title: Marques / Komisija

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu F‑158/12,
            povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a, primjenjivog na Ugovor o EZAE‑u na temelju članka 106.a tog ugovora,
            Éric Marques, član ugovornog osoblja Europske komisije, sa stalnom adresom u Enneryju (Francuska), kojeg zastupaju A. Salerno, i B. Cortese, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju C. Berardis‑Kayser i G. Berscheid, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            SLUŽBENIČKI SUD (treće vijeće),
            u sastavu: S. Van Raepenbusch (izvjestitelj), predsjednik, R. Barents i K. Bradley, suci,
            tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. lipnja 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 24. prosinca 2012. E. Marques zahtijeva, s jedne strane, poništenje odluke Europske komisije od 6. ožujka 2012. kojom se odbija njegov zahtjev za zapošljavanje u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III. i, s druge strane, naknadu pretrpljene štete.
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            2. Tužitelj ima srednjoškolsku diplomu koja mu omogućuje pristup poslijesrednjoškolskom obrazovanju. Dana 1. studenoga 2006. Europska komisija zaposlila ga je kao člana ugovornog osoblja na temelju članka 3.a Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (fr. régime applicable aux autres agents de l'Union européene , u daljnjem tekstu: RAA). Raspoređen je u funkcijsku skupinu I. prema članku 80. RAA‑e i upućen u službu u Luxembourg (Luksemburg), u ured Infrastruktura i logistika – Luxembourg (fr. Office Infrastructures et logistique – Luxembourg,  u daljnjem tekstu: OIL), gdje je obavljao dužnosti vezane uz proračun i financije.
            3. Dana 17. svibnja 2010. Europski ured za odabir osoblja (EPSO) izdao je poziv za iskazivanje interesa EPSO/CAST/02/10 (fr. appel á manifestation d'interet , u daljnjem tekstu: AMI) kako bi se uspostavila baza podataka kandidata za zapošljavanje u svojstvu članova ugovornog osoblja radi obavljanja poslova financijskih asistenata u Europskoj komisiji.
            4. Prema AMI‑ju, financijski asistenti koji su zapošljavani trebali su obavljati „izvršne poslove, izradu akata, računovodstvo i ostale istovjetne tehničke poslove“ i biti razvrstani u funkcijsku skupinu III. navedenu u članku 80. RAA‑a. Što se tiče potrebnog obrazovanja, AMI je naveo da su zadnjeg dana prijave, to jest 14. lipnja 2010., kandidati morali imati barem „srednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom koje omogućuje poslijesrednjoškolsko obrazovanje i odgovarajuće profesionalno iskustvo od najmanje tri godine“. AMI je nadalje opisao dužnosti financijskog asistenta i vještine potrebne za obavljanje tog posla.
            5. Tužitelj je 2010. uspješno prošao selekcijska testiranja koja AMI predviđa za radno mjesto financijskog asistenta.
            6. Dana 30. svibnja 2011. EPSO je pokrenuo dodatnu fazu selekcije kako bi uspješnim kandidatima na natječaju omogućio da uđu u obzir za sklapanje ugovora na neodređeno vrijeme.
            7. Tužitelj je u 2011. uspješno prošao dodatna selekcijska testiranja.
            8. Dana 24. listopada 2011. odbor za odabir OIL‑a procijenio je da tužiteljev profil i vještine odgovaraju „razini stručnosti koja se očekuje od člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III.“. Slijedom navedenog, OIL je zatražio da ga se zaposli u svojstvu financijskog asistenta funkcijske skupine III.
            9. Dana 1. prosinca 2011. voditelj odjela Usluge prehrane – Foyer – Centar za zdravlje OIL‑a koji je tužitelju bio nadređen napisao je bilješku u kojoj je procijenio da dužnosti što ih je tužitelj stvarno obavljao „očito predstavljaju profesionalno iskustvo koje je relevantno za pristupanje funkcijskoj skupini III“. U istoj bilješci spomenuti voditelj odjela opisao je dužnosti koje je tužitelj stvarno obavljao.
            10. Dana 1. veljače 2012. voditelj odjela Osoblje – Komunikacija – Konferencije – Zdravlje i sigurnost OIL‑a obavijestio je Opću upravu za ljudske potencijale i sigurnost Komisije da, „iako se određeni zadaci dodijeljeni [tužitelju] mogu tumačiti kao razina [zadataka u funkcijskoj skupini] III., treba uzeti u obzir da [on] prvenstveno obavlja administrativne zadatke [funkcijske skupine] I.“.
            11. Dana 6. ožujka 2012. Opća uprava za ljudske potencijale i sigurnost Komisije obavijestila je OIL da „analiza profesionalnih iskustava [tužitelja] ne dokazuje da je on na dan 14. lipnja 2010. stekao tri godine profesionalnog iskustva istovrijednog [zadacima iz funkcijske skupine] III. Posljedično, Komisija je odbila zahtjev OIL‑a da se tužitelja zaposli kao financijskog asistenta funkcijske skupine III. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            12. Dana 5. lipnja 2012. tužitelj je podnio pritužbu protiv pobijane odluke na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju Europske unije koji se primjenjuje na članove ugovornog osoblja na osnovi članka 117. RAA‑e.
            13. Tijelo nadležno za sklapanje ugovorâ o radu (fr. autorité habilitée á conclure les contrats d'engagement , u daljnjem tekstu: AHCC) 11. rujna 2012. odbilo je pritužbu. Naime, ono je smatralo da ni ocjene dvaju voditelja odjela, od 1. prosinca 2011. i od 1. prosinca 2012., ni dokazi iz tužiteljeva osobnog dosjea, uključujući i opis radnih mjesta na kojima je radio, ne dovode do zaključka da su zadaci koje je obavljao prije 14. lipnja 2010. bili „na istovrijednoj razini kao [zadaci funkcijske skupine] III.“. Prema AHCC‑u, većinom se radilo o zadacima funkcijske skupine I., možda funkcijske skupine II., ali ne i o zadacima funkcijske skupine III.
            Tužbeni zahtjev stranaka
            14. Tužitelj od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži Komisiji naknadu materijalne štete koju mu je navedena odluka prouzročila;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            15. Komisija od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            O pravu
            Zahtjev za poništenje
            16. U prilog svom zahtjevu za poništenje tužitelj ističe dva tužbena razloga. Prvi razlog odnosi se na povredu članka 82. stavka 2. točke (b) RAA‑a, članka 2. točke 1. pod (c) Općih provedbenih odredaba od 7. travnja 2004. koje se odnose na postupke kojima se uređuje zapošljavanje i služba članova ugovornog osoblja u Komisiji, objavljenih u Informations administratives br. 49‑2004 (fr. dispositions générales d'execution , u daljnjem tekstu: DGE 2004.), članka 1. točke 3. pod (c) priloga I. Općim provedbenim odredbama od 2. ožujka 2011., članka 79. stavka 2. RAA‑e kojima se uređuje služba članova ugovornog osoblja koje zapošljava Komisija na temelju članka 3.a i 3.b navedenih odredaba, objavljenih u Informations administratives br. 33‑2011 (u daljnjem tekstu: DGE 2011.), kao i odredaba AMI‑ja. Drugi tužbeni razlog temelji se na očitoj pogrešci u ocjeni.
            17. U svom prvom tužbenom razlogu tužitelj ističe da, osim srednjoškolske diplome, članak 82. stavak 2. točka (b) RAA‑e, članak 2. točka 1. pod (b) DGE‑a 2004. i članak 1. točka 3. pod (c) priloga I. DGE‑u 2011. za pristupanje funkcijskoj skupini III. zahtijevaju još i „odgovarajuće profesionalno iskustvo“ od tri godine. Komisijin zahtjev prema kojem traženo iskustvo treba biti na „istovrijednoj razini“ sa zadacima koji se obavljaju u navedenoj funkcijskoj skupini nema pravnog temelja. Prema tužitelju, DGE 2004. i DGE 2011. ne propisuju strože uvjete od „odgovarajućeg iskustva od tri godine“ osim u svrhu razvrstavanja ugovornog osoblja po razredima. Radi se, međutim, o dodatnim uvjetima u odnosu na profesionalno iskustvo koje se traži kao minimalni uvjet za zapošljavanje.
            18. Komisija je odgovorila da članak 82. stavak 2. RAA‑e propisuje samo minimalne uvjete i da ona stoga može zahtijevati viši stupanj kvalifikacija. Uostalom, zahtjev „odgovarajućeg profesionalnog iskustva“ koji se navodi u DGE‑u 2004. i u DGE‑u 2011. kao i u AMI‑ju može se tumačiti kao da zahtijeva iskustvo na razini istovrijednoj razini koju kandidat želi postići, kao što je u ovom slučaju iskustvo razine funkcijske skupine III. Članak 7. stavak 3. DGE‑a 2004. potvrđuje takvo tumačenje. Konačno, zahtjev „odgovarajućeg profesionalnog iskustva“ naveden u AMI‑ju nije nepovezan s profilom financijskog asistenta funkcijske skupine III. koji se ondje nalazi.
