title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. listopada 2013.#Vijeće Europske unije protiv Access Info Europe.#Žalba – Pravo na pristup dokumentima institucija – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Članak 4. stavak 3. podstavak 1. – Zaštita procesa odlučivanja institucija – Napomena glavnog tajništva Vijeća o prijedlozima podnesenima u okviru zakonodavnog postupka revizije iz iste Uredbe br. 1049/2001 – Djelomični pristup – Uskrata pristupa podacima koji se odnose na identitet država članica koje su podnijele prijedloge.#Predmet C-280/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Pravo na pristup dokumentima institucija — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Članak 4. stavak 3. podstavak 1. — Zaštita procesa odlučivanja institucija — Napomena glavnog tajništva Vijeća o prijedlozima podnesenima u okviru zakonodavnog postupka revizije iz iste Uredbe br. 1049/2001 — Djelomični pristup — Uskrata pristupa podacima koji se odnose na identitet država članica koje su podnijele prijedloge“
      U predmetu C‑280/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 31. svibnja 2011.,

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju B. Driessen i C. Fekete, u svojstvu agenata,
      žalitelj,
      koje podupire:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa S. Centeno Huerta, u svojstvu agenta,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues i N. Rouam, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u žalbi,
      a druge stranke postupka su:

         Access Info Europe, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koje zastupaju O. Brouwer i J. Blockx, advocaten,
      tužitelj u prvom stupnju,
      koje podupire:

         Europski parlament, koji zastupaju A. Caiola i M. Dean, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijent u žalbi,

         Helenska Republika, koju zastupaju E.-M. Mamouna i K. Boskovits, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,

      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizziano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca prvog vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. veljače 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Vijeće Europske unije zahtijeva ukidanje presude Općeg suda od 22. ožujka 2011. Access Info Europe/Vijeće (T‑233/09, Zb., str. II‑1073., u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud poništio odluku Vijeća od 26. veljače 2009. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) kojom je društvu Access Info Europe (u daljnjem tekstu: Access Info) uskraćen pristup određenim informacijama u napomeni od 26. studenoga 2008. koju je glavno tajništvo Vijeća uputilo radnoj skupini za informacije ustanovljenoj u Vijeću, u vezi s prijedlogom nove uredbe o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (u daljnjem tekstu: traženi dokument).

         Pravni okvir

               2

               Uvodna izjava 6. Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) glasi:
               „Širi pristup dokumentima trebalo bi odobriti u slučaju kad institucije djeluju u svom zakonodavnom svojstvu, uključujući i prenesene ovlasti, štiteći istodobno djelotvornost postupka odlučivanja institucija. Takvi bi dokumenti trebali biti izravno dostupni u najvećoj mogućoj mjeri.”

               3

               Člankom 1. te uredbe određuje se:
               „Svrha je ove Uredbe:

                        a)

                        definirati načela, uvjete i ograničenja na temelju javnog ili privatnog interesa kojima se uređuje pravo na pristup dokumentima Europskoga parlamenta, Vijeća i Komisije [...] tako da se osigura najširi mogući pristup dokumentima.

                  [...]”

               4

               Člankom 4. stavkom 3. podstavkom 1. te uredbe predviđa se:
               „Pristup dokumentu koji je sastavila institucija za internu uporabu ili koji je institucija zaprimila, a koji se odnosi na pitanje o kojem nije odlučivala, odbija se kad bi njegovo otkrivanje ozbiljno ugrozilo proces odlučivanja institucije, osim ako za njegovo otkrivanje ne postoji prevladavajući javni interes.”

         Okolnosti spora

               5

               Dopisom od 3. prosinca 2008. društvo Access Info podnijelo je zahtjev Vijeću za pristup traženom dokumentu. U potonjem dokumentu bili su objedinjeni prijedlozi izmjena ili novih tekstova koje je više država članica dostavilo na sastanku radne skupine za informacije od 25. studenoga 2008., iz točke 1. ove presude.

               6

               Vijeće je spornom odlukom odobrilo djelomični pristup traženom dokumentu. Konkretno, ta je institucija dostavila društvu Access Info inačicu dokumenta na temelju koje nije bilo moguće utvrditi identitet država članica koje su podnijele navedene prijedloge.

               7

               Vijeće je svoje odbijanje da otkrije identitet predmetnih država članica opravdalo izuzećem iz članka 4. stavka 3. podstavka 1. Uredbe br. 1049/2001 zbog toga što bi otkrivanje njihovog identiteta, za koje nije postojao prevladavajući javni interes, ozbiljno ugrozilo njegov proces odlučivanja. Naime, uzimajući u obzir prethodnu prirodu rasprava koje su tada bile u tijeku, otkrivanje identiteta dotičnih država članica smanjilo bi manevarski prostor delegacija tijekom pregovora koji obilježavaju zakonodavni postupak u Vijeću te bi tako ugrozilo sposobnost Vijeća da postigne sporazum.

               8

               Dana 26. studenoga 2008., odnosno istog dana kad je ustanovljen traženi dokument, cjelovita inačica tog dokumenta bila je dostupna javnosti na internetskoj stranici organizacije Statewatch iako to otkrivanje nije bilo odobreno (u daljnjem tekstu: neovlašteno otkrivanje).

         Pobijana presuda

               9

               Društvo Access Info podnijelo je 12. lipnja 2009. tajništvu Općeg suda tužbu za poništenje sporne odluke koja je prihvaćena pobijanom presudom.

               10

               Opći sud iznio je na početku temeljna načela u području pristupa dokumentima. Osobito u točkama 55. do 58. te presude podsjetio je da je pravo na pristup dokumentima institucija povezano s njihovim demokratskim karakterom i da se člankom 1. Uredbe br. 1049/2001 jamči pravo na najširi mogući pristup, tako da se izuzeća od otkrivanja trebaju usko tumačiti i primjenjivati. Ta su načela osobito relevantna kad Vijeće, kao u ovom slučaju, djeluje u svojstvu zakonodavca.

               11

               Potom je u točkama 59. i 60. pobijane presude Opći sud pojasnio da samo okolnost da se dokument odnosi na interes zaštićen izuzećem od objave ne može biti dovoljna za primjenu tog izuzeća, s obzirom na to da je takva primjena opravdana samo ako pristup tom dokumentu može konkretno i stvarno ugroziti zaštićeni interes. Osim toga, takva opasnost ne može biti samo hipotetska i treba biti razumno predvidljiva. Na dotičnoj je instituciji da odvagne posebni interes koji se treba zaštititi neotkrivanjem dijela traženog dokumenta – u ovom slučaju identiteta država članica koje su podnijele prijedloge – i opći interes da taj dokument bude dostupan u cijelosti.

               12

               Primjenjujući ta načela, u točkama 68. do 80. pobijane presude Opći sud ispitao je glavni razlog koji je Vijeće navelo kao opravdanje djelomičnog otkrivanja traženog dokumenta, odnosno navodno smanjenje manevarskog prostora delegacija u Vijeću zbog okolnosti da bi otkrivanje identiteta država članica odgovornih za prijedloge omogućilo toliko jaki pritisak javnosti na te države članice da njihove delegacije više ne bi mogle podnijeti prijedlog kojim se zagovara ograničenje transparentnosti.

               13

               Kao prvo, u točkama 69. do 74. pobijane presude, Opći sud je prije svega smatrao da upravo načelo demokratskog legitimiteta obvezuje podnositelje prijedloga koje sadržava traženi dokument, da za svoje postupke odgovaraju javnosti, tim više što je taj dokument dio zakonodavnog postupka. Nadalje, Opći sud smatrao je da otkrivanje identiteta podnositelja prijedloga ne sprječava delegacije da ga poslije odbace. Naime, prijedlog se podnosi da bi se o njemu raspravljalo, bez obzira je li anoniman ili ne, i ne bi trebao ostati nepromijenjen nakon rasprave zato što je poznat identitet podnositelja. Javnost je u potpunosti sposobna shvatiti to obilježje prijedloga u zakonodavnom postupku. Osim toga, prema mišljenju Općeg suda, ne može se pretpostaviti da se sva javnost protivi ograničenju načela transparentnosti. Konačno, Opći sud smatrao je da čak ni neovlašteno otkrivanje nije imalo štetnih posljedica za proces odlučivanja Vijeća.

               14

               Kao drugo, u točkama 75 i 76. pobijane presude, Opći sud odbio je argument Vijeća prema kojem je trebalo uzeti u obzir prethodnu prirodu rasprava radi procjene opasnosti od ugrožavanja procesa odlučivanja, povezane sa smanjenjem manevarskog prostora država članica. Prema mišljenju Općeg suda, prethodnom prirodom rasprava, kao takvom, ne može se opravdati primjena izuzeća iz članka 4. stavka 3. podstavka 1. Uredbe br. 1049/2001, s obzirom na to da se tom odredbom ne uvodi nikakva razlika ovisno o fazi rasprava.

               15

               Kao treće, u točkama 77. i 78. navedene presude, Opći sud odbio je argument prema kojem je trebalo uzeti u obzir osobito osjetljivu prirodu prijedloga koje su, u ovom slučaju, podnijele delegacije država članica. Opći sud naveo je u tom pogledu da su predmetni prijedlozi izmjena dio uobičajenog odvijanja zakonodavnog postupka. Stoga nisu ni osobito osjetljivi u smislu da bi temeljni interes Unije ili država članica bio doveden u pitanje u slučaju otkrivanja identiteta podnositelja prijedloga, tim više što u ovom slučaju nije riječ o sadržaju prijedloga koje su podnijele države članice, nego samo o utvrđivanju identiteta delegacija koje su te prijedloge podnijele. Osim toga, Opći sud smatrao je da je demokratskoj raspravi svojstveno da prijedlog izmjene prijedloga uredbe bude predmetom i pozitivnih i negativnih komentara javnosti i medija.

               16

               Kao četvrto, u točki 79. pobijane presude, Opći sud odbio je argument prema kojem je neobično dugo trajanje postupka donošenja nove uredbe u području pristupa dokumentima uzrokovano teškoćama koje je za pregovore prouzročilo neovlašteno otkrivanje. Prema mišljenju Općeg suda, trajanje zakonodavnog postupka može se zapravo objasniti drugim razlozima političke i pravne prirode.

               17

               Konačno, u točkama 82. i 83. pobijane presude, Opći sud odbio je argument Vijeća kojim je Vijeće nastojalo dokazati da su zbog neovlaštenog otkrivanja izvješća sa sastanaka radnih skupina Vijeća bila manje iscrpna, osobito što se tiče utvrđivanja identiteta delegacija. U tom pogledu, Opći sud naveo je da se ta promjena može objasniti i tužbom koju je društvo Access Info podnijelo protiv sporne odluke. U svakom slučaju, nepostojanje uzročne veze između otkrivanja javnosti identiteta delegacija i ozbiljnog ugrožavanja procesa odlučivanja, potvrđeno je dokumentom koji je uslijedio nakon neovlaštenog otkrivanja, u kojem nisu bili navedeni samo anonimni prijedlozi izmjena zakonodavnog teksta, nego je bio naveden i identitet delegacija, barem u izvornoj inačici tog dokumenta.

