title: Presuda Suda (treće vijeće) od 11. lipnja 2015.#Base Company NV i Mobistar NV protiv Ministerraad.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Grondwettelijk Hof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/22/EZ – Članci 4., 9., 13. i 32. – Obveze univerzalne usluge i obveze socijalne usluge – Pružanje pristupa na fiksnoj lokaciji i pružanje telefonskih usluga – Pristupačnost tarifa – Posebne tarifne opcije – Financiranje obveza univerzalne usluge – Dodatne obvezne usluge – Usluge mobilnih komunikacija i/ili internetskih pretplata.#Predmet C-1/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      11. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/22/EZ — Članci 4., 9., 13. i 32. — Obveze univerzalne usluge i obveze socijalne usluge — Pružanje pristupa na fiksnoj lokaciji i pružanje telefonskih usluga — Pristupačnost tarifa — Posebne tarifne opcije — Financiranje obveza univerzalne usluge — Dodatne obvezne usluge — Usluge mobilnih komunikacija i/ili internetskih pretplata“
      U predmetu C‑1/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Grondwettelijk Hof (Belgija), odlukom od 19. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 2. siječnja 2014., u postupku

         Base Company NV, prije KPN Group Belgium NV,

         Mobistar NV

      protiv

         Ministerraad,

      uz sudjelovanje:

         Belgacom NV,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Base Company NV i Mobistar NV, T. De Cordier i E. Taelman, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, J. Van Holm i M. Jacobs, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Depré i D. Schrijvers, advocaten,

               —

               za Europski parlament, R. van de Westelaken i J. Rodrigues, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, I. Šulce i K. Michoel kao i J. Herrmann, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Nicolae kao i G. Braun, F. Wilman i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. siječnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 9. i 32. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 11.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224., u daljnjem tekstu: Direktiva o univerzalnoj usluzi), kao i o valjanosti Direktive o univerzalnoj usluzi s obzirom na načelo ravnopravnosti, kako je propisano u članku 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Base Company NV (u daljnjem tekstu: Base Company) te Mobistara NV (u daljnjem tekstu: Mobistar) i Ministerraada (Vijeće ministara) u vezi s tužbom za poništenje odredaba nacionalnog prava koje operatorima koji pružaju potrošačima usluge mobilne komunikacije i/ili internetske pretplate nameću obvezu doprinosa financiranju neto troška tih usluga.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 4., 8., 25. i 46. Direktive o univerzalnoj usluzi:

                        „(4)

                        Osiguravanje univerzalne usluge (drugim riječima, pružanje definiranog najmanjeg skupa usluga svim krajnjim korisnicima po pristupačnoj cijeni) može uključivati pružanje određenih usluga nekim krajnjim korisnicima po cijenama koje odstupaju od onih koje su posljedica uobičajenih uvjeta na tržištu. [...]

                  [...]

                        (8)

                        Temeljni je zahtjev univerzalne usluge pružiti korisnicima, na njihov zahtjev, pristup javnoj telefonskoj mreži na nepokretnoj lokaciji po pristupačnoj cijeni. [...]

                  [...]

                        (25)

                        [...] Državama članicama nije dozvoljeno nametati sudionicima na tržištu financijske doprinose koji se odnose na mjere koje nisu dijelom obveza pružanja univerzalne usluge. Svaka država članica i dalje ima slobodu nametnuti posebne mjere (izvan opsega obveza pružanja univerzalne usluge) te ih financirati u skladu s pravom Zajednice, ali ne na teret doprinosa od strane sudionika na tržištu.

                  [...]

                        (46)

                        Kada država članica nastoji osigurati pružanje drugih posebnih usluga na cjelokupnom nacionalnom teritoriju, takve se obveze trebaju provesti na ekonomičnoj osnovi te izvan opsega obveza pružanja univerzalne usluge. [...]“

               4

               Članak 1. stavak 2. te direktive predviđa:
               „Ova Direktiva utvrđuje prava krajnjih korisnika i odgovarajućih obveza poduzeća koja su operatori javno dostupnih mreža i usluga elektroničkih komunikacija. S obzirom na osiguravanje odredbi univerzalnih usluga u okolnostima otvorenih i konkurentnih tržišta, ova Direktiva utvrđuje minimalni broj usluga određene kakvoće, kojima svi krajnji korisnici imaju pristup, po povoljnoj cijeni uzimajući u obzir posebne nacionalne uvjete, bez ometanja konkurencije. Ova Direktiva također utvrđuje obveze s obzirom na pružanje određenih obveznih usluga.“

               5

               U poglavlju II. navedene direktive, naslovljenom „Obveze pružanja univerzalne usluge, uključujući socijalne obveze“, nalaze se članci 3. do 9. koji se redom odnose na dostupnost univerzalne usluge (članak 3.), pružanje pristupa na fiksnoj lokaciji i pružanje telefonskih usluga (članak 4.), službu davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonske imenike (članak 5.), javne govornice i druge pristupne točke javne glasovne telefonije (članak 6.), mjere koje se odnose na krajnje korisnike s invaliditetom (članak 7.), načine određivanja poduzeća zaduženih za obveze univerzalne usluge (članak 8.) i mogućnost traženja da određena poduzeća potrošačima ponude mogućnosti korištenja potrošačkih tarifa ili paketa koji odstupaju od onih koje bi operator ponudio u uobičajenim tržišnim uvjetima, a posebno kako bi se osiguralo da one skupine korisnika čija su primanja niža ili imaju posebne socijalne potrebe nisu spriječene u pristupanju uslugama navedenima u poglavlju II. iste direktive (članak 9.).

               6

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, naslovljenom „Dostupnost univerzalne usluge“:
               „Države članice osiguravaju dostupnost usluga utvrđenih u ovom poglavlju po kakvoći određenoj za sve krajnje korisnike na svom državnom području, neovisno o zemljopisnoj lokaciji te, u kontekstu specifičnih uvjeta na nacionalnoj razini, po pristupačnoj cijeni.“

               7

               Članak 4. te direktive, naslovljen „Pružanje pristupa na fiksnoj lokaciji i pružanje telefonskih usluga“, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da barem jedan operator zadovoljava sve razumne zahtjeve za povezivanje na javnu komunikacijsku mrežu na fiksnoj lokaciji.
               2.   Navedena veza može podržavati glasovne, faksimil i podatkovne poruke, brzinama koje su odgovarajuće za omogućavanje funkcionalnog internetskog pristupa, uzimajući u obzir prevladavajuću tehnologiju koju koristi većina korisnika, kao i tehnološku provedivost.
               3.   Države članice osiguravaju da razumne zahtjeve za pružanjem javno dostupnih telefonskih usluga putem povezivanja na mrežu navedenog u stavku 1. može zadovoljiti barem jedno poduzeće, što podrazumijeva i omogućavanje utvrđivanja pošiljatelja i primatelja poruke kod nacionalnih i međunarodnih poziva.“

               8

               Članak 9. stavci 1. do 3. navedene direktive, naslovljen „Pristupačnost tarifa“, glasi kako slijedi:
               „1.   Državna regulatorna tijela nadziru razvoj i razine maloprodajnih tarifa usluga navedenih u člancima 4. do 7. u skladu s obvezama o univerzalnim uslugama, a koje nude određena poduzeća ili koje su dostupne na tržištu, ako niti jedno poduzeće nije određeno u skladu s navedenim uslugama, posebno s obzirom na nacionalne maloprodajne cijene i prihode.
               2.   Države članice mogu, s obzirom na nacionalne uvjete, zatražiti da određena poduzeća potrošačima ponude mogućnosti korištenja potrošačkih tarifa ili paketa koji odstupaju od onih koje bi operator ponudio u uobičajenim tržišnim uvjetima, a posebno kako bi osigurale da one skupine korisnika čija su primanja niža ili imaju posebne socijalne potrebe nisu spriječene u pristupanju mreži navedenoj u članku 4. stavku 1. ili kod korištenja usluga utvrđenih u članku 4. stavku 3. i člancima 5., 6. i 7., kao usluga koje su obuhvaćene obvezama o univerzalnim uslugama te koje pružaju određena poduzeća.
               3.   Države članice mogu, pored odredbe kojom se određenim poduzećima nalaže pružanje posebnih tarifnih opcija, usuglašavanje s najvišim propisanim cijenama ili zemljopisno izjednačavanje, odnosno drugi slični programi, osigurati pružanje potpore onim potrošačima koji su identificirani kao potrošači nižih primanja ili oni s posebnim socijalnim potrebama.“

               9

               Članak 12. iste direktive propisuje da tamo gdje državna regulatorna tijela smatraju da pružanje univerzalne usluge može predstavljati nepošteno opterećenje poduzećima određenim za pružanje univerzalne usluge, ona rade izračun neto troškova njezina pružanja.