            19. U tom pogledu Službenički sud primjećuje da, iako administracija uživa široku marginu prosudbe za određivanje može li se kandidatovo prethodno profesionalno iskustvo uzeti u obzir prilikom njegova zapošljavanja u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III., primjena te široke ovlasti ocjene mora se provoditi uz poštovanje svih primjenjivih odredaba (presuda Službeničkog suda od 28. listopada 2010., Fares/Komisija, F‑6/09, t. 38. i 39.).
            20. Treba istaknuti da članak 82. stavak 2. RAA‑e navodi kako slijedi:
            „Za zapošljavanje člana ugovornog osoblja potrebno je najmanje:
            [...]
            (b) u funkcijskim skupinama II. i III.:
            i. poslijesrednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom; ili
            ii. srednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom koje omogućuje poslijesrednjoškolsko obrazovanje i odgovarajuće profesionalno iskustvo od najmanje tri godine; ili
            iii. ako je opravdano interesom službe, profesionalno osposobljavanje ili profesionalno iskustvo istovrijedne razine.
            […]“
            21. Što se tiče DGE‑a, važno je odrediti primjenjuje li se u ovom slučaju onaj iz 2004. ili onaj iz 2011. jer, iako imaju isti cilj, između njih postoje razlike, osobito kad je riječ o pojmu „odgovarajućeg profesionalnog iskustva“ koji je naveden u DGE‑u 2011.
            22. U tom pogledu treba istaknuti da se zakonitost nekog akta ocjenjuje s obzirom na činjenične i pravne elemente koji postoje u trenutku njegova usvajanja (presuda Suda prvog stupnja od 11. srpnja 2007., Centeno Mediavilla i dr./Komisija, T‑58/05, t. 151.; presuda Službeničkog suda od 29. rujna 2011., Mische/Komisija, F‑70/05, t. 70.). Dakle, DGE 2011. donesen je i stupio na snagu 2. ožujka 2011. i bio je primjenjiv kada je donesena pobijana odluka odnosno 6. ožujka 2012. Toga je dana DGE 2011. ukinuo DGE 2004. Doista, DGE 2004. bio je primjenjiv u vrijeme objave AMI‑ja i na dan 14. lipnja 2010., kada su trebali biti ispunjeni uvjeti za primanje u službu. Međutim, AHCC u tom trenutku nije donio nikakvu konačnu odluku o tome može li se tužitelj pozivati na odgovarajuće iskustvo potrebno za zapošljavanje u funkcijsku skupinu III. Dodatno, prijelazne odredbe iz članka 14. DGE‑a 2011. uređuju pitanje uspješnosti na selekcijskim testiranjima prije stupanja na snagu navedenih DGE‑a, pitanje ugovora na snazi, teškoća koje proizlaze iz zapošljavanja na temelju iznimne odredbe u DGE‑u 2004., situaciju s mladim stručnjacima zaposlenima u delegacijama i korisnicima stipendija.
            23. Prijelazne odredbe članka 14. DGE‑a 2011. ne odnose se, s druge strane, na pitanje ocjene minimalnih kvalifikacija za zapošljavanje koje se traže za prijavu na natječaj za radno mjesto člana ugovornog osoblja u različitim funkcijskim skupinama i posebno u funkcijskoj skupini III. Dakle, prijelazna odredba u načelu se tumači strogo, s obzirom na to da odstupa od pravila i načela koja stalno vrijede i koja bi se odmah primjenjivala u situacijama u slučaju izostanka toga sustava (rješenje Općeg suda Europske unije od 13. prosinca 2012., Mische/Komisija, T‑641/11 P, t. 45.; presude Službeničkog suda od 30. rujna 2010., Vivier/Komisija, F‑29/05, t. 67. i 68. i navedena sudska praksa i Toth/Komisija, F‑107/05, t. 71. i 72. i navedena sudska praksa). U nedostatku posebnih okolnosti koje bi opravdavale široko tumačenje članka 14. DGE‑a 2011., iz prethodno navedenog proizlazi da je AHCC u trenutku usvajanja pobijane odluke trebao ocijeniti iskustvo koje je tužitelj stekao do 14. lipnja 2010. prema DGE‑u 2011.
            24. Uz navedeno, članak 1. stavak 3. točka (c) priloga I. DGE‑u 2011. navodi da su „minimalne kvalifikacije za zapošljavanje u svojstvu člana ugovornog osoblja“:
            „[U] funkcijskoj skupini III.:
            i. poslijesrednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom,
            ili
            ii. srednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom koje omogućuje poslijesrednjoškolsko obrazovanje i odgovarajuće profesionalno iskustvo od najmanje tri godine. U tom kontekstu, profesionalno iskustvo smatra se odgovarajućim ako je stečeno u jednom od područja djelatnosti Komisije […] nakon diplome koja omogućuje pristup ovoj funkcijskoj skupini,
            ili
            iii. iznimno i ako je opravdano interesom službe, profesionalno osposobljavanje ili profesionalno iskustvo istovrijedne razine; zajednički odbor se na godišnjoj razini obavještava o primjeni te odredbe.“
            25. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe već i njezin kontekst te cilj propisa kojih je ta odredba dio (presuda Suda od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, t. 12.; presuda Općeg suda Europske unije od 8. srpnja 2010., Komisija/Putterie‑De‑Beukelaer, T‑160/08 P, t. 70.; presuda Službeničkog suda od 10. ožujka 2011., Begue i dr./Komisija, F‑27/10, t. 40.).
            26. U ovom slučaju treba odmah istaknuti da, navodeći kako kandidati moraju imati „odgovarajuće profesionalno iskustvo od najmanje tri godine“, AMI ponavlja formulaciju članka 82. stavka 2. točke (b) RAA‑e te članka 1. stavka 3 točke (c) priloga I. DGE‑u 2011.
            27. U nedostatku diplome koja potvrđuje srednjoškolsku razinu obrazovanja, članak 82. stavak 2. točka (b) RAA‑e zahtijeva ili „odgovarajuće profesionalno iskustvo“, kada zainteresirana osoba ima „srednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom koje o mogućuje poslijesrednjoškolsko obrazovanje“, ili, ako to nije slučaj, „profesionalno osposobljavanje ili profesionalno iskustvo istovrijedne razine“. Članak 1. stavak 3. točka (c) DGE‑a 2011. preuzima isto razlikovanje koje se ponavlja i u različitim jezičnim verzijama RAA‑e i DGE‑a 2011. (osobito na njemačkom einschlägige Berufserfahrung i gleichwertige [...] Berufserfahrung , na engleskom appropriate professional experience i equivalent level , na talijanskom esperienza professionale adeguata i esperienza professionale di livello equivalente kao i na nizozemskom relevante beroepservaring i gelijkwaardige beroepservaring ).
            28. Treba smatrati da, kada zakonodavac i upravna vlast u istom tekstu općenitog opsega primjenjuju dva različita pojma, razlozi koherentnosti i pravne sigurnosti protive se tomu da se tim pojmovima pripiše isti opseg. Isto se a fortiori primjenjuje kada ti pojmovi imaju različit smisao u govornom jeziku. Upravo je to slučaj s pridjevima „odgovarajući“ i „istovrijedan“. U svom uobičajenom smislu pridjev „odgovarajući“ znači „prilagođen za određenu upotrebu“, što potvrđuje druga rečenica članka 1. stavka 3. točke (c) pod (ii) priloga I. DGE‑u 2011. S druge strane, pridjev „istovrijedan“ znači „iste vrijednosti“ i stoga ima ograničenije značenje.
            29. Štoviše, iz gore navedene presude Fares/Komisija proizlazi da članak 82. stavak 2. točku (b) pod (iii) RAA treba shvatiti u smislu da, kada je to opravdano interesom službe, institucija može dopustiti pristup radnom mjestu funkcijske skupine III. kandidatu koji nema ni diplomu poslijesrednjoškolskog obrazovanja ni diplomu srednjoškolskog obrazovanja koja omogućuje poslijesrednjoškolsko obrazovanje, ali koji se može pozvati na profesionalno obrazovanje ili profesionalno iskustvo koje ne odgovara kriterijima iz članka 82. stavka 2. točke (b) pod (i) i (ii), ali čija bi razina bila istovrijedna s njima (presuda Fares/Komisija, t. 19. supra , t. 50.).
            30. Drugim riječima, u članku 82. stavku 2. točki (b) pod (iii) RAA‑e kao i u članku 1. stavku 3. točki (c) priloga I. DGE‑u 2011. i u AMI‑ju, koji ponavljaju odredbe, zahtjev istovrijednosti upućuje na kriterije koji se odnose na razinu obrazovanja i u ovom slučaju na profesionalno iskustvo navedeno u članku 82. stavku 2. točki (b) pod (i) i (ii) i posredno na zadatke bitne za funkcijsku skupinu III., kao što je to Komisija navela u pobijanoj odluci i prilikom odbijanja pritužbe.