               18

               Opći je sud osobito na temelju prethodnih razmatranja prihvatio tužbu i poništio spornu odluku.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               19

               Rješenjem od 17. listopada 2011., s jedne strane, odobrena je intervencija Češkoj Republici i Kraljevini Španjolskoj u potporu zahtjevu Vijeća i, s druge strane, odobrena je intervencija Europskom parlamentu u potporu zahtjevu društva Access Info. Rješenjem od 2. veljače 2012. odobrena je intervencija Francuskoj Republici u potporu zahtjevu Vijeća.

               20

               Vijeće, Češka Republika, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska i Francuska Republika traže od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        donese konačnu odluku o pitanjima koja su predmet žalbe, i

                        —

                        naloži društvu Access Info snošenje troškova obaju postupaka.

               21

               Access Info i Europski parlament traže od Suda da odbije žalbu i naloži Vijeću snošenje troškova.

         O žalbi

               22

               U prilog svojoj žalbi, Vijeće u biti iznosi tri žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               23

               Prvim žalbenim razlogom, Vijeće, koje u tom pogledu podupire Kraljevina Španjolska, tvrdi da je Opći sud povrijedio ravnotežu koja je propisana primarnim pravom –- člankom 207. stavkom 3. UEZ‑a i člankom 255. UEZ‑a, koji se primjenjuju ratione temporis – i sekundarnim pravom -– uvodnom izjavom 6. i člankom 4. stavkom 3. podstavkom 1. Uredbe br. 1049/2001 – između, s jedne strane, šireg prava na pristup dokumentima koji se odnose na zakonodavnu aktivnost institucija i, s druge strane, potrebe očuvanja učinkovitosti procesa odlučivanja. Konkretno, u točki 69. pobijane presude Opći sud tumačio je navedeni članak 4. stavak 3. podstavak 1. na način da je neopravdano pridao preveliku važnost transparentnosti procesa odlučivanja, a da uopće nije uzeo u obzir zahtjeve povezane s učinkovitošću tog procesa

               24

               Točnije, Vijeće, koje u tom pogledu podupiru Češka Republika, Helenska Republika i Kraljevina Španjolska, tvrdi da je njegov zakonodavni postupak vrlo fluidan i zahtijeva veliku fleksibilnost država članica kako bi one mogle promijeniti početni stav, čime se povećavaju mogućnosti za postizanje sporazuma. Kako bi se zajamčio „prostor za pregovaranje” i tako sačuvala učinkovitost zakonodavnog postupka, potrebno je navedenim državama članicama osigurati najveći manevarski prostor u raspravama, i to od prvih faza postupka. Međutim, takav manevarski prostor smanjio bi se kad bi se identitet delegacija otkrio prerano tijekom postupka, s obzirom na to da bi to prouzročilo pritisak javnosti zbog kojeg bi same delegacije izgubile fleksibilnost potrebnu da se osigura učinkovitost procesa odlučivanja Vijeća.

               25

               Češka Republika i Kraljevina Španjolska u tom pogledu dodaju da, u ovom slučaju, otkrivanje identiteta delegacija nije potrebno za ostvarivanje cilja Uredbe br. 1049/2001. Naime, potpuni pristup sadržaju traženog dokumenta dovoljan je da se osigura demokratska rasprava o pitanjima na koja se odnosi taj dokument. Osim toga, jedina posljedica otkrivanja identiteta delegacija ne bi bila omogućavanje stvaranja pritiska na Vijeće, nego na države članice.

               26

               Acces Info odgovara da prvim žalbenim razlogom Vijeće kritizira samo tri točke pobijane presude, odnosno, s jedne strane, točke 57. i 58. pobijane presude, u kojima je Opći sud samo podsjetio na relevantnu sudsku praksu i, s druge strane, točku 69. te presude, u kojoj, prema mišljenju društva Access Info a koje u tom pogledu podupire Parlament, Opći sud upravo odvaguje između zahtjeva transparentnosti i zahtjeva zaštite procesa odlučivanja, pri čemu zaključuje da otkrivanje identiteta predmetnih država članica, u ovom slučaju, nije ugrozilo proces odlučivanja Vijeća.

         Ocjena Suda

               27

               Radi donošenja odluke o ovom žalbenom razlogu, treba podsjetiti da, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 1., Uredba br. 1049/2001 dio je nastojanja izraženog člankom 1. stavkom 2. UEU‑a da se učini novi korak u procesu stvaranja sve tješnje povezane unije među narodima Europe u kojoj se odluke donose na što otvoreniji način i na razini što je moguće bližoj građanima. Kao što stoji u uvodnoj izjavi 2. navedene uredbe, pravo na javni pristup dokumentima institucija odraz je njihove demokratičnosti (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, Zb., str. I‑4723., t. 34.; od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, Zb., str. I‑8533., t. 68., kao i od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, Zb., str. I‑6237., t. 72.).

               28

               Slijedom navedenog, svrha je Uredbe br. 1049/2001, kao što to stoji u njezinoj uvodnoj izjavi 4. i članku 1., dati javnosti najšire moguće pravo pristupa dokumentima (gore navedene presude Švedska i Turco/Vijeće, t. 33., Švedska i dr./API i Komisija, t. 69., kao i Švedska/MyTravel i Komisija, t. 73.)

               29

               Dakako, to pravo ipak podliježe određenim ograničenjima utemeljenima na razlozima javnog ili privatnog interesa. Točnije, navedena uredba, u skladu s uvodnom izjavom 11., u članku 4. predviđa režim izuzeća na temelju kojih institucije mogu odbiti pristup dokumentu u slučaju kad bi njegovo otkrivanje ugrozilo neki od interesa zaštićenih tim člankom (vidjeti presude od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće, C‑266/05 P, Zb., str. I‑1233., t. 62.; gore navedenu Švedska i dr./API i Komisija, t. 70. i 71., kao i gore navedenu Švedska/MyTravel i Komisija, t. 74.).

               30

               Međutim, s obzirom na to da navedena izuzeća predstavljaju odstupanje od načela što šireg pristupa javnosti dokumentima, potrebno ih je usko tumačiti i primjenjivati (gore navedene presude Sison/Vijeće, t. 63., Švedska i Turco/Vijeće, t. 36., Švedska i dr./API i Komisija, t. 73., kao i Švedska/MyTravel i Komisija t. 75.).

               31

               Stoga, s jedne strane, kad predmetna institucija odluči odbiti pristup dokumentu čije se dostavljanje od nje zahtijevalo, na njoj je, u načelu, da objasni na koji bi način pristup tom dokumentu mogao konkretno i stvarno ugroziti interes zaštićen izuzećem iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001 koje navodi ta institucija. Osim toga, opasnost od takvog ugrožavanja mora biti razumno predvidiva, a ne samo hipotetska (gore navedena presuda Švedska/MyTravel i Komisija, t. 76. i navedena sudska praksa).

               32

               S druge strane, kad institucija primjenjuje jedno od izuzeća iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001, na predmetnoj je instituciji da odvagne poseban interes koji treba zaštititi neotkrivanjem predmetnog dokumenta i, osobito, javni interes da taj dokument bude dostupan, s obzirom na prednosti, kao što i proizlazi iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 1049/2001, veće otvorenosti, odnosno tješnje sudjelovanje građana u procesu odlučivanja kao i veću legitimnost, učinkovitost i odgovornost administracije prema građanima u demokratskom sustavu (gore navedena presuda Švedska i Turco/Vijeće, t. 45.).

               33

               Osim toga, Sud je također presudio da su ta razmatranja očito osobito relevantna kad Vijeće djeluje u svojstvu zakonodavca, kao što proizlazi iz uvodne izjave 6. Uredbe br. 1049/2001, u skladu s kojom bi širi pristup dokumentima trebalo odobriti upravo u takvom slučaju. Transparentnost u tom pogledu pridonosi jačanju demokracije tako što se građanima omogućuje da provjere sve informacije koje su bile temelj zakonodavnog akta. Naime, mogućnost da građani upoznaju temelje zakonodavnog djelovanja je uvjet za učinkovito korištenje njihovih demokratskih prava (gore navedena presuda Švedska i Turco/Vijeće, t. 46.).

               34

               Na temelju tih načela treba ispitati prvi žalbeni razlog, kojim Vijeće u biti tvrdi da Opći sud uopće nije uzeo u obzir zahtjeve povezane sa zaštitom njegovog procesa odlučivanja.

               35

               Međutim, valja utvrditi da Opći sud u točki 69. pobijane presude, upravo podsjeća, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 30. ove presude, da pristup javnosti cjelokupnom sadržaju dokumenata Vijeća predstavlja načelo i da izuzeća od tog načela treba usko tumačiti i primjenjivati.

               36

               Suprotno onome što tvrdi Vijeće, Opći sud uzeo je u obzir zahtjeve povezane s učinkovitošću procesa odlučivanja. Naime, u točkama 69. do 83. pobijane presude, Opći sud temeljito je ispitao argumente koje je iznijelo Vijeće kako bi opravdalo primjenu, u ovom slučaju, izuzeća koje se odnosi na zaštitu procesa odlučivanja u predmetnoj instituciji.

               37

               Tako Opći sud nipošto nije povrijedio ravnotežu između načela transparentnosti i očuvanja učinkovitosti procesa odlučivanja Vijeća te je u skladu s načelima navedenima u točkama 31. do 33. ove presude, ispitao meritum svih argumenata koje je iznijelo Vijeće kako bi u ovom slučaju opravdalo primjenu izuzeća iz članka 4. stavka 3. podstavka 1. Uredbe br. 1049/2001.

               38

               Tek nakon što je ispitao te argumente i zaključio da se na temelju nijednog od njih ne može utvrditi da bi otkrivanje informacija o identitetu predmetnih država članica uzrokovalo konkretnu opasnost od ozbiljnog ugrožavanja interesa zaštićenog predmetnim izuzećem, Opći sud, u točki 84. pobijane presude, zaključio je da je Vijeće povrijedilo članak 4. stavak 3. podstavak 1. Uredbe br. 1049/2001 time što se, u skladu sa spornom odlukom, protivilo otkrivanju tih informacija.

               39

               Nadalje, s obzirom na to da se kritiku Vijeća može shvatiti kao pokušaj da se dovede u pitanje ocjena Općeg suda o navedenim argumentima, valja zaključiti da Vijeće u prilog ovom žalbenom razlogu ne navodi nijedan element kojim bi se osporio zaključak Općeg suda prema kojem argumenti Vijeća u prvostupanjskom postupku nisu bili dovoljno potkrijepljeni da bi se utvrdilo kako bi otkrivanje informacija o identitetu predmetnih država članica uzrokovalo konkretnu opasnost od ozbiljnog ugrožavanja procesa odlučivanja Vijeća.

