title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. prosinca 2016.#LEK Farmacevtska Družba d.d. protiv Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu oduku – Kombinirana nomenklatura – Razvrstavanje robe – Prehrambeni dodaci koji spadaju u tarifni broj 2106 – Aktivni sastojak kao osnovni sastojak – Moguće razvrstavanje u poglavlje 30. Kombinirane nomenklature – Predstavljanje i prodaja proizvoda kao lijekova.#Predmet C-700/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      15. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu oduku — Kombinirana nomenklatura — Razvrstavanje robe — Prehrambeni dodaci koji spadaju u tarifni broj 2106 — Aktivni sastojak kao osnovni sastojak — Moguće razvrstavanje u poglavlje 30. Kombinirane nomenklature — Predstavljanje i prodaja proizvoda kao lijekova“
      U predmetu C‑700/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputilo Vrhovno sodišče (Vrhovni sud, Slovenija) odlukom od 10. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 31. prosinca 2015., u postupku

         LEK farmacevtska družba d.d.

      protiv

         Republike Slovenije,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za LEK farmacevtska družba d.d., P. Pensa, odvetnik, i J. Zaplotnik, odvetnica,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i M. Žebre, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Kombinirane nomenklature Zajedničke carinske tarife (u daljnjem tekstu: KN) koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1006/2011 od 27. rujna 2011. (SL 2011., L 282, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2658/87).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva LEK farmacevtska družba d.d. (u daljnjem tekstu: Lek) i Republike Slovenije zbog odluka o tarifnom razvrstavanju triju proizvoda pod nazivima „Linex“, „Linex Forte“ i „Linex Baby Granulat“.

         Pravni okvir

         HS

               3

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), osnovano je Konvencijom o osnivanju Vijeća za carinsku suradnju, zaključenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950. Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), koji je izradio WCO, uspostavljen je Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u), sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćenom zajedno s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986. u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL 1987., L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. Konvencije o HS‑u svaka se ugovorna strana obvezuje uskladiti svoje carinske tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti sve njegove tarifne brojeve i podbrojeve, kao i pripadajuće oznake, bez dodavanja ili preinaka, i slijediti brojčani niz navedenog sustava. Svaka ugovorna strana obvezuje se također primijeniti opća pravila za tumačenje HS‑a, kao i sve napomene za odjeljke, poglavlja i podbrojeve HS‑a i da im neće preinačiti opseg.

               5

               WCO odobrava, pod uvjetima određenima u članku 8. Konvencije o HS‑u, napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koja donosi Odbor HS‑a.

               6

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 21.06 glasi:
               „Pod uvjetom da nisu obuhvaćeni drugim tarifnim brojevima nomenklature, u ovaj tarifni broj su uključeni:
               […]

                        B)

                        Proizvodi koji su u cijelosti ili djelomično sastavljeni od prehrambenih proizvoda, koji se koriste u pripravi pića i hrane za ljudsku potrošnju. Ovdje su osobito uključeni proizvodi koji se sastoje od mješavina kemijskih proizvoda (organske kiseline, kalcijeve soli itd.) i prehrambenih proizvoda (na primjer brašna, šećeri, mlijeko u prahu), koji su namijenjeni miješanju s prehrambenim proizvodima […]

                  […]
               Ovdje su osobito razvrstani:
               […]

                        16)

                        Proizvodi koji se često nazivaju dodacima prehrani, na bazi biljnih ekstrakata, koncentrata voća, meda, fruktoze itd., kojima se dodaju vitamini i ponekad male količine spojeva željeza. Ti proizvodi prodaju se često u pakiranjima na kojima je naznačeno da su namijenjeni održavanju općeg zdravstvenog stanja. Isključeni su slični proizvodi namijenjeni sprječavanju ili liječenju bolesti ili infekcija (broj 30.03 ili 30.04).“ [neslužbeni prijevod]

         KN

               7

               KN je uspostavljen Uredbom br. 2658/87 i temelji se na HS‑u, iz kojeg je preuzeo tarifne brojeve i tarifne podbrojeve koji se sastoje od šest znamenki, dok su sedma i osma znamenka dio njegova vlastitog razvrstavanja.

               8

               U osmoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 2658/87 (devetoj uvodnoj izjavi te iste uredbe na slovenskom jeziku) navedeno je:
               „budući da je prijeko potrebno da sve države članice mogu na jednak način primjenjivati [KN], kao i svaku drugu nomenklaturu koja se u potpunosti ili djelomično temelji na njoj, odnosno koja joj dodaje pododjeljke; budući da mora postojati mogućnost da se odredbe u tu svrhu usvoje na razini Zajednice; budući da su, nadalje, odredbe Zajednice koje osiguravaju jednaku primjenu [KN] sadržane u Odluci 86/98/EZUČ, primjenjive na proizvode obuhvaćene Ugovorom o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik […]“

               9

               Tarifni broj 2106 KN‑a obuhvaća „prehrambene proizvode nespomenute niti uključene na drugom mjestu“.

               10

               Poglavlje 30. KN‑a obuhvaća farmaceutske proizvode. Napomena 1. točka (a) navedenog poglavlja glasi kako slijedi:
               „Ovo poglavlje ne obuhvaća:

                        a)

                        prehrambene proizvode i pića (kao što su dijetetski, za dijabetičare ili za jačanje, prehrambene dodatke, tonična pića i mineralne vode), osim hranjivih pripravaka za intravenoznu primjenu (odjeljak IV).“

               11

               U tarifnom broju 3004 KN‑a navedeno je:
               „Lijekovi (osim proizvoda iz tarifnih brojeva 3002, 3005 ili 3006) koji se sastoje od pomiješanih ili nepomiješanih proizvoda za terapijsku ili profilaktičnu uporabu, pripremljeni u odmjerene doze (uključujući i one u oblicima za transdermalni sustav primjene) ili u oblike ili pakiranja za pojedinačnu prodaju.“

               12

               Dodatna napomena 1. uz poglavlje 30. KN‑a glasi kako slijedi:
               „U tarifni se broj 3004 razvrstava biljne medicinske pripravke i pripravke na temelju sljedećih aktivnih tvari: vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina, u pakiranjima pripremljenim za pojedinačnu prodaju. Ove se pripravke razvrstava u tarifni broj 3004 ako imaju na naljepnici, pakiranju ili na popratnoj uputi o uporabi navedene sljedeće podatke:

                        a)

                        određenu bolest, slabost ili njihove simptome radi kojih se proizvod primjenjuje;

                        b)

                        koncentraciju aktivne tvari i ostalih tvari sadržanih u njima;

                        c)

                        doziranje,

                        d)

                        način primjene.

                  U ovaj se tarifni broj razvrstava i homeopatske medicinske pripravke kada oni udovoljavaju prije spomenutim uvjetima iz pod (a), (c) i (d).
               U slučaju pripravaka na osnovi vitamina, minerala, esencijalnih amino‑kiselina ili masnih kiselina, razina jedne od tih tvari u preporučenoj dnevnoj dozi navedenoj na naljepnici mora biti znatno viša od one preporučene dnevne količine za potrebe održavanja općeg zdravlja ili dobrog osjećanja.“

         Uredba (EZ) br. 1264/98 i Provedbena uredba (EU) br. 727/2012

               13

               Točka 5. Priloga Uredbi Komisije (EZ) br. 1264/98 od 17. lipnja 1998. o razvrstavanju određene robe u kombiniranu nomenklaturu (SL 1998., L 175, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 14., str. 93.) razvrstava u tarifni broj 2106 KN‑a dodatke prehrani u kapsulama koji sadržavaju maltodekstrin (70%), magnezijev stearat (3%) i askorbinsku kiselinu (0,5%) s dodatkom mliječnih fermenata (Bifidobacterium breve i B. longum, Lactobacillus acidophilus i L. rhamnosus približno 1 bilijun po gramu).

               14

               Prilog Provedbenoj uredbi Komisije (EU) br. 727/2012 od 6. kolovoza 2012. o razvrstavanju određene robe u kombiniranu nomenklaturu (SL 2012., L 213, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, pogavlje 2., svezak 21., str. 280.), razvrstava u tarifni broj 2106 KN‑a kulture mikroorganizama predočene u kapsulama od želatine namijenjene maloprodaji. Sadržaj svake kapsule čine (postotak po masi): L. rhamnosus (3,36), L. acidophilus (3,36), L. plantarum (0,84), B. lactis (0,84), maltodekstrin (50,6), mikrokristalna celuloza (10), kukuruzni škrob (30) i magnezijev stearat (1). U skladu s naljepnicom navedeni proizvodi se predočavaju kao dodatak hrani za prehranu ljudi.

         Direktiva 2001/83/EZ

               15

               Uvodne izjave 2. do 5. Direktive 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL 2001., L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.), kako je izmijenjena Direktivom 2011/62/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2011. (SL 2011., L 174, str. 74.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 244.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2001/83) glase:

                        „(2)

                        Osnovni cilj svih pravila koja uređuju proizvodnju, promet i primjenu lijekova mora biti zaštita zdravlja ljudi.

                        (3)

                        Ipak, ovaj cilj treba ostvariti na način kojim se na području Zajednice neće spriječiti razvoj farmaceutske industrije ili promet lijekovima.

                        (4)

                        Promet lijekovima na području Zajednice otežava se nejednakošću nacionalnih odredbi, a posebno odredbi koje se odnose na lijekove (izuzimajući tvari ili kombinacije tvari koje su hrana, hrana za životinje ili proizvodi za osobnu higijenu), a takve razlike neposredno utječu na djelovanje unutarnjeg tržišta.

                        (5)

                        Takve prepreke potrebno je ukloniti; to podrazumijeva usklađivanje odgovarajućih odredaba.“

               16

               Članak 1. točka 2. navedne direktive propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive, sljedeći pojmovi imaju sljedeće značenje:
               […]

                        2)

                        lijek:

                                 a)

                                 svaka tvar ili kombinacija tvari prikazana sa svojstvima liječenja ili sprečavanja bolesti kod ljudi; ili

                                 b)

                                 svaka tvar ili kombinacija tvari koja se može upotrijebiti ili primijeniti na ljudima u svrhu obnavljanja, ispravljanja ili prilagodbe fizioloških funkcija farmakološkim, imunološkim ili metaboličkim djelovanjem ili za postavljanje medicinske dijagnoze.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Lek je slovensko društvo koje proizvodi farmaceutske proizvode. Generalni carinski urad Carinske uprave Republike Slovenije (Opći carinski ured Carinske uprave Republike Slovenije) izdao je 4. rujna 2012. tri obvezujuće tarifne informacije za proizvode s trgovačkim nazivima „Linex“, „Linex Forte“ i „ Linex Baby Granulat“. Predmetni proizvodi mogu se opisati kao u nastavku.

