title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 11. rujna 2014.#Ministerstvo práce a sociálních věcí protiv B.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší správní soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredbe (EEZ) br. 1408/71 i (EZ) br. 883/2004 – Primjenjivo nacionalno zakonodavstvo – Određivanje nadležne države članice za dodjelu obiteljskog davanja – Situacija u kojoj radnik migrant i njegova obitelj žive u drugoj državi članici u kojoj se nalazi središte njihovih interesa i u kojoj je primljeno obiteljsko davanje – Zahtjev za obiteljsko davanje u državi članici podrijetla nakon prestanka prava na davanja u državi članici boravišta – Nacionalni propis države članice podrijetla koji predviđa dodjelu takvih davanja svakoj osobi s prijavljenim prebivalištem u toj državi.#Predmet C‑394/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost radnika migranata — Uredbe (EEZ) br. 1408/71 i (EZ) br. 883/2004 — Primjenjivo nacionalno zakonodavstvo — Određivanje nadležne države članice za dodjelu obiteljskog davanja — Situacija u kojoj radnik migrant i njegova obitelj žive u drugoj državi članici u kojoj se nalazi središte njihovih interesa i u kojoj je primljeno obiteljsko davanje — Zahtjev za obiteljsko davanje u državi članici podrijetla nakon prestanka prava na davanja u državi članici boravišta — Nacionalni propis države članice podrijetla koji predviđa dodjelu takvih davanja svakoj osobi s prijavljenim prebivalištem u toj državi“
      U predmetu C‑394/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Češka Republika), odlukom od 2. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 11. srpnja 2013., u postupku

         Ministerstvo práce a sociálních věcí

      protiv

         B.,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za B., V. Soukup, advokát,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, T. Papadopoulou, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i P. Němečková, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 76. Uredbe br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i njihove obitelji koje se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 118., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71) kao i članka 87. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i ispravak SL L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL L 284, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213., u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Ministerstvo práce a sociálních věcí (Ministarstvo rada i socijalnih pitanja) i B. o odluci kojom je B. oduzeto pravo na obiteljska davanja iz razloga što Češka Republika nije nadležna za dodjelu tih davanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1408/71

               3

               Članak 1. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Definicije“, u svojoj točki (h) propisuje da „‘boravište’ znači uobičajeno boravište.“

               4

               Člankom 13. te Uredbe, naslovljenom „Opća pravila“, određeno je:
               „1.   Ovisno o članku 14.c i 14.f na osobe na koje se odnosi ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo pojedinačne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ovisno o člancima od 14. do 17.:
               [...]

                        f)

                        na osobu na koju se prestaje primjenjivati zakonodavstvo države članice, bez da se na nju počne primjenjivati zakonodavstvo druge države članice u skladu s jednim od pravila navedenim u gore navedenim podstavcima ili u skladu s jednom od iznimaka ili posebnih odredbi navedenih u člancima od 14. do 17., primjenjuje se zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi u skladu s odredbama samo tog zakonodavstva.“

               5

               U poglavlju 7. Glave III. iste uredbe članak 76. naslovljen „Pravila ili prioritet [pravila prioriteta] u slučajevima preklapanja prava na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države i u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj članovi obitelji imaju boravište“ u svom stavku 1. određuje:
               „Ako za vrijeme istog razdoblja za istog člana obitelji i zbog obavljanja zanimanja obiteljska davanja pruža zakonodavstvo države članice na čijem državnom području članovi obitelji imaju boravište, pravo na obiteljska davanja prema zakonodavstvu druge države, ako je potrebno prema članku 73. ili 74., obustavlja se do iznosa koji određuje zakonodavstvo prve države članice.“

         Uredbe br. 883/2004 i (EZ) 987/2009

               6

               Uredba br. 1408/71 zamijenjena je Uredbom br. 883/2004. Ta se uredba, u skladu sa svojim člankom 91., primjenjuje od dana stupanja na snagu provedbene uredbe. Uredba (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.) stupila je na snagu 1. svibnja 2010.

               7

               Članak 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Definicije“, u svojoj točki (j) propisuje da „‘boravište’ znači mjesto gdje osoba uobičajeno boravi“.

               8

               Članak 11. te uredbe, naslovljen „Opća pravila“, u svojim stavcima 1. i 3. točki (e) predviđa:
               „1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
               [...]
               3.   Podložno člancima od 12. do 16.
               [...]

                        e)

                        na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj [im] jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više [drugih] država članica.“

               9

               Članak 87. iste uredbe naslovljen „Prijelazne odredbe“ u svojim stavcima 1., 3. i 8. propisuje:
               „1.   Na temelju ove Uredbe nije moguće ostvariti neko pravo za razdoblje prije dana primjene.
               [...]
               3.   U skladu sa stavkom 1., pravo se stječe na temelju ove Uredbe čak i ako se odnosi na okolnost koja je nastala prije datuma primjene u nekoj od država članica.
               [...]
               8.   Ako se, kao posljedica ove Uredbe, na osobu primjenjuje zakonodavstvo države članice koja nije država članica određena sukladno glavi II. Uredbe (EEZ) [br. 1408/71], to se zakonodavstvo nastavlja primjenjivati tako dugo dok ta situacija ostane nepromijenjenom, a u svakom slučaju ne dulje od 10 godina od datuma početka primjene ove Uredbe, osim ako navedena osoba ne zatraži primjenu zakonodavstva čija je primjena moguća na temelju ove Uredbe. [...]“

               10

               Člankom 11. Uredbe br. 987/2009, naslovljenom „Elementi za određivanje boravišta“, određeno je:
               „1.   U slučaju razlike u stavovima između ustanova dviju ili više država članica o određivanju boravišta osobe na koju se primjenjuje osnovna uredba, te ustanove suglasno utvrđuju središte interesa dotične osobe na temelju ukupne ocjene svih dostupnih informacija koje se odnose na relevantne činjenice, a mogu uključivati, ako je primjereno:

                        (a)

                        trajanje i neprekinutost boravka na području dotičnih država članica;

                        (b)

                        situaciju osobe, uključujući:

                                 i.

                                 narav i posebne značajke djelatnosti koju obavlja, posebno mjesto gdje se ta djelatnost uobičajeno obavlja, stabilnost djelatnosti te trajanje svakog ugovora o radu;

                                 ii.

                                 njezino obiteljsko stanje i obiteljske veze;

                                 iii.

                                 obavljanje bilo kakve neplaćene djelatnosti;

                                 iv.

                                 u slučaju studenta, izvor prihoda;

                                 v.

                                 njezine stambene prilike, posebno koliko su trajne;

                                 vi.

                                 državu članicu u kojoj se pretpostavlja da osoba ima boravište za potrebe oporezivanja.

                  2.   Ako razmatranje raznih kriterija na temelju relevantnih činjenica navedenih u stavku 1. ne dovede do postizanja sporazuma između dotičnih ustanova, smatra se da su, za potrebe utvrđivanja stvarnog boravišta te osobe, odlučne njezine namjere koje proizlaze iz takvih činjenica i okolnosti, a posebno razlozi koji su je naveli da se preseli.“

         Češko pravo

               11

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, prema člancima 3. i 31. stavku 1. drugoj rečenici Zakona br. 117/1995 o socijalnoj pomoći (zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře), u verziji koja je bila na snazi u trenutku donošenja upravne odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku, svaka fizička osoba koja je prijavila prebivalište na području Češke Republike u skladu s člancima 10. i 10.a Zakona br. 133/2000 o registru stanovništva, državnom registarskom broju i izmjeni određenih zakona (zákon č. 133/2000 Sb. o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel)) ima pravo na doplatak za roditeljski dopust.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               B. je češka državljanka koja živi u Francuskoj sa svojim suprugom i maloljetnom kćeri rođenom u Francuskoj. B. i njezin suprug imaju prebivalište u Češkoj Republici s adresom registriranom u skladu s člankom 10. Zakona br. 133/2000. o registru stanovništva, državnom registarskom broju i izmjeni određenih zakona.

               13

               B. je u Francuskoj primala davanja za slučaj nezaposlenosti, a njezin je suprug tamo obavljao profesionalnu djelatnost. Cijela obitelj zdravstveno je osigurana u Francuskoj. U razdoblju od 9. veljače do 30. svibnja 2009. B. je koristila rodiljni dopust i s te je osnove u Francuskoj primala pomoć za majčinstvo. Potom je, u razdoblju od 1. lipnja do 30. studenoga 2009. u toj državi članici primala dopunsko obiteljsko davanje naziva „prestation d’accueil du jeune enfant“ (davanje za maloljetno dijete) ili „PAJE“, čiji iznos ovisi o primanjima osobe ovlaštene na to davanje. Nakon što je pravo na spomenuta davanja iscrpljeno B. je u Češkoj Republici podnijela zahtjev za obiteljsko davanje.

               14

               Odlukom od 14. lipnja 2010. Úřad práce (zavod za zapošljavanje) u Ostravi dodijelio joj je to davanje s početkom od 1. prosinca 2009.

               15

               Budući da je s početkom važenja Uredbe br. 883/2004., odnosno 1. svibnja 2010., valjalo preispitati pravo B. na obiteljsko davanje, Krajský úřad Moravskoslezského kraje (regionalno tijelo Moravsko-šleske regije), čije su ovlasti prenesene na Ministerstvo práce a sociálních věcí, donijelo je 16. studenoga 2010. odluku o oduzimanju tog davanja, počevši od 1. svibnja 2010., iz razloga što Češka Republika više nije nadležna država članica jer se središte interesa B. i njezine obitelji nalazilo u Francuskoj.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o nadležnosti Češke Republike za dodjelu obiteljskih davanja B. Drži da je, pod pretpostavkom da je Češka Republika bila nadležna za dodjelu takvih obiteljskih davanja, dvojbeno je li ona nadležna i nakon 1. svibnja 2010., s obzirom na nova pravila o boravištu iz Uredbe br. 987/2009.

