title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. veljače 2015.#Sähköalojen ammattiliitto ry protiv Elektrobudowa Spolka Akcyjna.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Satakunnan käräjäoikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 56. i 57. UFEU‑a – Direktiva 96/71/EZ – Članci 3., 5. i 6. – Radnici društva sa sjedištem u državi članici A koji su upućeni obaviti radove u državu članicu B – Minimalna plaća koja je propisana kolektivnim ugovorima države članice B – Aktivna procesna legitimacija sindikata sa sjedištem u državi članici B – Propisi države članice A koji zabranjuju da se trećoj osobi ustupe potraživanja koja se odnose na naknade.#Predmet C-396/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      12. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članci 56. i 57. UFEU‑a — Direktiva 96/71/EZ — Članci 3., 5. i 6. — Radnici društva sa sjedištem u državi članici A koji su upućeni obaviti radove u državu članicu B — Minimalna plaća koja je propisana kolektivnim ugovorima države članice B — Aktivna procesna legitimacija sindikata sa sjedištem u državi članici B — Propisi države članice A koji zabranjuju da se trećoj osobi ustupe potraživanja koja se odnose na naknade“
      U predmetu C‑396/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Satakunnan käräjäoikeus (Finska), odlukom od 12. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 15. srpnja 2013., u postupku

         Sähköalojen ammattiliitto ry

      protiv

         Elektrobudowa Spólka Akcyjna,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: S. Rodin, predsjednik šestog vijeća, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: I. Illessy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Sähköalojen ammattiliitto ry, J. Kailiala, asianajaja, i M. J. Hellsten,

               —

               za Elektrobudowa Spółka Akcyjna, V.-M. Lanne, asianajaja, i W. Popiołek, adwokat,

               —

               za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za dansku vladu, M. Wolff i C. Thorning, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Arciszewski kao i J. Fałdyga i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i C. Hagerman, u svojstvu agenata,

               —

               za norvešku vladu, P. Wennerås, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, E. Paasivirta i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 56. i 57. UFEU‑a, članaka 12. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), Protokola (br. 30.) o primjeni Povelje Europske unije o temeljnim pravima na Poljsku i Ujedinjenu Kraljevinu, koji je priložen UFEU‑u, članaka 3., 5. stavka 2. i 6. Direktive 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga (SL 1997, L 18, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 127. i ispravci SL 2007, L 301, str. 28. i L 310, str. 22.) kao i članka 14. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL L 177, str. 6. i ispravak SL 2009, L 309, str. 87.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Sähköalojen ammattiliitto ry (u daljnjem tekstu: Sähköalojen ammattiliitto), finskog sindikata u području električne energije, i Elektrobudowa Spółka Akcyjna (u daljnjem tekstu: ESA), društva sa sjedištem u Poljskoj, u vezi s potraživanjima radnika iz radnih odnosa.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 96/71 u članku 1., naslovljenom „Opseg“, propisuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na poduzeća s poslovnim nastanom u državi članici koja, u okviru transnacionalnog pružanja usluga, upućuju radnike u skladu sa stavkom 3. na državno područje države članice.
               [...]
               3.   Ova se Direktiva primjenjuje u mjeri u kojoj poduzeća iz stavka 1. poduzimaju jednu od sljedećih transnacionalnih mjera:
               [...]

                        b)

                        upućuju radnike u pogon ili poduzeće koje pripada skupini poduzeća na državnom području države članice, pod uvjetom da postoji radni odnos između poduzeća koje vrši upućivanje i radnika za vrijeme upućivanja

                  […]“

               4

               U skladu s člankom 3. te direktive, naslovljenim „Uvjeti zaposlenja“:
               „1.   Države članice osiguravaju da, neovisno o pravu koje se primjenjuje na radni odnos, poduzeća iz članka 1. stavka 1. radnicima upućenim na njihovo državno područje jamče uvjete zaposlenja u odnosu na sljedeća pitanja, koja su u državi članic[i] u kojoj se obavlja posao određena:

                        —

                        zakonom ili drugim propisom
                        i/ili

                        —

                        kolektivnim ugovorima ili arbitražnim pravorijecima proglašenim univerzalno primjenjivim u smislu stavka 8., ako se odnose na djelatnosti iz Priloga:
                        [...]

                                 b)

                                 minimalni plaćeni godišnji odmori;

                                 c)

                                 minimalne plaće, uključujući one uvećane za prekovremeni rad [...]

                  [...]
               Za potrebe ove Direktive, pojam minimalnih plaća iz stavka 1. točke (c) određen je nacionalnim pravom i/ili praksom države članice na čije je državno područje radnik upućen.
               [...]
               7.   Stavci od 1. do 6. ne sprečavaju primjenu uvjeta zapošljavanja koji su povoljniji za radnike.
               Doplaci karakteristični za upućivanje smatraju se dijelom minimalne plaće, ako se ne plaćaju kao nadoknada za stvarno nastale troškove zbog upućivanja, kao što su troškovi putovanja, hrane i smještaja.
               8.   ‚Kolektivni ugovori ili arbitražni pravorijeci proglašeni univerzalno primjenjivima’ znači kolektivni ugovori ili arbitražni pravorijeci kojih se moraju pridržavati sva poduzeća na zemljopisnom području i u predmetnoj struci ili industriji.
               [...]“

               5

               Članak 5. navedene direktive, naslovljen „Mjere“, propisuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere za slučaj nepoštovanja odredaba ove Direktive.
               Posebno osiguravaju da radnicima i/ili njihovim predstavnicima budu na raspolaganju odgovarajući postupci za izvršavanje obveza na temelju ove Direktive.“

               6

               Članak 6. iste direktive, naslovljen „Sudska nadležnost“, glasi:
               „Kako bi se ostvarilo pravo na uvjete zaposlenja zajamčene u članku 3., mogu se pokrenuti sudski postupci u državi članici na čijem je državnom području radnik bio ili jest upućen, ne dovodeći u pitanje, prema potrebi, pravo na pokretanje sudskih postupaka u drugoj državi na temelju postojećih međunarodnih konvencija o sudskoj nadležnosti.“

               7

               Prilog Direktivi 96/71 utvrđuje popis djelatnosti iz članka 3. stavka 1. podstavka 2. Popis uključuje sve građevinske poslove koji se odnose na izgradnju, popravljanje, održavanje, preinake ili rušenje zgrada, kako su navedeni u tom prilogu.

         Finsko pravo

               8

               Poglavlje 2. članak 7. Zakona o ugovoru o radu (Työsopimuslaki (55/2001)) određuje:
               „U kolektivnom ugovoru s nacionalnim područjem primjene koji se smatra reprezentativnim za sektor na koji se odnosi (kolektivni ugovor opće primjene) poslodavac mora poštovati barem odredbe koje se odnose na uvjete rada i zapošljavanja primjenjive na zadaće koje obavlja radnik ili one koje su s njima najusporedivije.
               Članak ugovora o radu koji je protivan odgovarajućoj odredbi iz kolektivnog ugovora opće primjene je nevaljan i umjesto njega treba primijeniti odredbu koja je sadržana u kolektivnom ugovoru opće primjene.
               […]“

               9

               Članak 2. stavak. 4. Zakona o radnicima koji su upućeni na rad (Laki lähetetyistä työntekijöistä (1146/1999)) propisuje:
               „Radnik koji je upućen na rad mora primati minimalnu plaću, odnosno naknadu koja je određena na temelju kolektivnog ugovora u smislu poglavlja 2. članka 7. finskog Zakona o ugovoru o radu [...]“

               10

               Relevantni kolektivni ugovori u smislu poglavlja 2. članka 7. Zakona o ugovoru o radu su oni iz sektora elektrifikacije i sektora električne instalacije, unutar sektora tehničkih instalacija građevina, i odnose se na djelatnosti iz Priloga Direktivi 96/71. Ti su kolektivni ugovori univerzalno primjenjivi u smislu članka 3. stavka 8. Direktive 96/71. Oni sadrže odredbe koje propisuju podjelu radnika u platne razrede, dodjelu naknade za godišnji odmor te plaćanje dnevnice i naknade za prijevoz kao i odredbe koje se odnose na troškove smještaja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               ESA, društvo sa sjedištem u Poljskoj, obavlja svoju djelatnost u području električne energije. ESA ima podružnicu u Finskoj.

               12

               Kako bi obavila radove elektrifikacije na gradilištu nuklearne elektrane Olkiluoto u općini Eurajoki (Finska), ESA je u Poljskoj, uz primjenu poljskog prava, sklopila ugovore o radu sa 186 radnika. Ti radnici upućeni su u finsku podružnicu tog društva. Radnici su zaposleni na gradilištu Olkiluoto i smješteni u stanove koji se nalaze u Eurojakiju, oko 15 kilometara od toga gradilišta. Stranke glavnog postupka ne slažu se oko toga koliko im je vremena svakodnevno potrebno za prijevoz od mjesta smještaja do gradilišta i natrag.

               13

               Tvrdeći da im ESA nije odobrila minimalnu naknadu koju im duguje na temelju finskih kolektivnih ugovora u sektoru elektrifikacije i sektoru tehničke instalacije zgrada, koji su primjenjivi na temelju prava Unije, predmetni radnici svoja su potraživanja pojedinačno prenijeli na Sähköalojen ammattiliitto kako bi on osigurao njihovu naplatu.

               14

               Sähköalojen ammattiliitto pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku tvrdi da navedeni kolektivni ugovori predviđaju izračun minimalne naknade radnicima koji se temelji na kriterijima koji su za radnike povoljniji od onih koje primjenjuje ESA. Ti kriteriji posebice se odnose na način razvrstavanja radnika po platnim razredima, određivanja naknade prema satnici ili prema učinku te odobravanja radnicima naknade za godišnji odmor, dnevnice, naknade za prijevoz kao i naknade za stanovanje.

               15

               Stoga je dvjema tužbama, podnesenima 8. kolovoza 2011. i 3. siječnja 2012., Sähköalojen ammattiliitto zahtijevao da se ESA‑i naloži isplata ukupnog iznosa od 6648383,15 eura uz pripadajuće kamate, koji odgovora tražbinama koje su mu ustupljene.

               16

               ESA je zahtijevala da se te tužbe odbace. ESA osobito ističe da Sähköalojen ammattiliitto nema aktivnu procesnu legitimaciju za postupanje u ime upućenih radnika, s obrazloženjem da poljsko pravo zabranjuje ustup tražbina koje proizlaze iz radnog odnosa.

               17

               Na zahtjev Sähköalojen ammattiliitta, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku naložio je pljenidbu iznosa na aktivi ESA‑e koji omogućuje da se tražbina tog sindikata osigura do iznosa od 2.900.000 eura. Budući da je odluka kojom je naložena ta mjera osiguranja postala pravomoćna, ESA je nadležnom tijelu izdala bankarsku garanciju u tom iznosu koja važi do 30. rujna 2015.