            31. Konačno, članak 82. stavak 2. točka (b) RAA‑e potječe iz Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. kojom se mijenja Pravilnik o osoblju Europskih zajednica kao i sustav koji se primjenjuje na ostale službenike Zajednica (SL L 124, str. 1.). Dakle, iako ta uredba u svojoj drugoj uvodnoj izjavi naglašava potrebu „da Zajednice raspolažu europskom javnom administracijom više razine kvalitete“, iz tog općeg cilja nije moguće izvesti zaključak da se zahtjev za postojanjem odgovarajućeg profesionalnog iskustva za pristup radnim mjestima funkcijske skupine III. treba shvatiti kao da strože nameće iskustvo na razini istovrijednoj onoj koja se može steći samo u toj funkcijskoj skupini.
            32. Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 82. stavak 2. točku (b) RAA‑e kao i AMI‑ja treba tumačiti na način da kandidat za zapošljavanje u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III. mora imati iskustvo od tri godine koje odgovara dužnostima radnog mjesta koje se popunjava a da nije nužno istovrijedno s njima.
            33. Ovo tumačenje ne dovodi u pitanje članak 7. stavak 3. DGE‑a, koji navodi: „Da bi se uzelo u obzir [u svrhu određivanja stupnja], profesionalno iskustvo mora biti stečeno u okviru djelatnosti koja odgovara barem razini kvalifikacija koje se traže za ulazak u odnosnu funkcijsku skupinu i u skladu su s područjem djelatnosti institucije. Ono se uzima u obzir počevši od dana kada je zainteresirani stekao minimalne kvalifikacije tražene za zapošljavanje, kako je određeno člankom 2. (uključujući, ako je primjenjivo, sve zahtjeve koje taj članak nameće kad je riječ o profesionalnom iskustvu)“.
            34. Ne samo da članak 7. stavak 3. DGE‑a 2004. nije više bio na snazi tijekom donošenja pobijane odluke već je, štoviše, navodio samo da je profesionalno iskustvo, kako bi se uzelo u obzir u svrhu razvrstavanja članova ugovornog osoblja po razredima, trebalo biti stečeno u okviru djelatnosti koja barem odgovara razini kvalifikacija koje se traže za ulazak u odnosnu funkcijsku skupinu odnosno djelatnosti koja odgovara „odgovarajućem profesionalnom iskustvu“ navedenom u članku 2. stavku 1. točki (b) DGE‑a 2004.
            35. U ovom slučaju pitanje koje si je AHCC postavio bilo je, u pogledu ispitivanja in concreto  zadataka koje je u svojoj prethodnoj djelatnosti obavljao (presuda Fares/Komisija, t. 19. supra , t. 63. i 64.), je li tužitelj na dan 14. lipnja 2010. stekao iskustvo od tri godine koje odgovara dužnostima radnog mjesta financijskog asistenta funkcijske skupine III., kako su bile opisane u AMI‑ju, a ne ispitivati je li imao iskustvo istovrijedno tako opisanim dužnostima.
            36. Slijedi da je, odbivši zaposliti tužitelja u svojstvu financijskog asistenta funkcijske skupine III. zbog toga što nije „na dan 14. lipnja 2010. imao tri godine profesionalnog iskustva istovrijednog [zadacima iz funkcijske skupine] III.“, AHCC povrijedio članak 82. stavak 2. točku (b) RAA‑e, članak 1. točku 3. pod (c) priloga I. DGE‑u 2011. i AMI.
            37. Prvi tužbeni razlog stoga je osnovan.
            38. Tužitelj u svom drugom tužbenom razlogu ističe da je pobijana odluka nevaljana zbog očite pogreške u ocjeni. On tvrdi da je njegovo profesionalno iskustvo u stvarnosti bilo „istovrijedno“ onome koje proizlazi iz obavljanja zadataka iz funkcijske skupine III. i da znatno prekoračuje zahtijevano trajanje od tri godine. U tom pogledu oslanja se na opis poslova koje je obavljao i na ocjene nadređenih iz izvješća o procjeni za 2007., 2009. i 2010. kao i na bilješku voditelja odjela koji mu je bio nadređen od 1. prosinca 2011.
            39. Budući da je prvi tužbeni razlog osnovan i da proizlazi da je AHCC trebao ograničiti ispitivanje na to je li se tužiteljevo profesionalno iskustvo moglo okvalificirati kao „odgovarajuće“ za obavljanje dužnosti financijskog asistenta funkcijske skupine III. kako su opisane u AMI‑ju, Službenički sud ne može provjeriti je li Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrala da se tužitelj nije mogao pozvati na profesionalno iskustvo „istovrijedno [zadacima iz funkcijske skupine] III.“, s obzirom na to da postoji opasnost da bi svoje razmišljanje utemeljio na pravno netočnoj premisi.
            Zahtjev za naknadu štete
            40. Tužitelj tvrdi da mu je pobijana odluka prouzročila materijalnu štetu jer bi, da nije bilo te odluke, u listopadu 2011. bio zaposlen kao član ugovornog osoblja funkcijske skupine III., s plaćom višom od one koju je nastavio primati za posao u funkcijskoj skupini I.
            41. Ipak treba istaknuti da pobijanu odluku treba poništiti zbog toga što je AHCC na temelju pogrešnog tumačenja članka 82. stavka 2. točke (b) RAA‑e, članka 1. točke 3. pod (c) priloga I. DGE‑u 2011. i AMI‑ja odbio zaposliti tužitelja u svojstvu financijskog asistenta funkcijske skupine III. Štoviše, prema članku 266. UFEU‑a na instituciji čiji je akt proglašen ništavim jest „da poduzme potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi“ koja joj je upućena. Konačno, u slučaju kada je pozvan provjeriti mogu li djelatnosti koje je kandidat za člana ugovornog osoblja na radno mjesto iz funkcijske skupine III. stvarno obavljao biti prikladno profesionalno iskustvo od barem tri godine, AHCC ima široku ovlast ocjene.
            42. U tim okolnostima, s obzirom na to da se od Komisije očekuje da u svjetlu obrazloženja ove presude ponovno primjenjuje svoju ovlast procjene u odnosu na ocjenu profesionalnog iskustva na koje se tužitelj poziva, Službenički sud ne može, a da ne zamijeni svoju procjenu Komisijinom, naložiti Komisiji plaćanje iznosa koji odgovara razlici između iznosa koji tužitelj nastavlja primati za posao u funkcijskoj skupini I. i statusa koji bi mu bio dodijeljen u funkcijskoj skupini III.
            Troškovi
            43. Na temelju članka 87. stavka 1. Poslovnika, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe osmog poglavlja navedenog propisa, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Prema stavku 2. istog članka, Službenički sud može odlučiti, prema zahtjevu pravičnosti, da stranka koja nije uspjela u postupku snosi samo dio troškova ili da uopće ne mora snositi troškove.
            44. Iz obrazloženja ove presude proizlazi da Komisija u bitnome nije uspjela u svojem zahtjevu. Osim toga, tužitelj je u svojem zahtjevu izričito zahtijevao da Komisija snosi troškove. Budući da okolnosti slučaja ne opravdavaju primjenu članka 87. stavka 2. Poslovnika, Komisija snosi vlastite troškove i troškove tužitelja.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            SLUŽBENIČKI SUD (treće vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se odluka Europske komisije od 6. ožujka 2012. kojom se odbija zapošljavanje E. Marquesa u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Europskoj komisiji nalaže se snošenje vlastitih troškova te troškova E. Marquesa.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. travnja 2008.#adidas AG i adidas Benelux BV protiv Marca Mode CV i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Predmet C-102/07.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. prosinca 2013.#Trento Sviluppo srl i Centrale Adriatica Soc. coop. arl protiv Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštena poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču – Direktiva 2005/29/EZ – Članak 6. stavak 1. – Pojam ‚zavaravajuće radnje’ – Kumulativni učinak uvjeta navedenih u predmetnoj odredbi.#Predmet C-281/12.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      19. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Nepoštena poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču — Direktiva 2005/29/EZ — Članak 6. stavak 1. — Pojam ‚zavaravajuće radnje’ — Kumulativni učinak uvjeta navedenih u predmetnoj odredbi“
      U predmetu C‑281/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 13. prosinca 2011., koju je Sud zaprimio 6. lipnja 2012., u postupku

         Trento Sviluppo srl,

         Centrale Adriatica Soc. coop. arl

      protiv

         Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Impellizzeri, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Trento Sviluppo srl i Centrale Adriatica Soc. coop. arl, M. Pacilio, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varone i P. Garofoli, avvocati dello Stato,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Pignataro‑Nolin i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka između Trento Sviluppo srl (u daljnjem tekstu: Trento Sviluppo) i Centrale Adriatica Soc. coop. arl (u daljnjem tekstu: Centrale Adriatica) protiv Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Tijelo za tržišno natjecanje i tržište, u daljnjem tekstu: AGCM) u kojem se raspravlja o poslovnoj praksi tih dvaju društava koju je AGCM označio „zavaravajućom”.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnoj izjavi 7. Direktive 2005/29 navodi se da se ona odnosi na poslovnu praksu koja neposredno utječe na potrošačeve odluke o transakcijama vezanim za proizvode.

               4

               Prema točki 11. uvodne izjave te direktive, direktivom se utvrđuje jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača.

               5

               Uvodna izjava 13. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „[...] Jedinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom direktivom obuhvaća nepoštenu poslovnu praksu koja narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...] Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa.”

               6

               Sukladno uvodnoj izjavi 14. iste direktive:
               „Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor. [...]”

               7

               Članak 2. točka (e) Direktive 2005/29 pojam „bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača” definira kao „korištenje poslovne prakse s ciljem bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio”.

               8

               Članak 2. točka (k) te direktive pojam „odluka o poslu” definira kao „svaka odluka koju donosi potrošač, bilo da se ona tiče načina i uvjeta kupnje, plaćanja u cijelosti ili djelomično, zadržavanja proizvoda ili raspolaganja proizvodom, odnosno izvršenja prava iz ugovora vezano uz proizvod, kao i odluči li djelovati ili suzdržati se od djelovanja”.

               9

               Članak 6. stavak 1. navedene direktive predviđa:
               „Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
               [...]

                        b)

                        glavna obilježja proizvoda kao što su njegova raspoloživost [...];

                  [...]”

         Talijansko pravo

               10

               Zakonodavna uredba br. 206. ‐ Zakonik o zaštiti potrošača (decreto legislativo n. 206 ‐ Codice del consumo) od 6. rujna 2005. (redovni dodatak GURI‑ju, br. 162 od 8. listopada 2005.) sadrži članak 21. stavak 1. točku (b) koji je unesen na temelju Zakonodavne uredbe br. 146. od 2. kolovoza 2007. kojom je Direktiva 2005/29 prenesena u talijansko unutarnje pravo. Taj članak propisuje:
               „Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži informacije koje ne odgovaraju istini ili informacije koje, čak i ako su činjenično točne, na bilo koji način uključujući sveukupno predstavljanje, dovode ili su takve da bi mogle dovesti u zabludu prosječnog potrošača, i to u odnosu na jedan ili više slijedećih čimbenika te koje u svakom slučaju navode ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
               [...]

                        b)

                        glavna obilježja proizvoda kao što su njegova raspoloživost, [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Trento Sviluppo upravlja većim brojem velikih supermarketa u pokrajini Trento (Italija). Ti su supermarketi povezani trgovačkim lancem COOP Italia, čiji je Trento Sviluppo član.

               12

               Centrale Adriatica pruža usluge društvima članovima grupacije COOP Italija, čiji je i sam član.

               13

               U ožujku 2008. Centrale Adriatica organizirala je posebnu promidžbenu akciju na nekoliko prodajnih mjesta COOP Italia, u sklopu koje su neki proizvodi bili nuđeni po povoljnim cijenama.

               14

               Promidžbena akcija trajala je od 25. ožujka do 9. travnja 2008. U promidžbenom letku navodilo se „sniženje do 50 % i mnoge druge posebne ponude”.

               15

               Među proizvodima koji su po promotivnoj cijeni bili nuđeni u promidžbenom letku nalazilo se i prijenosno računalo.

               16

               Dana 10. travnja 2008. jedan je potrošač podnio AGCM‑u pritužbu o tome da je promidžbeni oglas po njegovom mišljenju bio netočan jer, kada je došao u supermarket u Trento za vrijeme trajanja promidžbene akcije, taj informatički proizvod nije bio dostupan.

               17

               Povodom te pritužbe AGCM je pokrenuo postupak protiv Trento Sviluppo i Centrale Adriatica zbog nepoštene poslovne prakse u smislu članaka 20., 21. i 23. Zakonodavne uredbe br. 206. od 6. rujna 2005. – Zakonika o zaštiti potrošača. U tom je postupku dana 22. siječnja 2009. donesena odluka o izricanju novčane kazne tim dvama društvima.

               18

               Oba su društva protiv te odluke podnijela tužbu Tribunale ammistrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud Lazio), koji je obje tužbe odbio.

               19

               Trento Sviluppo i Centrale Adriatica nakon toga su protiv odluka navedenog suda podnijeli žalbu Consiglio di Stato.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe oko domašaja pojma „zavaravajuće radnje”, u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29. U tom pogledu pita se mora li predmetna poslovna praksa, da bi se smatrala zavaravajućom, udovoljavati uvjetu iz posljednjeg dijela uvodne rečenice članka 6. stavka 1., prema kojemu ta poslovna praksa mora biti takva da utječe na potrošačevu odluku o poslu. Pita se mora li se taj uvjet dodati dvama alternativnim uvjetima navedenim u prvom dijelu tog uvodnog stavka, odnosno da su istaknute informacije lažne ili da su takve da bi vjerojatno zavarale potrošača, ili je navedeni uvjet drugi primjer zavaravajuće poslovne prakse.

               21

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev problem tumačenja članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29 nalazi se u razlikama njegovih drugih jezičnih verzija. Naime, gledajući verzije na talijanskom (u kojoj se koristi izraz „e in ogni caso”) i na njemačkom jeziku (u kojoj se koristi izraz „und [...] in jedem Fall”), čini se da se one odnose na opću odredbu prema kojoj je sama činjenica da poslovna praksa može utjecati na potrošačevu odluku o poslu dovoljna da bi je se označilo zavaravajućom. Nasuprot tome, verzije na engleskom (u kojoj se navodi izraz „and in either case”) i na francuskom jeziku („et dans un cas comme dans l'autre”) upućivale bi na zaključak da zavaravajuća poslovna praksa može postojati samo kada su ispunjeni, s jedne strane, jedan od dva alternativna uvjeta navedena u prvom dijelu uvodnog stavka tog članka i, s druge strane, uvjet prema kojemu poslovna praksa mora biti takva da utječe na potrošačevu odluku o poslu.

               22

               U tim je uvjetima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 6. stavak 1. Direktive 2005/29, u dijelu u kojemu se u talijanskoj verziji toga članka koristi izraz „e in ogni caso”, tumačiti na način da je, da bi se smatralo da postoji zavaravajuća poslovna praksa, dovoljno da se utvrdi jedan od dvaju uvjeta iz prvog dijela navedenog stavka ili je, da bi se smatralo da postoji zavaravajuća poslovna praksa, potreban i drugi uvjet, a taj je činjenica da je poslovna praksa takve naravi da utječe odluku o poslu potrošača?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li označiti „zavaravajućom”, u smislu članka 6. stavaka 1. Direktive 2005/29, poslovnu praksu samo zato što sadrži lažne informacije ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, ili je potrebno i da navedena praksa bude takve naravi da navodi potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.