               17

               Slijedom toga, Nejvyšší správní soud (Visoki upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 76. Uredbe [br. 1408/71] tumačiti na način da je, u okolnostima u kojima tužiteljica, njezin suprug i njezino dijete žive u Francuskoj, gdje njezin suprug radi i gdje se nalazi središte njihovih interesa, a tužiteljica je u Francuskoj u cijelosti primila obiteljsko davanje PAJE (prestation d’accueil du jeune enfant), Češka Republika nadležna država [članica] za dodjelu obiteljskog davanja – doplatka za roditeljski dopust?
                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Treba li prijelazne odredbe Uredbe [br. 883/2004] tumačiti na način da je Češka Republika dužna dodijeliti obiteljsko davanje nakon 30. travnja 2010., unatoč tome što na nadležnost države nakon 1. svibnja 2010. može utjecati nova definicija boravišta iz Uredbe [br. 987/2009] (članak 22. i dalje)?
                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:

                        3.

                        Treba li Uredbu [br. 883/2004], osobito članak 87., tumačiti na način da je, u okolnostima poput onih u ovom slučaju, Češka Republika, počevši od 1. svibnja 2010., nadležna država [članica] za dodjelu obiteljskog davanja?“

         Dopuštenost

               18

               B. ističe da pitanja nisu relevantna za glavni postupak jer se odnose na njezino pravo na obiteljska davanja od 1. prosinca 2009., a nesporno je da joj ta davanja pripadaju za razdoblje od 1. prosinca 2009. do 1. svibnja 2010, dok se ovaj predmet odnosi samo na gubitak tog prava počevši od zadnje navedenog datuma.

               19

               Valja upozoriti na to da je, u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, samo nacionalni sud koji odlučuje o sporu i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku nadležan ocijeniti, vodeći računa o posebnostima slučaja, je li mu za donošenje odluke potrebna prethodna odluka te jesu li pitanja koja postavlja Sudu relevantna. Slijedom toga, Sud je, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, u pravilu dužan odlučiti. Pretpostavka relevantnosti koja vrijedi za prethodna pitanja koja postavljaju nacionalni sudovi može se osporiti samo iznimno, kad je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili s predmetom glavnog postupka, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu Iberdrola Distribución Eléctrica, C‑300/13, EU:C:2014:188, t. 16.).

               20

               U ovom slučaju nije očito da tumačenje prava Unije koje zahtijeva nacionalni sud nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, niti da je problem hipotetske naravi. Slijedom toga, s obzirom na to da Sud raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na postavljena pitanja, ta su pitanja, suprotno tvrdnjama B., dopuštena.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Uvodno valja podsjetiti da je, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda predviđenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost Suda nacionalnom sucu pružiti koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tu svrhu Sud će, ako je potrebno, preformulirati pitanja koja su mu postavljena (presude Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, t. 22. i 23. i Hewlett‑Packard Europe, C‑361/11, EU:C:2013:18, t. 35.).

               22

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li Uredbu br. 1408/71 tumačiti na način da joj je protivno jednu državu članicu smatrati nadležnom državom za dodjelu obiteljskog davanja jednoj osobi, u skladu s njezinim nacionalnim pravom, zbog same činjenice da ta osoba ima prijavljeno prebivalište na području te države a da pritom ni ona ni članovi njezine obitelji ne rade niti uobičajeno borave u toj državi članici.

               23

               Sukladno ustaljenoj praksi Suda, cilj je odredaba Glave II. te uredbe da se na osobe o kojima je riječ primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice, da bi se izbjeglo preklapanje primjenjivih nacionalnih zakonodavstava i komplikacije koje iz toga mogu proizaći. To načelo je izraženo osobito u članku 13. stavku 1. spomenute uredbe (vidjeti, osobito, presudu Hudzinski i Wawrzyniak, C‑611/10 i C‑612/10, EU:C:2012:339, t. 41.).

               24

               U konkretnom slučaju, valja ustvrditi da je zakonodavstvo primjenjivo na situaciju B. kad je riječ o njezinom pravu na obiteljska davanja, određeno člankom 13. stavkom 2. točkom (f) Uredbe br. 1408/71. Naime, za osobu koja više nije zaposlena na području države članice i koja slijedom toga više ne ispunjava uvjete iz članka 13. stavka 2. točke (a) te uredbe, kao ni uvjete iz bilo koje druge odredbe te uredbe na temelju koje bi za nju bilo mjerodavno zakonodavstvo neke države članice, mjerodavno je, na temelju članka 13. stavka 2. točke (f) iste uredbe, zakonodavstvo države u kojoj je prethodno bila zaposlena ako u njoj i dalje ima svoje boravište (vidjeti u tom smislu presudu Kuusijärvi, C‑275/96, EU:C:1998:279, t. 29. i 34.).

               25

               Na temelju zadnje navedene odredbe za B. je i dalje mjerodavno pravo države članice na čijem je području prethodno bila zaposlena i gdje još uvijek boravi, odnosno, imajući u vidu elemente koji proizlaze iz zahtjeva za prethodnu odluku, francusko zakonodavstvo.

               26

               U tom pogledu, naime, valja upozoriti da, na temelju članka 1. točke (h) Uredbe br. 1408/71, pojam „boravište“ u smislu te uredbe znači uobičajeno boravište, odnosno mjesto gdje osobe o kojima je riječ uobičajeno borave i gdje se nalazi uobičajeno središte njihovih interesa, pa stoga predstavlja autonoman pojam prava Unije (vidjeti presudu Swaddling, C‑90/97, EU:C:1999:96, t. 28. i 29.). Iz činjenica koje je utvrdio nacionalni sud i koje su iznesene u točkama 12. i 13. ove presude proizlazi da se uobičajeno boravište i uobičajeno središte interesa B. nalazi u Francuskoj.

               27

               Budući da je za B. u skladu s člankom 13. te uredbe mjerodavno francusko zakonodavstvo, postavlja se i pitanje je li protivno odredbama te uredbe da se obiteljska davanja o kojima je riječ u glavnom postupku dodjeljuju na temelju nacionalnog prava države članice koja nije nadležna država članica u smislu Uredbe 1408/71. Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, na temelju češkog zakonodavstva, B. ima pravo na to davanje zbog same činjenice da je prijavila prebivalište na području Češke Republike.

               28

               U tom pogledu, valja podsjetiti da nenadležna država članica zadržava mogućnost dodjele obiteljskih davanja ako postoji jasna i osobito tijesna veza između područja te države i situacije o kojoj je riječ, pod uvjetom da nema nerazmjernog zadiranja u predvidljivost i učinkovitost odredaba za koordinaciju te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu Hudzinski i Wawrzyniak, EU:C:2012:339, t. 65. do 67.).

               29

               Međutim, ne čini se, a što konačno treba provjeriti nacionalni sud, da sama činjenica da je B. prijavila prebivalište u Češkoj Republici, a da u toj državi članici ne živi, pri čemu uobičajeno sa svojom obitelji boravi u Francuskoj gdje je primala davanja za slučaj nezaposlenosti, pomoć za majčinstvo od 9. veljače 2009. te zatim obiteljsko davanje slično onome koje je kasnije zahtijevala od Češke Republike, predstavlja takvu vezu između B. i te države članice.

               30

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 1408/71, a osobito njezin članak 13., valja tumačiti na način da joj je protivno jednu državu članicu smatrati nadležnom državom za dodjelu obiteljskog davanja jednoj osobi zbog same činjenice da ta osoba ima prijavljeno prebivalište na području te države a da pritom ni ona ni članovi njezine obitelji ne rade niti uobičajeno borave u toj državi članici. Članak 13. te uredbe treba tumačiti na način da mu je protivno da država članica koja u odnosu na određenu osobu nije nadležna istoj dodjeljuje obiteljska davanja, osim ako postoji jasna i osobito tijesna veza između situacije o kojoj je riječ i područja te države članice.

         Drugo pitanje

               31

               S obzirom na dani odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Treće pitanje

               32

               Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem u biti pita treba li Uredbu br. 883/2004 tumačiti na način da joj je protivno jednu državu članicu, nakon 1. svibnja 2010., smatrati nadležnom državom za dodjelu obiteljskog davanja jednoj osobi, u skladu s njezinim nacionalnim pravom, zbog same činjenice da ta osoba ima prijavljeno prebivalište na području te države a da pritom ni ona ni članovi njezine obitelji ne rade niti uobičajeno borave u toj državi članici.

               33

               Imajući u vidu sudsku praksu Suda iz točke 21. ove presude, u ovom slučaju prije svega treba istaknuti da članak 11. spomenute uredbe, čija formulacija odgovara onoj iz članka 13. Uredbe br. 1408/71, predviđa da se na osobe na koje se odnosi Uredba br. 883/2004 primjenjuje zakonodavstvo samo jedne države članice, i to nadležne države. Na temelju članka 11. stavka 3. točke (e) zadnje navedene uredbe i iz razloga jednakih onima iznesenima u točkama 24. do 26. ove presude, za B. je i dalje mjerodavno zakonodavstvo države članice boravišta.

