title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. studenoga 2013.#Marián Baláž.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vrchní soud v Praze.#Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2005/214/PUP – Primjena načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne – ,Sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima’ – ,Unabhängiger Verwaltungssenat’ u austrijskom pravu – Priroda i opseg kontrole od strane suda države članice izvršiteljice.#Predmet C-60/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      14. studenoga 2013.? (
            1
         )
      „Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2005/214/PUP — Primjena načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne — ‚Sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima’ — ‚Unabhängiger Verwaltungssenat’ u austrijskom pravu — Priroda i opseg kontrole od strane suda države članice izvršiteljice“
      U predmetu C‑60/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 35. UEU‑a, koji je uputio Vrchní soud v Praze (Češka Republika), odlukom od 27. siječnja 2012., koju je Sud zaprimio 7. veljače 2012., u postupku koji se odnosi na izvršenje novčane kazne izrečene protiv

         Mariána Baláža

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz i A. Borg Barthet, predsjednici vijeća, A. Rosas, J. Malenovský, A. Arabadjiev, C. Toader (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave od 12. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za vladu Češke Republike, M. Smolek, J. Vláčil i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Italije, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Russo, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Nizozemske, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Austrije, C. Pesendorfer i M. P. Cede, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Švedske, A. Falk i K. Ahlstrand‑Oxhamre, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, R. Troosters i Z. Malůšková, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 18. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (SL L 76, str. 16.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL L 81, str. 24., u daljnjem tekstu: Okvirna odluka).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka izvršenja naplate novčane kazne izrečene M. Balážu, državljaninu Češke Republike, zbog prometnog prekršaja koji je počinio u Austriji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1., 2., 4. i 5. Okvirne odluke određuju:

                        „(1)

                        Europsko je vijeće na svom zasjedanju u Tampereu 15. i 16. listopada 1999. potvrdilo načelo uzajamnog priznavanja koje bi trebalo postati temeljem pravosudne suradnje, kako u građanskim tako i u kaznenim stvarima unutar Unije.

                        (2)

                        Načelo uzajamnog priznavanja trebalo bi se primjenjivati na novčane kazne koje su izrekla pravosudna i upravna tijela s ciljem olakšavanja izvršenja takvih kazni u državi članici različitoj od one države u kojoj je kazna izrečena.

                  [...]

                        (4)

                        Ova bi Okvirna odluka također trebala obuhvaćati novčane kazne koje su izrečene za prometne prekršaje.

                        (5)

                        Ova Okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata člankom 6. Ugovora i koja su izražena u Povelji o temeljnim pravima Europske unije, a posebno u njezinom poglavlju VI. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. Okvirne odluke, nazvan „Definicije“, glasi:
               „Za potrebe ove Okvirne odluke:

                        (a)

                        'odluka' znači konačna odluka kojom se nalaže plaćanje novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi ako je odluku donio/donijelo:
                        [...]

                                 iii.

                                 tijelo države izdavateljice koje nije sud, za radnje koje su kažnjive sukladno nacionalnom pravu države izdavateljice zbog činjenice da su povrede pravnih pravila, pod uvjetom da je dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima;

                           [...]

                        (b)

                        'novčana kazna' znači obveza plaćanja:

                                 i.

                                 novčanog iznosa utvrđenog u odluci na temelju osude zbog kažnjive radnje;

                           [...]

                        (c)

                        'država izdavateljica' znači država članica u kojoj je donesena odluka u smislu ove Okvirne odluke;

                        (d)

                        'država izvršiteljica' znači država članica kojoj je odluka dostavljena radi izvršenja.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 3. Okvirne odluke, naslovljen „Temeljna prava“, predviđa:
               „Ova Okvirna odluka ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela utvrđenih člankom 6. Ugovora [UEU].“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 4. stavak 1. Okvirne odluke određuje dostavu odluke, zajedno s potvrdom sastavljenom prema modelu iz priloga Okvirnoj odluci, „držav[i] članic[i] u kojoj fizička ili pravna osoba protiv koje je donesena odluka ima imovinu ili ostvaruje dohodak, ima uobičajeno boravište ili, kada se radi o pravnoj osobi, registrirano sjedište“.

               7

               Članak 5. Okvirne odluke, naslovljen „Polje primjene“, nabraja zbog kojih se povreda priznaju i izvršavaju odluke u skladu s Okvirnom odlukom. Članak 5. stavak 1. posebno određuje:
               „Ako su sljedeći prijestupi određeni kao kažnjivi u pravu države izdavateljice, imaju pod uvjetima iz ove Okvirne Odluke i bez provjere dvostruke inkriminiranosti radnje za posljedicu priznanje i izvršenje odluka:
               [...]

                        —

                        ponašanje kojim se krše prometni propisi [...]“

               8

               Članak 6. Okvirne odluke, naslovljen „Priznavanje i izvršenje odluka“, određuje:
               „Nadležna tijela u državi izvršiteljici priznaju odluku koja im je dostavljena sukladno članku 4. bez daljnjih formalnosti i bez odgode poduzimaju sve potrebne mjere za njezino izvršenje, ako nadležno tijelo ne odluči uvažiti neki od razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Prema članku 7. stavcima 2. i 3. Okvirne odluke:
               „2.   Nadležno tijelo u državi izvršiteljici [...] može odbiti priznati ili izvršiti odluku ako utvrdi da:
               [...]

                        (g)

                        prema potvrdi iz članka 4. dotična osoba nije u pismenom obliku, sukladno pravu države izdavateljice, obaviještena osobno ili preko svog zastupnika, ovlaštenog sukladno nacionalnom pravu, o svom pravu da osporava odluku i o rokovima za takav pravni lijek;
                        [...]

                                 (i)

                                 prema potvrdi iz članka 4. osoba nije osobno došla na suđenje na kojem je donesena odluka, osim ako se u potvrdi ne navodi da je osoba u skladu s daljnjim postupovnim zahtjevima definiranim u nacionalnom pravu države izdavateljice:

                                          i.

                                          pravovremeno,

                                                   —

                                                   bila osobno pozvana i time obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja na kojem je donesena odluka ili je na neki drugi način primila službenu obavijest o predviđenom datumu i mjestu suđenja, tako da se nedvojbeno utvrdilo da je osoba bila upoznata s predviđenim suđenjem,
                                                   i

                                                   —

                                                   obaviještena da se odluka može uručiti u slučaju njezinog nepojavljivanja na suđenju;
                                                   ili

                                          ii.

                                          je, upoznata s predviđenim saslušanjem, za obranu ovlastila pravnog zastupnika, kojeg je imenovala dotična osoba ili država, te ju je taj zastupnik uistinu i zastupao tijekom suđenja;
                                          ili

                                          iii.

                                          je nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili na žalbu, pri čemu dotična osoba ima pravo biti prisutna u tom postupku, u kojem je moguće preispitati osnovanost predmeta, uzimajući u obzir nove dokaze, što može dovesti do ukidanja početne odluke:

                                                   —

                                                   osoba izričito izjavila da ne osporava odluku,
                                                   ili

                                                   —

                                                   osoba nije zatražila obnovu postupka ni podnijela žalbu u predviđenom roku;

                  [...]
               3.   U slučajevima iz stavaka 1. i 2. točaka (c), (g), (i) i (j) prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršenju odluke, u cijelosti ili djelomično, nadležno tijelo države izvršiteljice na odgovarajući se način savjetuje s nadležnim tijelom države izdavateljice i od nje, prema potrebi, zahtijeva hitnu dostavu svih potrebnih podataka bez odlaganja. [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 20. stavci 3. i 8. Okvirne odluke određuju:
               „3.   Svaka država članica može, kada potvrda iz članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela iz članka 6. Ugovora, uskratiti priznavanje i izvršenje odluka. Primjenjuje se postupak iz članka 7. stavka 3.
               [...]
               8.   Svaka država članica koja je tijekom kalendarske godine primjenjivala stavak 3. obavješćuje na početku sljedeće kalendarske godine Vijeće i Komisiju o slučajevima u kojima su razlozi za nepriznavanje ili neizvršenje odluke navedeni u toj odredbi bili primijenjeni.“ [neslužbeni prijevod]

         Češko pravo

               11

               Češko pravo određuje priznanje i izvršenje novčanih sankcija koje su donesene od nadležnih tijela države članice koja nije Češka Republika u skladu s odredbama Zakonika o kaznenom postupku. Članak 460.o stavak 1. tog zakonika, u svojoj verziji primjenjivoj na dan donošenja odluke nadležnog češkog tijela u postupku o glavnoj stvari (Zakon br. 141/1961 o kaznenom sudskom postupku, u daljnjem tekstu: Zakonik o kaznenom postupku), propisuje:
               „Odredbe ovog poglavlja primjenjuju se na postupak priznanja i izvršenja pravomoćne odluke o naplati kazne za prekršaj ili drugi delikt, te odluke koja je usvojena na temelju takvog delikta, pod uvjetom da je usvojena u skladu s propisima Unije [...],

                        a)

                        koja je odredila kaznenu sankciju,

                  [...]
               ako je ona donesena od strane suda Češke Republike u okviru kaznenog postupka [...], ili suda druge države članice Unije [...] u okviru kaznenog postupka ili od upravne vlasti druge države pod uvjetom da odluka upravnih vlasti koja se odnosi na prekršaje ili druge delikte može biti predmetom preispitivanja, te ju je donijelo nadležno tijelo, osobito u kaznenopravnom području [...]“

               12

               Članak 460.r Zakonika o kaznenom postupku određuje:
               „(1)   Nakon podnošenja pisanih očitovanja državnog odvjetnika, Krajský soud [regionalni sud] odlučuje, na javnoj raspravi i putem presude, hoće li odluku druge države članice Unije [...] u području novčanih kazni i novčanih primanja u predmetnim slučajevima koje su mu podnijele nadležne vlasti te države priznati i izvršiti ili će odbiti priznanje i izvršenje te odluke. O presudi se obavještava osuđena osoba i državni odvjetnik.
               [...]
               (3)   Krajský soud odbit će priznanje i izvršenje odluke druge države članice Unije [...] u području novčanih kazni i novčanih primanja iz stavka 1. ako
               [...]

                        i)

                        su priznanje i izvršenje odluke protivni interesima Češke Republike koji su zaštićeni člankom 377.,

                  [...]
               (4)   Ako se utvrdi postojanje razloga za odbijanje priznanja i izvršenja odluke druge države članice Unije [...] u području novčanih kazni i novčanih primanja iz stavka 3. točke (c) i (i), Krajský soud će, prije odlučivanja o odbijanju priznanja i izvršenja takve odluke, zatražiti mišljenje nadležnih vlasti države koja je donijela odluku za koju se traži priznanje i izvršenje, osobito u cilju dobivanja svih informacija neophodnih za donošenje odluke; a u tom slučaju Krajský soud može zahtijevati od nadležnih vlasti, bez odgađanja, dostavu potrebnih dokumenata i dodatnih informacija.“

         Austrijsko pravo

               13

               Austrijski pravni sustav razlikuje prekršaje koji predstavljaju povredu „upravnog kaznenog prava“ od onih koje krše „sudsko kazneno pravo“. U oba slučaja optužene osobe imaju mogućnost pristupa sudu.