               18

               Najprije, proizvod „Linex“ u obliku tvrdih želatinastih kapsula koje sadržavaju posebne probiotičke bakterije s pomoćnom tvari, to jest hranjivom podlogom, namijenjenih upotrebi protiv probavnih smetnji. Svaka kapsula sadržava najmanje 1,2 x 107 jedinica živih liofiliziranih mliječno kiselih bakterija vrste Lactobacillus acidophilus, iz vrste Lactobacillus gasseri, Bifidobacterium infantis i Enterococcus faecium, s hranjivom podlogom sastavljenom od mješavine magnezijevog stearata, laktoze, dekstrina i krumpirovog škroba. Svaka kapsula sadržava više od 5% glukoze ili škroba u masi. Proizvod je pakiran u obliku namijenjenom maloprodaji na način da je po 16 kapsula umetnuto u čvrsti omot od aluminijske folije i zatim u kartonsku kutijicu.

               19

               Zatim, proizvod „Linex Forte“ također u obliku kapsula od kojih svaka sadržava najmanje dvije milijarde živih liofiliziranih mliječno kiselih bakterija koje tvore bakterijske kolonije vrste Lactobacillus acidophilus i Bifidobacterium animalis subsp. lactis u omjeru 1:1, s hranjivom podlogom sastavljenom od mješavine glukoze, mikrokristalne celuloze, krumpirovog škroba, inulina, oligofruktoze i magnezijevog stearata. Svaka kapsula sadržava više od 5% glukoze ili škroba u masi. Proizvod je pakiran u obliku namijenjenom maloprodaji na način da je po 16 kapsula umetnuto u čvrst omot od aluminijske folije i zatim u kartonsku kutijicu.

               20

               Konačno, proizvod „Linex Baby Granulat“ u obliku granulata pakiranog u vrećice od 1,5 g. Svaka vrećica sadržava najmanje milijardu živih liofiliziranih mliječno kiselih bakterija koje tvore bakterijske kolonije vrste Bifidobacterium, to jest Lactobacillus acidophilus i Bifidobacterium animalis subsp. lactis, s hranjivom podlogom sastavljenom od maltodekstrina. Svaka vrećica sadržava više od 5% glukoze ili škroba u masi. Proizvod je pakiran u obliku namijenjenom maloprodaji s po 10 vrećica umetnutih u kartonsku kutijicu.

               21

               Iz uputa za upotrebu triju predmetnih proizvoda proizlazi da oni služe za prevenciju i pomoć kod liječenja u slučaju dijareje, napuhnutosti i drugih probavnih smetnji koje nastaju uslijed narušavanja ravnoteže probavne flore, virusnih ili bakterijskih infekcija probavnog sustava zbog terapije antibioticima širokog spektra i kemoterapije. Osim toga, iz tih uputa za upotrebu proizlazi da uzimanje probiotika ili mliječno kiselih bakterija učinkovito smanjuje učestalost i intenzitet slabih do umjereno teških smetnji koje nastaju zbog narušavanja normalne crijevne mikroflore. Stoga je Javna agencija Republike Slovenije za zdravila in medicinske pripomočke (Javna agencija Republike Slovenije za lijekove i medicinske proizvode), temeljeći svoju odluku na nacionalnom zakonu kojim je prenesena Direktiva 2001/83, dala odobrenje za stavljanje lijekova u promet za tri predmetna proizvoda.

               22

               Nacionalno carinsko tijelo razvrstalo je navedne proizvode u tarifni broj 2106 90 98 KN‑a. Smatrajući da se predmetni proizvodi trebaju razvrstati u tarifni broj 3002 90 50 KN‑a, društvo Lek podnijelo je žalbu protiv razvrstavanja koje je izvršilo navedeno tijelo.

               23

               Odlukama od 28., 29. i 30. studenoga 2012. Ministarstvo financija odbilo je žalbe protiv razvrstavanja koje je izvršilo navedeno tijelo.

               24

               Budući da društvo Lek nije bilo zadovoljno odlukama Ministarstva financija, zahtijevalo je od prvostupanjskog upravnog suda da odluči o tarifnom razvrstavanju predmetnih proizvoda smatrajući da ih treba razvrstati u tarifni broj 3004 90 00 KN‑a. Taj sud je 28. siječnja 2014. potvrdio navedene odluke.

               25

               Društvo Lek podnijelo je reviziju protiv presuda navedenog suda pred sudom koji je uputio zahtjev.

               26

               Taj sud navodi da je odlučujući kriterij za razvrstavanje proizvoda u poglavlje 30. KN‑a ima li on jasno određenu terapijsku ili profilaktičnu svrhu, je li mu učinak usmjeren na točno određene funkcije ljudskog organizma i je li prikladan za primjenu u sprečavanju ili liječenju bolesti ili slabosti. Prema mišljenju tog suda, proizvodi o kojima je riječ u glavnom postupku mogu ispuniti taj uvjet jer, kao prvo, liječe određene probavne smetnje, kao drugo, njihov učinak je usmjeren na dobro funkcioniranje probave i, treće, koriste se za prevenciju ili liječenje određenog bolesnog stanja, to jest neravnoteže crijevne flore.

               27

               S druge strane, navedeni sud dvoumi se oko razvrstavanja predmetnih proizvoda u poglavlje 30. KN‑a jer oni sadržavaju aktivne tvari, to jest probiotičke bakterije koje se uobičajeno nalaze u prehrambenim dodacima i koje se općenito koriste kao aktivne tvari s općim pozitivnim učinkom na zdravlje.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se u ovom slučaju postavlja pitanje je li moguće proizvod koji sadržava iste aktivne tvari kao i prehrambeni dodaci iz poglavlja 21. KN‑a svejedno razvrstati u pogavlje 30. KN‑a jer se koristi za prevenciju ili liječenje određenih zdravstvenih tegoba i prodaje se kao lijek. Osim toga, taj sud bavi se i posljedicama usvajanja Direktive 2001/83. Preciznije, on smatra da bi ta direktiva, svrha koje je predvidjeti mehanizme čiji je cilj osigurati ujednačenu dodjelu odobrenja za stavljenje lijekova u promet, mogla izmijeniti utvrđenja Suda koja se nalaze u presudi od 12. ožujka 1998., Laboratoires Sarget (C‑270/96, EU:C:1998:103), prema kojima dodjela odobrenja za stavljanje lijekova u promet nužno ne podrazumijeva da se proizvod treba razvrstati u poglavlje 30. KN‑a.

               29

               U tim okolnostima Vrhovno sodišče (Vrhovni sud, Slovenija) odlučilo je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Mogu li se odredbe poglavlja 30. KN‑a tumačiti na način da u to poglavlje nije moguće razvrstati proizvod čiji je osnovni sastojak aktivni sastojak (probiotičke bakterije) koji se nalazi u prehrambenim dodacima razvrstanima u tarifni broj 2106 90 98 KN‑a?

                        2)

                        Je li za razvrstavanje proizvoda u poglavlje 30. KN‑a dovoljno da proizvođač predstavlja taj proizvod, koji općenito ima korisne učinke za zdravlje i koji se često nalazi među prehrambenim dodacima, kao lijek te da ga prodaje kao takvoga?

                        3)

                        Uzimajući u obzir razvoj prava Unije u području uređivanja tržišta lijekovima, treba li izraz „jasno određena terapijska ili profilaktična svrha“, koji je prema ustaljenoj praksi Suda Europske unije uvjet za razvrstavanje u poglavlje 30. KN‑a, tumačiti na način da odgovara pojmu lijeka u smislu propisa EU‑a koji se odnose na lijekove za humanu primjenu?“

         O prethodnim pitanjima

         Treće pitanje

               30

               Svojim trećim pitanjem koje valja najprije ispitati sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li tarifni broj 3004 KN‑a tumačiti na način da se u taj tarifni broj treba automatski razvrstati proizvode koji spadaju u pojam „lijek“ u smislu Direktive 2001/83.

               31

               U tom pogledu, iz uvodnih izjava 2. do 5. Direktive 2001/83 najprije proizlazi da je cilj te direktive osigurati približavanje nacionalnih propisa o lijekovima i time osigurati ostvarenje osnovnog cilja zaštite zdravlja ljudi (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. srpnja 2015., Abcur, C‑544/13 i C‑545/13, EU:C:2015:481, t. 76.).

               32

               Nadalje, razvrstavanje proizvoda u državi članici kao lijeka u smislu Direktve 2001/83 ne zahtijeva da druga država članica razvrsta isti proizvod kao lijek u smislu drugih instrumenata prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. listopada 2013., Laboratoires Lyocentre, C‑109/12, EU:C:2013:626, t. 48.).

               33

               Osim toga, iz osme uvodne izjave Uredbe br. 2658/87 proizlazi da svaka država članica treba tumačiti odredbe KN‑a na isti način (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. ožujka 1998., Laboratoires Sarget, C‑270/96, EU:C:1998:103, t. 24.).

               34

               Konačno, iz teksta članka 1. Direktive 2001/83 proizlazi da je lijek u smislu te direktive, s jedne strane, svaka tvar ili kombinacija tvari prikazana sa svojstvima liječenja ili sprečavanja bolesti kod ljudi i, s druge strane, svaka tvar ili kombinacija tvari koja se može upotrijebiti ili primijeniti na ljudima u svrhu obnavljanja, ispravljanja ili prilagodbe fizioloških funkcija farmakološkim, imunološkim ili metaboličkim djelovanjem ili za postavljanje medicinske dijagnoze.

               35

               Stoga navedena definicija ne zahtijeva da proizvodi iz te definicije obavezno ispunjavaju uvjet razvrstavanja u poglavlje 30. KN‑a, to jest da imaju jasno određenu terapijsku ili profilaktičnu svrhu, da su im učinci usmjereni na točno određene funkcije ljudskog organizma ili da su prikladni za primjenu u sprečavanju ili liječenju bolesti ili slabosti.

               36

               Naime, Direktivom 2001/83 žele se postići drugačiji ciljevi nego KN‑om. Kako bi se očuvala dosljednost između tumačenja KN‑a i HS‑a koja je uspostavljena međunarodnom konvencijom čija je ugovorna stranka Europska unija, okolnost da je za proizvod, kao za lijek u smislu Direktive 2001/83, izdano odobrenje za stavljanje u promet ne može biti odlučujuća kod ocjenjivanja spada li taj proizvod u kategoriju „lijekova“ u smislu tarifnog broja 3004 KN‑a (vidjeti, u tom smislu, presude od 12. ožujka 1998., Laboratoires Sarget, C‑270/96, EU:C:1998:103, t. 25., i od 4. ožujka 2015., Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, t. 53.).

               37

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na treće pitanje valja odgovoriti da tarifni broj 3004 KN‑a treba tumačiti na način da u njega ne treba automatski razvrstati proizvode koji potpadaju pod pojam „lijek“ u smislu Direktive 2001/83.

         Prvo i drugo pitanje

               38

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitiati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li KN tumačiti na način da se proizvodi, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, koji općenito imaju korisne učinke za zdravlje i čiji je osnovni sastojak aktivni sastojak koji se nalazi u prehrambenim dodacima razvrstanima u tarifni broj 2106 KN‑a, premda ih njiihov proizvođač predstavlja kao lijekove i kada se prodaju kao takvi, mogu razvrstati u tarifni broj 3004 KN‑a ili pak spadaju u tarifni broj 2106 KN‑a.

               39

               Najprije, stalna je sudska praksa da se u interesu pravne sigurnosti i olakšavanja kontrola odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe mora načelno tražiti u njezinim objektivnim značajkama i svojstvima, kako su definirane u tekstu tarifnog broja KN i napomenama odsjeka ili poglavlja (vidjeti presudu od 17. veljače 2016., Salutas Pharma, C‑124/15, EU:C:2016:87, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Stoga su napomene za poglavlja KN‑a važna sredstva za osiguranje jedinstvene primjene zajedničke carinske tarife i kao takve daju vrijedne elemente za njezino tumačenje. Sadržaj spomenutih napomena treba biti usklađen s odredbama KN‑a i ne smije im mijenjati opseg (vidjeti presudu od 17. veljače 2016., Salutas Pharma, C‑124/15, EU:C:2016:87, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Osim toga, Napomene s objašnjenjem koje je, kad je riječ o KN‑u, sastavila Europska komisija i, kad je riječ o HS‑u, WCO, značajno doprinose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva a da ipak nemaju obvezujuću pravnu snagu (vidjeti presudu od 17. veljače 2016., Salutas Pharma, C‑124/15, EU:C:2016:87, t. 31. i navedena sudska praksa).

               42

               Za razvrstavanje proizvoda u poglavlje 30. KN‑a valja provjeriti imaju li oni jasno određenu terapijsku ili profilaktičnu svrhu, jesu li im učinci usmjereni na točno određene funkcije ljudskog organizma ili još jesu li prikladni za primjenu u sprečavanju ili liječenju bolesti ili slabosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 30. travnja 2014., Nutricia, C‑267/13, EU:C:2014:277, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Nadalje, u vezi s tarifnim brojem 3004 KN‑a, iz teksta dodatne napomene 1 koja se odnosi na taj tarifni broj proizlazi da se pod njime podrazumijevaju biljni medicinski proizvodi ili proizvodi na temelju aktivnih tvari koje su iscrpno navedene, to jest vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina, pod uvjetom da ispunjavaju druge kriterije razvrstavnja u taj tarifni broj, to jest da imaju na naljepnici, pakiranju ili na popratnoj uputi o uporabi navedene bolesti, slabosti ili simptome kod kojih se primjenjuju, koncentraciju aktivne tvari ili ostalih tvari sadržanih u njima, doziranje, način primjene i da je u slučaju proizvoda na osnovi vitamina, minerala, esencijalnih amino‑kiselina ili masnih kiselina, preporučena doza znatno viša od preporučene dnevne količine.

               44

               Budući da su kulture mikroorganizama baza proizvoda o kojima je riječ u glavnom postupku, oni ne spadaju u tarifni broj 3004 KN‑a, neovisno o pitanju ispunjavaju li druge uvjete razvrstavanja iz dodatne napomene 1 koja se odnosi na taj tarifni broj.

               45

               U tom pogledu, činjenica da se predmetni proizvodi predstavljaju i prodaju kao lijekovi ne dovodi u pitanje tvrdnju iz prethodne točke. Naime, nesporno je da se ni u opisu tarifnog broja 3004 KN‑a, ni u napomenama u uvodu poglavlja 30. KN‑a ne spominje predstavljanje proizvoda pa taj element nije odlučan za njegovo razvrstavanje u KN (vidjeti rješenje od 9. siječnja 2007., Juers Pharma, C‑40/06, EU:C:2007:2, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               46

               U takvim okolnostima valja utvrditi, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 39. do 41. ove presude, da dodatna napomena 1 koja se odnosi na tarifni broj 3004 KN‑a isključuje razvrstavanje proizvoda kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku u taj tarifni broj.

               47

               Usto, budući da napomena 1 pod a) iz poglavlja 30. KN‑a isključuje iz tog poglavlja prehrambene proizvode iz tarifnog broja 2106 KN‑a, treba provjeriti spadaju li proizvodi o kojima je riječ u glavnom postupku u taj zadnjenavedeni tarifni broj.

               48

               U tom pogledu valja podsjetiti da tarifni broj 2106 KN‑a obuhvaća „prehrambene proizvode nespomenute niti uključene na drugom mjestu“ i da također obuhvaća pripravke koji se često nazivaju „prehrambeni dodaci“ koji se nalaze u pakiranju na kojem je naznačeno da su namijenjeni održavanju općeg zdravstvenog stanja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. prosinca 2009., Swiss Caps, C‑410/08 do C‑412/08, EU:C:2009:794, t. 31.).

               49

               Usto, prema ustaljenoj sudskoj praksi Uredba o razvrstavanju ima opći doseg time što se ne primjenjuje na zasebnog subjekta nego općenito na proizvode koji su istovjetni onima koje je ispitao Odbor za Carinski zakonik. Za određivanje njegove primjene u okviru tumačenja Uredbe o razvrstavanju treba među ostalim voditi računa o njegovom obrazloženju (vidjeti presudu od 4. ožujka 2015., Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Točno je da se Uredba br. 1264/98 i Provedbena uredba br. 727/2012 ne primjenjuju izravno na proizvode o kojima je riječ u glavnom postupku. Naime, ti proizvodni nisu istovjetni onima na koje se te uredbe odnose jer se od njih razlikuju po njihovim hranjivim podlogama i koncentracijama mikroorganizama.

               51

               Međutim, primjena Uredbe o razvrstavanju po analogiji, poput Uredbe br. 1264/98 i Provedbene uredbe br. 727/2012, na proizvode koji su slični onima iz tih uredbi potiče dosljedno tumačenje KN‑a kao i jednako postupanje prema subjektima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 4. ožujka 2015., Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Iz teksta točke 5. Priloga Uredbi br. 1264/98, s jedne strane, i iz teksta Priloga Provedbenoj uredbi br. 727/2012, s druge strane, proizlazi da se proizvodi sastavljeni od različitih bakterijskih kolonija i hranjivih podloga razvrstavaju u tarifni broj 2106 KN‑a s obzirom na opća pravila tumačenja KN‑a, tekst napomene 1 pod a) Poglavlja 30., kao i u tarifne brojeve 2106, 2106 90 i 2106 90 98 KN‑a. Stoga valja utvrditi da proizvodi o kojima je riječ u glavnom postupku imaju isti aktivni sastojak kao i proizvodi razvrstani Uredbom br. 1264/98 i Provedbenom uredbom br. 727/2012 te da se oni međusobno razlikuju samo u koncentraciji mikroorganizama i korištenih hranjivih podloga.

               53

               Iz toga slijedi da proizvodi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku čiji je osnovni sastojak aktivni sastojak koji je sadržan u prehrambenim dodacima razvrstanima u tarifni broj 2106 KN‑a i koji općenito ima korisne učinke za zdravlje spadaju u tarifni broj 2106 KN‑a.

               54

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da KN treba tumačiti na način da proizvodi, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, koji općenito imaju korisne učinke za zdravlje i čiji je osnovni sastojak aktivni sastojak koji se nalazi u prehrambenim dodacima razvrstanima u tarifni broj 2106 KN‑a, premda ih njiihov proizvođač predstavlja kao lijekove i kada se prodaju kao takvi, spadaju u taj tarifni broj.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Tarifni broj 3004 Kombinirane nomenklature Zajedničke carinske tarife koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1006/2011 od 27. rujna 2011., treba tumačiti na način da u njega ne treba automatski razvrstati proizvode koji spadaju pod pojam „lijek“ u smislu Direktive 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu, kako je izmijenjena Direktivom 2011/62/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2011.

                           2)

                           Kombiniranu nomenklaturu Zajedničke carinske tarife koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi br. 2658/87, kako je izmijenjena Uredbom br. 1006/2011, treba tumačiti na način da proizvodi, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, koji općenito imaju korisne učinke za zdravlje i čiji je osnovni sastojak aktivni sastojak koji se nalazi u prehrambenim dodacima razvrstanima u tarifni broj 2106 KN‑a, premda ih njihov proizvođač predstavlja kao lijekove i kada se prodaju kao takvi, spadaju u taj tarifni broj.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovenski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 19. rujna 2017.#Tamasu Butterfly Europa GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Butterfly – Raniji verbalni žig Europske unije i nacionalni trgovački naziv Butterfly – Relativni razlozi za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavci 4. i 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-315/16.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 5. listopada 2016.#ЕТ „Маya Маrinova“ protiv Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Veliko Tarnovo pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Veliko Tarnovo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (a) – Članak 9. stavak 1. – Članak 14. stavak 1. – Članci 73., 80. i 273. – Načela porezne neutralnosti i proporcionalnosti – Utaja poreza – Nepravilnosti u računovodstvu – Prikrivanje isporuka i prihoda – Određivanje oporezivog iznosa.#Predmet C-576/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      5. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 2. stavak 1. točka (a) — Članak 9. stavak 1. — Članak 14. stavak 1. — Članci 73., 80. i 273. — Načela porezne neutralnosti i proporcionalnosti — Utaja poreza — Nepravilnosti u računovodstvu — Prikrivanje isporuka i prihoda — Određivanje oporezivog iznosa“
      U predmetu C‑576/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Veliko Trnovo (Upravni sud u Velikom Trnovu, Bugarska), odlukom od 28. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 9. studenoga 2015., u postupku

         Маja Маrinova ET

      protiv

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Veliko Trnovo pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednik vijeća, A. Rosas i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” Veliko Trnovo pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite, A. Manov, u svojstvu agenta,

               —

               za bugarsku vladu, D. Drambozova i E. Petranova, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i S. Petrova, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. točke (a), članka 9. stavka 1., članka 14. stavka 1. kao i članaka 73., 80. i 273. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Maja Marinova ET (u daljnjem tekstu: MM) i Direktora na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” Veliko Trnovo pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite (direktor direkcije „Žalbe, porezna praksa i praksa na području socijalnog osiguranja” u Velikom Trnovu pri Središnjoj upravi Nacionalne agencije za javne prihode, Bugarska; u daljnjem tekstu: Direktor) povodom dopunskog poreznog rješenja o naknadnom obračunu poreza na dodanu vrijednost (PDV) i zateznih kamata.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 59. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „Države članice bi trebale u određenim okvirima i ovisno o određenim uvjetima uvesti, ili nastaviti primjenjivati, posebne mjere kojima se odstupa od ove Direktive radi pojednostavljenja ubiranja poreza ili sprečavanja određenih oblika utaje ili izbjegavanja poreza.”

               4

               Članak 2. stavak 1. te direktive određuje:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        (a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  [...]”

               5

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. navedene direktive:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               6

               Članak 14. stavak 1. iste direktive propisuje:
               „‚Isporuka robe' znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik”.

               7

               Članak 73. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

               8

               U skladu s člankom 80. stavkom 1. te direktive:
               „Radi sprečavanja utaje ili izbjegavanja poreza, države članice mogu u svim [...] slučajevima [navedenim u ovoj odredbi] poduzeti mjere kako bi osigurale da u pogledu isporuke robe ili usluga koje uključuju obiteljske ili ostale bliske osobne veze, te upravljačke, vlasničke, članske, financijske ili pravne veze kako ih definiraju države članice, oporezivi iznos bude tržišna vrijednost.”

               9

               Članak 242. navedene direktive propisuje da „[s]vaki porezni obveznik mora dovoljno detaljno voditi knjige kako bi se mogao primijeniti PDV, te kako bi njegovu primjenu mogla provjeriti porezna nadležna tijela.”

               10

               U skladu s člankom 244. iste direktive, „[s]vaki porezni obveznik mora osigurati pohranu kopija računa koje je sam izdao, ili koje su izdali njegovi kupci, ili treća osoba u njegovo ime i za njegov račun, te svih računa koje je primio.”

               11

               Članak 250. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Svaki porezni obveznik dužan je podnijeti prijavu PDV‑a, u kojoj se navode svi podaci koji su potrebni za izračun poreza za koji je nastala obveza obračuna i odbitaka, te ukoliko je to potrebno za utvrđivanje osnovice za razrez, ukupna vrijednost transakcija koje se odnose na takav porez i odbitke, te vrijednost svake izuzete transakcije.”

               12

               Članak 273. prvi stavak te direktive određuje:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.”

         Bugarsko pravo

               13

               U verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, Zakon za danak vrhu dobavenata stojnost (Zakon o porezu na dodanu vrijednost, DV br. 63. od 4. kolovoza 2006.; u daljnjem tekstu: ZDDS) u svojem članku 3. stavku 1. propisuje da je porezni obveznik svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost bez obzira na svrhu ili rezultat te aktivnosti.

               14

               Prema članku 6. stavku 1. ZDDS‑a, „isporuka robe” u smislu toga zakona je prijenos prava vlasništva ili drugog stvarnog prava na robi.

               15

               Na temelju članka 25. stavka 1. ZDDS‑a, „oporezivi događaj” u smislu toga zakona je isporuka robe ili pružanje usluga od strane poreznog obveznika u smislu navedenog zakona, stjecanje unutar Zajednice i uvoz robe u smislu članka 16. ZDDS‑a.

               16

               Na temelju članka 26. stavka 1. ZDDS‑a, oporezivi iznos u smislu toga zakona je iznos na koji je PDV obračunat ili ne, ovisno o tomu je li isporuka oporeziva ili je izuzeta. Stavak 2. toga članka određuje da se oporezivi iznos određuje na osnovi svake protučinidbe određene u bugarskim levima (BGN) ili stotinkama, umanjeno za porez koji treba platiti na temelju ZDDS‑a, a koji su stjecatelj ili treća osoba platili ili i dalje trebaju platiti dostavljaču za podmirenje isporuke. Kamate ili ugovorne kazne koje imaju karakter naknade štete nisu protučinidba isporuke.

               17

               Sukladno članku 96. stavku 1. ZDDS‑a, svaki porezni obveznik koji je ostvario oporezivi promet veći ili jednak 50000 BGN (oko 25000 eura) u razdoblju koje ne prelazi dvanaest uzastopnih mjeseci koji prethode tekućem mjesecu dužan je podnijeti zahtjev za registraciju u svrhe toga zakona u roku od četrnaest dana nakon završetka poreznog razdoblja u kojem je dostigao taj promet.

               18

               Članak 102. stavak 3. točka 1. ZDDS‑a određivao je u svojoj verziji koja je bila na snazi do 1. siječnja 2012. da se, kako bi se odredili porezni dugovi osobe koja, iako je bila dužna podnijeti zahtjev za registraciju, to nije učinila u propisanom roku, smatra da je ona dužnik poreza na oporezive isporuke i stjecanja unutar Zajednice koja je izvršila, za razdoblje od isteka roka unutar kojeg je zahtjev za registraciju trebao biti podnesen do dana stvarne registracije od strane službe za prihode.

               19

               Na temelju članka 122. stavka 1. Danačno‑osiguritelen procesualen kodeksa (Zakonik o postupku za poreze i socijalna osiguranja) od 1. siječnja 2006. (DV br. 105 od 29. prosinca 2005., u daljnjem tekstu: DOPK), služba za prihode može primijeniti poreznu stopu propisanu mjerodavnim zakonom na oporezivi iznos koji je odredila sukladno stavku 2. toga članka, osobito kada elementi dokazuju postojanje prikrivenih proizvoda ili prihoda, u izostanku računovodstva usklađenog sa zakonom za sčetovodsvoto (Zakon o računovodstvu), kada računovodstvo nije podneseno ili kada podneseno računovodstvo ne omogućava određivanje oporezivog iznosa, kao i kada su dokumenti potrebni za određivanje oporezivog iznosa ili izračun dugovanih socijalnih doprinosa nezakonito uništeni.

               20

               Članak 122. stavak 2. točke 1., 4., 6., 8. i 16. DOPK‑a propisuje da, kako bi odredila oporezivi iznos, služba za prihode uzima u obzir sve sljedeće pojedinačne okolnosti: vrstu i narav stvarno provedene aktivnosti; službene dokumente i dokumente koji sadržavaju vjerodostojne podatke; trgovinsku važnost mjesta u kojemu se aktivnost provodi; prihode/bruto prihode (promet) i druge dokazne elemente koji mogu služiti za određivanje oporezivog iznosa.

               21

               Na temelju članka 124. stavka 2. DOPK‑a, u okviru žalbenog postupka protiv dopunskog rješenja donesenog nakon nadzora izvršenog sukladno članku 122. DOPK‑a, činjenična utvrđenja koja se nalaze u tom mišljenju smatraju se točnim dok se ne pruži protudokaz jer je utvrđeno da su ispunjeni uvjeti iz članka 122. stavka 1. DOPK‑a.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               MM je individualno poduzeće koje je u vlasništvu Maje Vasileve Marinove, bugarske državljanke koja je registrirana kao trgovac pojedinac u smislu bugarskog prava. Taj poduzetnik obavlja djelatnost maloprodaje prehrambenih i neprehrambenih proizvoda krajnjim potrošačima u trgovini smještenoj na području općine Trojan (Bugarska).

               23

               MM je bio predmet poreznog nadzora nakon kojega je područna direkcija Nacionalne agencije po prihodite (Nacionalna agencija za javne prihode, u daljnjem tekstu: bugarska porezna uprava) 5. lipnja 2014. izdala rješenje o ponovnom razrezu PDV‑a za iznos od 30545,73 BGN (oko 15618 eura) uvećanom za 16442,85 BGN (oko 8407 eura) kamata.

               24

               Tijekom toga nadzora, izvršavajući provjere kod poslovnih partnera MM‑a koji su bili registrirani u sustavu PDV‑a, bugarska porezna uprava utvrdila je da je nekoliko njih potonjem izdalo račune za duhanske i prehrambene proizvode koje su mu isporučili. Ti računi bili su zabilježeni u računovodstvu njihovih izdavatelja, ali ne u onome MM‑a, koji u tim računima nije odbio navedeni PDV.

               25

               Bugarska porezna uprava je smatrala da je MM stvarno primio tu robu te je pretpostavila, uzimajući u obzir nepostojanje robe u skladištu toga poduzetnika i njezine naravi, da ju je MM prodao na malo neodređenim trećim osobama tijekom poreznih razdoblja tijekom kojih su ti računi izrađeni. Utvrđujući da MM nije knjižio ni isporuke koje su izvršili dostavljači ni njihove kasnije prodaje, bugarska porezna uprava je zaključila da je taj poduzetnik prikrio te isporuke kao i prihode za preprodaju te robe.

               26

               Osim toga, bugarska porezna uprava utvrdila je da se tijekom razdoblja od 1. svibnja 2008. do 26. travnja 2010. MM nije nalazio u registru obveznika PDV‑a zbog toga što njegov prijavljeni promet nije dostigao prag od 50000 BGN (oko 25000 eura) propisan nacionalnim zakonodavstvom od kojega je takva registracija obvezna. Međutim, ta uprava je smatrala, temeljeći se i na računima koje su izdali dobavljači toga poduzetnika, da je tijekom razdoblja od 1. svibnja 2007. do 30. travnja 2008. stvarni promet MM‑a bio viši od navedenog praga i da je slijedom toga potonji bio dužan zatražiti uvrštavanje u registar obveznika PDV‑a od 1. svibnja 2008., iako je on to učinio tek 26. travnja 2010.

               27

               Posljedično, bugarska porezna uprava je izračunala dodatni PDV i izdala rješenje o ponovnom razrezu poreza o kojemu je riječ u glavnom postupku. Ona je odredila oporezivi iznos pretpostavljene maloprodaje proizvoda navedenih u računima koje su izdali poslovni partneri MM‑a, kao i oporezivi iznos prodaja koje je potonji izvršio tijekom razdoblja od 1. svibnja 2008. do 26. travnja 2010. Kako bi odredila taj oporezivi iznos, ona je, primjenom nacionalnog zakonodavstva, dodala maržu na cijene isporuka navedenih na tim računima koju je odredila s obzirom na cijene koje je MM obično primjenjivao na odgovarajuće proizvode.

               28

               MM je protiv tog rješenja podnio upravnu žalbu direktoru. Budući da je ta žalba odbijena odlukom od 15. kolovoza 2014., on je pokrenuo upravni spor protiv toga rješenja pred Administrativen sad Veliko Trnovo (Upravni sud u Velikom Trnovu, Bugarska).

               29

               MM ističe da je određivanje oporezivog iznosa „analogijom” prema postupku propisanom nacionalnim pravom o kojemu je riječ u glavnom postupku neosnovano. U tom pogledu on tvrdi da činjenica da su dobavljači knjižili račune o prodaji robe ne znači da su proizvodi koji su u njima navedeni njemu stvarno isporučeni i da je on prikrio te isporuke. Naime, ne postoje dokazi primitka navedene robe od strane MM‑a ni da ih je on kasnije preprodao.

               30

               Prema direktoru, primjenom nacionalnih propisa, nepostojanje urednog računovodstva poreznog obveznika omogućava pretpostavku postojanja kasnije isporuke trećim osobama robe koja nije proknjižena i naplatnog karaktera te isporuke kao i određivanje datuma oporezivog događaja i oporezivog iznosa.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev utvrđenom smatra činjenicu da je MM, djelujući kao porezni obveznik u smislu Direktive o PDV‑u i provodeći neovisnu gospodarsku aktivnost, stvarno primio robu navedenu na računima koje su izdali dobavljači za vrijeme poreznih razdoblja tijekom kojih su ti računi izdani i da on ima te račune ali ih nije proknjižio ni podnio bugarskoj poreznoj upravi tijekom poreznog nadzora.

               32

               Međutim, Sud koji je uputio zahtjev smatra da primitak te robe i nepravilnost MM‑ova računovodstva ne znače nužno, bez drugih objektivnih elemenata, da je potonji kasnije preprodao tu robu. Ističući da odredbe DOPK‑a ne zahtijevaju utvrđivanje postojanja prikrivenih prihoda za svaku pretpostavljenu kasniju prodaju i da oporezivi iznos izračunan primjenom toga propisa ne odražava nužno protučinidbu koju je obveznik stvarno primio, on utvrđuje da članak 122. stavak 2. DOPK‑a propisuje pravila određivanja oporezivog iznosa isporuka koje nisu isporuke propisane u člancima 73. do 80. navedene direktive.

               33

               Stoga se sud koji je uputio zahtjev pita je li nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom postupku, u okviru postupovne autonomije država članica, u skladu s načelima porezne neutralnosti i proporcionalnosti kao i s člankom 14. stavkom 1. i člancima 73., 80. i 273. iste direktive.

               34

               U tim okolnostima Administrativen sad Veliko Trnovo (Upravni sud u Velikom Trnovu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 273., članak 2. stavak 1. točku (a), članak 9. stavak 1. i članak 14. stavak 1. Direktive [o PDV‑u] zajedno i u skladu s načelima porezne neutralnosti i proporcionalnosti tumačiti na način da je država članica u slučaju stvarnog nepostojanja robe koja je poreznom obvezniku predana na temelju oporezive isporuke ovlaštena tu isporuku smatrati naknadnom oporezivom naplatnom isporukom iste robe od strane osobe a da nije utvrđen njezin primatelj, ako se time želi spriječiti utaju PDV‑a?

                        2.

                        Treba li odredbe iz prvog pitanja, u skladu s načelima porezne neutralnosti i proporcionalnosti, tumačiti na način da je država članica ovlaštena postupati prema propustu u knjiženju porezno relevantnih dokumenata o oporezivim isporukama koje je porezni obveznik primio na gore opisani način ako se time želi postići isti cilj?

                        3.

                        Treba li odredbe iz članaka 273., 73. i 80. Direktive [o PDV‑u], u skladu s načelima jednakog postupanja i proporcionalnosti, tumačiti na način da su države članice na temelju nacionalnih propisa kojima se ne prenose odredbe prava Unije ovlaštene odrediti oporezivi iznos u pogledu isporuke robe različito od općeg uređenja propisanog člankom 73. Direktive o PDV‑u i izričito propisanih derogativnih pravila iz članka 80. iste direktive ako se time želi, s jedne strane, spriječiti utaja PDV‑a i, s druge strane, odrediti što pouzdaniji oporezivi iznos za dotične transakcije?”

         O prethodnim pitanjima

               35

               Uvodno treba napomenuti da članak 80. Direktive o PDV‑u na koji se, u jednom od postavljenih pitanja, poziva sud koji je uputio zahtjev nije mjerodavan u ovom slučaju jer se taj članak odnosi na određivanje oporezivog iznosa za transakcije između povezanih osoba, od kojih se razlikuju transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku.

               36

               Slijedom toga, treba razumjeti da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima, koje treba ispitati zajedno, u bitnome pita treba li članak 2. stavak 1. točku (a), članak 9. stavak 1., članak 14. stavak 1. i članke 73. i 273. Direktive o PDV‑u, kao i načela porezne neutralnosti i proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, a na temelju kojega, u slučaju nepostojanja robe koja je dostavljena obvezniku u njegovu skladištu i neknjiženja pratećih poreznih dokumenata u računovodstvu toga obveznika, porezna uprava može pretpostaviti da je navedeni obveznik kasnije prodao tu robu trećim osobama i odrediti oporezivi iznos za prodaju navedene robe s obzirom na elemente kojima ona raspolaže, primjenom pravila koja nisu propisana tom direktivom.

               37

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra utvrđenom činjenicu da je MM stvarno primio robu navedenu u računima koje su izdali njegovi dobavljači, da on ima te račune, ali da ih nije knjižio u računovodstvu ni podnio bugarskoj poreznoj upravi, da ta roba nije bila u skladištu tijekom poreznog nadzora i da je potonji nije proknjižio kao ni moguće kasnije transakcije u vezi s tom robom.

               38

               S obzirom na te okolnosti, treba podsjetiti na to da članak 242. Direktive o PDV‑u poreznim obveznicima koji su dužni platiti taj porez nalaže obvezu odgovarajućeg vođenja knjiga, da im članak 244. te direktive nalaže obvezu pohrane svih računa i da članak 250. stavak 1. navedene direktive poreznim obveznicima nalaže podnošenje prijave u kojoj se navode svi podaci koji su potrebni za izračun PDV‑a za koji je nastala obveza.

               39

               Nevođenje knjiga, koje omogućuje primjenu PDV‑a i njegov nadzor od strane porezne uprave, te neknjiženje izdanih i plaćenih računa mogu spriječiti pravilnu naplatu poreza te, stoga, dovesti u pitanje pravilno funkcioniranje zajedničkog sustava PDV‑a. Slijedom toga, pravo Unije ne sprečava države članice da takve povrede smatraju utajom poreza i da u takvom slučaju odbiju ostvarenje prava na odbitak. Slijedom toga, pravo Unije ne sprečava države članice da takve povrede smatraju utajom poreza (vidjeti u tom smislu presude od 7. prosinca 2010., R., C‑285/09, EU:C:2010:742, t. 48. i 49., kao i od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 56.).

               40

               Kako bi se osigurala pravilna naplata PDV‑a i spriječila utaja, članak 273. stavak prvi Direktive o PDV‑u omogućava državama članicama da propišu i druge obveze koje nisu propisane tom direktivom a smatraju ih potrebnima u te svrhe, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.

               41

               Sud je upozorio da iz te odredbe, kao i iz članka 2. i članka 250. stavka 1. Direktive 2006/112 te iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, proizlazi da je svaka država članica obvezna poduzeti sve potrebne zakonodavne i upravne mjere kojima se može osigurati cjelovita naplata PDV‑a koji se duguje na njezinu području i borba protiv utaje (presuda od 9. srpnja 2015., Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, t. 25. i navedena sudska praksa).

               42

               U tom pogledu treba naglasiti da prijevarno postupanje poreznog obveznika poput prikrivanja isporuka i prihoda ne smije biti prepreka naplati PDV‑a. Naime, s obzirom na članak 273. iste direktive, kao i na sudsku praksu navedenu u prethodnoj točki ove presude, na nadležnim nacionalnim tijelima je da ponovno uspostave stanje kakvo bi trebalo postojati bez porezne utaje.

               43

               Osim toga, Sud je presudio da, osim granica koje propisuju, odredbe članka 273. Direktive o PDV‑u ne određuju pobliže ni uvjete ni obveze koje države članice mogu propisati i da im daju marginu prosudbe u vezi sa sredstvima kojima se nastoje postići ciljevi navedeni u točki 41. ove presude (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 2012., Kraft Foods Polska, C‑588/10, EU:C:2012:40, t. 23. i od 26. ožujka 2015., Macikowski, C‑499/13, EU:C:2015:201, t. 36.).

               44

               Međutim, mjere koje države članice mogu donijeti na temelju članka 273. kako bi osigurale pravilnu naplatu poreza i spriječile utaju ne smiju prelaziti ono što je nužno za postizanje takvih ciljeva i ne smiju dovesti u pitanje neutralnost PDV‑a (vidjeti presudu od 26. ožujka 2015., Macikowski, C‑499/13, EU:C:2015:201, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               45

               U ovom slučaju iz očitovanja direktora i bugarske vlade proizlazi da je, pod uvjetom provjera koje treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev, članak 122. DOPK‑a sredstvo borbe protiv utaje kojim se, u slučaju prikrivanja isporuka ili prihoda kao i u slučaju nepostojanja ili nepodnošenja poreznoj upravi računovodstva koje je u skladu s nacionalnim propisima, utvrđuju porezni dugovi i oporezivi iznos najbliži protučinidbi koju je porezni obveznik stvarno primio s obzirom na elemente kojima ta uprava raspolaže, poput vrste i naravi stvarno provedene aktivnosti, dokumenata koji sadržavaju vjerodostojne podatke, trgovinske važnosti mjesta u kojem se aktivnost provodi, dotični proizvodi i bruto prihodi kao i drugi dokazni elementi koji su mjerodavni u tu svrhu.

               46

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni spojivost nacionalnih mjera o kojima je riječ u glavnom postupku sa zahtjevima navedenim u točki 44. ove presude s obzirom na sve okolnosti predmeta u glavnom postupku. Sud, međutim, može nacionalnom sudu pružiti sve korisne elemente kako bi donio odluku u postupku za koji je nadležan (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Što se tiče, s jedne strane, prvoga od tih zahtjeva, koji proizlazi iz načela proporcionalnosti, treba istaknuti da iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da mjere o kojima je riječ u glavnom postupku prekoračuju ono što je nužno da bi se ostvarili zadani ciljevi.

               48

               Naime, izgleda da je cilj nacionalnog propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku određivanje oporezivog iznosa koji je najbliži protučinidbi koju je porezni obveznik stvarno primio, u slučajevima kada nije moguće dobiti objektivne podatke o datumima oporezivih transakcija, osobama kojima su upućene, kao i o oporezivim prihodima poreznog obveznika zbog njegova prijevarnoga postupanja a osobito zbog njegova neispunjenja obveze odgovarajućeg vođenja knjiga, koje bi nadležnim nacionalnim tijelima omogućilo da ponovno uspostave prethodno stanje s obzirom na informacije kojima raspolažu uzimajući u obzir sve pojedinačne okolnosti.

               49

               Što se tiče, s druge strane, načela neutralnosti, koje je u području PDV‑a uveo zakonodavac Unije kao izraz općeg načela jednakog postupanja (vidjeti presude od 29. listopada 2009., NCC Construction Danmark, C–174/08, EU:C:2009:669, t. 41. kao i od 5. ožujka 2015., Komisija/Luksemburg, C‑502/13, EU:C:2015:143, t. 50.), treba utvrditi da se porezni obveznici koji su počinili poreznu utaju koja se osobito sastoji od prikrivanja oporezivih transakcija i pripadajućih prihoda ne nalaze u situaciji koja je usporediva s onom poreznih obveznika koji poštuju svoje obveze u području vođenja knjiga, prijave i plaćanja PDV‑a. Stoga se na to načelo ne može valjano pozvati porezni obveznik koji je namjerno sudjelovao u takvoj utaji i koji je doveo u pitanje funkcioniranje zajedničkog sustava PDV‑a (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2014., Schoenimport Italmoda Mariano Previti i dr., C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455, t. 48., kao i od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 58.).

               50

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja treba odgovoriti da članak 2. stavak 1. točku (a), članak 9. stavak 1., članak 14. stavak 1. i članke 73. i 273. Direktive o PDV‑u, kao i načelo porezne neutralnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, a na temelju kojega, ako u skladištu nema robe koja je dostavljena poreznom obvezniku i ako on nije proknjižio prateće porezne dokumente, porezna uprava može pretpostaviti da je navedeni obveznik kasnije prodao tu robu trećim osobama i odrediti oporezivi iznos za prodaju navedene robe s obzirom na činjenične elemente kojima ona raspolaže, primjenom pravila koja nisu propisana tom direktivom. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri prekoračuju li odredbe toga propisa ono što je nužno za osiguranje pravilne naplate PDV‑a i sprečavanje utaje.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 1. točku (a), članak 9. stavak 1., članak 14. stavak 1. i članke 73. i 273. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kao i načelo porezne neutralnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, a na temelju kojega, ako u skladištu nema robe koja je dostavljena poreznom obvezniku i ako on nije proknjižio prateće porezne dokumente, porezna uprava može pretpostaviti da je navedeni obveznik kasnije prodao tu robu trećim osobama i odrediti oporezivi iznos za prodaju navedene robe s obzirom na činjenične elemente kojima ona raspolaže, primjenom pravila koja nisu propisana tom direktivom. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri prekoračuju li odredbe toga propisa ono što je nužno za osiguranje pravilne naplate poreza na dodanu vrijednost i sprečavanje utaje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 3. veljače 2017.#Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe protiv Europske komisije.#Institucijsko pravo – Europska građanska inicijativa – Zaštita nacionalnih i jezičnih manjina te osnaživanje kulturne i jezične raznolikosti u Uniji – Odbijanje registracije – Očito nepostojanje zakonodavnih ovlasti Komisije – Obveza obrazlaganja – Članak 4. stavak 2. točka (b) i stavak 3. Uredbe (EU) br. 211/2011.#Predmet T-646/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      3. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Institucijsko pravo — Europska građanska inicijativa — Zaštita nacionalnih i jezičnih manjina te osnaživanje kulturne i jezične raznolikosti u Uniji — Odbijanje registracije — Očito nepostojanje zakonodavnih ovlasti Komisije — Obveza obrazlaganja — Članak 4. stavak 2. točka (b) i stavak 3. Uredbe (EU) br. 211/2011“
      U predmetu T‑646/13,

         Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe, koji su u početku zastupali E. Johansson, J. Lund i C. Lund, potom E. Johansson i T. Hieber, odvjetnici,
      tužitelj,
      koji podupire

         Mađarska, koju zastupaju M. Fehér, A. Pálfy i G. Szima, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupa H. Krämer, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      koju podupire

         Republika Slovačka, koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,
      i

         Rumunjska, koju zastupaju R. Radu, R. Haţieganu, D. Bulancea i A. Wellman, u svojstvu agenata,
      intervenijenti,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje odluke Komisije C(2013) 5969 final od 13. rujna 2013. kojom se odbija zahtjev za registraciju prijedloga europske građanske inicijative pod nazivom „Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe”,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg (izvjestitelj), suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. rujna 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Dana 15. srpnja 2013. tužitelj, Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe, u čijem su sastavu Hans Heinrich Hansen, Hunor Kelemen, KarlHeinz Lambertz, Jannewietske Annie De Vries, Valentin Inzko, Alois Durnwalder i Anke Spoorendonk, podnio je Europskoj komisiji prijedlog europske građanske inicijative pod nazivom „Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe” (u daljnjem tekstu: prijedlog EGI), čiji je predmet bio, prema minimumu informacija koje su dostavljene primjenom članka 4. stavka 1. prvog podstavka Uredbe (EU) br. 211/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o građanskoj inicijativi (SL 2011., L 65, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 31.), u vezi s Prilogom II. istoj uredbi (u daljnjem tekstu: potrebne informacije), „pozvati Europsku uniju na poboljšanje zaštite osoba koje pripadaju nacionalnim i jezičnim manjinama te osnaživanje kulturne i jezične raznolikosti u Uniji”. Iz istih informacija koje su podnesene kao potrebne informacije proizlazi da su ciljevi kojima teži europska građanska inicijativa (EGI) pozvati Europsku uniju na „usvajanje više zakonskih akata kako bi se poboljšala zaštita osoba koje pripadaju nacionalnim i jezičnim manjinama te osnaživanje kulturne i jezične raznolikosti na njezinu državnom području” i da „ti akti moraju uključivati mjere koje se odnose na regionalne i manjinske jezike, obrazovanje i kulturu, regionalnu politiku, sudjelovanje, jednakost, u medijskim sadržajima kao i u državnoj potpori koju dodjeljuju regionalna tijela”.

               2

               Osim toga, iz detaljnijih informacija koje su, sukladno Prilogu II., drugom podstavku Uredbe br. 211/2011 priložene informacijama koje su podnesene kao potrebne informacije (u daljnjem tekstu: dodatne informacije), proizlazi da je cilj navedenog prijedloga usvajanje niza pravnih akata koji su navedeni i opisani u odjeljcima 2. do 7. dodatnih informacija. U odjeljku 8. tih informacija, pod nazivom „zaštitna klauzula”, organizatori primjećuju da, za svaki od predmetnih prijedloga pravnih akata, prijedlog EGI sugerira, informativno, pravnu osnovu i vrstu akta koji treba usvojiti koji im se čine najprikladnijima, da bi svaki od prijedloga trebalo odvojeno ispitati te da nedopuštenost jednog ili više od njih ne bi trebala dovesti do nedopuštenosti drugih prijedloga koji su obuhvaćeni područjem nadležnosti Komisije.

               3

               Odlukom C(2013) 5969 final od 13. rujna 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je odbila registraciju predložene EGI s obrazloženjem da se ona ne odnosi očito na ovlasti koje Komisiji omogućuju da podnese prijedlog za usvajanje pravnog akta Unije za primjenu Ugovorâ.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               4

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. studenoga 2013. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               5

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               6

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        tužitelju naloži snošenje troškova.

               7

               Rješenjem predsjednika prvog vijeća od 4. rujna 2014. odobrena je intervencija Mađarske u potporu zahtjevu tužitelja, kao i intervencija Republike Slovačke i Rumunjske u potporu zahtjevu Komisije.

         Pravo

               8

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga, koji se odnose, prvi, na povredu obveze obrazlaganja iz članka 296. stavka 2. UFEU‑a kao i članka 4. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 211/2011 i, drugi, na povredu članka 11. UEU‑a, članka 24. stavka 1. UFEU‑a i članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011.

               9

               Tužitelj, kojeg podupire Mađarska, prigovara Komisiji da je u pobijanoj odluci samo ustvrdila, bez drugih navoda, da su određene teme za koje je bila pozvana, u prilogu prijedlogu EGI, podnijeti prijedloge za pravne akte Unije koji su u okviru njezinih ovlasti, kako bi potom zaključila da registraciju predložene EGI treba odbiti u cijelosti iz razloga što djelomična registracija prijedloga EGI nije bila predviđena Uredbom br. 211/2011. Poštovanje obveze obrazlaganja utoliko je važnije jer je, s jedne strane, EGI instrument demokratskog sudjelovanja građana u zakonodavnom postupku koji bi morao biti dostupan i lako primjenjiv i jer, s druge strane, organizatori prijedloga EGI nisu, općenito govoreći, pravnici po profesiji.

               10

               Kao prvo, Komisija je morala precizno navesti prijedloge, među onima navedenima u prilogu prijedlogu EGI, koji prema njezinu mišljenju očito izlaze iz okvira njezinih ovlasti. Kao drugo, morala je navesti razloge zbog kojih je došla do tog zaključka u odnosu na svaki od predmetnih prijedloga. U izostanku obrazloženja organizatori nisu mogli saznati koji dijelovi prijedloga EGI pokazuju da je njihov prijedlog osnovan te su u ovom slučaju onemogućeni da prilagode prijedlog EGI stavu Komisije kako bi joj podnijeli novi prijedlog. Osim toga, Komisijin stav imao je za posljedicu da potakne autore prijedloga EGI da izdvojeno iznesu jedanaest obuhvaćenih mjera, što je protivno načelu ekonomičnosti postupka i ne doprinosi poticanju sudjelovanja građana i ne čini Uniju dostupnijom u smislu uvodne izjave 2. Uredbe br. 211/2011.

               11

               Tužitelj u tom kontekstu ističe da, protivno stavu koji Komisija brani, informacije koje se odnose na predmet prijedloga EGI, što se nalaze u njegovu prilogu, u ovom slučaju informacije koje se odnose na jedanaest konkretnih prijedloga za usvajanje pravnih akata imaju istu važnost kao i informacije podnesene primjenom Priloga II., točke 2. Uredbe br. 211/2011. Naime, sukladno navedenom Prilogu II., opis predmeta uključen u tekst zahtjeva za registraciju može sadržavati „najviše 200 znakova”, dok organizatori prijedloga EGI imaju mogućnost „u prilogu” pružiti „detaljnije informacije”, osobito o njegovu „predmetu”.

               12

               Kao treće, pobijana odluka morala je navesti razloge koji su naveli Komisiju da smatra da Uredba br. 211/2011 ne dopušta registraciju samo dijela prijedloga EGI. Naime, ni tekst Uredbe ni Ugovori ne podržavaju slično tumačenje. Tim više je tako jer je u prijedlogu EGI izričito navedeno da njegovi autori žele da Komisija pojedinačno ispita svaki od jedanaest prijedloga navedenih u prilogu i da nedopuštenost dijela tih priloga ne bi trebala imati utjecaja na dopuštenost ostalih prijedloga. Ostvarivanje prava građana koji nisu po struci pravnici i važnost EGI‑ja kao instrumenta izravne demokracije nameće takvu obvezu obrazlaganja Komisiji.

               13

               Prema Komisiji, koju podupiru Republika Slovačka i Rumunjska, pobijana odluka sadržava glavne razloge za odbijanje registracije u pogledu predmeta prijedloga EGI, kako je formuliran u tekstu prijedloga, odnosno zaštite manjina i promidžbe kulturne i jezične raznolikosti. Iz teksta Priloga II. Uredbe br. 211/2011 proizlazi da je predmet prijedloga konačno određen u njegovu tekstu, dok objašnjenja dana u prijedlogu EGI imaju samo indikativan i informativan značaj, bez mogućnosti proširenja ili ograničavanja toga predmeta. Taj zaključak ne može dovesti u pitanje okolnost da su, u prilogu prijedlogu EGI, njegovi autori pozvali Komisiju da u pogledu svake pojedine od tema navedenih u tom prilogu ispita je li prijedlog očito nedopušten.

               14

               Nadalje, pobijanom odlukom jasno je naznačeno da se prijedlog EGI ne može registrirati ako je jedan njegov dio, kao u ovom slučaju, izvan okvira ovlasti Komisije, na temelju kojih ona može predložiti donošenje pravnog akta za primjenu Ugovorâ. U tom kontekstu ta institucija nije obvezna iznijeti razloge za tumačenje članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011 na kojima temelji svoju odluku, osim ako su, za razliku od ovog slučaja, tijekom donošenja pobijane odluke istaknuti protivni pravni argumenti.

               15

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, cilj obveze obrazlaganja pojedinačne odluke, kako je propisana u članku 296. drugom stavku UFEU‑a, jest davanje zainteresiranoj osobi dostatne naznake za utvrđivanje je li odluka utemeljena, odnosno sadržava li možda pogrešku zbog koje je moguće osporavati njezinu valjanost, i omogućavanje sucu Unije da provede nadzor zakonitosti nadzirane odluke. Članak 4. stavak 3. podstavak 2. Uredbe br. 211/2011, prema kojem Komisija obavješćuje organizatore o razlozima odbijanja registracije prijedloga EGI, jest specifičan izraz navedene obveze obrazlaganja u području europske građanske inicijative (presuda od 30. rujna 2015., Anagnostakis/Komisija, T‑450/12, u žalbenom postupku, EU:T:2015:739, t. 22. i 23.).

               16

               U skladu s također ustaljenom sudskom praksom, obrazloženje koje se zahtijeva u članku 296. UFEU‑a mora biti prilagođeno naravi predmetnog akta. Zahtjev obrazlaganja mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti predmeta, osobito sadržaja akta i naravi razlogâ na koje se poziva. U obrazloženju nije potrebno navesti sve relevantne činjenične i pravne elemente jer se pitanje udovoljava li obrazloženje akta zahtjevima iz članka 296. UFEU‑a mora ocijeniti uzimajući u obzir ne samo njegov tekst, nego i njegov kontekst (presuda od 30. rujna 2015., Anagnostakis/Komisija, T‑450/12, u žalbenom postupku, EU:T:2015:739, t. 24.).

               17

               U ovom slučaju činjenica da prijedlog EGI nije bio registriran takve je naravi da utječe na samu djelotvornost prava građana da predlažu građansku inicijativu, kao što je to propisano u članku 24. stavku 1. UFEU‑a. Stoga takva odluka mora jasno navesti razloge koji opravdavaju navedeno odbijanje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 30. rujna 2015., Anagnostakis/Komisija, T‑450/12, u žalbenom postupku, EU:T:2015:739, t. 25.).

               18

               Naime, građanin koji je podnio prijedlog građanske inicijative mora biti u mogućnosti shvatiti razloge zbog kojih Komisija tu inicijativu nije registrirala, tako da je Komisija, kada postupa povodom tog prijedloga, dužna ocijeniti tu inicijativu, ali i obrazložiti svoju odluku o odbijanju s obzirom na njezin utjecaj na djelotvorno ostvarivanje prava koje je propisano u Ugovoru. To proizlazi iz same naravi tog prava koje, kao što to navodi uvodna izjava 1. Uredbe br. 211/2011, jača status građana Unije i poboljšava demokratsko funkcioniranje Unije osiguravanjem sudjelovanja građana u demokratskom životu Unije (presuda od 30. rujna 2015., Anagnostakis/Komisija, T‑450/12, u žalbenom postupku, EU:T:2015:739, t. 26.).

               19

               U pobijanoj je odluci Komisija tvrdila da je glavni cilj prijedloga EGI usvajanje više pravnih akata kako bi se poboljšala zaštita osoba koje pripadaju nacionalnim i jezičnim manjinama te osnaživanje kulturne i jezične raznolikosti u Uniji. Komisija osim toga ističe da prijedlog EGI u tu svrhu predlaže kao moguće pravne osnove članke 19. do 20., 25., 62., 79., 107. do 109., 118., 165., 167., 173., 177. do 178. i 182. UFEU‑a, članke 2. i 3. UEU‑a i članke 21. i 22. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               20

               Pobijana odluka u tom pogledu navodi da, iako poštovanje prava osoba koje pripadaju manjinama predstavlja vrijednost Unije na koju se poziva članak 2. UEU‑a, nijedna odredba ugovora ne daje pravnu osnovu za usvajanje zakonodavnih akata čiji cilj je promoviranje tih prava. Nadalje, iako, sukladno članku 3. stavku 3. UFEU‑a, institucije Unije moraju poštovati kulturnu i jezičnu raznolikost i prema članku 21. stavku 1. Povelje obvezne su izbjeći svaku diskriminaciju koja se temelji na pripadnosti nacionalnoj manjini, nijedna od tih odredaba ne daje pravnu osnovu za bilo kakvu aktivnost institucija u te svrhe.

               21

               Komisija dodaje da neki od akata koji se zahtijevaju u prilogu predložene inicijative, koji mogu doprinijeti ostvarivanju glavnog cilja zaštite osoba koje pripadaju manjinama, mogu, pojedinačno gledano, biti u okviru ovlasti na temelju kojih ona može podnijeti prijedlog pravnog akta Unije za primjenu Ugovorâ, ali da uredba koja se odnosi na građansku inicijativu ne predviđa registraciju jednog ili više dijelova prijedloga inicijative. Komisija stoga zaključuje da Ugovori ne daju nikakvu pravnu osnovu u cilju podnošenja cijelog niza prijedloga kako je definirano u zahtjevu za registraciju te da, stoga, prijedlog EGI očito ne ulazi u okvir ovlasti na temelju kojih ona može podnijeti prijedlog pravnog akta Unije za primjenu Ugovorâ.

               22

               Iako iz pobijane odluke jasno proizlazi da je Komisija odbila registraciju prijedloga EGI zbog nepoštovanja uvjeta koji predviđa članak 4. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 211/2011 i da je u tu svrhu pružila obrazloženje, treba zaključiti da je to obrazloženje očito nedostatno s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 17. i 18. gore, uzimajući u obzir, posebno, dodatne informacije koje su dali organizatori, u prilogu prijedloga EGI, radi donošenja specifičnih pravnih akata Unije u različitim područjima nabrojenima u navedenom prilogu kako bi ostvarili cilj spornog prijedloga.

               23

               Naime, prilog prijedloga EGI sadržava detaljne dodatne informacije, podijeljene na osam dijelova, o konkretnom dosegu toga prijedloga, koji su podneseni primjenom Priloga II., zadnjeg podstavka Uredbe br. 211/2011, koji predviđa da organizatori mogu u prilogu pružiti detaljnije informacije o predmetu, ciljevima i pozadini prijedloga EGI, te da mogu, ako to žele, podnijeti nacrt pravnog akta.

               24

               Nakon prvog dijela koji je posvećen značaju koji Unija pridaje zaštiti manjina i poštovanju kulturne i jezične raznolikosti kroz, osobito, određeni broj odredbi u Ugovorimâ, kao što su članci 1. do 3. UEU‑a kao i članci 9. i 10. UFEU‑a, dijelovi 2. do 7. priloga prijedloga EGI ističu jedanaest područja u kojima bi institucije Unije trebale razraditi prijedloge akata i time daju, u tu svrhu, precizne naznake o vrstama akata koje je potrebno usvojiti, sadržaju tih akata i odgovarajućim pravnim osnovama u Ugovoru o FEU‑u.

               25

               Prijedlog EGI konkretno predviđa donošenje:

                        —

                        preporuke Vijeća o „zaštiti i promoviranju kulturne i jezične raznolikosti u Uniji” na temelju članka 167. stavka 5. druge alineje UFEU‑a i članka 165. stavka 4. druge alineje UFEU‑a [odjeljak 2.1];

                        —

                        prijedlog odluke ili uredbe Europskog parlamenta i Vijeća na temelju članka 167. stavka 5. prve alineje UFEU‑a i članka 165. stavka 4. prve alineje UFEU‑a, čiji predmet je prilagodba „programa financiranja kako bi se olakšao pristup manjim regionalnim i manjinskim jezicima” [odjeljak 2.2];

                        —

                        prijedlog odluke ili uredbe Europskog parlamenta i Vijeća, primjenom članka 167. stavka 5. prve alineje UFEU‑a i članka 165. stavka 4. prve alineje UFEU‑a, čiji predmet je stvaranje centra za jezičnu raznolikost koji će osnažiti svijest o važnosti regionalnih i manjinskih jezika te promovirati raznolikost na svim razinama i koji će u bitnom financirati Unija [odjeljak 2.3];

                        —

                        prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća, na temelju članaka 177. i 178. UFEU‑a, čiji predmet je prilagodba zajedničkih odredbi o regionalnim fondovima Unije na način da se kao tematski ciljevi uključe zaštita kulturne i jezične raznolikosti [odjeljak 3.1];

                        —

                        prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća na temelju članka 173. stavka 3. UFEU‑a i članka 182. stavka 1. UFEU‑a, čiji predmet je izmjena uredbe koja se odnosi na program „Obzor 2020” radi poboljšanja istraživanja o dodanoj vrijednosti koju nacionalne manjine i kulturna raznolikost mogu donijeti društvenom i ekonomskom razvoju u regijama Unije [odjeljak 3.2];

                        —

                        prijedlog direktive, uredbe ili odluke Vijeća, na temelju članka 20. stavka 2. i članka 25. UFEU‑a, s ciljem osnaženja unutar Unije položaja građana koji pripadaju nacionalnoj manjini, s ciljem osiguravanja da će njihova opravdana zabrinutost biti uzeta u obzir prilikom izbora zastupnika Europskog parlamenta [odjeljak 4];

                        —

                        prijedloge učinkovitih mjera za borbu protiv diskriminacije i promociju jednakog postupanja, uključujući i što se tiče nacionalnih manjina, i to, osobito, revizijom postojećih direktiva Vijeća u području jednakog postupanja, na temelju članka 19. stavka 1. UFEU‑a [odjeljak 5.1];

                        —

                        prijedloge izmjena zakonodavstva Unije kako bi se jamčilo gotovo jednako postupanje između apatrida i građana Unije, na temelju članka 79. stavka 2. UFEU‑a [odjeljak 5.2];

                        —

                        prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća na temelju članka 118. UFEU‑a s ciljem uvođenja ujednačenog autorskog prava koje bi omogućilo da se cijelu Uniju smatra unutarnjim tržištem autorskih prava [odjeljak 6.1];

                        —

                        prijedlog izmjena Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (SL 2010., L 95, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.) radi osiguranja slobodnog pružanja usluga i prijema audiovizualnih sadržaja u regijama u kojima prebivaju nacionalne manjine, na temelju članka 53. stavka 1. UFEU‑a i članka 62. UFEU‑a [odjeljak 6.2], i

                        —

                        prijedlog uredbe Vijeća ili Komisije ili prijedlog odluke Vijeća u pogledu skupnog izuzeća projekata koji promoviraju nacionalne manjine i njihovu kulturu na temelju članka 109. UFEU‑a, članka 108. stavka 4. UFEU‑a ili članka 107. stavka 3. točke (e) UFEU‑a [odjeljak 7].

               26

               U završnom odjeljku organizatori navode da usvajanje svih prijedloga pravnih akata navedenih u prethodnim odjeljcima predstavlja značajno poboljšanje zaštite manjina u Uniji i da su prijedlozi vezani uz vrste akata i pravnu osnovu samo informativnog karaktera. Organizatori tvrde da čak i ako, prema njihovu viđenju, svi ti prijedlozi ulaze u područje nadležnosti Komisije, oni očekuju da će svaki prijedlog biti pojedinačno ispitan te da, odluči li Komisija o eventualnoj nedopuštenosti nekog od prijedloga, to neće imati utjecaja na druge prijedloge koje ocijeni dopuštenima.

               27

               Iz pobijane odluke proizlazi da Komisija nije identificirala ni na koji način koji od jedanaest prijedloga pravnih akata očito nije u okviru njezinih ovlasti na temelju kojih je ona ovlaštena podnijeti prijedlog pravnog akta Unije, kao i dati određeno obrazloženje u prilog toj ocjeni, unatoč preciznim navodima organizatora o vrsti predloženog akta kao i o pravnim osnovama i sadržaju tih akata.

               28

               Naime, čak i ako, kao što proizlazi iz točke 19. ove presude, pobijana odluka podsjeća na različite pravne osnove koje su organizatori naveli u dodatnim informacijama u prilog svojem prijedlogu EGI te nadalje navodi da za određene akte navedene u tim informacijama ona može biti ovlaštena podnijeti prijedlog akta Unije, navedena odluka samo navodi članak 2. i članak 3. stavak 3. UEU‑a, kao i članak 21. stavak 1. Povelje, navedene u odjeljku 1. priloga navedenog prijedloga, kako bi nadalje zaključila da, s obzirom na to da ona može registrirati samo dijelove prijedloga EGI, zahtjev treba u cijelosti odbiti.

               29

               Na taj način, čak i pretpostavljajući da bi meritorni stav koji Komisija brani, prema kojemu se prijedlog EGI ne može registrirati, neovisno o svojem sadržaju, ako ga je ta institucija ocijenila djelomično nedopuštenim, bio osnovan, organizatori u svakom slučaju nisu bili u mogućnosti prepoznati prijedloge iz priloga prijedloga EGI koji su, prema toj instituciji, bili izvan okvira njezinih ovlasti, u smislu članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011, ni saznati za razloge koji su doveli do takve ocjene te su stoga bili spriječeni osporavati utemeljenost navedene ocjene, kao što je Opći sud spriječen provesti svoj nadzor zakonitosti Komisijine ocjene. Povrh toga, u izostanku cjelovitog obrazloženja, eventualno podnošenje novog prijedloga EGI, vodeći računa o Komisijinim primjedbama o dopuštenosti određenih prijedloga, bilo bi ozbiljno ugroženo, iz istog razloga kao i ostvarivanje ciljeva navedenih u uvodnoj izjavi 2. Uredbe br. 211/2011, a ti su potaknuti sudjelovanje građana u demokratskom životu i učiniti Uniju dostupnijom.

               30

               To je slučaj, posebno, kao što je i sama Komisija priznala tijekom rasprave, kada informacije sadržane u tekstu zahtjeva za registraciju, odnosno one koje su podnesene kao potrebne informacije, nisu jedine koje ta institucija mora uzeti u obzir kako bi provjerila ispunjava li sporni prijedlog uvjete za registraciju navedene u članku 4. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 211/2011.

               31

               Naime, u Prilogu II. Uredbe br. 211/2011 naslovljenom „Informacije potrebne za registriranje predložene građanske inicijative”, na koji upućuje članak 4. stavak 2. te uredbe i koji je jednako obvezujući kao navedena uredba (presuda od 10. svibnja 2016., Izsák i Dabis/Komisija, T‑529/13, u žalbenom postupku, EU:T:2016:282, t. 45.), propisano je da informacije koje je potrebno podnijeti radi registracije prijedloga građanske inicijative u internetskom registru Komisije sadržavaju, osobito „predmet inicijative, u najviše 200 znakova” i „opis ciljeva predložene građanske inicijative zbog kojih se Komisija poziva na djelovanje, u najviše 500 znakova”, precizirajući i da organizatori „mogu u prilogu pružiti detaljnije informacije o predmetu, ciljevima i pozadini predložene građanske inicijative” te da „također mogu, ako to žele, podnijeti nacrt pravnog akta”.

               32

               Protivno stavu koji zastupa Komisija u svojim podnescima, „informacije utvrđene u Prilogu II.” Uredbe br. 211/2011, na koje upućuje članak 4. potonje, ne uključuju samo minimalne informacije koje, na temelju tog istog priloga, moraju biti podnesene u registar zahtjeva (presuda od 10. svibnja 2016., Izsák i Dabis/Komisija, T‑529/13, u žalbenom postupku, EU:T:2016:282, t. 48.). Naime, pravo priznato u Prilogu II. Uredbi br. 211/2011 da organizatori predložene inicijative podnesu dodatne informacije, odnosno nacrt pravnog akta Unije, u vezi je s obvezom Komisije da razmotri navedene informacije, na istom temelju kao sve druge informacije podnesene primjenom navedenog priloga, u skladu s načelom dobre uprave koje uključuje obvezu nadležne institucije da preispita, brižljivo i nepristrano, sve relevantne elemente u predmetnom slučaju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. svibnja 2016., Izsák i Dabis/Komisija, T‑529/13, u žalbenom postupku, EU:T:2016:282, t. 49., 50., 56. i 57.) i, stoga, da obrazloži, poštujući zahtjeve iz točaka 17. i 18. ove presude, pod nadzorom suda Unije, svoju odluku s obzirom na sve te informacije.

               33

               U skladu s prethodnim razmatranjima, treba zaključiti da pobijana odluka očito ne sadržava dovoljno elemenata koji bi tužitelju omogućili da sazna razloge za odbijanje registracije prijedloga EGI u pogledu različitih informacija sadržanih u tom prijedlogu te da u skladu s time postupi, i koji bi Općem sudu omogućili da izvrši svoj nadzor zakonitosti odbijanja registracije.

               34

               Slijedom navedenog, bez potrebe za odgovorom na prigovor tužitelja prema kojemu je Komisija trebala, osim toga, iznijeti razloge u prilog svojem tumačenju, prema kojemu nije moguće registrirati prijedlog EGI ako dio predloženih mjera ne ulazi u ovlasti te institucije da podnese prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ, treba zaključiti da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja jer nije naznačila mjere koje, među onima navedenima u prilogu prijedlogu EGI, nisu obuhvaćene njezinim ovlastima, ni razloge u prilog tome zaključku, te da stoga, samo iz tog razloga, tužbu treba usvojiti bez potrebe za ispitivanjem drugog tužbenog razloga.

         Troškovi

               35

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj se naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove tužitelja, u okviru njegova zahtjeva. Primjenom članka 138. stavka 1. Poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (prvo vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije C(2013) 5969 final od 13. rujna 2013. kojom se odbija zahtjev za registraciju prijedloga europske građanske inicijative pod nazivom „Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe”.

                           2.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove kao i troškove Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe.

                           3.

                           Mađarska, Republika Slovačka i Rumunjska snosit će vlastite troškove.

                           Kanninen

                           Pelikánová

                           Buttigieg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 3. veljače 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. svibnja 2016.#Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Casale Fresco – Raniji verbalni žig Europske unije FREZCO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-254/15.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 21. svibnja 2015.#Postupak koji je pokrenuo Kansaneläkelaitos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein hallinto-oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 1. stavak 4. – Koncesije za usluge – Pojam – Ugovorna cjelina između tijela nadležnog za socijalno osiguranje i društava za usluge prijevoza taksijem koja propisuje elektronički postupak izravnog povrata putnih troškova osiguranika i sustav rezervacije prijevoznih sredstava.#Predmet C-269/14.