               34

               U tom pogledu, treba istaknuti da je pojam „boravište“ u članku 1. točki (j) Uredbe br. 883/2004 definiran kao mjesto gdje osoba uobičajeno boravi. Članak 11. provedbene Uredbe br. 987/2009 izjednačuje boravište sa središtem interesa osobe o kojoj je riječ. Tim su člankom elementi koji se sukladno sudskoj praksi mogu uzeti u obzir pri određivanju spomenutog središta interesa, poput trajanja i neprekinutosti boravka na području država članica o kojima je riječ ili obiteljskog stanja i obiteljskih veza, pretočeni u formu zakona (vidjeti u tom smislu presudu Wencel, C‑589/10, EU:C:2013:303, t. 50.).

               35

               U tim okolnostima, bez potrebe izjašnjavanja o prijelaznim odredbama iz članka 87. Uredbe br. 883/2004, dovoljno je ustvrditi da tom uredbom nije uvedena nikakva relevantna izmjena u odnosu na Uredbu br. 1408/71 kad je riječ o odredbama o određivanju nadležne države članice i pojmu boravišta, koje su značajne za rješenje glavnog postupka. Češka Republika stoga u ovom predmetu nije nadležna država, u skladu s relevantnim odredbama Uredbe br. 883/2004.

               36

               Slijedom gornjih razmatranja, na treće prethodno pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 883/2004, i osobito njezin članak 11., treba tumačiti na način da joj je protivno smatrati jednu državu članicu nadležnom državom za dodjelu obiteljskog davanja jednoj osobi zbog same činjenice da ta osoba ima prijavljeno prebivalište na području te države a da pritom ni ona ni članovi njezine obitelji ne rade niti uobičajeno borave u toj državi članici.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Uredbu Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i njihove obitelji koje se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008., a osobito njezin članak 13., valja tumačiti na način da joj je protivno jednu državu članicu smatrati nadležnom državom za dodjelu obiteljskog davanja jednoj osobi zbog same činjenice da ima prijavljeno prebivalište na području te države a da pritom ni ona ni članovi njezine obitelji ne rade niti uobičajeno borave u toj državi članici. Članak 13. te uredbe treba tumačiti na način da mu je protivno da država članica koja u odnosu na određenu osobu nije nadležna istoj dodjeljuje obiteljska davanja, osim ako postoji jasna i osobito tijesna veza između situacije o kojoj je riječ i područja te države članice.

                           2.

                           Uredbu (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009., a osobito njezin članak 11., valja tumačiti na način da joj je protivno smatrati jednu državu članicu nadležnom državom za dodjelu obiteljskog davanja jednoj osobi zbog same činjenice da ta osoba ima prijavljeno prebivalište na području te države a da pritom ni ona ni članovi njezine obitelji ne rade niti uobičajeno borave u toj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2013. veljača 07.#Refcomp SpA protiv Axa Corporate Solutions Assurance SA i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour de cassation.#Predmet C-543/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. lipnja 2014.#Coty Germany GmbH protiv First Note Perfumes NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 40/94 i Uredba (EZ) br. 44/2001 – Žig Zajednice – Članak 93. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 40/94 – Međunarodna nadležnost u slučaju povrede – Utvrđivanje mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj – Prekogranično sudjelovanje više osoba u istoj protupravnoj radnji.#Predmet C‑360/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 40/94 i Uredba (EZ) br. 44/2001 — Žig Zajednice — Članak 93. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 40/94 — Međunarodna nadležnost u slučaju povrede — Utvrđivanje mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj — Prekogranično sudjelovanje više osoba u istoj protupravnoj radnji“
      U predmetu C‑360/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 28. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 31. srpnja 2012., u postupku

         Coty Germany GmbH, prije Coty Prestige Lancaster Group GmbH,
      protiv

         First Note Perfumes NV,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan (izvjestitelj), J. Malenovský i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Coty Germany GmbH, prije Coty Prestige Lancaster Group GmbH, K. Schmidt‑Hern i U. Hildebrandt, Rechtsanwälte,

               —

               za First Note Perfumes NV, M. Dinnes, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, F. Wannek i J. Kemper kao i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, A. Robinson, u svojstvu agenta,

               —

               za švicarsku vladu, D. Klingele, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Bulst i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 93. stavka 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.) i članka 5. točke 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Coty Germany GmbH (u daljnjem tekstu: Coty Germany), prije Coty Prestige Lancaster Group GmbH, i društva First Note Perfumes NV (u daljnjem tekstu: First Note) u vezi s navodnom povredom žiga Zajednice i povredom Zakona o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb), zbog prodaje krivotvorenih proizvoda u Belgiji njemačkom poduzetniku koji ih je dalje prodao u Njemačkoj.

         Pravni okvir

         Uredba br. 40/94

               3

               U petnaestoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 40/94 navedeno je:
               „Uzimajući u obzir da odluke u vezi s valjanošću i povredom žigova moraju imati učinak na i pokrivati cijelo područje Zajednice, s obzirom da je to jedini način sprečavanja donošenja nedosljednih odluka od strane sudova i Ureda [za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM)] te osiguranja da se neće narušiti jedinstveni karakter žigova Zajednice. Pravila Konvencije [od 27. rujna 1968.] o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima primjenjuju se na sve sudske postupke koji se odnose na žigove Zajednice, osim kada ova Uredba odstupa od tih pravila.“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 9. iste uredbe, pod naslovom „Prava koja proizlaze iz žiga Zajednice“, u stavcima 1. i 3. propisuje:
               „1.   Žig Zajednice nositelju daje isključiva prava u pogledu tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe:

                        a)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom Zajednice u odnosu na proizvode ili usluge koje su istovjetne s onima za koje je žig Zajednice registriran;

                        b)

                        svaki znak kad, zbog istovjetnosti sa žigom Zajednice ili sličnosti žigu Zajednice i istovjetnosti ili sličnosti proizvodima ili uslugama obuhvaćenima žigom Zajednice i tim znakom, postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu tog znaka i žiga;

                        c)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom Zajednice ili sličan žigu Zajednice u odnosu na proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je žig Zajednice registriran, kad taj potonji ima ugled u Zajednici i kad uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga Zajednice ili im šteti.

                  [...]
               3.   Prava koja proizlaze iz žiga Zajednice imaju učinak prema trećim stranama od datuma objave registracije žiga. Međutim, u odnosu na radnje poduzete nakon datuma objave prijave žiga Zajednice, a koje bi nakon objave registracije žiga bile zabranjene na temelju te objave, može se zahtijevati razumna naknada. Sud nadležan za takav slučaj može donijeti odluku o meritumu stvari tek nakon objave registracije.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 14. stavak 2. navedene uredbe određuje:
               „Ova Uredba ne sprečava podnošenje tužbi u pogledu žiga Zajednice u okviru pravnih propisa država članica, osobito u vezi s građanskopravnom odgovornošću i nepoštenim tržišnim natjecanjem.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 90. Uredbe br. 40/94, naslovljen „Primjena konvencije o izvršenju“, određuje sljedeće:
               „1.   Ako ovom Uredbom nije drukčije određeno, odredbe [Konvencije iz Bruxellesa], kako je izmijenjena konvencijama o pristupanju toj konvenciji država koje su pristupale Europskim zajednicama, koja se zajedno s tim konvencijama o pristupanju u daljnjem tekstu naziva: ‘Konvencija o izvršenju’, primjenjuju se na postupke koji se odnose na žigove Zajednice kao i na postupke koji se odnose na istodobne i uzastopne tužbe na temelju žigova Zajednice i nacionalnih žigova.
               2.   U slučaju postupaka koji se odnose na tužbe i zahtjeve iz članka 92.:

                        a)

                        članak 2., članak 4., članak 5. stavci 1., 3., 4. i 5. i članak 24. Konvencije o izvršenju ne primjenjuju se;

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 91. stavak 1. navedene uredbe određuje:
               „Države članice na svojim područjima imenuju što je moguće manji broj nacionalnih sudova prvog i drugog stupnja (sudovi za žig Zajednice) koji obavljaju funkcije koje su im dodijeljene ovom Uredbom.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               U skladu s člankom 92. iste uredbe, pod naslovom „Nadležnost za povrede i valjanost“:
               „Sudovi za žig Zajednice imaju isključivu nadležnost:

                        a)

                        za postupke povodom tužbe zbog povrede i – ako su dopuštene nacionalnim zakonodavstvom – tužbe u odnosu na prijetnju povrede žigova Zajednice;

                        b)

                        za postupke povodom tužbe za utvrđivanje nepostojanja povrede ako su one dopuštene nacionalnim zakonodavstvom;

                        c)

                        za postupke povodom tužbe podnesene zbog radnji iz članka 9. stavka 3. druge rečenice;

                        d)

                        za postupke povodom protutužbe za opoziv ili za proglašavanje žiga Zajednice ništavim sukladno s člankom 96.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 93. Uredbe br. 40/94, naslovljen „Međunarodna nadležnost“, određuje:
               „1.   Podložno odredbama ove Uredbe i kao i odredbama Konvencije o izvršenju koje su primjenjuju na temelju članka 90., postupci koji se odnose na tužbe i zahtjeve iz članka 92. ove Uredbe pokreću se pred sudovima države članice u kojoj tuženik ima domicil ili, ako nema domicil ni u jednoj državi članici, u bilo kojoj državi članici u kojoj ima poslovni nastan.
               2.   Ako tuženik nema domicil ni poslovni nastan ni u jednoj državi članici, takvi se postupci pokreću pred sudovima države članice u kojoj tužitelj ima domicil ili, ako on nema domicil ni u jednoj državi članici, u onoj državi u kojoj tužitelj ima poslovni nastan.
               3.   Ako ni tuženik ni tužitelj nemaju takav domicil ni takav poslovni nastan, takvi se postupci pokreću pred sudovima države članice u kojoj [OHIM] ima sjedište.
               [...]
               5.   Postupci povodom tužbi i tužbenih zahtjeva iz članka 92., uz iznimku tužbi za utvrđivanje nepostojanja povrede žiga Zajednice, mogu se pokretati i pred sudovima države članice u kojoj je povreda počinjena ili u kojoj prijeti opasnost od povrede, ili u kojoj je poduzeta radnja u smislu članka 9. stavka 3. druge rečenice.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 94. navedene uredbe, pod naslovom „Opseg nadležnosti“, u stavku 2. propisuje:
               „Sud za žig Zajednice čija se nadležnost se temelji na članku 93. stavku 5. nadležan je samo u odnosu na počinjene povrede ili prijetnje povrede na državnom području države članice u kojoj se taj sud nalazi.“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 44/2001

               11

               Iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da ta uredba ima za cilj, u interesu ispravnog djelovanja unutarnjeg tržišta, „da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka“. […]

               12

               Uvodne izjave 11., 12. i 15. navedene uredbe glase:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                  [...]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude [...]“

               13

               Pravila o nadležnosti navedena su u poglavlju II. Uredbe br. 44/2001, naslovljenom „Nadležnost“, u člancima 2. do 31. te uredbe.