               14

               Postupak u vezi s upravnim prekršajima reguliran je Kaznenim zakonom u upravnom području iz 1991. (Verwaltungsstrafgesetz 1991., BGBl. 52/1991, u daljnjem tekstu: VStG). Za ove povrede u prvom stupnju nadležan je Bezirkshauptmannschaft (upravno regionalno tijelo, u daljnjem tekstu: BHM). Nakon iscrpljivanja pravnih sredstava pred ovim upravnim tijelom Unabhängiger Verwaltungssenat in den Ländern (u daljnjem tekstu: Unabhängiger Verwaltungssenat) odlučuje po žalbi.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Podneskom od 19. siječnja 2011. BHM Kufstein uputio je pred Krajský soud v Ústí nad Labem (regionalni sud Ústí nad Labem, Češka Republika) zahtjev za priznanje i izvršenje svoje odluke od 25. ožujka 2010. kojom je određena novčana kazna M. Balážu zbog prometnog prekršaja. Podnesak sadrži potvrdu sastavljenu na češkom jeziku, kako je određeno u članku 4. Okvirne odluke, i „osuđujuću odluku“ („Strafverfügung“).

               16

               Iz ovih dokumenata proizlazi da M. Baláž, koji je 22. listopada 2009. u Austriji upravljao vozilom za prijevoz robe na koje je bila priključena poluprikolica, registriranim u Češkoj Republici, nije poštivao prometni znak „Zabrana pristupa vozilima težima od 3,5 tona“. Zbog toga je bio osuđen na plaćanje kazne od 220 eura, uz kaznu zatvora od 60 sati u slučaju neplaćanja kazne u predviđenom roku.

               17

               Kako proizlazi iz odluke suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, u potvrdi BHM Kufstein navedeno je da je predmetna odluka bila odluka jednog državnog tijela države izdavateljice različitog od suda, koja je donesena iz razloga kažnjivosti prema nacionalnom pravu države izdavateljice svega što predstavlja povredu pravnih pravila. Uz to, iz navedene potvrde proizlazi da je osoba na koju se odnosi imala mogućnost iznijeti slučaj pred sud, posebno nadležan u kaznenim stvarima.

               18

               Prema navodima sadržanima u istoj potvrdi, ova odluka postala je pravomoćnom i izvršnom 17. srpnja 2010. Naime, M. Baláž nije osporio navedenu odluku, iako je bio obaviješten, u skladu s pravnim propisima države izdavateljice, o svom pravu na podnošenje žalbe, osobno ili putem službenog zastupnika određenog ili raspoređenog prema nacionalnom pravu.

               19

               Krajský soud v Ústí nad Labem održao je 17. svibnja 2011. javnu raspravu o svrsi ispitivanja zahtjeva koji je predstavio BHM Kufstein. U okviru te rasprave posebno je utvrđeno da je o odluci o kažnjavanju koju je zatražio BHM Kufstein, M. Baláža obavijestio 2. srpnja 2010. Okresní soud v Teplicích (okružni sud Teplice, Češka Republika) na češkom jeziku, i da je u njoj navedena mogućnost ulaganja žalbe na odluku, bilo usmeno bilo pisano, uključujući i elektroničkim putem, u roku od dva tjedna od kad mu je priopćena, kao i mogućnost iznošenja dokaza radi obrane i podnošenja žalbe pred Unabhängiger Verwaltungssenat.

               20

               Po okončanju postupka, utvrđujući da M. Baláž nije iskoristio raspoloživa pravna sredstva („Einspruch“), Krajský soud v Ústí nad Labem donio je presudu kojom je priznao navedenu odluku i proglasio je izvršnom na državnom području Češke Republike.

               21

               M. Baláž je 6. lipnja 2011. uložio žalbu na ovu presudu pred Vrchní soud v Praze (Visoki sud u Pragu, Češka Republika). Kao što je vidljivo iz odluke kojom je sud uputio zahtjev za prethodnu odluku, on najprije tvrdi da, s jedne strane, podaci iz potvrde izdane od BHM Kufstein mogu biti dovedeni u pitanje i da, s druge strane, nije moguće izvršiti odluku BHM Kufstein jer nije bilo moguće preispitati tu odluku pred sudom čija je nadležnost prvenstveno u kaznenom području. Naime, prema M. Balážu, austrijski propisi ne sadrže mogućnost ulaganja žalbe protiv odluke u području prometnih prekršaja, osim pred Unabhängiger Verwaltungssenat, te dakle ne dopuštaju iznošenje slučaja pred tijelom nadležnim posebno u kaznenim stvarima.

               22

               U tom smislu Vrchní soud v Praze mora procijeniti je li mjera koju je donio BHM Kufstein odluka u smislu članka 460.o stavka 1. točke (a) Zakonika o kaznenom postupku i prema tome, odluka u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke. Ukoliko je odgovor na ovo potvrdan, taj će sud odlučiti jesu li ispunjeni uvjeti za njeno priznanje i izvršenje na državnom području Češke Republike.

               23

               U tim okolnostima Vrchní soud v Praze odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        “1.

                        Treba li pojam „nadležnosti posebno u kaznenim stvarima“ iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke […] tumačiti kao autonomni pojam prava Unije [...]?

                        2.

                                 a)

                                 Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, koje kriterije opće definicije mora ispunjavati sud države koji, na inicijativu odnosne osobe, može biti nadležan u slučaju koji se odnosi na odluku koju je donijelo tijelo koje nije sud (upravno tijelo) da bi bilo određeno kao „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke?

                                 b)

                                 Može li se Unabhängiger Verwaltungssenat [...] smatrati „sudom koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke?

                                 c)

                                 Ukoliko je odgovor na prvo pitanje negativan, treba li pojam „nadležnosti posebno u kaznenim stvarima“ iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke biti tumačen od nadležnog tijela države izvršiteljice kao primjena prava države čija su nadležna tijela donijela odluku iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke, ili kao primjena prava države koja odlučuje o priznanju i izvršenju takve odluke?

                        3.

                        Je li „mogućnost iznošenja slučaja“ pred „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke jednako zajamčena ako odnosna osoba ne može odmah tražiti direktno ispitivanje slučaja pred „sudom koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“, nego najprije mora osporavati odluku pred tijelom koje nije sud (upravno tijelo), što tu odluku ostavlja bez pravnog učinka i dovodi do redovnog postupka pred tim istim tijelom, te je li protiv odluke tog tijela, donesene u okviru tog redovitog postupka, moguće uložiti žalbu o kojoj će odlučivati „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“?
                        U vezi s jamstvom za „mogućnost iznošenja slučaja“ također je potrebno odgovoriti na pitanje spada li žalba o kojoj odlučuje „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ po svojoj prirodi u redoviti postupak (dakle, žalba podnesena protiv odluke koja nije konačna) ili u izvanredni postupak (dakle, pravni lijek podnesen protiv pravomoćne odluke), kao i na pitanje može li „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“, na temelju ove žalbe, provesti potpuno ispitivanje odluke, kako činjenično tako i pravno.“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje i drugo pitanje, pod a) i b)

               24

               Prvim pitanjem i drugim pitanjem, pod a) i b), koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pita treba li pojam „suda koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke tumačiti kao autonomni pojam prava Unije i koji su, u slučaju pozitivnog odgovora, mjerodavni kriteriji u vezi s tim.

               25

               U tom smislu, potrebno je pojasniti da, suprotno onome što tvrde nizozemska i švedska vlada, a kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 45. svojeg mišljenja, pojam „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ ne može biti prepušten shvaćanjima svake države članice.

               26

               Naime, iz potrebe jedinstvene primjene prava Unije proizlazi da, kako se mjere iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke ne odnose na pravo država članica u vezi s pojmom „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“, ovaj odlučujući pojam za određivanje područja primjene Okvirne odluke zahtijeva autonomno i jedinstveno tumačenje koje treba pronaći vodeći računa o kontekstu odredbe čiji je ona dio, te o cilju koji se želi postići ovom Okvirnom odlukom (vidjeti, slično, presudu od 17. srpnja 2008., Kozłowski, C‑66/08, Zb., str. I‑6041., točke 41. i 42., kao i presudu od 16. studenoga 2010., Mantello, C261/09, Zb., str. I‑11477., točku 38.).

               27

               Kao što je to posebno navedeno u njenim člancima 1. i 6., kao i u uvodnim izjavama 1. i 2., cilj Okvirne odluke je uspostaviti učinkovit mehanizam prekograničnog priznanja i izvršenja odluka kojima se izriču pravomoćne novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi zbog jednog od prekršaja iz članka 5. spomenute odluke.

               28

               Doista, kad potvrda iz članka 4. Okvirne odluke, koja je priložena odluci o izricanju novčane kazne, ostavlja dvojbu mogu li temeljna prava ili temeljna pravna načela definirana u članku 6. UEU‑a biti prekršena, nadležne vlasti države izvršiteljice mogu odbiti priznanje i izvršenje takve odluke zbog postojanja jednog od razloga nepriznanja i neizvršenja iz članka 7. stavaka 1. i 2. Okvirne odluke, kao i na temelju njezinog članka 20. stavka 3.

               29

               Uzimajući u obzir da načelo uzajamnog priznanja, na kome se zasniva struktura Okvirne odluke, sugerira da su, u skladu s člankom 6. iste, države članice načelno dužne priznati odluku kojom se izrečena novčana sankcija prenosi u skladu s člankom 4. Okvirne odluke bez zahtijevanja ikakve druge formalnosti, te osigurati bez odgode sve potrebne mjere neophodne za njeno izvršenje, pri čemu se razlozi odbijanja priznanja izvršenja takve odluke moraju tumačiti restriktivno (vidjeti, slično, presudu od 29. siječnja 2013., Radu, C‑396/11, još neobjavljenu u Recueil, točku 36. kao i navedenu sudsku praksu).

               30

               Takvo tumačenje to više zahtijeva da uzajamno povjerenje između država članica, osnova suradnje u pravosudnim stvarima u Uniji, bude praćeno odgovarajućim jamstvima. Tako je potrebno istaknuti da je, prema članku 20. stavku 8. Okvirne odluke, država članica koja je tijekom jedne kalendarske godine primijenila članak 7. stavak 3. Okvirne odluke, dužna obavijestiti Vijeće i Komisiju na početku sljedeće kalendarske godine o slučajevima u kojima je odbijeno priznanje i izvršenje neke odluke na temelju te odredbe.

               31

               Ako je nadležno tijelo države izdavateljice u dvojbi oko pitanja jesu li ispunjeni prethodno navedeni uvjeti za priznanje odluke kojom se izriče novčana kazna u određenom slučaju, ono može zahtijevati dodatne informacije od nadležnog tijela države izdavateljice prije nego što donese zaključke iz procjena danih u odgovoru tog tijela (vidjeti, u tom smislu u vezi s Okvirnom odlukom Vijeća 2002/584/PUP, odluku od 16. studenoga 2010. o Europskom uhidbenom nalogu i o postupcima dostave između država članica (SL L 190, str. 1.), gore navedenu presudu Mantello, točku 50.).