               24

               Članak 6. stavak 1. Direktive 2005/29 predviđa da se poslovna praksa smatra zavaravajućom ako sadrži lažne informacije, pa je stoga neistinita, ili ako na bilo koji način, uključujući i svojim općim prikazivanjem, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, i to u odnosu na glavna obilježja nekog proizvoda, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.

               25

               U tom pogledu valja navesti da se u verziji na talijanskom jeziku koristi izraz „e in ogni caso” koji, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, uključuje izraze koji uvode jednu vrstu „završne odredbe” prema kojoj je sama činjenica da je poslovna praksa takva da je vjerojatno da će utjecati na gospodarsko ponašanje potrošača dovoljna da bi se takva praksa označila zavaravajućom, dok se, s druge strane, u verzijama na španjolskom, engleskom i francuskom jeziku navedenog članka 6. stavka 1. koriste izrazi „y en calquiera de estos casos”, „and in either case” i „et dans un cas comme dans l’autre”. U odnosu na dvije hipoteze zavaravajuće naravi predmetne poslovne prakse, tri potonje jezične verzije ukazuju na to da poslovna praksa mora navesti potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, izričaj koji se koristi u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije nije jedina osnova za tumačenje te odredbe, niti mu se u tom pogledu daje prednost u odnosu na druge jezične verzije. Takav pristup ne bi, u stvari, bio kompatibilan sa zahtjevom jednakosti primjene prava Unije. U slučaju razlika između različitih jezičnih verzija, spornu odredbu treba tumačiti u skladu s općom sistematikom i ciljem uredbe koje je ona sastavni dio (vidjeti presudu od 12. studenoga 1998., Institute of the Motor Industry, C‑149/97, Zb., str. I‑7053., t. 16. i presudu od 25. ožujka 2010., Helmut Müller, C‑451/08, Zb., str. I‑2673., t. 38.).

               27

               Kao prvo, u odnosu na opću sistematiku članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29, valja podsjetiti na to da zavaravajuća poslovna praksa u smislu članka 6. Direktive 2005/29 predstavlja točno određenu vrstu nepoštene poslovne prakse koja je zabranjena člankom 5. iste (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, Zb., str. I‑2949., t. 55. i presudu od 19. rujna 2013., CHS Tour Services, C‑435/11, t. 37.).

               28

               Sukladno članku 5. stavku 2. te direktive, poslovna praksa je nepoštena ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu poslovne prakse i ako bitno narušava ili može bitno narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača u odnosu na proizvod (gore navedene presude VTB‑VAB i Galatea, t. 54. i CHS Tour Services, t. 36.).

               29

               Prema izričaju članka 2. točka (e) Direktive 2005/29, „bitno narušavanje gospodarskog ponašanja” znači korištenje poslovne prakse s ciljem bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio. Iz navedenog proizlazi da je potrebno, da bi se praksa smatrala nepoštenom u smislu članka 5. Direktive 2005/29, da ona bude takve naravi da navodi potrošača na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.

               30

               Budući da zavaravajuća poslovna praksa iz članka 6. Direktive 2005/29 predstavlja posebnu vrstu nepoštene poslovne prakse iz članka 5. stavka 2. navedene direktive, ona mora obavezno sadržavati sve konstitutivne elemente nepoštenosti i, posljedično, element koji se odnosi na prikladnost prakse da bitno narušava gospodarsko ponašanje potrošača, navodeći ga na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.

               31

               Kao drugo, u odnosu na cilj koji se člankom 6. stavkom 1. Direktive 2005/29 želi postići, valja navesti da se on temelji na članku 169. UFEU‑a i da je njegova namjena osiguranje visokog stupnja zaštite potrošača približavanjem propisa država članica koji se odnose na nepoštenu poslovnu praksu koja dovodi do kršenja ekonomskih interesa potrošača. U uvodnoj izjavi 7. Direktive 2005/29 ukazuje se na to da se ona odnosi na poslovnu praksu koja izravno utječe na poslovne odluke potrošača u svezi s proizvodima. U uvodnoj izjavi 11. te direktive navodi se da se njome utvrđuje jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. Iz uvodne izjave 13. navedene direktive proizlazi da dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa, opravdavaju donošenje posebnih pravila za borbu protiv njih. U skladu s uvodnom izjavom 14. iste direktive, poželjno je da se pojmom „zavaravajuća poslovna praksa” smatra i ona praksa pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor.

               32

               Iz navedenog proizlazi da Direktiva 2005/29, s ciljem osiguranja visokog stupnja zaštite potrošača, uspostavlja opću zabranu nepoštene poslovne prakse koja utječe na njegovo gospodarsko ponašanje.

               33

               Iz toga slijedi da poslovna praksa, da bi se smatrala „zavaravajućom” u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29, mora biti takve naravi da navodi potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.

               34

               Osim toga, takvo je tumačenje potkrijepljeno sudskom praksom Suda. Naime, iz točke 47. presude od 15. ožujka 2012., Pereničová (C‑453/10), i iz točke 42. gore navedene presude CHS Tour Services proizlazi da se zavaravajućom, u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29, smatra ona poslovna praksa koja sadrži lažne informacije i za koju je vjerojatno da će navesti potrošača da donese odluku o poslu koju ne bi donio da takva praksa ne postoji.

               35

               Također, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dalo sve elemente koji su mu potrebni za rješenje spora koji se vodi pred njim, valja utvrditi doseg pojma „odluke o poslu” u smislu članka 2. točke (k) Direktive 2005/29. Budući da se poslovna praksa u glavnom postupku odnosi na informacije o dostupnosti proizvoda po povoljnoj cijeni u određenom vremenskom razdoblju, potrebno je utvrditi mogu li se pripremne radnje za eventualnu kupnju proizvoda, kao što je dolazak potrošača do trgovine ili činjenica njegova ulaska u trgovinu, smatrati da predstavljaju odluku o poslu u smislu navedene direktive.

               36

               Iz izričaja članka 2. točke (k) Direktive 2005/29 proizlazi da je pojam „odluka o poslu” široko definiran. Naime, prema toj odredbi odluka o poslu je „svaka odluka koju donosi potrošač, a tiče se načina i uvjeta kupnje”. Taj pojam, dakle, uključuje ne samo odluku o kupnji proizvoda, već i odluku koja je neposredno vezana s time, a to je ona o ulasku u trgovinu.

               37

               Članak 3. stavak 1. te direktive podupire tumačenje prema kojemu se, sukladno toj odredbi, navedena direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta prema potrošaču prije, tijekom i nakon poslovne transakcije u vezi s proizvodom.

               38

               Valja stoga odgovoriti na postavljeno pitanje tako da se poslovna praksa mora smatrati „zavaravajućom” u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29 kada takva praksa, s jedne strane, sadrži lažne informacije ili za koju je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača te, s druge srane, kada je takve naravi da navodi potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio. Članak 2. točku (k) te direktive treba tumačiti tako da pojam „odluka o poslu” znači svaka odluka koja je u neposrednoj vezi s onom o kupnji proizvoda.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne naknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Poslovna praksa mora se smatrati „zavaravajućom” u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”), kada takva praksa, s jedne strane, sadržava lažne informacije ili za koju je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača te, s druge srane, kada je takve naravi da navodi potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio. Članak 2. točku (k) te direktive treba tumačiti tako da pojam „odluka o poslu” znači svaka odluka koja je u neposrednoj vezi s onom o kupnji proizvoda.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 22. ožujka 2012. # Slovak Telekom a.s. protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Spojeni predmeti T-458/09 i T-171/10.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 14. ožujka 2013. # Viega GmbH & Co. KG protiv Europske komisije. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Predmet C-276/11 P.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 5. listopada 2016.#F. Hoffmann-La Roche AG protiv Accord Healthcare OÜ.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Riigikohus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Industrijsko i trgovinsko vlasništvo – Patent – Svjedodžba o dodatnoj zaštiti – Uredba (EZ) br. 469/2009 – Članak 21. stavak 2. – Prijelazne odredbe – Svjedodžba dodijeljena u skladu s nacionalnim zakonodavstvom države članice prije njezina pristupanja Europskoj uniji – Tumačenje članka 21. stavka 2. – Trajanje svjedodžbe – Valjanost članka 21. stavka 2. – Prilagodba sekundarnog zakonodavstva koja izravno proizlazi iz akta o pristupanju – Nenadležnost Suda.#Predmet C-572/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      5. listopada 2016. (
            *1
         )
      [tekst ispravljen rješenjem od 13. prosinca 2016]
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Industrijsko i trgovačko vlasništvo — Patent — Svjedodžba o dodatnoj zaštiti — Uredba (EZ) br. 469/2009 — Članak 21. stavak 2. — Prijelazne odredbe — Svjedodžba dodijeljena u skladu s nacionalnim zakonodavstvom države članice prije njezina pristupanja Europskoj uniji — Tumačenje članka 21. stavka 2. — Trajanje svjedodžbe — Valjanost članka 21. stavka 2. — Prilagodba sekundarnog zakonodavstva koja izravno proizlazi iz akta o pristupanju — Nenadležnost Suda“
      U predmetu C‑572/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Riigikohus (Vrhovni sud, Estonija), odlukom od 21. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 2. studenoga 2015., u postupku