               14

               U istom poglavlju II. odjeljku 1., pod naslovom „Opće odredbe“, nalazi se članak 2., čiji stavak 1. glasi kako slijedi:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               15

               Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 44/2001, koji se nalazi u istom odjeljku, propisuje:
               „Protiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.“

               16

               Člankom 5. točkom 3. navedene uredbe, koji se nalazi u odjeljku 2. poglavlja II., pod naslovom „Posebne nadležnosti“, propisuje se da:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               [...]

                        3)

                        u stvarima koji se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi;“

               17

               Članak 68. stavak 2. iste uredbe određuje:
               „U onoj mjeri u kojoj ova Uredba zamjenjuje odredbe Konvencije iz Bruxellesa, svako pozivanje na odredbe Konvencije smatra se pozivanjem na odredbe ove Uredbe.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da društvo Coty Germany sa sjedištem u Mainzu (Njemačka) proizvodi i distribuira parfeme i kozmetičke proizvode. To društvo je nositelj prava koja proizlaze iz trodimenzionalnog žiga Zajednice (crno/bijelo) br. 003788767 koji predstavlja bočica, registrirana za parfumerijske proizvode.

               19

               Društvo Coty Germany prodaje parfem namijenjen ženama pod imenom „Davidoff Cool Water Woman“ u obojenoj bočici s utisnutim natpisima koja odgovara navedenom žigu Zajednice.

               20

               Društvo First Note, sa sjedištem u Oelegemu (Belgija), bavi se veleprodajom parfema. Tijekom siječnja 2007. to je društvo prodalo drugom poduzetniku pod nazivom Stefan P. Warenhandel (u daljnjem tekstu: Stefan P.), s poslovnim sjedištem u Njemačkoj, parfem pod nazivom „Blue Safe for Women“. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je taj poduzetnik preuzeo proizvode od društva First Note u Belgiji te ih je dalje prodao na području Njemačke.

               21

               Društvo Coty Germany podnijelo je tužbu protiv društva First Note tvrdeći da se distribucijom navedenog parfema od strane potonjeg društva, u bočici koja je slična bočici čiji je prikaz predmet gore navedenog žiga, ostvaruje povreda žiga, usporedno protupravno reklamiranje i nepošteno oponašanje.

               22

               Ta tužba bila je odbijena u prvostupanjskom i drugostupanjskom postupku. Presudom povodom žalbe utvrđeno je da nema međunarodne nadležnosti njemačkih sudova. Potom je društvo Coty Germany podnijelo zahtjev za reviziju Bundesgerichtshofu. U prilog osnovanosti toga zahtjeva društvo se pozvalo na žig Zajednice br. 003788767 kao i na činjenicu da su u Zakonu o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja takve trgovačke prakse zabranjene te se, alternativno, u slučaju kada bi takvo kumuliranje žalbenih razloga bilo isključeno, oslanja, kao prvo, na žig Zajednice i, kao drugo, na njemački Zakon o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja.

               23

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 93. stavak 5. Uredbe [...] br. 40/94 tumačiti na način da je povreda počinjena u državi članici (država članica A) u smislu [navedene odredbe] u slučaju sudjelovanja, kao rezultata čina u drugoj državi članici (država članica B), u povredi prava na žig počinjenoj u prvoj državi članici (država članica A)?

                        2.

                        Treba li članak 5. stavak 3. Uredbe [...] br. 44/2001 tumačiti na način da se štetni događaj dogodio u jednoj državi članici (država članica A) kad je protupravna radnja koja je predmet postupka ili na kojoj se temelji zahtjev počinjena u drugoj državi članici (država članica B) i sastoji se od sudjelovanja u protupravnoj radnji (glavna radnja) koja se dogodila u prvoj državi članici (država članica A)?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „[države članice] u kojoj je povreda počinjena“ iz članka 93. stavka 5. Uredbe br. 40/94 tumačiti na način da su, u slučaju prodaje i isporuke krivotvorenoga proizvoda na području jedne države članice i daljnje prodaje od strane stjecatelja na području druge države članice, sudovi te druge države, na temelju navedene odredbe, nadležni za odlučivanje povodom tužbe zbog povrede protiv prvotnog prodavatelja koji sam nije djelovao u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak.

               25

               Kako proizlazi iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja sud koji je postavio prethodno pitanje pita se treba li se pojam „[države članice] u kojoj je povreda počinjena“iz članka 93. stavka 5. Uredbe br. 40/94 tumačiti na sličan način kao i pojam “mjesta nastanka štetnog događaja“ iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001.

               26

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, bez obzira na načelo primjene Uredbe br. 44/2001 na sudske postupke u vezi sa žigom Zajednice, primjena određenih odredbi te uredbe na postupke povodom tužbi i zahtjeva iz članka 92. Uredbe br. 40/94 isključena je na temelju članka 90. stavka 2. iste uredbe.

               27

               S obzirom na takvo isključenje, nadležnost sudova za žigove Zajednice predviđena u članku 91. stavku 1. Uredbe br. 40/94 za odlučivanje o tužbama i zahtjevima iz članka 92. te uredbe proizlazi iz pravila izravno predviđenih tom uredbom koja su, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 36. svojega mišljenja, lex specialis u odnosu na pravila propisana Uredbom br. 44/2001.

               28

               Točnije, na temelju odredaba članka 90. stavka 2. u vezi s člankom 92. Uredbe br. 40/94, primjena članka 5. stavka 3. Konvencije iz Bruxellesa, kojem odgovara članak 5. točka 3. Uredbe br. 44/2001, u odnosu na tužbe zbog povrede žiga Zajednice izričito je isključena.

               29

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 93. Uredbe br. 40/94 propisuje više temelja za utvrđivanje međunarodne nadležnosti.

               30

               Konkretno, članak 93. stavak 5. Uredbe br. 40/94 uspostavlja osobito nadležnost u korist sudova države članice na čijem području je povreda počinjena ili prijeti opasnost od povrede.

               31

               Što se tiče tumačenja navedenog članka 93. stavka 5., s obzirom na to što je istaknuto u točkama 27. i 28. ove presude, pojam „[države članice u kojoj je povreda počinjena ili prijeti opasnost od povrede]“iz te odredbe treba se tumačiti na autonoman način u odnosu na pojam „mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“ iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001.

               32

               Slijedom toga, dualitet poveznica, i to mjesta uzročnog događaja i mjesta gdje je nastala šteta, prihvaćen sudskom praksom Suda u odnosu na članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 (vidjeti presudu Bier, 21/76, EU:C:1976:166, t. 19. i najnoviju presudu Kainz, C‑45/13, EU:C:2014:7, t. 23. i navedenu sudsku praksu), ne može automatski vrijediti za tumačenje pojma „[države članice] u kojoj je povreda počinjena ili prijeti opasnost od povrede“ iz članka 93. stavka 5. Uredbe br. 40/94.

               33

               Kako bi se odredilo dovodi li autonomno tumačenje potonje odredbe ipak do utvrđivanja dualiteta poveznica, valja, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, uzeti u obzir ne samo tekst navedene odredbe nego i kontekst i njezine ciljeve.

               34

               Kada je riječ o tekstu članka 93. stavka 5. Uredbe br. 40/94, pojam „[države članice] u kojoj je povreda počinjena“ upućuje na to da se, kako je i istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 31. svojega mišljenja, poveznica odnosi na aktivno ponašanje počinitelja povrede. Stoga se poveznica koja je predviđena tom odredbom odnosi na područje države članice gdje je nastao događaj koji je doveo do navodne povrede ili gdje postoji opasnost od nastanka tog događaja, a ne na područje države članice gdje navedena povreda proizvodi učinke.

               35

               Treba također istaknuti da bi utvrđivanje sudske nadležnosti na temelju navedenoga članka 93. stavka 5., koje se temelji na mjestu gdje navodna povreda proizvodi učinke, bilo protivno tekstu članka 94. stavka 2. iste uredbe, koji ograničava nadležnost sudova za žig Zajednice na temelju članka 93. stavka 5. na radnje koje su počinjene ili za koje postoji opasnost da budu počinjene na području države članice u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak.

               36

               Osim toga, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 28. i 29. svojega mišljenja, povijest donošenja i kontekst Uredbe br. 40/94 potvrđuje volju zakonodavca Unije da odstupi od pravila o nadležnosti predviđenoga u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001, pogotovo s obzirom na nedostatnosti takvog pravila o nadležnosti da odgovori na specifične probleme u vezi s povredom žiga Zajednice.