               18

               Budući da je imao dvojbe u vezi s tumačenjem prava Unije, osobito članka 3. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, Satakunnan käräjäoikeus (prvostupanjski sud u Satakunti) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „1.   Može li se sindikat koji djeluje u interesu radnika izravno pozivati na članak 47. Povelje kao neposredan izvor prava pružatelju usluge iz druge države članice u situaciji kad je odredba za koju se tvrdi da je protivna članku 47. (članak 84. poljskog Zakonika o radu) isključivo nacionalna odredba?
               2.   Proizlazi li u sudskom postupku o dospjelim tražbinama u državi obavljanja posla u smislu Direktive 96/71 iz prava Unije – posebno iz načela djelotvorne sudske zaštite sadržanog u članku 47. Povelje te članku 5. drugom podstavku i članku 6. navedene direktive, zajedno sa slobodom sindikalnog udruživanja zajamčenom člankom 12. Povelje – da nacionalni sud ne smije primijeniti odredbu radnog prava države podrijetla radnika koja zabranjuje ustup tražbina za plaće sindikatu u državi obavljanja posla kako bi taj sindikat osigurao njihovu naplatu, dok odgovarajuća odredba države obavljanja posla dopušta ustup dospjele tražbine za plaću radi osiguranja njezine naplate, a tako i prijenos svojstva osobe koja ima aktivnu procesnu legitimaciju, sindikatu kojeg su članovi svi radnici koji su ustupili tražbine s ciljem naplate?
               3.   Treba li odredbe Protokola (br. 30) UFEU‑a tumačiti na način da ih i nacionalni sudovi koji se ne nalaze u Poljskoj ili Ujedinjenoj Kraljevini moraju uzimati u obzir ako predmetni spor predstavlja usku vezu s Poljskom i osobito ako je pravo mjerodavno za ugovore o radu poljsko pravo? Drugim riječima, je li taj protokol zapreka finskom sudu da proglasi da su poljski zakoni ili drugi propisi, praksa ili upravne mjere protivni načelima, slobodama i temeljnim pravima koje proklamira Povelja?
               4.   S obzirom na članak 47. Povelje, treba li članak 14. stavak 2. Uredbe br. 593/2008 tumačiti na način da zabranjuje primjenu propisa države članice koji zabranjuje ustup tražbina i prava koji proizlaze iz radnog odnosa?
               5.   Treba li članak 14. stavak 2. Uredbe br. 593/2008 tumačiti na način da je mjerodavno pravo za ustup tražbina koje proizlaze iz ugovora o radu mjerodavno pravo i za predmetni ugovor o radu na temelju Uredbe br. 593/2008, neovisno o tome imaju li odredbe nekog drugog prava također utjecaj na sadržaj pojedinačnog prava na koje se poziva?
               6.   Treba li članak 3. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, tumačiti na način da pojam minimalne plaće obuhvaća osnovnu plaću po satu prema klasifikaciji po platnim razredima, zajamčenu plaću za rad plaćen po učinku, naknadu za godišnji odmor, fiksne dnevnice i naknadu prijevoza na posao, kako su ti radni uvjeti određeni u kolektivnom ugovoru opće primjene koji proizlazi iz Priloga toj direktivi?

                        a)

                        Treba li članke 56. i 57. UFEU‑a i/ili članak 3. Direktive 96/71 tumačiti na način da su zapreka državama članicama da, kao države domaćini, kako ih se naziva u nacionalnom propisu (kolektivnom ugovoru opće primjene), pružateljima usluga iz drugih država članica uvedu obvezu isplate naknade za prijevoz i dnevnica radnicima upućenima na njihovo državno područje, uzimajući u obzir činjenicu da se prema predmetnom nacionalnom propisu za svakog upućenog radnika smatra da radi u režimu profesionalnog premještaja tijekom cijelog trajanja premještaja, što mu istovremeno stvara pravo i na naknadu prijevoza i na dnevnice?

                        b)

                        Treba li članke 56. i 57. UFEU‑a i/ili članak 3. Direktive 96/71 tumačiti na način da nacionalnom sudu ne dopuštaju odbijanje priznanja podjele radnika na platne razrede koje je društvo iz druge države članice utvrdilo i primjenjuje u svojoj državi podrijetla, ako je provedena takva podjela?

                        c)

                        Treba li članke 56. i 57. UFEU‑a i/ili članak 3. Direktive 96/71 tumačiti na način da poslodavcu iz druge države članice dopuštaju valjano i za sud države obavljanja posla obvezujuće određivanje klasifikacije radnika u platne razrede u situaciji u kojoj je kolektivni ugovor opće primjene u državi obavljanja posla zahtijevao uvođenje drukčije klasifikacije po platnim razredima s gledišta krajnjeg rezultata, ili država članica domaćin u koju su radnici pružatelja usluga iz druge države članice bili upućeni može pružatelju usluga naložiti poštovanje odredbe o kriterijima za klasifikaciju radnika u platne kategorije?

                        d)

                        Treba li, u okviru tumačenja članka 3. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, naknadu troškova smještaja koju poslodavcu nalažu odredbe kolektivnog ugovora navedenog u pitanju 6.(a) i bonove za hranu podijeljene na temelju ugovora o radu pružatelja usluga iz druge države članice smatrati naknadama troškova nastalima zbog upućivanja ili oni potpadaju pod pojam minimalne plaće u smislu članka 3. stavka 1. Direktive?

                        e)

                        Mogu li se članak 3. Direktive 96/71 i članci 56. i 57. UFEU‑a tumačiti na način da kolektivni ugovor opće primjene države obavljanja posla treba smatrati opravdanim zbog zahtjeva javnog poretka u okviru tumačenja pitanja naknade za rad plaćen po učinku, naknade prijevoza i dnevnice?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo do petog pitanja

               19

               Prvim do petim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti se pita jesu li Direktivi 96/71, tumačenoj u skladu s člankom 47. Povelje, u okolnostima poput onih u glavnom postupku protivni propisi države članice sjedišta poduzeća koje je uputilo radnike na državno područje druge države članice prema kojima je ustup potraživanja iz radnih odnosa zabranjen, a koji mogu predstavljati zapreku tomu da sindikat, poput Sähköalojen ammattiliitta, podnese tužbu sudu koji se nalazi u drugoj od tih dviju država članica, u kojoj je posao obavljen, kako bi naplatio potraživanja za plaće tih upućenih radnika koja su mu ustupljena.

               20

               U tom pogledu treba utvrditi da ne samo iz podataka koje je Sudu dostavio sud koji je uputio zahtjev nego i iz odgovora na pitanja koja su postavljena tijekom rasprave pred Sudom proizlazi da je aktivna procesna legitimacija Sähköalojen ammattiliitta pred sudom koji je uputio zahtjev uređena finskim postupovnim pravom, koje se primjenjuje prema načelu lex fori. Nadalje je nesporno da, u skladu s navedenim finskim pravom, tužitelj ima aktivnu procesnu legitimaciju za postupanje u ime upućenih radnika.

               21

               Stoga uređenje iz poljskog zakona o radu, na koji se poziva ESA, nije relevantno u pogledu aktivne procesne legitimacije Sähköalojen ammattiliitta pred sudom koji je uputio zahtjev i nije zapreka njegovu pravu da podnese tužbu Satakunnan käräjäoikeusu.

               22

               Nadalje valja istaknuti da se predmet glavnog postupka odnosi na određivanje opsega pojma „minimalne plaće“, u smislu Direktive 96/71, koju mogu tražiti poljski radnici upućeni u Finsku.

               23

               Međutim, iz članka 3. stavka 1. drugog podstavka navedene direktive nedvojbeno proizlazi da su pitanja koja se odnose na minimalnu plaću u smislu istog članka, neovisno o tome koje se pravo primjenjuje na radni odnos, uređena propisima države članice na čije su državno područje radnici upućeni kako bi obavili posao, odnosno u ovom slučaju Republike Finske.

               24

               Osim toga, posebice iz sadržaja drugog pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je ustup potraživanja za plaće koji je zbog njihove naplate u korist upućenih radnika koristio Sähköalojen ammattiliitto sukladan finskom pravu i da, nadalje, poljsko poduzeće koje je uposlilo te radnike u Finskoj ima podružnicu kojoj su ti radnici upućeni.

               25

               U tim okolnostima, a protivno onome što navodi ESA pred sudom koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju ne postoji nikakav razlog koji bi mogao dovesti u pitanje sudski postupak koji je pokrenuo Sähköalojen ammattiliitto pred Satakunnan käräjäoikeusu.

               26

               Dakle, na pitanja od prvog do petog treba odgovoriti da su, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, Direktivi 96/71, s obzirom na članak 47. Povelje, protivni propisi države članice sjedišta poduzeća koje je uputilo radnike na državno područje druge države članice prema kojima je zabranjen ustup potraživanja iz radnih odnosa, a koji mogu predstavljati zapreku tomu da sindikat poput Sähköalojen ammattiliitta podnese tužbu sudu koji se nalazi u drugoj od tih dviju država članica, u kojoj je obavljen posao, kako bi u korist upućenih radnika naplatio potraživanja za plaće koje se odnose na minimalnu plaću u smislu Direktive 96/71 i koja su mu ustupljena, s time da je taj ustup u skladu s pravom koje je na snazi u potonjoj državi članici.

         Šesto pitanje

               27

               Šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, tumačiti na način da mu je protivno to da su iz minimalne plaće isključeni dijelovi naknade, poput onih iz glavnog predmeta, koji proizlaze iz pojma osnovne plaće po satu ili zajamčene plaće za rad plaćen po učinku, sukladno razvrstavanju po platnim razredima, dodjela naknade za godišnji odmor, dnevnica i naknade prijevoza na posao kao i naknade za troškove smještaja, koji su određeni kolektivnim ugovorom iz Priloga toj direktivi opće primjene u državi članici upućivanja predmetnih radnika ili, kada je riječ o dodjeli bonova za hranu, koji su određeni/predviđeni ugovorom o radu između upućenih radnika i njihova poslodavca u državi članici podrijetla.

               28

               U tom pogledu valja podsjetiti da je zakonodavac Unije donio Direktivu 96/71, kako to proizlazi iz njezine uvodne izjave 6., s ciljem da odredi, u interesu poslodavaca i njihovih zaposlenika, uvjete zaposlenja koji se primjenjuju na radni odnos u situaciji kada poduzeće sa sjedištem u određenoj državi članici u okviru pružanja usluga privremeno upućuje radnike na područje druge države članice (presuda Laval un Partneri, C‑341/05, EU:C:2007:809, t. 58. i presuda Isbir, C‑522/12, EU:C:2013:711, t. 33.).

               29

               S ciljem osiguranja poštovanja jezgre prisilnih propisa za minimalnu zaštitu, članak 3. stavak 1. prvi podstavak Direktive 96/71 predviđa da države članice osiguravaju da, neovisno o pravu koje se primjenjuje na radni odnos, poduzeća u okviru prekograničnog pružanja usluga radnicima koji su upućeni na njihovo područje jamče uvjete zaposlenja nabrojene u toj odredbi (presuda Laval un Partneri, EU:C:2007:809, t. 73.).

               30

               U tom kontekstu važno je istaknuti da članak 3. stavak 1. prvi podstavak Direktive 96/71 ima dvostruki cilj. S jedne strane, on nastoji osigurati pošteno tržišno natjecanje između nacionalnih poduzeća i onih koja obavljaju transnacionalne usluge u mjeri u kojoj im to nameće da svojim radnicima, u ograničenim područjima, priznaju uvjete zaposlenja iz države članice domaćina. S druge strane, tom se odredbom upućenim radnicima nastoji osigurati primjena pravila minimalne zaštite države članice domaćina kad je riječ o uvjetima zaposlenja koji se odnose na ta područja dok privremeno rade na državnom području navedene države članice (presuda Laval un Partneri, EU:C:2007:809, t. 74. i 76.).

               31

               Međutim, treba istaknuti da navedena direktiva nije uskladila materijalni sadržaj tih prisilnih pravila o minimalnoj zaštiti, iako pruža određene podatke u vezi s tim.

