title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 30. travnja 2015.#SMK kft protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága i Nemzeti Adó- és Vámhivatal.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 52. točka (c) i članak 55. – Određivanje mjesta isporuke usluga – Kupac usluge identificiran u svrhu poreza na dodanu vrijednost u nekoliko država članica – Otprema ili prijevoz iz države članice u kojoj je usluga fizički izvršena.#Predmet C-97/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑97/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska), odlukom od 17. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 3. ožujka 2014., u postupku
            SMK kft
            protiv
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Adó Főigazgatósága ,
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal ,
            SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za mađarsku vladu, G. Koós i Z. Fehér, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, K. Paraskevopoulou i I. Kotsoni, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, V. Bottka i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 52. točke (c) i članka 55. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između društva SMK kft, sa sjedištem u Mađarskoj, te Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (opća uprava za poreze regije Dél‑alföld nacionalne službe za poreze i davanja, u daljnjem tekstu: Főigazgatóság) i Nemzeti Adó- és Vámhivatal (nacionalna služba za poreze i davanja, u daljnjem tekstu: NAV) povodom odluke kojom se nalaže društvu SMK kft plaćanje poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) za razdoblje od 2007. do 2009. i za razdoblje od siječnja do ožujka 2010.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Iako se dio glavnog postupka odnosi na razdoblje od siječnja do ožujka 2010. koje uređuje Direktiva o PDV‑u, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2008/8/EZ od 12. veljače 2008. (SL L 44, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 263.), iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku jedino pita o tumačenju članka 52. točke (c) i članka 55. Direktive o PDV‑u, u verziji koja je bila na snazi do 1. siječnja 2010., tj. u verziji koja je prethodila izmjenama koje je donijela Direktiva 2008/8.
            4. U skladu s člankom 52. Direktive o PDV‑u, koji se nalazi u glavi V. i koji određuje mjesto oporezivih transakcija:
            „Mjesto isporuke sljedećih usluga je mjesto gdje se usluge fizički izvršavaju:
            […]
            c) vrednovanje pokretne materijalne imovine ili rada na takvoj imovini.“
            5. Članak 55. te direktive glasi kako slijedi:
            „Odstupajući od odredaba članka 52. točke (c), smatra se da je mjesto isporuke usluga koje uključuju procjenu pokretne materijalne imovine ili rada na takvoj imovini, a koje se isporučuju kupcima koji su identificirani u svrhu PDV‑a u državi članici osim one na čijem teritoriju se usluge fizički izvršavaju, unutar teritorija one države članice koja je kupcu izdala identifikacijski broj za PDV pod kojim mu je usluga pružena.
            Odstupanje iz prvog stavka primjenjuje se samo u slučaju otpreme ili prijevoza robe iz države članice u kojoj su usluge fizički izvršene.“
            Mađarsko pravo
            6. Zakon LXXIV iz 1992. o porezu na dodanu vrijednost (az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény), koji je bio na snazi 2007. (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), propisivao je u svojem članku 15. stavku 4.:
            „Mjestom izvršavanja smatra se mjesto gdje se [sljedeće] usluge fizički izvršavaju:
            […]
            c) (djelatnosti) ugradnje, popravka, održavanja, osuvremenjivanja, prerade, obrade proizvoda (osim djelatnosti na pokretnoj imovini).
            […]“
            7. Prema odredbama članka 15/A stavaka 12. do 14. navedenog zakona:
            „12. Ako je kupac usluga iz članka 15. stavka 4. točaka (c) i (d) porezni obveznik registriran u državi članici u kojoj se ne nalazi mjesto fizičkog izvršavanja usluga, mjestom izvršavanja smatra se državno područje države članice u kojoj je naručitelj usluga registriran kao porezni obveznik.
            13. Stavak 12. neće se primijeniti u slučaju kad proizvod nije prevezen iz države članice u kojoj je usluga fizički izvršena.
            14. Kad je mjesto izvršavanja određeno državnim područjem države članice gdje su osoba ili tijelo, korisnici usluga iz ovoga članka u vlastito ime, registrirani i kad su osoba ili tijelo naručitelj usluga istodobno registrirani kao porezni obveznici u više država članica, mjestom izvršavanja smatra se država članica čija su porezna tijela izdala porezni broj toj osobi ili tijelu korisniku usluga određenima u ovom članku. Porezni obveznik treba primiti uslugu pod brojem koji mu je izdala ta država članica u kojoj on obavlja djelatnost na temelju koje podliježe oporezivanju i u čijem je interesu usluga izvršena.“
            8. Zakon CXXVII iz 2007. o porezu na dodanu vrijednost, na snazi od 1. siječnja 2008. (u daljnjem tekstu: novi Zakon o PDV‑u), određuje u članku 42. stavku 1.:
            „U slučaju isporuke sljedećih usluga, mjesto izvršavanja je mjesto gdje je usluga fizički izvršena:
            […]
            d) rad koji se izvršava na proizvodu (osim pokretne imovine).“
            9. Prema odredbama članka 45. stavaka 1. i 2. novog Zakona o PDV‑u:
            „1. Odstupajući od članka 42., ako je korisnik usluge iz članka 42. stavka 1. točaka (c) i (d) porezni obveznik registriran u drugoj državi članici Zajednice, koja nije ona gdje je usluga fizički izvršena, mjesto izvršenja te usluge je država članica Zajednice u kojoj je korisnik obveze registriran kao porezni obveznik.
            2. Stavak 1. primjenjuje se u slučaju otpreme ili prijevoza proizvoda usluge iz članka 42. stavka 1. točaka (c) i (d) iz države članice Zajednice u kojoj je fizički izvršena usluga iz članka 42. stavka 1. točaka (c) i (d).“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            10. Kao što i proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, društvo SMK kft, član koncerna društava SMK, porezni je obveznik PDV‑a u Mađarskoj i na temelju toga ima identifikacijski broj za PDV u toj državi. Taj koncern društava također obuhvaća društvo SMK UK Ltd sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini, koje je do 30. srpnja 2007. bilo registrirano kao porezni obveznik u Ujedinjenoj Kraljevini i Mađarskoj i imalo mađarske i britanske identifikacijske brojeve za PDV. Društvo SMK Europe NV (u daljnjem tekstu: SMK Europe), sa sjedištem u Belgiji i upisano u Mađarskoj u registar obveznika PDV‑a, također je član navedenog koncerna te je odgovorno za stavljanje u promet proizvoda koncerna na tržište u Europi.
            11. Od ožujka 2002. društvo SMK kft izvršilo je u Mađarskoj isporuke, sukladno nalogu i u ime društva SMK UK Ltd, usluga podugovaranja. Potonje društvo nabavilo je sirovine i materijale potrebne za proizvodnju gotovih proizvoda, tj. daljinskih upravljača koji čine dio elektroničke opreme. Uređaji, postrojenja i sredstva proizvodnje bili su u vlasništvu društva SMK UK Ltd. Društvo SMK kft nije imalo vlastite zalihe sirovina ili gotovih proizvoda i ono je isključivo provodilo djelatnosti sastavljanja tih daljinskih upravljača.
            12. Nakon sastavljanja, gotovi proizvodi ostali su u prostorima društva SMK kft, dok ih je društvo SMK UK Ltd, kupac usluga, prodalo društvu SMK Europe, koje ih je zatim prodalo kupcima sa sjedištem u drugim državama članicama ili u trećim zemljama. Društvo SMK UK Ltd naložilo je društvu SMK kft da dostavi te proizvode tim kupcima. Društvo SMK UK ispostavilo je račune za te prodaje, koji su vrijedili kao prijevozne isprave, u ime kupca gotovih proizvoda, tj. društva SMK Europe, ali koji su izravno otpremljeni konačnim kupcima unutar Europske unije ili u trećim zemljama, kojima je društvo SMK Europe preprodalo navedene proizvode. U svakom od tih slučajeva, gotovi proizvodi napustili su državno područje Mađarske i nikad nisu došli do Ujedinjene Kraljevine.
            13. Društvo SMK kft obračunalo je cijenu proizvodnje gotovih proizvoda kao naknadu za isporučene usluge društvu SMK UK Ltd, bez poreza, uz napomenu „izvanteritorijalnog učinka PDV‑a“. Na računu je navelo britanski identifikacijski broj za PDV društva SMK UK Ltd.
            14. Služba za nadzor poreznih obveznika uprave pokrajine Békés nacionalne službe za poreze i davanja (u daljnjem tekstu: porezno tijelo prvog stupnja) izvršila je nadzor nad prijavama PDV‑a društva SMK kft za razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 2007.
            15. Nakon tog nadzora, porezno tijelo prvog stupnja smatralo je da je mjesto isporuke predmetnih usluga bilo mjesto fizičkog izvršenja tih usluga, tj. Mađarska. Točnije, smatralo je da društvo SMK kft nije dokazalo da su gotovi proizvodi otpremljeni iz Mađarske i da stoga nije moguće smatrati Ujedinjenu Kraljevinu mjestom isporuke usluga. Prema tome, to porezno tijelo utvrdilo je postojanje poreznog duga u iznosu od 27.712.000 mađarskih forinta (HUF) i naložilo društvu SMK kft njegovo plaćanje.
            16. Društvo SMK kft osporilo je odluku poreznog tijela prvog stupnja pred Főigazgatóságom, tvrdeći da su uvjeti propisani člankom 15/A stavcima 12. i 13. Zakona o PDV‑u zadovoljeni, tako da su za usluge podugovaranja u glavnom postupku mogli biti izdani računi bez PDV‑a kao za pravne transakcije koje su ostvarene izvan teritorijalnog područja primjene toga zakona. Društvo SMK kft tvrdilo je da nije postojala obveza prijevoza gotovih proizvoda u državu članicu kupca usluga.
            17. Odlukom od 10. prosinca 2012. Főigazgatóság, odlučujući kao porezno tijelo drugog stupnja, potvrdio je odluku poreznog tijela prvog stupnja. Utvrdio je da je društvo SMK UK Ltd prodalo društvu SMK Europe gotove proizvode prije njihova prijevoza, dok su još bili na mađarskom državnom području. Ono je smatralo da je u tim okolnostima prijevoz tih proizvoda posljedica njihove prodaje, a ne isporuke usluga podugovaranja.
            18. Usto, porezno tijelo prvog stupnja izvršilo je nadzor nad prijavama PDV‑a i poreza na dobit za 2008. i 2009. kao i za razdoblje od siječnja do ožujka 2010. Tijekom toga razdoblja, društvo SMK kft također je izvršilo za račun društva SMK UK Ltd isporuke usluga podugovaranja na koje nije obračunalo PDV.
            19. Nakon ponovnog ispitivanja toga nadzora, generalni direktor Főigazgatósága utvrdio je porezni dug društva SMK kft u iznosu od 107.616.000 HUF te mu je izrekao fiskalnu novčanu kaznu u iznosu od 21.523.000 HUF kao i kaznu zbog nepravodobnosti od 38.208.000 HUF. On je smatrao, primjenjujući članak 42. stavak 1. točke (b) do (d) i članak 45. novog Zakona o PDV‑u, da se mjesto izvršenja usluga podugovaranja koje je to društvo izvršilo tijekom navedenog razdoblja nalazilo u Mađarskoj.
            20. Društvo SMK kft podnijelo je prigovor protiv odluke poreznog tijela prvog stupnja pred NAV‑om koji je, odlukom od 8. siječnja 2013., potvrdio navedenu odluku smatrajući da je mjesto izvršenja usluga podugovaranja bilo u Mađarskoj.
            21. Društvo SMK kft podnijelo je upravnu tužbu protiv odluke Főigazgatósága od 10. prosinca 2012. i odluke NAV‑a od 8. siječnja 2013. pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. Što se tiče, kao prvo, odluke Főigazgatósága, društvo SMK kft među ostalim tvrdi da, kako bi se utvrdilo mjesto izvršenja usluga radova na imovini, članak 55. Direktive o PDV‑u ne nalaže da se ta imovina dostavi u državu članicu kupca usluga. Prema njegovu mišljenju, dovoljno je da je ona prevezena ili otpremljena iz države članice u kojoj je dovršena njezina proizvodnja.
            22. Društvo SMK kft ističe da su, nakon isporuke usluga koje je ono izvršilo, gotovi proizvodi, koji su prodani kupcima iz drugih država članica osim Mađarske, time napustili njezino državno područje. Činjenica da je kupac usluga, tj. društvo SMK UK Ltd, također bio upisan u mađarski registar obveznika PDV‑a 2007. nije značila da je on koristio isporuke usluga pod mađarskim identifikacijskim brojem za PDV jer je njegova osnovna djelatnost bila povezana s poslovnim nastanom u drugoj državi članici. SMK kft smatra da se članak 15/A stavak 14. Zakona o PDV‑u protivi Direktivi o PDV‑u.
            23. Főigazgatóság tvrdi da je društvo SMK kft trebalo uzeti u obzir isporuku usluga pod svojim mađarskim identifikacijskim brojem za PDV jer se prodaja gotovih proizvoda, proizašlih iz radova koje je obavilo društvo SMK kft, odvila u Mađarskoj. Iz toga slijedi, prema njegovu mišljenju, da se mjestom isporuke usluga smatra državno područje te države članice i da stoga te isporuke nisu izvan teritorijalnog učinka Zakona o PDV‑u. Prijevoz gotovih proizvoda nije imao utjecaja na činjenicu da je društvo SMK kft, nakon što je isporuka usluga bila izvršena, bilo odgovorno za plaćanje PDV‑a.
            24. Što se tiče, kao drugo, odluke NAV‑a od 8. siječnja 2013., društvo SMK kft smatra da se obveza plaćanja PDV‑a ne može izvesti iz Direktive o PDV‑u, osim ako se usvoji tumačenje protivno toj direktivi. Sukladno toj odluci, na kupcu usluga jest da odluči tko snosi poreznu obvezu. Naposljetku, odbijanje primjene oslobođenja od poreza na usluge u pitanju kršilo bi načela teritorijalnosti i neutralnosti PDV‑a.
            25. NAV tvrdi da, kako bi se primijenila iznimka propisana člankom 55. Direktive o PDV‑u, valja ispitati je li kupac usluga podugovoranja imao, ili trebao imati, identifikacijski broj za PDV u Mađarskoj. On ističe, u tom smislu, da gotovi proizvodi, koje je sastavilo društvo SMK kft, nisu otpremljeni u državu članicu na čijem se državnom području nalazi sjedište društva SMK UK Ltd, nego su prodani dok su bili u Mađarskoj, tako da bi se ta država članica trebala smatrati mjestom gdje je ostvarena prodaja koju je izvršilo društvo SMK UK Ltd.
            26. U tim je okolnostima Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (sud za upravne i radne sporove u Gyuli) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 55. Direktive o PDV‑u, koja je bila na snazi do 1. siječnja 2010., tumačiti na način da se ta odredba odnosi samo na porezne obveznike kupce usluga koji nisu prijavljeni u svrhu PDV‑a, ili koji to ne moraju biti, u državi članici mjesta gdje je usluga fizički izvršena?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, je li isključivo članak 52. Direktive o PDV‑u mjerodavan za određivanje mjesta isporuke usluga?
            3. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 55. Direktive o PDV‑u, koja je bila na snazi do 1. siječnja 2010., tumačiti na način da je, ako porezni obveznik koji je korisnik usluge podugovaranja ima ili bi trebao imati identifikacijski broj za PDV u više država članica, isključivo na tom poreznom obvezniku da odluči pod kojim poreznim brojem koristi tu uslugu (uključujući i slučaj kada se smatra da porezni obveznik koji koristi uslugu ima poslovni nastan u državi članici mjesta fizičkog izvršenja te usluge, ali ima identifikacijski broj za PDV u drugoj državi članici)?
            4. Ako se na treće pitanje odgovori da korisnik usluga ima ograničeno pravo izbora, treba li članak 55. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da:
            – se, do 31. prosinca 2009., usluga može smatrati izvršenom pod identifikacijskim brojem za PDV koji je naznačio korisnik, ako je on također porezni obveznik prijavljen (s poslovnim nastanom) u drugoj državi članici te ako su proizvodi otpremljeni ili prevezeni iz države članice u kojoj je usluga fizički izvršena?
            – na određivanje mjesta pružanja usluga utječe činjenica da je korisnik porezni obveznik s poslovnim nastanom u drugoj državi članici koji posredniku isporučuje gotove proizvode tako da ih otprema ili prevozi iz države članice u kojoj je usluga izvršena, da ih navedeni posrednik preprodaje u trećoj državi članici Unije i da pritom korisnik usluga podugovaranja koje su predmet ugovora ne prevozi gotove proizvode natrag u svoj poslovni nastan?
            5. Ako korisnik usluga ne raspolaže neograničenim pravom na izbor, utječu li na primjenu članka 55. Direktive o PDV‑u, koja je bila na snazi do 1. siječnja 2010.:
            – okolnosti u kojima korisnik usluga proizvodnje nabavlja sirovine i stavlja ih na raspolaganje onome koji će proizvoditi,
            – okolnost u kojoj državi članici i pod kojim poreznim brojem porezni obveznik koji je korisnik usluga prodaje gotove proizvode koji su rezultat navedenih operacija,