               37

               Posljedično, sudska nadležnost na temelju članka 93. stavka 5. Uredbe br. 40/94 može biti utvrđena isključivo u korist sudova za žig Zajednice države članice na čijem području je tuženik počinio navodnu protupravnu radnju.

               38

               U smislu prethodno navedenoga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da pojam „[države članice] u kojoj je povreda počinjena“ iz članka 93. stavka 5. Uredbe br. 40/94 treba tumačiti na način da, u slučaju prodaje i isporuke krivotvorenoga proizvoda na području jedne države članice i daljnje prodaje od strane stjecatelja na području druge države članice, ta odredba ne dopušta utvrđivanje sudske nadležnosti za odlučivanje povodom tužbe zbog povrede protiv prvotnog prodavatelja koji sam nije djelovao u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak.

         Drugo pitanje

               39

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 3. Uredbe 44/2001 tumačiti na način da ‐ u slučaju navoda o usporednom protupravnom reklamiranju ili o nepoštenom oponašanju znaka zaštićenoga žigom Zajednice, koji su zabranjeni prema zakonu o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja države članice u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak ‐ ta odredba dopušta utvrđivanje sudske nadležnosti za odlučivanje povodom tužbe za naknadu štete na temelju tog nacionalnog zakona, podnesene protiv jednog od navodnih počinitelja sa sjedištem u drugoj državi članici, za kojeg se tvrdi da je u toj državi počinio navodnu povredu.

               40

               U tom pogledu treba napomenuti da članak 14. stavak 2. Uredbe br. 40/94 izrijekom dopušta podnošenje tužbi u pogledu žiga Zajednice u okviru pravnih propisa država članica, osobito u vezi s građanskopravnom odgovornošću i nepoštenim tržišnim natjecanjem.

               41

               Takve tužbe ne spadaju u nadležnost sudova za žig Zajednice. Nadležnost za odlučivanje o takvim tužbama stoga nije uređena Uredbom br. 40/94. Prema tome, nadležnost za odlučivanje o tužbama koje se temelje na nacionalnom zakonu o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja treba biti utvrđena na osnovi odredaba Uredbe br. 44/2001.

               42

               Zato, kad je riječ o zahtjevu koji se temelji na kršenju nacionalnog zakona o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja, članak 5. točka 3. Uredbe br. 44/2001 mjerodavan je za zasnivanje sudske nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak.

               43

               Kad je riječ o tumačenju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, potrebno je najprije podsjetiti na to da se odredbe te uredbe moraju tumačiti na autonoman način, s obzirom na njezin sustav i ciljeve (presuda Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, t. 22. i navedena sudska praksa).

               44

               Jedino derogacijom temeljnog načela navedenoga u članku 2. stavku 1. te uredbe, o dodjeli nadležnosti sudovima države članice na čijem državnom području tuženik ima domicil, poglavlje II. odjeljak 2. te uredbe predviđa određen broj dodjeljivanja posebne nadležnosti, među kojima su i ona predviđena u članku 5. točki 3. navedene uredbe (presuda Melzer, EU:C:2013:305, t. 23.).

               45

               Budući da je sudska nadležnost mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi pravilo posebne nadležnosti, treba ga usko tumačiti te nije dopušteno tumačenje koje ide izvan slučajeva izričito predviđenih navedenom uredbom (presuda Melzer, EU:C:2013:305, t. 24.).

               46

               Neovisno o tome, izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“ iz članka 5. točke 3. Uredbe odnosi se kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (presuda Melzer, EU:C:2013:305, t. 25.).

               47

               U tom smislu, ustaljena je sudska praksa da se pravilo nadležnosti predviđeno u članku 5. točki 3. Uredbe temelji na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi, koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi pravilnog suđenja i procesne ekonomije (presuda Melzer, EU:C:2013:305, t. 26.).

               48

               Budući da identifikacija jedne od poveznica priznatih u sudskoj praksi, navedenih u točki 26. ove presude, mora omogućiti utvrđivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju da procijeni jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti tužene stranke, slijedi da se tužba može valjano podnijeti samo pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi mjerodavna poveznica (vidjeti u tom smislu presude Folien Fischer i Fofitec, C‑133/11, EU:C:2012:664, t. 52. kao i Melzer, EU:C:2013:305, t. 28.).

               49

               Što se tiče mjesta uzročnog događaja, iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da je više navodnih počinitelja prouzročilo navodnu štetnu radnju i da je društvo First Note, jedini tuženik u glavnom postupku, djelovalo isključivo u Belgiji i, stoga, izvan područja nadležnosti suda pred kojim je tuženo.

               50

               Međutim, kao što je to Sud već istaknuo, u okolnostima u kojima je jedan od više navodnih počinitelja navodne štete tužen pred sudom unutar čijeg područja nadležnosti nije djelovao ne može se smatrati da se uzročni događaj dogodio unutar područja nadležnosti toga suda u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 (vidjeti presudu Melzer, EU:C:2013:305, t. 40.).

               51

               Prema tome, članak 5. točka 3. te uredbe ne dopušta zasnivanje sudske nadležnosti na temelju mjesta uzročnog događaja za odlučivanje povodom tužbe za naknadu štete, na temelju zakona o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak, protiv jednog od navodnih počinitelja štete koji nije djelovao na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak (vidjeti presudu Melzer, EU:C:2013:305, t. 41.).

               52

               Međutim, za razliku od predmeta koji je doveo do presude Melzer (EU:C:2013:305), sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu nije ograničio svoje pitanje na tumačenje članka 5. točke 3. iste uredbe samo radi utvrđivanja nadležnosti njemačkih sudova na temelju mjesta uzročnog događaja navodne štete.

               53

               Stoga valja također ispitati dopušta li članak 5. točka 3. Uredbe br. 44/2001 zasnivanje nadležnosti na temelju mjesta nastanka štete u korist sudova jedne države članice, za odlučivanje povodom tužbe za naknadu štete na temelju zakona o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja u istoj državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak, i to protiv jednog od navodnih počinitelja štete, kada je u okolnostima kao u glavnom postupku više navodnih počinitelja navodne štete djelovalo u različitim državama članicama, čak i ako on nije djelovao na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak.

               54

               Ustaljena je sudska praksa da je mjesto nastanka štete ono mjesto gdje je radnja koja može dovesti do deliktne ili kvazideliktne odgovornosti prouzročila štetu (vidjeti u tom smislu Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 26).

               55

               Što se tiče štete proizašle iz povreda prava intelektualnog i industrijskog vlasništva, Sud je pojasnio da nastanak štete u određenoj državi članici ovisi o tome je li pravo, koje je navodno povrijeđeno, zaštićeno u toj državi članici (vidjeti presude Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, t. 25. i Pinckney, C‑170/12, EU:C:2013:635, t. 33.).

               56

               Takav zahtjev može se primijeniti u slučajevima u kojima je riječ o zaštiti takvog prava nacionalnim zakonom o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja.

               57

               Stoga valja zaključiti da se, u okolnostima kao u glavnom postupku, tužba koja se odnosi na kršenje navedenog zakona može podnijeti pred njemačkim sudovima ako je radnja počinjena u drugoj državi članici dovela ili zbog nje prijeti opasnost da bi mogla dovesti do štete na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak.

               58

               U tom pogledu sud pred kojim se vodi postupak dužan je procijeniti, u skladu s činjenicama kojima raspolaže, u kojoj je mjeri prodaja parfema pod nazivom „Blue Safe for Women“ poduzetniku Stefanu P., koja je izvršena u Belgiji, mogla povrijediti odredbe njemačkog zakona o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja te tom radnjom mogla dovesti do štete na području nadležnosti toga suda.

               59

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti time da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti tako da u slučaju navoda o usporednom protupravnom reklamiranju ili o nepoštenom oponašanju znaka zaštićenoga žigom Zajednice, koji su zabranjeni prema zakonu o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja države članice u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak ‐ ta odredba u slučaju više navodnih počinitelja ne dopušta utvrđivanje nadležnosti suda navedene države članice na temelju mjesta uzročnog događaja štete koja proizlazi iz povrede tog zakona, s obzirom na to da konkretno tuženi počinitelj sam nije ondje djelovao. S druge strane, u takvom slučaju, navedena odredba dopušta utvrđivanje sudske nadležnosti za odlučivanje povodom tužbe za naknadu štete na temelju navedenog nacionalnog zakona prema mjestu nastanka štete protiv osobe sa sjedištem u drugoj državi članici, za koju se tvrdi da je u toj državi članici učinila radnju koja je dovela ili od koje prijeti opasnost da bi mogla dovesti do štete na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Pojam „[države članice] u kojoj je povreda počinjena“ iz članka 93. stavka 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice treba tumačiti na način da, u slučaju prodaje i isporuke krivotvorenoga proizvoda na području jedne države članice i daljnje prodaje od strane stjecatelja na području druge države članice, ta odredba ne dopušta utvrđivanje sudske nadležnosti za odlučivanje povodom tužbe zbog povrede protiv prvotnog prodavatelja koji sam nije djelovao u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak.

                        2.