               32

               U kontekstu ovih propisa, u cilju tumačenja pojma „sud“, sadržanog u članku 1. točki (a) podtočki iii. Okvirne odluke, potrebno je primijeniti kriterije Suda kako bi se zaključilo posjeduje li tijelo koje je uputilo zahtjev za prethodnu odluku značajke „suda“ u smislu članka 267. UFEU‑a. U tom smislu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud procjenjuje sve elemente, kao što su njegova utemeljenost na zakonu, stalnost, svojstvo obvezne nadležnosti, kontradiktorna priroda postupka, primjena pravnih pravila, te njegova neovisnost (vidjeti, slično, presudu od 14. lipnja 2011., Miles i dr., C‑196/09, Zb., str. I‑5105., točku 37., kao i navedenu sudsku praksu).

               33

               U vezi s pojmom „nadležnosti posebno u kaznenim stvarima“, točno je da je Okvirna odluka donesena na temelju članka 31. stavka 1. točke (a) UEU‑a i članka 34. stavka 2. točke (b) UEU‑a, u okviru pravosudne suradnje u kaznenim stvarima.

               34

               Međutim, prema članku 5. stavku 1., područje primjene Okvirne odluke uključuje prekršaje koji se odnose na „ponašanje kojim se krše prometni propisi“. Odnosno, ovi prekršaju nisu predmetom jedinstvenog postupanja u različitim državama članicama, među kojima ih neke kvalificiraju upravnim prekršajima, dok ih druge smatraju prekršajima uz koje vežu kaznenopravne posljedice.

               35

               Iz toga proizlazi da je, kako bi se jamčio koristan učinak Okvirne odluke, potrebno pribjeći tumačenju pojma „imajući nadležnost posebno u kaznenim stvarima“, u kojem nije odlučujuća kvalifikacija prekršaja od strane država članica.

               36

               Kako bi se to postiglo, potrebno je da nadležno tijelo iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke provodi postupak koji ima bitne karakteristike kaznenog postupka, a da pritom nije neophodno da ovo tijelo raspolaže isključivo kaznenom nadležnošću.

               37

               Kako bi bilo moguće procijeniti može li se u okolnostima poput onih u glavnom postupku Unabhängiger Verwaltungssenat smatrati nadležnim tijelom posebno u kaznenim stvarima u smislu Okvirne odluke, valja općenito razmotriti različite objektivne elemente koji karakteriziraju ovo tijelo i njegovo djelovanje.

               38

               U tom smislu potrebno je najprije podsjetiti da je, kao što je to ispravno istaknuo sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, Sud već presudio je li tijelo poput Unabhängiger Verwaltungssenat posjeduje sve tražene karakteristike kako bi bilo priznato kao ono koje posjeduje značajke suda u skladu s člankom 267. UFEU‑a (presuda od 4. ožujka 1999., HI, C‑258/97, Zb., str. I‑1405., točka 18.).

               39

               Zatim, kao što proizlazi iz informacija koje je kroz pisana i usmena očitovanja iznijela austrijska vlada, čak i ako je Unabhängiger Verwaltungssenat formalno ustanovljen kao neovisno upravno tijelo prema članku 51. stavku 1. VStG‑a, on je unatoč tome, među ostalim, nadležan kao žalbeno tijelo u području upravnih, a posebno prometnih prekršaja. U okviru takvog žalbenog postupka sa suspenzivnim učinkom ima punu nadležnost i provodi kazneni postupak poštujući odgovarajuća procesna jamstva u kaznenim stvarima.

               40

               S tim u vezi, potrebno je posebno istaknuti da među procesna jamstva koja se ovdje primjenjuju spadaju: načelo nulla poena sine lege iz članka 1. VStG‑a, načelo inkriminacije samo u slučaju stavljanja kaznenog djela na teret ili postojanja kaznene odgovornosti iz članaka 3. i članka 4. VStG‑a i načelo proporcionalnosti sankcije za počinjeno djelo iz članka 19. VStG‑a.

               41

               Stoga Unabhängiger Verwaltungssenat valja okvalificirati kao „sud koji ima posebnu nadležnost“ u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke.

               42

               U smislu cjelokupnih predmetnih razmatranja, na prvo pitanje i drugo pitanje, pod a) i b), valja odgovoriti da je pojam „suda koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke autonomni pojam prava Unije, te ga treba tumačiti na način da se odnosi na pojam svakog suda koji primjenjuje postupak koji u bitnome ima karakteristike kaznenog postupka. Unabhängiger Verwaltungssenat zadovoljava ove kriterije, pa sukladno tome spada u okvire ovog pojma.

               43

               S obzirom na odgovore koji su dani na prvo pitanje, te na drugo pitanje pod a) i b), drugo pitanje pod c) je bespredmetno.

         Treće pitanje

               44

               Trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, pita u bitnome treba li članak 1. točku (a) podtočku iii. Okvirne odluke tumačiti na način da osoba ima mogućnost iznošenja slučaja pred sud posebno nadležan u kaznenim stvarima pod pretpostavkom da je, prije nego je podnijela žalbu, morala ispoštovati pravila predsudskog upravnog postupka te ako su, u tom smislu, priroda i opseg nadzora koje provodi nadležni sud prikladni za priznanje i izvršenje odluke kojom se određuje novčana kazna.

               45

               U vezi s pitanjem, na prvom mjestu, jamči li se pravo na žalbu iako postoji obveza poštivanja prethodnog upravnog postupka prije nego što je slučaj ispitan od strane suda koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima u smislu Okvirne odluke, važno je naglasiti da, kao što su to napravili sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku i sve stranke, članak 1. točka (a) podtočka iii. Okvirne odluke ne propisuje izravno upućivanje slučaja takvom sudu.

               46

               Naime, Okvirna odluka također se primjenjuje na novčane kazne određene od strane upravnih tijela. Sukladno tome može biti zahtijevano, kao što je to ispravno istaknula nizozemska vlada, prethodno postojanje upravne faze, sukladno osobitostima sudskih sustava država članica. Međutim, pristup sudu nadležnom posebno u kaznenim stvarima u smislu Okvirne odluke ne može biti uvjetovan postavljanjem nemogućih ili pretjerano teških uvjeta (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. srpnja 2011., Samba Diouf, C‑69/10, Zb., str. I‑7151., točka 57.).

               47

               U vezi s pitanjem, na drugom mjestu, opsega i prirode nadzora koje provodi sud kojem slučaj može biti upućen, on mora imati jasnu nadležnost za ispitivanje predmeta u svemu što se tiče kako pravnih tako i činjeničnih pitanja, a posebno treba imati mogućnost ispitivanja dokaza i na toj osnovi utvrđivanja kako odgovornosti odnosne osobe tako i primjerenosti kazne.

               48

               Na trećem mjestu, činjenica da odnosna osoba nije izjavila žalbu, te da je zato novčana kazna u tom slučaju postala pravomoćnom, ne utječe na primjenu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke, s obzirom na to da je prema ovoj odredbi dostatno da je odnosna osoba „imala mogućnost“ iznijeti predmet pred sud posebno nadležan u kaznenim stvarima.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da se članak 1. točka (a) podtočka iii. Okvirne odluke treba tumačiti na način da se smatra da je osoba imala mogućnost iznijeti slučaj pred sud posebno nadležan u kaznenim stvarima u slučaju ako je, prije nego što je podnijela žalbu, morala ispoštovati pravila predsudskog upravnog postupka. Takav sud mora mora imati jasnu nadležnost za razmatranje predmeta, i to kako pravnih tako i činjeničnih pitanja.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Pojam „sud koji ima nadležnost posebno u kaznenim stvarima“ iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja novčane kazne, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., predstavlja autonomni pojam prava Unije, te ga treba tumačiti na način da se navedeni pojam odnosi na svaki sud koji primjenjuje postupak koji u bitnome ima karakteristike kaznenog postupka. Unabhängiger Verwaltungssenat in den Ländern (Austrija) zadovoljava te kriterije, te ga se, sukladno tome, mora promatrati u smislu navedenog pojma.

                        2.

                           Članak 1. točku (a) podtočku iii. Okvirne odluke 2005/214, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, treba tumačiti na način da je osoba imala mogućnost iznijeti slučaj pred sud posebno nadležan u kaznenim stvarima u slučaju ako je, prije nego što je podnijela žalbu, morala ispoštovati pravila predsudskog upravnog postupka. Takav sud mora imati jasnu nadležnost za razmatranje predmeta, i to kako pravnih tako i činjeničnih pitanja.

                     Potpisi

            (
            1
         )	? Jezik postupka: češki


Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. studenog 2009.#Kemikalieinspektionen protiv Nordiska Dental AB.#Zahtjev za prethodnu odluku: Svea Hovrätt - Švedska.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 93/42/EEZ.#Predmet C-288/08.


Presuda Općeg suda (sedmo prošireno vijeće) od 07. ožujka 2013.#Rütgers Germany GmbH i drugi protiv Europska agencija za kemijske proizvode.#Predmet T-96/10.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. studenoga 2014.#Cypra Ltd protiv Kypriaki Dimokratia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Anotato Dikastirio Kyprou.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zdravlje životinja – Uredba (EZ) br. 854/2004 – Proizvodi životinjskog podrijetla namijenjeni prehrani ljudi – Službene kontrole – Određivanje službenog veterinara – Klanje životinja.#Predmet C‑402/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      5. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Zdravlje životinja — Uredba (EZ) br. 854/2004 — Proizvodi životinjskog podrijetla namijenjeni prehrani ljudi — Službene kontrole — Određivanje službenog veterinara — Klanje životinja“
      U predmetu C‑402/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Anotato Dikastirio Kyprou (Cipar), odlukom od 5. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 16. srpnja 2013., u postupku

         Cypra Ltd

      protiv

         Kypriaki Dimokratia,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Cypru Ltd, T. Andreou, dikigoros,

               —

               za ciparsku vladu, M. Chatzigeorgiou, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Helenske Republike, I. Chalkias i A. Vasilopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Bianchi i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredaba Uredbe (EZ) br. 854/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju posebnih pravila organizacije službenih kontrola proizvoda životinjskog podrijetla namijenjenih prehrani ljudi (SL L 139, str. 206.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 10., str. 33.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187.; u daljnjem tekstu: Uredba 854/2004).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Cypre Limited (u daljnjem tekstu: Cypra), vlasnika i operatera privatne klaonice svinja, ovaca i koza u provinciji Nicosiji (Cipar), i Kypriaki Dimokratije (Republika Cipar), koju zastupaju Ministarstvo poljoprivrede, prirodnih resursa i okoliša i direktor veterinarske službe, u pogledu odbijanja potonjega da prihvati zahtjev Cypre da u tu klaonicu pošalje službenog veterinara radi kontrole klanja u unaprijed određene dane i sate.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 4. do 6., 8. i 9. Uredbe br. 854/2004 glase kako slijedi:

                        „(4)

                        Službene kontrole proizvoda životinjskog podrijetla trebaju obuhvaćati sve elemente koji su značajni za zaštitu javnog zdravlja i, prema potrebi, za zaštitu zdravlja i dobrobiti životinja. One se trebaju temeljiti na najnovijim bitnim podacima koji su dostupni te bi ih, stoga, trebalo prilagođavati kako novi bitni podaci budu raspoloživi.

                        (5)

                        Zakonodavstvo Zajednice koje se odnosi na sigurnost hrane treba se temeljiti na čvrstoj znanstvenoj osnovi. Stoga se, kad god je to potrebno, treba savjetovati s Europskom agencijom za sigurnost hrane.

                        (6)

                        Vrsta i intenzitet službenih kontrola trebaju se temeljiti na procjeni rizika za javno zdravlje i moraju, gdje je to bitno, ovisiti o zdravlju i dobrobiti životinja te o vrsti primijenjenih postupaka, proizvedenim količinama i subjektu u poslovanju s hranom kojega se to tiče.

                  [...]

                        (8)

                        Službene kontrole proizvodnje mesa potrebne su kako bi se provjerilo pridržavaju li se subjekti u poslovanju s hranom higijenskih pravila i udovoljavaju li kriterijima i ciljevima koji su utvrđeni u zakonodavstvu Zajednice. Službene kontrole trebaju obuhvaćati nadzorni pregled nad djelatnostima subjekata u poslovanju s hranom i inspekcijske preglede, uključujući i provjere samokontrola subjekata u poslovanju s hranom.

                        (9)

                        S obzirom na njihovo posebno stručno znanje, primjereno je da službeni veterinari obavljaju nadzorni pregled i inspekcijske preglede u klaonicama, objektima za obradu divljači i određenim rasjekavaonicama. Državama članicama bi trebalo dati mogućnost da same odlučuju koje je osoblje najprikladnije za obavljanje nadzornih i inspekcijskih pregleda u ostalim vrstama objekata.“

               4

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije“, propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Uredbe, sljedeći pojmovi imaju sljedeća značenja:

                        (a)

                        ,službena kontrola' znači svaki oblik kontrole koju obavlja nadležno tijelo kako bi provjerilo sukladnost sa zakonodavstvom o hrani, kao i s propisima o zdravlju životinja i dobrobiti životinja;

                        (b)

                        ,provjera' znači postupak kojim se putem pregleda i pribavljanja objektivnih dokaza provjerava jesu li ispunjeni utvrđeni zahtjevi;

                        (c)

                        ,nadležno tijelo' znači središnje tijelo države članice koje je nadležno za obavljanje veterinarskih pregleda ili svako tijelo na koje je ono prenijelo tu nadležnost;

                        (d)

                        ,nadzorni pregled’ znači sustavni i neovisni pregled koji se obavlja kako bi se utvrdilo jesu li djelatnosti i s njima povezani rezultati u skladu s predviđenim planovima te provode li se ti planovi učinkovito i jesu li prikladni za postizanje ciljeva;

                  [...]

                        (f)

                        ,službeni veterinar' znači veterinar koji je u skladu s ovom Uredbom kvalificiran djelovati u tom svojstvu i kojega je imenovalo nadležno tijelo;

                  [...]“

               5

               Članak 4. stavci 7. i 9. te uredbe propisuje:
               „7.   Ako se radi o klaonicama, objektima za obradu divljači i rasjekavaonicama, koji stavljaju u promet svježe meso, službeni veterinar obavlja nadzorne preglede iz stavka 3. i 4.
               [...]
               9.   Vrsta i opseg nadzornog pregleda za pojedine objekte ovisi o procijenjenom riziku. U tu svrhu, nadležno tijelo redovito procjenjuje:

                        (a)

                        rizike za javno zdravlje i, prema potrebi, rizike za zdravlje životinja;

                        (b)

                        u slučaju klaonica, aspekte dobrobiti životinja;

                        (c)

                        vrstu i produktivnost procesa koji se provode; i

                        (d)

                        prijašnje ponašanje subjekta u poslovanju s hranom što se tiče poštovanja zakonodavstva o hrani.“

               6

               U skladu s člankom 5. te uredbe, naslovljenim „Svježe meso“:
               „Države članice osiguravaju da se službene kontrole glede svježeg mesa obavljaju u skladu s Prilogom I.

                        1.

                        Službeni veterinar obavlja inspekcijske preglede u klaonicama, objektima za obradu divljači i rasjekavaonicama, koji stavljaju u promet svježe meso, u skladu s općim zahtjevima iz odjeljka I. poglavlja II. Priloga I. i u skladu s posebnim zahtjevima iz odjeljka VI., a naročito što se tiče:

                                 (a)

                                 podataka o prehrambenom lancu;

                                 (b)

                                    ante mortem pregleda;

                                 (c)

                                 dobrobiti životinja;

                                 (d)

                                    post mortem pregleda;

                                 (e)

                                 materijala specificiranog rizika i drugih nusproizvoda životinjskog podrijetla;

                                 (f)

                                 laboratorijskog ispitivanja.

                  [...]

                        5.

                                 (a)

                                 Države članice se moraju pobrinuti da raspolažu dostatnim brojem službenog osoblja za obavljanje službenih kontrola koje se zahtijevaju na temelju Priloga I. s učestalošću koja je utvrđena u odjeljku III. poglavlju II.

                                 (b)

                                 Broj službenog osoblja koje mora biti prisutno na liniji klanja u određenoj klaonici procjenjuje se na temelju analize rizika. Broj uključenog službenog osoblja određuje nadležno tijelo i on mora biti toliki da se mogu ispuniti svi zahtjevi iz ove Uredbe.

                  [...]“

               7

               Prilog I. Uredbi br. 854/2004, naslovljen „Svježe meso“, u Odjeljku I. Poglavlju II. B propisuje:

                        „1.

                        Ovisno o stavcima 4. i 5.:

                                 (a)

                                 službeni veterinar mora provesti ante mortem pregled svih životinja prije klanja;

                                 (b)

                                 taj se pregled mora obaviti u roku od 24 sata od dolaska u klaonicu i manje od 24 sata prije klanja.

                           Pored toga, službeni veterinar može zahtijevati obavljanje inspekcijskog pregleda u bilo koje drugo vrijeme.
                        [...]“

               8

               Odjeljak III. tog priloga, naslovljen „Odgovornosti i učestalost kontrola“, u Poglavlju II. propisuje:

                        „1.

                        Nadležno tijelo mora osigurati da najmanje jedan službeni veterinar bude nazočan:

                                 (a)

                                 u klaonicama, tijekom cijelog ante i post mortem pregleda; i

                                 (b)

                                 u objektima za obradu divljači, tijekom cijelog post mortem pregleda.

                           [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Pismom od 5. ožujka 2007. Cypra je obavijestila nadležne veterinarske službe o svojem programu klanja za ožujak i travanj 2007. i od njih zatražila da organiziraju pregled klanja koji se trebao provesti u dane i sate navedene u tom pismu, osobito zbog potreba klanja nedjeljom radi zadovoljavanja ugovornih obveza za izvoz svinjskog mesa u Grčku.

               10

               Cypra je 9. ožujka 2007. ponovila svoj zahtjev, navodeći istodobno da ona sama određuje program i vrijeme rada svoje klaonice.

               11

               Taj je zahtjev odbijen i Cypra je protiv te odluke podnijela tužbu.

               12

               Prvostupanjski sud odbio je tužbu, prije svega prihvaćajući preliminarni prigovor tuženikâ da odbijanje prihvaćanja tužiteljeva zahtjeva „nije neispunjenje obveze koja proizlazi iz zakona, nego nepostupanje koje proizlazi iz diskrecijske ovlasti“ te da ono stoga nije izvršivi akt protiv kojeg se na temelju članka 146. Ustava može podnijeti tužba.

               13

               Anotato Dikastirio Kyprou (Vrhovni sud Republike Cipra) povodom žalbe smatra da je riječ o tumačenju Uredbe br. 854/2004. Pita se koje su obveze nadležnih nacionalnih tijela i koje su granice diskrecijske ovlasti tih tijela u okviru primjene te uredbe.

               14

               U tim je okolnostima Anotato Dikastirio Kyprou odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Daju li odredbe Uredbe (EZ) br. 854/2004 nadležnom tijelu diskrecijsku ovlast da odredi točno vrijeme klanja životinja, u pogledu njegove obveze imenovanja službenog veterinara u svrhu obavljanja kontrole klanja životinja, ili ono treba imenovati takvog veterinara u dan i sat klanja koji je utvrdio klaoničar?

                        2)

                        Daju li odredbe Uredbe (EZ) br. 854/2004 nadležnom tijelu diskrecijsku ovlast da odbije imenovati službenog veterinara u svrhu veterinarske kontrole kad je ono obaviješteno da će se klanje životinja obaviti u prethodno određen dan i sat u ovlaštenoj klaonici?“

         O prethodnim pitanjima

               15

               Svojim dvama pitanjima, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Uredbe br. 854/2004 tumačiti tako da je na nadležnom tijelu da odredi kada se mora provesti klanje životinja, u svrhu imenovanja službenog veterinara za potrebe kontrole klanja, ili je to tijelo obvezno poslati takvog veterinara u dan i sat koji je odredio klaoničar, bez mogućnosti prigovora.

               16

               U svrhu tumačenja odredaba Uredbe br. 854/2004, najprije treba navesti da se ona temelji na članku 168. stavku 4. točki (b) UFEU‑a, čiji je cilj zaštita javnog zdravlja.

               17

               U tom smislu, uvodna izjava 4. te uredbe predviđa da „službene kontrole proizvoda životinjskog podrijetla trebaju obuhvaćati sve elemente koji su značajni za zaštitu javnog zdravlja i, prema potrebi, za zaštitu zdravlja i dobrobiti životinja“. Iz uvodnih izjava 8. i 9. proizlazi da su „službene kontrole proizvodnje mesa potrebne kako bi se provjerilo pridržavaju li se subjekti u poslovanju s hranom higijenskih pravila i udovoljavaju li kriterijima i ciljevima koji su utvrđeni u zakonodavstvu Zajednice“ i da je „s obzirom na njihovo posebno stručno znanje, primjereno da službeni veterinari obavljaju nadzorni pregled i inspekcijske preglede u klaonicama […]“.

               18

               Članak 1. Uredbe br. 854/2004 utvrđuje posebna pravila organizacije službenih kontrola proizvoda životinjskog podrijetla.

               19

               Kad je riječ o kontrolama koje trebaju provesti službeni veterinari, članak 5. stavak 1. Uredbe br. 854/2004 propisuje da službeni veterinar obavlja inspekcijske preglede u klaonicama u skladu s općim zahtjevima iz Odjeljka I. Poglavlja II. Priloga I. toj uredbi. Taj članak u stavku 5. također propisuje da broj službenih veterinara mora biti dovoljan za obavljanje službenih kontrola koje se zahtijevaju na temelju Priloga I. učestalošću koja je utvrđena u Odjeljku III. Poglavlju II.

               20

               Konkretnije, Odjeljak I. Poglavlje II. B točka 1. podtočka (b) Priloga I. Uredbi br. 854/2004 propisuje da nadležno tijelo države članice treba osigurati da je službeni veterinar prisutan u klaonicama kako bi proveo ante mortem pregled, pri čemu se taj pregled mora obaviti u roku od 24 sata od dolaska životinja u klaonicu i manje od 24 sata prije klanja.

               21

               Stoga odredbe Uredbe br. 854/2004 predviđaju ne samo ovlast ocjene rizika za javno zdravlje i zdravlje životinja nego i obvezu nadležnih tijela da nadziru narav i brzinu predviđenih postupaka te obvezu da raspolažu potrebnim osobljem.

               22

               U tom smislu, kako to ispravno navode poljska i ciparska vlada te Europska komisija, Uredba br. 854/2004 ne sadrži nikakvu odredbu o radnom vremenu i praznicima nadležnih tijela te a fortiori ni na koji način ne precizira trebaju li ona raspolagati osobljem nedjeljom i praznicima. Naime, Odjeljak I. Poglavlje II. B točka 1. podtočka (b) Priloga I. toj uredbi uspostavlja jedino vremenski okvir u pogledu određenih aktivnosti službenih veterinara.

               23

               U tom smislu, u skladu s općim načelima na kojima se temelji Europska unija i koja uređuju odnose između Unije i država članica, na državama je članicama da na temelju članka 5. UEU‑a na svojem državnom području osiguraju provedbu propisa Unije. Pod uvjetom da pravo Unije, uključujući njegova opća načela, ne sadrži zajednička pravila u tom smislu, nacionalna tijela prilikom provedbe tih propisa postupaju slijedeći postupovna i materijalna pravila svojeg nacionalnog prava (vidjeti osobito presude Dominikanerinnen‑Kloster Altenhohenau, C‑285/93, EU:C:1995:398, t. 26.; Karlsson i dr., C‑292/97, EU:C:2000:202, t. 27. kao i Azienda Agricola Giorgio, Giovanni i Luciano Visentin i dr., C‑495/00, EU:C:2004:180, t. 39.).

               24

               Budući da Uredba br. 854/2004 u tom smislu ne sadrži nikakvo zajedničko pravilo, u načelu se ništa ne protivi tomu da nadležna tijela odrede praznike i odbiju poslati službene veterinare u klaonice u tim danima. Usto, nadležno tijelo ne može biti obvezno zadovoljiti sve zahtjeve klaonica za kontrolu jer Uredba br. 854/2004 državama članicama ne nameće takvu obvezu.

               25

               Naime, nadležno je tijelo jedino koje raspolaže informacijama o svim klaonicama te je stoga jedino koje može odlučiti, uzimajući u obzir svoje zadaće u raznim klaonicama, mogu li se sanitarne kontrole klanja provesti u dane koje predloži klaonica. Stoga nadležno tijelo mora moći odrediti, u dogovoru s odgovornim osobama klaonica, vrijeme provedbe kontrola službenih veterinara kako je predviđeno u članku 5. stavku 1. Uredbe br. 854/2004, koji upućuje na Prilog I. Poglavlje II. Odjeljak I. te uredbe.

               26

               Međutim, kada donose mjere za provedbu propisa Unije, države članice obvezne su provoditi svoju diskrecijsku ovlast poštujući, među ostalim, opća načela prava Unije (vidjeti u tom smislu presude Mulligan i dr., C‑313/99, EU:C:2002:386, t. 35. kao i Azienda Agricola Giorgio, Giovanni i Luciano Visentin i dr., EU:C:2004:180, t. 40.), među kojima su načela pravne sigurnosti, zaštite legitimnih očekivanja, proporcionalnosti i nediskriminacije (presuda Kurt und Thomas Etling i dr., C‑230/09 i C‑231/09, EU:C:2011:271, t. 74.).

               27

               Stoga, radi poštovanja načela spomenutih u točki 26. ove presude i planiranja službenih kontrola koje zahtijeva članak 5. Uredbe br. 854/2004, nadležno tijelo može odbiti poslati službene veterinare u dane i sate koje su zatražile klaonice, osim ako je objektivno nužno da se klanje provede u te dane.

               28

               Nasuprot tome, na klaonicama je da, s ciljem određivanja vremena klanja, unaprijed i u razumnom roku obavijeste nadležna tijela o danu i satu klanja životinja, kako bi ta tijela mogla poslati veterinare u zatraženo vrijeme. U tom smislu te kako bi se zajamčilo da se ne utječe štetno na djelotvornost odredaba Uredbe br. 854/2004, na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku jest da ocijeni u kojoj je mjeri zahtjev za klanje u konkretnom slučaju podnesen dovoljno unaprijed kako bi se nadležnom tijelu omogućilo organiziranje dolaska službenog veterinara te je li objektivno nužno da se klanje provede u nedjelju.

               29

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljena pitanja treba odgovoriti da odredbe Uredbe br. 854/2004 treba tumačiti tako da se u načelu ne protive tomu da nadležno tijelo odredi trenutak u kojem treba provesti klanje životinja, u svrhu imenovanja službenog veterinara za potrebe kontrole klanja, i da odbije poslati tog veterinara u dane i sate koje odredi klaonica, osim ako je objektivno nužno da se klanje provede u te dane, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Odredbe Uredbe (EZ) br. 854/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju posebnih pravila organizacije službenih kontrola proizvoda životinjskog podrijetla namijenjenih prehrani ljudi, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006., treba tumačiti tako da se u načelu ne protive tomu da nadležno tijelo odredi trenutak u kojem treba provesti klanje životinja, u svrhu imenovanja službenog veterinara za potrebe kontrole klanja, i da odbije poslati tog veterinara u dane i sate koje odredi klaonica, osim ako je objektivno nužno da se klanje provede u te dane, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 28. srpnja 2016.#Masterrind GmbH protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Uredba (EZ) br. 1/2005 – Zaštita životinja tijekom prijevoza – Duga putovanja – Prilog I., poglavlje V., točka 1.4. podtočka (d) – Trajanje putovanja i odmora životinja tijekom prijevoza – Prijevoz goveda – Pojam ‚[dostatan] odmor od najmanje sat vremena’ – Mogućnost prekida prijevoza u više navrata – Članak 22. – Kašnjenje tijekom prijevoza – Uredbe (EZ) br. 1234/2007 i (EU) br. 817/2010 – Izvozne subvencije – Zahtjevi povezani s dobrobiti živih životinja vrste goveda tijekom njihova prijevoza – Uredba br. 817/2010 – Članak 2. stavci 2. do 4. – Službeni veterinar na točki izlaza – Izvješće i napomena na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku iz carinskog područja Unije o tome jesu li poštovane mjerodavne odredbe Uredbe br. 1/2005 – Nezadovoljavajući rezultat provedenih pregleda – Članak 5. stavak 1. točka (c) – Obvezujuća ili neobvezujuća narav te napomene za nacionalno tijelo nadležno za isplatu izvoznih subvencija.#Predmet C-469/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Uredba (EZ) br. 1/2005 — Zaštita životinja tijekom prijevoza — Duga putovanja — Prilog I., poglavlje V., točka 1.4. podtočka (d) — Trajanje putovanja i odmora životinja tijekom prijevoza — Prijevoz goveda — Pojam ‚[dostatan] odmor od najmanje sat vremena’ — Mogućnost prekida prijevoza u više navrata — Članak 22. — Kašnjenje tijekom prijevoza — Uredbe (EZ) br. 1234/2007 i (EU) br. 817/2010 — Izvozne subvencije — Zahtjevi povezani s dobrobiti živih životinja vrste goveda tijekom njihova prijevoza — Uredba br. 817/2010 — Članak 2. stavci 2. do 4. — Službeni veterinar na točki izlaza — Izvješće i napomena na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku iz carinskog područja Unije o tome jesu li poštovane mjerodavne odredbe Uredbe br. 1/2005 — Nezadovoljavajući rezultat provedenih pregleda — Članak 5. stavak 1. točka (c) — Obvezujuća ili neobvezujuća narav te napomene za nacionalno tijelo nadležno za isplatu izvoznih subvencija“
      U predmetu C‑469/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka), odlukom od 29. kolovoza 2014., koju je Sud zaprimio 14. listopada 2014., u postupku

         Masterrind GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Hamburg‑Jonas,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan, i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Hauptzollamt Hamburg‑Jonas, S. Heise, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, S. Ghiandoni i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B. Eggers i B. Schima, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, Priloga I., poglavlja V., točke 1.4. podtočke (d) Uredbi Vijeća (EZ) br. 1/2005 od 22. prosinca 2004. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ i Uredbe (EZ) br. 1255/97 (SL 2005., L 3, str. 1. i ispravak SL 2011., L 336, str. 86.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 58., str. 151.) i, s druge strane, Uredbe Komisije (EU) br. 817/2010 od 16. rujna 2010. o utvrđivanju detaljnih pravila u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu zahtjeva za dodjelu izvoznih subvencija u vezi s dobrobiti živih životinja vrste goveda tijekom prijevoza (SL 2010., L 245, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 57., str. 199.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka u kojem Masterrind GmbH osporava pravilnost odluke Hauptzollamta Hamburg‑Jonas (glavni carinski ured u Hamburg‑Jonasu, Njemačka) o povratu punog iznosa izvoznih subvencija koje su mu bile unaprijed isplaćene za izvoz pošiljke od šest rasplodnih goveda u Maroko.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1/2005

               3

               Uvodne izjave 11. i 19. Uredbe br. 1/2005 glase kako slijedi:

                        „(11)

                        Potrebno je osigurati dosljednu i učinkovitu primjenu ove Uredbe u Zajednici s obzirom na njezino temeljno načelo prema kojem se životinje ne smiju prevoziti na način koji bi mogao izazvati njihovu ozljedu ili neopravdanu [nepotrebnu] patnju i uputno je utvrditi iscrpne odredbe o posebnim potrebama koje se javljaju u vezi s različitim vrstama prijevoza. Takvi se propisi trebaju tumačiti i primjenjivati u skladu s naprijed spomenutim načelom i na vrijeme se osuvremenjivati kad god se čini, s obzirom na nove znanstvene spoznaje, da više ne osiguravaju poštivanje gore navedenog načela za specifične vrste životinja ili vrste prijevoza.

                  [...]

                        (19)

                        Uredba Vijeća (EEZ) br. 3820/85 od 20. prosinca 1985. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva vezanog uz cestovni promet [(SL 1985., L 370, str. 1.)] predviđa najdulje trajanje vožnje i najkraće trajanje odmora za vozače cestovnih vozila. Uputno je da se trajanje putovanja za životinje slično regulira. Uredba Vijeća (EEZ) br. 3821/85 od 20. prosinca 1985. o tahografu u cestovnom prometu [(SL 1985., L 370, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 7., str. 4.)] predviđa instaliranje i uporabu tahografa kako bi se osigurala učinkovita provjera pridržavanja socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni prijevoz. Potrebno je da ti podaci budu dostupni i da se provjeravaju kako bi se poštivalo vrijeme ograničenja trajanja putovanja u skladu sa zakonodavstvom koje se odnosi na dobrobit životinja.”

               4

               U skladu s člankom 3. te uredbe, naslovljenim „Opći uvjeti za prijevoz životinja”:
               „Nitko ne smije prevoziti životinje niti učiniti da se prevoze na način koji bi kod njih mogao izazvati ozljedu ili nepotrebnu patnju.
               Nadalje, moraju se ispuniti sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        moraju se unaprijed poduzeti sve potrebne mjere kako bi se na najmanju moguću mjeru smanjila duljina putovanja i zadovoljile potrebe životinja tijekom putovanja;

                  [...]

                        (f)

                        prijevoz se obavlja bez kašnjenja do mjesta odredišta, a uvjeti stanja životinja redovito se provjeravaju i održavaju na odgovarajući način;

                  [...]

                        (h)

                        životinjama se u odgovarajućim razmacima osiguravaju voda, hrana i odmor, a kakvoćom i količinom moraju odgovarati njihovoj vrsti i veličini.”

               5

               U skladu s člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 1/2005, prijevoznici moraju prevoziti životinje u skladu s tehničkim pravilima iz Priloga I. toj uredbi.

               6

               Poglavlje V. tog priloga sadržava pravila koja se odnose na vremenske razmake između pojenja i hranjenja kao i na trajanje putovanja i odmora. Točka 1.4. tog poglavlja odnosi se na cestovni prijevoz, među ostalim, životinja vrste goveda, osim teladi, za duga putovanja koja su člankom 2. točkom (m) Uredbe br. 1/2005 definirana kao putovanja koja traju više od 8 sati, a koja počinju trenutkom kretanja prve životinje iz pošiljke. Odjeljak 1. toga poglavlja glasi kako slijedi:

                        „1.1.

                        Zahtjevi navedeni u ovom odjeljku primjenjuju se na kretanje domaćih kopitara, osim onih registriranih, domaćih životinja goveđih, ovčjih, kozjih i svinjskih vrsta, osim u slučaju zračnog prijevoza.

                        1.2.

                        Vrijeme putovanja za životinje koje pripadaju vrstama navedenim u točki 1.1. ne smije biti dulje od osam sati.

                        1.3.

                        Maksimalno vrijeme putovanja iz točke 1.2. može se produljiti ako se ispune dodatni zahtjevi navedeni u poglavlju VI.

                        1.4.

                        Vremenski razmaci između napajanja i hranjenja, trajanje putovanja i odmora kad se upotrebljavaju cestovna prijevozna sredstva koja ispunjavaju zahtjeve navedene u točki 1.3. utvrđeni su kako slijedi:

                                 (a)

                                 telad [...]

                                 (b)

                                 svinje [...]

                                 (c)

                                 domaći kopitari [...]

                                 (d)

                                 svim ostalim životinjama iz točke 1.1. mora se nakon 14 sati putovanja osigurati [dostatan] odmor od najmanje sat vremena, tijekom kojeg im se [osobito] daje tekućina i, prema potrebi, hrana. Nakon odmora mogu se prevoziti tijekom daljnjih 14 sati.

                        1.5.

                        Nakon utvrđenog trajanja putovanja životinje se moraju istovariti, napojiti i nahraniti te se najmanje 24 sata moraju odmarati.

                  [...]

                        1.8.

                        U interesu životinja vrijeme putovanja navedeno u točkama 1.3, 1.4. i 1.7(b) može se produljiti za dva sata, vodeći pritom računa o blizini mjesta odredišta.

                  [...]”

               7

               Članak 22. Uredbe br. 1/2005, naslovljen „Kašnjenje tijekom prijevoza”, određuje:
               „1.   Nadležno je tijelo dužno poduzeti odgovarajuće mjere da spriječi ili na najmanju moguću mjeru svede svako kašnjenje tijekom prijevoza ili patnju životinja kad nepredvidive okolnosti onemogućavaju primjenu ove Uredbe. Nadležno je tijelo dužno osigurati posebne mjere na mjestu pretovara, izlaznim točkama i graničnim inspekcijskim postajama kojima se osigurava prednost prijevozu životinja pred drugim pošiljkama.
               2.   Nijedna se pošiljka životinja ne smije zadržavati tijekom prijevoza, osim kad je to izričito potrebno zbog dobrobiti životinja ili javne sigurnosti. Ne smije doći do neopravdanog kašnjenja između završetka utovara i polaska. Ako se koja pošiljka životinja tijekom prijevoza mora zadržati više od dva sata, mjerodavno tijelo mora osigurati odgovarajuće mjere za skrb o životinjama i, kad je to potrebno, njihovo hranjenje, napajanje, istovar i smještaj.”

         Uredbe (EZ) br. 1234/2007 i br. 817/2010

               8

               Na temelju članka 168. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (SL 2007., L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.), odobravanje i isplata subvencije za izvoz živih životinja vrste goveda uvjetuje se poštovanjem odredaba utvrđenih u zakonodavstvu Unije koje se odnose na dobrobit životinja, a posebno zaštitu životinja tijekom prijevoza.

               9

               Ta je odredba implementirana Uredbom br. 817/2010.

               10

               Uvodnom izjavom 5. te uredbe propisano je da „procjena fizičkog i zdravstvenog stanja životinja zahtijeva posebno stručno znanje i iskustvo. Preglede, stoga, treba obavljati veterinar. Osim toga, potrebno je razjasniti opseg tih pregleda te utvrditi obrazac izvješća kako bi ti pregledi bili točni i usklađeni.”

               11

               U uvodnoj izjavi 7. te uredbe osobito je pojašnjeno da „ne dovodeći u pitanje slučajeve više sile priznate u sudskoj praksi Suda [...], kršenje navedenih odredaba o dobrobiti životinja ne dovodi do smanjenja, već gubitka izvozne subvencije u vezi s brojem životinja za koje nisu poštovani zahtjevi o dobrobiti.”

               12

               Člankom 1. Uredbe br. 817/2010 propisano je da je isplata izvoznih subvencija za žive životinje vrste goveda uvjetovana pridržavanjem članaka 3. do 9. Uredbe (EZ) br. 1/2005 i njezinih priloga tijekom prijevoza živih životinja vrste goveda do prvog mjesta istovara u trećoj zemlji krajnjeg odredišta.

               13

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 817/2010:
               „Službeni veterinar na točki izlaza u skladu s Direktivom Vijeća 96/93/EZ [od 17. prosinca 1996. o izdavanju certifikata za životinje i proizvode životinjskog podrijetla (SL 1997., L 13, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 18., str. 76.)] provjerava za one životinje za koje je izvozna deklaracija prihvaćena:

                        (a)

                        poštuju li se zahtjevi utvrđeni u Uredbi (EZ) br. 1/2005 od mjesta polaska, kako je određeno u članku 2. točki (r) te Uredbe, do točke izlaza,

                  [...]
               Službeni veterinar koji je izvršio preglede sastavlja izvješće u skladu s obrascem određenim u Prilogu I. ovoj Uredbi i potvrđuje jesu li rezultati izvršenih pregleda u skladu s prvim podstavkom zadovoljavajući ili nisu.
               [...] Preslika izvješća šalje se agenciji za plaćanje.”

               14

               U skladu sa stavcima 3. i 4. istog članka, ako spomenuti veterinar utvrdi da su zahtjevi iz stavka 2. ispunjeni, on to potvrđuje na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku iz carinskog područja Europske unije, osim za životinje za koje zahtjevi iz Uredbe br. 1/2005 nisu poštovani, ako je to slučaj.

               15

               Člancima 4. i 5. Uredbe (EZ) br. 817/2010 propisano je:
               „Članak 4.

               Postupak isplate izvoznih povrata [izvoznih subvencija]
               [...]

                        2.

                        Uz zahtjeve za isplatu izvoznih subvencija [...] prilažu se:

                                 (a)

                                 pravilno ispunjena isprava iz članka 2. stavka 3. ove Uredbe;

                           [...]

                  Članak 5.

               Neplaćanje izvoznih subvencija
               1.   Ukupan iznos izvozne subvencije po životinji izračunat u skladu s drugim podstavkom ne plaća se za:
               [...]

                        (c)

                        životinje za koje, s obzirom na isprave iz članka 4. stavka 2. i/ili sve ostale elemente koji su mu na raspolaganju u vezi s udovoljenjem ovoj Uredbi, nadležno tijelo smatra da se nisu poštivali članci 3. do 9. Uredbe (EZ) br. 1/2005 i njezini prilozi.

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Masterrind je tijekom lipnja 2011. prijavio izvoz u Maroko šest rasplodnih goveda te su mu odlukom glavnog carinskog ureda u Hamburg‑Jonasu od 13. srpnja 2011. unaprijed isplaćene subvencije za taj izvoz.

               17

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je tijek prijevoza kamionima iz Northeima (Njemačka) gdje su životinje utovarene do luke Sète (Francuska) gdje su ukrcane na brod za nastavak putovanja bio sljedeći:

                        —

                        16. lipnja 2011. od 10.30: utovar;

                        —

                        istoga dana oko 11.30: polazak iz mjesta utovara;

                        —

                        istoga dana u 19.00: zaustavljanje u trajanju od jednog sata u Wasserbilligu (Luksemburg), kako bi se životinjama dale hrana i voda;

                        —

                        istoga dana u 22 sata: drugo zaustavljanje radi pojenja i hranjenja, u trajanju od deset sati, u Épinalu (Francuska), u skladu s obvezama vezanima uz trajanje vožnje i odmora koje proizlaze iz Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (SL 2006., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.);

                        —

                        17. lipnja oko 8.00: nastavak putovanja;

                        —

                        istoga dana u 17.00: dolazak u Sète.

               18

               Nakon što je na tom mjestu izvršio pregled, službeni veterinar na točki izlaza stavio je u izvješće o pregledu napomenu „Rezultati pregleda predviđenih člankom 2. Uredbe (EZ) br. 817/2010 nisu zadovoljavajući” za sve životinje. Naknadno je utvrđeno da, sukladno ocjeni francuskih veterinarskih tijela, prijevoz goveda bez istovara koji je, uključujući vrijeme odmora propisano za vozače kamiona, ukupno trajao dulje od 31 sat nije u skladu sa zahtjevima iz Uredbe br. 1/2005.

               19

               Slijedom toga, odlukom od 5. lipnja 2012., glavni carinski ured u Hamburg‑Jonasu zatražio je povrat izvoznih subvencija isplaćenih Masterrindu, uvećano za 10 %.

               20

               Nakon podnošenja prigovora protiv te odluke, Masterrind se obratio Europskoj komisiji kako bi dobio njezino stajalište o tumačenju relevantnih odredaba poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 koje se odnose na trajanje putovanja i odmora. Ta je institucija navela da smatra da te odredbe valja tumačiti na način da najveće dopušteno trajanje putovanja bez istovara za goveda iznosi 29 sati, računajući od utovara i uključujući odmor od jednog sata u vozilu, pri čemu se, vodeći računa osobito o udaljenosti odredišta, to trajanje u interesu životinja može produžiti za dva sata, pri čemu putovanje u svakom slučaju ne smije trajati više od 31 sat.

               21

               Odlukom od 19. srpnja 2013. glavni carinski ured u Hamburg‑Jonasu odbio je Masterrindov prigovor, navevši da je bio vezan ocjenom službenog veterinara na točki izlaza.

               22

               Masterrind je podnio tužbu protiv te odluke Finanzgerichtu Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka), ističući da pojmove „odmor od najmanje sat vremena” iz Priloga I., poglavlja V., točke 1.4. podtočke (d) Uredbe br. 1/2005 treba tumačiti na način da odmor između dvaju intervala prijevoza može trajati više od jednog sata.

               23

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, rješenje postupka koji se pred njime vodi ovisi, s jedne strane, o tome treba li izraz „odmor od najmanje sat vremena” iz Priloga I., poglavlja V., točke 1.4. podtočke (d) Uredbe br. 1/2005 tumačiti na način da odmor između dvaju razdoblja prijevoza može trajati dulje od jednog sata i, s druge strane, o tome može li se napomena službenog veterinara na točki izlaza u Francuskoj, u skladu s kojom tijek prijevoza o kojem je riječ u glavnom postupku nije bio u skladu sa spomenutom uredbom, osporavati pred njemačkim tijelom nadležnim za isplatu izvoznih subvencija za prijevoz životinja.

               24

               Kad je riječ o prvom pitanju, sud koji je uputio zahtjev smatra, prije svega, da nije relevantno što se prijevoz o kojem je riječ u glavnom postupku nije sastojao od dvaju razdoblja kretanja, kao što to proizlazi iz spomenute točke 1.4. podtočke (d), nego od triju intervala, koji su trajali, redom, 8 sati i 30 minuta, 2 sata i 9 sati, s obzirom na to da nijedan od njih kao ni dva naknadna intervala zajedno ne prekoračuju najveće dopušteno trajanje od 14 sati koje ta odredba propisuje za svako od njome predviđena dva razdoblja prijevoza.

               25

               Nadalje, pozivajući se na točku 15. presude od 9. listopada 2008., Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548), kao i na točku 18. mišljenja nezavisnog odvjetnika Mengozzija u tom predmetu Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:162), sud koji je uputio zahtjev smatra da je tom odredbom određen odmor između intervala putovanja koji mora trajati najmanje jedan sat, ali koji može trajati i duže od toga. Kad je riječ o cestovnom prijevozu goveda, taj sud smatra da je zakonodavac Unije opće pravilo iz članka 3. drugog stavka točke (a) Uredbe br. 1/2005, u skladu s kojim prije prijevoza treba poduzeti sve potrebne mjere kako bi se maksimalno ograničilo trajanje putovanja i povelo računa o potrebama životinja tijekom putovanja, konkretizirao pravilom iz Priloga I., poglavlja V., točke 1.4. podtočke (d) te uredbe, koje propisuje da odmor između intervala putovanja treba trajati najmanje jedan sat, a ne, kako to tvrdi Komisija, jedan sat.

               26

               Kad je riječ o svrsi tog odmora, sud koji je uputio zahtjev smatra da on ne smije biti namijenjen isključivo pojenju ili hranjenju životinja, pri čemu se poziva na pojam „osobito” ili na ekvivalentne pojmove iz različitih jezičnih verzija tog pravila, u izrazu „[dostatan] odmor od najmanje sat vremena, tijekom kojeg im se [osobito] daje tekućina i, prema potrebi, hrana”. Spomenuto vrijeme odmora moglo bi se dakle opravdati, kao u ovom slučaju, poštovanjem propisa u području trajanja vožnje i odmora koji vrijede za profesionalne vozače u cestovnom prometu, ako su životinje istodobno opskrbljene.

               27

               Naposljetku, po mišljenju suda koji je uputio zahtjev, odmori koji moraju pratiti dva razdoblja kretanja u trajanju od najviše 14 sati ne smiju prekoračiti ukupno 14 sati, što odgovara najvećem dopuštenom trajanju jednog razdoblja kretanja. Takvo ograničenje, koje taj sud ocjenjuje znatno manjim od vremena odmora od 24 sata s istovarom, predviđenim u Prilogu I. poglavlju V. točki 1.5. Uredbe br. 1/2005, nakon dvaju razdoblja kretanja od kojih svako može trajati najviše 14 sati, opravdano je činjenicom da vrijeme odmora bez istovara ima manje pozitivan učinak te ciljem da se što više ograniči trajanje razdoblja kretanja bez istovara.

               28

               Kad je riječ o drugoj točki, odnosno obvezujućoj naravi negativne napomene službenog veterinara na točki izlaza, prema kojoj tijek prijevoza o kojem je riječ nije bio u skladu s Uredbom br. 1/2005 za tijelo nadležno za isplatu izvoznih subvencija, sud koji je uputio zahtjev smatra da napomena tog veterinara koja sadržava njegovu ocjenu o tome je li poštovana ta uredba kao i njegov žig predstavlja administrativnu formalnost koja se može osporavati samo istodobno s osporavanjem meritorne odluke tijela nadležnog za isplatu izvoznih subvencija kojom se odbija ta isplata.

               29

               U prilog tom mišljenju taj sud smatra, kao prvo, da intervencija službenog veterinara na točki izlaza nema izravan pravni učinak prema izvozniku i trećima s obzirom na to da na pravni položaj izvoznika utječe samo odluka tijela nadležnog za isplatu izvoznih subvencija. Ta je intervencija stoga jedan od nekoliko stadija postupka, vodeći računa osobito o članku 4. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 817/2010, u skladu s kojim je napomena službenog veterinara na točki izlaza postupovna pretpostavka koja je ispunjena neovisno o sadržaju, odnosno pozitivnoj ili negativnoj naravi napomene, pri čemu je meritorna ocjena u nadležnosti tijela koje odlučuje o isplati izvoznih subvencija.

               30

               Kao drugo, taj se sud poziva na presude od 13. ožujka 2008., Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158), i od 25. studenoga 2008., Heemskerk i Schaap (C‑455/06, EU:C:2008:650), iz kojih proizlazi da pozitivna ocjena službenog veterinara na točki izlaza ne predstavlja neoborivi dokaz da su odredbe o prijevozu životinja poštovane pa, slijedom toga, ne obvezuje tijelo nadležno za isplatu izvoznih subvencija ako postoje elementi koji idu u prilog suprotnoj ocjeni.

               31

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev smatra da izvješće o izvršenim pregledima, koje službeni veterinar na točki izlaza mora sastaviti prilikom stavljanja napomene na ispravu o izvozu i koje treba poslati spomenutom tijelu, sadržava elemente koji zahtijevaju stručno znanje veterinara, za koje taj sud smatra da ima posebnu vrijednost, ali koje ipak nije povezano s pravnom provjerom ispunjenja pravnih pretpostavki za stjecanje prava na subvencije koju izvršava agencija za plaćanje, imajući u vidu utvrđenja tog veterinara.

               32

               U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbu točke 1.4. poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005, prema kojoj se životinjama nakon 14 sati kretanja mora osigurati dostatan odmor od najmanje sat vremena, ponajprije zato da bi ih se napojilo i po potrebi nahranilo, prije nego što se mogu prevoziti daljnjih 14 sati, tumačiti na način da intervali prijevoza mogu biti prekinuti [...] i odmorom koji traje dulje od sat vremena ili s više odmora od kojih jedan traje najmanje sat vremena?

                        2.

                        Je li agencija za plaćanje pojedine države članice vezana napomenom službenog veterinara na točki izlaza u skladu s člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 817/2010, tako da zakonitost [negativne naravi] te napomene može provjeravati samo tijelo odgovorno za postupanje [tog veterinara], ili je ta napomena samo administrativna formalnost koja se može pobijati tek u pravnim lijekovima dopuštenima protiv meritorne odluke agencije za plaćanje?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               33

               Sud koji je uputio zahtjev prvim dijelom prvog pitanja nastoji saznati treba li točku 1.4. poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 tumačiti na način da u okviru cestovnog prijevoza vrste životinja o kojoj je riječ, osobito vrste goveda, odmor između dvaju razdoblja kretanja od četrnaest sati može trajati više od jednog sata.

               34

               Valja utvrditi da odgovor na to pitanje proizlazi izričito iz samog teksta te odredbe u skladu s kojim se životinjama vrste goveda, nakon četrnaest sati prijevoza, mora osigurati dostatan odmor „od najmanje sat vremena”. Naime, u skladu s tim nedvosmislenim tekstom, odmor između intervala kretanja može trajati više od jednog sata.

               35

               Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 58., 59. i 62. svojega mišljenja, prijevoz živih životinja mora, u tom istom aspektu, biti u skladu s općim uvjetima iz članka 3. Uredbe br. 1/2005. Naime, kao što proizlazi iz uvodne izjave 11. te uredbe, iscrpne odredbe o posebnim potrebama koje se javljaju u vezi s različitim vrstama prijevoza, poput točke 1.4. poglavlja V. Priloga I. toj uredbi, treba tumačiti i primjenjivati poštujući načelo prema kojem se životinje ne smiju prevoziti na način koji bi mogao izazvati njihovu ozljedu ili nepotrebnu patnju, koje je propisano člankom 3. prvim stavkom, dok drugi stavak tog članka spominje određene opće sastavnice istog načela. Točkama (a) i (f) tog drugog stavka propisane su neke od tih sastavnica, odnosno maksimalno smanjenje trajanja putovanja i obavljanje prijevoza bez kašnjenja.

               36

               Kad je riječ o „trajanju odmora” u smislu točke 1.4. podtočke (d) koji je potrebno osigurati životinjama kako bi im se dala tekućina i, po potrebi, hrana, svrha tog odmora je, kao što proizlazi iz samog teksta, omogućiti životinjama koje se prevoze odmor od napora i nelagode pretrpljenih tijekom razdoblja kretanja te time i dobar početak drugog razdoblja kretanja. Zaustavljanje vozila može se smatrati opravdanim dok god ono udovoljava toj ključnoj potrebi odmora, neovisno o tome je li razlog njegova produljenja zadovoljavanje isključivo te potrebe ili i drugih potreba povezanih sa samim prijevozom.

               37

               Zbog toga trajanje odmora između intervala putovanja, u konkretnim uvjetima u kojima se odvijaju taj odmor i prijevoz u cjelini, ne smije biti takvo da predstavlja rizik od ozljeda ili nepotrebne patnje za životinje koje se prevoze. U tom pogledu u svakom pojedinom slučaju potrebne ocjene daje nacionalno tijelo nadležno za isplatu izvoznih subvencija i, ovisno o slučaju, nacionalni sudovi, vodeći računa o svim relevantnim elementima, osobito o primjerenosti donesenih organizacijskih mjera.

               38

               Istodobno valja utvrditi da je ukupno trajanje putovanja i odmora zajedno, u skladu s točkom 1.4. poglavlja V. Priloga I. toj uredbi, koje prekoračuje 29 sati protivno Uredbi br. 1/2005, uz iznimku koja se sastoji u mogućnosti produljenja za 2 sata u interesu životinja, u skladu s točkom 1.8. tog poglavlja i ne dovodeći u pitanje primjenu odredaba članka 22. te uredbe, koji se odnosi na kašnjenje tijekom prijevoza kad nepredvidive okolnosti onemogućavaju primjenu te uredbe.

               39

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 51. do 55. svojega mišljenja, s jedne strane, dopuštanje ukupnog trajanja putovanja i odmora duljeg od 29 sati bilo bi protivno načelu iz članka 3. prvog stavka Uredbe br. 1/2005, o kojem je bilo riječi u točki 35. ove presude, a koje se sastoji od izbjegavanja rizika nanošenja nepotrebnih ozljeda i patnji životinjama koje se prevoze kao i sastavnicama tog načela – obvezama maksimalnog smanjenja duljine putovanja i obavljanja prijevoza bez kašnjenja. U tom pogledu, u skladu s točkom 1.5. poglavlja V. Priloga I. toj Uredbi, nakon trajanja putovanja određenog u skladu s točkom 1.4. spomenutog poglavlja V., životinje treba istovariti, nahraniti i napojiti te im osigurati odmor od najmanje 24 sata. S druge strane, to je tumačenje poduprto činjenicom da je točkom 1.8. tog poglavlja predviđeno da se trajanje putovanja određeno točkom 1.4. tog poglavlja može produljiti za samo dva sata, i to isključivo u interesu životinja, vodeći računa osobito o udaljenosti odredišta.

               40

               Drugim dijelom prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev nastoji saznati, u bitnome, treba li točku 1.4. poglavlja V. podtočku (d) Priloga I. Uredbi br. 1/2005 tumačiti na način da u okviru cestovnog prijevoza vrste životinja o kojoj je riječ, osobito vrste goveda, dva razdoblja kretanja od najviše četrnaest sati između kojih je obvezan odmor od najmanje jednog sata mogu sadržavati i druge intervale zaustavljanja.

               41

               Neovisno o tome što bi obvezivanje vozačâ vozila za prijevoz životinja o kojima je riječ da se zaustave tek na kraju razdoblja kretanja, koje može trajati najviše četrnaest sati, u praksi bilo neizvedivo, valja utvrditi da je, u normalnim uvjetima, interval prijevoza tijekom kojeg je vozilo izvan prometa i zaustavljeno objektivno manje tegoban za životinje koje se prevoze nego interval kretanja, kao što to proizlazi iz definicije „mjesta odmora” iz članka 2. točke (t) Uredbe br. 1/2005 koje obuhvaća „svako mjesto tijekom putovanja koje nije odredište” i iz određenih odlomaka mišljenja o dobrobiti životinja tijekom prijevoza, koje je 11. ožujka 2002. sastavio znanstveni odbor za zdravlje i dobrobit životinja, u kojima su istaknute negativne posljedice kretanja vozila na dobrobit životinja koje se prevoze. Slijedom toga, okolnost da razdoblje kretanja koje traje najviše četrnaest sati uključuje jedan ili više intervala zaustavljanja načelno se ne smije smatrati nepovoljnom za dobrobit životinja.

               42

               Međutim, taj ili ti intervali dodatnog zaustavljanja moraju, s jedne strane, biti opravdani potrebama vezanima uz sam prijevoz i, s druge strane, prilikom izračunavanja najvećeg dopuštenog trajanja razdoblja kretanja od četrnaest sati čiji su oni dio, biti pribrojani intervalima kretanja, u skladu s točkom 1.4. podtočkom (d) poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005.

               43

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da Prilog I. poglavlje V. točku 1.4. podtočku (d) Uredbi br. 1/2005 treba tumačiti na način da u okviru cestovnog prijevoza vrste životinja o kojoj je riječ, osobito vrste goveda osim teladi, s jedne strane, odmor između razdoblja kretanja načelno može trajati više od jednog sata. Međutim, to trajanje, ako prekoračuje jedan sat, ne smije biti takvo da, u konkretnim uvjetima u kojima se odvijaju taj odmor i prijevoz u cjelini, predstavlja rizik od ozljede ili nepotrebne patnje za životinje koje se prevoze. Usto, ukupno trajanje putovanja i odmora zajedno, u skladu s točkom 1.4. podtočkom (d) tog poglavlja ne smije prekoračiti 29 sati, uz iznimku koja se sastoji u mogućnosti produljenja za 2 sata u interesu životinja, u skladu s točkom 1.8. tog poglavlja, i ne dovodeći u pitanje primjenu odredaba članka 22. te uredbe u slučaju nepredvidivih okolnosti. S druge strane, svako od razdoblja kretanja od najviše 14 sati može sadržavati jedan ili više intervala zaustavljanja. Te intervale zaustavljanja potrebno je prilikom izračunavanja ukupnog najvećeg dopuštenog trajanja razdoblja kretanja od najviše 14 sati čiji su oni dio pribrojati intervalima kretanja.

         Drugo pitanje

               44

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 817/2010 tumačiti na način da tijelo nadležno za isplatu subvencija za izvoz goveda nije vezano napomenom službenog veterinara na točki izlaza na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku životinja o kojima je riječ iz carinskog područja Unije, u skladu s kojom prilikom cjelokupnog prijevoza tih životinja ili jednog njegova dijela nisu poštovane mjerodavne odredbe Uredbe br. 1/2005.

               45

               Kao prvo, valja istaknuti da, u skladu s člankom 2., stavcima 2. do 4. Uredbe br. 817/2010, službeni veterinar na točki izlaza provjerava samo jesu li poštovane mjerodavne odredbe Uredbe br. 1/2005 te sastavlja, za tijelo nadležno za isplatu izvoznih subvencija, izvješće koje služi kao potvrda rezultata obavljenih pregleda, pri čemu se ti rezultati navode i na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku iz carinskog područja Unije.

               46

               S druge strane, u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 817/2010, na tijelu nadležnom za isplatu izvoznih subvencija je da procijeni jesu li u okviru prijevoza o kojem je riječ bile poštovane mjerodavne odredbe Uredbe br. 1/2005, pri čemu tu ocjenu treba donijeti na temelju isprava iz članka 4. stavka 2. Uredbe br. 817/2010 i/ili bilo kojeg drugog dostupnog elementa o poštovanju te uredbe. Kad je riječ o dijelu prijevoza obavljenom na području Unije, spomenuti članak 4. stavak 2. odnosi se na ispravu koja predstavlja dokaz o izlasku životinja o kojima je riječ iz carinskog područja Unije, kako ju je ispunio službeni veterinar na točki izlaza, u skladu s člankom 2. stavkom 3. ili 4. zadnjenavedene uredbe. Nadalje, to tijelo, među ostalim, raspolaže i izvješćem tog službenog veterinara, iz članka 2. stavka 2. drugog podstavka iste uredbe. To izvješće, sastavljeno u skladu s obrascem iz Priloga I. toj uredbi, sadržava precizne naznake i zapažanja koja omogućavaju tijelu nadležnom za isplatu izvoznih subvencija da se, po potrebi, upozna s detaljima razloga zbog kojih je službeni veterinar na točki izlaza rezultate obavljenih pregleda ocijenio nezadovoljavajućima, za sve životinje ili dio životinja koje se prevoze, te je tu ocjenu naveo na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku životinja o kojima je riječ iz carinskog područja Unije, kako je to predviđeno spomenutim člankom 2. stavkom 4.

               47

               Kao drugo, valja podsjetiti da je Sud, odlučujući u okviru ranije važećeg pravnog uređenja, u obrnutoj situaciji u kojoj je napomena službenog veterinara na točki izlaza sadržavala pozitivnu ocjenu glede poštovanja relevantnih odredaba propisa u području prijevoza živih životinja, odlučio da takva ocjena tog veterinara nije neoborivi dokaz tog poštovanja, tako da tijelo nadležno za isplatu subvencija za izvoz goveda njome nije vezano, ako postoje objektivni i konkretni elementi koji dokazuju suprotno (vidjeti, u tom smislu, presude od 13. ožujka 2008., Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, t. 34., 35., 37. i 41., i od 25. studenoga 2008., Heemskerk i Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, t. 25. i 30.).

               48

               Budući da su relevantne odredbe o tim zaustavljanjima u bitnome istovjetne odredbama koje su trenutno na snazi, ta je sudska praksa i dalje aktualna.

               49

               Međutim, ako je moguće osporavati pozitivnu ocjenu službenog veterinara na točki izlaza kojom je utvrđeno da su životinje prevezene u skladu s odredbama čije se poštovanje zahtijeva kako bi se mogle koristiti izvozne subvencije, nema razloga da to ne bude moguće u slučaju negativne ocjene.

               50

               Slijedom toga, u skladu s odredbama Uredbe br. 817/2010, odluku o poštovanju pretpostavki o kojima ovisi pravo na isplatu izvoznih subvencija, osobito kad je riječ o poštovanju mjerodavnih odredaba Uredbe br. 1/2005, donosi nacionalno tijelo nadležno za tu isplatu, pri čemu podaci koje u okviru njihove suradnje predviđene Uredbom br. 817/2010 pruži službeni veterinar na točki izlaza svakako predstavljaju dokazni element, ali oborive naravi.

               51

               To tim više vrijedi kad se, kao što je slučaj u glavnom postupku, ocjena tog veterinara ne odnosi na fizičko i zdravstveno stanje životinja, za čiju je ocjenu, u skladu s uvodnom izjavom 5. Uredbe br. 817/2010, potrebno posebno stručno znanje i iskustvo koje zahtijeva da te preglede obavlja veterinar. Naime, pretpostavka relevantnosti koja uobičajeno vrijedi za ocjene koje određena osoba izvršava u okviru područja svoje stručnosti ne primjenjuje se kad se te ocjene odnose na pitanja koja izlaze iz okvira tog područja stručnosti.

               52

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 817/2010 treba tumačiti na način da tijelo nadležno za isplatu subvencija za izvoz goveda nije vezano napomenom službenog veterinara na točki izlaza na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku životinja o kojima je riječ iz carinskog područja Unije, u skladu s kojom prilikom cjelokupnog prijevoza tih životinja ili jednog njegova dijela nisu poštovane mjerodavne odredbe Uredbe br. 1/2005.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Prilog I., poglavlje V., točku 1.4. podtočku (d) Uredbe (EZ) br. 1/2005 od 22. prosinca 2004. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ i Uredbu Komisije (EU) br. 1255/97 treba tumačiti na način da u okviru cestovnog prijevoza vrste životinja o kojoj je riječ, osobito vrste goveda osim teladi, s jedne strane, odmor između razdoblja kretanja načelno može trajati više od jednog sata. Međutim, to trajanje, ako prekoračuje jedan sat, ne smije biti takvo da, u konkretnim uvjetima u kojima se odvijaju taj odmor i prijevoz u cjelini, predstavlja rizik od ozljeda ili nepotrebne patnje za životinje koje se prevoze. Usto, ukupno trajanje putovanja i odmora zajedno, u skladu s točkom 1.4. podtočkom (d) tog poglavlja, ne smije prekoračivati 29 sati, uz iznimku koja se sastoji u mogućnosti produljenja za 2 sata u interesu životinja, u skladu s točkom 1.8. tog poglavlja, i ne dovodeći u pitanje primjenu odredaba članka 22. te uredbe u slučaju nepredvidivih okolnosti. S druge strane, svako od razdoblja kretanja od najviše 14 sati može sadržavati jedan ili više intervala zaustavljanja. Te intervale zaustavljanja potrebno je prilikom izračunavanja ukupnog najvećeg dopuštenog trajanja razdoblja kretanja od 14 sati čiji su oni dio pribrojati intervalima kretanja.

                           2.

                           Uredbu Komisije (EU) br. 817/2010 od 16. rujna 2010. o utvrđivanju detaljnih pravila u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu zahtjeva za dodjelu izvoznih subvencija u vezi s dobrobiti živih životinja vrste goveda tijekom prijevoza treba tumačiti na način da tijelo nadležno za isplatu subvencija za izvoz goveda nije vezano napomenom službenog veterinara na točki izlaza na ispravi koja predstavlja dokaz o izlasku životinja o kojima je riječ iz carinskog područja Europske unije, u skladu s kojom prilikom cjelokupnog prijevoza tih životinja ili jednog njegova dijela nisu poštovane mjerodavne odredbe Uredbe br. 1/2005.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (šesto vijeće) od 11. lipnja 1987. # J. W. Teuling protiv Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Chemische Industrie. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van Beroep Amsterdam - Nizozemska. # Predmet 30/85.