               40

               Konačno, što se tiče argumenta Češke Republike i Kraljevine Španjolske, prema kojem otkrivanje identiteta delegacija nije potrebno za ostvarivanje cilja Uredbe br. 1049/2001, dovoljno je istaknuti da se, kao što je navedeno u točki 28. ove presude, člankom 1. Uredbe br. 1049/2001 javnosti nastoji dati najširi mogući pristup dokumentima. S obzirom na to načelo, Opći sud je u točki 69. pobijane presude pravilno pojasnio da je svrha Uredbe br. 1049/2001 javnosti osigurati pristup cjelokupnom sadržaju dokumenata Vijeća, uključujući u ovom slučaju identitet podnositelja različitih prijedloga, jer se potpuni pristup navedenim dokumentima može ograničiti samo na temelju izuzeća od tog prava sadržanih u toj uredbi, koja se pak trebaju temeljiti na konkretnoj opasnosti od ugrožavanja interesa koji se njima štite. Budući da je Opći sud u ovom slučaju isključio postojanje takve opasnosti, djelomični pristup traženom dokumentu ne može se smatrati dovoljnim za ostvarenje cilja koji se želi postići navedenom uredbom.

               41

               U tim okolnostima prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               42

               Trećim žalbenim razlogom, koji valja ispitati na drugom mjestu i koji se sastoji od tri dijela, Vijeće prigovara Općem sudu zbog više pogrešaka koje se tiču prava, zbog kojih je Opći sud zaključio da Vijeće nije „u dovoljnoj mjeri pravno i činjenično” dokazalo opasnost od ozbiljne štete za njegov proces odlučivanja.

               43

               Prvim dijelom trećeg žalbenog razloga, Vijeće, uz potporu Helenske Republike i Kraljevine Španjolske, prigovara Općem sudu da je u točkama 73. i 74. pobijane presude zahtijevao dokaz stvarnog ugrožavanja interesa zaštićenog predmetnim izuzećem. Međutim, prema mišljenju Vijeća, za potrebe primjene izuzeća iz članka 4. stavka 3. podstavka 1. Uredbe br. 1049/2001, za opravdanje primjene tog izuzeća, dovoljna je samo opasnost od štete, tako da institucija koja zaprimi zahtjev za pristup dokumentima treba samo utvrditi vjerojatnost da se otkrivanjem tog dokumenta ugrozi proces odlučivanja te institucije.

               44

               Društvo Access Info i Parlament pak tvrde da Opći sud nipošto nije od Vijeća zahtijevao da podnese dokaz stvarnog ugrožavanja procesa odlučivanja, već da je u navedenim točkama 73. i 74. samo ispitao argument koji je iznijelo samo Vijeće, prema kojem bi proces odlučivanja te institucije bio stvarno i konkretno ugrožen zbog neovlaštenog otkrivanja.

               45

               Drugim dijelom trećeg žalbenog razloga Vijeće, koje u tom pogledu podupire Helenska Republika, smatra da Opći sud u točki 76. pobijane presude nije propisno uzeo u obzir važnost napredovanja rasprava kako bi ocijenio opasnost od ozbiljnog ugrožavanja procesa odlučivanja koju predstavlja otkrivanje identiteta delegacija. Prema mišljenju Vijeća, kad bi se javnosti priznalo pravo na uvid u cjelokupne pripremne akte tijekom cijelog procesa odlučivanja, to bi odvratilo delegacije od izražavanja svojeg mišljenja u početnoj fazi postupka. Naime, uzimajući u obzir posebnosti u pogledu djelovanja Vijeća, njegova mišljenja, prije svega kad se odnose na tehničke spise, često su istraživačke prirode i ne odražavaju nužno točno i konačno stajalište države članice iz koje potječu te delegacije, tako da se ta mišljenja mogu mijenjati tijekom postupka. Posljedica priznavanja prava na uvid od te početne faze postupka, bila bi ta da bi delegacije izražavale svoje mišljenje tek nakon što bi od svojih nacionalnih vlada dobile pregovaračko stajalište, zbog čega bi zakonodavni postupak postao stroži.

               46

               U odgovoru na te argumente, društvo Access Info najprije tvrdi da Vijeće nije pojasnilo u čemu bi se sastojale navodne posebnosti njegovog procesa odlučivanja. Nadalje, Vijeće je tek u fazi žalbe istaknulo argument o tome da se navodno ugrožava mogućnost delegacija država članica da promijene svoje stajalište tijekom postupka. U svakom slučaju, kao što je Opći sud presudio u točki 76. pobijane presude, u članku 4. stavku 3. podstavku 1. Uredbe br. 1049/2001, ne navodi se faza pregovora kao kriterij koji treba uzeti u obzir radi opravdanja primjene izuzeća od prava na pristup dokumentima. Točno je da se taj element može uzeti u obzir radi procjene opasnosti od ugrožavanja interesa koji se štiti tom odredbom. Međutim, utvrđivanje identiteta delegacija koje podnose prijedloge u početnoj fazi rasprava ne može onemogućiti tim delegacijama da naknadno promijene svoje stajalište. Konačno, Access Info navodi da upravo u trenutku kad postupak započinje, transparentnost treba biti najveća. Naime, u fazi kad su rasprave već provedene i kad su pronađena kompromisna stajališta, transparentnost i javna rasprava više nisu svrsishodne.

               47

               Trećim dijelom trećeg žalbenog razloga Vijeće u biti tvrdi da, suprotno zahtjevima koji su postavljeni točkom 69. gore navedene presude Švedska i Turco/Vijeće, Opći sud u točkama 72. i 79. do 83. pobijane presude, nije propisno uzeo u obzir osjetljivu prirodu traženog dokumenta radi ocjene opasnosti od ozbiljnog ugrožavanja procesa odlučivanja koja nastaje potpunim otkrivanjem tog dokumenta. Prema mišljenju Vijeća, osjetljiva priroda navedenog dokumenta, u ovom slučaju, proizlazi iz činjenice da se prijedlozi o kojima je riječ odnose na izuzeća od načela transparentnosti koja bi trebala biti predviđena novom uredbom o javnom pristupu dokumentima. Osjetljivost tih pitanja uostalom potvrđuje, s jedne strane, činjenica da su sudovi Unije nedavno odlučili o tumačenju tih izuzeća te, s druge strane, rasprava i pritisak javnosti koje izazivaju ta pitanja.

               48

               U prilog tom dijelu žalbenog razloga Vijeće navodi više argumenata. Prije svega, Vijeće tvrdi da gore navedena presuda Švedska i Turco/Vijeće dopušta instituciji da se pozove na izuzeće predviđeno člankom 4. stavkom 3. podstavkom 1. Uredbe br. 1049/2001 kad je traženi dokument osobito osjetljive prirode. Međutim, Opći sud u točki 78. pobijane presude protumačio je tu odredbu na način da se primjenjuje samo kad je doveden u pitanje temeljni interes Unije ili država članica. Takvo tumačenje ne može se opravdati ni tekstom navedene odredbe ili drugih dijelova Uredbe ni navedenom presudom Švedska i Turco/Vijeće. Uostalom, takvo tumačenje, zajedno s visokom razinom dokazivanja koju Opći sud zahtijeva za utvrđivanje navedene štete, gotovo bi onemogućilo pozivanje na tu odredbu.

               49

               Nadalje, kako bi dodatno naglasilo osjetljivu prirodu predmetnih pitanja, Vijeće prigovara Općem sudu da je u točki 79. pobijane presude pogriješio što je smatrao da je neobično dugo trajanje predmetnog zakonodavnog postupka bilo uzrokovano pravnim i političkim razlozima povezanima sa stupanjem na snagu Ugovora iz Lisabona, izborima za Parlament i Komisijinom smjenom. Upućujući na određene promjene u tekstu dokumenata radnih skupina Vijeća, koje su nastale u drugoj polovini 2008., odnosno nakon neovlaštenog otkrivanja, Vijeće potvrđuje da je to zakašnjenje zapravo, barem djelomično, uzrokovano smanjenjem iscrpnosti i nedostatkom iskrenosti rasprava koje su uslijedile nakon neovlaštenog otkrivanja, što je dovelo do smanjenja učinkovitosti procesa odlučivanja u instituciji.

               50

               Konačno, zaustavljanje predmetnog zakonodavnog postupka također je, barem djelomično, uzrokovano činjenicom da su države članice upravo zbog neovlaštenog otkrivanja imale velike teškoće prilikom odstupanja od svojih početnih pregovaračkih stajališta. Osobito su bile suzdržane delegacije onih država članica koje su željele predložiti izmjene koje bi javnost mogla doživjeti kao ograničenja prava na javni pristup dokumentima. Vijeće tvrdi da je Opći sud pogriješio kad nije priznao takve negativne učinke na proces odlučivanja Vijeća, koji su nastali zbog neovlaštenog otkrivanja. S jedne strane, Opći sud pogriješio je što je u točki 72. pobijane presude takav argument smatrao neosnovanim, s obzirom na to da je jedan od predmetnih prijedloga, nakon neovlaštenog otkrivanja, ograničavao pravo na javni pristup, iako je taj prijedlog, suprotno onom što je utvrdio Opći sud, podnijela sama Komisija, a ne delegacija države članice. S druge strane, Opći sud je u točkama 82. i 83. pobijane presude pogriješio kad je odbio dokaze koje je dostavilo Vijeće kako bi objasnilo manju iscrpnost izvješća iz predmetnog spisa, koja se odnose na poimenično utvrđivanje identiteta delegacija u radnim skupinama. Iako je Opći sud tu činjenicu objasnio podnošenjem žalbe, prema mišljenju Vijeća, s obzirom na osjetljivu prirodu predmetnih pitanja, tu je promjenu uzrokovalo upravo neovlašteno otkrivanje. Vijeće prikazuje to smanjenje razine detalja time što navodi izvješće predmetne radne skupine, iz srpnja 2009., u kojem se više ne navodi identitet delegacija, nego se koriste izrazi poput „određeni broj delegacija” i „ostale delegacije”.

               51

               Društvo Access Info najprije odgovara da je Opći sud uputio na slučaj u kojem je doveden u pitanje „temeljni interes Unije ili države članice” samo kao primjer slučaja u kojem bi se neko pitanje moglo smatrati „osobito osjetljivim”, a da nije zahtijevao da se samo takvi slučajevi mogu smatrati osjetljivima. Nadalje, suprotno dokumentu o kojem je riječ u predmetu povodom kojeg je donesena gore navedena presuda Švedska i Turco/Vijeće, traženi dokument ne sadržava pravna mišljenja, nego samo prijedloge izmjena nacrta zakonodavstva. Društvo Access Info naposljetku dodaje da Vijeće nije detaljno obrazložilo svoje odbijanje, iako se to zahtijeva navedenom presudom Švedska i Turco/Vijeće.