                           Članak 5. točku 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da ‐ u slučaju navoda o usporednom protupravnom reklamiranju ili o nepoštenom oponašanju znaka zaštićenoga žigom Zajednice, koji su zabranjeni prema Zakonu o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) države članice u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak ‐ ta odredba u slučaju više navodnih počinitelja ne dopušta utvrđivanje nadležnosti suda navedene države članice na temelju mjesta uzročnog događaja štete koja proizlazi iz povrede tog zakona, s obzirom na to da konkretno tuženi počinitelj sam nije ondje djelovao. S druge strane, u takvom slučaju, navedena odredba dopušta utvrđivanje sudske nadležnosti za odlučivanje povodom tužbe za naknadu štete na temelju navedenog nacionalnog zakona prema mjestu nastanka štete protiv osobe sa sjedištem u drugoj državi članici, za koju se tvrdi da je u toj državi članici učinila radnju koja je dovela ili od koje prijeti opasnost da bi mogla dovesti do štete na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. siječnja 1997. # Recep Tetik protiv Land Berlin. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-171/95.


Presuda Suda od 7. svibnja 1991. # Nakajima All Precision Co. Ltd protiv Vijeća Europskih zajednica. # Damping. # Predmet C-69/89.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. studenog 2006.#Pirkko Marjatta Turpeinen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Slobodno kretanje osoba.#Predmet C-520/04.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 29.#Brigitte Knöll protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-44/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. veljače 1989. # Merkur Außenhandel GmbH & Co. Kg protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Monetarni kompenzacijski iznosi. # Predmet 233/87.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. veljače 2000. # Ömer Nazli, Caglar Nazli i Melike Nazli protiv Stadt Nürnberg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Ansbach - Njemačka. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-340/97.


Presuda Suda (treće vijeće) od 9. ožujka 2006.#Hans Werhof protiv Freeway Traffic Systems GmbH & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesarbeitsgericht Düsseldorf - Njemačka.#Direktiva 77/187/EEZ.#Predmet C-499/04.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. srpnja 2017.#Nerea SpA protiv Regione Marche.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Uredba (EZ) br. 800/2008 – Opće skupno izuzeće – Područje primjene – Članak 1. stavak 6. točka (c) – Članak 1. stavak 7. točka (c) – Pojam ‚poduzetnik u teškoćama’ – Pojam ‚cjelokupni stečajni postupak’ – Društvo korisnik državne potpore na temelju regionalnog operativnog programa Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) koje je nakon toga podvrgnuto postupku nagodbe s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja – Opoziv potpore – Obveza naknade isplaćenog predujma.#Predmet C-245/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      6. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Državne potpore — Uredba (EZ) br. 800/2008 — Opće skupno izuzeće — Područje primjene — Članak 1. stavak 6. točka (c) — Članak 1. stavak 7. točka (c) — Pojam ‚poduzetnik u teškoćama’ — Pojam ‚cjelokupni stečajni postupak’ — Društvo korisnik državne potpore na temelju regionalnog operativnog programa Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) koje je nakon toga podvrgnuto postupku nagodbe s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja — Opoziv potpore — Obveza naknade isplaćenog predujma“
      U predmetu C‑245/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Regionalni upravni sud regije Marche, Italija), odlukom od 4. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 28. travnja 2016., u postupku

         Nerea SpA

      protiv

         Regione Marche

      uz sudjelovanje:

         Banca del Mezzogiorno – Mediocredito Centrale SpA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Regione Marche, L. Di Ianni, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli i M. Capolupa, avvocati dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Recchia i A. Bouchagiar, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 7. točke (c) Uredbe Komisije (EZ) br. 800/2008 od 6. kolovoza 2008. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora sukladnima sa zajedničkim tržištem u primjeni članaka 107. i 108. Ugovora (Uredba o općem skupnom izuzeću) (SL 2008., L 214, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 159.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Neree SpA i Regione Marche (Regija Marche, Italija) u vezi s opozivom državne potpore dodijeljene Nerei u okviru provedbe regionalnog operativnog programa (u daljnjem tekstu: ROP) Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) iz razloga što je to društvo podvrgnuto postupku nagodbe s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak njegova poslovanja.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 15. i 36. Uredbe br. 800/2008 predviđeno je:

                        „(15)

                        Potpore dodijeljene poduzetnicima u teškoćama u smislu Smjernica Zajednice za državne potpore za sanaciju i restrukturiranje poduzetnika u teškoćama [(SL 2004., C 244, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 121.)] trebaju se ocjenjivati prema tim Smjernicama kako bi se izbjeglo njihovo zaobilaženje. Potpore takvim poduzetnicima trebaju, prema tome, biti izuzete iz područja primjene ove Uredbe. Kako bi se smanjilo administrativno opterećenje država članica, prilikom dodjeljivanja potpora obuhvaćenih ovom Uredbom malim i srednjim poduzećima, definiciju poduzetnika u teškoćama potrebno je pojednostaviti u usporedbi s definicijom koja se koristi u tim Smjernicama. Štoviše, mala i srednja poduzeća koja su osnovana prije manje od tri godine ne trebaju se, za potrebe ove Uredbe, smatrati poduzetnicima u teškoćama u pogledu tog razdoblja, osim ako ispunjavaju kriterije mjerodavnog nacionalnog prava za cjelokupni stečajni postupak. To pojednostavljenje ne treba dovoditi u pitanje ispunjavanje uvjeta iz tih Smjernica od strane malih i srednjih poduzeća u pogledu potpora koje nisu obuhvaćene ovom Uredbom, kao niti svrstavanje velikih poduzeća, prema ovoj Uredbi, u poduzeća u teškoćama koji su i nadalje obuhvaćeni punom definicijom utvrđenom u tim Smjernicama.

                  […]

                        (36)

                        Sukladno načelima koja uređuju potpore obuhvaćene člankom [107. stavkom 1. UFEU‑a], za potpore se smatra da su dodijeljene u trenutku kada je zakonsko pravo primanja potpore preneseno na korisnika prema primjenljivom nacionalnom pravnom režimu.”

               4

               U članku 1. stavcima 6. i 7. Uredbe br. 800/2008 navodi se:
               „6.   Ova se Uredba ne primjenjuje na sljedeće potpore:
               […]

                        (c)

                        potpore poduzetnicima u teškoćama.

                  7.   Za potrebe točke (c) stavka 6., za malo i srednje poduzeće smatra se da je poduzetnik u teškoćama ako ispunjava sljedeće uvjete:
               […]

                        (c)

                        za svaku vrstu trgovačkog društva, ako ono ispunjava kriterije domaćeg prava za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka.

                  Malo ili srednje poduzeće koje je osnovano prije manje od tri godine ne smatra se, za potrebe ove Uredbe, poduzetnikom u teškoćama za to razdoblje osim ako zadovoljava uvjet naveden u točki (c) prvog podstavka.”

               5

               Točke 9. do 11. Smjernica Zajednice o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje poduzeća u teškoćama (SL 2004., C 244, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 121.) (u daljnjem tekstu: Smjernice) predviđaju:

                        „9.

                        Ne postoji definicija Zajednice pojma ‚poduzeće u teškoćama’. Međutim, u smislu ovih Smjernica Komisija smatra da je poduzeće u teškoćama ako nije sposobno vlastitim sredstvima ili sredstvima koja može pribaviti od svojih vlasnika/dioničara ili vjerovnika spriječiti gubitke, a koji bi, bez vanjske intervencije javnih vlasti, gotovo sigurno kratkoročno ili srednjoročno ugrozili njegov opstanak.

                        10.

                        U smislu ovih Smjernica smatra se da je poduzeće u teškoćama, bez obzira na njegovu veličinu, posebno u sljedećim slučajevima:

                                 (a)

                                 u slučaju društva s ograničenom odgovornošću, ako je više od polovine temeljnog kapitala nestalo, a više od četvrtine kapitala izgubljeno je u prethodnih dvanaest mjeseci;

                                 (b)

                                 u slučaju trgovačkog društva u kojem barem neki članovi odgovaraju svom svojom imovinom za dugove društva, ako je nestalo više od polovine njegovog kapitala prikazanog u knjigama društva, a više od jedne četvrtine tog kapitala izgubljeno je u posljednjih 12 mjeseci; ili

                                 (c)

                                 u slučaju bilo kojeg oblika trgovačkog društva ako ispunjava uvjete za pokretanje stečajnog postupka na temelju domaćih propisa.

                        11.

                        Može se smatrati da je poduzeće u teškoćama iako ne postoji niti jedna okolnost iz točke 10., posebno ako su prisutni uobičajeni znakovi poduzeća u teškoćama, kao primjerice povećavanje gubitaka, smanjenje prometa, rast zaliha, višak kapaciteta, smanjenje novčanih tokova, rast duga, rast troškova kamata i pad ili nulta neto vrijednost imovine. U najgorem je slučaju poduzeće već insolventno ili je već nad njime pokrenut stečajni postupak na temelju domaćih propisa. Ove Smjernice primjenjuju se tada i na potpore koje u okviru takvog postupka dovode do opstanka poduzeća. U svakom slučaju, poduzeće je očito u teškoćama ako se ne može oporaviti svojim sredstvima ili sredstvima koje primi od svojih vlasnika/dioničara ili sredstvima iz tržišnih izvora.”

            Talijansko pravo

               6

               Institut nagodbe s vjerovnicima, čija varijanta je nagodba s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja, uređen je člancima 160. do 186.a Regio Decreto n. 267 – Disciplina del fallimento, del concordato preventivo, dell’amministrazione controllata e della liquidazione coatta amministrativa (Kraljevski dekret br. 267 o uređenju stečaja, nagodbe s vjerovnicima, kontroliranog upravljanja i prisilne upravne likvidacije) od 16. ožujka 1942. (GURI br. 81 od 6. travnja 1942.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Stečajni zakon).