         F. Hoffmann‑La Roche AG

      protiv

         Accord Healthcare OÜ,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za F. Hoffmann‑La Roche AG, C. Ginter i K. Lepasepp, vandeadvokaadid kao i A. Sehver te T. Nelsas, patendivolinikud,

               —

               za Accord Healthcare OÜ, R. Antsmäe, vandeadvokaat,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, J. Vláčil, S. Šindelková i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               —

               za Europski parlament, J. Rodrigues, I. McDowell i M. Allik, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, M. Balta i M. Alver, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, T. Scharf kao i J. Samnadda te E. Randvere, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost i tumačenje članka 21. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove (SL 2009., L 152, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 166.), kako je izmijenjena Aktom o uvjetima pristupanja Republike Hrvatske i prilagodbama Ugovora o Europskoj uniji, Ugovora o funkcioniranju Europske unije i Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2012., L 112, str. 21.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 469/2009).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva F. Hoffmann‑La Roche AG (u daljnjem tekstu: Roche) i društva Accord Healthcare OÜ (u daljnjem tekstu: Accord) u vezi s učincima prava industrijskog vlasništva kojima raspolaže Roche u odnosu na generičke lijekove koje proizvodi Accord.

         Pravni okvir

               3

               Prilog II. Aktu o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbama Ugovorâ na kojima se temelji Europska unija (SL 2003., L 236, str. 33.) sadržava pododjeljak 4. C II., naslovljen „Svjedodžbe o dodatnoj zaštiti”.

               4

               Točka 1. pod (b) tog odjeljka navodi da se članku 20. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1768/92 od 18. lipnja 1992. o uvođenju svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za lijekove (SL 1992., L 182, str. 1.), kako je izmijenjena Aktom o uvjetima pristupanja Republike Austrije, Republike Finske i Kraljevine Švedske i prilagodbama Ugovorâ na kojima se temelji Europska unija (SL 1994., C 241, str. 21.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1768/92), dodaje drugi stavak koji glasi:
               „Ova Uredba primjenjuje se na svjedodžbe o dodatnoj zaštiti dodijeljene u skladu s nacionalnim zakonodavstvom Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Malte, Poljske, Slovenije i Slovačke prije dana pristupanja.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Kao što to napominje uvodna izjava 1. Uredbe br. 469/2009, Uredba br. 1768/92 znatno je izmijenjena nekoliko puta, zbog čega je zakonodavac Unije odlučio, radi jasnoće i racionalnosti, kodificirati potonju uredbu.

               6

               U skladu s uvodnom izjavom 9. Uredbe br. 469/2009:
               „Trajanje zaštite koju osigurava svjedodžba trebalo bi biti takvo da pruži odgovarajuću učinkovitu zaštitu. U tu bi svrhu nositelju patenta i svjedodžbe trebalo biti omogućeno ukupno najviše 15 godina ekskluzivnog prava od trenutka kada je za dotični lijek prvi put dobiveno odobrenje za stavljanje u promet u Zajednici.”

               7

               Članak 13. te uredbe, pod naslovom „Trajanje svjedodžbe”, određuje:
               „1.   Svjedodžba stupa na snagu po isteku zakonskog roka trajanja temeljnog patenta za razdoblje koje je jednako razdoblju proteklom od datuma podnošenja prijave temeljnog patenta do datuma izdavanja prvog odobrenja za stavljanje proizvoda u promet unutar Zajednice, umanjeno za razdoblje od pet godina.
               2.   Neovisno o stavku 1., svjedodžba ne može trajati dulje od pet godina od datuma njezinog stupanja na snagu.
               [...]”

               8

               Članak 21. stavak 2. spomenute uredbe, čiji je sadržaj u biti sličan onom članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1768/92, pri čemu se potonja odredba međutim još nije odnosila na Republiku Hrvatsku, glasi:
               „Ova Uredba primjenjuje se na svjedodžbe o dodatnoj zaštiti izdane u skladu s nacionalnim zakonodavstvom Češke Republike, Estonije, Hrvatske, Cipra, Latvije, Litve, Malte, Poljske, Rumunjske, Slovenije i Slovačke prije odgovarajućeg dana njihova pristupanja.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Roche, društvo sa sjedištem u Švicarskoj, u Estoniji prodaje lijek „Xeloda”, čiji je aktivni sastojak kapecitabin, koji je zaštićen temeljnim patentom br. 03086, dodijeljenim 15. travnja 1998. (u daljnjem tekstu: temeljni patent). Roche je u svrhu komercijalizacije tog lijeka prvi put registrirao Xelodu u Estoniji 8. lipnja 2001. te je, nakon podnošenja zahtjeva za dodatnu zaštitu 1. kolovoza 2001., za taj lijek dobio svjedodžbu o dodatnoj zaštiti (SDZ) br. 00001, koju mu je 24. listopada dodijelio Patendiamet (Ured za patente, Estonija).

               10

               Accord Healthcare Limited je putem svojeg društva kćeri Accord, sa sjedištem u Estoniji, dobio odobrenje za stavljanje u promet (OSP) za generički lijek čiji je aktivni sastojak također kapecitabin. To društvo kći je 3. listopada 2014. podnijelo zahtjev estonskom Ministarstvu socijalnih poslova za uvrštavanje svojeg generičkog lijeka na popis lijekova koji utvrđuje nacionalni zakonodavac, s obzirom na to da se tim uvrštavanjem za osiguranika smanjuje cijena tog lijeka jer nacionalni fond za zdravstveno osiguranje snosi njezin dio. Dana 4. prosinca 2014. Ministarstvo socijalnih poslova prihvatilo je taj zahtjev za uvrštavanje. Accord je namjeravao svoj lijek učiniti dostupnim na tržištu od 15. prosinca 2014.

               11

               Roche je 8. prosinca 2014. Harju Maakohusu (Prvostupanjski sud u Harjuu, Estonija) podnio tužbu radi, među ostalim, prisiljavanja Accorda da se suzdrži od/prekine povredu ekskluzivnog prava kojim Roche raspolaže kao nositelj SDZ‑a za Xelodu, i to do isteka valjanosti te svjedodžbe, odnosno, prema njegovu mišljenju, do 8. lipnja 2016., te zabranjivanja Accordu da u Estoniji komercijalizira, nudi na prodaju, prodaje i promiče putem reklama lijekove koji sadrže aktivni sastojak kapecitabin. Osim toga, Roche je od tog suda zatražio uništenje svih lijekova koji pripadaju Accordu ili se nalaze u njegovu posjedu, a čiji je aktivni sastojak kapecitabin.

               12

               Roche je u prilog svojim različitim zahtjevima istaknuo da je do 18. studenoga 2014. bio nositelj temeljnog patenta i SDZ‑a za Xelodu, čija valjanost po njegovu mišljenju ističe 8. lipnja 2016.

               13

               Tvrdeći da mu je stavljanje u promet Accordovog generičkog lijeka prouzročilo znatnu štetu, procijenjenu na 50 %-tno smanjenje prihoda, odnosno oko 460000 eura, Roche je istodobno podnio zahtjev za zaštitne mjere u prilog svojoj tužbi, koje su obuhvaćale, s jedne strane, pljenidbu svih lijekova u Accordovu posjedu i zabranu tom društvu da trećima ustupa lijekove u svojem posjedu koji sadržavaju aktivnu tvar kapecitabin i, s druge strane, zabranu u Estoniji komercijalizacije, nuđenja na prodaju, prodaje i promicanja putem reklama lijekova koji sadržavaju tu aktivnu tvar dok sudska odluka ne postane konačna, ali ne nakon 8. lipnja 2016.

               14

               Accord je zatražio odbijanje tužbe te je, usto, 6. veljače 2015. podnio protuzahtjev za poništenje SDZ‑a ili utvrđenje da ta svjedodžba nije i ne može biti valjana.

               15

               Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harjuu) je rješenjem od 15. prosinca 2014. prihvatio zahtjev za zaštitne mjere.

               16

               Accord je osporio to rješenje i zatražio od Harju Maakohusa (Prvostupanjski sud u Harjuu) njegovo poništenje. Prema Accordovu mišljenju, takve zaštitne mjere ne mogu se prihvatiti jer ne postoji nikakva vjerojatnost uspješnosti Rocheove tužbe u pogledu merituma s obzirom na to da potonji ne raspolaže ekskluzivnim pravom na kapecitabin do 8. lipnja 2016. Naime, u rješenju od 13. veljače 2014., Merck Canada (C‑555/13, EU:C:2014:92) Sud je presudio da članak 13. Uredbe br. 469/2009 u vezi s uvodnom izjavom 9. te uredbe treba tumačiti na način da mu se protivi to da se nositelj patenta i SDZ‑a može pozivati na cjelokupno trajanje takve svjedodžbe izračunato u skladu s tim člankom 13. u slučaju u kojem on u skladu s tim trajanjem uživa ekskluzivno pravo u pogledu aktivnog sastojka koje je dulje od petnaest godina od izdavanja u Europskoj uniji prvog OSP‑a za lijek koji je pripremljen od tog aktivnog sastojka ili ga sadrži. Budući da je u Europskoj uniji prvi OSP za lijek koji sadrži kapecitabin izdan 10. lipnja 1998., najdulje trajanje dodatne zaštite na koju se Roche može pozivati je petnaest godina od tog prvog stavljanja u promet, odnosno od 10. lipnja 1998. do 10. lipnja 2013. S obzirom na to da je 10. lipnja 2013. istekla valjanost temeljnog patenta kao i SDZ‑a za Xelodu, Roche otada više nije nositelj ekskluzivnog prava na kapecitabin.

               17

               Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harjuu) uputio je predmet Tallinna ringkonnakohusu (Žalbeni sud u Talinu, Estonija) kako bi on odlučio o toj žalbi.

               18

               Rješenjem od 26. veljače 2015. potonji je poništio rješenje koje je Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harjuu) donio 15. prosinca 2014. kao i s njim povezane zaštitne mjere.

               19

               Roche je tužbom podnesenom Riigikohusu (Vrhovni sud, Estonija) zatražio poništenje rješenja Tallinna ringkonnakohusa (Žalbeni sud u Talinu) i potvrdu valjanosti rješenja Harju Maakohusa (Prvostupanjski sud u Harjuu).

               20

               Prema Rocheovu mišljenju Tallinna ringkonnakohus (Žalbeni sud u Talinu) pogrešno je protumačio članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009. Osim toga, tumačenje tog suda u vezi s povratnim djelovanjem Uredbe br. 469/2009 protivno je ostalim odredbama prava Unije, a osobito Povelji Europske unije o temeljnim pravima.

               21

               Roche tvrdi, protivno onomu što je presudio Tallinna ringkonnakohus (Žalbeni sud u Talinu), da je SDZ za Xelodu bio valjan jer je dodijeljen u vrijeme kada Republika Estonija nije bila članica Europske unije. Stoga valja primijeniti samo estonsko pravo, u skladu s kojim trajanje SDZ‑a ne ovisi o izdavanju prvog OSP‑a u Europskoj uniji, nego o izdavanju tog odobrenja u Estoniji. Članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009 ne navodi izričito da treba ponovno izračunati trajanje SDZ‑ova koji su dodijeljeni prije pristupanja predmetne države članice Uniji. Tumačenje te odredbe koje je usvojio Tallinna ringkonnakohus (Žalbeni sud u Talinu) stoga povređuje načelo pravne sigurnosti. Roche slijedom toga smatra da SDZ za Xelodu ostaje valjan do 8. lipnja 2016., odnosno petnaest godina od izdavanja prvog estonskog OSP‑a za taj lijek, u skladu s tada primjenjivim zakonodavstvom. Prema njegovu mišljenju, članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009 temelji se na ideji da se nositeljima nacionalnih SDZ‑a izdanih prije pristupanja predmetne države članice omogući ostvarivanje njihovih prava i ta odredba, ni prema svojem sadržaju ni prema svojem cilju, ne djeluje povratno na SDZ‑ove izdane u skladu s nacionalnim pravom. Roche smatra da upućivanje na rješenje od 13. veljače 2014., Merck Canada (C‑555/13, EU:C:2014:92) nije relevantno s obzirom na to da se to rješenje ne odnosi na vremensku primjenu članka 21. stavka 2. Uredbe br. 469/2009.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev ističe, s jedne strane, da iako je Sud u spomenutom rješenju protumačio članak 13. Uredbe br. 469/2009 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 9., ono se ne odnosi ni na tumačenje članka 21. stavka 2. Uredbe br. 469/2009 ni na povratno djelovanje prava koje se na njemu temelji, s obzirom na to da se predmet u kojem je donesena ta odluka nije odnosio na novu državu članicu. Slijedom toga, nije jasno jesu li smjernice koje su iz te odluke proizašle također primjenjive na SDZ koji je izdan u skladu s estonskim zakonodavstvom prije pristupanja Republike Estonije Europskoj uniji 1. svibnja 2004.

               23

               S druge strane, i u slučaju da Sud dođe do zaključka da treba skratiti trajanje SDZ‑a, taj sud dvoji o usklađenosti te odredbe s primarnim pravom Unije, a osobito općim načelima prava Unije o zaštiti stečenih prava i zabrani povratnog djelovanja te člancima 16. i 17. Povelje.

               24

               U tim je okolnostima Riigikohus (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009 [...] tumačiti na način da se skraćuje trajanje [SDZ‑a] koji je u državi članici dodijeljen u skladu s nacionalnim pravom prije njezina pristupanja Europskoj uniji i koji bi prema podacima sadržanima u [SDZ‑u] u odnosu na jedan aktivni sastojak trajao dulje od 15 godina od izdavanja prvog [OSP‑a] u Uniji lijeka koji je od dotičnog aktivnog sastojka pripremljen ili ga sadržava?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: je li odredba članka 21. stavka 2. Uredbe br. 469/2009 [...] u skladu s pravom Unije, a posebno s općim načelima prava Unije o zaštiti stečenih prava, zabranom povratnog djelovanja i [Poveljom]?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               25

               Svojim drugim pitanjem, koje treba ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje Sudu o valjanosti članka 21. stavka 2. Uredbe br. 469/2009 s obzirom na pravo Unije.

               26

               Najprije valja podsjetiti da članak 267. stavak 1. točka (b) UFEU‑a Sudu daje nadležnost za odlučivanje, povodom zahtjeva za prethodnu odluku, i o tumačenju akata koje donose institucije, tijela, uredi ili agencije Unije i o valjanosti tih akata.

               27

               U ovom slučaju, kao što proizlazi iz točke 4. ove presude, članak 20. stavak 2. Uredbe br. 1768/92 dodan joj je Aktom o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbama Ugovorâ na kojima se temelji Europska unija.

               28

               U skladu s tim člankom 20. stavkom 2. Uredba br. 1768/92 primjenjuje se na SDZ‑ove „dodijeljene u skladu s nacionalnim zakonodavstvom Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Malte, Poljske, Slovenije i Slovačke prije dana pristupanja”.

               29

               Uredba br. 469/2009 kodificirala je Uredbu br. 1768/92, tako da je članak 20. stavak 2. Uredbe br. 1768/92 postao članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009.

               30

               Sud je u pogledu odredbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku već presudio da su prilagodbe iz priloga aktu o pristupanju predmet sporazuma između država članica i države podnositeljice zahtjeva te ne predstavljaju akt institucije, nego su odredbe primarnog prava koje se mogu suspendirati, izmijeniti ili staviti izvan snage samo u skladu s postupcima predviđenima za reviziju Osnivačkih ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 1988., LAISA i CPC España/Vijeće, 31/86 i 35/86, EU:C:1988:211, t. 12.).

               31

               U tom pogledu treba pojasniti da razlika u postupanju koja proizlazi iz prethodno navedenog nije arbitrarna, nego je samo posljedica postupaka odabranih za donošenje tih odredbi. Naime, iako su neke od spomenutih odredbi donesene na temelju akata institucija, koji su kao takvi podvrgnuti općem sustavu nadzora zakonitosti predviđenom UFEU‑om, odredbe koje izravno proizlaze iz akta o pristupanju nisu akti institucija i stoga ne mogu biti predmet takvog nadzora (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 1988, LAISA i CPC España/Vijeće, 31/86 i 35/86, EU:C:1988:211, t. 17.).

               32

               Osim toga, kao što je to istaknuo Europski parlament, okolnost da je Uredba br. 1768/92 stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 469/2009 ni na koji način ne mijenja prethodno navedena razmatranja jer se potonjom samo kodificiraju prethodne izmjene izvornog teksta radi jasnoće i racionalnosti, uz očuvanje njihova sadržaja.

               33

               Slijedi da Sud nije nadležan za odlučivanje o valjanosti članka 21. stavka 2. Uredbe br. 469/2009.

         Prvo pitanje

               34

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009 tumačiti na način da se primjenjuje na SDZ za određeni lijek koji je država članica izdala prije pristupanja Uniji.

               35

               Najprije treba podsjetiti da članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009 precizira da se ta uredba primjenjuje na SDZ‑ove dodijeljene u skladu s nacionalnim zakonodavstvom Republike Estonije prije dana njezina pristupanja Uniji.

               36

               Nadalje, članak 13. te uredbe u vezi s njezinom uvodnom izjavom 9. predviđa da nositelju patenta i SDZ‑a ne bi trebalo biti omogućeno da više od petnaest godina od izdavanja prvog OSP‑a za predmetni lijek unutar Unije uživa ekskluzivno pravo (vidjeti u tom smislu rješenje od 13. veljače 2014., Merck Canada, C‑555/13, EU:C:2014:92, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Stoga, kao što je istaknula estonska vlada, od 1. svibnja 2004. trajanje SDZ‑a ne ovisi o izdavanju prvog OSP‑a u Republici Estoniji, nego onog u Europskoj uniji.

               38

               U tom pogledu treba podsjetiti da izraz „prv[i] [OSP] unutar [Unije]” u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 469/2009 upućuje na prvi OSP u bilo kojoj državi članici, a ne na OSP izdan u državi članici zahtjeva. Samo se takvim tumačenjem može zajamčiti da će produljenje zaštite koju u pogledu proizvoda obuhvaćenog svjedodžbom osigurava patent završiti u istom trenutku u svim državama članicama u kojima je ta svjedodžba izdana (rješenje od 13. veljače 2014., Merck Canada, C‑555/13, EU:C:2014:92, t. 31. i navedena sudska praksa).

               39

               [Kao što je izmijenjena rješenjem od 13. prosinca 2016.] Međutim, u ovom slučaju iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da je prvi OSP za Xelodu 10. lipnja 1998. izdala treća država, odnosno Švicarska Konfederacija, a ne država članica Unije. Sud je usprkos tomu već presudio da s obzirom na to da je OSP koji su švicarske vlasti izdale za lijek i koji je Kneževina Lihtenštajn automatski priznala u skladu sa zakonodavstvom te države prvi OSP za taj lijek u jednoj od država Europskog gospodarskog prostora (EGP), on predstavlja prvi OSP u smislu članka 13. Uredbe br. 1768/92, kako ga treba tumačiti u svrhu primjene Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. studenoga 2013., Astrazeneca, C‑617/12, EU:C:2013:761, t. 41. i 42. kao i navedenu sudsku praksu).

               40

               Osim toga, okolnost da OSP‑ovi dodijeljeni u Švicarskoj ne omogućavaju promet lijekova na koje se odnose na području EGP‑a, uz iznimku Lihtenštajna, nije relevantna za tumačenje članka 13. Uredbe br. 469/2009, kako ga treba tumačiti u svrhu primjene Sporazuma o EGP‑u (rješenje od 14. studenoga 2013., Astrazeneca, C‑617/12, EU:C:2013:761, t. 43. i navedena sudska praksa).

               41

               [Kao što je izmijenjena rješenjem od 13. prosinca 2016.] Iz prethodnih razmatranja proizlazi da su učinci prvog OSP‑a, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, jednaki onima „prvog [OSP‑a] unutar [Unije]” u smislu članka 13. Uredbe br. 469/2009.

               42

               Slijedom navedenog, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku u svrhu izračuna trajanja SDZ‑a potrebno je kao polazišnu točku uzeti datum kada je prvi OSP za Xeldou bio izdan u Švicarskoj, odnosno 10. lipnja 1998., a ne kada je bio izdan u Estoniji, odnosno 8. lipnja 2001.

               43

               Naposljetku, treba istaknuti, s jedne strane, da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda novo pravilo materijalnog prava Unije neposredno primjenjuje na buduće posljedice okolnosti nastalih u vrijeme važenja starog pravila. Osim toga, odredbe prava Unije primjenjive su od trenutka pristupanja nove države članice pod uvjetima koji su predviđeni Osnivačkim ugovorima i predmetnim aktom o pristupanju (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2013., Kuso, C‑614/11, EU:C:2013:544, t. 25 i navedenu sudsku praksu).

               44

               S druge strane, kao što su to istaknule estonska vlada i Komisija te u skladu sa sadržajem članka 13. Uredbe br. 469/2009, SDZ stupa na snagu tek po isteku zakonskog roka trajanja temeljnog patenta.

               45

               U ovom je slučaju nesporno da je taj patent istekao nakon pristupanja spomenute države članice.

               46

               Budući da je u trenutku istjecanja spomenutog patenta, kada je SDZ trebao početi proizvoditi učinke, ta uredba već stupila na snagu, ne može biti riječ o povratnom djelovanju spomenute uredbe.

               47

               Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009 treba tumačiti na način da se primjenjuje na SDZ za određeni lijek koji je izdala država članica prije pristupanja Uniji. Budući da je za taj lijek unutar EGP‑a izdan OSP koji je prethodio onom izdanom u spomenutoj državi članici i, u predmetnom slučaju, njezinu pristupanju Uniji, samo taj prvi OSP treba uzeti u obzir za određivanje trajanja spomenutog SDZ‑a.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Sud Europske unije nije nadležan za odlučivanje o valjanosti članka 21. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove, kako je izmijenjena Aktom o uvjetima pristupanja Republike Hrvatske i prilagodbama Ugovora o Europskoj uniji, Ugovora o funkcioniranju Europske unije i Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju.

                           2.

                           Članak 21. stavak 2. Uredbe br. 469/2009, kako je izmijenjena, treba tumačiti na način da se primjenjuje na svjedodžbu o dodatnoj zaštiti za određeni lijek koju je izdala država članica prije pristupanja Europskoj uniji. Budući da je za taj lijek unutar Europskog gospodarskog prostora izdano odobrenje za stavljanje u promet koje je prethodilo onom izdanom u spomenutoj državi članici i, u predmetnom slučaju, njezinu pristupanju Uniji, samo to prvo odobrenje za stavljanje u promet treba uzeti u obzir za određivanje trajanja spomenute svjedodžbe o dodatnoj zaštiti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. lipnja 2010.#Coty Prestige Lancaster Group GmbH protiv Simex Trading AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Nürnberg - Njemačka.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-127/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. listopada 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Danske. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-19/05.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 27. lipnja 2017.#Nicole Clarke i dr. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Ugovor na određeno vrijeme s odredbom o raskidu kojom ugovor prestaje pod pretpostavkom da ime člana privremenog osoblja nije upisano na popis uspješnih kandidata idućega otvorenog natječaja – Provedba odredbe o raskidu – Prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme – Dužnost brižnog postupanja – Legitimna očekivanja.#Predmet T-89/16 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. lipnja 2007.#Euro Tex Textilverwertung GmbH protiv Hauptzollamt Duisburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Predmet C-56/06.