            – činjenica da su – kako je to slučaj u glavnom postupku – izrađeni proizvodi koji su rezultat proizvodnih operacija, dok su još u zemlji u kojoj su proizvedeni, predmet više prodaja u okviru niza transakcija i da se nakon toga odmah prevoze iz te zemlje do konačnog kupca?“
            O prethodnim pitanjima
            27. Najprije valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će po potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. (vidjeti presudu Douane Advies Bureau Rietveld, C‑541/13, EU:C:2014:2270, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
            28. U tom smislu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je u glavnom postupku u pitanju određivanje, u svrhu PDV‑a, mjesta isporuke usluga podugovaranja koje je izvršio tužitelj u glavnom postupku u Mađarskoj, sukladno nalogu i u ime društva SMK UK Ltd, sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini, vlasniku proizvoda na koje se odnose te usluge. Također proizlazi iz podataka dostavljenih Sudu da su se isporuke usluga u pitanju sastojale od sastavljanja daljinskih upravljača u vlasništvu društva SMK UK Ltd od strane tužitelja u glavnom postupku. Nakon njihova sastavljanja, gotovi proizvodi u pitanju ostali su u Mađarskoj. Društvo SMK UK Ltd ih je zatim prodalo društvu SMK Europe, koje ih je preprodavalo kupcima s poslovnim nastanom bilo u drugoj državi članici bilo u trećoj zemlji. Stoga su tek nakon preprodaje ti gotovi proizvodi bili predmet prijevoza ili otpreme iz Mađarske.
            29. Valja također navesti da sud koji je uputio zahtjev razlikuje razdoblje tijekom kojega je kupac usluga bio identificiran u svrhu PDV‑a u Mađarskoj i u Ujedinjenoj Kraljevini te razdoblje tijekom kojega više nije imao identifikacijski broj za PDV u Mađarskoj.
            30. Slijedom prethodno navedenoga, treba smatrati da se putem pet prethodnih pitanja, koja valja ispitati zajedno, u biti pita treba li članak 55. Direktive o PDV‑u, u verziji koja je bila na snazi do 1. siječnja 2010., tumačiti na način da se primjenjuje u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, u kojima je kupac usluga bio identificiran u svrhu PDV‑a istodobno u državi članici u kojoj su usluge fizički izvršene i u drugoj državi članici, a potom samo u toj drugoj državi članici, i u kojima je pokretna materijalna imovina na koju se odnose te usluge bila predmet otpreme ili prijevoza iz države članice u kojoj su te usluge fizički izvršene, ne kao rezultat isporuke tih usluga, nego kao rezultat naknadne prodaje te imovine.
            31. Direktiva o PDV‑u, koja je zamijenila Šestu direktivu Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1.) sadrži glavu V. o mjestu oporezivih transakcija. Poglavlje 3. te glave odnosi se na mjesto isporuke usluga, a njegovi odjeljci 1. i 2. propisuju općenita pravila za utvrđivanje mjesta oporezivanja tih usluga i posebne odredbe koje se odnose na posebne usluge. Kao i članak 9. stavci 2. i 3. Šeste direktive 77/388, članci 44. do 59. Direktive o PDV‑u sadrže pravila za određivanje specifičnih mjesta oporezivanja (vidjeti presudu Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 37. i 38.).
            32. U skladu s utvrđenom sudskom praksom Suda, cilj je odredaba kojima se određuje mjesto oporezivanja usluga izbjeći, s jedne strane, sukob nadležnosti koji može dovesti do dvostrukog oporezivanja i, s druge strane, neoporezivanje prihoda (presuda Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 42. i navedena sudska praksa).
            33. Stoga, odredba poput članka 55. Direktive o PDV‑u pravilo je kojim se određuje mjesto oporezivanja usluga i time definiraju ovlasti država članica. U tom smislu, cilj je navedene odredbe uspostava razumnog određivanja granica pojedinih područja primjene nacionalnog zakonodavstva u području PDV‑a, tako da se mjesta oporezivanja usluga utvrđuju na ujednačen način (vidjeti u tom smislu presudu Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 50. i 51.).
            34. Valja podsjetiti da je opće pravilo određivanja mjesta oporezivanja usluga radova na pokretnoj materijalnoj imovini utvrđeno u članku 52. točki (c) Direktive o PDV‑u, u skladu s kojim je mjesto takve isporuke usluga mjesto gdje se usluge fizički izvršavaju.
            35. Članak 55. Direktive o PDV‑u određuje da se, odstupajući od odredaba članka 52. točke (c), smatra da je mjesto isporuke spomenutih usluga koje se isporučuju kupcima koji su identificirani u svrhu PDV‑a u državi članici osim one na čijem teritoriju se usluge fizički izvršavaju, unutar teritorija one države članice koja je kupcu izdala identifikacijski broj za PDV pod kojim mu je usluga pružena. To odstupanje se primjenjuje samo u slučaju otpreme ili prijevoza robe iz države članice u kojoj su usluge fizički izvršene.
            36. Stoga, kako proizlazi iz teksta članka 55. Direktive o PDV‑u, odstupanje propisano tim člankom primjenjuje se ako su ispunjena dva kumulativna uvjeta. Kao prvo, kupac usluga treba biti „identificiran u svrhu PDV‑a“ u državi članici osim one na čijem teritoriju se usluge fizički izvršavaju i, kao drugo, imovina treba biti otpremljena ili prevezena iz države članice u kojoj su usluge fizički izvršene.
            37. Budući da određivanje mjesta isporuke usluga treba biti izvršeno isključivo s obzirom na činjenične elemente oporezive transakcije u pitanju, drugi uvjet propisan člankom 55. Direktive o PDV‑u za primjenu odstupanja treba ocijeniti samo u odnosu na te elemente, a ne u odnosu na eventualne naknadne transakcije.
            38. Stoga, kako bi se članak 55. Direktive o PDV‑u mogao primijeniti, prijevoz ili otprema imovine treba biti izvršena u okviru transakcije u vezi s radovima na takvoj imovini, prije dovršetka, ovisno o slučaju, druge transakcije u vezi s takvom imovinom koja podliježe PDV‑u.