               7

               Članak 160. Stečajnog zakona, naslovljen „Pretpostavke za pokretanje postupka”, određuje:
               „Poduzetnik koji se nalazi u teškoćama može svojim vjerovnicima predložiti nagodbu na temelju plana […]
               Za potrebe prvog stavka, teškoće također podrazumijevaju stanje nesolventnosti.

               8

               Članak 161. Stečajnog zakona, naslovljen „Zahtjev za nagodbu”, određuje:
               „Zahtjev za pokretanje postupka nagodbe s vjerovnicima upućuje se podneskom koji potpisuje dužnik sudu mjesta u kojem poduzetnik ima svoje glavno sjedište […]”

               9

               Članak 186. Stečajnog zakona, naslovljen „Nagodba kojom se predviđa nastavak poslovanja”, određuje:
               „Odredbe ovog članka primjenjuju se kada je planom nagodbe navedenim u članku 161. stavku 2. točki (e) predviđen nastavak poslovanja dužnika, prijenos postojeće gospodarske cjeline ili unos prava, stvari ili imovine u postojeću gospodarsku cjelinu jednog ili više društava, uključujući novonastalo društvo. Planom se može predvidjeti i likvidacija sredstava koja nisu povezana s obavljanjem djelatnosti poduzetnika.
               U slučajevima predviđenima ovim člankom:

                        a)

                        plan iz članka 161. stavka 2. točke (e) sadržava i analitičku naznaku o prihodima i rashodima za koje se očekuje da će biti ostvareni nastavkom poslovanja poduzetnika predviđenim planom nagodbe te naznaku o potrebnim financijskim sredstvima i odgovarajućim načinima pokrića;

                        b)

                        izvješćem stručnjaka iz članka 161. stavka 3. potvrđuje se da će se nastavkom poslovanja poduzetnika predviđenim planom nagodbe pridonijeti boljem namirenju tražbina vjerovnika;

                        c)

                        ne dovodeći u pitanje odredbe članka 160. stavka 2., planom se može predvidjeti moratorij u trajanju do najviše godine dana do potvrde nagodbe radi namire vjerovnika s pravom prvenstva, založnim pravom ili hipotekom, osim ako je predviđena likvidacija sredstava ili prava na kojima se temelji taj uzrok prednosti. U tom slučaju vjerovnici na koje se primjenjuju uzroci prednosti navedeni u prethodnoj rečenici nemaju pravo glasa.

                  Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 169.a, ugovori čije je izvršavanje u tijeku na datum podnošenja tužbe, uključujući ugovore sklopljene s javnom upravom, neće biti raskinuti kao posljedica pokretanja postupka. Sve drukčije pogodbe su ništavne. Prihvaćanjem zahtjeva za nagodbu s vjerovnicima ne sprječava se nastavak ugovora o javnoj nabavi ako je stručnjak kojeg je imenovao dužnik naveden u članku 67. potvrdio svoju suglasnost s planom i razumnu mogućnost izvršenja ugovora. Po ispunjenju pravnih uvjeta, društvo stjecatelj ili društvo primatelj unosa prava, stvari ili imovine u gospodarsku cjelinu ili jednu od grana djelatnosti poduzetnika kojem su ugovori dodijeljeni, ostvaruju pravo na taj nastavak poslovanja. Pri prijenosu ili unosu nadležni sud nalaže poništenje upisa i prijepisa.
               Nakon podnošenja tužbe na sudu je da odobri sudjelovanje u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi na temelju mišljenja sudskog upravitelja, ako je imenovan. U suprotnom odluku donosi sud.
               Prihvaćanjem zahtjeva za nagodbu s vjerovnicima ne sprječava se sudjelovanje u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi ako poduzetnik tijekom natječaja dostavi:

                        a)

                        izvješće stručnjaka koje ispunjava uvjete navedene u članku 67. stavku 3. točki (d) i kojim se potvrđuje sukladnost s planom nagodbe i razumna mogućnost izvršenja ugovora;

                        b)

                        izjavu drugog subjekta koji ispunjava opće uvjete o financijskoj, tehničkoj i gospodarskoj sposobnosti te sposobnosti certificiranja koji su potrebni za dodjelu ugovora, i koji se ponuditelju i naručitelju obvezao da će tijekom trajanja ugovora staviti na raspolaganje potrebna sredstva za izvršenje ugovora i subrogaciju u prava poduzetnika kojem je pružena pomoć ako se tijekom natječaja ili nakon sklapanja ugovora nad tim poduzetnikom provede stečajni postupak, ili ako zbog bilo kojeg razloga on ne bude u mogućnosti izvršiti ugovor na odgovarajući način. Primjenjuje se članak 49. [decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (zakonodavna uredba br. 163., koja se odnosi na zakon o javnoj nabavi radova, usluga i robe primjenom direktiva 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (GURI br. 100 od 2. svibnja 2006.)].

                  Ne dovodeći u pitanje odredbe prethodnog stavka, poduzetnik koji je u postupku nagodbe s vjerovnicima također može sudjelovati u natječaju u okviru privremenog konzorcija dok god nema status ovlaštenog zastupnika i dok god se nad drugim poduzetnicima koji pripadaju tom konzorciju ne vodi stečajni postupak. U tom slučaju izjavu iz četvrtog stavka točke (b) može dati i subjekt koji je dio konzorcija.
               Ako tijekom postupka koji je pokrenut u skladu s ovim člankom poduzetnik prestane s obavljanjem svoje djelatnosti ili ako se to obavljanje djelatnosti pokaže očito štetnim za vjerovnike, sud postupa u skladu s člankom 173. To ne utječe na dužnikovu ovlast da izmijeni prijedlog nagodbe.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Regija Marche odobrila je odlukom od 9. studenoga 2010. natječaj za projekte i obrasce vezane uz izvršenje intervencije 1.2.1.05.01 ROP‑a EFRR‑a za regiju Marche za razdoblje od 2007. do 2013., koji je bio odobren Odlukom Komisije br. 3986 od 17. kolovoza 2007.

               11

               Nerea je 13. travnja 2011. podnijela zahtjev za potporu na temelju navedenog ROP‑a. Regija Marche joj je odlukom od 20. ožujka 2012. dodijelila financijsku pomoć u iznosu od 144052,58 eura, za prihvatljivi izdatak od 665262,91 eura. Na svoj zahtjev Nerea je pored toga od posredničkog tijela MedioCredito centrale (MCC) SpA (u daljnjem tekstu: MCC) primila predujam u iznosu od 50 % te financijske pomoći, odnosno 72026,29 eura.

               12

               Nerea je 18. studenoga 2013., nakon što je izvršila ulaganje koje je predmet te financijske pomoći, sastavila izvješće o nastalim izdacima i zahtijevala isplatu preostalog dijela iste financijske pomoći.

               13

               Dana 24. prosinca 2013. Nerea je pred Tribunale di Macerata (sud u Macerati, Italija) podnijela zahtjev za nagodbu s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja. Odlukom od 15. listopada 2014., objavljenom 23. listopada 2014., navedeni sud otvorio je postupak nagodbe s vjerovnicima.

               14

               MCC je dopisom od 11. veljače 2015. obavijestio Nereu o odluci o otvaranju postupka opoziva financijske pomoći koju joj je bila dodijelila regija Marche. Otvaranje tog postupka bilo je opravdano time što, s obzirom na to da je bila podvrgnuta postupku nagodbe s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja, Nerea više nije ispunjavala pretpostavke dopuštenosti financiranja predviđene u članku 1., kao i u članku 20. točki (h) natječaja.

               15

               Nerea je 5. ožujka 2015. podnijela svoja očitovanja i zahtijevala poništenje postupka opoziva.

               16

               Dopisom od 20. ožujka 2015. MCC je Nerei potvrdio da to što je u pogledu nje otvoren postupak nagodbe s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja, na temelju članka 1. stavka 7. točke (c) Uredbe br. 800/2008, čini jedan od slučajeva koji su prepreka tome da joj je dopušteno primati financijsku pomoć.

               17

               Regija Marche je 11. svibnja 2015. opozvala financijsku pomoć dodijeljenu Nerei i od nje zatražila naknadu predujma od 72026,29 eura koji joj je bio isplaćen, uvećan za kamate u iznosu od 4997.93 eura.

               18

               Nerea je slijedom toga sudu koji je uputio zahtjev podnijela tužbu protiv tih odluka, pozivajući se posebice na povredu ROP‑a, članka 1. stavka 7. Uredbe br. 800/2008 i načela dobre uprave.

               19

               U tom je kontekstu Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud regije Marche) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Na prvom mjestu, odnosi li se članak 1. stavak 7. točka (c) Uredbe br. 800/2008 samo na postupke koje po službenoj dužnosti mogu pokrenuti upravna i sudska tijela država članica (u Italiji, na primjer, stečaj) ili i na one postupke koji se mogu pokrenuti na zahtjev zainteresiranog poduzetnika (kao što je u nacionalnom pravu u slučaju nagodbe s vjerovnicima) s obzirom na to da se u navedenoj odredbi navodi pojam ‚pokretanje’ cjelokupnog stečajnog postupka?

                        2.

                        Ako se zaključi da Uredba br. 800/2008 obuhvaća sve stečajne postupke, treba li tada, posebno u vezi s institutom nagodbe s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja [poduzetnika] koja se kao pitanje osobito javlja u vezi s člankom 186.a Stečajnog zakona, članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 800/2008 tumačiti na način da sama činjenica da su ispunjeni uvjeti za pokretanje stečajnog postupka u odnosu na poduzetnika koji je zatražio dodjelu potpore iz strukturnih fondova, predstavlja prepreku za dodjelu tog financiranja, ili zbog toga nacionalno tijelo koje upravlja postupcima u vezi s fondovima mora povući već odobreno financiranje, ili se pak, nasuprot tomu, poteškoće moraju ocjenjivati s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, uzimajući u obzir, na primjer, vremenski okvir postupka, okolnost poštuje li poduzetnik preuzete obveze i sve ostale bitne elemente?”

         O prethodnim pitanjima

               20

               Uvodno valja navesti da sud koji je uputio zahtjev pita Sud o tumačenju članka 1. stavka 7. točke (c) Uredbe br. 800/2008 s obzirom na to da odlučuje o sporu u sklopu kojeg Nerea, poduzetnik korisnik državne potpore dodijeljene u okviru ROP‑a za regiju Marche, osporava to što mora nadoknaditi iznos i pripadajuće kamate, primjenom te odredbe, jer je nakon te dodjele zatražila nagodbu s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja.

            Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 800/2008 tumačiti na način da ondje navedeni pojam „cjelokupni stečajni postupak” pokriva samo postupke koji upravna i sudska tijela država članica mogu pokrenuti po službenoj dužnosti ili on također obuhvaća one koji se mogu pokrenuti na zahtjev poduzetnika.

               22

               Iz odluke o upućivanju prethodnih pitanja proizlazi da je to pitanje postavljeno zbog posebnosti stečajnog postupka u pitanju u glavnom postupku, odnosno nagodbe s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja kako je predviđena u Stečajnom zakonu, koji pokreće nadležni sud na zahtjev predmetnog poduzetnika.

               23

               Naime, ako pojam „cjelokupni stečajni postupak” treba tumačiti na način da se odnosi samo na postupke koje nadležni sud pokreće po službenoj dužnosti, on ne bi obuhvaćao nagodbu s vjerovnicima kojom se predviđa nastavak poslovanja, pa se članak 1. stavci 6. i 7. Uredbe br. 800/2008 ne bi dakle primjenjivao na situaciju u kojoj je Nerea.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da se u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 6. točkom (c) Uredba br. 800/2008 ne primjenjuje na potpore poduzetnicima u teškoćama. Uvozna izjava 15. navedene uredbe pojašnjava da se potpore dodijeljene poduzetnicima u teškoćama trebaju ocjenjivati prema Smjernicama kako bi se izbjeglo njihovo zaobilaženje.

               25

               Članak 1. stavak 7. točka (c) Uredbe br. 800/2008 predviđa da je poduzetnik u teškoćama mali i srednji poduzetnik koji ispunjava kriterije domaćeg prava za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka.

               26

               Ta odredba upućuje dakle na nacionalno pravo kad je riječ o određivanju kriterija prema kojima mali i srednji poduzetnik može biti podvrgnut cjelokupnom stečajnom postupku.

               27

               Međutim, valja navesti da ni ta odredba ni ikoja druga odredba Uredbe br. 800/2008 ne utvrđuje razliku između različitih cjelokupnih stečajnih postupaka koji postoje u različitim nacionalnim pravnim porecima, ovisno o tome pokreću li ih upravna i sudska tijela država članica ili se oni pokreću na zahtjev poduzetnika.

               28

               Prema tome, iako je točno da članak 1. stavak 7. točka (c) Uredbe br. 800/2008 upućuje na „kriterije za pokretanje” cjelokupnog stečajnog postupka, ta odredba se ipak ne može tumačiti na način da se odnosi samo na postupke koji se u odnosu na poduzetnike pokreću po službenoj dužnosti, a isključuje postupke koji se pokreću na zahtjev poduzetnika.

               29

               Slijedom toga, članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 800/2008 treba tumačiti na način da ondje navedeni pojam „cjelokupni stečajni postupak” obuhvaća sve cjelokupne stečajne postupke predviđene nacionalnim pravom, neovisno o tome pokreću li ih nacionalna upravna ili sudska tijela po službenoj dužnosti ili poduzetnik u pitanju na vlastiti zahtjev.

            Drugo pitanje

               30

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 800/2008 tumačiti na način da je činjenica da poduzetnik ispunjava sve kriterije za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka dovoljna za to da stvori prepreku tome da mu se dodijeli državna potpora primjenom te uredbe ili za to da se ona opozove ako je već bila dodijeljena, ili u tu svrhu pak treba konkretno dokazati da je poduzetnik u teškoćama.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da, na temelju svojeg članka 1. stavka 6. točke (c), Uredba br. 800/2008 iz svojeg područja primjene isključuje potpore poduzetnicima u teškoćama, tj. osobito onim poduzetnicima koji, sukladno članku 1. stavku 7. točki (c) te uredbe, prema nacionalnom pravu koje je na njih primjenjivo ispunjavaju kriterije za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka.

               32

               Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 36. Uredbe br. 800/2008, za potpore obuhvaćene člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a smatra se da su dodijeljene u trenutku kada je zakonsko pravo primanja potpore preneseno na korisnika prema primjenjivom nacionalnom pravnom režimu.

               33

               Slijedom toga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 71. svojeg mišljenja, upravo u odnosu na taj trenutak treba ocijeniti, s obzirom na pretpostavke propisane Uredbom br. 800/2008, sposobnost poduzetnika da mu se dodijeli potpora (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2013., Magdeburger Mühlenwerke, C‑129/12, EU:C:2013:200, t. 40.).

               34

               Nadalje valja podsjetiti, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 15. Uredbe br. 800/2008, da je definiciju poduzetnika u teškoćama potrebno pojednostaviti u usporedbi s definicijom koja se koristi u Smjernicama, kako bi se smanjilo administrativno opterećenje država članica prilikom dodjele potpore obuhvaćene tom uredbom malim i srednjim poduzetnicima. Članak 1. stavak 7. navedene uredbe posljedično se ograničava samo na navođenje elemenata pojma „poduzetnika u teškoćama” iz točke 10. Smjernica, ne navodeći one pobrojane u točki 11. tih smjernica.

               35

               Bilo bi pak protivno tom cilju pojednostavljivanja nametnuti nadležnim tijelima država članica da prilikom odluke o dodjeli državne potpore poduzetniku, primjenom Uredbe br. 800/2008, sama konkretno ocijene je li poduzetnik u teškoćama u trenutku u kojem ispituju ima li on pravo na tu potporu.

               36

               Štoviše, članak 1. stavak 7. točka (c) navedene uredbe ne propisuje navedenim tijelima obvezu da provode samostalno ispitivanje konkretne situacije poduzetnika, nego samo da vode računa o tome da primjenom te iste odredbe ne dodijele potporu poduzetniku koji ispunjava kriterije za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka.

               37

               Slijedi da se poduzetnika, kao što je to Nerea, koji na datum na koji mu je potpora bila dodijeljena nije ispunjavao kriterije za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka predviđene nacionalnim pravom koje je na njega primjenjivo, što je na nacionalnom sudu da utvrdi, ne može smatrati poduzetnikom u teškoćama obuhvaćenim člankom 1. stavkom 6. Uredbe br. 800/2008.

               38

               Također slijedi da se potpora dodijeljena poduzetniku u skladu s Uredbom br. 800/2008, a osobito u skladu s negativnom pretpostavkom propisanom člankom 1. stavkom 6. te uredbe, ne može opozvati samo iz razloga što je taj poduzetnik podvrgnut cjelokupnom stečajnom postupku nakon datuma na koji mu je ona bila dodijeljena.

               39

               Slijedom toga, članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 800/2008 treba tumačiti na način da je činjenica da poduzetnik ispunjava kriterije za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka u skladu s nacionalnim pravom – što je na nacionalnom sudu da utvrdi – dovoljna za to da stvori prepreku tome da mu se dodijeli državna potpora primjenom te uredbe ili, ako je ona već dodijeljena, za to da se utvrdi da ona to nije mogla biti primjenom navedene uredbe, pod uvjetom da su ti kriteriji bili ispunjeni na datum na koji je navedena potpora bila dodijeljena. Nasuprot tomu, potpora dodijeljena poduzetniku u skladu s Uredbom br. 800/2008, a osobito u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 6. te uredbe, ne može se opozvati samo iz razloga što je taj poduzetnik podvrgnut cjelokupnom stečajnom postupku nakon datuma na koji mu je ona bila dodijeljena.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe Komisije (EZ) br. 800/2008 od 6. kolovoza 2008. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora sukladnima sa zajedničkim tržištem u primjeni članaka [107. i 108. UFEU‑a] (Uredba o općem skupnom izuzeću) treba tumačiti na način da ondje navedeni pojam „cjelokupni stečajni postupak” obuhvaća sve cjelokupne stečajne postupke predviđene nacionalnim pravom, neovisno o tome pokreću li ih nacionalna upravna ili sudska tijela po službenoj dužnosti ili poduzetnik u pitanju na vlastiti zahtjev.

                        2.

                           Članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 800/2008 treba tumačiti na način da je činjenica da poduzetnik ispunjava kriterije za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka u skladu s nacionalnim pravom – što je na nacionalnom sudu da utvrdi – dovoljna za to da stvori prepreku tome da mu se dodijeli državna potpora primjenom te uredbe ili, ako je ona već dodije“ljena, za to da se utvrdi da ona to nije mogla biti primjenom navedene uredbe, pod uvjetom da su ti kriteriji ispunjeni na datum na koji je navedena potpora bila dodijeljena. Nasuprot tomu, potpora dodijeljena poduzetniku u skladu s Uredbom br. 800/2008, a osobito u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 6. te uredbe, ne može se opozvati samo iz razloga što je taj poduzetnik podvrgnut cjelokupnom stečajnom postupku nakon datuma na koji mu je ona bila dodijeljena.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski