title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 6. prosinca 2017.#Tulliallan Burlington Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig Burlington – Raniji nacionalni verbalni žigovi BURLINGTON i BURLINGTON ARCADE – Raniji figurativni žig Europske unije i raniji figurativni nacionalni žig BURLINGTON ARCADE – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Uporaba u trgovačkom prometu znaka čija važnost nije samo lokalnog karaktera – Članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 4. Uredbe 2017/1001) – Nepošteno iskorištavanje razlikovnog karaktera ili ugleda ranijih žigova – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-120/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće vijeće)
      od 6. prosinca 2017 (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig Burlington – Raniji nacionalni verbalni žigovi BURLINGTON i BURLINGTON ARCADE – Raniji figurativni žig Europske unije i raniji figurativni nacionalni žig BURLINGTON ARCADE – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Uporaba u trgovačkom prometu znaka čija važnost nije samo lokalnog karaktera – Članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 4. Uredbe 2017/1001) – Nepošteno iskorištavanje razlikovnog karaktera ili ugleda ranijih žigova – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe 2017/1001)”
      U predmetu T‑120/16,

         Tulliallan Burlington Ltd, sa sjedištem u Saint‑Hélieru (Jersey), koji zastupa A. Norris, barrister,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa M. Fischer, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, je

         Burlington Fashion GmbH, sa sjedištem u Schmallenbergu (Njemačka), koji zastupa A. Parr, odvjetnik,
      povodom tužbe protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 11. siječnja 2016. (predmet R 94/2014‑4), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Tulliallan Burlington i Burlington Fashion,
      OPĆI SUD (treće vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, I. S. Forrester i E. Perillo (izvjestitelj), suci,
      tajnik: I. Dragan, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 22. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 10. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 13. lipnja 2016.,
      nakon rasprave održane 28. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Burlington Fashion GmbH podnio je 12. studenoga 2009. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtjev za priznavanje zaštite međunarodne registracije u Europskoj uniji br. 1017273 na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjana (zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)). Registracija za koju je zatražena zaštita je figurativni žig, prikazan ispod:

               2

               Proizvodi za koje je zatražena zaštita pripadaju razredima 3., 14., 18. i 25. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, i odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:

                        –

                        razred 3.: „Sapuni za kozmetičku upotrebu, sapuni za tekstil, parfumerijski proizvodi, esencijalna ulja, sredstva za čišćenje, njegu i uljepšavanje kože, kose i vlasišta; toaletni proizvodi, uključeni u ovaj razred, dezodoransi za osobnu uporabu, preparati za upotrebu prije brijanja i preparati za uporabu nakon brijanja”;

                        –

                        razred 14.: „Nakit, satovi”;

                        –

                        razred 18.: „Koža i imitacije kože, i to torbe za putovanja, torbe (uključene u ovaj razred), mali predmeti od kože (uključeni u ovaj razred), osobito lisnice, novčarke, etui za ključeve; kišobrani i šiltovi u obliku suncobrana”;

                        –

                        razred 25.: „Obuća, odjeća, pokrivala za glavu, pojasevi”.

               3

               Tužitelj Tulliallan Burlington Ltd 16. kolovoza 2010. podnio je, na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 46. Uredbe 2017/1001), prigovor na registraciju žiga za koji je podnesena prijava za proizvode iz razreda 3., 14. i 18. On je vlasnik prodajne galerije „Burlington Arcade” u centru Londona (Ujedinjena Kraljevina).

               4

               Prigovor se temeljio osobito na sljedećim ranijim žigovima i pravima:

                        –

                        verbalni žig BURLINGTON, registriran 5. prosinca 2003. u Ujedinjenoj Kraljevini pod brojem 2314342 i uredno produljen 29. listopada 2012., kojim se označavaju usluge iz razreda 35. i 36. i koji odgovara, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                                 –

                                 razred 35.: „Najam i zakup reklamnog prostora; organizacija izložbi za komercijalne svrhe i svrhe oglašavanja; organiziranje trgovačkih sajmova u komercijalne svrhe; usluge oglašavanja i promocije te usluge informiranja u vezi s navedenim; združivanje, u korist trećih, različitih proizvoda kako bi ih klijenti mogli jednostavno pregledati i kupiti u nizu trgovina koje se nalaze u trgovačkom centru u maloprodaji koji obuhvaća robu široke potrošnje”;

                                 –

                                 razred 36.: „Najam trgovina i ureda; upravljanje i najam nekretnina; najam zgrada ili prostora unutar zgrada; upravljanje nekretninama; informativne usluge povezane s najmom trgovina i ureda; usluge agencija za nekretnine; ulaganje sredstava, osnivanje fondova”;

                        –

                        verbalni žig BURLINGTON ARCADE, registriran 7. studenoga 2003. u Ujedinjenoj Kraljevini pod brojem 2314343 i uredno produljen 29. listopada 2012., kojim se označavaju usluge iz razreda 35., 36. i 41. i koji odgovara, za potonji razred, sljedećem opisu: „Usluge zabave; organiziranje natjecanja; organiziranje izložbi; pružanje informacija s područja slobodnih aktivnosti; prikazivanje predstava; ponuda sportskih objekata; ponuda glazbe i zabave uživo; ponuda objekata i opreme za nastupe glazbenih skupina uživo; pružanje zabave uživo; ponuda glazbe uživo; usluge glazbenih nastupa uživo; organiziranje predstava uživo”:

                        –

                        figurativni žig registriran 7. studenoga 2003. u Ujedinjenoj Kraljevini pod brojem 2330341 i uredno produljen 25. travnja 2013., kojim se označavaju usluge iz razreda 35., 36. i 41., kako je prikazan niže:

                        –

                        figurativni žig Europske unije registriran 16. listopada 2006. pod brojem 3618857 i ograničen, nakon provedenog postupka za proglašavanje žiga ništavim br. 8715 C, na usluge iz razreda 35., 36. i 41. te koji odgovara, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu: „Usluge oglašavanja i promocije te usluge informiranja u vezi s navedenim; združivanje, u korist trećih, različitih proizvoda kako bi ih klijenti mogli jednostavno pregledati i kupiti u nizu trgovina koje se nalaze u trgovačkom centru u maloprodaji koji obuhvaća robu široke potrošnje” (razred 35.); „Najam trgovina; njam i upravljanje nekretninama; najam zgrada ili prostora unutar ili među zgradama; upravljanje nekretninama; informativne usluge povezane s najmom trgovina” (razred 36.); „usluge zabave; pružanje usluga zabave uživo” (razred 41.), kako je prikazan niže:

               5

               Razlozi na koje se pozvao u prilog prigovoru bili su oni iz članka 8. stavka 1. točke (b) i stavaka 4. i 5. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) i stavci 4. i 5. Uredbe br. 2017/1001).

               6

               Nakon što je ispitao tužiteljev prigovor na temelju figurativnog žiga Europske unije registriranog pod brojem 3618857, Odjel za prigovore prihvatio je 22. studenoga 2013. navedeni prigovor u odnosu na proizvode iz razreda 3., 14. i 18. te slijedom toga naložio intervenijentu snošenje troškova.

               7

               Intervenijent je 2. siječnja 2014. podnio EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za prigovore, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe 2017/1001).

               8

               Odlukom od 11. siječnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a poništilo je odluku Odjela za prigovore i naložilo tužitelju snošenje troškova postupka povodom prigovora i žalbenog postupka.

               9

               U pobijanoj odluci žalbeno vijeće smatralo je, kao prvo, u odnosu na primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, da je bio dokazan ugled ranijih žigova na relevantnom državnom području za usluge iz razreda 35. i 36., osim za uslugu „združivanje, u korist trećih, različitih proizvoda kako bi ih klijenti mogli jednostavno […] kupiti u nizu trgovina koje se nalaze u trgovačkom centru u maloprodaji koji obuhvaća robu široke potrošnje”, uključene u razred 35. Kao drugo, u odnosu na razlog iz članka 8. stavka 4. navedene uredbe, smatralo je u biti da tužitelj nije dokazao da su u predmetnom slučaju bili ispunjeni uvjeti potrebni za utvrđenje postojanja zavaravajućeg prikazivanja i štete u odnosu na ciljanu javnost. Kao treće, u odnosu na članak 8. stavak 1. točku (b) navedene uredbe, smatralo je u biti da su predmetni proizvodi i usluge bili međusobno različiti i da je vjerojatnost dovođenja u zabludu, neovisno, uostalom, o sličnosti predmetnih žigova, bila u cijelosti isključena.

         Zahtjevi stranaka

               10

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               11

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               12

               Tužitelj u potporu tužbi ističe tri tužbena razloga, od kojih se prvi u biti temelji na povredi članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, na bitnoj povredi postupka i na povredi pravila postupka, drugi na povredi obveze obrazlaganja, na povredi prava na saslušanje i na povredi članka 8. stavka 4. navedene uredbe i treći na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) te uredbe.

         Prvi tužbeni razlog

               13

               Kao prvo, tužitelj u biti prigovara žalbenom vijeću da je počinilo pogrešku u tumačenju u odnosu na dio usluga iz razreda 35. u pogledu kojih ugled ranijih žigova nije bio dokazan. Kao drugo, smatra da je navedeno vijeće počinilo pogrešku prilikom definiranja usluga iz razreda 35. i 36. Kao treće, ističe da je to vijeće prekršilo pravila postupka.