               10

               U skladu s člankom 13. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, naslovljenom „Financiranje obveza pružanja univerzalne usluge“:
               „U slučaju kada, na temelju izračuna neto troška iz članka 12., državna regulatorna tijela utvrde kako je neko poduzeće izloženo nepoštenom opterećenju, države članice na temelju zahtjeva odabranoga poduzeća odlučuju o:
               [...]

                        (b)

                        podjeli neto troška obveza pružanja univerzalne usluge između davatelja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.“

               11

               Članak 32. te direktive, naslovljen „Dodatne obvezne usluge“, propisuje:
               „Države članice mogu odlučiti učiniti javno dostupnima dodatne usluge na svom državnom području, pored usluga sadržanih u obvezama pružanja univerzalne usluge kako su definirane u poglavlju II.; međutim, u takvim se okolnostima ne može nametnuti mehanizam naknade koji bi uključio odabrana poduzeća.“

               12

               U skladu s člankom 2. točkom (j), Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 37.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.; u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva):
               „,univerzalne usluge' znači najmanji skup usluga, prema definiciji iz [Direktive o univerzalnim uslugama], određene kvalitete koje su dostupne svim korisnicima po pristupačnoj cijeni bez obzira na njihovu geografsku lokaciju i, s obzirom na specifične nacionalne uvjete;
               [...]“

         Belgijsko pravo

               13

               Članak 74. Zakona od 13. lipnja 2005. o elektroničkim komunikacijama (Belgisch Staatsblad od 20. lipnja 2005., str. 28070., u daljnjem tekstu: Zakon od 13. lipnja 2005.), kako je izmijenjen člankom 50. Zakona od 10. srpnja 2012. o različitim odredbama u području elektroničkih komunikacija (Belgisch Staatsblad od 25. srpnja 2012., str. 40969., u daljnjem tekstu: Zakon od 10. srpnja 2012.), glasi:
               „§ 1.   Operatori navedeni u stavcima 2. i 3., koji potrošačima nude javno dostupnu uslugu elektroničkih komunikacija, pružaju posebne tarifne uvjete određenim kategorijama korisnika u okviru socijalne sastavnice univerzalne usluge.
               [...]
               § 2.   Svaki operator koji potrošačima nudi javno dostupnu uslugu elektroničkih komunikacija, čiji je prihod od javno dostupnih usluga elektroničkih komunikacija viši od pedeset milijuna eura, pruža socijalnu sastavnicu univerzalne usluge, navedenu u stavku 1.
               [...]
               § 3.   Svaki operator koji potrošačima nudi javno dostupnu uslugu elektroničkih komunikacija, čiji je prihod od javno dostupnih usluga elektroničkih komunikacija niži ili jednak pedeset milijuna eura, i koji je [belgijskom Institutu za poštanske i telekomunikacijske usluge (u daljnjem tekstu: Institut)] izjavio svoju namjeru pružanja socijalne sastavnice univerzalne usluge, navedene u stavku 1., na fiksnoj zemaljskoj mreži ili na mobilnoj mreži ili na obje, pruža tu sastavnicu u trajanju od pet godina.
               [...]“

               14

               Članak 74/1 Zakona od 13. lipnja 2005., koji je dodan u navedeni zakon člankom 51. Zakona od 10. srpnja 2012., glasi:
               „§ 1.   Kad Institut smatra da pružanje socijalne sastavnice može predstavljati neopravdan teret za pružatelja, on od svakog pružatelja socijalnih tarifa traži da mu dostavi podatke navedene u stavku 2. i utvrđuje izračun neto troška.
               § 2.   Svaki pružatelj socijalnih tarifa obavještava Institut, prema pravilima određenim u skladu s člankom 137. stavkom 2., najkasnije do 1. kolovoza svake godine o indeksiranom iznosu procijenjenog troška za prethodnu godinu koji se računa primjenom metodologije izračuna utvrđenoj u prilogu.
               [...]
               § 3.   Institut utvrđuje postojanje neopravdanog tereta za svakog dotičnog pružatelja kad je pružanje socijalne sastavnice univerzalne usluge pretjerano s obzirom na njegovu sposobnost podnošenja tog tereta uzimajući u obzir sva njegova obilježja, osobito razinu njegove opreme, njegov gospodarski i financijski položaj, kao i njegov tržišni udjel na tržištu javno dostupnih usluga elektroničkih komunikacija.
               § 4.   Institut uspostavlja fond za univerzalnu uslugu u području socijalnih tarifa radi obeštećivanja svakog pružatelja socijalnih tarifa kojemu pružanje socijalne sastavnice univerzalne usluge predstavlja neopravdan teret i koji Institutu u tu svrhu podnese zahtjev. Odšteta odgovara neto trošku koji snosi operator za kojega pružanje socijalne sastavnice univerzalne usluge predstavlja neopravdan teret. Taj fond ima pravnu osobnost i njime upravlja Institut.
               Fond se financira doprinosima pružatelja koji nude socijalnu sastavnicu univerzalne usluge.
               Doprinosi se utvrđuju pro rata njihovim prihodima od javno dostupnih usluga elektroničkih komunikacija.
               Prihod koji se uzima u obzir jest prihod prije oporezivanja ostvaren pružanjem javno dostupnih usluga elektroničkih komunikacija na nacionalnom državnom području u skladu s člankom 95. stavkom 2.
               Troškovi upravljanja fondom obuhvaćaju sve troškove povezane s funkcioniranjem fonda, uključujući troškove utvrđivanja troškovnog modela prema zamišljenom učinkovitom operatoru ovisno o vrsti elektroničke komunikacijske mreže kojom se pruža socijalna sastavnica univerzalne usluge. Kralj utvrđuje najviši iznos troškova upravljanja fondom uredbom o kojoj raspravlja Vijeće ministara.
               Operatori navedeni u podstavku 2. financiraju troškove upravljanja fondom pro rata svojem prihodu navedenom u podstavku 3.
               § 5.   Kralj određuje načine funkcioniranja tog mehanizma uredbom o kojoj raspravlja Vijeće ministara.“

               15

               Na temelju članka 146. podstavka 2. Zakona od 10. srpnja 2012., članak 51. Zakona od 13. lipnja 2005. proizvodi učinke „od 30. lipnja 2005.“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Iz odluke o upućivanju proizlazi da je belgijski zakonodavac, nastavno na presude Komisija/Belgija (C‑222/08, EU:C:2010:583), kao i Base i dr. (C‑389/08, EU:C:2010:584), donio Zakon od 10. srpnja 2012. kojim se izmjenjuje i tumači Zakon od 13. lipnja 2005., a kako bi promijenio mehanizam financiranja pružanja univerzalne usluge, osobito što se tiče socijalnih telefonskih tarifa iz Zakona od 25. travnja 2007. o različitim odredbama (IV) (Belgisch Staatsblad od 8. svibnja 2007., str. 25103.).

               17

               Base Company i Mobistar, dva operatora koji pružaju usluge elektroničkih komunikacija u Belgiji, podnijeli su 28. siječnja 2013. pred sudom koji je uputio zahtjev tužbu za poništenje članaka 50., 51. i 146. Zakona od 10. srpnja 2012. koji predviđaju mehanizam sektorskog financiranja namećući operatorima čiji prihod doseže ili premašuje pragove predviđene tim zakonom doprinos za neto trošak ponude usluga mobilnih komunikacija i/ili internetskih pretplata kao elemenata „socijalne sastavnice univerzalne usluge“, koja se u smislu navedenog zakona sastoji u pružanju posebnih tarifnih uvjeta određenim kategorijama korisnika.

               18

               U prilog svojoj tužbi, Base Company i Mobistar tvrde da te odredbe nisu u skladu s člancima 10. i 11. Ustava, povezano s njegovim člancima 170. i 172., kao ni s člancima 9. i 32. Direktive o univerzalnoj usluzi.