               32

               Stoga valja istaknuti da, s jedne strane, za određivanje minimalne plaće iz njezina članka 3. stavka 1. podstavka 1., članak 3. stavak 1. podstavak 2. Direktive 96/71 izričito upućuje, za potrebe te direktive, na nacionalno zakonodavstvo ili praksu države članice na čije je državno područje radnik upućen (presuda Isbir, EU:C:2013:711, t. 36.).

               33

               S druge strane, članak 3. stavak 7. podstavak 2. navedene direktive, kad je riječ o doplacima karakterističnima za upućivanje, pojašnjava u kojoj se mjeri ti dijelovi naknade smatraju dijelom minimalne plaće u kontekstu uvjeta zaposlenja utvrđenih u članku 3. iste direktive.

               34

               Stoga, uz iznimku onoga što je navedeno u članku 3. stavku 7. podstavku 2. Direktive 96/71, određivanje konstitutivnih dijelova pojma minimalne plaće za potrebe primjene te direktive pripada u područje prava države članice upućivanja, pod uvjetom da učinak te definicije, kako to proizlazi iz zakonodavstva ili relevantnih nacionalnih kolektivnih ugovora ili tumačenja koja o tome daju nacionalni sudovi, nije sprečavanje slobode pružanja usluga između država članica (presuda Isbir, EU:C:2013:711, t. 37.).

               35

               U tom kontekstu valja istaknuti da je Sud već imao priliku odrediti da određeni dijelovi naknade ne čine dio minimalne plaće.

               36

               Stoga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, povećanje i dodaci koji nacionalnim zakonodavstvom ili praksom države članice na čije je područje radnik upućen nisu određeni kao dijelovi koji se smatraju dijelom minimalne plaće i koji mijenjaju odnos između radnikove činidbe, s jedne strane, i protučinidbe koju prima, s druge strane, sukladno odredbama Direktive 96/71, ne mogu se smatrati kao ti elementi (presude Komisija/Njemačka, C‑341/02, EU:C:2005:220, t. 39. i Isbir, EU:C:2013:711, t. 38.).

               37

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja ispitati različite dijelove naknade na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, kako bi se utvrdilo jesu li oni dio minimalne plaće u smislu članka 3. Direktive 96/71.

         Zajamčena plaća za rad po satu i/ili učinku, sukladno razvrstavanju radnika u platne razrede

               38

               Kako bi mogao riješiti spor o kojem odlučuje, sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li članak 3. stavak 1. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, tumačiti na način da mu je protivan izračun minimalne plaće po satu i/ili učinku zasnovan na razvrstavanju radnika u platne razrede kakav je propisan relevantnim kolektivnim ugovorima države članice domaćina.

               39

               U pogledu toga valja istaknuti da iz teksta članka 3. stavka 1. podstavka 2. Direktive 96/71 izričito proizlazi da je minimalna plaća određena nacionalnim pravom i/ili praksom države članice na čije je državno područje radnik upućen. U skladu s tim tekstom, način izračuna navedene minimalne plaće i odabrani kriteriji u vezi s njime također su oni države članice domaćina.

               40

               Kao prvo, iz ovoga što prethodi proizlazi da se pravilima na snazi u državi članici domaćinu može odrediti treba li izračun minimalne plaće biti obavljen po satu ili po učinku. Međutim, kako bi se protiv poslodavca koji upućuje svoje radnike u tu državu članicu moglo pozvati na ta pravila, ona moraju biti obvezujuća i udovoljavati uvjetima transparentnosti, što posebice zahtijeva da su dostupna i jasna.

               41

               Dakle, primjenom tih kriterija, minimalna plaća koja je izračunata u skladu s relevantnim kolektivnim ugovorima ne može ovisiti o slobodnom izboru poslodavca koji upućuje radnike s isključivim ciljem da ponudi nižu cijenu rada od one lokalnih radnika.

               42

               U glavnom predmetu na nacionalnom je sudu da provjeri obvezujući karakter i transparentnost pravila za izračun minimalne plaće koja se primjenjuju na temelju relevantnih kolektivnih ugovora.

               43

               Kao drugo, iz onoga što prethodi proizlazi da se pravila o razvrstavanju radnika u platne razrede koja se primjenjuju u državi članici domaćinu na temelju različitih kriterija, poput posebice kvalifikacije, obrazovanja, iskustva radnikâ i/ili prirode posla koji oni obavljaju, primjenjuju umjesto pravila primjenjivih na upućene radnike u državi članici podrijetla. Samo se u okviru usporedbe između uvjeta zaposlenja iz članka 3. stavka 7. podstavka 1. Direktive 96/71 koji se primjenjuju u državi članici podrijetla i onih koji su na snazi u državi članici domaćinu mora uzeti u obzir razvrstavanje koje je provela država članica podrijetla, kada je povoljnije za radnika.

               44

               Međutim, kako bi se protiv poslodavca koji upućuje radnike moglo pozvati na pravila o njihovu razvrstavanju u platne razrede primjenjiva u državi članici domaćinu, ona također moraju biti obvezujuća i udovoljavati uvjetima transparentnosti, što posebice znači da moraju biti dostupna i jasna. Na nacionalnom je sudu da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni u glavnom predmetu.

               45

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da članak 3. stavak 1. Direktive 96/71, uzimajući u obzir članke 56. i 57. UFEU‑a, treba tumačiti na način da mu nije protivan izračun minimalne plaće po satu i/ili učinku zasnovan na razvrstavanju radnika u platne razrede kako je propisano relevantnim kolektivnim ugovorima države članice domaćina, pod uvjetom da su taj izračun i to razvrstavanje provedeni u skladu s obvezujućim i transparentnim pravilima, što je nacionalni sud dužan provjeriti.

         Dnevnica

               46

               Kada se radi o pitanju je li dnevnica poput one iz glavnog predmeta dio minimalne plaće u smislu članka 3. Direktive 96/71, valja istaknuti da iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da relevantni kolektivni ugovori u Finskoj predviđaju dodjelu dnevnice upućenim radnicima. Sukladno tim ugovorima, navedena naknada ima oblik dnevnice u fiksnom iznosu, koji je tijekom predmetnog razdoblja iznosio između 34 i 36 eura.

               47

               S obzirom na spis, čini se da ta dnevnica nije plaćena radnicima kao nadoknada za stvarno nastale troškove zbog upućivanja, u smislu članka 3. stavka 7. podstavka 2. Direktive 96/71.

               48

               Naime, navedena dnevnica namijenjena je tomu da osigura socijalnu zaštitu predmetnih radnika, nadoknađujući neugodnosti nastale upućivanjem koje se sastoje u njihovu udaljavanju od uobičajenog okruženja.

               49

               Iz toga slijedi da takvu naknadu treba kvalificirati kao „doplatke karakteristične za upućivanje“, u smislu članka 3. stavka 7. podstavka 2. Direktive 96/71.

               50

               Međutim, sukladno navedenoj odredbi, taj doplatak dio je minimalne plaće.

               51

               U tim uvjetima, navedena dnevnica mora se isplatiti upućenim radnicima, poput onih iz glavnog predmeta, isto kao lokalnim radnicima prilikom upućivanja na finsko državno područje.

               52

               S obzirom na sve prethodno izneseno, valja zaključiti da dnevnicu poput one iz glavnog predmeta treba smatrati dijelom minimalne plaće, pod uvjetima koji su jednaki onima kojima podliježe uključivanje te dnevnice u minimalnu plaću isplaćenu lokalnim radnicima prilikom njihova upućivanja u odnosnu državu članicu.

         Naknada za prijevoz

               53

               Uvodno valja istaknuti da se postavljeno pitanje, u dijelu u kojem se odnosi na naknadu prijevoza na posao, ne odnosi na naknadu troškova predmetnih radnika za dolazak na posao i povratak s posla, već samo na pitanje treba li članak 3. Direktive 96/71 tumačiti na način da se naknada troškova za prijevoz treba smatrati dijelom minimalne plaće tih radnika.

               54

               U skladu s relevantnim odredbama finskih kolektivnih ugovora, naknada za prijevoz isplaćuje se radnicima ako dolazak na posao i povratak s posla ukupno traje dulje od jednog sata.

               55

               U tom pogledu treba pojasniti da je u cilju izračuna tog trajanja važno odrediti koliko je odnosnim upućenim radnicima, u specifičnim okolnostima ovog slučaja, stvarno trebalo vremena za putovanje od mjesta gdje su smješteni u Finskoj do mjesta njihova rada, na gradilištu koje je smješteno u toj državi članici. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dužan je, s obzirom na činjenice iz glavnog predmeta, odlučiti jesu li odnosni radnici ispunili uvjet koji se odnosi na trajanje predviđen propisima koji se u Finskoj primjenjuju na isplatu naknade za prijevoz.

               56

               U tom smislu valja smatrati da, kada se takva naknada za prijevoz ne isplaćuje kao nadoknada za troškove koji su radniku stvarno nastali zbog upućivanja, u skladu s člankom 3. stavkom 7. podstavkom 2. Direktive 96/71, treba je smatrati doplatkom karakterističnim za upućivanje te stoga dijelom minimalne plaće.

               57

               Dakle, potrebno je smatrati da naknadu za prijevoz poput one iz glavnog predmeta, koja se isplaćuje radnicima pod uvjetom da putovanje u dolasku na posao i odlasku s posla traje dulje od jednog sata, treba smatrati dijelom minimalne plaće upućenih radnika ako je taj uvjet ispunjen, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

         Naknada troškova smještaja

               58

               Kada je riječ o pitanju treba li članak 3. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, tumačiti na način da naknadu troškova smještaja odnosnih radnika treba smatrati dijelom minimalne plaće tih radnika, valja utvrditi da to, u skladu s tekstom članka 3. stavka 7. te direktive, ne može biti slučaj.

               59

               Naime, iako taj tekst ne isključuje nadoknadu za stvarno nastale troškove smještaja zbog upućivanja i iako je, u skladu s podacima kojima raspolaže Sud, ESA naknadila te troškove odnosnih radnika a da ih oni nisu morali unaprijed platiti i onda tražiti nadoknadu, način naknađivanja troškova smještaja koji je odabrala ESA nije relevantan za pravnu kvalifikaciju tih troškova.

               60

               Štoviše, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 111. svojeg mišljenja, sam cilj članka 3. stavka 7. Direktive 96/71 ne može dopustiti da se pri izračunu minimalne plaće upućenih radnika uzmu u obzir troškovi vezani uz njihov smještaj.

         Bonovi za hranu

               61

               Kada je riječ o tumačenju članka 3. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, što se tiče pojma minimalne plaće u pogledu uzimanja u obzir bonova za hranu koje je odnosnim radnicima podijelila ESA, valja istaknuti da se podjela tih bonova ne zasniva ni na zakonu ili drugom propisu države članice domaćina ni na relevantnim kolektivnim ugovorima na koje se poziva Sähköalojen ammattiliitto, već potječe iz ustanovljenog radnog odnosa u Poljskoj između upućenih radnika i ESA‑e, njihova poslodavca.

               62

               Nadalje, poput doplataka koji su odobreni u svrhu naknade troškova smještaja, ti se doplaci isplaćuju na ime naknade troškova života koji su stvarno nastali radnicima zbog njihova upućivanja.

               63

               Stoga iz samog teksta članka 3. stavaka 1. i 7. Direktive 96/71 jasno proizlazi da se navedeni doplaci ne mogu smatrati dijelom minimalne plaće u smislu članka 3. te direktive.

         Naknada za godišnji odmor

               64

               Kada je riječ o dodjeljivanju naknade za godišnji odmor, uvodno valja podsjetiti da temeljem članka 31. stavka 2. Povelje svaki radnik ima pravo na plaćeni godišnji odmor.

               65

               To pravo, pobliže opisano u članku 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.), od kojega ta direktiva ne omogućuje odstupanje, omogućuje svim radnicima da koriste razdoblje plaćenog godišnjeg odmora u trajanju od najmanje četiri tjedna. Minimalna naknada za plaćeni godišnji odmor koju u skladu s ustaljenom sudskom praksom treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije dodjeljuje se stoga svakom radniku, bez obzira na njegovo mjesto zaposlenja unutar Unije (vidjeti u tom smislu presudu Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i presudu C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 54., kao i presudu Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, t. 14.).

               66

               Nadalje, iz sudske prakse Suda jasno proizlazi da izraz „plaćeni godišnji odmor“iz članka 31. Povelje i članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 znači da tijekom trajanja „godišnjeg odmora“ u smislu te direktive plaću treba održati na istoj razini i da, drugim riječima, radnik treba primati redovnu plaću za to razdoblje odmora (vidjeti presudu Robinson‑Steele i dr., C‑131/04 i C‑257/04, EU:C:2006:177, t. 50. kao i presudu Lock, EU:C:2014:351, t. 16.).

               67

               Naime, prema toj sudskoj praksi, Direktiva 2003/88 odnosi se prema pravu na godišnji odmor i onome na stjecanje isplate na to ime kao prema dvama dijelovima jednog prava. Cilj plaćanja odmora jest staviti radnika tijekom navedenog odmora u položaj koji je s obzirom na plaću usporediv s razdobljima rada (vidjeti presudu Lock, EU:C:2014:351, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               68

               Stoga je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 89. svojeg mišljenja, naknada za godišnji odmor neodvojivo povezana s naknadom koju radnik primi za isporučene usluge.

               69

               Iz toga slijedi da članak 3. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, treba tumačiti na način da minimalna naknada koja radniku mora biti odobrena sukladno članku 3. stavku 1. podstavku 2. točki (b) te direktive za minimalno trajanje plaćenog godišnjeg odmora odgovara minimalnoj plaći na koju taj radnik ima pravo tijekom odnosnog razdoblja.

               70

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na šesto pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavke 1. i 7. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, treba tumačiti na način da:

                        —

                        mu nije protivan izračun minimalne plaće po satu i/ili učinku zasnovan na razvrstavanju radnika u platne razrede kako je propisano relevantnim kolektivnim ugovorima države članice domaćina, pod uvjetom da su taj izračun i to razvrstavanje provedeni u skladu s obvezujućim i transparentnim pravilima, što je nacionalni sud dužan provjeriti;

                        —

                        dnevnicu poput one iz glavnog predmeta treba smatrati dijelom minimalne plaće, pod uvjetima koji su jednaki onima kojima podliježe uključivanje te dnevnice u minimalnu plaću isplaćenu lokalnim radnicima prilikom njihova upućivanja u odnosnu državu članicu;

                        —

                        naknadu za prijevoz poput one iz glavnog predmeta, koja se isplaćuje radnicima pod uvjetom da svakodnevno putovanje u dolasku na posao i odlasku s posla traje dulje od jednog sata, treba smatrati dijelom minimalne plaće upućenih radnika ako je taj uvjet ispunjen, što je dužan provjeriti nacionalni sud;

                        —

                        naknadu za smještaj odnosnih radnika ne treba smatrati dijelom minimalne plaće tih radnika;

                        —

                        doplatke u obliku bonova za hranu koji su dodijeljeni navedenim radnicima ne može se smatrati dijelom njihove minimalne plaće; i

                        —

                        naknada koja upućenom radniku mora biti odobrena za minimalno trajanje plaćenog godišnjeg odmora odgovara minimalnoj plaći na koju taj radnik ima pravo tijekom odnosnog razdoblja.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           U okolnostima poput onih iz glavnog predmeta Direktivi 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga, s obzirom na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, protivno je to da propisi države članice sjedišta poduzeća koje je uputilo radnike na državno područje druge države članice prema kojima je zabranjen ustup potraživanja iz radnih odnosa, a koji mogu predstavljati zapreku tomu da sindikat poput Sähköalojen ammattiliitta podnese tužbu sudu koji se nalazi u drugoj od tih dviju država članica, u kojoj je obavljen posao, kako bi u korist upućenih radnika naplatio potraživanja za plaće koje se odnose na minimalnu plaću u smislu Direktive 96/71 i koje su mu ustupljene, s time da je taj ustup u skladu s pravom koje je na snazi u potonjoj državi članici.

                           2.

                           Članak 3. stavke 1. i 7. Direktive 96/71, s obzirom na članke 56. i 57. UFEU‑a, treba tumačiti na način da:

                                 —

                                    mu nije protivan izračun minimalne plaće po satu i/ili učinku zasnovan na razvrstavanju radnika u platne razrede kako je propisano relevantnim kolektivnim ugovorima države članice domaćina, pod uvjetom da su taj izračun i to razvrstavanje provedeni u skladu s obvezujućim i transparentnim pravilima, što je nacionalni sud dužan provjeriti;

                                 —

                                    dnevnicu poput one iz glavnog predmeta treba smatrati dijelom minimalne plaće, pod uvjetima koji su jednaki onima kojima podliježe uključivanje te dnevnice u minimalnu plaću isplaćenu lokalnim radnicima prilikom njihova upućivanja u odnosnu državu članicu;

                                 —

                                    naknadu za prijevoz poput one iz glavnog predmeta, koja se isplaćuje radnicima pod uvjetom da svakodnevno putovanje u dolasku na posao i odlasku s posla traje dulje od jednog sata, treba smatrati dijelom minimalne plaće upućenih radnika ako je taj uvjet ispunjen, što je dužan provjeriti nacionalni sud;

                                 —

                                    naknadu za smještaj odnosnih radnika ne treba smatrati dijelom minimalne plaće tih radnika;

                                 —

                                    doplatke u obliku bonova za hranu koji su dodijeljeni navedenim radnicima ne može se smatrati dijelom njihove minimalne plaće; i

                                 —

                                    naknada koja upućenom radniku mora biti odobrena za minimalno trajanje plaćenog godišnjeg odmora odgovara minimalnoj plaći na koju taj radnik ima pravo tijekom odnosnog razdoblja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 22. rujna 2015.#Roberto Gioria protiv Europske komisije.#Javna služba – Otvoreni natječaj – Natječaj EPSO/AST/126/12 – Rodbinska veza između člana povjerenstva za odabir i kandidata – Sukob interesa – Članak 27. Pravilnika – Zapošljavanje najčasnijih dužnosnika – Odluka o isključenju kandidata iz natječaja.#Predmet F-82/14.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 13. travnja 2011. # Giorgio Lebedef i Trevor Jones protiv Europske komisije. # Javna služba - Nedopuštenost. # Predmet F-29/09 REV.


title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 14. siječnja 2016. (Ulomci).#Tilly-Sabco protiv Europske komisije.#Poljoprivreda – Izvozna subvencija – Meso peradi – Provedbena uredba koja subvenciju utvrđuje na 0 eura – Tužba za poništenje – Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere – Izravan utjecaj – Dopuštenost – Članak 3. stavak 3. Uredbe (EU) br. 182/2011 – Obveza obrazlaganja – Članak 164. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 1234/2007 – Legitimna očekivanja.#Predmet T-397/13.

text:
T‑397/1362013TJ0397EU:T:2016:80001111515TPRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)14. siječnja 2016. (

            *1

      )
      „Poljoprivreda — Izvozna subvencija — Meso peradi — Provedbena uredba koja subvenciju utvrđuje na 0 eura — Tužba za poništenje — Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere — Izravan utjecaj — Dopuštenost — Članak 3. stavak 3. Uredbe (EU) br. 182/2011 — Obveza obrazlaganja — Članak 164. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 1234/2007 — Legitimna očekivanja“
      U predmetu T‑397/13,

         Tilly‑Sabco, sa sjedištem u Guerlesquinu (Francuska), koji zastupaju R. Milchior, F. Le Roquais i S. Charbonnel, avocats,
      tužitelj,
      koji podupire

         Doux SA, sa sjedištem u Châteaulinu (Francuska), koji zastupa J. Vogel, avocat,
      intervenijent,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju D. Bianchi i K. Skelly, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva za poništenje Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 689/2013 od 18. srpnja 2013. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL L 196, str. 13.),
      OPĆI SUD (peto vijeće),
      u sastavu: A. Dittrich (izvjestitelj), predsjednik, J. Schwarcz i V. Tomljenović, suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. travnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Tilly‑Sabco jest društvo koje je aktivno, među ostalim, u izvozu cijele zamrznute peradi u zemlje Bliskog istoka.

               2

               Ovom tužbom tužitelj zahtijeva poništenje akta koji je donijela Europska komisija, a kojim je ona odredila iznos od nula za izvozne subvencije za meso peradi za tri kategorije cijele zamrznute peradi.

               3

               Načela koja uređuju izvozne subvencije uređena su Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode („Uredba o jedinstvenom ZOT‑u“) (SL L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.), kako je izmijenjena.

               4

               Poglavlje III. Uredbe br. 1234/2007, naslovljeno „Izvoz“, u dijelu III., naslovljenom „Trgovina s trećim zemljama“, sadržava odjeljak II., naslovljen „Izvozne subvencije“, posvećen tim subvencijama. Članak 162. te uredbe propisuje da, u mjeri potrebnoj da se omogući izvoz na temelju kotacija ili cijena šećera na svjetskom tržištu, a u okviru ograničenja koja proizlaze iz sporazuma zaključenih u skladu s člankom 218. Ugovora, razlika između tih kotacija ili cijena i cijena u Europskoj uniji može se pokriti izvoznim subvencijama, među ostalim, za meso peradi.

               5

               U skladu s člankom 164. stavkom 1. Uredbe br. 1234/2007, izvozne subvencije jednake su u cijeloj Uniji. U skladu sa stavkom 2. tog članka, subvencije određuje Komisija, i to u pravilnim vremenskim razmacima ili za određene proizvode raspisivanjem natječaja. Taj stavak također predviđa da se, osim u slučaju kad se određuje raspisivanjem natječaja, popis proizvoda za koje se dodjeljuje izvozna subvencija i iznos te subvencije utvrđuju najmanje jednom u svaka tri mjeseca.

                  [omissis]

               10

               Provedbenom uredbom (EU) br. 689/2013 od 18. srpnja 2013. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL L 196, str. 13.; u daljnjem tekstu: pobijana uredba) Komisija je, među ostalim, odredila iznos od nula za izvozne subvencije za tri kategorije zamrznute peradi, čiji su brojevi 0207 12 10 9900, 0207 12 90 9190 i 0207 12 90 9990.

               11

               Iznos subvencija za šest drugih proizvoda – uglavnom piliće – koji je naveden u Prilogu pobijanoj uredbi, a koji je određen na nula Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1056/2011 od 20. listopada 2011. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL L 276, str. 31.), nije izmijenjen.

               12

               U skladu s pobijanom uredbom, odredišta na koja se odnose izvozne subvencije su, među ostalim, zemlje Bliskog istoka.

               13

               Pobijana uredba usto je stavila izvan snage Uredbu br. 360/2013, koja je do tada određivala razinu subvencija za sektor o kojem je riječ.

                  [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. kolovoza 2013. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               18

               Zasebnim aktom, podnesenim istog dana tajništvu Općeg suda, tužitelj je podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu u kojem je u biti zahtijevao da predsjednik Općeg suda suspendira primjenu pobijane uredbe do donošenja odluke kojom se završava glavni postupak. Rješenjem od 29. kolovoza 2013. predsjednik Općeg suda odobrio je Francuskoj Republici intervenciju u postupak o privremenoj pravnoj zaštiti u potporu tužbenom zahtjevu. Predsjednik Općeg suda odbio je zahtjev za privremenu pravnu zaštitu rješenjem od 26. rujna 2013.Tilly‑Sabco/Komisija (T‑397/13 R, EU:T:2013:502), a o troškovima će se odlučiti naknadno.

               19

               Aktom upisanim u tajništvu Općeg suda 15. studenoga 2013. Doux SA, društvo koje je također aktivno, među ostalim, u izvozu cijele zamrznute peradi iz Unije u zemlje Bliskog istoka, zatražio je intervenciju u potporu zahtjevu tužitelja u glavnom postupku. Rješenjem od 7. travnja 2014. predsjednik petog vijeća Općeg suda odobrio je tu intervenciju.

               20

               Tužitelj je zatražio da se određeni povjerljivi elementi sadržani u replici i u njezinim prilozima ne priopće intervenijentu. Priopćavanje intervenijentu tih pismena i priloga ograničeno je na verzije koje nisu povjerljive, a koje je podnio tužitelj. Intervenijent u tom pogledu nije iznio prigovore.

               21

               Intervenijent je podnio svoj intervencijski podnesak u za to određenom roku, a Komisija je na njega podnijela svoja očitovanja također u za to određenom roku. Tužitelj u za to određenom roku nije podnio očitovanja na taj podnesak.

               22

               Na prijedlog suca izvjestitelja, Opći sud odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. pozvao stranke na pisani odgovor na pitanja i zatražio od Komisije podnošenje određenih dokumenata. Stranke su tim zahtjevima udovoljile u za to određenom roku.

               23

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        utvrdi da je tužba dopuštena;

                        —

                        poništi pobijanu uredbu;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               24

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        utvrdi da je tužba za poništenje pobijane uredbe koju je podnio tužitelj dopuštena;

                        —

                        poništi pobijanu uredbu;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               25

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao nedopuštenu ili neosnovanu;

                        —

                        o troškovima odluči naknadno.

         Pravo

               26

               U prilog tužbi tužitelj ističe pet tužbenih razloga koji se odnose, prvi, na bitnu povredu postupka i zlouporabu postupka, drugi, na povredu postupka i nenadležnost, treći, na nedostatak obrazloženja, četvrti, na pogrešnu primjenu prava ili očitu pogrešku u ocjeni i, peti, na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja.

               27

               Komisija ističe da je tužba nedopuštena bez formalnog isticanja prigovora nedopuštenosti. Smatra da tužitelj nema aktivnu procesnu legitimaciju jer prema njezinu mišljenju nisu ispunjene pretpostavke predviđene člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a.

         I – Dopuštenost

               28

               Tužitelj, kojega podupire intervenijent, ističe da je pobijana uredba regulatorni akt koji ga se izravno tiče i koji ne podrazumijeva provedbene mjere u skladu s trećim slučajem iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Podredno ističe da se pobijana uredba na njega izravno i osobno odnosi u smislu drugog slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.

               29

               Valja započeti ispitivanjem je li pobijana uredba regulatorni akt koji se izravno odnosi na tužitelja i koji ne podrazumijeva provedbene mjere.

         A – Postojanje regulatornog akta

               30

               Što se, najprije, tiče pitanja je li pobijana uredba regulatorni akt u smislu trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, valja podsjetiti na to da pojam regulatornog akta u smislu te odredbe treba razumjeti kao svaki opći akt osim zakonodavnih akata (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, Zb., EU:C:2013:625, t. 61.; rješenje od 6. rujna 2011., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, T‑18/10, Zb., EU:T:2011:419, t. 56. i presuda od 25. listopada 2011., Microban International i Microban (Europe)/Komisija, T‑262/10, Zb., EU:T:2011:623, t. 21.).

               31

               Kao što to tužitelj pravilno ističe, akt je opće naravi ako se primjenjuje na objektivno utvrđene situacije i ako proizvodi pravne učinke u odnosu na kategorije osoba koje su obuhvaćene općenito i apstraktno (rješenje od 8. travnja 2008., Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisija, C‑503/07 P, Zb., EU:C:2008:207, t. 71. i presuda Microban International i Microban (Europe)/Komisija, t. 30 supra, EU:T:2011:623, t. 23.). U ovom slučaju valja navesti da je pobijana uredba opće naravi jer ima za cilj utvrditi iznos izvoznih subvencija koje se primjenjuju na kategoriju operatora koji su obuhvaćeni općenito i apstraktno, tj. na sve operatore koji izvoze proizvode o kojima je riječ u zemlje na koje se odnosi ta uredba.

               32

               Budući da pobijana uredba nije donesena ni u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom ni u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom u smislu članka 289. stavaka 1. do 3. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu rješenje od 4. lipnja 2012., Eurofer/Komisija, T‑381/11, Zb., EU:T:2012:273, t. 44.), ona je regulatorni akt u smislu trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.

               33

               Komisija usto priznaje da je pobijana uredba regulatorni akt.

         B – Izravni utjecaj na tužitelja

               34

               Nema nikakva razloga pojam izravnog utjecaja, koji se zahtijeva u pogledu regulatornih akata u okviru trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, tumačiti na drukčiji način od onoga na koji se taj pojam tumači u okviru drugog slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, tj. u pogledu akata koji se „izravno i osobno“ odnose na fizičku ili pravnu osobu (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, Zb., EU:C:2013:204, t. 59.).

               35

               Pretpostavka izravnog utjecaja zahtijeva, kao prvo, da sporna mjera izravno proizvodi učinke na pravnu situaciju pojedinca i, kao drugo, da ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast adresatima te mjere koji su zaduženi za njezinu provedbu, pri čemu ta mjera ima isključivo automatsku narav i proizlazi iz samog spornog propisa bez primjene drugih posrednih pravila (vidjeti presudu Microban International i Microban (Europe)/Komisija, t. 30. supra, EU:T:2011:623, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               36

               U ovom slučaju pobijana uredba proizvodi izravan pravni učinak na tužitelja jer on više ne može dobiti izvozne subvencije u pozitivnom iznosu za svoj izvoz cijele zamrznute peradi u zemlje Bliskog istoka. Budući da je iznos izvoznih subvencija pobijanom uredbom određen na nula, ona u tom smislu ne ostavlja nikakvu marginu prosudbe nacionalnim tijelima zaduženima za dodjelu subvencija. Čak i da nacionalno tijelo odobri izvoznu subvenciju, ona bi automatski bila u iznosu od nula jer pobijana uredba nacionalnim tijelima ne ostavlja nikakvu marginu prosudbe koja bi im omogućila da odrede izvoznu subvenciju u pozitivnom iznosu.

               37

               Pobijana uredba stoga izravno utječe na tužitelja.

               38

               Komisija je usto u odgovoru na pitanje koje je u tom smislu postavljeno na raspravi potvrdila da ne osporava izravan utjecaj na tužitelja, što je uneseno u zapisnik s rasprave.

         C – Postojanje akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere

               39

               Pojam regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere u smislu trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a valja tumačiti s obzirom na cilj te odredbe, koji je, kao što to proizlazi iz njezina nastanka, izbjegavanje toga da pojedinac bude prisiljen prekršiti pravo kako bi ostvario pristup sudu. Ako određeni regulatorni akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe a da pritom ne zahtijeva provedbene mjere, ta bi osoba mogla biti lišena djelotvorne sudske zaštite ako pred sudom Unije ne raspolaže izravnim pravnim lijekom radi osporavanja zakonitosti tog regulatornog akta. U nedostatku provedbenih mjera, fizička ili pravna osoba, iako se predmetni akt izravno odnosi na nju, mogla bi ostvariti sudski nadzor tog akta samo nakon što je povrijedila njegove odredbe, pozivajući se na njihovu nezakonitost u okviru postupaka koji su protiv nje pokrenuti pred nacionalnim sudovima (presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, Zb., EU:C:2013:852, t. 27.).

               40

               Sud je također pojasnio da se, u slučaju kada regulatorni akt podrazumijeva provedbene mjere, sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije osigurava neovisno o tome proistječu li navedene mjere iz Unije ili iz država članica. Fizičke i pravne osobe koje zbog pretpostavki dopuštenosti predviđenih člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a ne mogu izravno pobijati regulatorni akt Unije pred sudom Unije zaštićene su od primjene takvog akta na njih mogućnošću pobijanja provedbenih mjera sadržanih u tom aktu (presuda Telefónica/Komisija, t. 39. supra, EU:C:2013:852, t. 28.).

               41

               Radi ocjene podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere potrebno je usredotočiti se na položaj osobe koja se poziva na pravo na pokretanje postupka na temelju trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Slijedom navedenog, pitanje podrazumijeva li akt u pitanju provedbene mjere u odnosu na druge osobe nije relevantno. Usto se valja ograničiti isključivo na predmet tužbe (presuda Telefónica/Komisija, t. 39. supra, EU:C:2013:852, t. 30. i 31.).

               42

               Iako iz sudske prakse navedene gore u točki 39. proizlazi da pojam regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere treba tumačiti s obzirom na cilj te odredbe, koji je jamčenje djelotvorne sudske zaštite, to ipak ne znači da taj pojam treba razmotriti isključivo s obzirom na taj cilj. Naime, nije moguće izjasniti se o objektivnom kriteriju dopuštenosti, tj. pretpostavci postojanja regulatornog akta koji podrazumijeva provedbene mjere, odgovarajući isključivo na pitanje raspolaže li tužitelj djelotvornom sudskom zaštitom.

               43

               S obzirom na tekst trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, također valja ispitati „podrazumijeva“ li regulatorni akt o kojem je riječ mjere za njegovu provedbu. To znači da provedbene mjere u smislu te odredbe mogu biti jedino mjere koje tijela Unije ili nacionalna tijela donose u uobičajenom tijeku stvari. Ako u uobičajenom tijeku stvari tijela Unije i nacionalna tijela ne donesu nikakvu mjeru za provedbu regulatornog akta i konkretiziranje njegovih posljedica za svakog od operatora o kojima je riječ, taj regulatorni akt ne „podrazumijeva“ provedbene mjere.

               44

               Valja naglasiti da prema tekstu trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a nije dovoljno da regulatorni akt „može podrazumijevati“ provedbene mjere, nego je potrebno da „podrazumijeva“ provedbene mjere.

               45

               Izričaji triju slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a u drugim jezičnim verzijama UFEU‑a osim francuske, poput engleske verzije (does not entail implementing measures) ili njemačke verzije (keine Durchführungsmaßnahmen nach sich ziehen), potvrđuju da mora biti riječ o mjerama koje prirodno proizlaze iz regulatornog akta. Nije dovoljno da operator umjetno može obvezati upravu na donošenje mjere protiv koje je moguć pravni lijek jer takva mjera nije mjera koju regulatorni akt „podrazumijeva“.

               46

               Stoga valja ispitati hoće li u uobičajenom tijeku stvari tijela donijeti mjere radi provedbe pobijane uredbe.

               47

               U skladu s člankom 167. stavkom 1. Uredbe br. 1234/2007, izvozne subvencije dodjeljuju se isključivo na temelju zahtjeva i po predočenju izvozne dozvole. Članak 4. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 612/2009 od 7. srpnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 186, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 241.) predviđa da je uvjet za ostvarivanje prava na subvenciju predočavanje izvozne dozvole s unaprijed utvrđenom subvencijom, osim u slučaju kada se izvozi roba. Kao što to ističe Komisija, zahtjev se mora podnijeti pri nacionalnim tijelima, a izvoznu dozvolu s unaprijed utvrđenom subvencijom također izdaju nacionalna tijela.

               48

               Usto, u skladu s člankom 46. stavkom 1. Uredbe br. 612/2009, subvencije samo na poseban zahtjev izvoznika isplaćuje država članica na čijem je području prihvaćena izvozna deklaracija.

               49

               Usto valja navesti da, prema članku 1. stavku 2. točki (b) podtočki ii. Uredbe Komisije (EZ) br. 376/2008 od 23. travnja 2008. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (SL L 114, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 102.), dozvola ili potvrda u slučaju izvoza predočava se za „proizvode iz članka 162. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1234/2007 za koje je utvrđena izvozna subvencija, uključujući to da je izvozna subvencija nula ili je utvrđen porez na izvoz“.

               50

               Nadalje, prema članku 1. stavku 4. Uredbe br. 376/2008, „za potrebe sustava izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed iz stavka 1., ako je utvrđena subvencija za proizvode koji nisu navedeni u Prilogu II., dijelu II. i ako gospodarski subjekt ne zahtijeva subvenciju, od navedenog gospodarskog subjekta ne smije se zahtijevati da predoči dozvolu ili potvrdu za izvoz predmetnih proizvoda“.

               51

               U ovom slučaju među strankama nije sporno da nije bilo nikakve obveze stjecanja izvozne dozvole za proizvode o kojima je riječ kako bi ih se moglo izvoziti bez izvoznih subvencija.

               52

               Komisija tvrdi da, čak i u slučaju određivanja iznosa izvoznih subvencija uredbom na nula, „ništa ne sprečava“ operatora da podnese zahtjev za izdavanje izvozne dozvole jer je izdavanjem izvozne dozvole u skladu s člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 376/2008 izvoznikovo pravo utvrđeno, štiteći operatora od svakog rizika u slučaju da Unija odluči nametnuti dodatne pristojbe, zabranu izvoza ili bilo koju drugu sličnu mjeru.

               53

               Međutim, odlučujuće pitanje za utvrđivanje „podrazumijeva“ li pobijana uredba provedbene mjere nije postoji li nešto što sprečava operatore o kojima je riječ da zatraže izvoznu dozvolu kojom se unaprijed utvrđuju izvozne subvencije, nego podnose li operatori u uobičajenom tijeku stvari takve zahtjeve.

               54

               U tom smislu valja navesti da, budući da dobivanje izvozne dozvole nije obvezno i da će izvozne subvencije koje se mogu utvrditi u svakom slučaju iznositi nula, u uobičajenom tijeku stvari operatori o kojima je riječ neće nacionalnim tijelima podnijeti zahtjeve za izvozne dozvole kojima se unaprijed utvrđuju izvozne subvencije.

               55

               Tužitelj u replici pravilno naglašava da je rizik uspostave poreza na izvoz odnosno zabrane izvoza između datuma zahtjeva za izvoznu dozvolu i samog izvoza u 2013. u sektoru o kojem je riječ bio teoretski. Naime, budući da su proizvodi o kojima je riječ do donošenja pobijane uredbe uživali izvozne subvencije u pozitivnom iznosu, nije bilo zamislivo da će Komisija u bliskoj budućnosti uspostaviti porez na izvoz ili čak zabranu izvoza. Komisija usto ne tvrdi da je takav rizik postojao.

               56

               Komisija usto priznaje da u sektoru peradi nije bilo zahtjeva za izvozne dozvole nakon utvrđivanja subvencija na nula pobijanom uredbom.

               57

               S obzirom na to da Komisija ističe da je u sektorima žitarica i šećera bilo zahtjeva za izvozne subvencije unatoč iznosu izvoznih subvencija od nula, valja istaknuti da ona ne pruža nikakve detalje o tome zbog čega su operatori u drugim sektorima podnijeli takve zahtjeve i o tome je li situacija u sektoru mesa peradi usporediva. Komisija je usto na raspravi priznala da ne postoje noviji primjeri takve prakse.

               58

               Zbog utvrđivanja iznosa izvoznih subvencija pobijanom uredbom na nula i u nedostatku obveze predočenja izvozne dozvole za izvoz proizvoda o kojima je riječ, u uobičajenom tijeku stvari nacionalnim tijelima neće se podnijeti nijedan zahtjev za izvoznu dozvolu. U nedostatku zahtjeva za izvozne dozvole kojima se unaprijed utvrđuju izvozne subvencije, nacionalna tijela neće donijeti nikakvu mjeru za provedbu pobijane uredbe. Ta tijela stoga u uobičajenom tijeku stvari neće donijeti takve mjere. Stoga neće postojati nikakva mjera koja konkretizira posljedice pobijane uredbe na različite operatore o kojima je riječ.

               59

               Bilo bi umjetno smatrati da pobijana uredba podrazumijeva provedbene mjere samo zbog toga što operatori mogu podnijeti zahtjeve za izvozne dozvole kojima se unaprijed utvrđuju izvozne subvencije i tako obvezati nacionalna tijela na donošenje mjera za provedbu pobijane uredbe, tj. dodjelu izvoznih subvencija u iznosu od nula. Naime, operatori nemaju nikakav razlog za takvo postupanje i neće to učiniti u uobičajenom tijeku stvari.

               60

               Komisija priznaje da se može činiti prekomjernim zahtijevati od operatora da podnese zahtjev za izvoznu dozvolu s jedinim ciljem stjecanja pristupa sudu. Također priznaje, u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda, da određivanje iznosa izvoznih subvencija u uredbi na nula „u određenoj mjeri“ predstavlja akt koji u uobičajenom tijeku stvari neće uzrokovati donošenje ikakvog akta tijela radi njegove provedbe jer operator a priori nema potrebe ni za kakvim aktom kako bi mogao izvoziti bez subvencija.

               61

               Komisija ipak smatra da bi se provedbeni akt koji se inače ne bi zahtijevao u ovom slučaju upravo mogao zahtijevati samo radi stjecanja pristupa sudu. Ona smatra da je tužitelj mogao zahtijevati izvoznu dozvolu koja bi dala pravo na izvoznu subvenciju u iznosu od 0 eura i da je nakon predočenja dokaza o izvozu proizvoda spomenutih u dozvoli on mogao pred nacionalnim sudom osporavati dodjelu subvencije u iznosu od nula, pozivajući se na navodnu nezakonitost pobijane uredbe.

               62

               Međutim, upravo činjenica da bi se zahtjev nacionalnim tijelima podnio samo u svrhu stjecanja pristupa sudu znači da se taj zahtjev neće podnijeti u uobičajenom tijeku stvari. Budući da nacionalno tijelo nema drugog izbora nego odrediti iznos subvencija na nula, izvoznik u tim okolnostima ne može imati nikakav interes za određivanje subvencija od nacionalnog tijela, osim radi postizanja na „umjetan“ način donošenja akta protiv kojeg se može podnijeti pravni lijek.

               63

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da pobijana uredba ne „podrazumijeva“ provedbene mjere.

               64

               Taj rezultat nije doveden u pitanje Komisijinim argumentom prema kojem bi bilo paradoksalno dopuštenost pravnog lijeka učiniti ovisnim o razini subvencija i smatrati da u slučaju određivanja iznosa subvencija na nula uredba ne podrazumijeva provedbene mjere, dok je u slučaju određivanja na razinu iznad nula akt koji se može pobijati provedbeni akt na nacionalnoj razini.

               65

               Naime, pitanje podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere mora se razmotriti uzimajući u obzir sve okolnosti ovog slučaja. Valja podsjetiti na to da se radi ocjene podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere potrebno usredotočiti na položaj osobe koja se poziva na pravo na pokretanje postupka povodom pravnog lijeka (vidjeti točku 41. gore). Stoga je moguće da istu uredbu mogu osporavati određeni operatori pred Općim sudom jer se izravno na njih odnosi i ne podrazumijeva provedbene mjere u odnosu na njih, ali podrazumijeva provedbene mjere u odnosu na druge operatore. A fortiori, nije isključeno da uredba koja određuje iznos subvencija na nula ne podrazumijeva provedbene mjere, dok ih „slična“ uredba koja određuje subvencije na pozitivan iznos podrazumijeva.

               66

               Stoga nije potrebno ispitati osnovanost tužiteljevih argumenata prema kojima, čak i da je zatražio izvoznu dozvolu koja unaprijed određuje izvozne subvencije, u svakom slučaju ne bi mogao pred nacionalnim sudom osporiti akt donesen na nacionalnoj razini koji dodjeljuje izvozne subvencije u iznosu od nula.

               67

               Nije potrebno ispitati ni tužiteljeve argumente prema kojima se pobijana uredba na njega osobno odnosi.

               68

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je tužba dopuštena jer je pobijana uredba regulatorni akt koji se izravno odnosi na tužitelja i koji ne podrazumijeva provedbene mjere.

         II – Meritum

      A – Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na bitnu povredu postupka i zlouporabu postupka

               69

               Prvi tužbeni razlog dijeli se na dva dijela. Prvi dio odnosi se na nepoštovanje postupka predviđenog Uredbom (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem provedbenih ovlasti Komisije (SL L 55, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 291.), a drugi se odnosi na proturječje između usvojenog postupka i odredaba koje sadržava tekst o kojem je riječ.

         1. Prvi dio, koji se odnosi na nepoštovanje postupka predviđenog Uredbom br. 182/2011

               70

               Tužitelj, kojeg podupire intervenijent, smatra da predstavljanjem nacrta pobijane uredbe samo tijekom sastanka upravnog odbora Komisija nije poštovala pravila predviđena člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 182/2011. Komisija članovima upravnog odbora nije dala sve elemente koji „omogućavaju članovima odbora pravodobno i učinkovito razmatranje nacrta provedbenog akta i izražavanje stajališta“ u smislu članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011.

               71

               Komisija osporava tužiteljeve i intervenijentove argumente.

               72

               Najprije valja navesti da je tužitelj prvotno naveo da se prvi tužbeni razlog u cijelosti odnosi na zlouporabu postupka.

               73

               Međutim, prvim dijelom prvog tužbenog razloga tužitelj u biti ističe bitnu povredu postupka jer Komisija prilikom savjetovanja s upravnim odborom nije poštovala postupak predviđen člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 182/2011. Tužitelj je na raspravi potvrdio da se prvi dio prvog tužbenog razloga zapravo odnosi na bitnu povredu postupka, što je uneseno u zapisnik s rasprave.

         a) Navodna povreda postupovnih odredaba

               74

               U skladu s člankom 195. Uredbe br. 1234/2007, Komisiji pomaže upravni odbor. U skladu s člankom 3. stavkom 2. Uredbe br. 182/2011, odbor je sastavljen od predstavnika država članica i njime predsjeda predstavnik Komisije.

               75

               Članak 3. stavak 3. Uredbe br. 182/2011 glasi:
               „Predsjednik podnosi odboru nacrt provedbenog akta koji će donijeti Komisija.
               Osim u opravdanim slučajevima, predsjednik saziva sastanak najmanje 14 dana nakon podnošenja nacrta provedbenog akta i nacrta dnevnog reda odboru. Odbor daje svoje mišljenje o nacrtu provedbenog akta u roku koji predsjednik može utvrditi s obzirom na žurnost predmeta. Rokovi su proporcionalni i omogućavaju članovima odbora pravodobno i učinkovito razmatranje nacrta provedbenog akta i izražavanje stajališta.“

               76

               Kao što je to objasnila Komisija, savjetovanje s upravnim odborom odvilo se kako slijedi. Komisija je 16. srpnja, tj. dva dana prije sastanka upravnog odbora, članovima upravnog odbora poštom poslala dokument naslovljen „EU Market situation for poultry“ (Stanje tržišta peradi EU‑a, u daljnjem tekstu: dokument podnesen upravnom odboru).

               77

               Tijekom prijepodneva kada se održao sastanak upravnog odbora od 18. srpnja 2013. Komisija je predstavila stanje tržišta peradi. Poslijepodne tog dana kada je održan sastanak, nakon 13 sati, Komisija je upravnom odboru predstavila nacrt pobijane uredbe. Bila je riječ o standardnoj uredbi u kojoj su samo brojevi ažurirani. Konkretno, bila je riječ o preslici prethodne uredbe koja je određivala izvozne subvencije u kojoj su navođenja u vezi s iznosima subvencija bila precrtana olovkom.

               78

               Nacrt pobijane uredbe potom je bio stavljen na glasovanje. Glavni direktor Opće uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj izvršio je formalnosti automatske ovjere istog dana u 15.46 sati kako bi se omogućila objava pobijane uredbe sutradan u Službenom listu radi stupanja na snagu i početka primjene tog istog dana.

               79

               Komisija je usto objasnila da je slijedila tu praksu za određivanje izvoznih subvencija od 1962.

               80

               Štoviše, navela je da postupak i rokovi u tom slučaju nisu bili predmet nikakva osporavanja država članica.

               81

               Komisija tvrdi da su razlozi za tu praksu izbjegavanje curenja informacija, poremećaja tržišta i špekulacija koji dovode u opasnost financijske interese Unije. Navodi da se predstavljanje nacrta mjera nakon 13 sati opravdava činjenicom da se na temelju članka 16. Uredbe br. 376/2008 zahtjev za valjanu dozvolu za isti dan ne može podnijeti nakon 13 sati. Komisija smatra da su ta pravila apsolutno nužna i da bi prethodno poznavanje eventualnog smanjenja iznosa subvencija operatorima utvrđivanjem unaprijed subvencija omogućilo stjecanje golemih iznosa, plodova čiste špekulacije, i to na štetu proračuna Unije, uzrokujući usto velike poremećaje tržišta. Komisija također ističe da operatore o mjerama prije njihove objave obavještavaju različite profesionalne organizacije koje su u kontaktu sa svojim nacionalnim tijelima.

               82

               Tužitelj smatra da Komisijini argumenti ne opravdavaju predstavljanje nacrta pobijane uredbe samo tijekom sastanka i da se ne može presumirati da postoji rizik curenja informacija.

               83

               Stoga valja ispitati je li način na koji je Komisija postupila prilikom donošenja pobijane uredbe u skladu s pravilima predviđenima u članku 3. stavku 3. Uredbe br. 182/2011.

               84

               Valja započeti ispitivanjem pitanja dopušta li načelno Uredba br. 182/2011 da se nacrt uredbe predstavi upravnom odboru tijekom sastanka.

               85

               Članak 3. stavak 3. drugi podstavak prva rečenica Uredbe br. 182/2011 predviđa rok od najmanje 14 dana između podnošenja nacrta provedbenog akta i datuma sastanka upravnog odbora, „[o]sim u opravdanim slučajevima“.

               86

               Stoga je moguće odstupiti od pravila o predstavljanju nacrta uredbi 14 dana prije datuma sastanka upravnog odbora, ali Uredba br. 182/2011 ne predviđa minimalan rok koji se mora poštovati. Zbog teksta „[o]sim u opravdanim slučajevima“, koji se nalazi na početku prve rečenice članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011, toj se prvoj rečenici ne protivi predstavljanje nacrta uredbe tijekom sastanka.

               87

               Druga rečenica članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 382/2011 predviđa da upravni odbor daje svoje mišljenje o nacrtu provedbenog akta „u roku koji predsjednik može utvrditi s obzirom na žurnost predmeta“. Tužitelj je tijekom rasprave u biti tvrdio da iz te formulacije proizlazi da uvijek mora postojati neki rok i da on ne može biti nula pa je isključeno predstavljanje nacrta uredbe radi usvajanja tijekom sastanka.

               88

               U tom smislu Komisija je na raspravi pravilno naglasila da, čak i u slučaju predstavljanja nacrta radi usvajanja tijekom sastanka, članovi upravnog odbora ipak raspolažu „trenutkom“ za razmatranje teksta. Naime, čak i u slučaju predstavljanja nacrta uredbe tijekom sastanka, glasovanje nije istodobno s predstavljanjem nacrta, nego uvijek nakon proteka određenog vremena od barem nekoliko minuta ili nekoliko četvrtina sata. Predstavljanje tijekom sastanka stoga ne znači da je rok za mišljenje upravnog odbora nula.

               89

               Ni trećoj rečenici članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011, prema kojoj su „[r]okovi [...] proporcionalni i omogućavaju članovima odbora pravodobno i učinkovito razmatranje nacrta provedbenog akta i izražavanje stajališta“, ne protivi se predstavljanje nacrta uredbe tijekom sastanka. Naime, ako je rok od nekoliko minuta ili, prema potrebi, nekoliko četvrtina sata između podnošenja nacrta uredbe upravnom odboru i glasovanja dovoljan kako bi članovima odbora dao stvarne mogućnosti razmatranja nacrta provedbenog akta i izražavanja stajališta, takav rok može biti „proporcionalan“ u smislu treće rečenice članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011.

               90

               Formulacija prema kojoj članovi upravnog odbora moraju imati mogućnost razmotriti nacrt „pravodobno“ mora se tumačiti s obzirom na činjenicu da rok prema istoj odredbi mora biti „proporcionalan“. Formulacija „pravodobno“ ne znači nužno da nacrt uredbe mora biti podnesen upravnom odboru prije datuma sastanka. Ako je rok od nekoliko minuta ili, prema potrebi, nekoliko četvrtina sata s obzirom na okolnosti „proporcionalan“, to se predstavljanje mora smatrati učinjenim „pravodobno“ u smislu treće rečenice članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011.

               91

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da se članku 3. stavku 3. Uredbe br. 182/2011 načelno ne protivi predstavljanje nacrta uredbe tijekom sastanka.

               92

               Stoga valja ispitati postoji li za donošenje pobijane uredbe dovoljno opravdanje da se ne poštuje rok od 14 dana koji treba poštovati, „[o]sim u opravdanim slučajevima“ te je li predstavljanje tijekom sastanka upravnog odbora u ovom slučaju članovima upravnog odbora dalo stvarne mogućnosti razmatranja nacrta provedbenog akta i izražavanja stajališta.

               93

               U tom smislu prije svega valja podsjetiti na to da je Komisija dva dana prije datuma sastanka članovima upravnog odbora poštom poslala dokument podnesen upravnom odboru, tj. prikaz stanja tržišta peradi. Taj dokument, koji je tužitelj podnio u prilogu tužbi, omogućio je državama članicama da se upoznaju sa stanjem tržišta i da oblikuju svoje mišljenje o njemu. S obzirom na sadržaj tog dokumenta, vremenski razmak između njegova slanja i datuma sastanka bio je dovoljan da se članovi upravnog odbora odgovarajuće upoznaju s njegovim elementima, da oblikuju mišljenje o stanju tržišta i da pripreme eventualna pitanja za Komisiju u tom području tijekom sastanka upravnog odbora. Valja navesti da članak 3. stavak 3. Uredbe br. 182/2011 ne predviđa poseban rok za slanje tih dokumenata. Naime, rok od 14 dana predviđen u prvoj rečenici članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011 odnosi se samo na podnošenje nacrta provedbenog akta i nacrta dnevnog reda.

               94

               Nadalje, valja navesti da iz Priloga 9. tužbi proizlazi da su poziv i dnevni red u vezi sa sastankom upravnog odbora od 18. srpnja 2013. datirani s 3. srpnja 2013. Tužitelj ne tvrdi da rok od 14 dana između datuma podnošenja nacrta dnevnog reda i datuma sastanka upravnog odbora, predviđen prvom rečenicom članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011, u ovom slučaju nije poštovan.

               95

               Članovi upravnog odbora odmah po primitku dnevnog reda upravnog odbora znali su da će se tijekom prijepodnevnog dijela sastanka predstaviti stanje tržišta mesa peradi i jaja i da će nakon 13 sati upravni odbor trebati dati svoje mišljenje o nacrtu uredbe kojom se utvrđuju izvozne subvencije u sektoru mesa peradi. Ta je okolnost članovima upravnog odbora ostavila dovoljno vremena da, ako to žele, dođu u kontakt s operatorima o kojima je riječ ili profesionalnim organizacijama kako bi dobili njihovo mišljenje o stanju tržišta i o iznosu izvoznih subvencija koji bi smatrali prikladnim ili da se putem javno dostupnih izvora upoznaju sa stanjem tržišta.

               96

               Nakon toga, Komisijino predstavljanje stanja tržišta tijekom prijepodnevnog dijela sastanka upravnog odbora od 18. srpnja 2013. dalo je državama članicama mogućnost razmjene gledišta i traženja od Komisije svih pojašnjenja o stanju tržišta.

               97

               Napokon, Komisija je predstavila nacrt pobijane uredbe tijekom poslijepodnevnog dijela sastanka. Što se tiče tog nacrta, valja podsjetiti na to da je to bila standardna uredba u kojoj su samo brojevi ažurirani (vidjeti točku 77. gore). Iz Priloga 10. tužbi proizlazi da je nacrt pobijane uredbe, kakav je podnesen upravnom odboru, bio preslika prethodne uredbe u kojoj su novi iznosi predloženih subvencija bili dopisani rukom. Iz tog dokumenta usto proizlazi da su, osim ažuriranja iznosa subvencija, izvršene jedino čisto formalne izmjene, poput ažuriranja datuma i broja uredbe.

               98

               Jedina informacija koja je dodana u poslijepodnevnom dijelu sastanka od 18. srpnja 2013., uz one s kojima su članovi upravnog odbora bili upoznati, bio je stoga točan iznos subvencija koji predlaže Komisija. Stoga nije bilo potrebno da rok koji je odredio predsjednik upravnog odbora bude dovoljan za analizu teksta uredbe, nego jedino za upoznavanje s činjenicom da je iznos koji Komisija predlaže nula i za oblikovanje mišljenja o tom prijedlogu.

               99

               S obzirom na okolnost da su članovi upravnog odbora prije datuma sastanka raspolagali s dovoljno vremena za oblikovanje mišljenja o stanju tržišta i da je stanje tržišta usto predstavljeno na prijepodnevnom dijelu sastanka, mogli su odmah dati mišljenje o Komisijinu prijedlogu da iznos subvencija odredi na nula.

               100

               Nadalje, ništa nije sprečavalo države članice da od Komisije zatraže dodatna pojašnjenja i detaljnije obrazloženje njezina prijedloga da iznos izvoznih subvencija odredi na nula. Države članice također su imale mogućnost uzeti riječ kako bi drugim članovima upravnog odbora objasnile da smatraju da to određivanje na nula nije opravdano s obzirom na stanje tržišta. Tužitelj ne tvrdi da je neki član upravnog odbora želio pridonijeti raspravi, a da je u tome bio spriječen jer nije bilo dovoljno vremena. Komisija sa svoje strane ističe da državama članicama nije raspodijelila vrijeme za govor i da je, po običaju, dala odgovor na svako postavljeno pitanje.

               101

               Nadalje, valja navesti da, kako to objašnjava Komisija a da se tužitelj u tom aspektu ne protivi, nijedan član upravnog odbora nije iznio prigovor ni u pogledu predstavljanja nacrta pobijane uredbe samo tijekom sastanka ni u pogledu roka između predstavljanja nacrta pobijane uredbe i njezina stavljanja na glasovanje.

               102

               Tužitelj je na raspravi tvrdio da, kad su države članice dobile podatke o stanju tržišta dva dana prije sastanka upravnog odbora, mogle su smatrati da, uzimajući u obzir razvoj tržišta, Komisija predlaže zadržavanje izvoznih subvencija na istoj razini kao u prethodnoj uredbi. Prema tužiteljevu mišljenju, dodavanje brojke nula tijekom sastanka upravnog odbora sve je promijenilo.

               103

               U tom smislu valja navesti da, ako član upravnog odbora smatra, s obzirom na predstavljanje stanja tržišta koje je priopćeno dva dana prije datuma održavanja sastanka, da njegov razvoj ne daje mjesta izmjeni iznosa izvoznih subvencija i ako u poslijepodnevnom dijelu sastanka upravnog odbora sazna da Komisija predlaže određivanje iznosa subvencija na nulu, on može, na temelju članka 3. stavka 4. Uredbe br. 182/2011, predložiti izmjene i, među ostalim, zadržati neizmijenjenim iznos subvencija koji je odredila prethodna uredba.

               104

               Iako tužitelj tvrdi da se države članice nisu imale vremena usuglasiti, ne tvrdi da se neka država članica protivila stavljanju nacrta pobijane uredbe na glasovanje. Valja istaknuti da je na državama članicama, a ne na tužitelju, da odluče trebaju li više vremena kako bi se usuglasile. Usto svaka država može uzeti riječ i drugim državama članicama objasniti razloge zbog kojih smatra neopravdanim određivanje izvoznih subvencija na nula, pozivajući tako druge države članice na glasovanje protiv nacrta pobijane uredbe.

               105

               Tužitelj smatra da činjenica da je glavni direktor Opće uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj automatsku ovjeru mogao izvršiti već u 15.46 h istog dana dokazuje nepostojanje ozbiljne rasprave o izvoznim subvencijama.

               106

               U tom smislu valja navesti da tužitelj ne može od članova upravnog odbora zahtijevati da posvete određeno vrijeme raspravi.

               107

               Na Komisiji je da predstavi stanje tržišta i članovima upravnog odbora pruži mogućnost postavljanja pitanja i izražavanja mišljenja o nacrtu provedbene uredbe. Ako malo država članica želi postaviti pitanje ili uzeti riječ radi iznošenja svojih stajališta, rasprava može završiti vrlo brzo. To ne znači da članovi upravnog odbora nisu imali stvarnih mogućnosti za izražavanje mišljenja u smislu članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011. Usto valja podsjetiti na to da je stanje tržišta predstavljeno i o njemu se raspravljalo u prijepodnevnom dijelu sastanka upravnog odbora i da se u poslijepodnevnom dijelu raspravljalo samo o točnom iznosu subvencija koji je predlagala Komisija.

               108

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je u ovom slučaju rok između predstavljanja nacrta pobijane uredbe i stavljanja na glasovanje bio dovoljan kako bi članovima upravnog odbora dao stvarne mogućnosti razmatranja tog nacrta i izražavanja mišljenja.

               109

               Nadalje, valja podsjetiti na to da, u skladu s drugom rečenicom članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011, rok za mišljenje upravnog odbora određuje predsjednik tog odbora s obzirom na žurnost predmeta.

               110

               Tužitelj je na raspravi u biti istaknuo da, za razliku od situacije koja je dovela do presude od 14. siječnja 1987.u predmetu Njemačka/Komisija (278/84, Zb., EU:C:1987:2), na koji se Komisija pozvala, u ovom slučaju nije postojao znatan poremećaj tržišta koji je mogao opravdati predstavljanje nacrta pobijane uredbe jedino tijekom sastanka.

               111

               U tom smislu valja navesti da, doduše, Komisija nije uputila na postojanje žurnosti u smislu da je stanje tržišta bilo takvo da je zahtijevalo hitnu izmjenu iznosa subvencija. Takva situacija usto bi Komisiji na temelju članka 164. stavka 2. Uredbe br. 1234/2007 omogućila da izmijeni iznos subvencija u vremenskom razmaku između dvaju redovitih utvrđivanja, i to bez pomoći upravnog odbora.

               112

               Pobijanom uredbom Komisija je provela redovito utvrđivanje iznosa izvoznih subvencija, a činjenica da je 3. srpnja 2013. upisala tu točku dnevnog reda za sastanak 18. srpnja 2013. svjedoči o tome da nije smatrala da postoji posebna žurnost za usvajanje iznosa subvencija.

               113

               Međutim, kao što to ističe Komisija, ne postoji nikakvo proturječje između redovite naravi utvrđivanja izvoznih subvencija i činjenice da, jednom kad dođe dan za to utvrđivanje, postoji nužnost brzog djelovanja uz iznimnu žurnost.

               114

               Iz formulacije druge rečenice članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 182/2011 proizlazi da je na predsjedniku upravnog odbora i, dakle, na Komisijinu predstavniku da odluči o žurnosti. Ispitivanje Općeg suda ograničeno je na ispitivanje postojanja očite pogreške u ocjeni ili zlouporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu Njemačka/Komisija, t. 110. supra, EU:C:1987:2, t. 13.).

               115

               Valja istaknuti da je postupak koji slijedi Komisija takve naravi da se izbjegne svaki rizik u vezi s mogućnošću curenja informacija. Naime, priopćavanje nacrta uredbe koji sadržava brojčane podatke tek nakon 13 sati na dan glasovanja upravnog odbora i usvajanja pobijane uredbe omogućuje da se izbjegne svaki rizik da operator može, nakon što sazna da će Komisija predložiti smanjenje iznosa subvencija, podnijeti zahtjeve za izvozne dozvole s unaprijed utvrđenim izvoznim subvencijama na koje se primjenjuju prethodni iznosi subvencija. Kao što je to Komisija objasnila, ona ima legitiman interes za izbjegavanje takvih špekulacija koje bi mogle naštetiti financijskim interesima Unije. Postupak koji slijedi Komisija jamči da će uredba koja utvrđuje novi iznos subvencija moći stupiti na snagu sutradan nakon sastanka upravnog odbora i da će se točan predloženi iznos priopćiti tek u trenutku u kojem se nijedan zahtjev za subvencije valjan za isti dan više neće moći podnijeti.

               116

               Nadalje, valja navesti da je Komisija u odgovoru na pisano pitanje o uobičajenoj praksi koju je slijedila istaknula da njezine službe općenito podnose svoj prijedlog iznosa izvoznih subvencija nadređenom tijelu tek dva dana prije sastanka upravnog odbora i da se odluka nadređenog tijela općenito donosi uoči sastanka upravnog odbora. Iz toga slijedi da Komisija nije mogla poslati nacrt pobijane uredbe koji sadržava predložene iznose u istom trenutku kad i nacrt pobijane uredbe jer ona sama još nije donijela odluku o iznosima koje će predložiti. Komisija ima legitiman interes da postupi na način da čak i prilikom redovitog utvrđivanja izvoznih subvencija uzme u obzir najnovije raspoložive podatke do datuma sastanka upravnog odbora. Iz dokumenta podnesenog upravnom odboru proizlazi da je Komisija uzela u obzir vrlo nedavne podatke. Taj dokument tako sadržava tablicu o izvoznim dozvolama za tjedan od 8. do 14. srpnja 2013., što svjedoči o ažuriranju podataka nekoliko dana prije sastanka upravnog odbora.

               117

               Komisijin izbor da sama utvrdi svoj prijedlog iznosa izvoznih subvencija tek uoči sastanka upravnog odbora ne može se kritizirati. Tužitelj usto nije istaknuo da je Komisija vlastitu odluku o svojem prijedlogu trebala donijeti ranije.

               118

               Nadalje, valja navesti da slanje nacrta pobijane uredbe bez predloženih iznosa ne bi imalo nikakva smisla. Naime, budući da je pobijana uredba standardna uredba u kojoj su samo brojevi ažurirani, države članice unaprijed su poznavale tekst pobijane uredbe, osim u pogledu iznosa subvencija.

               119

               Rok za mišljenje upravnog odbora stoga je bio proporcionalan, a Komisijino ocjenjivanje žurnosti nije zahvaćeno ni očitom pogreškom u ocjeni ni zlouporabom ovlasti.

               120

               Iz svega prethodnog proizlazi da Komisija nije počinila povredu članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011.

                  [omissis]

         B – Drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu postupka i nenadležnost

         [omissis]

               201

               Što se tiče argumenta prema kojem Poslovnik Komisije ne predviđa formalno da je poddelegacija dana 2004. još valjana 2013. jer su se opunomoćenici i opunomoćitelji promijenili, valja navesti sljedeće.

               202

               Ovlast ili poddelegacija ne dodjeljuje se fizičkoj osobi, nego osobi koja obavlja dužnost, tj. članu Komisije zaduženom za određeno područje ili glavnom direktoru određene opće uprave. Stoga ostaje valjana u slučaju promjene osoba koje obavljaju dužnost.

               203

               Za razliku od onoga za što se čini da tvrdi tužitelj, nije nužno da Komisijin unutarnji poslovnik izričito predviđa da dana poddelegacija ostaje valjana nakon promjene osoba koje su djelovale u svojstvu opunomoćenika ili opunomoćitelja. Naime, mogućnost dodjele ovlasti ili poddelegacija ima za cilj rasteretiti kolegij povjerenika ili člana Komisije o kojem je riječ od odluka za koje nije potrebno sudjelovanje kolegija ili povjerenika o kojem je riječ. Odluka o dodjeli ovlasti ili poddelegacije ima za cilj raspodijeliti nadležnosti unutar Komisije i nije riječ o dokazu povjerenja određenoj fizičkoj osobi. Osim u slučaju posebne drukčije odluke, nijedna ovlast ne dodjeljuje se ad personam. U ovom slučaju odluke o ovlasti i poddelegaciji odnose se na člana Komisije zaduženog za poljoprivredu i ruralni razvoj i glavnog direktora Opće uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj, a ne na poimence određene osobe.

                  [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (peto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Tilly‑Sabco snosit će vlastite troškove, uključujući troškove u vezi s postupkom privremene pravne zaštite.

                           3.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove, uključujući troškove u vezi s postupkom privremene pravne zaštite.

                           4.

                           Doux SA snosit će vlastite troškove.

                           5.

                           Francuska Republika snosit će vlastite troškove koje je imala kao intervenijent u postupku privremene pravne zaštite.

                           Dittrich

                           Schwarcz

                           Tomljenović

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. siječnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: francuski
      (
            1
         )   Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud procjenjuje da ih je korisno objaviti.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 25. veljače 2015.#Republika Poljska protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Ruralni razvoj – Izdaci koje je učinila Poljska – Članak 7. Uredbe (EZ) br. 1258/1999 – Članak 31. Uredbe (EZ) br. 1290/2005 – Učinkovitost kontrola – Obveza obrazlaganja – Načelo supsidijarnosti.#Predmet T‑257/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. lipnja 2007.#Armin Häupl protiv Lidl Stiftung & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Patent- und Markensenat - Austrija.#Predmet C-246/05.