            39. U ovom slučaju, kao što proizlazi iz spisa dostavljenog Sudu i na što je Sud podsjetio u točki 28. ove presude, gotovi proizvodi u pitanju su ostali u Mađarskoj nakon njihova sastavljanja te su tek nakon transakcija prodaje i preprodaje ti proizvodi bili predmet prijevoza iz te države članice.
            40. Iz toga slijedi da, u okviru predmetnih isporuka usluga u glavnom postupku, nije postojao prijevoz ili otprema imovine iz države članice u kojoj su usluge fizički izvršene. Uvjet koji se odnosi na prijevoz ili otpremu imovine propisan člankom 55. Direktive o PDV‑u stoga nije bio ispunjen. Prema tome, mjesto oporezivanja tih usluga treba utvrditi primjenjujući članak 52. točku (c) te direktive prema kojoj je to mjesto ono u državi članici njihova fizičkog izvršenja, koje je ovom slučaju u Mađarskoj.
            41. Usto, valja utvrditi, kad je riječ o prvom uvjetu koji je propisan u svrhu primjene članka 55. Direktive o PDV‑u, da činjenica, tijekom razdoblja isporuke usluga u pitanju, da je kupac tih usluga bio identificiran u svrhu PDV‑a istodobno u Mađarskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, potom samo u potonjoj državi članici, nije relevantna za rješenje spora koji rješava sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da u okviru tih isporuka usluga imovina nije prevezena ili otpremljena iz Mađarske.
            42. S obzirom na sve prethodno navedeno, na prethodna pitanja valja odgovoriti tako da članak 55. Direktive o PDV‑u, u verziji koja je bila na snazi do 1. siječnja 2010., treba tumačiti na način da se ne primjenjuje u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, u kojima je kupac usluga bio identificiran u svrhu PDV‑a istodobno u državi članici u kojoj su usluge fizički izvršene i u drugoj državi članici, a potom samo u toj drugoj državi članici, i u kojima je pokretna materijalna imovina na koju se odnose te usluge bila predmet otpreme ili prijevoza iz države članice u kojoj su te usluge fizički izvršene, ne kao rezultat isporuke tih usluga, nego kao rezultat naknadne prodaje te imovine.
            Troškovi
            43. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
            Članak 55. Direktive o PDV‑u, u verziji koja je bila na snazi do 1. siječnja 2010., treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na okolnosti kao što su one u glavnom postupku, u kojima je kupac usluga bio identificiran u svrhu PDV‑a istodobno u državi članici u kojoj su isporuke usluga fizički izvršene i u drugoj državi članici, a potom samo u toj drugoj državi članici, i u kojima je pokretna materijalna imovina na koju se odnosi te usluge bila predmet otpreme ili prijevoza izvan države članice u kojoj su isporuke usluga fizički izvršene ne kao rezultat tih isporuka, nego kao rezultat naknadne prodaje te imovine.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. lipnja 2009.#L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC i Laboratoire Garnier & Cie protiv Bellure NV, Malaika Investments Ltd i Starion International Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 89/104/EEZ - Direktiva 84/450/EEZ.#Predmet C-487/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 12. listopada 2007. # Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Članak 287. UEZ-a. # Predmet T-474/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 19. rujna 2006.#Lidl Belgium GmbH & Co. KG protiv Etablissementen Franz Colruyt NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van koophandel te Brussel - Belgija.#Direktive 84/450/EEZ i 97/55/EZ.#Predmet C-356/04.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 21. srpnja 2016.#Europska komisija protiv Rumunjske.#Povreda obveze države članice – Zaštita okoliša – Direktiva 2006/21/EZ – Gospodarenje otpadom – Rudarstvo – Odlagalište – Emisija prašine – Sitne čestice prašine koje lebde u zraku – Onečišćenje – Ljudsko zdravlje – Obvezne preventivne mjere – Članci 4. i 13. – Utvrđivanje postojanja povrede.#Predmet C-104/15.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. rujna 2016.#PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz biodizela podrijetlom iz Indonezije – Konačna naplata privremenih antidampinških pristojbi – Konačne antidampinške pristojbe – Prava obrane – Članak 2. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 – Uobičajena vrijednost – Troškovi proizvodnje.#Predmet T-80/14.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. listopada 2013.#Lokman Emrek protiv Vlade Sabranovica.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Saarbrücken.#Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 15. stavak 1. točka (c) – Nadležnost za potrošačke ugovore – Možebitno ograničenje te nadležnosti na ugovore sklopljene na daljinu – Uzročna veza između trgovačke ili profesionalne aktivnosti, usmjerene putem interneta prema državi članici u kojoj potrošač ima domicil, i sklapanja ugovora.#Predmet C-218/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 15. stavak 1. točka (c) — Nadležnost za potrošačke ugovore — Možebitno ograničenje te nadležnosti na ugovore sklopljene na daljinu — Uzročna veza između trgovačke ili profesionalne aktivnosti, usmjerene putem interneta prema državi članici u kojoj potrošač ima domicil, i sklapanja ugovora“
      U predmetu C‑218/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Landgericht Saarbrücken (Njemačka), odlukom od 27. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 10. svibnja 2012., u postupku

         Lokman Emrek

      protiv

         Vlade Sabranovica,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za L. Emreka, M. Kurt, Rechtsanwalt,

               —

               za V. Sabranovica, M. Mauer, Rechtsanwältin,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i J. C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenta,

               —

               za luksemburšku vladu, P. Frantzen i C. Schiltz, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između L. Emreka i V. Sabranovica čiji predmet su zahtjevi podneseni temeljem jamstva nakon sklapanja ugovora o kupoprodaji rabljenog automobila.

         Pravni okvir

               3

               U uvodnoj izjavi br. 11 Uredbe br. 44/2001 navedeno je da „[p]ropisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.”

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 13. navedene uredbe, kad je riječ o ugovorima o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija strana u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.

               5

               U članku 2. stavku 1. iste uredbe navedeno je načelo prema kojem se osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.

               6

               U stvarima koje se odnose na ugovore, u članku 5. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 44/2001 predviđeno je da je nadležan sud u mjestu izvršenja obveze koja čini temelj zahtjeva.

               7

               Tekst članka 15. stavka 1. navedene uredbe glasi:
               „U stvarima koje se odnose na ugovor koji sklapa osoba – potrošač, u svrhe za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti, nadležnost se utvrđuje odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5:
               [...]

                        c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja se bavi trgovačkom ili profesionalnom aktivnošću u državi članici u kojoj potrošač ima domicil ili ako na bilo koji drugi način usmjerava takvu aktivnost prema toj državi članici ili prema većem broju država uključujući i tu državu članicu, a ugovor pripada u područje takvih aktivnosti.”

               8

               Članak 16. u stavcima 1. i 2. Uredbe br. 44/2001 određuje:
               „1.   Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, bilo pred sudovima mjesta u kojemu potrošač ima domicil.
               2.   Postupak protiv potrošača druga ugovorna stranka može pokrenuti samo pred sudovima države članice u kojoj potrošač ima domicil.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je L. Emrek, koji ima domicil u Saarbrückenu (Njemačka), u vrijeme zbivanja činjenica iz glavnog postupka bio u potrazi za rabljenim motornim vozilom.

               10

               U Spicherenu (Francuska), gradu smještenom blizu njemačke granice, V. Sabranovic vodi poduzeće registrirano pod tvrtkom Vlado Automobiles Import‑Export koje se bavi prodajom rabljenih motornih vozila. U navedeno vrijeme imao je internetsku stranicu na kojoj su bili objavljeni podaci o njegovu poduzeću, uključujući francuski telefonski broj i njemački broj mobilnog telefona, zajedno s pripadajućim međunarodnim pozivnim brojevima.

               11

               S obzirom da je za postojanje poduzeća V. Sabranovica i mogućnost kupovine automobila saznao putem poznanika, a ne posredstvom navedene internetske stranice, L. Emrek uputio se u sjedište tog poduzeća u Spicherenu.

               12

               Tako je 13. rujna 2010. L. Emrek kao potrošač sklopio s V. Sabranovicem, u njegovim poslovnim prostorijama, pisani ugovor o kupoprodaji rabljenog vozila.

               13

               Tužbom koju je nakon toga podnio pred Amtsgerichtom Saarbrücken (Njemačka), L. Emrek je protiv V. Sabranovica postavio zahtjeve temeljem jamstva. On je naveo da je temeljem članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001, taj sud imao međunarodnu nadležnost za odlučivanje o toj tužbi. Iz internetske stranice V. Sabranovica proizlazilo je da je njegova trgovačka aktivnost usmjerena i prema Njemačkoj.

               14

               Navedeni sud proglasio je zahtjev L. Emreka nedopuštenim smatrajući da se u predmetnom slučaju ne primjenjuje članak 15. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 44/2001 jer V. Sabranovic nije, u smislu te odredbe, usmjerio svoju trgovačku aktivnost prema Njemačkoj.

               15

               L. Emrek je pred sudom koji je uputio zahtjev protiv te odluke podnio žalbu u kojoj je naveo da se člankom 15. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 44/2001 ne zahtijeva postojanje uzročne veze između trgovačke aktivnosti usmjerene prema državi članici potrošača i sklapanja ugovora. Tom se odredbom ne zahtijeva ni da ugovor bude sklopljen na daljinu.

               16

               Landgericht Saarbrücken smatra da je u glavnom postupku utvrđeno da je trgovačka aktivnost V. Sabranovica bila usmjerena prema Njemačkoj. Točnije, navođenje međunarodnog pozivnog broja za Francusku kao i njemačkog broja mobilnog telefona ostavilo je dojam da taj trgovac nastoji pridobiti klijente čije je sjedište izvan Francuske, osobito one koji se nalaze na njemačkom pograničnom području.

               17

               Prema navedenom sudu, čak i kad bismo morali smatrati da sklapanje ugovora na daljinu nije uvjet za primjenu članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001, internetska stranica trgovca bi ipak, kako bi se izbjeglo neograničeno proširenje područja primjene te odredbe, trebala biti barem povod stvarnom sklapanju ugovora s potrošačem. Stoga je taj sud utvrdio da se navedena odredba ne bi trebala primjenjivati u slučajevima kad potrošač „slučajno“ sklopi ugovor s „poduzetnikom”.

               18

               U tim je okolnostima Landgericht Saarbrücken odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim pitanjima:

                        „1.

                        U slučajevima kada je internetska stranica poduzetnika usmjerena prema državi članici potrošača, zahtijeva li se člankom 15. stavkom 1. točkom (c) Uredbe [br. 44/2001], kao dodatnim nepisanim uvjetom, da je potrošač naveden na sklapanje ugovora putem internetske stranice poduzetnika te da stoga postoji uzročna veza između internetske stranice i sklapanja ugovora?

                        2.

                        Ako mora postojati uzročna veza između aktivnosti koja je usmjerena prema državi članici potrošača i sklapanja ugovora, zahtijeva li se člankom 15. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 44/2001 i da je ugovor sklopljen na daljinu?”

         O prethodnim pitanjima

               19

               Najprije bi trebalo pojasniti da je u svojoj presudi od 6. rujna 2012. Mühlleitner (C‑190/11), Sud već odgovorio na drugo prethodno pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, time što je presudio da članak 15. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 44/2001 valja tumačiti na način da se njime ne zahtijeva da ugovor između potrošača i poduzetnika mora biti sklopljen na daljinu.

               20

               Iz toga slijedi da valja razmotriti samo prvo pitanje kojim sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 15. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se njime zahtijeva postojanje uzročne veze između sredstva upotrijebljenog kako bi se trgovačka ili profesionalna aktivnost usmjerila prema državi članici u kojoj potrošač ima domicil, odnosno internetske stranice, i sklapanja ugovora s tim potrošačem.

               21

               U tom smislu valja ponajprije utvrditi da, na temelju članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/200, primjena te odredbe izričito ne ovisi o postojanju takve uzročne veze.

               22

               Naime, iz formulacije navedene odredbe proizlazi da se ona primjenjuje kad su ispunjena dva posebna uvjeta. S jedne strane, nužno je da trgovac obavlja trgovačke ili profesionalne aktivnosti u državi članici u kojoj potrošač ima domicil ili da u svakom slučaju usmjerava svoje aktivnosti prema toj državi članici ili prema više država uključujući i tu državu članicu i da, s druge strane, sporni ugovor bude obuhvaćen takvim aktivnostima.

               23

               Sud je već utvrdio da se bitan uvjet za primjenu članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001 odnosi na trgovačku ili profesionalnu aktivnost usmjerenu prema državi domicila potrošača (gore navedena presuda Mühlleitner, t. 44.) te, u predmetnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev smatra da je taj uvjet ispunjen.

               24

               Kao drugo, kad je riječ o teleološkom tumačenju članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001, valja primijetiti da bi dodavanje dodatnog nepisanog uvjeta koji se odnosi na postojanje uzročne veze poput one spomenute u točki 20. ove presude bilo protivno cilju te odredbe, odnosno zaštiti potrošača koji se smatraju slabijom strankom ugovorâ koje sklapaju s poduzetnikom.

               25

               Naime, kao što je Europska komisija navela, a nezavisni odvjetnik primijetio u točki 25. svojeg mišljenja, valja utvrditi da bi zahtjev da potrošač prethodno posjeti internetsku stranicu mogao dovesti do problema u dokazivanju, osobito ako ugovor, kao što je to slučaj u predmetu u glavnom postupku, nije sklopljen na daljinu posredstvom iste te stranice. U takvom slučaju bi poteškoće povezane s dokazivanjem postojanja uzročne veze između sredstva upotrijebljenog za usmjeravanje aktivnosti, odnosno internetske stranice, i sklapanja ugovora, mogle odvratiti potrošače od pokretanja postupaka pred nacionalnim sudovima temeljem članaka 15. i 16. Uredbe br. 44/2001 te bi oslabile zaštitu potrošača kojoj teže te odredbe.