               52

               U preostalom dijelu, društvo Access Info smatra da treba odlučiti da je treći dio trećeg žalbenog razloga nedopušten, s obzirom na to da dovodi u pitanje ocjenu Općeg suda u pogledu osjetljive prirode traženog dokumenta i s obzirom na to da se odnosi na razloge neobično dugog trajanja predmetnog zakonodavnog postupka. U svakom slučaju, društvo Access Info, koje u biti podupire Parlament, smatra, kao prvo, da Vijeće temelji osjetljivu prirodu pitanja koja su predmet traženog dokumenta, na okolnosti da ta pitanja izazivaju javnu raspravu i da su predmet sudske prakse sudova Unije. Međutim, prema mišljenju društva Access Info, Vijeće nije potkrijepilo svoje tvrdnje u tom pogledu. Osim toga, veliki dio zakonodavnih postupaka odnosi se na pitanja koja mogu uzrokovati pritisak interesnih skupina ili potaknuti rasprave u medijima. Međutim, upravo to podrazumijevaju transparentnost i demokracija, što ne dokazuje osjetljivu prirodu nekog pitanja kojom bi se opravdalo povjerljivo postupanje s dokumentom kao što je traženi dokument. Osim toga, kad bi ispitana pitanja bila toliko osjetljiva, ne bi se smio otkriti ni identitet država članica ni sadržaj prijedloga. Kao drugo, društvo Access Info osporava argument Vijeća prema kojem je neobično kašnjenje u predmetnom zakonodavnom postupku uzrokovano neovlaštenim otkrivanjem. Zapravo se kašnjenje isto tako može opravdati i izostankom političkog dogovora između Vijeća i Parlamenta u pogledu revizije uredbe. Kao treće, društvo Access Info osporava činjenicu da je neovlašteno otkrivanje uzrokovalo promjene u podacima izvješća radne skupine.

         Ocjena Suda

               53

               Što se tiče prvog dijela trećeg žalbenog razloga Vijeća, valja utvrditi da on proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane presude.

               54

               Naime, Opći sud je u točki 59. te presude pravilno pojasnio da je primjena izuzeća od prava na javni pristup dokumentima opravdana ako postoji opasnost od ugrožavanja jednog od zaštićenih interesa, pri čemu takva opasnost treba biti razumno predvidiva, a ne samo hipotetska.

               55

               Kako bi provjerio postoji li, u ovom slučaju, takva opasnost, Opći sud najprije je u točkama 70. do 72. pobijane presude utvrdio da Vijeće nije dokazalo pretpostavku na kojoj je temeljilo svoje argumente, odnosno činjenicu da bi zbog otkrivanja identiteta delegacija pritisak javnosti bio takav da delegacije više ne bi mogle podnositi prijedloge kojima se zagovara ograničenje transparentnosti. U nedostatku takvog dokaza, Opći sud je pravilno smatrao da otkrivanje identiteta delegacija koje žele podnijeti takve prijedloge ne može ugroziti proces odlučivanja Vijeća.

               56

               Opći sud je potom u točkama 73. i 74. pobijane presude ispitao argument sažet u točki 50. navedene presude, kojem Vijeće nije prigovorilo, prema kojem je neovlašteno otkrivanje „imalo negativan učinak na iskrenost i iscrpnost rasprava u radnoj skupini Vijeća, što je onemogućilo delegacije da osmisle drugačija rješenja ili izmjene kako bi se došlo do zbližavanja stajališta o najspornijim pitanjima”.

               57

               Međutim, u navedenim točkama 73. i 74. Opći sud samo je odgovorio na taj tužbeni razlog i zaključio da, suprotno tvrdnjama Vijeća, navedeno otkrivanje, u ovom slučaju, nije bilo takve prirode da bi ugrozilo proces odlučivanja te institucije.

               58

               U tim okolnostima prvi dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               59

               Što se tiče drugog dijela ovog žalbenog razloga, prema kojem Opći sud uopće nije uzeo u obzir važnost napredovanja rasprava kako bi ocijenio opasnost od ozbiljnog ugrožavanja procesa odlučivanja Vijeća, koju predstavlja potpuno otkrivanje stajališta delegacija, treba istaknuti da i taj dio žalbenog razloga proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane presude.

               60

               Naime, Opći sud u točki 76. te presude pojasnio je da se na temelju same prethodne prirode rasprava, ne može opravdati primjena izuzeća iz članka 4. stavka 3. podstavka 1. Uredbe br. 1049/2001. Tako je Opći sud, time što je isključio činjenicu da se na temelju ostalih argumenata Vijeća mogla utvrditi opasnost od ugrožavanja njegovog procesa odlučivanja, pravilno smatrao da sama okolnost da je zahtjev za otkrivanje podnesen u vrlo ranoj fazi zakonodavnog postupka, nije dovoljna za primjenu navedenog izuzeća.

               61

               Stoga drugi dio žalbenog razloga nije osnovan.

               62

               Konačno, što se tiče trećeg dijela trećeg žalbenog razloga Vijeća, kao prvo valja navesti da Opći sud, s obzirom na to da je u točki 78. pobijane presude smatrao da pitanja koja su bila predmetom traženog dokumenta nisu osobito osjetljiva, nije uputio na gore navedenu presudu Švedska i Turco/Vijeće, i to pravilno, s obzirom na to da se točka 69. navedene presude, na kojoj se ovaj dio žalbenog razloga temelji, odnosi samo na posebne dokumente, odnosno pravna mišljenja. U ovom slučaju, ne samo da je traženi dokument bio ustanovljen u okviru zakonodavnog postupka, nego ne pripada nijednoj vrsti dokumenata kojima se Uredbom br. 1049/2001 priznaje interes koji se treba osobito štititi, kao što su pravna mišljenja.

               63

               U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je Opći sud pogrešno smatrao da je kriterij, čijom se primjenom može utvrditi osobito osjetljiva priroda dokumenta, opasnost da se otkrivanjem tog dokumenta dovodi u pitanje temeljni interes Unije ili država članica, valja utvrditi da u točki 77. pobijane presude Opći sud nije na temelju navedenog kriterija u ovom slučaju isključio osobito osjetljivu prirodu traženog dokumenta. Naime, smatrao je da su različiti prijedlozi izmjena ili novih tekstova koje su podnijele četiri delegacije država članica koje su navedene u traženom dokumentu dio uobičajenog odvijanja zakonodavnog postupka, što podrazumijeva da se oni ne mogu smatrati osjetljivima ni s obzirom na kriterij koji se odnosi na dovođenje u pitanje temeljnog interesa Unije ili država članica ni s obzirom na bilo koji drugi kriterij.

               64

               Stoga Vijeće pogrešno prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir osobito osjetljivu prirodu traženog dokumenta.

               65

               Kao drugo, što se tiče ostalih argumenata koje je Vijeće iznijelo u prilog trećem dijelu trećeg žalbenog razloga, treba podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda na temelju koje iz članka 256. UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda Europske unije, proizlazi da je Opći sud isključivo nadležan, s jedne strane, za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju kada materijalna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni i, s druge strane, za ocjenjivanje tih činjenica. Kad Opći sud utvrdi ili ocijeni činjenice, Sud je nadležan, na temelju članka 256. UFEU‑a, za kontrolu pravne kvalifikacije tih činjenica i pravnih posljedica koje je iz njih izveo Opći sud. Sud stoga nije nadležan utvrđivati činjenice ni, načelno, ispitivati dokaze koje je Opći sud prihvatio u prilog tim činjenicama. Ta ocjena dakle nije, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda (vidjeti osobito presudu od 19. ožujka 2009., Archer Daniels Midland/Komisija, C‑510/06 P, Zb., str. I‑1843., t. 105., kao i rješenje od 10. studenoga 2011., Agapiou Joséphidès/Komisija i EACEA, C‑626/10 P, t. 107.).

               66

               Argumentom da je Opći sud neobičnu duljinu trajanja predmetnog postupka pogrešno pripisao razlozima pravne i političke prirode osobito u vezi sa stupanjem na snagu Ugovora iz Lisabona, izborima za Parlament i Komisijinom smjenom, Vijeće želi, a da se nije pozvalo na iskrivljavanje dokaza, dovesti u pitanje ocjenu Općeg suda prema kojoj neobična duljina trajanja zakonodavnog postupka nije bila posljedica teškoća koje su nastale zbog otkrivanja informacija o identitetu podnositelja prijedloga, nego posljedica razloga pravne i političke prirode, kao što uostalom tvrdi i samo Vijeće, a može se zaključiti iz točke 46. pobijane presude.

               67

               Usto, što se tiče navodnih posljedica koje neovlašteno otkrivanje ima za proces odlučivanja u Vijeću, ta institucija, a da se nije jasno pozvala na iskrivljavanje dokaza, samo nastoji osporiti, s jedne strane, ocjenu dokaza koju je Opći sud iznio u točki 72. pobijane presude, odnosno ocjenu javne inačice dokumenta koja sadržava pisane prijedloge koje su podnijele delegacije u pogledu predmetnog zakonodavnog postupka, to jest Dokumenta br. 9716/09 od 11. svibnja 2009., i zaključuje da tim otkrivanjem, suprotno onome što je tvrdilo Vijeće u prvostupanjskom postupku, delegacijama nije naloženo da izbjegnu podnošenje prijedloga kojima se zagovara ograničenje transparentnosti. S druge strane, Vijeće dovodi u pitanje ocjenu Općeg suda u točkama 82. i 83. pobijane presude o drugom dokazu – odnosno dokumentu 10859/1/09 REV 1 – iz kojeg je Opći sud zaključio da se djelovanje Vijeća nakon neovlaštenog otkrivanja promijenilo, s obzirom na to da su bili izostavljeni podaci o identitetu država članica koje su podnijele primjedbe i prijedloge u vezi s prijedlogom Komisije, a takva se promjena može objasniti činjenicom da je društvo Access Info podnijelo tužbu radi osporavanja zakonitosti sporne odluke.

               68

               Stoga, s obzirom na to da su ti potonji argumenti nedopušteni, treći žalbeni razlog treba odbiti kao djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               69

               Drugim žalbenim razlogom Vijeće u biti tvrdi da se razmišljanje Općeg suda protivi sudskoj praksi Suda koja dopušta institucijama da se pozovu na općenita razmatranja radi odbijanja otkrivanja određenih vrsta dokumenata. Naime, kao što ističe i Helenska Republika, u spornoj odluci navedena su opća razmatranja na kojima se temelje razlozi zbog kojih se traženi dokument ne smije otkriti, kao i razlozi zbog kojih se navedena razmatranja mogu doista primijeniti na traženi dokument. Tako Vijeće nije ograničilo svoje ispitivanje samo na prirodu dokumenta, nego je svoje odbijanje temeljilo na detaljnim objašnjenjima o osjetljivoj prirodi obrađenih pitanja i o činjenici da su se ta pitanja pojavila u okviru rasprava prije samog zakonodavnog postupka.

               70

               Access Info najprije navodi da je drugi žalbeni razlog nedopušten i bespredmetan, s obzirom na to da izričito ne upućuje ni na jednu određenu točku pobijane presude. U svakom slučaju, prema mišljenju društva Access Info, koje u tom pogledu podupire Parlament, Vijeće nije pojasnilo, ni u žalbi ni u spornoj odluci, na kojoj se općoj pretpostavci temelji njegovo odbijanje pristupa dokumentima u ovom slučaju. Osim toga, suprotno zahtjevima sudske prakse u ovom području, nijednom odredbom prava Unije i nijednim općim pravnim načelom ne dopušta se da se utemelji opća pretpostavka o povjerljivosti dokumenata poput traženog dokumenta, tim više što potonji dokument potječe iz postupka zakonodavne prirode.