               19

               Base Company i Mobistar smatraju da je protivna pravu Unije obveza doprinosa financiranju neto troška koji proizlazi iz pružanja usluga mobilnih komunikacija i/ili internetskih pretplata, koja ih tereti od izmjena donesenih Zakonom od 10. srpnja 2012. Navedena poduzeća smatraju da su predmet diskriminatornog postupanja u odnosu na postupanje prema obveznicima koji nisu podvrgnuti doprinosima na temelju odredaba nacionalnog prava koje su protivne pravu Unije.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je članak 74/1 Zakona od 13. lipnja 2005., kako je dodan člankom 51. Zakona od 10. srpnja 2012., uspostavio „Fond za univerzalnu uslugu u području socijalnih tarifa“ koji je zadužen za obeštećivanje svakog pružatelja socijalnih tarifa za kojeg pružanje socijalne sastavnice univerzalne usluge predstavlja neopravdan teret. Fond financiraju pružatelji koji pružaju tu socijalnu sastavnicu kao i operatori koji nude usluge mobilne komunikacije i/ili internetskih pretplata. Taj sud objašnjava da je uspostavom tog mehanizma financiranja belgijski zakonodavac upotrijebio mogućnost predviđenu u članku 13. stavku 1. točki (b) Direktive o univerzalnoj usluzi.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja upit o usklađenosti odredaba Zakona od 10. srpnja 2012. s Direktivom o univerzalnoj usluzi, s obzirom na to da mu se čini da osobito iz članka 9. te direktive proizlazi da su „glasovne, faksimil i podatkovne poruke, brzinama koje su odgovarajuće za omogućavanje funkcionalnog internetskog pristupa“, navedene u članku 4. stavku 2. navedene direktive, isključene iz socijalne sastavnice univerzalne usluge. Taj sud navodi da članak 32. te iste direktive predviđa da države članice mogu odlučiti učiniti javno dostupnima dodatne obvezne usluge, pored usluga sadržanih u obvezama pružanja univerzalne usluge, međutim, u takvim se okolnostima ne može nametnuti nikakav mehanizam naknade koji bi uključio sudjelovanje operatora.

               22

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev navodi da je u okviru postupka koji je u tijeku pred njim Ministerraad pojasnio da su sve univerzalne usluge, koje su donesene Zakonom od 10. srpnja 2012., bile navedene smatrajući da članak 9. stavak 3. Direktive o univerzalnoj usluzi dopušta pomaganje potrošačima i u odnosu na druge usluge nego što su to one nabrojane u člancima 4. do 7. navedene direktive, uključujući usluge mobilnih komunikacija i/ili internetskih pretplata.

               23

               U tim je uvjetima Grondwettelijk Hof (Ustavni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li Direktivu o univerzalnoj usluzi, i osobito njezine članke 9. i 32., tumačiti na način da su socijalna tarifa za univerzalne usluge, kao i kompenzacijski mehanizam predviđen u članku 13. stavku 1. točki (b) Direktive o univerzalnoj usluzi, primjenjivi ne samo na elektroničke komunikacije putem telefonskog priključka na javnu komunikacijsku mrežu na fiksnoj lokaciji, nego i na usluge mobilne telefonije i/ili internetskih pretplata?

                        2.

                        Treba li članak 9. stavak 3. Direktive o univerzalnoj usluzi tumačiti na način da državama članicama dopušta dodavanje univerzalnoj usluzi posebnih tarifnih opcija za druge usluge, nego što su to one definirane u članku 9. stavku 2. te direktive?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo i drugo pitanje, jesu li predmetne odredbe Direktive o univerzalnoj usluzi usklađene s načelom ravnopravnosti kako je propisano, među ostalim, u članku 20. Povelje?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               24

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu o univerzalnoj usluzi tumačiti na način da se posebne tarife i mehanizam financiranja predviđeni, redom, člankom 9. i člankom 13. stavkom 1. točkom (b) te direktive primjenjuju na usluge mobilne komunikacije i/ili internetskih pretplata.

               25

               Treba navesti da je prema članku 1. stavku 2. Direktive o univerzalnoj usluzi predmet te direktive utvrđivanje, kako to predviđa članak 2. točka (j) Okvirne direktive, minimalnog broja usluga određene kakvoće, kojima svi krajnji korisnici imaju pristup, po pristupačnoj cijeni, u kontekstu specifičnih uvjeta na nacionalnoj razini, bez narušavanja tržišnog natjecanja. Taj minimalan broj univerzalnih usluga definiran je u poglavlju II. Direktive o univerzalnoj usluzi.

               26

               Na temelju članka 3. stavka 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, države članice osiguravaju dostupnost usluga utvrđenih u poglavlju II. te direktive po kakvoći određenoj za sve krajnje korisnike na njihovom državnom području, neovisno o zemljopisnoj lokaciji te, u kontekstu specifičnih uvjeta na nacionalnoj razini, po pristupačnoj cijeni.

               27

               Uvodna izjava 4. te direktive navodi da osiguravanje univerzalne usluge može uključivati pružanje određenih usluga nekim krajnjim korisnicima po cijenama koje odstupaju od onih koje su posljedica uobičajenih uvjeta na tržištu.

               28

               Na taj način, u skladu s člankom 9. stavcima 1. i 2. navedene direktive, države članice mogu radi osiguranja univerzalne usluge zatražiti od određenih poduzeća da ponude tarife ili pakete koji odstupaju od onih koji se nude u uobičajenim tržišnim uvjetima, a posebno kako bi osigurale da one skupine korisnika čija su primanja niža ili imaju posebne socijalne potrebe nisu spriječene u pristupu minimalnom broju univerzalnih usluga definiranih u člancima 4. do 7. iste direktive.

               29

               Iz članka 9. stavka 3. Direktive o univerzalnoj usluzi proizlazi da države članice mogu, pored odredaba kojima se radi osiguranja pružanja univerzalne usluge određenim poduzećima nalaže pružanje posebnih tarifnih opcija, usuglašavanje s najvišim propisanim cijenama ili zemljopisno izjednačavanje, odnosno drugi slični programi, osigurati pružanje potpore onim potrošačima koji su identificirani kao potrošači nižih primanja ili oni s posebnim socijalnim potrebama.

               30

               Članak 13. stavak 1. točka (b) Direktive o univerzalnoj usluzi propisuje da u slučaju kada, na temelju izračuna neto troška iz članka 12. te direktive, državna regulatorna tijela utvrde da su poduzeća određena za pružanje univerzalne usluge, kao što su to obveze navedene u člancima 3. do 10. navedene direktive, izložena nepoštenom opterećenju, države članice na temelju zahtjeva tih poduzeća odlučuju o podjeli neto troška tih obveza između davatelja elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga elektroničkih komunikacija.

               31

               Iz svih tih odredaba proizlazi da se posebne tarife i mehanizam financiranja predviđen u članku 9. i članku 13. stavku 1. točki (b) Direktive o univerzalnoj usluzi primjenjuju samo na univerzalne usluge navedene u poglavlju II. te direktive.

               32

               U tim okolnostima treba provjeriti jesu li usluge mobilne komunikacije i/ili internetskih pretplata obuhvaćene obvezama univerzalne usluge navedenima u tom poglavlju.

               33

               U tom pogledu treba podsjetiti da članak 4. stavci 1. i 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, naslovljen „Pružanje pristupa na fiksnoj lokaciji i pružanje telefonskih usluga“ propisuje da povezivanje na javnu komunikacijsku mrežu na fiksnoj lokaciji mora podržavati glasovne, faksimil i podatkovne poruke, brzinama koje su odgovarajuće za omogućavanje funkcionalnog internetskog pristupa. Stavak 3. tog članka pojašnjava da države članice moraju osigurati da razumne zahtjeve za pružanjem javno dostupnih telefonskih usluga putem povezivanja na javnu komunikacijsku mrežu na fiksnoj lokaciji može zadovoljiti barem jedno poduzeće, što podrazumijeva i omogućavanje utvrđivanja pošiljatelja i primatelja poruke kod nacionalnih i međunarodnih poziva.

               34

               Na taj način, i naslov i tekst članka 4. Direktive o univerzalnoj usluzi na izričit način utvrđuju obvezu država članica da osiguraju povezivanje na javnu komunikacijsku mrežu na fiksnoj lokaciji.

               35

               Ta obveza jasno proizlazi i iz uvodne izjave 8. te direktive koja navodi da je temeljni zahtjev univerzalne usluge pružiti korisnicima, na njihov zahtjev, pristup javnoj telefonskoj mreži na nepokretnoj lokaciji po pristupačnoj cijeni.

               36

               Međutim, valja utvrditi da je izraz „na nepokretnoj lokaciji“ protivan izrazu „mobilni“.

               37

               Stoga valja smatrati, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 46. svojeg mišljenja, da su usluge mobilnih komunikacija po definiciji isključene iz najmanjeg skupa univerzalnih usluga, koji je definiran u poglavlju II. Direktive o univerzalnoj usluzi, jer njihovo pružanje ne pretpostavlja pristup i povezivanje na javnu komunikacijsku mrežu na fiksnoj lokaciji. Također, valja smatrati da usluge internetskih pretplata koje se pružaju putem usluga mobilnih komunikacija nisu obuhvaćene tim najmanjim skupom. Nasuprot tomu, usluge internetskog pristupa uključene su u taj skup ako njihovo pružanje pretpostavlja povezivanje na internet na fiksnoj lokaciji.

               38

               Štoviše, treba podsjetiti da u skladu s člankom 32. Direktive o univerzalnoj usluzi države članice mogu odlučiti učiniti javno dostupnima dodatne obvezne usluge na svojem državnom području, pored usluga sadržanih u obvezama pružanja univerzalne usluge kako su definirane u poglavlju II. te direktive.

               39

               U tom pogledu uvodne izjave 25. i 46. Direktive o univerzalnoj usluzi navode da svaka država članica i dalje ima slobodu nametnuti posebne mjere koje se trebaju provesti na ekonomičnoj osnovi te izvan opsega obveza pružanja univerzalne usluge.

               40

               Stoga su države članice slobodne smatrati usluge mobilnih komunikacija, uključujući usluge internetske pretplate koje se pružaju putem usluga mobilnih komunikacija, kao dodatne obvezne usluge u smislu članka 32. Direktive o univerzalnoj usluzi.

               41

               Međutim, na temelju tog članka nije moguće nametnuti mehanizam naknade koji bi uključio odabrana poduzeća kad države članice odluče učiniti javno dostupnima dodatne obvezne usluge na svojem državnom području. Stoga, mehanizam financiranja propisan u članku 13. stavku 1. točki (b) Direktive o univerzalnoj usluzi nije moguće proširiti na takve usluge.

               42

               Naime, kao što to navodi uvodna izjava 25. Direktive o univerzalnoj usluzi, državama članicama nije dozvoljeno nametati sudionicima na tržištu financijske doprinose koji se odnose na mjere koje nisu dio obveza pružanja univerzalne usluge. Na taj način, iako svaka država članica i dalje ima slobodu financirati posebne mjere u skladu s pravom Unije, to nije moguće učiniti na teret doprinosa od strane sudionika na tržištu.

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da Direktivu o univerzalnoj usluzi treba tumačiti na način da se posebne tarife i mehanizam financiranja predviđeni, redom, člankom 9. i člankom 13. stavkom 1. točkom (b) navedene direktive primjenjuju na usluge internetskih pretplata koje zahtijevaju povezivanje na internet na fiksnoj lokaciji, ali ne i na usluge mobilnih komunikacija, uključujući usluge internetskih pretplata koje se pružaju putem navedenih usluga mobilnih komunikacija. Ako se te potonje usluge čine dostupnima javnosti na državnom području kao „dodatne obvezne usluge“ u smislu članka 32. Direktive o univerzalnoj usluzi, njihovo financiranje ne može se u nacionalnom pravu osigurati mehanizmom koji bi uključio sudjelovanje odabranih poduzeća.

         Treće pitanje

               44

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u slučaju negativnog odgovora na prvo i drugo pitanje u biti pita jesu li članak 9. i članak 13. stavak 1. točka (b) Direktive o univerzalnoj usluzi valjani s obzirom na načelo ravnopravnosti propisano u članku 20. Povelje.

               45

               Valja podsjetiti da kad se pred nacionalnim sudom javi pitanje o valjanosti akta koji su donijele institucije Europske unije, na tom je sudu da prosudi je li odluka o tom pitanju nužna za donošenje njegove presude i stoga da zatraži od Suda donošenje odluke o tom pitanju. Posljedično, ako se pitanja koja je postavio nacionalni sud odnose na valjanost pravila prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (rješenje Adiamix, C‑368/12, EU:C:2013:257, t. 16. i navedena sudska praksa).

               46

               Međutim, iz duha suradnje, kojim se mora voditi funkcioniranje zahtjeva za prethodnu odluku, proizlazi da je neophodno da nacionalni sud u svojoj odluci o upućivanju zahtjeva navede precizne razloge zbog kojih smatra da je odgovor na njegova pitanja u vezi s tumačenjem ili valjanošću određenih odredaba prava Unije nužan za rješenje spora (rješenje Adiamix, C‑368/12, EU:C:2013:257, t. 21. i navedena sudska praksa).

               47

               U tom je okviru važno da nacionalni sud osobito navede precizne razloge koji su ga naveli da postavi upit o valjanosti određenih odredaba prava Unije i da izloži razloge nevaljanosti koji mu se čine da bi posljedično mogli biti usvojeni (rješenje Adiamix, C‑368/12, EU:C:2013:257, t. 22. i navedena sudska praksa).

               48

               Također, u tom pogledu valja naglasiti, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, da podaci dostavljeni u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje ne služe samo tomu da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora, već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim strankama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije. Stoga je na Sudu da pazi da se ta mogućnost zaštiti, vodeći računa o činjenici da se na temelju te odredbe zainteresiranima priopćavaju samo odluke kojima se upućuje prethodno pitanje zajedno s prijevodom na službeni jezik svake države članice, ali bez nacionalnog spisa koji je sud koji je uputio zahtjev eventualno poslao Sudu (rješenje Adiamix, C‑368/12, EU:C:2013:257, t. 24. i navedena sudska praksa).

               49

               U tom pogledu valja navesti da u svojoj odluci o upućivanju zahtjeva sud koji je uputio zahtjev nije naznačio ili objasnio činjenične ili pravne elemente koji bi mogli predstavljati povredu načela ravnopravnosti propisanog u članku 20. Povelje, kao ni razloge koji su ga naveli na preispitivanje valjanosti članka 9. i članka 13. stavka 1. točke (b) Direktive o univerzalnoj usluzi.

               50

               U tim uvjetima Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim i pravnim elementima za davanje korisnog odgovora na pitanje koje mu je postavljeno.

               51

               Iz toga slijedi da je treće pitanje nedopušteno.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., treba tumačiti na način da se posebne tarife i mehanizam financiranja predviđeni, redom, člankom 9. i člankom 13. stavkom 1. točkom (b) navedene direktive primjenjuju na usluge internetskih pretplata koje zahtijevaju povezivanje na internet na fiksnoj lokaciji, ali ne i na usluge mobilnih komunikacija, uključujući usluge internetskih pretplata koje se pružaju putem navedenih usluga mobilnih komunikacija. Ako se te potonje usluge čine dostupnima javnosti na državnom području kao „dodatne obvezne usluge“ u smislu članka 32. Direktive 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, njihovo financiranje ne može se u nacionalnom pravu osigurati mehanizmom koji bi uključio sudjelovanje odabranih poduzeća.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 11. studenoga 2014.#Leopold Schmitzer protiv Bundesministerin für Inneres.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavci 1. i 2. točka (a) – Članak 6. stavak 1. – Diskriminacija na temelju dobi – Nacionalni propis prema kojemu se razdoblja obrazovanja i rada ostvarena prije navršenih 18 godina života mogu uzeti u obzir radi određivanja plaće pod uvjetom produljenja rokova za napredovanje – Opravdanje – Prikladnost za postizanje zadanog cilja – Mogućnost osporavanja produljenja rokova za napredovanje.#Predmet C‑530/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      11. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članak 2. stavci 1. i 2. točka (a) — Članak 6. stavak 1. — Diskriminacija na temelju dobi — Nacionalni propis prema kojemu se razdoblja obrazovanja i rada ostvarena prije navršenih 18 godina života mogu uzeti u obzir radi određivanja plaće pod uvjetom produljenja rokova za napredovanje — Opravdanje — Prikladnost za postizanje zadanog cilja — Mogućnost osporavanja produljenja rokova za napredovanje“
      U predmetu C‑530/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 16. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 8. listopada 2013., u postupku

         Leopold Schmitzer

      protiv

         Bundesministerin für Inneres,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, C. Vajda, S. Rodin i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, A. Arabadjiev (izvjestitelj), M. Safjan i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) te članka 2., članka 6. stavka 1. i članka 16. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji Leopold Schmitzer vodi protiv Bundesministerin für Inneres (savezne ministrice za unutarnje poslove) u vezi s dopustivošću sustava plaća u javnoj službi koji je radi prestanka diskriminacije na temelju dobi usvojio austrijski zakonodavac.

         Pravni okvir

         Direktiva 2000/78

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78 „[s]vrha [te d]irektive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja“.

               4

               Članak 2. te direktive navodi:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                  [...]“

               5

               Prema članku 3. stavku 1. točki (c) navedene direktive, ona se primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na, među ostalim, zapošljavanje i uvjete rada, uključujući plaće.

               6

               Članak 6. Direktive 2000/78 glasi kako slijedi:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                        b)

                        određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;

                  [...]“

               7

               Članak 9. te direktive pod naslovom „Pravna zaštita“ u stavku 1. određuje:
               „Države članice osiguravaju da su svim osobama koje smatraju da im je učinjena nepravda, zbog toga što nije bilo primijenjeno načelo jednakog postupanja, čak i kad je odnos u kojem je navodno došlo do diskriminacije prestao, dostupni sudski i/ili upravni postupci te, ako se smatraju primjerenima, postupci mirenja, radi provođenja obveza iz ove Direktive.“

               8

               Članak 16. Direktive 2000/78 pod naslovom „Usklađenost“ glasi:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se:
               [...]

                        b)

                        proglasile ništavim ili izmijenile sve odredbe koje su protivne načelu jednakog postupanja, u individualnim ili kolektivnim ugovorima [...]“

         Austrijsko pravo

      Sustav iz razdoblja prije Zakona o izmjenama

               9

               U verziji koja je bila na snazi do retroaktivne izmjene Saveznim zakonom od 30. kolovoza 2010. o izmjeni Zakona o položaju službenika iz 1979., Zakona o plaćama iz 1956., Zakona o ugovornom osoblju iz 1948. i Zakona o službi sudaca i državnog odvjetništva (BGBl. I, 82/2010), a koja se primjenjivala od 1. siječnja 2004. do 30. kolovoza 2010. (u daljnjem tekstu: Zakon o izmjenama), članak 8. Zakona o plaćama iz 1956. (Gehaltsgesetz 1956, BGBl. 54/1956, u daljnjem tekstu: GehG) propisivao je opće pravilo o napredovanju svake dvije godine.

               10

               U verziji koja je bila na snazi 31. prosinca 2003., članak 12. stavak 1. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o deregulaciji i javnoj službi iz 2002. (Deregulierungsgesetz‑Öffentlicher Dienst 2002, BGBl. I, 119/2002), propisivao je:
               „Referentni datum za napredovanje utvrđuje se tako da se, uz isključenje razdobljâ prije navršene 18. godine života i uzimajući u obzir ograničavajuće odredbe stavaka 4. do 8., danu primanja u službu dodaju:

                        1.

                        razdoblja navedena u stavku 2., u cijelosti;

                        2.

                        ostala razdoblja

                                 a)

                                 koja ispunjavaju zahtjeve iz stavka 3. ili 3.a, u cijelosti

                                 b)

                                 koja ne ispunjavaju zahtjeve iz stavka 3. ili 3.a, u polovici trajanja, ali ukupno ne više od tri godine.“

         Zakon o izmjenama

               11

               Zakon o izmjenama imao je za cilj uskladiti savezna pravila za računanje razdobljâ prije ulaska u službu s Direktivom 2000/78 prema tumačenju Suda u presudi Hütter (C‑88/08, EU:C:2009:381), u kojoj je Sud utvrdio da nacionalni propis koji je radi izbjegavanja nepovoljnijeg tretiranja općeg obrazovanja u odnosu na strukovno obrazovanje i radi promicanja uključivanja mladih pripravnika na tržište rada isključivao uračunavanje razdoblja zaposlenja ostvarenih prije navršene 18. godine života za potrebe određivanja stupnja u koji se postavljaju članovi ugovornog osoblja u javnoj službi države članice nije u skladu s člancima 1., 2. i 6. Direktive 2000/78.

               12

               Taj zakon odnosio se posebno na izmjenu članaka 8. i 12. GehG‑a s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2004.

               13

               Članak 8. GehG‑a pod naslovom „Napredovanje“, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, u stavku 1. glasi:
               „Za napredovanje mjerodavan je referentni datum. Osim ako nije drukčije propisano ovim člankom, razdoblje potrebno za napredovanje u drugi stupanj svake kategorije radnog mjesta iznosi pet godina, a inače iznosi dvije godine.“

               14

               Članak 12. GehG‑a pod naslovom „Referentni datum za napredovanje“, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, propisuje:
               „(1)   Referentni datum za napredovanje utvrđuje se tako da se razdoblja nakon 30. lipnja u godini u kojoj je nakon upisa u prvi razred škole završeno ili je trebalo završiti devet razreda škole, uzimajući u obzir ograničavajuće odredbe stavaka 4. do 8., dodaju danu primanja u službu:

                        1.

                        razdoblja navedena u stavku 2. u cijelosti;

                        2.

                        ostala razdoblja

                                 a)

                                 koja ispunjavaju zahtjeve iz stavka 3. ili 3.a u cijelosti;

                                 b)

                                 koja ne ispunjavaju zahtjeve iz stavka 3. ili 3.a

                                          aa)

                                          do tri godine u cijelosti i

                                          bb)

                                          do dodatne tri godine u polovici trajanja.

                  [...]
               (3)   Razdoblja prema stavku 1. točki 2. u kojima je službenik obavljao djelatnost ili pohađao studij mogu se u javnom interesu uzeti u obzir u cijelosti samo ako djelatnost ili studij imaju posebno značenje za njegovu službu. [...]
               [...]“

               15

               Članak 113. stavci 10. do 12. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, propisuje:
               „(10)   Do ponovnog utvrđivanja referentnog datuma za napredovanje i položaja na ljestvici platnih razreda na temelju članaka 8. i 12. [GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama] može doći samo na zahtjev i samo u slučajevima u kojima se položaj na ljestvici platnih razreda određuje prema referentnom datumu za napredovanje. Zahtjev su ovlašteni podnijeti i primatelji periodičnih naknada prema Zakonu o mirovinama iz 1965.
               (11)   U odnosu na osobe koje ne podnesu uredan zahtjev prema stavcima 10. i 12. ili osobe u odnosu na koje prema stavku 10. ne mora doći do ponovnog utvrđivanja referentnog datuma za napredovanje,

                        1.

                        treba i dalje primjenjivati članak 8. i članak 12. stavak 1. u verziji koja je bila na snazi 31. prosinca 2003. [...]

                  [...]
               (12)   Zahtjevi u skladu sa stavkom 10. podnose se na obrascu koji će se utvrditi uredbom Saveznoga kancelara. Osobama ovlaštenima za podnošenje zahtjeva koje su prije proglašenja [Zakona o izmjenama] zatražile ponovno utvrđivanje referentnog datuma za napredovanje ili položaja na ljestvici platnih razreda, a na temelju razdoblja prije ulaska u službu koja su ostvarile prije navršenih 18. godina života, ili naknadnu isplatu razlike u primanjima na toj osnovi naložit će se ponovno podnošenje zahtjeva na navedenom obrascu [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               L. Schmitzer je službenik u Bundesministerium für Inneres (Saveznom ministarstvu unutarnjih poslova). Dana 22. siječnja 2013. podnio je zahtjev za izmjenu referentnog datuma za napredovanje kako bi se uzelo u obzir razdoblja obrazovanja i rada u smislu mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva koja je ostvario prije 18. godine života. Dok prema stanju propisa na dan primitka u službu ta razdoblja nije bilo moguće uzeti u obzir, to je sada prema članku 113. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, dopušteno.

               17

               U skladu sa zahtjevom L. Schmitzera, Bundesministerin für Inneres utvrdila je 1. srpnja 1975. kao novi referentni datum za napredovanje odlukom od 28. siječnja 2013. U obrazloženju te odluke stoji da način izračuna plaće L. Schmitzera podliježe također članku 8. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, prema kojem je napredovanje u drugi stupanj uvjetovano ostvarenjem pet godina službe u prvom stupnju.

               18

               L. Schmitzer podnio je 26. veljače 2013. zahtjev za ponovno utvrđivanje položaja na ljestvici platnih razreda na temelju članka 8. GehG‑a, u verziji prije Zakona o izmjenama, kako bi ostvario automatsko napredovanje svake dvije godine od navedenog referentnog datuma za napredovanje.

               19

               Bundesministerin für Inneres odbila je taj zahtjev odlukom od 4. travnja 2013.

               20

               L. Schmitzer podnio je protiv te odluke tužbu Verwaltungsgerichtshofu (Upravni sud). Taj sud se pita može li izmjena zakona koja uvodi nov način nediskriminirajućeg određivanja referentnog datuma koji treba uzeti u obzir za napredovanje službenika istodobno propisati produljenje razdoblja koja treba ostvariti za promjenu stupnja u klasifikaciji radnih mjesta. Navedeni sud dvoji oko sukladnosti takvog produljenja s pravom Unije isključivo u odnosu na službenike koji traže ponovno utvrđivanje referentnog datuma koji se uzima u obzir za napredovanje po stupnjevima klasifikacije i određivanje platnog razreda, bez uzimanja u obzir onih koji ne podnesu takav zahtjev i onih za koje promjena tog datuma nije relevantna.

               21

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li riječ o (izravnom) različitom postupanju na temelju dobi u smislu članka 21. stavka 1. Povelje odnosno članka 2. stavaka 1. i 2. Direktive [2000/78] – prije svega ne dovodeći u pitanje članak 52. [Povelje] ni članak 6. [te d]irektive – ako prilikom uvođenja nediskriminirajućeg sustava napredovanja u platnim razredima za nove službenike dosadašnji službenik, koji je (zbog isključenja mogućnosti uračunavanja razdoblja ostvarenih prije navršene 18. godine života za potrebe napredovanja) prema dosadašnjem pravnom uređenju bio diskriminiran, postavljanjem zahtjeva doduše može odabrati prelazak u novi sustav i tako ostvariti referentni datum za napredovanje izračunat na nediskriminirajući način, ali odobrenje takvog zahtjeva prema nacionalnom pravu ima za učinak da se na temelju sporijeg napredovanja propisanog u novom sustavu njegov položaj na ljestvici platnih razreda (a time posljedično i plaća koju mu treba isplatiti) unatoč povoljnijem referentnom datumu za napredovanje ne poboljša u omjeru u kojemu bi postigao isti položaj na ljestvici platnih razreda kao dosadašnji službenik koji je prema dosadašnjem pravnom uređenju imao koristi od diskriminacije (koji slična razdoblja doduše nije ostvario prije, nego nakon 18. godine života i već su mu prema dosadašnjem pravnom uređenju uračunata) i koji nema nikakvog povoda za odabir prelaska u novi sustav?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora i nedostatka opravdanja u smislu članka 52. stavka 1. Povelje odnosno članka 6. Direktive 2000/78 (u tom smislu vidjeti posebno treće pitanje), može li se službenik pozivati na izravni učinak članka 21. Povelje odnosno članka 2. [te d]irektive u postupku utvrđivanja položaja na ljestvici platnih razreda iako je već prije toga postavljanjem odgovarajućeg zahtjeva dobio povoljniji referentni datum za napredovanje u novom sustavu?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, je li razlikovanje vezano za položaj na ljestvici platnih razreda, koje je i dalje zadržano prilikom uvođenja nediskriminirajućeg sustava između s jedne strane dosadašnjih službenika u povoljnijem položaju koji nisu odabrali prelazak u novi sustav i s druge strane dosadašnjih službenika koji su unatoč odabiru prelaska u taj sustav i dalje u nepovoljnijem položaju, opravdano u smislu članka 52. stavka 1. Povelje i članka 6. [navedene d]irektive kao prolazna pojava zbog načela ekonomičnosti postupka i očuvanja stečenih prava odnosno zaštite legitimnih očekivanja, iako

                                 a)

                                 nacionalni zakonodavac prilikom uređivanja sustava napredovanja nije obvezan tražiti suglasnost socijalnih partnera te se mora kretati samo u okviru ustavnih granica zaštite legitimnih očekivanja, koja ne iziskuje potpuno očuvanje stečenih prava u smislu potpunog zadržavanja cjelokupnog dosadašnjeg sustava za dosadašnje službenike u povoljnijem položaju koji nisu odabrali novi sustav;

                                 b)

                                 bi nacionalni zakonodavac u tom kontekstu bio slobodan ostvariti jednakost među dosadašnjim službenicima uračunavanjem razdobljâ čak i prije 18. godine života uz zadržavanje dosadašnjih pravila o napredovanju u pogledu dosad diskriminiranih dosadašnjih službenika;

                                 c)

                                 bi s time povezani dodatni trošak obrade zbog očekivano velikog broja zahtjeva bio doduše znatan, ali ti troškovi ni približno ne dostižu ukupan iznos primanja koja su službenici u nepovoljnijem položaju izgubili i koja će i u budućnosti gubiti u usporedbi sa službenicima u povoljnijem položaju;

                                 d)

                                 će prijelazno razdoblje u kojem se nastavlja različito postupanje među dosadašnjim službenicima trajati više desetljeća te će još dugo (zbog općeg „prestanka primanja u službu“ novih službenika u javnopravni službenički odnos) negativno utjecati na veliku većinu svih službenika;

                                 e)

                                 je navedeni sustav uveden s retroaktivnim učinkom, što je na štetu službenika zahvatilo u pravno uređenje povoljnije za službenika, koje je s obzirom na jaču pravnu snagu prava Unije svakako trebalo ostvariti između 1. siječnja 2004. i 30. kolovoza 2010. i čiju primjenu je službenik u svojem slučaju zatražio već prije proglašenja Zakona o izmjenama?

                        4.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo i drugo pitanje ili u slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje:

                                 a)

                                 Je li kod zakonskog uređenja koje za razdoblja rada na početku karijere propisuje dulje razdoblje za napredovanje pa stoga otežava napredovanje u sljedeći platni razred riječ o neizravnom različitom postupanju na temelju dobi?

                                 b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora, je li navedeno uređenje prikladno i nužno s obzirom na ograničeno radno iskustvo na početku karijere?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje:

                                 a)

                                 Je li kod zakonskog uređenja koje „ostala razdoblja“ uračunava do tri godine u cijelosti i do sljedeće tri godine u polovici trajanja, čak i kada nisu služila ni školskoj izobrazbi ni prikupljanju radnog iskustva, riječ o diskriminaciji na temelju dobi?

                                 b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora, je li ta diskriminacija opravdana kako bi se izbjeglo pogoršanje položaja na ljestvici platnih razreda u pogledu onih službenika (što očito uključuje i nove službenike) koji prije 18. godine života nisu ostvarili odgovarajuća razdoblja koja bi se mogla uračunati, premda se mogućnost uračunavanja odnosi i na ostala razdoblja nakon navršene 18. godine života?

                        6.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje pod (a) i niječnog odgovora na četvrto pitanje pod (b) te istodobno potvrdnog odgovora na treće pitanje ili u slučaju potvrdnog odgovora na peto pitanje pod (a) i niječnog odgovora na peto pitanje pod (b):
                        Imaju li onda postojeća diskriminirajuća obilježja novog uređenja za posljedicu to da različito postupanje prema dosadašnjim službenicima više nije opravdano kao prolazna pojava?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               22

               Prethodnim pitanjima sud koji je uputio zahtjev traži od Suda tumačenje načela nediskriminacije na temelju dobi, zaštićeno člankom 21. Povelje i konkretizirano u Direktivi 2000/78.

               23

               Kako proizlazi iz sudske prakse Suda, prilikom usvajanja mjera što ulaze u područje primjene Direktive 2000/78, koja u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja konkretizira načelo nediskriminacije na temelju dobi, države članice moraju djelovati uz poštovanje te direktive (vidjeti u tom smislu presudu Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 48. i Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, EU:C:2012:329, t. 22.).

               24

               U tim okolnostima, pitanja postavljena u okviru predmeta poput onog u glavnom postupku, između pojedinca i nacionalne uprave, valja razmotriti isključivo s obzirom na Direktivu 2000/78.

         Prvo i treće pitanje

               25

               Prvim i trećim pitanjem, koja je prikladno zajedno razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavke 1. i 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti tako da se protive nacionalnom uređenju koje radi prestanka diskriminacije na temelju dobi uzima u obzir razdobljâ obrazovanja i rada prije 18. godine života, ali je istodobno u pogledu službenika koji su bili žrtve te diskriminacije produljilo razdoblje potrebno za napredovanje u drugi stupanj svake kategorije radnog mjesta i platnog razreda.

               26

               Kao prvo, valja ispitati sadrži li razmatrano nacionalno uređenje različito postupanje u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78. S tim u svezi, treba podsjetiti da, u skladu s tom odredbom, „načelo jednakog postupanja“ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive. Članak 2. stavak 2. točka (a) iste direktive pobliže određuje da se za potrebe stavka 1. smatra da izravna diskriminacija postoji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. navedene direktive.