               26

               Ipak, kao što je i nezavisni odvjetnik naveo u točki 26. svojeg mišljenja, iako navedena uzročna veza nije nepisani uvjet o kojem ovisi primjena navedenog članka 15. stavka 1. točke (c), ipak ostaje činjenica da ona može predstavljati čvrstu indiciju koju nacionalni sud može uzeti u obzir u trenutku utvrđivanja je li aktivnost stvarno usmjerena prema državi članici u kojoj potrošač ima prebivalište.

               27

               S time u vezi valja podsjetiti da je u Sud točki 93. i u izreci svoje presude od 7. prosinca 2010., Pammer i Hotel Alpenhof (C‑585/08 i C‑144/09, Zb. str. I‑12527.), utvrdio netaksativan popis indicija koji bi mogao pomoći nacionalnom sudu prilikom ocjene je li ispunjen bitan uvjet u pogledu trgovačke aktivnosti usmjerene prema državi članici u kojoj potrošač ima domicil.

               28

               Nadalje, u svojoj gore navedenoj presudi Mühlleitner, iako je utvrdio da primjena navedenog članka 15. stavka 1. točke (c) ne ovisi o sklapanju potrošačkog ugovora na daljinu, Sud, u točki 44. iste presude, na navedeni neiscrpan popis dodao je druge indicije koje se odnose osobito na „uspostavu kontakta na daljinu” i „sklapanje potrošačkog ugovora na daljinu” pomoću kojih se može utvrditi da se ugovor odnosi na aktivnost usmjerenu prema državi članici u kojoj potrošač ima prebivalište.

               29

               Kako bi se izbjeglo proširivanje područja primjene članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001, valja primijetiti da uzročnu vezu koja je predmet prvog prethodnog pitanja treba smatrati indicijom „usmjerene aktivnosti” jednako kao i „uspostavu kontakta na daljinu” koja dovodi do toga da se potrošač ugovorno obveže na daljinu.

               30

               Osim toga, kao što je i nezavisni odvjetnik primijetio u točkama 33. do 38. svog mišljenja, okolnost da trgovac, poput onog u glavnom postupku, ima sjedište u državi članici u blizini granice s drugom državom članicom, na konurbacijskom području koje se proteže duž obje strane granice i da koristi telefonski broj koji mu je dodijelila druga država članica te ga stavlja na raspolaganje svojim potencijalnim klijentima sa sjedištem u toj državi članici kako bi mogli izbjeći trošak međunarodnog poziva, isto tako može predstavljati indiciju da je njegova aktivnost „usmjerena prema” toj drugoj državi članici.

               31

               U svakom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev je da izvrši sveukupnu ocjenu okolnosti u kojima je sklopljen potrošački ugovor iz predmeta u glavnom postupku kako bi odlučio je li, ovisno o postojanju ili nepostojanju indicija koje se nalaze ili ne nalaze na neiscrpnom popisu koji je utvrdio Sud u relevantnoj sudskoj praksi navedenoj u točkama 27. i 28. ove presude, mjerodavan članak 15. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 44/2001.

               32

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 15. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se njime ne zahtijeva postojanje uzročne veze između sredstva upotrijebljenog kako bi se trgovačka ili profesionalna aktivnost usmjerila prema državi članici u kojoj potrošač ima prebivalište, odnosno internetske stranice, i sklapanja ugovora s tim potrošačem. Ipak, postojanje jedne takve uzročne veze predstavlja indiciju povezanosti ugovora i takve aktivnosti.

         Troškovi

               33

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 15. stavak 1. točku (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. listopada 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se njime ne zahtijeva postojanje uzročne veze između sredstva upotrijebljenog kako bi se trgovačka ili profesionalna aktivnost usmjerila prema državi članici u kojoj potrošač ima prebivalište, odnosno internetske stranice, i sklapanja ugovora s tim potrošačem. Ipak, postojanje jedne takve uzročne veze predstavlja indiciju povezanosti ugovora i takve aktivnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 18. ožujka 2015.#Manuel Jaime Ribeiro Sinde Monteiro protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Osoblje EEAS‑a – Dužnosnik – Promaknuće – Članak 43. i članak 45. stavak 1. Pravilnika o osoblju – Usporedba zasluga svih dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće – Dužnosnici koje su službe EEAS‑a predložile i oni koje nisu predložile – Uzimanje u obzir izvješća o radu – Isključivo doslovne prosudbe.#Predmet F-51/14.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 4. srpnja 2008.#Entrance Services protiv Europskog parlamenta.#Predmet T-333/07.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. rujna 2016.#Excalibur City s.r.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije MERLIN’S KINDERWELT – Raniji nacionalni verbalni žig KINDER – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje sličnosti znakova – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b), Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-566/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 27. listopada 2009.#Land Oberösterreich protiv ČEZ as.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht Linz - Austrija.#Jednako postupanje.#Predmet C-115/08.


Presuda Suda od 14. siječnja 1988. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Belgije. # Spojeni predmeti 227, 228, 229 i 230/85.