         Ocjena Suda

               71

               Najprije treba navesti da je, suprotno onome što tvrdi Access Info, ovaj žalbeni razlog dopušten, s obzirom na to da, iako Vijeće jasno ne navodi točku pobijane presude koja sadržava pogrešku koja se tiče prava, iz izlaganja argumenata u prilog tom žalbenom razlogu jasno proizlazi da Vijeće prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir da može odbiti pristup traženom dokumentu zbog pretpostavke povjerljivosti koja se temelji na općim razmatranjima.

               72

               Što se tiče merituma, valja podsjetiti da, iako prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi se moglo opravdati odbijanje pristupa dokumentu, u načelu nije dovoljno da taj dokument bude obuhvaćen aktivnošću navedenom u članku 4. Uredbe br. 1049/2001, s obzirom na to da predmetna institucija također mora dati objašnjenje o tome na koji bi način pristup tom dokumentu mogao konkretno i stvarno ugroziti interes zaštićen izuzećem predviđenim u tom članku, toj je instituciji ipak dopušteno takve odluke temeljiti na općim pretpostavkama koje se primjenjuju na određene kategorije dokumenata, s obzirom na to da se općenita razmatranja slične vrste mogu primijeniti na zahtjeve za otkrivanje dokumenata iste naravi (gore navedene presude Švedska i Turco/Vijeće, t. 50., od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, Zb., str. I‑5885., t. 54., kao i od 28. lipnja 2012., Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, t. 57.).

               73

               U tom slučaju na predmetnoj je instituciji da pojasni na kojim općenitim razmatranjima temelji pretpostavku da bi otkrivanje tih dokumenata moglo ugroziti jedan od interesa zaštićenih izuzećima predviđenima u članku 4. Uredbe br. 1049/2001, pri čemu nije obvezna konkretno ocijeniti sadržaj svakog od tih dokumenata (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Švedska i dr./API i Komisija, t. 76.).

               74

               Međutim, u ovom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je Vijeće u prvostupanjskom postupku tvrdilo da mu je bilo dopušteno odbiti pristup dokumentu kao što je traženi dokument, na temelju pretpostavke koja se temelji na razmatranjima sažetima u točki 43. pobijane presude, koja se odnose na potrebu očuvanja manevarskog prostora delegacija tijekom prethodnih rasprava o zakonodavnom prijedlogu Komisije, treba utvrditi, s jedne strane, da je Opći sud u točkama 70. do 79. pobijane presude ispitao navedena razmatranja i da je u točki 80. te presude smatrao da ona nisu dovoljna za primjenu izuzeća iz članka 4. stavka 3. podstavka 1. Uredbe br. 1049/2001. S druge strane, Vijeće je trećim žalbenim razlogom u prilog svojoj žalbi, uzalud pokušalo dovesti u pitanje takvu ocjenu, s obzirom na to da taj žalbeni razlog nije uspio.

               75

               Stoga, Vijeće ne može valjano tvrditi da mu je bilo dopušteno odbiti pristup traženom dokumentu na osnovi pretpostavke koja se temelji na takvim razmatranjima.

               76

               S obzirom na prethodno navedeno, bespredmetni su argumenti kojima se želi dokazati da Opći sud nije uzeo u obzir razloge zbog kojih je Vijeće smatralo da se ta općenita razmatranja mogu primijeniti na traženi dokument u predmetnom slučaju.

               77

               Slijedom navedenog, drugi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

               78

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               79

               U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. Člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, primjenjivim na žalbeni postupak na temelju njegovog članka 184. stavka 1., određuje se da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Člankom 140. stavkom 1. Poslovnika propisano je da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               80

               Budući da je žalba Vijeća odbijena, istome valja, u skladu sa zahtjevom društva Access Info, naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove društva Access Info.

               81

               Češka Republika, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika i Parlament snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova društva Access Info Europe.

                        3.

                           Češka Republika, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika i Europski parlament snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 9. studenoga 2016.#Juan Gallardo Blanco protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji se sastoji od prikaza konjskih žvala u obliku slova ‚h’ – Raniji figurativni žigovi Europske unije i Španjolske – Relativni razlog za odbijanje – Stvarna uporaba ranijih žigova – Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-716/15.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 7. studenog 2012. # Coordination bruxelloise d’institutions sociales et de santé (CBI) protiv Europske komisije. # Predmet T-137/10.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 2012. lipanj 27.#Microsoft Corp. protiv Europska komisija.#Predmet T-167/08.


Presuda Suda od 26. studenog 2002.#Ministre de l'Intérieur protiv Aitor Oteiza Olazabal.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Francuska.#Slobodno kretanje osoba.#Predmet C-100/01.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. rujna 2017.#Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība protiv Konkurences padome.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākā tiesa Administratīvo lietu departaments.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 102. UFEU‑a – Zloporaba vladajućeg položaja – Pojam ‚nepravedna cijena’ – Naknade koje ubire tijelo za kolektivno ostvarivanje autorskih prava – Usporedba s tarifama koje se plaćaju u drugim državama članicama – Odabir referentnih država – Kriteriji ocjene cijena – Izračun novčane kazne.#Predmet C-177/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 102. UFEU‑a – Zloporaba vladajućeg položaja – Pojam ‚nepravedna cijena’ – Naknade koje ubire tijelo za kolektivno ostvarivanje autorskih prava – Usporedba s tarifama koje se plaćaju u drugim državama članicama – Odabir referentnih država – Kriteriji ocjene cijena – Izračun novčane kazne”
      U predmetu C‑177/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, Odjel za upravne poslove, Latvija), odlukom od 22. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 29. ožujka 2016., u postupku

         Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība

      protiv

         Konkurences padome,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica), A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība, U. Zeltiņš, S. Novicka i D. Silava‑Tomsone, advokāti,

               –

               za latvijsku vladu, J. Treijs‑Gigulis, I. Kalniņš, G. Bambāne, I. Kucina i D. Pelše, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, A. Lippstreu i T. Henze, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               –

               za nizozemsku vladu, M. H. S. Gijzen i M. K. Bulterman, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Vollrath, I. Rubene i F. Castilla Contreras, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība (savjetodavna agencija o autorskim pravima i komunikacijama/Latvijska udruga autora, Latvija; u daljnjem tekstu: AKKA/LAA) i Konkurences padome (Vijeće za tržišno natjecanje, Latvija), u vezi s novčanom kaznom koju je potonji izrekao AKKA/LAA‑u zbog zloporabe vladajućeg položaja.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Članak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.) nosi naslov „Odnos članaka [101. i 102. UFEU‑a] i nacionalnih propisa o tržišnom natjecanju” i u stavku 1. određuje:
               „[…] Kada tijela država članica za tržišno natjecanje ili nacionalni sudovi primjenjuju nacionalno pravo tržišnog natjecanja na zlouporabe koje su zabranjene člankom [102. UFEU‑a], također će primjenjivati članak [102. UFEU‑a].”

               4

               Članak 5. te uredbe, pod naslovom „Ovlasti tijela država članica nadležn[ih] za tržišno natjecanje”, u prvom stavku određuje:
               „Tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje imaju ovlasti primjenjivati članke [101. i 102. UFEU‑a] u pojedinačnim slučajevima. U tu svrhu, ona mogu, po službenoj dužnosti ili postupajući po pritužbi, donositi odluke u kojima će:
               […]

                        –

                        izricati kazne, dnevne ili druge kazne predviđene nacionalnim propisima.

                  […]”

               5

               Članak 23. navedene uredbe, pod naslovom „Novčane kazne”, u stavcima 2. i 3. određuje:
               „2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [101. ili članka 102. UFEU‑a] […]

                  […]
               Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               […]
               3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”

         Latvijsko pravo

               6

               Članak 13. Konkurences likumsa (Zakon o tržišnom natjecanju) od 4. listopada 2001. (Latvijas Vēstnesis, 2001., br. 151) ima isto područje primjene kao i članak 102. drugi stavak točka (a) UFEU‑a.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               AKKA/LAA, tijelo za kolektivno ostvarivanje autorskih prava glazbenih djela, jedini je subjekt koji je u Latviji ovlašten izdavati naplatna odobrenja za priopćavanje javnosti glazbenih djela čijim autorskim pravima ono upravlja. To tijelo prikuplja naknade iz kojih se isplaćuju latvijski nositelji autorskog prava te, na temelju ugovora sklopljenih s inozemnim tijelima za ostvarivanje prava, naknade iz kojih se isplaćuju inozemni nositelji autorskog prava. Njegovi su nositelji odobrenja, među ostalim, poslovni prostori i uslužni centri kao korisnici djela zaštićenih autorskim pravom i srodnim pravima.

               8

               Odlukom od 1. prosinca 2008. Vijeće za tržišno natjecanje izreklo je AKKA/LAA‑u novčanu kaznu zbog zloporabe vladajućeg položaja zbog primjene pretjeranih tarifa. AKKA/LAA zatim je odredio nove tarife primjenjive od 2011. Dana 31. svibnja 2012. Vijeće za tržišno natjecanje otvorilo je ispitni postupak u vezi s novim tarifama.

               9

               Vijeće za tržišno natjecanje u tom je postupku, kao prvo, usporedilo tarife za korištenje glazbenih djela u poslovnim prostorima i uslužnim centrima koje se primjenjuju u Latviji s onima koje se primjenjuju u Litvi i Estoniji, kao susjednim državama članicama i susjednim tržištima. To je vijeće utvrdilo da su tarife koje su primjenjivane u Latviji bile više od onih koje su primjenjivane u Estoniji i, u većini slučajeva, onih zaračunavanih u Litvi. Naime, iako se u tim trima državama članicama tarife određuju s obzirom na površinu predmetnog poslovnog prostora ili uslužnog centra, Vijeće za tržišno natjecanje utvrdilo je da su za površine od 81 m2 do 201‑300 m2 tarife koje su primjenjivane u Latviji bile između dva i tri puta više od onih koje su primjenjivane u preostalim dvjema baltičkim državama.

               10

               Kao drugo, Vijeće za tržišno natjecanje, pozivajući se na indeks pariteta kupovne moći (u daljnjem tekstu: indeks PKM), provelo je usporedbu s naknadama koje su na snazi u dvadesetak drugih država članica te je s tim u vezi utvrdilo da su tarife koje se plaćaju u Latviji 50 % do 100 % više od onih u tim drugim državama članicama. Konkretnije, za poslovne prostore ili uslužne centre površine 85,5 m2 do otprilike 140 m2 samo su tarife primjenjivane u Rumunjskoj bile više.

               11

               S obzirom na to da je smatralo da naknade koje su na snazi u Latviji, u segmentima u kojima su bile znatno više nego u Estoniji i Litvi, nisu bile pravedne, Vijeće za tržišno natjecanje odlukom od 2. travnja 2013. izreklo je AKKA/LAA‑u novčanu kaznu u visini od 45645,83 latvijska latsa (LVL) (otprilike 32080 eura) zbog zloporabe vladajućeg položaja, na temelju članka 13. stavka 1. točke 4. Zakona o tržišnom natjecanju i članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a (u daljnjem tekstu: osporavana odluka). Vijeće za tržišno natjecanje iznos te novčane kazne izračunalo je na temelju prihoda AKKA/LAA‑a, smatrajući s tim u vezi da su isplate nositeljima prava bile sastavni dio prihoda tog tijela te da ih treba uzeti u obzir.

               12

               AKKA/LAA je Administratīvā apgabaltiesi (Regionalni upravni sud, Latvija) podnio tužbu radi ukidanja osporavane odluke, pozivajući se, u biti, na četiri argumenta u prilog toj tužbi. Kao prvo, Vijeće za tržišno natjecanje uglavnom je ograničilo usporedbu tarifa primjenjivanih u Latviji s onima primjenjivanima u susjednim državama, to jest u Estoniji i Litvi, iako je, s obzirom na bruto domaći proizvod i razinu cijena, situacija u Latviji usporediva i s onima u Bugarskoj, Rumunjskoj, Poljskoj i Mađarskoj. Kao drugo, Vijeće za tržišno natjecanje nije na razumljiv način navelo metodu prema kojoj su izračunane referentne tarife. Kao treće, Vijeće za tržišno natjecanje pogrešno je smatralo da je AKKA/LAA morao obrazložiti iznos svojih tarifa. Kao četvrto, Vijeće za tržišno natjecanje nije radi izračuna novčane kazne AKKA/LAA‑u trebalo uzeti u obzir iznose ubrane radi isplate autorima, s obzirom na to da ti iznosi nisu dio imovine tog tijela.

               13

               Presudom od 9. veljače 2015. Administratīvā apgabaltiesa (Regionalni upravni sud) djelomično je ukinula osporavanu odluku. Taj je sud nesumnjivo smatrao da je Vijeće za tržišno natjecanje pravilno utvrdilo da je postojala zloporaba vladajućeg položaja koju je izvršio AKKA/LAA. Jednako je tako ocijenio i da je usporedba tarifa između Latvije, Estonije i Litve za istu vrstu usluga bila opravdana te da AKKA/LAA nije pružio objašnjenja za činjenicu da su tarife primjenjivane u Latviji bile osjetno više od onih primjenjivanih u Estoniji i Litvi. Međutim, nakon što je presudio da je Vijeće za tržišno natjecanje radi izračuna novčane kazne neopravdano uzelo u obzir iznose ubrane radi isplate naknada autorima, navedeni mu je sud naložio da u roku od dva mjeseca od izricanja presude ponovno izračuna iznos novčane kazne.

               14

               AKKA/LAA je sudu koji je uputio zahtjev uložio kasacijsku žalbu protiv presude u dijelu u kojem njegova tužba nije u potpunosti uvažena. Kad je riječ o Vijeću za tržišno natjecanje, i ono je uložilo žalbu protiv navedene presude u dijelu u kojem je Administratīvā apgabaltiesa (Regionalni upravni sud) njome ukinula odredbe osporavane odluke u vezi s izrečenom novčanom kaznom.

               15

               Prema mišljenju AKKA/LAA‑a, Administratīvā apgabaltiesa (Regionalni upravni sud) nije odredila objektivne i provjerljive kriterije koji bi opravdavali mogućnost usporedbe tarifa primjenjivih u Latviji s onima u Estoniji i Litvi. Stoga taj sud svoju odluku nije temeljio na ekonomskim kriterijima, nego na kriterijima teritorijalnog, povijesnog i kulturnog položaja zajedničkog tim državama.

               16

               To tijelo, među ostalim, osporava stav da zemljopisna blizina drugih baltičkih država može biti odlučujući kriterij.

               17

               Vijeće za tržišno natjecanje tvrdi pak da je izrečena novčana kazna u skladu s važećim nacionalnim zakonodavstvom. Ono osobito naglašava da se „prihodom” treba smatrati ukupan iznos svih primitaka koji proizlaze iz gospodarske djelatnosti, a koji u ovom slučaju uključuje iznose što ih je AKKA/LAA ubirao radi isplate naknada autorima.

               18

               Augstākā tiesa, Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, Odjel za upravne poslove, Latvija) pita kako treba tumačiti članak 102. drugi stavak točku (a) UFEU‑a. Taj sud, kao prvo, pita utječu li djelatnosti AKKA/LAA‑a na trgovinu između država članica te ulazi li stoga predmet o kojem je riječ u područje primjene te odredbe. Kao drugo, navedeni sud izražava sumnju u pogledu metode primijenjene radi utvrđivanja pravednosti cijena. Kao treće, ima dvojbe u pogledu izračuna novčane kazne, poglavito pitanja je li u tu svrhu trebalo uzeti u obzir isplate namijenjene nositeljima prava.

               19

               Kad je riječ o prvom pitanju, sud koji je uputio zahtjev ističe da je Vijeće za tržišno natjecanje u osporavanoj odluci navelo da je AKKA/LAA također ubirao naknade za glazbena djela iz drugih država članica te da su stoga nepravedne cijene bile takve da su odvraćale od korištenja u Latviji djela autora iz drugih država članica.

               20

               U pogledu drugog pitanja, koje se odnosi na metodu primijenjenu radi utvrđivanja pravednosti cijena, taj sud smatra, s jedne strane, da – ako tarife iz jedne države članice odgovaraju višestrukom iznosu tarifa primijenjenih u drugim državama članicama, kao u predmetu u kojem je donesena presuda od13. srpnja 1989., Lucazeau i dr. (110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326) – ta okolnost upućuje na to da postoji zloporaba vladajućeg položaja. S druge strane, taj sud navodi da i dalje postoje dvojbe u pogledu utvrđivanja tarifa u situacijama različitima od one u potonjem predmetu.

               21

               U ovom slučaju postavlja se pitanje je li usporedba tarifa primijenjenih u Latviji s onima primijenjenima u Estoniji i Litvi dovoljna. Tako sužena usporedba istodobno bi se mogla pokazati kontraproduktivnom u smislu da bi tijela u susjednim državama mogla zajednički povećati svoje tarife a da se to i ne primijeti. U slučaju da takav način usporedbe ne bi bio valjan, sud koji je uputio zahtjev pita treba li usporediti i tarife u svim državama članicama usklađene prema indeksu PKM.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev zatim pita pod kojim uvjetima tarife treba smatrati „osjetno višima” u smislu točke 25. presude od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr. (110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326) te da bi dotični poduzetnik morao to „odstupanje opravdati na temelju objektivnih razlika između situacije u predmetnoj državi članici i one u svim drugim državama članicama” u smislu te točke.

               23

               Što se tiče trećeg pitanja, koje se odnosi na izračun iznosa novčane kazne, sud koji je uputio zahtjev navodi da Sud još nije razmatrao situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je tijelu za kolektivno ostvarivanje autorskih prava izrečena novčana kazna. Stoga pitanje treba li uzeti u obzir iznose koji su nositeljima autorskih prava naplaćeni kao naknada zahtijeva pojašnjenje.

               24

               U tim je okolnostima Augstākā tiesa, Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, Odjel za upravne poslove) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li članak 102. [drugi stavak točka (a)] UFEU‑a primjenjiv u sporu u vezi s tarifama koje je odredilo nacionalno tijelo za upravljanje autorskim pravima ako isto tijelo također ubire naknade za djela stranih autora, a tarife koje je odredilo mogu odvratiti od korištenja tih djela u predmetnoj državi članici?

                        2.

                        Radi definiranja pojma ‚nepravednih cijena’ navedenog u članku 102. [drugom stavku točki (a)] UFEU‑a, u okviru upravljanja autorskim i srodnim pravima, je li prikladno i dostatno – i u kojim slučajevima – izvršiti usporedbu između cijena (tarifa) na tržištu o kojem je riječ i cijena (tarifa) na susjednim tržištima?

                        3.

                        Radi definiranja pojma ‚nepravednih cijena’ navedenog u članku 102. [drugom stavku točki (a)] UFEU‑a, u okviru upravljanja autorskim i povezanim pravima, je li prikladno i dostatno koristiti indeks pariteta kupovne moći izveden iz bruto domaćeg proizvoda?

                        4.

                        Treba li usporedbu tarifa provesti za svaki njihov segment ili u odnosu na prosječnu visinu tarifa?

                        5.

                        Kada treba smatrati da je razlika između tarifa ispitivanih za potrebe pojma ‚nepravednih cijena’ navedenog u članku 102. [drugom stavku točki (a)] UFEU‑a osjetna, tako da gospodarski subjekt koji ima vladajući položaj mora dokazati da su njegove tarife pravedne?

                        6.

                        Koje informacije se mogu razumno očekivati od gospodarskog subjekta kako bi dokazao pravednost tarifa vezanih uz djela obuhvaćena autorskim pravima, u okviru primjene članka 102. [drugog stavka točke (a)] UFEU‑a, ako se trošak tih djela ne može utvrditi kao u slučaju proizvoda materijalne naravi? Je li riječ isključivo o upravnom trošku tijela za upravljanje autorskim pravima?

                        7.

                        U slučaju povrede prava tržišnog natjecanja, treba li iz [prihoda] tijela za upravljanje autorskim pravima, u svrhu određivanja novčane kazne, isključiti naknade koje je navedeni gospodarski subjekt isplatio autorima?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati može li na trgovinu između država članica utjecati visina naknada koje određuje tijelo za ostvarivanje autorskih prava poput AKKA/LAA‑a, tako da se primjenjuje članak 102. UFEU‑a.

               26

               S tim u vezi, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se prilikom tumačenja i primjene uvjeta koji se odnosi na učinke na trgovinu između država članica, a koji su navedeni u člancima 101. i 102. UFEU‑a, kao polazišna točka mora uzeti cilj tog uvjeta, koji se sastoji od određivanja u pravu tržišnog natjecanja granice područja uređenog pravom Unije u odnosu na područje uređeno pravom država članica. Tako pravo Unije uređuje sve vrste zabranjenog sporazuma ili praksi koje mogu predstavljati prijetnju slobodi trgovine između država članica na način koji može nanijeti štetu ostvarivanju ciljeva jedinstvenog tržišta među državama članicama, osobito tako da zatvaraju domaća tržišta ili da utječu na strukturu tržišnog natjecanja na jedinstvenom tržištu (presuda od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, t. 89. i navedena sudska praksa).

               27

               Da bi odluka, sporazum ili praksa mogli utjecati na trgovinu između država članica, mora biti moguće, na temelju skupa činjeničnih i pravnih elemenata i uz dostatnu razinu vjerojatnosti, predvidjeti njihov izravan ili neizravan, stvaran ili mogući utjecaj na trgovinsku razmjenu među državama članicama, i to u mjeri u kojoj postoji opasnost da bi mogli omesti ostvarivanje jedinstvenog tržišta između država članica. Osim toga, taj utjecaj ne smije biti zanemariv (presuda od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, t. 90. i navedena sudska praksa).

               28

               Sud je već implicitno priznao da tarife tijela za ostvarivanje autorskih prava koje ima monopol mogu proizvesti učinak na prekograničnu trgovinu, tako da se na takvu situaciju primjenjuje članak 102. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 1989., Tournier, 395/87, EU:C:1989:319; od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr., 110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326, i od 27. veljače 2014., OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110).

               29

               Naime, na trgovinu između država članica mogu utjecati prakse određivanja cijena tijela za ostvarivanje autorskih prava, poput AKKA/LAA‑a, koje ima monopol u svojoj državi članici i koje u njoj, osim pravâ latvijskih nositelja prava, ostvaruje i ona inozemnih nositelja.

               30

               Stoga na prvo pitanje treba odgovoriti tako da na trgovinu između država članica može utjecati visina naknada koje određuje tijelo za ostvarivanje autorskih prava koje ima monopol i koje ostvaruje i prava inozemnih nositelja, tako da se primjenjuje članak 102. UFEU‑a.

         Drugo, treće i četvrto pitanje

               31

               Svojim drugim, trećim i četvrtim pitanjem, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati, s jedne strane, je li, kako bi se ispitalo primjenjuje li tijelo za ostvarivanje autorskih prava nepravedne cijene u smislu članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a, primjereno uspoređivati njegove tarife s onima koje se primjenjuju u susjednim državama kao i s onima koje se primjenjuju u drugim državama članicama, usklađenima uz pomoć indeksa PKM, te, s druge strane, treba li se ta usporedba provesti u odnosu na svaki segment korisnika ili u odnosu na prosječnu visinu tarifa.

               32

               Najprije valja podsjetiti da se pod pojmom „poduzetnika” iz članka 102. UFEU‑a podrazumijeva svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova financiranja (vidjeti osobito presudu od 1. srpnja 2008., MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, t. 20. i 21. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Gospodarsku djelatnost čini bilo koja djelatnost koja uključuje ponudu robe ili usluga na određenom tržištu (presuda od 1. srpnja 2008., MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, t. 22. i navedena sudska praksa). U ovom slučaju iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da nije sporno da djelatnost AKKA/LAA‑a, koja uključuje ubiranje naknada iz kojih se isplaćuju autori glazbenih djela, jest usluga.

               34

               Nadalje, tijelo poput AKKA/LAA‑a, koje na području države članice ima monopol na pružanje takve usluge, drži vladajući položaj na značajnom dijelu unutarnjeg tržišta u smislu članka 102. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, t. 86. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Zloporaba vladajućeg položaja u smislu navedenog članka može se sastojati u previsokoj cijeni koja nije u opravdanom odnosu s gospodarskom vrijednošću isporučene usluge (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2008., Kanal 5 i TV 4, C‑52/07, EU:C:2008:703, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               36

               S tim u vezi treba utvrditi postoji li prevelik nerazmjer između stvarno nastalog troška i stvarno zahtijevane cijene te, ako postoji, ispitati je li cijena nepravedna sama po sebi ili u usporedbi s konkurentskim proizvodima (presuda od 14. veljače 1978., United Brands i United Brands Continentaal/Komisija, 27/76, EU:C:1978:22, t. 252.).

               37

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo, među ostalim, u točki 36. svojeg mišljenja i kao što je to priznao i Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 1978., United Brands i United Brands Continental/Komisija, 27/76, EU:C:1978:22, t. 253.), postoje druge metode na temelju kojih se može utvrditi je li cijena eventualno pretjerana.

               38

               Tako, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, treba smatrati valjanom metodu koja se temelji na usporedbi cijena primijenjenih u predmetnoj državi članici s onima primijenjenima u drugim državama članicama. Naime, kada poduzetnik u vladajućem položaju za svoje usluge naplaćuje tarife koje su osjetno više od onih u drugim državama članicama te ako je usporedba visine tarifa bila dosljedna, mora se smatrati da to odstupanje između cijena upućuje na zloporabu vladajućeg položaja (presude od 13. srpnja 1989., Tournier, 395/87, EU:C:1989:319, t. 38. i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr., 110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326, t. 25.).

               39

               Ipak, s obzirom na činjenicu da su u predmetima u kojima su donesene presude navedene u prethodnoj točki tarife tijela za ostvarivanje autorskih prava države članice bile uspoređene s onima u svim drugim državama članicama u tom trenutku, sud koji je uputio zahtjev pita je li dovoljno reprezentativna usporedba poput one koju je provelo Vijeće za tržišno natjecanje u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, između tarifa koje je AKKA/LAA primjenjivao u Latviji i onih u Litvi i Estoniji, poduprta usporedbom s tarifama u drugim državama članicama, usklađenima uz pomoć indeksa PKM.

               40

               S tim u vezi najprije treba istaknuti da se usporedba ne može smatrati nedovoljno reprezentativnom samo zbog činjenice da uključuje ograničen broj država članica.

               41

               Upravo suprotno, takva usporedba može biti relevantna pod uvjetom da su, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 61. svojeg mišljenja, referentne države članice odabrane na temelju objektivnih, prikladnih i provjerljivih kriterija. Stoga ne može postojati minimalan broj tržišta koja treba usporediti te izbor prikladnih sličnih tržišta ovisi o posebnim okolnostima svakog slučaja.

               42

               Među navedenim kriterijima, među ostalim, mogu biti potrošačke navike i drugi gospodarski ili sociokulturalni elementi kao što su bruto domaći proizvod po stanovniku i kulturno i povijesno naslijeđe. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni relevantnost kriterija primijenjenih u glavnom predmetu, vodeći računa o svim okolnostima slučaja.

               43

               Kad je riječ o usporedbi tarifa predmetnog tijela za ostvarivanje autorskih prava o kojima je riječ u glavnom postupku s onima tijelâ iz dvadesetak država članica osim Estonije i Litve, takva usporedba može poslužiti kao provjera rezultata već dobivenih usporedbom koja uključuje manji broj država članica.

               44

               Zatim treba podsjetiti da usporedbu između cijena primijenjenih u predmetnoj državi članici i onih primijenjenih u drugim državama članicama treba provesti dosljedno (presude od 13. srpnja 1989., Tournier, 395/87, EU:C:1989:319, t. 38. i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr., 110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326, t. 25.).

               45

               U ovom slučaju na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li u odabranim referentnim državama metoda izračuna tarifa koja se temelji na površini predmetnog poslovnog prostora ili uslužnog centra slična metodi izračuna koja se primjenjuje u Latviji. Ako se pokaže da jest, taj sud može zaključiti da je osnova za usporedbu bila dosljedna, pod uvjetom, međutim, da je indeks PKM uključen u usporedbu s tarifama u drugim državama članicama u kojima gospodarski uvjeti nisu slični onima u Latviji.

               46

               U vezi s potonjim treba utvrditi, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 85. svojeg mišljenja, da među državama članicama u pravilu postoje znatne razlike u visini cijena za iste usluge, pri čemu su ta odstupanja u uskoj vezi s razlikom u kupovnoj moći građana, izraženom indeksom PKM. Na sposobnost plaćanja upraviteljâ poslovnih prostora ili uslužnih centara za usluge tijela za ostvarivanje autorskih prava utječu životni standard i kupovna moć. Stoga usporedba tarifa za istu uslugu koje su na snazi u nekoliko država članica u kojima se životni standard razlikuje nužno podrazumijeva uzimanje u obzir indeksa PKM.

               47

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pita treba li usporediti različite segmente korisnika ili, u protivnom, prosječnu tarifu za sve segmente.

               48

               Kao što je to potvrđeno na raspravi, izraz „segmenti korisnika” odnosi se na poslovne prostore i uslužne centre određene površine. S tim u vezi iz dokumenata u spisu kojima Sud raspolaže i navoda na raspravi proizlazi da se može utvrditi odstupanje među tarifama osobito unutar istog posebnog segmenta.

               49

               Na predmetnom tijelu za zaštitu tržišnog natjecanja jest da provede usporedbu i da joj odredi okvir, pri čemu se navodi da ono raspolaže određenim diskrecijskim prostorom i da ne postoji jedinstvena odgovarajuća metoda. Primjerice, treba istaknuti da se u predmetima u kojima su donesene presude od 13. srpnja 1989., Tournier (395/87, EU:C:1989:319) i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr. (110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326) usporedba odnosila na naknade ubirane u različitim državama članicama od diskoteka s nekim specifičnim obilježjima među kojima je bila površina.

               50

               Stoga se može provesti usporedba jednog ili više posebnih segmenata ako postoje naznake da se eventualna pretjeranost naknada odnosi na navedene segmente, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               51

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na drugo, treće i četvrto pitanje treba odgovoriti tako da je, kako bi se ispitalo primjenjuje li tijelo za ostvarivanje autorskih prava nepravedne cijene u smislu članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a, primjereno uspoređivati njegove tarife s onima koje se primjenjuju u susjednim državama kao i s onima koje se primjenjuju u drugim državama članicama, usklađenima uz pomoć indeksa PKM, pod uvjetom da su referentne države odabrane na temelju objektivnih, prikladnih i provjerljivih kriterija te da je osnova za provedene usporedbe dosljedna. Može se usporediti tarife u jednom ili više segmenata posebnih korisnika ako postoje naznake da se pretjeranost naknada odnosi na te segmente.

         Peto i šesto pitanje

               52

               Svojim petim i šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati, s jedne strane, od kojeg praga odstupanje između uspoređenih tarifa treba smatrati osjetnim te stoga upućuje na zloporabu vladajućeg položaja i, s druge strane, koje dokaze može pružiti tijelo za ostvarivanje autorskih prava kako bi osporilo pretjeranost tarifa.

               53

               Najprije treba podsjetiti da, kada poduzetnik u vladajućem položaju za svoje usluge naplaćuje tarife koje su osjetno više od onih u drugim državama članicama, mora se smatrati da to odstupanje između cijena upućuje na zloporabu vladajućeg položaja (presude od 13. srpnja 1989., Tournier, 395/87, EU:C:1989:319, t. 38. i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr., 110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326, t. 25.).

               54

               U ovom slučaju, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, postojeće odstupanje između tarifa u Latviji i onih u drugim referentnim državama članicama manje je od odstupanja koja su bila utvrđena između naknada nekih država članica u predmetima u kojima su donesene presude od 13. srpnja 1989., Tournier (395/87, EU:C:1989:319) i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr. (110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326). S tim u vezi taj sud ističe da su, u skladu s nalazima Vijeća za tržišno natjecanje, za površine od 81 m2 do 201‑300 m2 tarife u Latviji bile barem dvaput više od onih primjenjivanih u Estoniji i Litvi. Kad je riječ o usporedbi provedenoj s tarifama primjenjivanima u drugim državama članicama navedenima u točki 43. ove presude, taj je sud utvrdio da su tarife koje se primjenjuju u Latviji za 50 % do 100 % premašivale prosječnu visinu tarifa u Uniji, navevši čak u pogledu naknada koje se plaćaju za prostore površine od 85,5 m2 do otprilike 140 m2 da su samo one u Rumunjskoj bile više od naknada koje su na snazi u Latviji.

               55

               Međutim, iz presuda od 13. srpnja 1989., Tournier (395/87, EU:C:1989:319) i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr. (110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326) ne može se zaključiti da se odstupanja poput onih utvrđenih u glavnom predmetu nikad ne mogu kvalificirati kao „osjetna”. Ne postoji, naime, najniži prag od kojeg tarifu treba kvalificirati kao „znatno višu”, s obzirom na to da su s tim u vezi odlučujuće okolnosti svakog slučaja. Stoga će se odstupanje među naknadama moći kvalificirati kao „osjetno” ako je znatno i stalno s obzirom na činjenice kad je riječ, među ostalim, o predmetnom tržištu, što mora ispitati sud koji je uputio zahtjev.

               56

               S tim u vezi treba naglasiti da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 107. svojeg mišljenja, kako bi se predmetne tarife mogle smatrati „zloporabom”, odstupanje mora biti veliko. Osim toga, ono mora trajati određeno vrijeme i ne može biti privremeno ili povremeno.

               57

               Treba istaknuti da su ti čimbenici samo naznake zloporabe vladajućeg položaja. Tijelo za ostvarivanje autorskih prava može to odstupanje opravdati na temelju objektivnih razlika između situacije u predmetnoj državi članici i one u svim drugim državama članicama uključenima u usporedbu (vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 1989., Tournier, 395/87, EU:C:1989:319, t. 38. i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr., 110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326, t. 25.).

               58

               Kako bi se opravdalo takvo odstupanje, mogu se uzeti u obzir neki čimbenici poput odnosa između visine naknade i iznosa koji je stvarno plaćen nositeljima prava. Naime, kada je znatno viši dio prihoda od naknada namijenjen troškovima ubiranja, administracije i podjele umjesto nositeljima autorskog prava, nije isključeno da je uzrok glomaznosti upravnog aparata upravo to što nema tržišnog natjecanja na predmetnom tržištu i zbog toga visokih naknada (vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 1989., Tournier, 395/87, EU:C:1989:319, t. 42. i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr., 110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326, t. 29.).

               59

               U ovom slučaju AKKA/LAA na raspravi je naveo da udio troškova ubiranja, administracije i podjele nije prelazilo 20 % ukupno ubranog iznosa. Ako je to točno, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, ti se troškovi na prvi pogled ne čine nerazumnima u odnosu na iznose isplaćene nositeljima autorskog prava te stoga ne upućuju na to da je riječ o neučinkovitom ostvarivanju prava. Osim toga, činjenica da ti troškovi nisu viši od onih u referentnim državama članicama može se objasniti postojanjem objektivnih čimbenika koji utječu na troškove, poput posebnih propisa koji opterećuju funkcioniranje upravnog aparata ili drugih značajki koje su karakteristične za predmetno tržište.

               60

               S druge strane, ako bi se pokazalo da su naknade koje je AKKA/LAA isplatio nositeljima prava znatno više od onih koje su isplaćene u referentnim državama te da se to odstupanje može smatrati osjetnim, na AKKA/LAA‑u je da opravda tu okolnost Ta okolnost može biti postojanje nacionalnog zakonodavstva o pravednoj naknadi koje se razlikuje od onoga ostalih država članica, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               61

               Iz toga slijedi da na peto i šesto pitanje treba odgovoriti tako da se odstupanje između uspoređenih tarifa treba smatrati osjetnim ako je znatno i stalno. Takvo odstupanje upućuje na zloporabu vladajućeg položaja te je na tijelu za ostvarivanje autorskih prava koje je u vladajućem položaju da dokaže da su njegove cijene pravedne na temelju objektivnih čimbenika koji utječu na troškove ostvarivanja prava ili na isplatu naknada nositeljima prava.

         Sedmo pitanje

               62

               Svojim sedmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li, ako se utvrdi povreda iz članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a, u svrhu određivanja iznosa novčane kazne u prihod predmetnog tijela za ostvarivanje autorskih prava uključiti isplate namijenjene nositeljima autorskog prava.

               63

               Iz članka 5. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje prilikom primjene članka 102. UFEU‑a mogu izricati kazne, dnevne ili druge kazne predviđene nacionalnim propisima.

               64

               S tim u vezi, potrebno je osigurati ujednačenu primjenu članka 102. UFEU‑a u Uniji radi postizanja njegove učinkovite primjene. Stoga, iako članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 ne obvezuje nacionalna tijela za tržišno natjecanje – s obzirom na to da se ta odredba primjenjuje na novčane kazne koje Komisija izriče u slučaju povreda članka 101. i članka 102. UFEU‑a – kada takva tijela razmatraju prihod nekog poduzetnika radi određivanja najvišeg iznosa novčane kazne koju je ovlašteno izreći tom poduzetniku zbog povrede članka 102. UFEU‑a, ona mogu slijediti pristup koji je u skladu s tumačenjem pojma „prihod” iz tog članka 23.

               65

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, taj se pojam odnosi na vrijednost prodaje robe ili usluga koju je ostvario predmetni poduzetnik, odražavajući na taj način njegov stvarni gospodarski položaj (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2016., Pilkington Group i dr./Komisija, C‑101/15 P, EU:C:2016:631, t. 16. do 18. i navedenu sudsku praksu).

               66

               U ovom slučaju, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, usluge koje pruža AKKA/LAA sastoje se od ubiranja naknada iz kojih se isplaćuju autori glazbenih djela. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da, s obzirom na sve relevantne okolnosti predmeta o kojem je riječ u glavnom postupku, ispita je li dio tih naknada koji predstavlja isplate navedenim autorima uključen u vrijednost usluga koje je pružio AKKA/LAA.

               67

               S tim u vezi sud koji je uputio zahtjev može, kako bi utvrdio čine li gospodarsku jedinicu, među ostalim, uzeti u obzir pravne i gospodarske veze koje u skladu s nacionalnim pravom postoje između AKKA/LAA‑a kao posrednika i nositelja prava. Ako čine, dio koji predstavlja isplate namijenjene tim nositeljima može se smatrati dijelom vrijednosti usluge koju pruža AKKA/LAA.

               68

               Nadalje treba istaknuti da, kada nacionalno tijelo za tržišno natjecanje izriče novčanu kaznu, ona, poput svih sankcija koje izriču nacionalna tijela zbog povrede prava Unije, mora biti učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća (vidjeti u tom smislu presudu od 8. srpnja 1999., Nunes i de Matos, C‑186/98, EU:C:1999:376, t. 10. i navedenu sudsku praksu).

               69

               S tim u vezi, radi određivanja konačnog iznosa novčane kazne treba uzeti u obzir i činjenicu da je Vijeće za tržišno natjecanje AKKA/LAA‑u u 2008. već izreklo prvu novčanu kaznu s obrazloženjem da su cijene tog tijela bile nepravedne te mu je u 2013., nakon nove istrage, osporavanom odlukom izreklo i drugu novčanu kaznu zbog povrede članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a.

               70

               Stoga, radi osiguranja učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće naravi izrečene sankcije, poput one iz točke 68. ove presude, treba uzeti u obzir ukupno trajanje povrede, njezinu repetitivnost kao i pitanje je li prva novčana kazna bila dovoljno odvraćajuća.

               71

               S obzirom na prethodna razmatranja, na sedmo pitanje treba odgovoriti tako da, ako se utvrdi povreda iz članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a, u svrhu određivanja iznosa novčane kazne u prihod predmetnog tijela za ostvarivanje autorskih prava treba uključiti isplate namijenjene nositeljima autorskog prava, pod uvjetom da su te isplate sastavni dio vrijednosti usluga koje je to tijelo pružilo te da je navedeno uključenje nužno da bi se osigurala učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća narav izrečene sankcije. Na sudu koji je uputio zahtjev je da s obzirom na sve okolnosti slučaja provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni.

         Troškovi

               72

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Na trgovinu između država članica može utjecati visina naknada koje određuje tijelo za ostvarivanje autorskih prava koje ima monopol i koje ostvaruje i prava inozemnih nositelja, tako da se primjenjuje članak 102. UFEU‑a.

                           2.

                           Kako bi se ispitalo primjenjuje li tijelo za ostvarivanje autorskih prava nepravedne cijene u smislu članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a, primjereno je uspoređivati njegove tarife s onima koje se primjenjuju u susjednim državama kao i s onima koje se primjenjuju u drugim državama članicama, usklađenima uz pomoć indeksa pariteta kupovne moći, pod uvjetom da su referentne države odabrane na temelju objektivnih, prikladnih i provjerljivih kriterija te da je osnova za provedene usporedbe dosljedna. Može se usporediti tarife u jednom ili više segmenata posebnih korisnika ako postoje naznake da se pretjeranost naknada odnosi na te segmente.

                           3.

                           Odstupanje između uspoređenih tarifa treba smatrati osjetnim ako je znatno i stalno. Takvo odstupanje upućuje na zloporabu vladajućeg položaja te je na tijelu za ostvarivanje autorskih prava koje je u vladajućem položaju da dokaže da su njegove cijene pravedne na temelju objektivnih čimbenika koji utječu na troškove ostvarivanja prava ili na isplatu naknada nositeljima prava.

                           4.

                           Ako se utvrdi povreda iz članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a, u svrhu određivanja iznosa novčane kazne u prihod predmetnog tijela za ostvarivanje autorskih prava treba uključiti isplate namijenjene nositeljima autorskog prava, pod uvjetom da su te isplate sastavni dio vrijednosti usluga koje je to tijelo pružilo te da je navedeno uključenje nužno da bi se osigurala učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća narav izrečene sankcije. Na sudu koji je uputio zahtjev je da s obzirom na sve okolnosti slučaja provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 11. prosinca 2013. # Alvaro Sesma Merino protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet F-125/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. rujna 2016.#Kozmetika Afrodita d.o.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije AFRODITA COSMETICS – Raniji nacionalni verbalni žig EXOTIC AFRODITA MYSTIC MUSK OIL i raniji nacionalni figurativni žig AFRODITA MYSTIC MUSK OIL – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-575/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 16. prosinca 2004. # Carlo De Nicola protiv Europske investicijske banke. # Dopuštenost - Prekid. # Spojeni predmeti T-120/01 i T-300/01.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. studenoga 2013.#Europska komisija protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice – Direktiva 91/271/EEZ – Pročišćavanje komunalnih otpadnih voda – Članci 3. i 4.#Predmet C-23/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. svibnja 2009.#Internationaal Verhuis- en Transportbedrijf Jan de Lely BV protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep te Antwerpen - Belgija.#Slobodno kretanje robe.#Predmet C-161/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 25. listopada 2011.#Solvay SA protiv Europske komisije.#Žalba - Tržišno natjecanje.#Predmet C-109/10 P.