               27

               U glavnom postupku, relevantne kategorije osoba za tu usporedbu jesu, s jedne strane, službenici koji su radno iskustvo, premda samo djelomično, stekli prije 18. godine života (u daljnjem tekstu: službenici u nepovoljnijem položaju prema ranijem uređenju) i, s druge strane, službenici koji su iskustvo iste vrste i sličnog trajanja ostvarili nakon 18. godine života (službenici u povoljnijem položaju prema ranijem uređenju).

               28

               Suprotno navodima austrijske vlade, okolnost da su određeni službenici odlučili da neće tražiti primjenu članka 12. stavka 1. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, pa se stoga na njih i dalje primjenjuje uređenje iz vremena prije tog zakona, ne može utjecati na relevantnost tih kategorija za potrebe navedene usporedbe.

               29

               Što se tiče postojanja različitog postupanja prema dvjema kategorijama službenika, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je nakon presude Hütter (EU:C:2009:381) austrijski zakonodavac donošenjem Zakona o izmjenama izmijenio tekst članka 12. stavka 1. GehG‑a i uveo sustav plaća i napredovanja prema kojemu je radi određivanja referentnog datuma za napredovanje moguće uzeti u obzir cjelokupno iskustvo radnikâ, bez obzira na to je li ono ostvareno prije ili nakon 18. godine života. Kako je sud koji je uputio zahtjev istaknuo, taj referentni datum otad se određuje bez diskriminacije na temelju dobi.

               30

               Međutim, treba ispitati nastavlja li Zakon o izmjenama primjenjivati različito postupanje prema dvjema dotičnim kategorijama službenika.

               31

               U tom pogledu treba istaknuti da službenici u nepovoljnijem položaju prema ranijem uređenju koji na temelju članka 113. stavka 10. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, zahtijevaju uračunavanje razdoblja ostvarenih do svojeg 18. rođendana podliježu članku 8. stavku 1. GehG‑a, kako je izmijenjen navedenim zakonom, prema kojem je za napredovanje iz prvog u drugi stupanj propisano razdoblje od pet godina, dok je ranije uređenje u tom zakonu propisivalo napredovanje nakon isteka roka od dvije godine.

               32

               Nasuprot tomu, u skladu s člankom 113. stavkom 11. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, referentni datum koji treba uzeti u obzir za napredovanje službenikâ u povoljnijem položaju prema ranijem uređenju ponovno se računa samo nakon podnošenja zahtjeva koji, kako ističe sud koji je uputio prethodna pitanja, ti službenici nemaju nikakvog razloga podnijeti. Na njih se stoga neće primijeniti produljenje razdoblja potrebnog za napredovanje iz prvog u drugi stupanj za dodatne tri godine, za razliku od službenika u nepovoljnijem položaju prema ranijem uređenju koji su podnijeli takav zahtjev.

               33

               Slijedom toga, usvajanjem članka 8. stavka 1. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, austrijski zakonodavac uveo je odredbu koja nastavlja primjenjivati različito postupanje u odnosu na službenike u nepovoljnijem položaju prema ranijem uređenju i službenike u povoljnijem položaju prema tom uređenju u pogledu njihovih platnih razreda i odgovarajuće plaće.

               34

               Na taj način nacionalno uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku ne samo da neutralizira prednost koja proizlazi iz uračunavanja razdobljâ obrazovanja i rada prije 18. godine života, nego također negativno djeluje na službenike u nepovoljnijem položaju prema ranijem uređenju jer se produljenje rokova za napredovanje može primijeniti samo na njih. Zato nepovoljni učinci uređenja iz vremena prije donošenja Zakona o izmjenama u odnosu na te službenike nisu u cijelosti prestali.

               35

               Ukoliko se produljenje razdoblja potrebnoga za napredovanje iz prvog u drugi stupanj za dodatne tri godine primjenjuje samo na službenike koji su ostvarili razdoblja prije navršene 18. godine života, utoliko valja zaključiti da nacionalno uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku sadrži različito postupanje koje se izravno temelji na dobi u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.

               36

               Kao drugo, valja ispitati je li to različito postupanje opravdano.

               37

               Naime, članak 6. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2000/78 pobliže određuje da države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.

               38

               Sud je dosljedno zauzeo stav da države članice imaju široku marginu procjene, ne samo u izboru određenog cilja među ostalim u području socijalne politike i zapošljavanja, već također u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti (presuda Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 46. i navedena sudska praksa).

               39

               Prema shvaćanju suda koji je uputio zahtjev, uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku ponajprije ima za cilj ostvariti nediskriminirajući sustav plaća i napredovanja. U okviru Zakona o izmjenama, pravila koja izmjenu referentnih datuma uvjetuju podnošenjem zahtjeva od strane zainteresiranih osoba i pravila o produljenju rokova za napredovanje imaju za cilj ekonomičnost postupka, poštovanje stečenih prava i zaštitu legitimnih očekivanja.

               40

               Austrijska vlada usto naglašava da se pri donošenju Zakona o izmjenama vodilo računa i o proračunskim pitanjima.

               41

               Što se tiče cilja proračunske ravnoteže nacionalnog uređenja o kojemu je riječ u glavnom postupku, valja podsjetiti da pravo Unije ne sprječava države članice da vode računa o proračunskim pitanjima usporedno s političkim, socijalnim i demografskim pitanjima, pod uvjetom da pritom posebno poštuju opće načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi. U tom pogledu, iako proračunska pitanja mogu biti osnova za odabire u socijalnoj politici države članice i utjecati na narav ili opseg mjera koje ta država želi usvojiti, takva pitanja ne mogu biti sama po sebi legitiman cilj u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78 (presuda Fuchs i Köhler, C‑159/10 i C‑160/10, EU:C:2011:508, t. 73. i 74.). Isto vrijedi u odnosu na upravna pitanja koja spominje sud koji je uputio zahtjev.

               42

               Što se tiče poštovanja stečenih prava i zaštite legitimnih očekivanja službenika u povoljnijem položaju prema ranijem uređenju u pogledu njihovih plaća, treba istaknuti da su to legitimni ciljevi politike zapošljavanja i tržišta rada koji tijekom prijelaznog razdoblja mogu opravdati zadržavanje ranijih plaća, a slijedom toga i zadržavanje sustava koji diskriminira na temelju dobi (vidjeti u tom smislu presudu Hennigs i Mai, C‑297/10 i C‑298/10, EU:C:2011:560, t. 90. i 92.).

               43

               U konkretnom slučaju, budući da članak 113. stavak 11. GehG‑a, kako je izmijenjen Zakonom o izmjenama, propisuje da se u odnosu na osobe koje ne podnesu zahtjev za izmjenu svojeg referentnog datuma za napredovanje ili osobe kojima se taj datum ne treba ponovno računati članci 8. i 12. GehG‑a nastavljaju primjenjivati u verziji koja je bila na snazi 31. prosinca 2003., te odredbe omogućuju postizanje ciljeva očuvanja stečenih prava i legitimnih očekivanja službenika koji su u povoljnijem položaju prema ranijem uređenju, a u vezi s održavanjem razine njihovih plaća. Naime, na njih se neće primijeniti retroaktivno produljenje roka za napredovanje.

               44

               Međutim, ti ciljevi ne mogu opravdati mjeru koja, iako samo u odnosu na određene osobe, trajno zadržava različito postupanje na temelju dobi koje reforma diskriminirajućeg sustava, u okvir koje ulazi i ta mjera, ima za cilj ukloniti. Takva mjera, premda može osigurati zaštitu stečenih prava i legitimnih očekivanja u odnosu na službenike koji su u povoljnijem položaju prema ranijem uređenju, nije prikladna za uspostavljanje nediskriminirajućeg sustava za službenike koji su u nepovoljnijem položaju prema navedenom ranijem uređenju.

               45

               Na temelju svih prethodnih razmatranja na prvo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavke 1. i 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se protive nacionalnom uređenju koje radi prestanka diskriminacije na temelju dobi uzima u obzir razdobljâ obrazovanja i rada prije 18. godine života, ali je istodobno u pogledu službenika koji su bili žrtve te diskriminacije produljilo razdoblje potrebno za napredovanje u drugi stupanj svake kategorije radnog mjesta i platnog razreda.

         Drugo pitanje

               46

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li službenik koji je bio žrtva diskriminacije na temelju dobi, do koje je došlo zbog načina utvrđivanja referentnog datuma koji se uzima u obzir za računanje napredovanja, biti u mogućnosti osloniti se na članak 2. Direktive 2000/78 kako bi se protivio diskriminirajućim učincima produljenja rokova za napredovanje, iako je na svoj zahtjev ishodio promjenu tog datuma.

               47

               Taj sud, naime, ima na umu to da se mogućnost protivljenja diskriminirajućim učincima produljenja rokova za napredovanje može uskratiti službeniku koji je prema ranijem uređenju bio u nepovoljnijem položaju zato što ta nova diskriminacija proizlazi isključivo iz okolnosti da je potonji tražio i ishodio promjenu referentnog datuma, a službenici koji su nakon 18. godine života ostvarili razdoblja koja se mogu uzeti u obzir odlučili su da neće podnijeti zahtjev u tom smislu pa se stoga na njih ne primjenjuje produljenje rokova za napredovanje.

               48

               Valja podsjetiti na sudsku praksu Suda prema kojoj je pravo na jednako postupanje, koje proizlazi iz načela nediskriminacije prema dobi u smislu članka 2. Direktive 2000/78, pravo na koje se pojedinci mogu pozivati protiv tijela javne vlasti (vidjeti u tom smislu presudu Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, t. 56. i navedenu sudsku praksu).

               49

               U tom pogledu članak 9. Direktive 2000/78 određuje da države članice osiguravaju da sve osobe koje smatraju da su povrijeđene diskriminacijom mogu tražiti pravnu zaštitu svojih prava. Članak 16. te direktive propisuje obvezu država članica da poduzimaju potrebne mjere kako bi se proglasile odnosno kako bi se mogle proglasiti ništavim ili kako bi se izmijenile sve odredbe koje su protivne načelu jednakog postupanja, u individualnim ili kolektivnim ugovorima.

               50

               Međutim, kad se službenik u nepovoljnijem položaju ne bi mogao protiviti diskriminirajućim učincima produljenja rokova za napredovanje na temelju činjenice da je zatražio i ishodio promjenu referentnog datuma koji se uzima u obzir za njegovo napredovanje, dok su službenici koji su prema ranijem uređenju u povoljnijem položaju odlučili da neće podnijeti zahtjev u tom smislu, on ne bi bio u mogućnosti ostvariti poštovanje svih prava koja proizlaze iz načela jednakog postupanja zajamčenog Direktivom 2000/78, što bi bilo protivno člancima 9. i 16. te direktive.

               51

               Slijedom toga i s obzirom na odgovor na prvo i treće pitanje, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članke 9. i 16. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da službenik koji je bio žrtva diskriminacije na temelju dobi, do koje je došlo zbog načina utvrđivanja referentnog datuma koji se uzima u obzir za njegovo napredovanje, mora biti u mogućnosti osloniti se na članak 2. te direktive kako bi se usprotivio diskriminirajućim učincima produljenja rokova za napredovanje, iako je na svoj zahtjev ishodio promjenu tog datuma.

         Četvrto, peto i šesto pitanje

               52

               Četvrto, peto i šesto pitanje podredna su pitanja postavljena za slučaj niječnog odgovora na prvo i drugo pitanje ili potvrdnog odgovora na treće pitanje.

               53

               S obzirom na odgovor na prvo, drugo i treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na četvrto, peto i šesto pitanje.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavke 1. i 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti tako da se protive nacionalnom uređenju koje radi prestanka diskriminacije na temelju dobi uzima u obzir razdobljâ obrazovanja i rada prije 18. godine života, ali je istodobno u pogledu službenika koji su bili žrtve te diskriminacije produljilo razdoblje potrebno za napredovanje u drugi stupanj svake kategorije radnog mjesta i platnog razreda.

                           2.

                           Članke 9. i 16. Direktive 2000/78 treba tumačiti tako da službenik koji je bio žrtva diskriminacije na temelju dobi, do koje je došlo zbog načina utvrđivanja referentnog datuma koji se uzima u obzir za izračun napredovanja, mora biti u mogućnosti osloniti se na članak 2. te direktive kako bi se usprotivio diskriminirajućim učincima produljenja rokova za napredovanje, iako je na svoj zahtjev ishodio promjenu tog datuma.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 30. travnja 2015.#Volžskij trubnyi zavod OAO (VTZ OAO) i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz određenih bešavnih cijevi od željeza ili nelegiranog čelika podrijetlom iz Rusije i Ukrajine – Konačna antidampinška pristojba – Preispitivanje po isteku – Vjerojatnost ponovnog nastanka štete – Interes Unije – Očita pogreška u ocjeni – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-432/12.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 18. lipnja 2015.#Dana-Maria Pondichie protiv Europske komisije.#Javna služba – Član ugovornog osoblja – Primici od rada – Naknada za život u inozemstvu – Uvjeti iz članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Uobičajeno boravište – Povremene i privremene odsutnosti.#Predmet F-50/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. prosinca 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-465/05.


Presuda Općeg suda (sudac pojedinac) od 17. prosinca 2015.#Bice International Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice bice – Raniji nacionalni figurativni žig 1926 BiCE RISTORANTE – Nepostojanje stvarne uporabe ranijeg žiga – Članak 57. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-624/14.


Presuda Suda (puni sastav) od 18. siječnja 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Vijeća Europske unije.#Članak 202. UEZ-a.#Predmet C-257/01.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. veljače 2010.#Hoesch Metals and Alloys GmbH protiv Hauptzollamt Aachen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Damping.#Predmet C-373/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 11. prosinca 2003. # Strintzis Lines Shipping SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-65/99.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. studenog 2011. # Armando Álvarez, SA protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-78/06.


Presuda Suda od 10. prosinca 1969. # Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike. # Spojeni predmeti 6 i 11-69.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. travnja 2014. # Ferring BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-502/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 18. svibnja 2017.#Pier Antonio Panzeri protiv Europskog parlamenta.#Pravilnik o isplati troškova i naknada zastupnicima Europskog parlamenta – Naknada za parlamentarnu pomoć – Povrat neosnovano isplaćenih iznosa.#Predmet T-166/16.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 20. listopada 2009. # Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-307/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. srpanj 19.#X protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-334/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. rujna 2016.#Pesticide Action Network Europe (PAN Europe) protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Uredba (EZ) br. 1367/2006 – Dokumenti vezani uz endokrine disruptore – Djelomično odbijanje pristupa – Iznimka koja se odnosi na zaštitu postupka odlučivanja – Članak 4. stavak 3. Uredbe br. 1049/2001.#Predmet T-51/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 17. studenog 2009.#MTZ Polyfilms Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Damping.#Predmet T-143/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. siječnja 1998. # Belgische Staat protiv Ghent Coal Terminal NV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Porez na dodanu vrijednost - Šesta direktiva o PDV-u - Članak 17. # Predmet C-37/95.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 4. svibnja 2017.#Comercializadora Eloro, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Prijava za registraciju figurativnog žiga koji sadrži verbalni element ‚ZUMEX’ – Prigovor nositelja verbalnog žiga JUMEX – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 15. stavak 1. drugi podstavak točka (b) i članak 42. stavak 2. – Dokaz uporabe – Uporaba u Europskoj uniji – Članak 76. stavak 2. – Dodatni dokazi uporabe koji su sa zakašnjenjem podneseni žalbenom vijeću – Diskrecijsko pravo Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).#Predmet C-71/16 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. prosinca 2013.#Transnational Company "Kazchrome" AO i ENRC Marketing AG protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Damping – Uredba (EZ) br. 172/2008 – Uvoz ferosilicija iz Kine, Egipta, Kazahstana, Makedonije i Rusije – Parcijalna privremena revizija – Uredba (EZ) br. 384/96 – Članak 3. stavak 7. – Poznati čimbenici – Šteta za industriju Unije – Uzročna veza.#Predmet C-10/12 P.


Presuda Suda (treće vijeće) 24. studenoga 2010.#Europska komisija protiv Vijeće Europske unije.#Predmet C-40/10.


Presuda Suda od 26. veljače 1976. # Riccardo Tasca. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Padova - Italija. # Predmet 65-75.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. siječnja 2009.#Association nationale pour la protection des eaux et rivières-TOS i Association OABA protiv Ministère de l'Ecologie, du Développement et de l'Aménagement durables.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#Direktiva 96/61/EZ.#Predmet C-473/07.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 25. veljače 2010.#Firma Brita GmbH protiv Hauptzollamt Hamburg-Hafen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka.#Predmet C-386/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 11. prosinca 2003. # Minoan Lines SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-66/99.


Presuda Suda (treće vijeće) od 19. veljače 2009.#Staatssecretaris van Financiën protiv Kamino International Logistics BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-376/07.