               14

               U prilog prvom prigovoru tužitelj ističe da usluga „združivanje, u korist trećih, različitih proizvoda kako bi ih klijenti mogli jednostavno pregledati i kupiti u nizu trgovina koje se nalaze u trgovačkom centru u maloprodaji koji obuhvaća robu široke potrošnje” iz razreda 35. također obuhvaća usluge koje se pružaju u okviru „prodajnih galerija”, a ne samo usluge „u maloprodaji”, koje se pružaju u pojedinačnim trgovinama. Smatra da takvo tumačenje proizlazi među ostalim iz činjenice da se u opisu navedenog razreda koristi izraz „nizu trgovina koje se nalaze u trgovačkom centru u maloprodaji”, što, suprotno navodima žalbenog vijeća, dokazuje da su usluge koje se pružaju u okviru prodajne galerije odgovarale združivanju različitih proizvoda u prodaji u „nizu trgovina koje se nalaze u trgovačkom centru”, a ne isključivo u pojedinačnim maloprodajnim trgovinama.

               15

               Osim toga, žalbeno vijeće nije u tom pogledu pravilno protumačilo presudu od 7. srpnja 2005., Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte (C‑418/02, u daljnjem tekstu: presuda Praktiker, EU:C:2005:425). Naime, tužitelj smatra da je u toj presudi Sud dao široko tumačenje pojma maloprodaje, tako da je uključio i usluge koje se pružaju u okviru prodajne galerije.

               16

               Naposljetku, tužitelj ističe da je prilikom donošenja pobijane odluke također počinjena bitna povreda postupka s obzirom na to da je žalbeno vijeće smatralo da je samo intervenijent podnio primjedbe, iako je i on podnio primjedbe 12. studenoga 2015.

               17

               U prilog drugom prigovoru tužitelj u biti ističe da je žalbeno vijeće strogo protumačilo pojam usluga iz razreda 35. i 36. time što je smatrao da u percepciji javnosti ne postoji nikakva veza između predmetnih usluga i proizvoda s obzirom na to da se među potrošačima proizvoda i usluga iz razreda 35. i 36. također nalaze i krajnji potrošači proizvoda koji se prodaju u trgovinama.

               18

               Naposljetku, u prilog trećem prigovoru tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće prekršilo pravila postupka time što je smatralo da on nije istaknuo argument kojim dokazuje da je uporaba žiga za koji je podnesena prijava za registraciju nepošteno iskoristila raniji žig ili mu naštetila.

               19

               EUIPO i intervenijent zahtijevaju da se ovaj tužbeni razlog odbije.

               20

               U odnosu na prva dva tužiteljeva prigovora valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009, žig neće registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga Europske unije, žig ima ugled u Europskoj uniji i kad bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila. Budući da su ti uvjeti kumulativni, neispunjenje jednog od njih dovodi do neprimjenjivosti te odredbe (presuda od 22. ožujka 2007., Sigla/OHIM – Elleni Holding (VIPS), T‑215/03, EU:T:2007:93, t. 34.).

               21

               Kada je posebno riječ o uvjetu vezanom uz istovjetnost ili sličnost s ranijim žigom, u odnosu na sličnost suprotstavljenih znakova valja podsjetiti da, u skladu sa sudskom praksom, ocjena vizualne, auditivne ili koncepcijske sličnosti predmetnih znakova temelji se na dojmu koji oni ostavljaju, posebice uzimajući u obzir njihove razlikovne i dominantne elemente (vidjeti presudu od 9. ožujka 2012., Ella Valley Vineyards/OHIM – HFP (ELLA VALLEY VINEYARDS), T‑32/10, EU:T:2012:118, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Nadalje, dva žiga su slična kada sa stajališta relevantne javnosti između njih postoji barem djelomična istovjetnost u odnosu na jedan ili više relevantnih aspekata (vidjeti presudu od 14. travnja 2011., Lancôme/OHIM – Focus Magazin Verlag (ACNO FOCUS), T‑466/08, EU:T:2011:182, t. 52. i navedenu sudsku praksu). Primjerice, na konceptualnom planu znakovi su dosta slični jedan drugom, osobito kada upućuju na istu poslovnu zamisao (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2016., Spa Monopole/EUIPO – YTL Hotels & Properties (SPA VILLAGE), T‑625/15, neobjavljena, EU:T:2016:631, t. 35.).

               23

               Naposljetku, s obzirom na to da članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 ne zahtijeva da zbog postojeće sličnosti predmetna javnost može zamijeniti suprotstavljene znakove, već da može uspostaviti bliskost, odnosno vezu među njima, iz toga se mora zaključiti da se zaštita koju ta odredba predviđa u korist uglednih žigova može primijeniti čak i onda kad među suprotstavljenim znakovima postoji niži stupanj sličnosti (presuda od 10. prosinca 2015., El Corte Inglés/OHIM, C‑603/14 P, EU:C:2015:807, t. 42.).

               24

               U predmetnom slučaju valja najprije navesti da treba prihvatiti ocjene žalbenog vijeća, sadržane u točkama 21. do 24. pobijane odluke, koje tužitelj uostalom ne osporava, prema kojima su suprotstavljeni znakovi srednjeg stupnja sličnosti zbog njihova zajedničkog verbalnog elementa, i to izraza „burlington”.

               25

               Nadalje, među drugim uvjetima predviđenima u članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009, na kojima tužitelj temelji svoj prvi tužbeni razlog, treba također uzeti u obzir onaj koji se odnosi na ugled ranijih žigova i prava i na njihovu eventualnu zaštitu.

               26

               U tom pogledu valja podsjetiti da, s obzirom na to da europski zakonodavac nije dao pravnu definiciju pojma ugleda, sud Unije smatra da, kako bi ispunio uvjet u vezi s ugledom, raniji žig mora poznavati značajan dio javnosti na koju se odnose proizvodi ili usluge koje taj žig obuhvaća (vidjeti u tom smislu presude od 6. veljače 2007., Aktieselskabet af 21. november 2001/OHIM – TDK Kabushiki Kaisha (TDK), T‑477/04, EU:T:2007:35, t. 48., i od 2. listopada 2015., The Tea Board/OHIM – Delta Lingerie (Darjeeling), T‑627/13, neobjavljena, EU:T:2015:740, t. 74.).

               27

               Nadalje, iz sadržaja spisa proizlazi da tužiteljeve ranije žigove, koji obuhvaćaju usluge iz razreda 35. i 36., poznaje znatan dio javnosti relevantnog tržišta kao ime vrlo poznate prodajne galerije u Ujedinjenoj Kraljevini koji se nalazi u centru Londona i u čijoj se prodajnoj galeriji nalaze luksuzne trgovine. Budući da stranke nisu osporile taj ugled tužiteljeva ranijeg žiga, u predmetnom slučaju postavlja se naposljetku pitanje odgovara li stvarno navedeni ugled uslugama iz razreda 35. za koje su raniji žigovi registrirani, tako da tužitelj može zakonito koristiti zaštitu ugleda o kojemu je riječ.

               28

               U odnosu na uslugu u maloprodaji iz razreda 35., žalbeno vijeće smatra da ugled tužiteljevih ranijih žigova nije dokazan.

               29

               Ovaj zaključak žalbenog vijeća ne može se međutim prihvatiti.

               30

               Valja najprije navesti da je u točki 34. presude od 7. srpnja 2005., Praktiker (C‑418/02, EU:C:2005:425), Sud presudio da je „cilj prodaje na malo prodaja proizvoda potrošačima”, da „[t]a prodaja, osim pravnog posla prodaje, uključuje i svaku djelatnost trgovca koja je namijenjena poticanju potrošača na sklapanje tog posla” i da se [t]a djelatnost osobito sastoji u odabiru proizvoda za prodaju te ponudi potrošaču različitih usluga koje ga navode da sklopi navedeni posao s predmetnim trgovcem radije nego s konkurencijom”.

               31

               Nadalje, Opći sud imao je također priliku pojasniti da tumačenje Suda izneseno u vezi s pitanjem predstavlja li maloprodaja proizvoda uslugu u smislu članka 2. Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.) [neslužbeni prijevod], navedeno u točki 30. ove presude, „ne predstavlja iscrpnu i opće primjenjivu definiciju pojma usluge u maloprodaji” (presuda od 26. lipnja 2014., Basic/OHIM – Repsol YPF (basic), T‑372/11, EU:T:2014:585, t. 55.).

               32

               Stoga, suprotno onome što u ovom postupku ističe EUIPO, tumačenje Suda izraženo u točki 34. presude od 7. srpnja 2005., Praktiker (C‑418/02, EU:C:2005:425), ne dopušta tvrdnju prema kojoj su prodajne galerije ili trgovački centri po definiciji isključeni iz područja primjene pojma usluge u maloprodaji definirane u razredu 35.

               33

               Nadalje, tumačenju Suda izraženom u točki 34. presude od 7. srpnja 2005., Praktiker (C‑418/02, EU:C:2005:425), također se protivi EUIPO‑ova tvrdnja prema kojoj su usluge koje se pružaju u okviru prodajne galerije uglavnom ograničene na usluge najma i upravljanja nekretninama te su, slijedom toga, klijenti kojima su te usluge ponajprije upućene osobe koje žele unajmiti trgovine i urede koji se nalaze u navedenoj galeriji. Naime, u pojam „različite usluge”, kako je naveden u spomenutoj točki, moraju biti uključene i usluge koje se pružaju u okviru prodajne galerije kako bi ona zadržala svu privlačnost i praktične prednosti takvog prodajnog prostora, u skladu, nadalje, sa samim izrazima navedenima u tekstu razreda 35., s obzirom na to da je njegova svrha ta da zainteresirani klijenti mogu različite proizvode „jednostavno pregledati i kupiti u nizu trgovina koje se nalaze u trgovačkom centru” i ta da se u tom mjestu poveća priljev klijenata koji su zainteresirani za kupnju navedenih proizvoda, radije nego, kao što je to naveo Sud u navedenoj presudi, da se kupnja tih proizvoda obavi „s konkurencijom” koja nema svoju trgovinu u predmetnoj prodajnoj galeriji.

               34

               Valja stoga zaključiti da, u odnosu na tekst razreda 35., pojam usluge u maloprodaji, kako ga je protumačio Sud u točki 34. presude od 7. srpnja 2005., Praktiker (C‑418/02, EU:C:2005:425), obuhvaća također i usluge prodaje koje se pružaju u okviru prodajne galerije.

               35

               Imajući u vidu gornje navode, valja stoga utvrditi da je strogo tumačenje pojma maloprodaje koje je u predmetnom slučaju koristilo žalbeno vijeće pogrešno i da se zbog toga tužitelj može pozivati na zaštitu ugleda ranijeg žiga u odnosu na usluge iz razreda 35.

               36

               Osim toga, u pobijanoj odluci žalbeno vijeće je smatralo da nije postojala veza između suprotstavljenih žigova i da tužitelj nije dokazao da je uporaba žiga za koji je podnesena prijava za registraciju mogla nepošteno iskoristiti razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetiti.

               37

               U tom pogledu valja podsjetiti da, kako bi se ostvarila zaštita predviđena u članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009, nositelj ranijeg žiga mora također, u skladu s tekstom tog članka, osim ispunjenja uvjeta navedenih u točki 20. ove presude, dostaviti dokaz da je uporaba žiga za koji je podnesena prijava za registraciju bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila (vidjeti u tom smislu presudu od 22. ožujka 2007., VIPS, T‑215/03, EU:T:2007:93, t. 34.).

               38

               Nadalje, valja podsjetiti da postojanje nepoštenog iskorištavanja razlikovnog karaktera ili ugleda ranijeg žiga treba ocijeniti s obzirom na prosječnog potrošača proizvoda ili usluga obuhvaćenih žigom kao prosječno obaviještenog potrošača koji postupa s uobičajenom pozornošću (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2009., Antartica/OHIM, C‑320/07 P, neobjavljena, EU:C:2009:146, t. 46. do48.). Međutim, u odnosu na proizvode široke potrošnje, poput sapuna, toaletnih proizvoda, proizvoda od kože i drugih sličnih predmeta, relevantna javnost je u predmetnom slučaju široka javnost koju čine prosječni potrošači.

               39

               Valja također podsjetiti da, kako bi ostvario zaštitu iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, nositelj ranijeg žiga nije dužan dokazati postojanje stvarne i trenutne povrede njegova žiga u smislu navedene odredbe. Naime, ako je izgledno da će takva povreda nastati mogućnošću da nositelj kasnijeg žiga odluči uporabiti svoj žig, nositelja ranijeg žiga ne može se obvezati na čekanje nastanka navedene povrede kako bi takvu uporabu mogao zabraniti. Nositelj ranijeg žiga mora ipak dokazati elemente iz kojih se može zaključiti da postoji ozbiljna opasnost od nastanka takve štete u budućnosti (presuda od 10. svibnja 2012., Rubinstein i L’Oréal/OHIM, C‑100/11 P, EU:C:2012:285, t. 93.).

               40

               Stoga, kako bi se utvrdilo je li uporaba spornog znaka nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga treba izvršiti sveobuhvatnu ocjenu koja uzima u obzir sve relevantne čimbenike predmetnog slučaja, među kojima su, uz ostalo, intenzitet ugleda i stupanj razlikovnog karaktera žiga, stupanj sličnosti između suprotstavljenih žigova kao i narav i stupanj blizine proizvoda i usluga o kojima je riječ (vidjeti, u tom smislu i analogijom, presudu od 27. studenoga 2008., Intel Corporation, C‑252/07, EU:C:2008:655, t. 42.).

               41

               Posebno, glede intenziteta ugleda i stupnja razlikovnog karaktera ranijeg žiga, Sud je presudio da što bi bio jači razlikovni karakter i ugled tog žiga, to bi se prije utvrdila njegova povreda. Također, što neki sporni znak neposrednije i jače podsjeća na raniji žig, to je veća vjerojatnost da trenutna ili buduća uporaba znaka nepošteno iskorištava ili da će iskorištavati razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga (vidjeti u tom smislu presudu od 27. studenoga 2008., Intel Corporation, C‑252/07, EU:C:2008:655, t. 67. do 69.).

               42

               U tom je kontekstu također presuđeno da je na nositelju ranijeg žiga da dokaže, ako je to potrebno, da je zbog uporabe kasnijeg žiga moglo doći do promjene ekonomskog ponašanja prosječnog potrošača njegovih proizvoda ili usluga ili da postoji ozbiljna opasnost da bi do takve promjene moglo doći u budućnosti (presuda od 27. studenoga 2008., Intel Corporation, C‑252/07, EU:C:2008:655, t. 77. i 81. i t. 6. izreke).

               43

               Imajući u vidu gornje navode, valja dakle utvrditi da u predmetnom slučaju tužitelj nije dostavio žalbenom vijeću ili Općem sudu dosljedne elemente iz kojih se može zaključiti da uporaba žiga za koji je podnesena prijava za registraciju nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled ranijih žigova.

               44

               Naime, čak i ako tužitelj naglašava „gotovo jedinstven” karakter svojih ranijih žigova i njihov „znatan i ekskluzivan” ugled, valja navesti da on nije dostavio posebne dokaze na temelju kojih se može dokazati da se uporabom žiga za koji je podnesena prijava za registraciju umanjuje privlačnost njegovih ranijih žigova, osobito s obzirom na kriterije utvrđene u presudi od 14. studenoga 2013., Environmental Manufacturing/OHIM (C‑383/12 P, EU:C:2013:741, t. 43.), prema kojima se takvi zaključci moraju temeljiti „na analizi vjerojatnosti i uzimajući u obzir uobičajenu praksu u relevantnom sektoru trgovine, kao i sve druge okolnosti slučaja”.

               45

               Međutim, činjenica da drugi gospodarski subjekt može biti ovlašten koristiti žig koji obuhvaća izraz „burlington” za proizvode koji sliče onima koji su u prodaji u tužiteljevu londonskoj galeriji nije sam po sebi takve naravi da može utjecati na privlačnost tog prostora u percepciji prosječnog potrošača. Naime, kao što je to Sud uostalom pojasnio u presudi od 7. srpnja 2005., Praktiker (C‑418/02, EU:C:2005:425) (vidjeti točku 30. ove presude), takva odlika usko je vezana uz „različite [komercijalne] usluge” koje pružaju zakupci trgovina koji se nalaze u toj galeriji, a ne isključivo uz ime potonjeg, koje osim toga, kao što je to pravilno navelo žalbeno vijeće u pobijanoj odluci, odgovara imenima drugih vrlo poznatih prodajnih mjesta koja se nalaze u blizini te galerije, kao što su Burlington Gardens ili Burlington House.

               46

               Naposljetku, u odnosu na bitnu povredu postupka koja je navodno počinjena prilikom donošenja pobijane odluke time što je žalbeno vijeće utvrdilo da je samo intervenijent podnio primjedbe, iako je i tužitelj podnio primjedbe 12. studenoga 2015., valja, s jedne strane, navesti da se potonje primjedbe nalaze u spisu ovog predmeta i, s druge strane, da je na raspravi EUIPO potvrdio da su navedene primjedbe, koje se nalaze također u spisu koji je bio na raspolaganju EUIPO‑ovim tijelima, potonja pravilno uzela u obzir. Stoga taj argument valja odbiti kao neosnovan.

               47

               U odnosu na treći tužiteljev prigovor, dovoljno je navesti da iz teksta točaka 33. i 34. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće formalno zabilježilo da je tužitelj podnio primjedbe, ali da potonje nisu bile u predmetnom slučaju prikladne za dokazivanje da su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, osobito za dokazivanje da je uporaba žiga mogla nepošteno iskoristiti razlikovni karakter ili ugled tužiteljevih ranijih žigova. Ne može se stoga prihvatiti prigovor koji se temelji na povredi pravila postupka.

               48

               S obzirom na sve izneseno, valja odbiti prvi tužbeni razlog.

         Drugi tužbeni razlog

               49

               Tužitelj najprije ističe da u pobijanoj odluci žalbeno vijeće uopće ne obrazlaže odluku o odbijanju njegova argumenta kojim ističe da je u predmetnom slučaju prekršen članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009. Osim toga, prilikom donošenja navedene odluke počinjena je pogreška koja se tiče prava s obzirom na to da je, zbog nepostojanja ugleda u smislu članka 8. stavka 5. navedene uredbe, prigovor na temelju članka 8. stavka 4. te uredbe trebalo zato odbiti. Tužitelj nadalje smatra da kad se na nacionalnoj razini, u okviru postupka zbog zavaravajućeg označivanja, zahtijeva ocjena „goodwilla”, odnosno snage privlačenja klijenata, tu se ocjenu ne može ograničiti samo na usluge za koje su raniji žigovi registrirani, kao što je to, nasuprot tomu, slučaj kod ocjene ugleda u smislu članka 8. stavka 5. iste uredbe. Smatra da je u svakom slučaju pred navedenim vijećem dovoljno dokazao svoj ugled (odnosno svoj „goodwill”) kao prodajne galerije visoke kvalitete. Na kraju, tvrdi da je to vijeće počinilo postupovnu pogrešku time što tijekom postupka koji se pred njim vodio nije dalo strankama novu mogućnost da istaknu svoje argumente o povredi članka 8. stavka 4. predmetne uredbe.

               50

               EUIPO zahtijeva da se taj tužbeni razlog odbije.

               51

               Intervenijent smatra da je neke argumente koji se odnose na pravilnu primjenu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 tužitelj istaknuo samo u postupku pred Općim sudom i da ih, slijedom toga, taj sud ne može uzeti u obzir.

               52

               Valja najprije odbiti tužiteljevu argumentaciju koja se temelji na povredi obveze obrazlaganja i onu koja se temelji na povredi prava na saslušanje. Naime, te argumentacije nisu osnovane.

               53

               Naime, iz točke 36. pobijane odluke i sljedećih proizlazi da je žalbeno vijeće provelo analizu različitih uvjeta propisanih u članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009 uključujući, u predmetnom slučaju, analizu uvjeta koji se odnose na postupak zbog zavaravajućeg označivanja. Nadalje, u odnosu na okolnost da stranke nisu mogle podnijeti svoje primjedbe u pogledu tih uvjeta, iz spisa predmeta proizlazi da je tijekom čitavog postupka pred EUIPO‑ovim tijelima tužitelj mogao podnijeti svoje primjedbe.

               54

               U tom pogledu, iako pred žalbenim vijećem tužitelj nije istaknuo prigovor koji je istaknuo u postupku povodom prigovora, to jest povredu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, žalbenom vijeću ne može se prigovoriti da nije zatražilo od stranaka dodatna očitovanja o tome. Osim toga, u skladu s relevantnom sudskom praksom, pravo na saslušanje ne primjenjuje se na konačno mišljenje prije nego što ga nadležno žalbeno vijeće donese. Naime, to vijeće nije dužno izvijestiti stranke o svojim pravnim stajalištima prije nego što donese konačnu odluku niti im ostaviti mogućnost da podnesu svoje primjedbe u vezi s tim stajalištima odnosno dostave dodatne dokaze (vidjeti presudu od 14. lipnja 2012., Seven Towns/OHIM (Prikaz sedam kvadrata u različitim bojama), T‑293/10, neobjavljena, EU:T:2012:302, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Naposljetku, valja podsjetiti da je ocjena činjenica na autoru akta kojim se donosi odluka. Pravo na saslušanje odnosi se na sve činjenične i pravne elemente koji predstavljaju temelj akta kojim se donosi odluka, ali ne i na konačan stav koji će administracija usvojiti (vidjeti presudu od 7. lipnja 2005., Lidl Stiftung/OHIM – REWE‑Zentral (Salvita), T‑303/03, EU:T:2005:200, t. 62. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Nadalje, u odnosu na tužiteljevu argumentaciju koja se temelji na povredi članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, valja podsjetiti da, u skladu s tom odredbom, nositelj znaka koji nije žig može podnijeti prigovor protiv registracije žiga Europske unije ako navedeni znak ispunjava sljedeća četiri uvjeta: taj znak mora se rabiti u trgovačkom prometu; on mora imati važnost koja nije samo lokalnog karaktera; pravo na taj znak moralo je biti stečeno u skladu s pravom države članice u kojoj je znak bio rabljen prije datuma prijave za registraciju žiga Europske unije i, naposljetku, na temelju tog znaka, njegov nositelj mora imati pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga. Ti su uvjeti kumulativni, tako da, ako znak ne ispunjava jedan od tih uvjeta, prigovor ne može biti osnovan (presuda od 30. lipnja 2009., Danjaq/OHIM – Mission Productions (Dr. No), T‑435/05, EU:T:2009:226, t. 35.).

               57

               U predmetnom slučaju žalbeno vijeće navelo je da postupak zbog zavaravajućeg označivanja koji je pokrenut u odnosu na neregistrirani žig koji se rabi u trgovačkom prometu u Ujedinjenoj Kraljevini može predstavljati ranije pravo u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti osobito točke 38. i 39. pobijane odluke).

               58

               U tom je pogledu presuđeno da stranka koja podnosi prigovor mora, u skladu s pravnim pravilima postupka zbog zavaravajućeg označivanja predviđenima u Ujedinjenoj Kraljevini, dokazati ispunjenje triju slijedećih uvjeta, to jest, kao prvo, da je predmetni neregistrirani žig ili znak stekao „goodwill”, kao drugo, da je najnovije prikazivanje od strane nositelja žiga zavaravajuće i, kao treće, da je povrijeđen „goodwill” o kojemu je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2012., Tilda Riceland Private/OHIM – Siam Grains (BASmALI), T‑304/09, EU:T:2012:13, t. 19.).

               59

               Valja također naglasiti da je u točki 38. pobijane odluke žalbeno vijeće upravo istaknulo ta tri uvjeta i da tužitelj uostalom priznaje da je navedeno vijeće pravilno utvrdilo pravni okvir koji se odnosi na postupke zbog zavaravajućeg označivanja.

               60

               Nadalje, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 95. stavak 1. Uredbe 2017/1001), u tom pogledu teret dokaza pred EUIPO‑om prelazi na dotičnu stranku koja podnosi prigovor (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 189.).

               61

               Iz sadržaja spisa tako proizlazi da tijekom postupka pred Odjelom za prigovore tužitelj, kao stranka koja podnosi prigovor, pozivajući se na povredu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, nije dostavio činjenične ili pravne elemente koji su potrebni za dokazivanje da su uvjeti primjene te odredbe propisno ispunjeni. Nadalje, on se pred žalbenim vijećem ograničio na tvrdnju da „ostaje kod navoda istaknutih pred Odjelom za prigovore”, iako nije sporno da pred tim tijelom ti argumenti nisu bili ništa više potkrijepljeni ni činjeničnim ni pravnim elementima.

               62

               Stoga je u točki 39. pobijane odluke žalbeno vijeće pravilno smatralo da tužitelj nije dokazao da su uvjeti na kojima se temelji postupak zbog zavaravajućeg označivanja bili propisno ispunjeni. Dakle, s obzirom na to da navedeno vijeće nije počinilo pogrešku koja se tiče prava ili postupka, drugi tužbeni razlog valja odbiti.

         Treći tužbeni razlog

               63

               Tužitelj ističe povredu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. On u biti smatra da postoji, kao prvo, jasna sličnost između usluga koje se pružaju u okviru njegove prodajne galerije i proizvoda obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava za registraciju s obzirom na to da su krajnji potrošači u predmetnom slučaju isti. U tom pogledu naglašava da izraz „burlington” ima izrazito razlikovni karakter. Kao drugo, suprotno onome što je žalbeno vijeće navelo u točki 45. pobijane odluke, smatra da, usprkos tome što se razred 35. odnosi i na aktivnost prodajne galerije, napomena „združivanje” koja se nalazi u tekstu ovog razreda prije obuhvaća usluge koje se pružaju u okviru prodajnih galerija nego općenito usluge u maloprodaji i da zato nije dužan točno navesti predmetne proizvode. Kao treće, tužitelj u biti ističe da u skladu s Priručnikom za ispitivanje žigova Intellectual Property Officea (Ured za intelektualno vlasništvo, Ujedinjena Kraljevina) i sudskom praksom High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina) nije bio dužan precizirati navedene proizvode.

               64

               EUIPO i intervenijent zahtijevaju da se ovaj tužbeni razlog odbije.

               65

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom ili istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih dvama žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig.

               66

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, vjerojatnost dovođenja u zabludu predstavlja vjerojatnost da javnost može vjerovati da predmetni proizvodi ili usluge potječu iz istog poduzeća ili gospodarski povezanih poduzeća. U skladu s tom istom sudskom praksom, vjerojatnost dovođenja u zabludu treba se procjenjivati „sveobuhvatno”, u skladu s percepcijom koju relevantna javnost ima o predmetnim znakovima i proizvodima ili uslugama, uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju, osobito međuovisnost sličnosti znakova i onu obuhvaćenih proizvoda ili usluga (vidjeti presudu od 9. srpnja 2003., Laboratorios RTB/OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, EU:T:2003:199, t. 30. do 33. i navedenu sudsku praksu).

               67

               Naime, vjerojatnost dovođenja u zabludu istovremeno pretpostavlja istovjetnost ili sličnost suprotstavljenih žigova te istovjetnost ili sličnost proizvoda ili usluga koje oni obuhvaćaju. Riječ je o kumulativnim uvjetima (vidjeti presudu od 22. siječnja 2009., Commercy/OHIM – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, EU:T:2009:14, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               68

               Za ocjenu sličnosti između predmetnih proizvoda ili usluga valja uzeti u obzir sve relevantne čimbenike svojstvene za njihov međusobni odnos. Ti čimbenici osobito uključuju njihovu prirodu te njihovu konkurentnost ili komplementarnost. Mogu se uzeti u obzir i drugi čimbenici kao što su kanali isporuke predmetnih proizvoda (vidjeti presudu od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, EU:T:2007:219, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               69

               U predmetnom slučaju, u točki 44. pobijane odluke žalbeno vijeće smatralo je da tužiteljeve usluge i proizvodi obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava za registraciju nisu bili slični.

               70

               S jedne strane, u odnosu na usluge iz razreda 36., primjera radi, nije sporno da između usluga najma trgovina i ureda ili upravljanja nekretninama i proizvoda kao što su sapuni, nakit ili predmeti od kože nema nikakve sličnosti. S druge strane, u odnosu na usluge iz razreda 35., sud Unije je jasno naveo da je za usluge u maloprodaji potrebno da proizvodi koji se nude na prodaju budu točno navedeni (vidjeti u tom smislu presudu od 24. rujna 2008., Oakley/OHIM – Venticinque (O STORE), T‑116/06, EU:T:2008:399, t. 44.; vidjeti također, u tom smislu i analogijom, presudu od 7. srpnja 2005., Praktiker, C‑418/02, EU:C:2005:425, t. 50.).

               71

               Budući da nepostojanje bilo kakve precizne napomene o proizvodima koji se mogu prodavati u različitim trgovinama od kojih se sastoji prodajna galerija kao što je Burlington Arcade sprječava svako povezivanje potonjih proizvoda s onima obuhvaćenima žigom za koji je podnesena prijava za registraciju, definicija koju je tužitelj dao u predmetnom slučaju, koja se odnosi na „luksuzne proizvode”, ne pojašnjava dovoljno o kojim se proizvodima radi. Stoga, u nedostatku takvog pojašnjenja, nije moguće utvrditi sličnost ili komplementarnost između usluga obuhvaćenih ranijim žigovima i proizvoda obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava za registraciju.

               72

               Slijedom navedenog, valja također odbiti tužiteljev argument prema kojem za usluge koje se pružaju u okviru prodajnih galerija nije potrebno precizirati proizvode na koje se one odnose, imajući u vidu činjenicu da je u točki 34. ove presude Opći sud presudio da, u odnosu na tekst razreda 35., pojam usluge u maloprodaji, kako ga je protumačio Sud u točki 34. presude od 7. srpnja 2005., Praktiker (C‑418/02, EU:C:2005:425), obuhvaća također i usluge prodaje koje se pružaju u okviru prodajne glaerije. Nadalje, valja navesti da preklapanje između skupina krajnjih potrošača nije dovoljan dokaz vjerojatnosti dovođenja u zabludu u slučaju nepostojanja bilo kakvog pojašnjenja u odnosu na proizvode koji se mogu prodavati u prostoru galerije.

               73

               Naposljetku, u odnosu na argument koji se odnosi na primjenjivost Priručnika za ispitivanje žigova Ureda za intelektualno vlasništvo i sudske prakse High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Chancery), on je bespredmetan s obzirom na to da je u predmetnom slučaju referentni pravni okvir članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 i da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sustav žigova Europske unije autonoman sustav koji se sastoji od skupa pravila i koji slijedi svoje posebne ciljeve, a primjenjuje se neovisno o bilo kojem nacionalnom sustavu (vidjeti presudu od 16. siječnja 2014., Message Management/OHIM – Absacker (ABSACKER of Germany), T‑304/12, neobjavljena, EU:T:2014:5, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               74

               S obzirom na sve prethodno navedeno, imajući u vidu da jedan od potrebnih uvjeta iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 nije ispunjen, valja odbiti ovaj tužbeni razlog kao i tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               75

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               76

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (treće vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Tulliallan Burlington Ltd nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Forrester

                           Perillo

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. prosinca 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. prosinca 2017.#Coty Germany GmbH protiv Parfümerie Akzente GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Frankfurt am Main.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Članak 101. stavak 1. UFEU a – Selektivna distribucija luksuznih kozmetičkih proizvoda – Klauzula koja distributerima zabranjuje korištenje neovlaštenih trećih osoba za prodaju putem interneta – Uredba (EU) br. 330/2010 – Članak 4. točke (b) i (c).#Predmet C-230/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      6. prosinca 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Članak 101. stavak 1. UFEU‑a – Selektivna distribucija luksuznih kozmetičkih proizvoda – Klauzula koja distributerima zabranjuje korištenje neovlaštenih trećih osoba za prodaju putem interneta – Uredba (EU) br. 330/2010 – Članak 4. točke (b) i (c)”
      U predmetu C‑230/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka), odlukom od 19. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. travnja 2016., u postupku

         Coty Germany GmbH

      protiv

         Parfümerie Akzente GmbH,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Coty Germany GmbH, A. Lubberger i B. Weichhaus, Rechtsanwälte,

               –

               za Parfümerie Akzente GmbH, O. Spieker i M. Alber, Rechtsanwälte,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i J. Bousin, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Del Gaiza, avvocato dello Stato,

               –

               za luksemburšku vladu, A. Germeaux, uz asistenciju P. E. Partsch i M. T. Evans, avocats,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, M. de Ree i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, H. Shev i L. Swedenborg,u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, G. Meessen, H. Leupold i T. Christoforou, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 4. točaka (b) i (c) Uredbe Komisije (EU) br. 330/2010 od 20. travnja 2010. o primjeni članka 101. stavka 3. Ugovora o funkcioniranju Europske unije na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja (SL 2010., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 270.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Coty Germany GmbH, dobavljača luksuznih kozmetičkih proizvoda sa sjedištem u Njemačkoj, i društva Parfümerie Akzente GmbH, ovlaštenog distributera tih proizvoda, vezano uz zabranu određenu potonjem društvu u okviru ugovora o selektivnoj distribuciji između društva Coty Germany i njegovih ovlaštenih distributera, da se vidljivo koristi trećim poduzetnicima pri prodaji ugovorenih proizvoda putem interneta.

         Pravni okvir

               3

               Prema uvodnoj izjavi 10. Uredbe br. 330/2010, „[o]vom se Uredbom ne bi trebali izuzeti vertikalni sporazumi koji sadrže ograničenja koja bi mogla ograničiti tržišno natjecanje i nanijeti štetu potrošačima ili pak ograničenja koja nisu neophodna za postizanje poboljšane učinkovitosti. Od pogodnosti skupnog izuzeća iz ove Uredbe treba izuzeti, bez obzira na tržišni udjel dotičnih poduzetnika, posebno one vertikalne sporazume koji sadrže određene vrste teških ograničenja tržišnog natjecanja poput utvrđivanja minimalnih i fiksnih preprodajnih cijena a isto tako i određene vrste ograničavanj[a] područja prodaje.”

               4

               U članku 1. stavku 1. točki (e) te uredbe definira se pojam „selektivni sustav distribucije” kao „sustav distribucije u kojem se dobavljač obvezuje, posredno ili neposredno, prodavati robu ili usluge koje su predmet sporazuma, samo distributerima odabranim na temelju posebnih kriterija, a ti se distributeri obvezuju da neće prodavati takvu robu ili usluge neovlaštenim distributerima na području koje je odredio dobavljač i na kojem djeluje predmetni sustav distribucije”.

               5

               U članku 2. stavku 1. navedene uredbe određuje se:
               „Na temelju članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] i podložno odredbama ove Uredbe, članak 101. stavak 1. [UFEU‑a] se ne primjenjuje na vertikalne sporazume.
               Ovo izuzeće se primjenjuje ako takvi sporazumi sadrže vertikalna ograničenja.”

               6

               U članku 3. stavku 1. iste uredbe predviđa se:
               „Izuzeće iz članka 2. primjenjuje se pod uvjetom da tržišni udjel dobavljača na mjerodavnom tržištu, na kojem prodaje robu ili usluge koji su predmet sporazuma, nije veći od trideset posto (30 %), a tržišni udjel kupca na mjerodavnom tržištu na kojem kupuje robu ili usluge koji su predmet sporazuma nije veći od trideset posto (30 %).”

               7

               Pod naslovom „Ograničenja koja isključuju pogodnost skupnog izuzeća – teška ograničenja tržišnog natjecanja”, članak 4. Uredbe br. 330/2010 određuje:
               „Izuzeće iz članka 2. ne primjenjuje se na vertikalne sporazume koji neposredno ili posredno, samostalno ili zajedno s drugim čimbenicima pod kontrolom ugovornih strana, imaju za cilj:
               […]

                        (b)

                        ograničavanje područja na kojem kupac stranka sporazuma može prodavati robu ili usluge koje su predmet sporazuma, ili ograničavanje korisnika kojima ih može prodavati, ne dovodeći u pitanje ograničenje njihovog poslovnog nastana […]
                        […]

                        (c)

                        ograničavanje članovima unutar sustava selektivne distribucije koji djeluju na razini maloprodaje, aktivne ili pasivne prodaje krajnjim korisnicima […]

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Coty Germany u Njemačkoj prodaje luksuzne kozmetičke proizvode. Pojedinim robnim markama iz tog sektora trguje putem mreže selektivne distribucije, na temelju ugovora o selektivnoj distribuciji koji koriste i s njime povezani poduzetnici. Taj ugovor dopunjuju razni posebni ugovori čiji je cilj organizirati navedenu mrežu.

               9

               Društvo Parfümerie Akzente kao ovlašteni distributer dugi niz godina distribuira proizvode društva Coty Germany, kako u prodajnim objektima tako i putem interneta. Prodaju putem interneta dijelom obavlja posredstvom vlastite internetske trgovine, a dijelom preko platforme „amazon.de”.

               10

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku razvidno je da je društvo Coty Germany u ugovoru o selektivnoj distribuciji svoj sustav selektivne distribucije opravdalo sljedećim riječima: „priroda robnih marki Coty Prestige zahtijeva selektivnu distribuciju namijenjenu očuvanju luksuznog imidža koji se veže uz te robne marke”.

               11

               S tim u vezi, u pogledu fizičke trgovine ugovor o selektivnoj distribuciji određuje da društvo Coty Germany mora odobriti svako prodajno mjesto distributera, što pretpostavlja ispunjavanje određenog broja zahtjeva, nabrojanih u članku 2. tog ugovora, u pogledu okruženja, uređenja i opremljenosti prodajnih mjesta.

               12

               Konkretno, prema članku 2. stavku 1. točki 3. tog ugovora, „uređenje i opremljenost prodajnog mjesta, ponuda proizvoda, oglašavanje i prezentacija proizvoda prilikom prodaje moraju vrednovati i promicati luksuzni karakter robnih marki Coty Prestige. Pri ocjeni tog kriterija osobito se vodi računa o pročeljima, unutrašnjem uređenju, podovima, zidovima i stropovima, namještaju kao i prodajnoj površini i osvjetljenju te konačno općem dojmu urednosti i čistoće”.

               13

               U članku 2. stavku 1. točki 6. tog ugovora navodi se da „oznaka prodajnog mjesta s nazivom poduzetnika, dodatnim informacijama ili sloganom poduzetnika ne smije ostavljati dojam ograničenog izbora proizvoda, loše kvalitete uređenja ili nemogućnosti dobivanja savjeta, te u svakom slučaju mora biti postavljena na način da ne zaklanja dekoracije i izložbene površine ovlaštenog koncesionara”.

               14

               Osim navedenog, ugovorni okvir kojim su stranke vezane sadržava dodatak o prodaji putem interneta, u čijem se članku 1. stavku 3. navodi da „ovlašteni koncesionar ne smije koristiti drugo ime ili angažirati trećeg neovlaštenog poduzetnika”.

               15

               Nakon stupanja na snagu Uredbe br. 330/2010 društvo Coty Germany izmijenilo je ugovore o mreži selektivne distribucije, uključujući navedeni dodatak u čijoj se klauzuli I. stavku 1. prvom podstavku određuje da „ovlašteni trgovac na malo može proizvode nuditi i prodavati putem interneta, pod uvjetom da se ta internetska prodaja obavlja preko ‚elektroničkog izloga’ ovlaštene trgovine i da je očuvan luksuzni karakter proizvoda”. Nadalje, u klauzuli I. stavku 1. točki 3. navedenog dodatka izričito se zabranjuje korištenje nekog drugog trgovačkog naziva kao i vidljivo korištenje trećeg poduzetnika koji nije ovlašteni koncesionar društva Coty Prestige.

               16

               Parfümerie Akzente odbio je potpisati izmjene unesene u ugovor o selektivnoj distribuciji. Coty Germany je podnio tužbu pred nacionalnim prvostupanjskim sudom tražeći da se tuženiku iz glavnog postupka, sukladno navedenoj klauzuli I. stavku 1. točki 3., zabrani distribucija proizvoda sporne robne marke preko platforme „amazon.de”.

               17

               Taj je sud odlukom od 31. srpnja 2014. odbio navedenu tužbu s obrazloženjem da je sporna ugovorna klauzula u suprotnosti s člankom 1. Gesetza gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Zakon o zabrani ograničenja tržišnog natjecanja) ili člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a. Smatrao je da, sukladno presudi od 13. listopada 2011., Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique (C‑439/09, EU:C:2011:649), cilj očuvanja prestižnog imidža robne marke ne može opravdati uvođenje sustava selektivne distribucije, koji po samoj definiciji ograničava tržišno natjecanje. On je usto smatrao da ta klauzula predstavlja teško ograničenje tržišnog natjecanja u smislu članka 4. točke (c) Uredbe br. 330/2010.

               18

               Nadalje, nacionalni prvostupanjski sud smatrao je da navedena klauzula ne ispunjava ni uvjete koji bi omogućili da se na nju primjeni pojedinačno izuzeće, zato što nije dokazano da bi njome predviđena opća zabrana prodaje putem interneta korištenjem trećih platformi dovela do povećanja učinkovitosti tako da se kompenziraju rizici za tržišno natjecanje do kojih dolazi zbog ograničavanja načina trgovanja. U svakom slučaju, navedeni je sud smatrao da takva opća zabrana nije bila nužna jer postoje drugi isto tako prikladni načini koji manje ograničavaju tržišno natjecanje, kao što je primjena posebnih kvalitativnih kriterija za treće platforme.

               19

               Protiv odluke nacionalnog prvostupanjskog suda Coty Germany je podnio žalbu pred Oberlandesgerichtom Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka). U tom kontekstu, pred navedenim sudom se postavilo pitanje dopuštenosti s gledišta prava tržišnog natjecanja Unije, ugovornog mehanizma koji postoji između dviju stranaka u sporu.

               20

               U tim je okolnostima Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li sustavi selektivne distribucije koji uređuju distribuciju luksuznih i prestižnih proizvoda i ponajprije služe očuvanju ‚luksuznog imidža’ tih proizvoda element tržišnog natjecanja koji je u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, može li se činjenica da je članovima sustava selektivne distribucije koji na tržištu djeluju kao trgovci na malo, potpuno zabranjeno da za prodaju putem interneta na vidljiv način koriste treće poduzetnike – pri čemu nije važno jesu li u konkretnom slučaju prekršeni legitimni zahtjevi proizvođača u pogledu kvalitete – smatrati elementom tržišnog natjecanja koji je u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a?

                        3.

                        Treba li članak 4. točku (b) Uredbe br. 330/2010 tumačiti na način da zabrana članovima sustava selektivne distribucije koji na tržištu djeluju kao trgovci na malo, da za prodaju putem interneta na vidljiv način koriste treće poduzetnike, predstavlja ciljano ograničavanje korisnika trgovca na malo?

                        4.

                        Treba li članak 4. točku (c) Uredbe br. 330/2010 tumačiti na način da zabrana članovima sustava selektivne distribucije koji na tržištu djeluju kao trgovci na malo, da za prodaju putem interneta na vidljiv način koriste treće poduzetnike, predstavlja ciljano ograničavanje pasivne prodaje krajnjim korisnicima?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 101. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da sustav selektivne distribucije luksuznih proizvoda, čiji je glavni cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, može biti u skladu s tom odredbom.

               22

               Prema članku 101. stavku 1. UFEU‑a zabranjeni su, budući da nisu u skladu sa zajedničkim tržištem, svi sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađena djelovanja koji bi mogli utjecati na trgovinu između država članica i koji kao cilj ili posljedicu imaju sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja unutar zajedničkog tržišta.

               23

               Što se tiče sporazuma o uspostavi sustava selektivne distribucije, Sud je naveo da takvi sporazumi nužno utječu na tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu.

               24

               Sud je međutim smatrao da organizacija mreže selektivne distribucije ne potpada pod zabranu iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako je izbor prodavatelja proveden prema objektivnim kvalitativnim kriterijima koji su utvrđeni jednako za sve potencijalne prodavatelje i koji se primjenjuju nediskriminirajuće, ako je takva distribucijska mreža nužna zbog svojstava predmetnog proizvoda za očuvanje njegove kvalitete i osiguranje pravilne uporabe i, konačno, ako utvrđeni kriteriji ne prelaze ono što je nužno (presuda od 13. listopada 2011., Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique, C‑439/09, EU:C:2011:649, t. 41. i navedena sudska praksa).

               25

               Kada je konkretno riječ o pitanju je li selektivna distribucija potrebna u kontekstu luksuznih proizvoda, treba podsjetiti da je Sud već utvrdio da kvaliteta tih proizvoda ne proizlazi samo iz njihovih materijalnih karakteristika nego i iz prestižnog izgleda i imidža koje im daje dojam luksuza, da taj dojam čini najvažniji kriterij po kojem potrošači te proizvode razlikuju od drugih sličnih proizvoda te da stoga ugrožavanje tog dojma luksuza može utjecati na samu kvalitetu tih proizvoda (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., Copad, C‑59/08, EU:C:2009:260, t. 24. do 26. i navedenu sudsku praksu).

               26

               U tom pogledu, Sud je smatrao da karakteristike i uvjeti selektivne distribucije, kao takvi, mogu očuvati kvalitetu i osigurati pravilno korištenje takvih proizvoda (presuda od 23. travnja 2009., Copad, C‑59/08, EU:C:2009:260, t. 28. i navedena sudska praksa).

               27

               U tom kontekstu Sud je posebice smatrao da organizacija sustava selektivne distribucije, čiji je cilj osigurati uspješno predstavljanje prestižnih proizvoda na prodajnom mjestu, može doprinijeti ugledu predmetnih proizvoda, a time i održavanju njihova dojma luksuza (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., Copad, C‑59/08, EU:C:2009:260, t. 29.).

               28

               Iz te sudske prakse stoga proizlazi da, imajući u vidu njihovu narav i značajke, luksuzni proizvodi mogu zahtijevati primjenu sustava selektivne distribucije kako bi se zaštitila njihova kvaliteta i osiguralo pravilno korištenje.

               29

               Dakle, sustav selektivne distribucije luksuznih proizvoda, čiji je glavni cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, u skladu je s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a ako su ispunjeni uvjeti spomenuti u točki 24. ove presude.

               30

               Suprotno navodima društva Parfümerie Akzente te njemačke i luksemburške vlade, tom zaključku ne proturječi tvrdnja iz točke 46. presude od 13. listopada 2011., Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique (C‑439/09, EU:C:2011:649).

               31

               Navedenu tvrdnju treba naime sagledavati i tumačiti u kontekstu te presude.

               32

               S tim u vezi treba reći da u predmetu u kojem je donesena navedena presuda sud koji je uputio zahtjev nije postavljao pitanje usklađenosti, u kontekstu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, sustava selektivne distribucije ukupno gledano, nego jedne određene ugovorne klauzule nametnute ovlaštenim distributerima, u okviru takvog sustava, kojom se potpuno zabranjuje prodaja ugovorenih proizvoda putem interneta. Treba također napomenuti da proizvodi obuhvaćeni sustavom selektivne distribucije iz tog postupka nisu bili luksuzni proizvodi, već kozmetički proizvodi te proizvodi za osobnu higijenu.

               33

               Tvrdnja iz točke 46. presude od 13. listopada 2011., Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique (C‑439/09, EU:C:2011:649), dio je argumentacije koju je Sud slijedio kako bi sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u tom predmetu dao potrebne kriterije za tumačenje glede pitanja je li ograničavanje tržišnog natjecanja koje je rezultat te klauzule bilo opravdano zbog legitimnog cilja i je li bilo proporcionalno tom cilju.

               34

               U tom kontekstu, Sud je smatrao da potreba očuvanja prestižnog imidža predmetnih kozmetičkih proizvoda i proizvoda za osobnu higijenu nije predstavljala legitimni zahtjev koji bi opravdavao potpunu zabranu prodaje tih proizvoda na internetu. Dakle, ocjena iznesena u točki 46. te presude odnosila se samo na proizvode iz predmeta u kojem je donesena ta presuda i na ugovornu klauzulu o kojoj je bila riječ u tom predmetu.

               35

               S druge strane, iz presude od 13. listopada 2011., Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique (C‑439/09, EU:C:2011:649), ne može se zaključiti da se njezinom točkom 46. željela dati načelna izjava da zaštita luksuznog imidža više ne može predstavljati opravdanje za ograničavanje tržišnog natjecanja, poput onog koje proizlazi iz postojanja mreže selektivne distribucije, u pogledu svih proizvoda, a posebno onih luksuznih, te time izmijeniti ustaljenu sudsku praksu Suda na koju se podsjeća u točkama 25. do 27. ove presude.

               36

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da je sustav selektivne distribucije luksuznih proizvoda, čiji je glavni cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, u skladu s tom odredbom ako se izbor prodavatelja provodi prema objektivnim kvalitativnim kriterijima koji su utvrđeni jednako za sve potencijalne prodavatelje i koji se primjenjuju nediskriminirajuće te ako utvrđeni kriteriji ne prelaze ono što je nužno.

         Drugo pitanje

               37

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 101. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi ugovorna klauzula poput one iz glavnog postupka, koja ovlaštenim distributerima sustava selektivne distribucije luksuznih proizvoda, čiji je glavni cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, zabranjuje na vidljiv način koristiti treće platforme za prodaju ugovorenih proizvoda putem interneta.

               38

               To se pitanje tiče dopuštenosti posebne klauzule sustava selektivne distribucije luksuznih i prestižnih proizvoda, u kontekstu članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               39

               Uvodno valja podsjetiti da, kao što to proizlazi iz ocjena iznesenih u okviru prvog pitanja, imajući u vidu narav i značajke tih proizvoda, cilj očuvanja njihova luksuznog imidža može opravdavati organizaciju sustava selektivne distribucije tih proizvoda.

               40

               U kontekstu takvog sustava, posebna ugovorna klauzula čiji je cilj očuvanje luksuznog imidža odnosnih proizvoda dopuštena je u kontekstu članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako ispunjava uvjete navedene u točki 36. ove presude.

               41

               Iako je za provjeru ispunjava li te kriterije ugovorna klauzula poput one iz glavnog postupka, kojom se zabranjuje korištenje trećih platformi za prodaju ugovorenih proizvoda putem interneta, nadležan sud koji je uputio zahtjev, Sud mu je s druge strane dužan u tu svrhu dati sve kriterije za tumačenje prava Unije koji će mu omogućiti donošenje odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 1980., L’Oréal, 31/80, EU:C:1980:289, t. 14.).

               42

               U tom smislu, nesporno je da je cilj ugovorne klauzule iz glavnog postupka očuvanje luksuznog i prestižnog imidža dotičnih proizvoda. Također, iz spisa dostavljenog Sudu razvidno je da sud koji je uputio zahtjev smatra da je ta klauzula objektivna i jednaka te da se primjenjuje bez diskriminacije prema svim ovlaštenim distributerima.

               43

               Stoga valja provjeriti je li u okolnostima poput onih iz glavnog postupka zabrana koju je dobavljač odredio svojim ovlaštenim distributerima u pogledu vidljivog korištenja trećih platformi za prodaju putem interneta dotičnih luksuznih proizvoda proporcionalna u odnosu na cilj koji se želi postići, odnosno je li takva zabrana prikladna za očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda i prelazi li ono što je nužno za postizanje tog cilja.

               44

               Na prvom mjestu, što se tiče prikladnosti zabrane iz glavnog postupka u odnosu na cilj koji se njome želi postići, treba kao prvo napomenuti da obveza određena ovlaštenim distributerima da ugovorene proizvode na internetu prodaju samo posredstvom vlastitih internetskih prodavaonica te zabrana tim distributerima da koriste neki drugi trgovački naziv i da vidljivo koriste treće platforme dobavljaču ponajprije jamče da će se ti proizvodi u elektronskoj trgovini povezivati isključivo uz ovlaštene distributere.

               45

               Budući da je takvo povezivanje upravo jedan od ciljeva koji se želi postići korištenjem takvog sustava, očito je da zabrana iz glavnog postupka sadržava logično ograničenje s obzirom na karakteristike sustava selektivne distribucije.

               46

               Dakle, iako te karakteristike, sukladno sudskoj praksi Suda, čine da je sustav selektivne distribucije prikladan način za očuvanje luksuznog imidža luksuznih proizvoda i time doprinose održavanju kvalitete tih proizvoda (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., Copad, C‑59/08, EU:C:2009:260, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu), ograničenje poput onog koje proizlazi iz zabrane iz glavnog postupka, čiji je rezultat povezan s tim karakteristikama, treba također smatrati pogodnim za očuvanje kvalitete i luksuznog imidža tih proizvoda.

               47

               Drugo, zabrana o kojoj je riječ u glavnom postupku dobavljaču luksuznih proizvoda omogućuje nadzor nad time hoće li njegovi proizvodi na internetu biti prodavani u okruženju koje zadovoljava kvalitativnim uvjetima koje je dogovorio sa svojim ovlaštenim distributerima.

               48

               Naime, distributerovo nepridržavanje uvjeta kvalitete koje je odredio dobavljač potonjem omogućuje da se okrene protiv tog distributera temeljem ugovornog odnosa koji postoji između tih dviju strana. Međutim, nepostojanje ugovornog odnosa između dobavljača i trećih platformi sprečava mogućnost da dobavljač, na toj osnovi, od tih platformi zahtijeva ispunjavanje uvjeta kvalitete koje je odredio svojim ovlaštenim distributerima.

               49

               Internetska prodaja luksuznih proizvoda preko platformi koje ne pripadaju sustavu selektivne distribucije tih proizvoda, u okviru koje dobavljač nema mogućnost nadzora nad uvjetima prodaje svojih proizvoda, sadržava opasnost od pogoršanja predstavljanja tih proizvoda na internetu, što može naštetiti njihovu luksuznom imidžu, a time i samoj njihovoj naravi.

               50

               Treće, imajući u vidu da navedene platforme predstavljaju prodajni kanal za sve vrste proizvoda, činjenica da se luksuzni proizvodi ne prodaju preko tih platformi i da se njihova prodaja na internetu obavlja samo u internetskim prodavaonicama ovlaštenih distributera doprinosi tom luksuznom imidžu kod potrošača, a samim time i održavanju jedne od glavnih značajki tih proizvoda koje potrošači traže.

               51

               Dakle, zabrana koju dobavljač luksuznih proizvoda odredi svojim ovlaštenim distributerima da na vidljiv način koriste treće platforme za prodaju tih proizvoda na internetu prikladna je za očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda.

               52

               Što se tiče, na drugom mjestu, pitanja prelazi li zabrana iz glavnog postupka ono što je nužno za postizanje zacrtanog cilja, treba reći da, s jedne strane, za razliku od klauzule iz predmeta u kojem je donesena presuda od 13. listopada 2011., Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique (C‑439/09, EU:C:2011:649), klauzula iz glavnog postupka ne zabranjuje potpuno ovlaštenim distributerima da na internetu prodaju ugovorene proizvode. Naime, prema toj klauzuli zabranjena je samo internetska prodaja ugovorenih proizvoda posredstvom trećih platformi koje na vidljiv način djeluju prema potrošačima.

               53

               Dakle, ovlaštenim distributerima dopušteno je na internetu prodavati ugovorene proizvode kako posredstvom vlastitih internetskih stranica, pod uvjetom da posjeduju elektronički izlog ovlaštene prodavaonice i da je zaštićen luksuzni karakter proizvoda, tako i posredstvom trećih neovlaštenih platformi kad njihovo djelovanje potrošaču nije vidljivo.

               54

               S druge strane treba istaknuti da, kao što proizlazi iz privremenih rezultata sektorskog istraživanja o elektroničkoj trgovini koje je Komisija provela na temelju članka 17. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.; ispravak SL 2016., L 173, str. 108.), prihvaćenih 15. rujna 2016., unatoč sve većoj važnosti trećih platformi u trgovanju proizvodima distributera, najvažniji distribucijski kanal u distribuciji putem interneta predstavljaju internetske prodavaonice samih distributera, koje koristi više od 90 % ispitanih distributera. Ta je činjenica potvrđena i u završnom izvješću o tom istraživanju od 10. svibnja 2017.

               55

               Iz tih se podataka može zaključiti da zabrana poput one koju je tužitelj iz glavnog postupka odredio svojim ovlaštenim distributerima, glede vidljivog korištenja trećih platformi za prodaju luksuznih proizvoda na internetu, ne prelazi ono što je nužno za zaštitu luksuznog imidža tih proizvoda.

               56

               Konkretno, imajući u vidu nepostojanje ugovornog odnosa između dobavljača i trećih platformi koji bi dobavljaču omogućio da od tih platformi zahtijeva ispunjavanje uvjeta kvalitete koje je odredio svojim ovlaštenim distributerima, ne može se smatrati jednako učinkovitim kao zabrana iz glavnog postupka odobrenje dano tim distributerima da koriste takve platforme pod uvjetom da one ispunjavaju unaprijed definirane zahtjeve kvalitete.

               57

               Iz toga slijedi, podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, da je takva zabrana dopuštena u odnosu na članak 101. stavak 1. UFEU‑a.

               58

               Slijedom navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi ugovorna klauzula poput one iz glavnog postupka, koja ovlaštenim distributerima sustava selektivne distribucije luksuznih proizvoda, čiji je glavni cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, zabranjuje na vidljiv način koristiti treće platforme za prodaju ugovorenih proizvoda putem interneta, pod uvjetom da ta klauzula ima za cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, da je određena jednako i da se primjenjuje bez diskriminacije te da je proporcionalna u odnosu na cilj koji se njome želi postići, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Treće i četvrto pitanje

         Uvodne napomene

               59

               Samo ako sud koji je uputio zahtjev dođe do zaključka da klauzula poput one iz glavnog postupka ograničava tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, moglo bi se postaviti pitanje može li se na tu klauzulu primijeniti, sukladno članku 101. stavku 3. UFEU‑a, izuzeće na temelju Uredbe br. 330/2010. Iz odluke kojom je upućen zahtjev razvidno je da pragovi tržišnog udjela iz članka 3. te uredbe nisu prekoračeni. Na navedenu klauzulu stoga bi se moglo primijeniti izuzeće iz članka 2. te uredbe.

               60

               Međutim, Uredba br. 330/2010 od primjene skupnog izuzeća isključuje određene vrste ograničenja koja mogu izazvati ozbiljne posljedice za tržišno natjecanje, neovisno o tržišnom udjelu pojedinih poduzetnika. Radi se o teškim ograničenjima tržišnog natjecanja iz članka 4. te uredbe.

               61

               Skupno izuzeće iz članka 2. Uredbe br. 330/2010 stoga se ne može primijeniti na zabranu poput one iz glavnog postupka ako predstavlja jedno od navedenih teških ograničenja.

         Tumačenje članka 4. točaka (b) i (c) Uredbe br. 330/2010

               62

               Trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 4. Uredbe br. 330/2010 tumačiti na način da, u okolnostima kao u glavnom postupku, zabrana članovima sustava selektivne distribucije luksuznih proizvoda koji na tržištu djeluju kao distributeri da na vidljiv način koriste treće poduzetnike za prodaju putem interneta predstavlja ograničavanje korisnika u smislu članka 4. točke (b) te uredbe ili ograničavanje pasivne prodaje krajnjim korisnicima u smislu članka 4. točke (c) te uredbe.

               63

               Sukladno članku 4. točkama (b) i (c) Uredbe br. 330/2010, izuzeće iz članka 2. te uredbe ne primjenjuje se na vertikalne sporazume koji imaju za cilj bilo ograničavanje područja na kojem kupac stranka sporazuma može prodavati robu ili usluge koje su predmet sporazuma, ili ograničavanje korisnika kojima ih može prodavati, bilo ograničavanje članovima unutar sustava selektivne distribucije koji djeluju na razini maloprodaje aktivne ili pasivne prodaje krajnjim korisnicima.

               64

               Stoga valja provjeriti ograničava li ugovorna klauzula poput one iz glavnog postupka korisnike kojima ovlašteni distributeri mogu prodavati dotične luksuzne proizvode odnosno ograničava li pasivnu prodaju ovlaštenih distributera krajnjim korisnicima.

               65

               U tom pogledu valja prije svega podsjetiti da za razliku od klauzule iz predmeta u kojem je donesena presuda od 13. listopada 2011., Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique (C‑439/09, EU:C:2011:649), klauzula iz ovog predmeta ne zabranjuje korištenje interneta kao načina trgovanja ugovorenim proizvodima, kao što je pojašnjeno u točkama 52. i 53. ove presude.

               66

               Nadalje, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da očito nije moguće unutar skupine kupaca na internetu razgraničiti korisnike trećih platformi.

               67

               Konačno, iz spisa kojim Sud raspolaže razvidno je i da ugovor o selektivnoj distribuciji iz glavnog postupka ovlaštenim distributerima dopušta, pod određenim uvjetima, oglašavanje putem interneta na trećim platformama i korištenje internetskih pretraživača, tako da korisnici, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 147. svojeg mišljenja, internetsku ponudu ovlaštenih distributera obično mogu pronaći korištenjem takvih pretraživača.

               68

               U tim okolnostima, iako se njome ograničava posebni oblik prodaje putem interneta, zabrana poput one iz glavnog postupka ne predstavlja ograničavanje korisnika distributerâ u smislu članka 4. točke (b) Uredbe br. 330/2010 ni ograničavanje pasivne prodaje ovlaštenih distributera krajnjim korisnicima u smislu članka 4. točke (c) Uredbe br. 330/2010.

               69

               Slijedom prethodnih razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. Uredbe br. 330/2010 treba tumačiti na način da, u okolnostima kao u glavnom postupku, zabrana članovima sustava selektivne distribucije luksuznih proizvoda koji na tržištu djeluju kao distributeri da na vidljiv način koriste treće poduzetnike za prodaju putem interneta ne predstavlja ograničavanje korisnika u smislu članka 4. točke (b) te uredbe ni ograničavanje pasivne prodaje krajnjim korisnicima u smislu članka 4. točke (c) te uredbe.

         Troškovi

               70

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da je sustav selektivne distribucije luksuznih proizvoda, čiji je glavni cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, u skladu s tom odredbom ako se izbor prodavatelja provodi prema objektivnim kvalitativnim kriterijima koji su utvrđeni jednako za sve potencijalne prodavatelje i koji se primjenjuju nediskriminirajuće te ako utvrđeni kriteriji ne prelaze ono što je nužno.

                           2.

                           Članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi ugovorna klauzula poput one iz glavnog postupka, koja ovlaštenim distributerima sustava selektivne distribucije luksuznih proizvoda, čiji je glavni cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, zabranjuje na vidljiv način koristiti treće platforme za prodaju ugovorenih proizvoda putem interneta, pod uvjetom da ta klauzula ima za cilj očuvanje luksuznog imidža tih proizvoda, da je određena jednako i da se primjenjuje bez diskriminacije te da je proporcionalna u odnosu na cilj koji se njome želi postići, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                           3.

                           Članak 4. Uredbe Komisije (EU) br. 330/2010 od 20. travnja 2010. o primjeni članka 101. stavka 3. Ugovora o funkcioniranju Europske unije na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja treba tumačiti na način da, u okolnostima kao u glavnom postupku, zabrana članovima sustava selektivne distribucije luksuznih proizvoda koji na tržištu djeluju kao distributeri da na vidljiv način koriste treće poduzetnike za prodaju putem interneta ne predstavlja ograničavanje korisnika u smislu članka 4. točke (b) te uredbe ni ograničavanje pasivne prodaje krajnjim korisnicima u smislu članka 4. točke (c) te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački