korisniku zaštićenih djela da slobodno izabere bilo koje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem na području Unije radi dobivanja ovlaštenja za korištenje zaštićenih djela i plaćanje dugovanih naknada stvorila, u trenutačnom stanju prava Unije, velike probleme u nadzoru korištenja tih djela i plaćanju dugovanih naknada.

               78

               U tim uvjetima ne može se smatrati da propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji onemogućava korisnika zaštićenih djela, kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku, da koristi usluge koje isporučuje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici, ide dalje od onoga što je nužno za postizanje cilja zaštite autorskih prava.

               79

               Uzimajući u obzir navedeno, članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protivi takvom propisu.

         – Tumačenje članka 102. UFEU‑a

               80

               Kao prvo, valja podsjetiti da društvo za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA predstavlja poduzetnika na kojeg se primjenjuje članak 102. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 1974., BRT i Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, naziva „BRT II“, 127/73, Zb., str. 313., t. 6. i 7.).

               81

               Kao drugo, članak 106. stavak 2. UFEU‑a, koji sadrži posebna pravila koja se primjenjuju na poduzetnike kojima je povjereno, osobito, pružanje usluga od općeg gospodarskog interesa, ne onemogućuje primjenu članka 102. UFEU‑a na društvo za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA. Naime, takvo društvo za kolektivno ostvarivanje, kojem država nije povjerila zadaću i koje upravlja privatnim interesima, čak i ako je riječ o pravima intelektualnog vlasništva zaštićenima zakonom, nije takve naravi da ulazi u polje primjene te prve odredbe (vidjeti u tom smislu navedene presude BRT II, t. 23., i GVL/Komisija, t. 32.).

               82

               Suprotno tome, na propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku može se primijeniti članak 106. stavak 1. UFEU‑a. Naime, učinak takvog propisa jest dodjeljivanje isključivih prava društvu za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA u odnosu na ostvarivanje autorskih prava u vezi s određenom kategorijom zaštićenih djela na području dotične države članice, onemogućavajući tako druge poduzetnike da obavljaju gospodarsku djelatnost o kojoj je riječ na istom području (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2001., Ambulanz Glöckner, C-475/99, Zb., str. I-8089., t. 24.).

               83

               Kada je riječ o tumačenju članka 102. UFEU‑a u tom kontekstu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da činjenica stvaranja vladajućeg položaja dodjeljivanjem isključivih prava u smislu članka 106. stavka 1. UFEU‑a nije sama po sebi nespojiva s tim prvim člankom. Država članica povređuje zabrane propisane tim dvjema odredbama samo kada poduzetnik o kojem je riječ, samim izvršavanjem isključivih prava koja su mu dodijeljena, zlouporabljuje svoj vladajući položaj ili kada ta prava mogu stvoriti situaciju u kojoj je on doveden do počinjenja takvih zlouporaba (presuda od 3. ožujka 2011., AG2R Prévoyance, C-437/09, Zb., str. I-973., t. 68. i navedena sudska praksa).

               84

               Dakle, činjenica da je država članica društvu za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA dodijelila monopol na području te države članice radi ostvarivanja autorskih prava u vezi s jednom kategorijom zaštićenih djela nije sama po sebi protivna članku 102. UFEU‑a.

               85

               Međutim, kao što proizlazi iz odluke kojom je upućen zahtjev, treće pitanje omogućava sudu koji je uputio zahtjev za donošenje odluke o argumentu koji je Léčebné lázně navelo u okviru spora u glavnom postupku, prema kojem su naknade koje potražuje OSA nerazmjerno visoke u odnosu na naknade koje potražuju društvâ za kolektivno ostvarivanje autorskih prava u susjednim državama.

               86

               U tom pogledu valja navesti da društvo za kolektivno ostvarivanje kao što je OSA, koje na području države članice ima monopol za ostvarivanje autorskih prava u vezi s jednom kategorijom zaštićenih djela, drži vladajući položaj u značajnom dijelu unutarnjeg tržišta u smislu članka 102. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2008., Kanal 5 i TV 4, C-52/07, Zb., str. I-9275., t. 22.).

               87

               Međutim, ako se pokaže da takvo društvo za kolektivno ostvarivanje nametne raspone naknada za svoje usluge, koje su osjetno više od onih koje se zaračunavaju u drugim državama članicama, te ako je provedena dosljedna usporedba razina naknada, tada razliku treba promatrati na način da upućuje na zlouporabu vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU‑a. U takvom slučaju na društvu za kolektivno ostvarivanje o kojem je riječ je da opravda razliku pozivajući se na objektivne nejednakosti između situacije u državi članici u pitanju i situacije koja prevladava u svim drugim državama članicama (vidjeti u tom smislu navedene presude Tournier, t. 38., kao i Lucazeau i dr., t. 25.).

               88

               Također, u praksi se takva zlouporaba može sastojati u previsokoj cijeni koja nije u opravdanom odnosu s gospodarskom vrijednošću isporučene usluge (navedena presuda Kanal 5 i TV 4, t. 28.).

               89

               Osim toga, ako postoji takva zlouporaba i to zbog propisa koji se primjenjuje na to društvo za ostvarivanje, navedeni propis bi bio, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 83. ove presude, protivan članku 102. i članku 106. stavku 1. UFEU‑a.

               90

               Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri postoji li takva situacija, ako je primjenjivo, u predmetu u glavnom postupku.

               91

               S obzirom na sveukupna prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 16. Direktive 2006/123, kao i članke 56. i 102. UFEU‑a, treba tumačiti na način da se ne protive propisu države članice, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ograničava kolektivno ostvarivanje autorskih prava u vezi s određenim zaštićenim djelima na njezinom području na samo jedno društvo za ostvarivanje, onemogućavajući tako korisnika tih djela, kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku, da koristi usluge koje isporučuje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici.

               92

               Međutim, članak 102. UFEU‑a treba tumačiti na način da na zlouporabu vladajućeg položaja upućuju činjenice da je to društvo za kolektivno ostvarivanje nametnulo raspone naknada za svoje usluge koje su osjetno više od onih koje se zaračunavaju u drugim državama članicama, pod uvjetom da je provedena dosljedna usporedba razina naknada, ili da su korištene previsoke cijene koje su bez opravdanog odnosa s gospodarskom vrijednošću isporučene usluge.

         Troškovi

               93

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da se protivi propisu države članice koji autorima oduzima pravo davanja ovlaštenja ili zabrane priopćavanja njihovih djela od strane termalnog lječilišta, koje djeluje kao trgovačko poduzeće, namjernom distribucijom signala putem televizijskih ili radijskih prijamnika u sobe pacijenata tog lječilišta. Članak 5. stavak 2. točka (e), stavak 3. točka (b) i stavak 5. ove direktive nisu takve naravi da bi mogli utjecati na ovo tumačenje.

                           2.

                           Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da se na njega ne može pozvati društvo za kolektivno ostvarivanje u sporu između pojedinaca kako bi se iz primjene izuzeo propis države članice koji je protivan toj odredbi. Međutim, sud koji postupa u takvom sporu obvezan je tumačiti navedeni propis, u najvećoj mogućoj mjeri, u svjetlu teksta kao i cilja te iste odredbe radi postizanja rješenja usklađenog s njegovim ciljem.

                           3.

                           Članak 16. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu, kao i članke 56. i 102. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protive propisu države članice, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ograničava kolektivno ostvarivanje autorskih prava u vezi s određenim zaštićenim djelima na njezinom području na samo jedno društvo za kolektivno ostvarivanje, onemogućavajući tako korisnika tih djela, kao što je termalno lječilište o kojem je riječ u glavnom postupku, da koristi usluge koje isporučuje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici.

                           Međutim, članak 102. UFEU‑a treba tumačiti na način da na zlouporabu vladajućeg položaja upućuju činjenice da je to društvo za kolektivno ostvarivanje nametnulo raspone naknada za svoje usluge koje su osjetno više od onih koje se zaračunavaju u drugim državama članicama, pod uvjetom da je provedena dosljedna usporedba razina naknada, ili da su korištene previsoke cijene koje su bez opravdanog odnosa s gospodarskom vrijednošću isporučene usluge.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Suda od 30. siječnja 1974. # Belgische Radio en Televisie i société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs protiv SV SABAM i NV Fonior. # Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg te Brussel - Belgija. # BRT-I. # Predmet 127-73.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 22. lipnja 2010.#Aziz Melki (C-188/10) i Sélim Abdeli (C-189/10).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Zahtjev za prethodnu odluku - Članak 267. UFEU-a - Članak 67. UFEU-a - Slobodno kretanje osoba.#Spojeni predmeti C-188/10 i C-189/10.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2010. # Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije. # Pravila o jeziku. # Spojeni predmeti T-156/07 i T-232/07.


title: Presuda Suda od 11. srpnja 1974. # Procureur du Roi protiv Benoît i Gustave Dassonville. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija. # Predmet 8-74.

text:
PRESUDA SUDA11. srpnja 1974.(*)U predmetu C‑8/74,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u
koji je uputio Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgija), o
tumačenju članaka 30. do 33., 36. i 85. Ugovora o EEZ-u, u kaznenom
postupku pred tim sudomProcureur du RoiprotivBenoît Dassonville,Gustave Dassonville,i u građanskom postupkuSA Ets Fourcroy,SA Breuval et Cieprotiv Benoît Dassonville,Gustave Dassonville,SUD,u
 sastavu: R. Lecourt, predsjednik, A. M. Donner, M. Sørensen,
predsjednici vijeća, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
H. Kutscher, C. Ó Dálaigh i A. J. Mackenzie Stuart
(izvjestitelj), suci,nezavisni odvjetnik: A. Trabucchi,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresudu1        Presudom
 od 11. siječnja 1974., koju je tajništvo Suda zaprimilo 8. veljače
1974., Tribunal de première instance de Bruxelles uputio je, na temelju
članka 177. Ugovora o EEZ-u, dva pitanja o tumačenju članaka 30., 31.,
32., 33., 36. i 85. Ugovora o EEZ-u koja se odnose na zahtjev izdavanja
službenog dokumenta od strane vlade države izvoznice za proizvode s
oznakom izvornosti.2        Prvim
 se pitanjem pita predstavlja li odredba nacionalnog zakonodavstva koja
zabranjuje uvoz robe koja nosi oznaku izvornosti, ako za tu robu ne
postoji službeni dokument koji je izdala vlada države izvoznice kojim se
 potvrđuje pravo na tu oznaku, mjeru s istovrsnim učinkom kao količinsko
 ograničenje u smislu članka 30. Ugovora3        To
 je pitanje postavljeno u okviru kaznenog postupka pokrenutog u Belgiji
protiv trgovaca koji su u skladu s propisima nabavili pošiljku škotskog
viskija stavljenog u slobodan promet u Francuskoj i uvezli ga u Belgiju,
 a da pritom nisu imali potvrdu o izvornosti izdanu od britanskih
carinskih tijela, čime su prekršili nacionalne propise.4        Iz
 spisa predmeta i usmenog postupka proizlazi da trgovac koji u Belgiju
želi uvesti škotski viski koji je već u slobodnom prometu u Francuskoj
može pribaviti takvu potvrdu samo uz velike teškoće, za razliku od
uvoznika koji uvozi izravno iz države proizvođača.5        Svi
 trgovinski propisi država članica koji mogu izravno ili neizravno,
stvarno ili potencijalno, ograničiti trgovinu unutar Zajednice smatraju
se mjerama s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja.6        Sve
 dok u Zajednici ne postoji sustav koji bi potrošačima jamčio
autentičnost oznake izvornosti određenoga proizvoda, država članica koja
 poduzme mjere za sprječavanje nepoštene prakse u vezi s time, to može
učiniti pod uvjetom da su te mjere razumne i da potrebni dokazi ne
predstavljaju prepreku trgovini između država članica te da su dostupni
svim njihovim državljanima.7        Bez
 obzira na to jesu li takve mjere ili nisu obuhvaćene člankom 36., one
ni u kojem slučaju, u skladu s načelom izrečenim u drugoj rečenici toga
članka, ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili
prikrivenog ograničavanja trgovine među državama članicama.8        To
 može biti slučaj s formalnostima koje jedna država članica zahtijeva u
svrhu dokazivanja porijekla proizvoda, koje bez velikih teškoća zapravo
mogu ispuniti jedino izravni izvoznici.9        Stoga
 kad jedna država članica zahtijeva potvrdu o izvornosti koju uvoznici
određenog izvornog proizvoda, na zakonit način stavljenog u slobodan
promet u nekoj drugoj državi članici, mogu teže pribaviti od uvoznika
tog istog proizvoda izravno iz zemlje porijekla, to predstavlja mjeru s
istovrsnim učinkom kao i količinsko ograničenje, što je zabranjeno
Ugovorom.10      Drugim
 se pitanjem pita je li sporazum u vezi s nacionalnim propisima koji se
odnose na potvrde o izvornosti, a koji ima za posljedicu ograničenje
tržišnog natjecanja i utječe na trgovinu između država članica,
ništetan, ukoliko taj sporazum ekskluzivnog uvoznika samo ovlašćuje da
koristi te propise u svrhu sprječavanja paralelnog uvoza ili se tome ne
protivi.11      Ekskluzivni
 sporazum obuhvaćen je zabranom iz članka 85. ukoliko pravno ili stvarno
 sprječava uvoz predmetnih proizvoda iz drugih država članica na
područje za koje vrijedi ekskluzivni sporazum od strane osoba koje nisu
ekskluzivni uvoznici.12      Naime,
 ekskluzivni sporazum može utjecati na trgovinu između država članica i
može imati učinak ometanja tržišnog natjecanja ako ekskluzivnome
uvozniku omogućuje da spriječi paralelni uvoz iz drugih država članica
na područje za koje vrijedi ekskluzivni sporazum zahvaljujući
međudjelovanju sporazuma i nacionalnog propisa koji zahtijeva isključivo
 određene dokaze izvornosti proizvoda.13      Kako
 bi se ocijenilo je li o tome riječ, potrebno je imati na umu ne samo
prava i obveze koji proizlaze iz odredaba sporazuma, nego i gospodarski i
 pravni kontekst u koji je on smješten, a osobito moguće postojanje
sličnih sporazuma sklopljenih između istoga proizvođača i ekskluzivnih
uvoznika s poslovnim nastanom u drugim državama članicama.14      U
 vezi s time, ako se u jednoj državi članici cijene održavaju na
značajno višoj razini u odnosu na cijene koje su na snazi u drugoj
državi članici, to može dovesti do istrage o tome koristi li se
ekskluzivni sporazum kako bi se uvoznicima onemogućilo pribavljanje
dokaza o izvornosti proizvoda o kojemu je riječ, a koje zahtijeva
nacionalni propis poput onog u dotičnom pitanju.15      Međutim,
 činjenica da sporazum samo omogućuje korištenje takvog nacionalnog
propisa, odnosno da se tome ne protivi, sama po sebi taj sporazum ne
čini ništetnim. Troškovi16      Troškovi
 vlade Belgije i Ujedinjene Kraljevine te troškovi Komisije Europskih
zajednica − koje su sve podnijele očitovanja Sudu – ne nadoknađuju se.17      Budući
 da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima značaj
prethodnog pitanja pred Tribunal de première instance de Bruxelles, na
tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUD,povodom pitanja koja je presudom od 11. siječnja 1974. postavio Tribunal de première instance de Bruxelles odlučuje:1.      Kad
 jedna država članica zahtijeva potvrdu o izvornosti koju uvoznici
određenog izvornog proizvoda, na zakoniti način stavljenog u slobodan
promet u nekoj drugoj državi članici, mogu teže pribaviti od uvoznika
tog istog proizvoda izravno iz zemlje porijekla, to predstavlja mjeru s
istovrsnim učinkom kao i količinsko ograničenje, što je zabranjeno
Ugovorom.2.      Činjenica
 da sporazum samo ovlašćuje da se koristi takav nacionalni propis,
odnosno da se tome ne protivi, sama po sebi taj sporazum ne čini
ništetnim.LecourtDonner      SørensenMonacoMertens de Wilmars      Pescatore      KutscherÓ DálaighMackenzie StuartObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 11. srpnja 1974.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       R. Lecourt* Jezik postupka: francuski.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 1. srpnja 2010. # Talijanska Republika protiv Europske komisije. # Predmet T-53/08.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 27. siječnja 2016.#DF protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Primici od rada – Upućivanje u interesu službe – Naknada za život u inozemstvu – Uvjet iz članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Povrat preplaćenih iznosa.#Predmet T-782/14 P.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 23. veljače 2016.#Consolidated Artists BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice MANGO – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom – Članak 7. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-761/14.


Presuda Suda (peto vijeće) od 29. studenog 2001. # François De Coster protiv Collège des bourgmestre et échevins de Watermael-Boitsfort. # Zahtjev za prethodnu odluku: Collège juridictionnel de la Région de Bruxelles-Capitale - Belgija. # Zahtjev za prethodnu odluku - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-17/00.


Presuda Suda od 26. veljače 1976. # Società SADAM i drugi protiv Comitato interministeriale dei prezzi in Ministero dell'industria, commercio e artigianato i dr. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija. # Spojeni predmeti 88 do 90-75.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. lipnja 2013.#Goldbet Sportwetten GmbH protiv Massimo Sperindeo.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Oberster Gerichtshof.#Predmet C-144/12.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. siječanj 24.#Maribel Dominguez protiv Centre informatique du Centre Ouest Atlantique i Préfet de la région Centre.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Cour de cassation.#Predmet C-282/10.


Presuda Općeg suda (osmo prošireno vijeće) od 8. ožujka 2012. # Iberdrola, SA protiv Europske komisije. # Tužba za poništenje - Nedopuštenost. # Predmet T-221/10.


title: Presuda Suda od 22. listopada 1987. # Foto-Frost protiv Hauptzollamt Lübeck-Ost. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Predmet 314/85.

text:
PRESUDA SUDA 22. listopada 1987.(*)„Naknadna naplata uvoznih carina“U predmetu C‑314/85,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku upućenog Sudu na temelju članka 177.
UEEZ-a koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Savezna Republika Njemačka)
 u postupku izmeđuFoto-Frost, sa sjedištem u Ammersbeku,protivHauptzollamt Lübeck-Ost,o
 tumačenju članka 177. stavka 2. Uredbe 1697/79 Vijeća od 24. srpnja
1979., o naknadnoj naplati uvoznih ili izvoznih carina koje nisu bile
zahtijevane od osobe odgovorne za plaćanje robe koja je podvrgnuta
carinskom postupku koji uključuje obvezu plaćanja tih carina (SL 1979, L
 197, str. 1.), o tumačenju Protokola od 25. svibnja 1957. o njemačkoj
unutarnjoj trgovini i s time povezanim problemima te o valjanosti odluke
 Komisije od 6. svibnja 1983. upućene Saveznoj Republici Njemačkoj, u
kojoj je Komisija odlučila da se u konkretnom slučaju treba izvršiti
naknadna naplata uvoznih carina,  SUD,u
 sastavu: A. J. Mackenzie Stuart (predsjednik), G. Bosco, J. C. Moitinho
 de Almeida i G. C. Rodriguez Iglesias (predsjednici vijećâ), T.
Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann, Y. Galmot, R. Joliet, T. F.
O’Higgins i F. Schockweiler, suci, nezavisni odvjetnik: M. Mancini,tajnik: J. A. Pompe, zamjenik tajnika,uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za
 Foto-Frost, tužitelja u glavnom postupku, H. Heeman, odvjetnik iz
Hamburga, uz asistenciju H. Frosta, u svojstvu vještaka,–        za Vladu Savezne Republike Njemačke, M. Seidel, u svojstvu agenta, –        za Komisiju EZ-a, J. Sack, djelatnik njezine pravne službe, u svojstvu agenta,uzimajući u izvještaj s rasprave, dopunjen nakon usmenog postupka održanog 16. prosinca 1986.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi 19. svibnja 1987.,donosi sljedeću Presudu1        Rješenjem
 od 29. lipnja 1985., zaprimljenim na Sudu 18. listopada 1985.,
Finanzgericht Hamburg postavio je nekoliko pitanja u vezi s člankom 177.
 UEEZ-a koja se odnose s jedne strane na tumačenje članka 177. Ugovora,
članka 5. stavka 2. Uredbe br. 1697/79 od 24. srpnja 1979. o naknadnoj
naplati uvoznih ili izvoznih carina (SL L 197, str. 1.), kao i Protokola
 od 25. ožujka 1957. o unutarnjoj njemačkoj trgovini i s time povezanim
problemima od 25. ožujka 1957., te s druge strane na valjanost odluke
Komisije od 6. svibnja 1983. upućene Saveznoj Republici Njemačkoj kojom
Komisija utvrđuje da se u konkretnom slučaju treba izvršiti naknadna
naplata uvoznih carina. 2        Zahtjev
 za prethodnu odluku upućen je u okviru spora u kojem je Foto-Frost,
trgovačko društvo sa sjedištem u Ammersbeku (Savezna Republika
Njemačka), izvoznik, uvoznik i trgovac na veliko fotografskom opremom (u
 daljnjem tekstu: Foto-Frost), zatražio poništenje odluke
Hauptzollamt Lübeck-Ost za naknadnu naplatu uvoznih carina u skladu s
odlukom Komisije od 6. svibnja 1983. upućenom Saveznoj Republici
Njemačkoj, kojom je Komisija utvrdila da nije dopušteno oslobođenje od
naknadne naplate uvozne carine.3        Postupanje
 uz koje je vezana naknadna naplata carine odnosi se na Foto-Frostov
uvoz i stavljanje u slobodan promet prizmatičnih dalekozora podrijetlom
iz Njemačke Demokratske Republike. Foto-Frost je kupio tu robu od
trgovaca u Danskoj i Ujedinjenoj Kraljevini koji su mu tu robu izvezli u
 skladu s vanjskom izvoznom carinskom procedurom za carinska skladišta u
 Danskoj i Nizozemskoj. 4        Nadležno
 carinsko tijelo najprije je dopustilo uvoz robe na temelju njezinog
podrijetla iz Njemačke Demokratske Republike. Nakon provjere
Hauptzollamt Lübeck-Ost, glavni carinski ured, zaključio je kako postoji
 obveza carinjenja prema njemačkim carinskim propisima. Međutim, isti
ured ipak je zaključio kako u ovom slučaju ne treba naknadno naplatiti
uvoznu carinu jer je Foto-Frost ispunio uvjete iz članka 5. stavka 2.
Uredbe 1697/79, koja predviđa da „nadležna tijela mogu odustati od
naplate uvoznih ili izvoznih carina koja nije izvršena zbog pogreške
samih nadležnih tijela koju savjesna osoba odgovorna za plaćanje carine
nije mogla otkriti, ukoliko je postupala u dobroj vjeri i poštovala sve
važeće propise koji se odnose na tu carinsku deklaraciju“. U skladu sa
zahtjevom za prethodnu odluku, Hauptzollamt smatra da je Foto-Frost
ispravno ispunio svoju carinsku deklaraciju te da nije bilo moguće
očekivati da otkrije pogrešku, posebice jer  su druga carinska tijela
smatrala da slična prethodna postupanja nisu stvorila obvezu plaćanja
carine.5        Kako
 je iznos te carine bio veći od 2000 ECU-ja, prema Uredbi Komisije
1573/80 od 20. lipnja 1980. o utvrđivanju uvjeta za primjenu članka 5.
stavka 2. gore navedene Uredbe 1697/79 Vijeća (SL L 161, str. 1.), sam
Hauptzollamt nije bio ovlašten donijeti odluku o nepoduzimanju mjera
naknadnog carinjenja. Na zahtjev Hauptzollamta savezni ministar
financija zatražio je od Komisije da odluči, na temelju članka 6. gore
navedene Uredbe 1573/80, može li se odustati od naknadne naplate carina o
 kojima je riječ.6        Komisija
 je o tome 6. svibnja 1983. uputila Saveznoj Republici Njemačkoj
negativnu odluku. Komisija je obrazložila svoju odluku na način „da
navedena carinska tijela nisu sama po sebi pogrešno primijenila odredbe o
 unutarnjoj njemačkoj trgovini, već su jednostavno prihvatila kao
ispravne, bez trenutačne provjere, podatke iz deklaracije koju je
ispunio uvoznik; …što ni na koji način ne sprečava navedena tijela da
naknadnim ispravkom odrede naplatu carina, kao što je izričito
predviđeno u članku 10. Direktive 79/695/EEZ od 24. srpnja 1979. o
usklađivanju postupaka za puštanje robe u slobodan promet (SL L 205,
str. 19.)“. Komisija nadalje zaključuje „da je s druge strane uvoznik
bio u mogućnosti razmotriti okolnosti vezane uz odnosni uvoz u smislu
odredbi koje reguliraju trgovinu unutar Njemačke, primjenu kojih je
zahtijevao i okolnosti u kojima se odvijao navedeni uvoz; da je također
mogao otkriti pogrešku u primjeni ovih odredbi; te da je s druge strane
utvrđeno da nije postupao u skladu sa svim odredbama predviđenima
važećim propisima u vezi s carinskim deklaracijama.“  7        U
 skladu s takvom odlukom Komisije Hauptzollamt je izdao rješenje o
poduzimanju mjera naknadne naplate carina koje Foto-Frost osporava u
glavnom postupku. 8        Foto-Frost
 je Finanzgerichtu Hamburg uputio zahtjev za odgodu izvršenja te odluke.
 Finanzgericht je udovoljio takvom zahtjevu navodeći da predmetno
postupanje spada u područje unutarnje njemačke trgovine te da je
sukladno tome izuzeto od obveze plaćanja carine prema protokolu o
njemačkoj unutarnjoj trgovini.9        Foto-Frost
 je zatim Finanzgerichtu Hamburg uputio zahtjev za poništenje odluke o
naknadnoj naplati carine. Finanzgericht je zauzeo stajalište da je
valjanost odluke Komisije od 6. svibnja 1983. dvojbena, s obzirom na to
da se svi uvjeti predviđeni u članku 5. stavku 2. Uredbe Vijeća 1697/79
za odustajanje od naknadne naplate carina čine ispunjenima u odnosnom
slučaju. Kako je osporavano rješenje utemeljeno na odluci Komisije,
Finanzgericht je smatrao da ga ne može poništiti, osim u slučaju ako je i
 sama odluka Komisije nevaljana. Zbog toga je Finanzgericht u zahtjevu
za donošenje prethodne odluke uputio Sudu sljedeća četiri pitanja:„(1)      Može
 li nacionalni sud ocjenjivati valjanost odluke Komisije usvojene u
skladu s člankom 6. Uredbe (EEZ) 1573/80 od 20. lipnja 1980. (SL L 161,
str. 1.) glede odustanka od naplate uvoznih ili izvoznih carina u skladu
 s člankom 5. stavkom 2. Uredbe (EEZ) 1697/79 Vijeća od 24. srpnja 1979.
 (SL L 197, str. 1.), kojom odlukom je utvrđeno da nije bilo razloga za
odustanak od naknadne naplate uvoznih carina, te može li, ukoliko je
takav slučaj, u okviru postupka o kojem odlučuje, odlučiti protivno
odluci Komisije o odustanku od naknadne naplate carina? (2)      Ukoliko
 nacionalni sud ne može ocjenjivati valjanost odluke Komisije, je li
odluka Komisije (REC 3/83) od 6. svibnja 1983. valjana? (3)      Ukoliko
 nacionalni sud može ocjenjivati valjanost odluke Komisije, treba li
članak 5. stavak 2. Uredbe (EEZ) 1697/79  tumačiti na način da omogućuje
 usvajanje diskrecijske odluke, koju sud može ocjenjivati samo u vezi sa
 zlouporabom takve odluke, te ukoliko je takav slučaj, može li odrediti
vrstu takve zlouporabe, bez mogućnosti da je nadomjesti vlastitom
odlukom ili takva odluka omogućuje usvajanje mjere za naknadu štete,
koju sud u cijelosti može ocjenjivati?(4)      Ukoliko
 nije moguće odlučiti o oslobađanju od naknadne naplate carina u skladu s
 člankom 5. stavkom 2. Uredbe 1697/79, spada li roba koja potječe iz
Njemačke Demokratske Republike, uvezena u Saveznu Republiku Njemačku
izvan režima postupka vanjskog provoza Zajednice, u područje unutarnje
njemačke trgovine u skladu s Protokolom o unutarnjoj njemačkoj trgovini i
 s time vezanim problemima od 25. ožujka 1957., što znači da, kada je
roba uvezena u Saveznu Republiku Njemačku, ona nije podložna ni uvoznim
carinama niti uvoznom porezu na promet, ili takve naknade trebaju biti
obračunane kao u slučaju uvoza iz zemalja nečlanica, tako da trebaju
biti obračunane carine Europske zajednice u skladu s odgovarajućim
carinskim propisima i uvozni porez na promet u skladu s člankom 2.
stavkom 2. šeste direktive Vijeća o usklađivanju porezâ na promet u
Europskim zajednicama?“10      10     Da
 bi se dobio što potpuniji opis činjenica i odredbi prava Zajednice koje
 treba primijeniti, kao i navoda koje su podnijeli Foto-Frost,
Hauptzollamt Lübeck-Ost, Vlada Savezne Republike Njemačke i Komisija,
sazvana je javna rasprava. O prvom pitanju11      Prvim
 pitanjem Finanzgericht pita je li on nadležan proglasiti nevaljanom
odluku Komisije poput one od 6. svibnja 1983. Isti sud dovodi u pitanje
valjanost te odluke s obrazloženjem da su u ovom slučaju ispunjeni svi
uvjeti navedeni u članku 5. stavku 2. Uredbe 1697/79 o naknadnoj naplati
 carina. Međutim, ipak smatra da, s obzirom na podjelu nadležnosti
između Suda i nacionalnih sudova, što je navedeno u članku 177. Ugovora o
 EEZ-u, samo Sud može proglasiti nevaljanim akt institucija Europske
zajednice.12      Treba
 podsjetiti da članak 177. Sudu daje nadležnost za donošenje prethodnih
odluka o tumačenju ugovora i akata institucija Zajednice i o valjanosti
takvih akata. Drugi stavak tog članka određuje da nacionalni sudovi mogu
 uputiti ovakva pitanja Sudu, a treći stavak tog članka na to ih
obvezuje u slučajevima u kojima prema odredbama nacionalnog prava ne
postoji pravni lijek protiv njihovih odluka.13      Dajući
 nacionalnim sudovima protiv čijih odluka je moguće uložiti pravni lijek
 prema odredbama nacionalnog prava ovlast da upućuju Sudu prethodna
pitanja o tumačenju ili valjanosti, članak 177. je riješio pitanje mogu
li ti sudovi sami proglasiti nevaljanima ove akte institucija Zajednice.14      Ovi
 nacionalni sudovi mogu ocjenjivati valjanost akta Zajednice i, ukoliko
ocijene da su argumenti stranaka koje osporavaju takav akt neosnovani,
mogu takve argumente odbiti i zaključiti da su akti potpuno valjani.
Postupajući na takav način oni ne dovode u pitanje postojanje akta
Zajednice.15      S
 druge strane, nacionalni sudovi nemaju ovlasti proglasiti nevaljanima
akte institucija Zajednice. Kao što je Sud naglasio u presudi od 13.
svibnja 1981. (International Chemical Corporation, 66/80, Recueil,
 str. 1191.), osnovni je smisao ovlasti koje su Sudu dodijeljene člankom
 177. osigurati da nacionalni sudovi ujednačeno primjenjuju pravo
Zajednice. Ovaj zahtjev ujednačenosti osobito je važan kad se ocjenjuje
valjanost akta Zajednice. Razlike između sudova u državama članicama u
vezi s valjanosti akata Zajednice mogu ugroziti samo jedinstvo pravnog
poretka Zajednice te dovesti do odstupanja od temeljnih zahtjeva pravne
sigurnosti.16      Isti
 zaključak proizlazi iz zahtjeva za koherentnošću sustava sudske zaštite
 ustanovljenog Ugovorom o EEZ-u. S tim u vezi važno je podsjetiti da
zahtjev za prethodnu odluku, jednako kao i  tužba za poništenje,
predstavlja sredstvo za ocjenjivanje valjanosti akata tijela Europske
zajednice. Kao što je Sud naveo u svojoj presudi od 23. travnja 1986.
(Ekološka stranka „Zeleni“/Europski parlament, 294/83, Recueil,
str. 1339.), „s jedne strane člancima 173. i 184. i s druge strane
člankom 177., Ugovor o EEZ-u uspostavio je potpuni sustav pravnih
sredstava i postupaka kojima je svrha da omoguće Sudu ocjenjivanje
pravne valjanosti akata institucija“.17      Kako
 članak 173. daje Sudu isključivu nadležnost za poništavanje akta tijela
 Europske zajednice, usklađenost sustava zahtijeva da u situacijama kada
 se akt Zajednice osporava pred nacionalnim sudom pravo proglašavanja
akta ništavim mora pripadati Sudu.18      Također,
 treba naglasiti da je Sud u najboljem položaju za odlučivanje o
valjanosti akata Zajednice. Naime, u skladu s člankom 20. Protokola o
Statutu Suda EEZ-a, tijela zajednice čiji se akti osporavaju ovlaštena
su sudjelovati u postupku kako bi obranila valjanost tih akata. Nadalje,
 prema drugom stavku članka 21. tog Protokola, Sud može zahtijevati od
država članica i tijela koja ne sudjeluju u postupku dostavu svih
podataka koje smatra neophodnima za potrebe postupka. 19      Potrebno
 je dodati da se pravilo da nacionalni sudovi ne mogu sami proglasiti
akte Zajednice nevaljanima može uvjetovati u određenim okolnostima u
postupcima u kojima se traži donošenje privremenih mjera, ali to nije
slučaj s pitanjem koje je postavio nacionalni sud.20      Odgovor
 na prvo pitanje, dakle, mora biti da sami nacionalni sudovi nisu
nadležni za proglašavanje nevaljanima akata tijela Zajednice. Drugo pitanje21      Drugo
 i treće pitanje polaze od pretpostavke da su radnje koje su predmet
spora podložne naplati carine. Ako se utvrdi da samo Sud ima nadležnost
odlučiti o valjanosti odluke Europske komisije, Finanzgericht svojim
drugim pitanjem pita je li takva odluka valjana. 22      Mora
 biti istaknuto i da članak 5. stavak 2. Uredbe 1697/79 određuje tri
posebna uvjeta koja moraju biti ispunjena prije nego što nadležna tijela
 odluče odustati od naknadne naplate carina. Ova odredba mora biti
tumačena na način da, ukoliko su ispunjeni uvjeti, osoba odgovorna za
plaćanje carine ima pravo odustati od odnosne naknadne naplate carina.23      Zatim
 treba ispitati i jesu li u predmetnom slučaju ispunjena tri uvjeta iz
članka 5. stavka 2. Uredbe 1697/79. Sud može utvrditi postojanje ovih
činjenica na kojima se temelji akt Zajednice te pravnih kvalifikacija
koje su na temelju njih izvela tijela Zajednice, a koje su u kontekstu
zahtjeva za prethodnu odluku označene pogrešnima.24      Prvi
 uvjet iz navedenog članka sastoji se u tome da odustanak od naplate
carine mora biti rezultat pogreške samih nadležnih tijela. S tim u vezi,
 mora se odbaciti argument Komisije prema kojem carinska tijela nisu
pogriješila, već su samo prvobitno pretpostavila da su navodi iz
carinske deklaracije Foto-Frosta točni, a na što su bila ovlaštena prema
 članku 10. Direktive Vijeća 79/695/EEZ. Naime, taj članak određuje da
se, u situacijama u kojima se carina obračunava na temelju neprovjerenih
 navoda iz carinske deklaracije, deklaracija može naknadno provjeriti i
ispraviti iznos carine. U ovom slučaju, kao što je i sama Komisija
navela u svojim podnescima i odgovorima na pitanja koja je postavio Sud,
 deklaracija Foto-Frosta sadržavala je sve podatke potrebne za primjenu
odnosne uredbe i ti su podaci bili točni. U takvim okolnostima naknadna
kontrola koju su provela njemačka carinska tijela nije ustanovila ni
jednu novu činjenicu. Dakle, u biti se radilo o pogrešci samih carinskih
 tijela koja su prvobitno procijenila da se odnosna uredba ne
primjenjuje prilikom uvoza robe.25      Drugi
 uvjet sastoji se u tome da je osoba odgovorna za plaćanje carine
djelovala u dobroj vjeri, odnosno da nije mogla otkriti pogrešku
nadležnih tijela. U vezi s tim mora se istaknuti da su specijalizirani
suci Finanzgericht Hamburg u rješenju koje odgađa izvršenje od 22. rujna
 1983. izrazili stajalište da je dvojbeno treba li platiti carinu u
situacijama kao u ovom slučaju. Finanzgericht je utvrdio kako se čini da
 se ovakve situacije odnose na područje unutarnje njemačke trgovine te
da su sukladno tome izuzete od carinjenja prema protokolu o takvoj
trgovini. Međutim, Finanzgericht je zapazio da je sudska praksa o
ovakvoj situaciji neodređena, kako u slučaju Suda tako i u slučaju
nacionalnih sudova. U takvim okolnostima ne može se razumno očekivati da
 bi Foto-Frost, trgovačko društvo, mogao opaziti pogrešku koju su
počinila carinska tijela. Dapače, Foto-Frost je imao još manje razloga
posumnjati da je počinjena pogreška jer su prethodne slične aktivnosti
bile izuzete od plaćanja carine. 26      Treći
 uvjet sastoji se u tome da je osoba odgovorna za plaćanje carine morala
 uzeti u obzir sve navedene važeće propise u vezi sa svojom carinskom
deklaracijom. Pri tome se mora primijetiti da je, u odgovoru na pitanje
koje joj je postavio Sud, a suprotno onome što je navedeno u odluci od
6. svibnja 1983., sama Komisija priznala da je Foto-Frost ispravno
ispunio svoju carinsku deklaraciju. Štoviše, u sudskom spisu ne nalazi
se ništa što bi što bi sugeriralo da tome nije slučaj. 27      Iz
 svega prethodno navedenog proizlazi da su u ovom slučaju ispunjeni svi
uvjeti iz članka 5. stavka 2. Uredbe 1697/79 i da je Foto-Frost bio
ovlašten odustati od naknadnog plaćanja carine u ovom slučaju.28      Sukladno
 tome, rješenje Komisije od 6. svibnja 1983. upućeno Saveznoj Republici
Njemačkoj u kojem je propisano naknadno plaćanje uvozne carine u ovom je
 slučaju ništavo. Treće pitanje29      Finanzgericht
 pita ovisi li, u slučaju da je sam nadležan proglasiti odluku Komisije
nevaljanom, primjena članka 5. stavka 2. Uredbe 1697/79 o diskrecijskoj
odluci koju nacionalni sud ne može ocjenjivati osim u slučaju zlouporabe
 takvog prava („Ermessenfehler“) ili mjere naknade štete, koje su
predmetom ocjene tog suda.30      S obzirom na odgovore na prvo i drugo pitanje, treće je pitanje bespredmetno. Četvrto pitanje31      Četvrto
 pitanje postavljeno je Sudu u slučaju da iz odgovora na prethodna
pitanja ne proiziđe da je Foto-Frost ovlašten odustati od naknadnog
plaćanja carine. Finanzgericht pita spadaju li u tom slučaju aktivnosti o
 kojima je riječ u područje njemačke unutarnje trgovine u smislu
Protokola o njemačkoj unutarnjoj trgovini, što bi, prema njegovu
mišljenju, značilo da su u tom smislu izuzete od carinjenja.32      S obzirom na odgovor koji je dan na drugo pitanje, četvrto je pitanje bespredmetno. Troškovi33      Ne
 nadoknađuju se troškovi Vlade Savezne Republike Njemačke i Komisije
Europskih zajednica, koje su Sudu podnijele očitovanja. Kako ovaj
postupka ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred
nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenog, SUD,u odgovoru na pitanja koja mu je uputio Finanzgericht Hamburg, rješenjem od 29. kolovoza 1985. presuđuje sljedeće:  1.      Nacionalni sudovi nisu nadležni odlučivati o valjanosti akata institucija Zajednice.2.      Odluka
 Komisije upućena Saveznoj Republici Njemačkoj od 6. svibnja 1983.,
kojom je u konkretnom slučaju naloženo izvršenje naknadne naplate
uvoznih carina, nevaljana je.Mackenzie Stuart Bosco       Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasKoopmans      EverlingBahlmann Galmot Joliet O’Higgins       SchockweilerObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 22. listopada 1987.Tajnik       Za predsjednika A. J. Mackenzia StuartaP. Heim       G. Bosco             U funkciji predsjednika * Jezik postupka: njemački.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. svibnja 2005.#Kingscrest Associates Ltd i Montecello Ltd protiv Commissioners of Customs & Excise.#Zahtjev za prethodnu odluku: VAT and Duties Tribunal, London - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-498/03.


Presuda Prvostupanjskog suda (šesto prošireno vijeće) od 28. studenog 2008.#Hotel Cipriani SpA i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Dopuštenost.#Spojeni predmeti T-254/00, T-270/00 i T-277/00.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. lipnja 2007.#Werner Haderer protiv Finanzamt Wilmersdorf.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-445/05.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. ožujka 2011. # Freistaat Sachsen i Land Sachsen-Anhalt (T-443/08) i Mitteldeutsche Flughafen AG i Flughafen Leipzig-Halle GmbH (T-455/08) protiv Europske komisije. # Tužba za poništenje - Nedopuštenost. # Predmeti T-443/08 i T-455/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 4. lipnja 2014.#Ali Sedghi i Ahmad Azizi protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja donesene protiv Irana radi sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Brisanje s popisa osoba i subjekata kojih se to tiče – Tužba za poništenje – Pravni interes – Dopuštenost – Obveza obrazlaganja – Pogreška koja se tiče ocjene.#Predmet T‑66/12.


title: Presuda Suda od 15. srpnja 1963. # Plaumann & Co. protiv Komisije Europske ekonomske zajednice. # Predmet 25-62.

text:
PRESUDA SUDA15. srpnja 1963.(*)U predmetu C-25/62,Plaumann & Co.,
 koje zastupa Harald Ditges, odvjetnik u Kölnu, s adresom za dostavu kod
 Richarda Audryja, Fédération des commerçants, 8, avenue de l'Arsenal u
Luxembourgu,tužitelj,protivKomisije Europske ekonomske zajednice,
 koju zastupa Hubert Ehring, pravni savjetnik europske izvršne vlasti, u
 svojstvu agenta, uz asistenciju Ernsta Steindorffa, profesora prava na
Sveučilištu u Tübingenu, s adresom za dostavu kod Henrija Manzanarèsa,
tajnika pravne službe europske izvršne vlasti, 2, place de Metz u
Luxembourgu,tuženik,radi:–        poništenja
 odluke Komisije S III 03079 od 22. svibnja 1962. o odbijanju dozvole
Saveznoj Republici Njemačkoj da djelomično obustavi carine koje se
primjenjuju na „mandarine i klementine, svježe“ uvezene iz trećih
zemalja;–        plaćanja naknade štete u iznosu od 39.414,01 DEM,SUD,u
 sastavu: A. M. Donner, predsjednik, L. Delvaux i R. Lecourt,
predsjednici vijeća, Ch. L. Hammes, R. Rossi (izvjestitelj), A.
Trabucchi i W. Strauβ, suci,nezavisni odvjetnik: K. Roemer,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresudu Obrazloženje  I – Tužba za poništenje  DOPUŠTENOSTSukladno
 članku 173. stavku 2. Ugovora o EEZ-u, „svaka fizička ili pravna osoba
može … pokrenuti postupak protiv odluke koja je se, iako donesena u
obliku … odluke upućene drugoj osobi, neposredno i osobno tiče“.Tuženik
 tvrdi da se riječi „drugoj osobi“ u tom stavku ne odnose na države
članice u njihovom svojstvu javne vlasti pa da stoga pojedinci nisu
ovlašteni podnijeti tužbu za poništenje protiv odluka Komisije ili
Vijeća koje su upućene državama članicama.Međutim,
 članak 173. stavak 2. Ugovora o EEZ-u dopušta pojedincima pokretanje
postupka protiv odluka koje su upućene „drugoj osobi“ a koje ih se
neposredno i osobno tiču, ali taj članak ne određuje niti ograničava
područje primjene tih pojmova.Tekst i gramatičko značenje navedene odredbe opravdavaju najšire tumačenje.Nadalje, odredbe Ugovora koje se odnose na pravo zainteresiranih osoba na pokretanje postupka ne mogu se tumačiti restriktivno.S obzirom na to da Ugovor o tome šuti, ne može se pretpostaviti postojanje ograničenja u tom smislu.Slijedom navedenog, navod tuženika ne može se smatrati osnovanim.Tuženik
 nadalje tvrdi da je pobijana odluka, po svojoj naravi, uredba u obliku
pojedinačne odluke i da je, prema tome, izuzeta od tužbi pojedinaca s
iste osnove kao i normativni akti opće primjene.Međutim,
  iz članaka 189. i 191. Ugovora o EEZ-u proizlazi da je obilježje
odluke ograničen broj osoba na koje se odnosi. Za utvrđivanje je li
riječ o odluci ili nije, potrebno je stoga ispitati odnosi li se akt u
pitanju na subjekte koji su određeni.Pobijana
 odluka bila je upućena vladi Savezne Republike Njemačke i zabranjuje
joj da djelomično obustavi carine na neke proizvode koji se uvoze iz
trećih zemalja.Na temelju članka 173.
stavka 2. Ugovora, pojedinci mogu pokrenuti postupak za poništenje
odluke koja ih se, iako upućena drugoj osobi, neposredno i osobno tiče,
ali u konkretnom slučaju tuženik poriče da se pobijana odluka tiče
tužitelja neposredno i osobno.Prvo treba
razmotriti je li drugi uvjet dopuštenosti ispunjen jer postaje suvišno,
ako se pobijana odluka ne tiče tužitelja osobno, istraživati pogađa li
ga neposredno. Osobe kojima odluka nije
upućena mogu tvrditi da ih se osobno tiče samo ako ta odluka utječe na
njih zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke
činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe,
izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka
upućena.U konkretnom slučaju, pobijana
odluka utječe na tužitelja kao uvoznika klementina, to jest zbog
trgovačke djelatnosti koju u bilo kojem trenutku može obavljati bilo
koja osoba i koja stoga nije takve prirode da ga izjednačava u odnosu na
 pobijanu odluku s osobama kojima je odluka upućena.Iz tih razloga slijedi da se ova tužba za poništenje mora utvrditi nedopuštenom.  II – Tužba za naknadu štete  DOPUŠTENOSTTuženik
 tvrdi da su zahtjevi iz ove tužbe, koji su postavljeni po prvi puta u
replici, podneseni nepravovremeno i nisu dopušteni na temelju članka 38.
 stavka 1. točke (d) Poslovnika.Međutim,
tužitelj je u tužbi postavio zahtjev za utvrđenje eventualne štete
prouzročene pobijanom odlukom. Tijekom pisanog i usmenog dijela postupka
 precizirao je predmet tog zahtjeva i procijenio iznos navedene štete.Dakle,
 zahtjevi iz tužbe za naknadu štete mogu se smatrati dopuštenim
proširenjem zahtjeva sadržanih u tužbi. Stoga su dopušteni prema gore
navedenom članku 38. stavku 1. točki (d). O MERITUMUTužitelj
 potražuje isplatu naknade štete u iznosu koji odgovara iznosu carina i
poreza na promet koje je morao platiti na temelju odluke protiv koje je,
 istodobno, podnio tužbu za poništenje.U
tim okolnostima, potrebno je napomenuti da se šteta koju je navodno
pretrpio tužitelj temelji na toj odluci te da tužba za naknadu štete ima
 za cilj uklanjanje pravnih učinka koje je pobijana odluka imala prema
tužitelju.U konkretnom slučaju pobijana odluka nije poništena.Upravni
 akt koji nije poništen ne može sam po sebi predstavljaju štetnu radnju
kojom se uzrokuje šteta osobama na koje se odnosi. Potonji stoga ne mogu
 tražiti naknadu štete zbog tog akta.Sud ne može, putem tužbe za naknadu štete, odlučiti o mjerama koje bi poništile pravne učinke takve odluke koja nije poništena. Stoga tužbu treba odbiti kao neosnovanu. III – TroškoviSukladno članku 69. stavku 2. Poslovnika, snošenje troškova naložit će se stranci koja izgubi spor.Tužitelj nije uspio u svom postupku te mu valja naložiti snošenje troškova.Na temelju postupovnih akata,saslušavši izvješće suca izvjestitelja,saslušavši stranke,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika,uzevši u obzir članke 173. stavak 2., 176., 189., 191. i 215. stavak 2. Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice,uzevši u obzir Protokol o Statutu Suda u prilogu Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice,uzevši u obzir Poslovnik Suda Europskih zajednica, a posebno njegov članak 69. stavak 2.,SUDodbijajući sve druge šire ili protivne zahtjeve, proglašava i presuđuje:1.      Tužba za poništenje odbacuje se kao nedopuštena.2.      Tužba za naknadu štete odbija se kao neosnovana.3.      Tužitelju se nalaže snošenje troškova postupka.DonnerDelvauxLecourtHammesRossiTrabucchi       Strauβ Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 15. srpnja 1963.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte        A. M. Donner* Jezik postupka: njemački.