title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2017.#Carina Skareby protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Dužnosnici – Sloboda izražavanja – Obveza lojalnog postupanja – Ozbiljna povreda zakonitih interesa Unije – Uskrata dopuštenja za objavu članka – Poziv na izmjenu teksta – Članak 17.a Pravilnika – Predmet tužbe – Odluka o odbijanju žalbe u upravnom postupku.#Predmet T-585/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      15. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Sloboda izražavanja – Obveza lojalnog postupanja – Ozbiljna povreda zakonitih interesa Unije – Uskrata dopuštenja za objavu članka – Poziv na izmjenu teksta – Članak 17.a Pravilnika – Predmet tužbe – Odluka o odbijanju žalbe u upravnom postupku”
      U predmetu T‑585/16,

         Carina Skareby, dužnosnica Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), sa stalnom adresom u Leuvenu (Belgija), koju zastupaju S. Rodrigues i C. Bernard‑Glanz, avocats,
      tužiteljica,
      protiv

         Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), koju zastupa S. Marquardt, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Troncosa Ferrera, F.-M. Hislairea i S. Moye Izquierda, odvjetnika,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a radi poništenja, s jedne strane, ESVD‑ove odluke od 5. lipnja 2015. kojom se odbija objavljivanje članka i poziva na izmjenu dvaju odlomaka predloženog teksta i, s druge strane, „ako je nužno”, ESVD‑ove odluke od 18. prosinca 2015. kojom se odbija žalba protiv prvotne odluke,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, F. Schalin i M. J. Costeira (izvjestiteljica), suci,
      tajnik: P. Cullen, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužiteljica Carina Skareby dužnosnica je Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD).

               2

               Dopisom od 19. svibnja 2015. tužiteljica je posredstvom svojih pravnih savjetnika obavijestila ESVD, na temelju članka 17.a Pravilnika o osoblju za dužnosnike (u daljnjem tekstu: Pravilnik), o svojoj namjeri da u časopisu Politico objavi članak pod naslovom „Otvoreno pismo građaninu Hermanu”, a koji sadržava otvoreno pismo bivšem predsjedniku Europskog vijeća Hermanu Van Rompuyu kojim se želi skrenuti pozornost na problem uznemiravanja unutar europskih institucija (u daljnjem tekstu: sporni tekst).

               3

               Dopisom od 5. lipnja 2015. član osoblja koji obavlja dužnost načelnika odjela „Prava i obveze” u upravi „Ljudski resursi” opće uprave „Administracija i financije” ESVD‑a odgovorio je navodeći da su dva odlomka članka podnesenog na autorizaciju protivna „obvezi odanosti i diskrecije” kojoj je tužiteljica podvrgnuta kao dužnosnica Europske unije u odnosu na instituciju, zato što je tužiteljica izravno i bez dokaza upravi ESVD‑a pripisala specifično ponašanje koje bi bilo protivno Pravilniku. Nakon toga od tužiteljice je zatražio da podnese revidirani tekst uzimajući u obzir te prigovore, bez čega objava neće biti dopuštena (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju objave).

               4

               Predmetni odlomci spornog teksta, odnosno peti i osamnaesti (u daljnjem tekstu zajedno: sporni odlomci), glasili su:
               „Čini se da je modus operandi hijerarhije europskih institucija, kako sam mogla posvjedočiti, uvjeriti svakog pojedinca koji ima mišljenje o načinu vođenja institucija da bi mu bilo bolje da promijeni posao, ode u prijevremenu ili invalidsku mirovinu. Prijeđi preko toga. Zaboravi. Eto kako nadređeni mogu nastaviti uznemiravati određene podređene i favorizirati druge: to možda nije planska strategija, ali je svakako sustavna.
               […]
               ESVD mora biti uzor unutarnje primjene prava, organizacijske transparentnosti i vladavine prava – ili nećemo biti vjerodostojni na međunarodnoj sceni.”

               5

               Dopisom od 1. srpnja 2015. tužiteljica je posredstvom svojih savjetnika tražila objašnjenja odluke o odbijanju objave, osobito kako bi saznala kako sporni odlomci, osim navodne povrede obveze odanosti i diskrecije, mogu „nanijeti ozbiljnu štetu zakonitim interesima Unije” u smislu članka 17.a Pravilnika.

               6

               Dopisom od 24. srpnja 2015. glavni pravnik odjela „Prava i obveze” odgovorio je kako slijedi:
               „U [odluci o odbijanju objave] nismo naveli da sadržaj može ‚nanijeti ozbiljnu štetu zakonitim interesima Unije’.
               Međutim, važno je ponoviti da ESVD ne dopušta objavu [spornog teksta] kakav jest jer ga smatramo povredom obveze odanosti i diskrecije.
               Objava je podvrgnuta autorizaciji na temelju članka 17. stavka 1. Statuta […]
               Snažno preporučujemo vašem klijentu da ne objavi tekst bez našeg dopuštenja.”

               7

               Dopisom od 4. rujna 2015. tužiteljica je posredstvom svojih savjetnika podnijela žalbu protiv odluke o odbijanju objave, sukladno članku 90. stavku 2. Pravilnika. U toj žalbi ona u biti ističe, kao prvo, da je ESVD prekršio članak 17.a Pravilnika jer nije dokazao da bi objava spornog teksta mogla „ozbiljno naštetiti zakonitim interesima Unije” i, kao drugo, da je posljedično povrijedio pravo na slobodu izražavanja, koja je tužiteljici zajamčena člankom 10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), i člankom 11. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               8

               Odlukom od 18. prosinca 2015. tijelo ESVD‑a nadležno za imenovanje odbilo je tužiteljičinu žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).

               9

               U odluci o odbijanju žalbe u biti se navodi da članak 17.a Pravilnika izražava ideju trajne potrebe pravedne ravnoteže između jamčenja korištenja slobode izražavanja dužnosnika Unije i zaštite legitimnog cilja od općeg interesa, osobito zaštite zakonitih interesa Unije. U tom pogledu odluka o odbijanju žalbe najprije precizira da je cilj spornog teksta vezan za aktivnost Unije, zatim da sporni tekst može povrijediti „obvezu odanosti i diskrecije” te konačno da ta povreda sama po sebi jest stvarna opasnost od ozbiljne štete za interese Unije u smislu članka 17.a Pravilnika. Odlukom o odbijanju žalbe naglašava se da objava spornog teksta ozbiljno šteti zakonitim interesima Unije, s obzirom na to da, s jedne strane, sporni tekst ne nudi nikakav dokaz kojim bi se potkrijepile tvrdnje u pogledu uznemiravanja dužnosnika i, s druge strane, sporni odlomci ne mogu se shvatiti kao drugačije mišljenje od onoga ESVD‑a, već upućuju na to da postoji neriješen problem općenitog uznemiravanja unutar institucija Unije, što bi s gledišta prosječnog čitatelja moglo biti shvaćeno kao činjenica da institucije nisu provele adekvatnu politiku protiv uznemiravanja. Osim toga, odluka o odbijanju žalbe naglašava da se moglo sastaviti i druge komentare o brojnim dijelovima spornog teksta, ali da je ESVD iznio komentare isključivo o dvama odlomcima, što pokazuje da je odluka o odbijanju žalbe proporcionalna i ograničena na najmanju moguću mjeru.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               10

               Tužiteljica je pokrenula ovaj postupak tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 15. ožujka 2016. Ta je tužba zaprimljena pod brojem F‑15/16.

               11

               ESVD‑ov odgovor na tužbu podnesen je tajništvu Službeničkog suda 10. lipnja 2016.

               12

               Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1992 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016., L 200, str. 137.), ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Predmet je evidentiran pod brojem T‑585/16 te je dodijeljen drugom vijeću.

               13

               S obzirom na to da se zatvaranje pisanog djela postupka dogodilo prije prijenosa ovog predmeta na Opći sud, on je dopisima od 9. studenoga 2016. pitao stranke treba li održati raspravu.

               14

               Stranke su saslušane na raspravi održanoj 3. svibnja 2017.

               15

               Tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        proglasi tužbu dopuštenom;

                        –

                        poništi odluku o odbijanju objave i, „ako je potrebno”, odluku u odbijanju žalbe;

                        –

                        naloži ESVD‑u snošenje troškova.

               16

               ESVD od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        utvrdi da je tužba neosnovana;

                        –

                        naloži tužiteljici snošenje troškova.

         Pravo
      Uvodna napomena o predmetu tužbe

               17

               Valja naglasiti da je tužiteljica podnijela ovu tužbu protiv odluke o odbijanju objave i, „ako je potrebno”, protiv odluke o odbijanju žalbe.

               18

               U tom pogledu valja podsjetiti da su upravna žalba i njezino izričito ili prešutno odbijanje sastavni dio složenog postupka i predstavljaju samo preduvjet za pokretanje postupka pred sudom. U tim uvjetima tužba, iako je formalno podnesena protiv odluke kojom se žalba odbija, dovodi do pokretanja postupka o aktu koji negativno utječe na osobu pred sudom, a protiv kojeg je podnijela žalbu, osim u slučaju kad odbijanje žalbe ima doseg različit od dosega akta protiv kojeg je žalba podnesena. Izričitom odlukom o odbijanju žalbe može se, imajući u vidu njezin sadržaj, i ne potvrditi akt koji tužitelj osporava. O takvom je slučaju riječ kada odluka o odbijanju žalbe sadržava preispitivanje tužiteljeve situacije s obzirom na nove pravne i činjenične elemente ili kada se njome prvotna odluka mijenja ili nadopunjuje. U tim uvjetima odbijanje žalbe predstavlja akt podložan nadzoru suda, koji ga uzima u obzir pri ocjeni zakonitosti osporenog akta, ili ga čak smatra aktom kojim se nanosi šteta, a koji je zamijenio prvotni (vidjeti presudu od 21. svibnja 2014., Mocová/Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               19

               Nadalje, to je shvaćanje također potvrđeno stajalištem prema kojem je dopuna obrazloženja u fazi odlučivanja o odbijanju žalbe sukladna svrsi članka 90. stavka 2. Pravilnika, u skladu s kojim sama odluka o žalbi mora biti obrazložena. Naime, ta odredba nužno podrazumijeva da tijelo koje odlučuje o žalbi nije vezano samo obrazloženjem – u slučaju da je nedostatno odnosno da ne postoji u slučaju implicitne odluke o odbijanju – odluke na koju se podnosi žalba (vidjeti presude od 21. svibnja 2014., Mocová/Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, t. 35. i navedenu sudsku praksu i od 17. siječnja 2017., LP/Europol, T‑719/15 P, neobjavljenu, EU:T:2017:7, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               20

               U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 3., 8. i 9. supra, odluka o odbijanju žalbe ne mijenja ni smisao ni doseg odluke o odbijanju objave. Naime, odluka o odbijanju žalbe, s jedne strane, održava odbijanje objave spornog teksta i, s druge strane, ograničava zahtjev prethodne izmjene spornog teksta na dva odlomka koja su utvrđena u odluci o odbijanju objave.

               21

               Međutim, obrazloženje koje se nalazi u odluci o odbijanju žalbe djelomično se razlikuje od onoga iz odluke o odbijanju objave. Naime, u odluci o odbijanju objave objava spornog teksta bila je odbijena na temelju povrede „obveze odanosti i diskrecije”, zbog toga što je tužiteljica izravno i bez dokaza upravi ESVD‑a pripisivala specifično ponašanje koje bi bilo protivno Pravilniku. No, odluka o odbijanju žalbe u biti se temelji na postojanju stvarne opasnosti od ozbiljne štete za interese Unije u smislu članka 17.a Pravilnika. Preciznije, smatrano je, kao prvo, da povreda obveze „odanosti i diskrecije” sama po sebi čini stvarnu opasnost od ozbiljne štete tim interesima, kao drugo, da sporni tekst ne nudi nikakav dokaz koji bi potkrijepio navode koji se ondje nalaze te, kao treće, da sporni odlomci niječu postojanje politike protiv uznemiravanja u institucijama Unije.

               22

               Stoga treba utvrditi da odluka o odbijanju žalbe sadržava dodatak obrazloženju koji precizira i razvija obrazloženje iz akta protiv kojeg je žalba bila upućena, u ovom slučaju odluke o odbijanju objave.

               23

               S obzirom na to da to obrazloženje precizira i nadopunjava obrazloženje iz odluke o odbijanju objave i s obzirom na razvojni karakter predsudskog postupka, radi ispitivanja zakonitosti odluke o odbijanju objave valja uzeti u obzir obrazloženje odluke o odbijanju žalbe.

         Meritum

               24

               U prilog zahtjevu za poništenje tužiteljica je istaknula dva tužbena razloga. Prvi se temelji na povredi prava na slobodu izražavanja. Drugi se temelji na pogrešnoj ocjeni u pogledu povrede „obveze odanosti i diskrecije”.

               25

               Opći sud smatra prikladnim najprije ispitati drugi tužbeni razlog.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni u pogledu povrede obveze odanosti

               26

               U okviru drugog tužbenog razloga tužiteljica iznosi prvi prigovor, prema kojem je tijelo za imenovanje pogrešno ocijenilo da prvi, četvrti do sedmog, trinaesti i devetnaesti odlomak spornog teksta niječu postojanje politike ESVD‑a i Unije protiv uznemiravanja. Naime, tužiteljica ističe da je u tim odlomcima samo izrazila ideju prema kojoj je, s jedne strane, uznemiravanje široko rasprostranjena pojava i, s druge strane, ta situacija može ugrožavati autoritet ESVD‑a te posljedično i Unije na svjetskoj sceni. Međutim, u spornom tekstu tužiteljica ne navodi ni da uznemiravanje „ugrožava dobro funkcioniranje službi” ni „da nije dostupan nijedan način suzbijanja”. U svakom slučaju, sporni tekst nije mogao predstavljati „napad na dostojanstvo i poštovanje koje se duguje instituciji” u smislu primjenjive sudske prakse.

               27

               U okviru drugog prigovora tužiteljica naglašava da je tijelo za imenovanje počinilo „očitu” pogrešku u ocjeni kada je smatralo da u drugom i šestom odlomku spornog teksta ona svojeg poslodavca smatra neprijateljem i da dulje vrijeme osjeća nepovjerenje prema njemu. Naime, tužiteljica ističe da, iako predmetni odlomci upućuju na „rat”, radi se o „ratu unutar europskih institucija”, a ne protiv njih.

               28

               Trećim prigovorom tužiteljica ističe da je tijelo za imenovanje pogrešno ocijenilo da iz trinaestog i petnaestog odlomka spornog teksta proizlazi da je „široko rasprostranjeno uznemiravanje dovelo do toga da su mnogi dužnosnici uzeli dugotrajno bolovanje ili otišli u invalidsku mirovinu”. U tom pogledu tužiteljica navodi da nikada nije iznijela broj osoba koje su bile na dugotrajnom bolovanju ili u invalidskoj mirovini i da se, posljedično, iz spornog teksta nije moglo zaključiti da su one mnogobrojne. K tome, iako je izrazila mišljenje da je uznemiravanje široko rasprostranjena pojava i da su mnogi kolege na bolovanju ili u invalidskoj mirovini, tijelo za imenovanje počinilo je pogrešku kada je ocijenilo da to mišljenje izražava napad na dostojanstvo i poštovanje koje se duguje instituciji.

               29

               U okviru četvrtog prigovora tužiteljica iznosi da je tijelo za imenovanje počinilo pogrešku kada je smatralo da se u osamnaestom odlomku spornog teksta tvrdilo da ESVD i Unija „nisu uzor” svojom politikom postupanja s predmetima uznemiravanja unutar svojih službi. Prema tužiteljici, u predmetnom odlomku samo se tvrdi da ESVD mora biti uzoran, a ne da on to nije, već da bi on to mogao biti još i više.

               30

               Petim prigovorom tužiteljica ističe da sporni odlomci ne sadržavaju nikakvu uvredu niti izražavaju manjak poštovanja, agresivnost ili bilo kakvu zlonamjernu narav i da odgovaraju samo obliku izražavanja slobode, koje uključuje pravo izraziti različito ili manjinsko mišljenje u odnosu na ona koja zastupa institucija koja je njezin poslodavac, iako ta mišljenja mogu povrijediti, šokirati ili zabrinjavati.

               31

               U okviru šestog prigovora tužiteljica navodi da je tijelo za imenovanje počinilo „očitu” pogrešku u ocjeni kada je smatralo da su gore navedeni odlomci protivni „obvezi odanosti i diskrecije” koju ima kao dužnosnica u odnosu na instituciju.

               32

               ESVD osporava tužiteljičine argumente.

               33

               Uvodno treba istaknuti da iz točaka 3., 4., 8. i 9. supra proizlazi da se, s jedne strane, u odluci o odbijanju objave samo navodi da su dva odlomka spornog teksta, odnosno peti i osamnaesti odlomak, protivna „obvezi odanosti i diskrecije” koju tužiteljica ima kao dužnosnica Unije i, s druge strane, da je to ograničenje na dva odlomka zadržano odlukom o odbijanju žalbe.

               34

               Stoga, iako odluka o odbijanju žalbe sadržava komentare o drugim odlomcima spornog teksta, ti se komentari međutim mogu smatrati samo kao obiter dicta.

               35

               Slijedi da su prigovori koji se odnose na odlomke spornog teksta različite od petog i osamnaestog bespredmetni, s obzirom na to da nemaju nikakav koristan učinak na zakonitost odluke o odbijanju objave.

               36

               Stoga treba odlučiti, s jedne strane, da je prvi prigovor djelomično bespredmetan – u mjeri u kojoj se odnosi na prvi, četvrti, šesti, sedmi, trinaesti i devetnaesti odlomak spornog teksta – i, s druge strane, da su drugi i treći prigovor u cijelosti bespredmetni.

               37

               Stoga valja ispitati samo prvi i četvrti do šestog prigovora jer se odnose na sporne odlomke.

               38

               Prvim i četvrtim prigovorom tužiteljica ističe da je tijelo za imenovanje pogrešno ocijenilo da sporni odlomci, s jedne strane, niječu postojanje politike ESVD‑a i Unije protiv uznemiravanja te, s druge strane, iznose da ESVD i Unija „nisu uzor” sa svojom politikom postupanja s predmetima uznemiravanja unutar svojih službi.

               39

               U tom smislu valja podsjetiti na tekst spornih odlomaka:
               „Čini se da je modus operandi hijerarhije europskih institucija, kako sam mogla posvjedočiti, uvjeriti svakog pojedinca koji ima mišljenje o načinu vođenja institucija da bi mu bilo bolje da promijeni posao, ode u prijevremenu ili invalidsku mirovinu. Prijeđi preko toga. Zaboravi. Eto kako nadređeni mogu nastaviti uznemiravati određene podređene i favorizirati druge: to možda nije planska strategija, ali je svakako sustavna.
               […]
               ESVD mora biti primjer unutarnje primjene prava, organizacijske transparentnosti i vladavine prava – ili nećemo biti vjerodostojni na međunarodnoj sceni.”

               40

               Također valja podsjetiti da su ti sporni odlomci uključeni u tekst koji obrađuje problem uznemiravanja unutar europskih institucija. Peti odlomak spornog teksta preciznije opisuje „modus operandi hijerarhije europskih institucija” i dodaje da „nadređeni mogu nastaviti sustavno uznemiravati određene podređene i favorizirati druge”. Tako u tom kontekstu ta tvrdnja, osobito uporabom riječi „modus operandi” i „sustavno”, znači da je uznemiravanje opća pojava prisutna u hijerarhiji europskih institucija.

               41

               Osim toga, u osamnaestom odlomku spornog teksta tvrdi se da ESVD „mora biti uzor unutarnje primjene prava, organizacijske transparentnosti i vladavine prava”. Iz toga slijedi da ESVD nije „uzor” u borbi protiv uznemiravanja. Drugim riječima, ta institucija nije „uzor” sa svojom politikom postupanja s predmetima uznemiravanja unutar svojih službi.

               42

               K tome, osamnaesti odlomak spornog teksta nastavlja s idejom, koja proizlazi već iz petog odlomka, da ne postoji učinkovita politika borbe protiv uznemiravanja unutar ESVD‑a, a time ni unutar institucija Unije.

               43

               Uostalom, te je zaključke potvrdila sama tužiteljica u tužbi. Naime, ona u točki 44. tužbe priznaje da je u spornom tekstu „iznijela mišljenje da je uznemiravanje [bilo] široko rasprostranjena pojava kao i svoju zabrinutost da ta situacija može ugroziti autoritet ESVD‑a i, posljedično, Unije na svjetskoj razini”.

               44

               Slijedi da tijelo za imenovanje u svojem tumačenju spornih odlomaka nije počinilo pogrešku o ocjeni.

               45

               Posljedično, prvi i četvrti prigovor treba odbiti kao neosnovane.

               46

               Petim prigovorom tužiteljica u biti tvrdi da sporni odlomci ne sadržavaju nikakvu uvredu niti izražavaju nepoštovanje, agresiju ili drugi oblik zle namjere i da su oni tek oblik korištenja slobodom izražavanja.

               47

               Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 3. i 9. supra, odluka o odbijanju objave nije donesena zbog toga što bi sporni tekst sadržavao uvrede ili izražavao bilo kakvo nepoštovanje, agresiju ili drugi oblik zle namjere. Naime, u obrazloženju odluke o odbijanju objave navodi se da su sporni odlomci protivni „obvezi odanosti i diskrecije” koju tužiteljica ima kao dužnosnica Unije u odnosu na instituciju.

               48

               Stoga, s obzirom na to da tijelo za imenovanje nije smatralo da sporni odlomci sadržavaju uvrede niti da izražavaju ikakvo nepoštovanje, agresiju ili drugi oblik zle namjere, peti prigovor valja odbiti kao neosnovan.

               49

               Konačno, šestim prigovorom tužiteljica navodi da je tijelo za imenovanje počinilo „očitu” pogrešku u ocjeni kada je smatralo da su gore navedeni odlomci protivni „obvezi odanosti i diskrecije” koju ima kao dužnosnica u odnosu na instituciju.

               50

               U tom pogledu valja podsjetiti na načela koja proizlaze iz odredbi koje uređuju odnos između Unije i njezinih dužnosnika i privremenog osoblja.

               51

               Tako, najprije, prema članku 11. stavku 1. Pravilnika, dužnosnik obavlja poslove i ponaša se imajući u vidu isključivo interese Unije. Ista odredba obvezuje dužnosnika da dodijeljene poslove obavlja objektivno, nepristrano i u skladu s dužnom odanošću Uniji.

               52

               Zatim, prema članku 12. Pravilnika, dužnosnik se suzdržava od svakog djelovanja ili ponašanja koje negativno utječe na njegov položaj.

               53

               Osim toga, prema članku 12.b stavku 1., dužnosnik koji se želi baviti plaćenom ili neplaćenom vanjskom djelatnošću mora za to najprije dobiti dopuštenje tijela za imenovanje.

               54

               Konačno i posebice, prema članku 17.a stavku 1. Pravilnika, dužnosnik ima pravo na slobodu izražavanja, pritom strogo poštujući „načela odanosti i nepristranosti”. Taj članak, kao i članci 11., 12. i 12.b, jedan je od posebnih izraza obveze odanosti koja se nalaže svakom dužnosniku. Na temelju te obveze, dužnosnik se mora osobito suzdržati od postupanja koja štete dostojanstvu i poštovanju koje treba iskazati instituciji i njezinim tijelima (vidjeti, kada je riječ o obvezi odanosti u okviru članka 17.a Pravilnika, presudu od 23. listopada 2013., Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, t. 61. i navedenu sudsku praksu).

               55

               K tome valja naglasiti da iz sudske prakse proizlazi da dužnosnik ne može usmenim ili pisanim izričajem ili bilo kakvim drugim djelovanjem kršiti svoje zakonske obveze koje proizlaze osobito iz članaka 11., 12., 12.b i 17.a Pravilnika u odnosu na Uniju kojoj treba služiti, prekidajući tako odnos povjerenja koji ga povezuje s njom i čineći kasnije težim odnosno nemogućim izvršavanje, u suradnji s njim, zadataka povjerenih Uniji (presuda od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 47.).

               56

               Nadalje, treba također precizirati da osobito iz upućivanja iz članka 11. prvog stavka Pravilnika na njegove „poslove” i „ponašanje”, iz članka 12. Pravilnika na „svako djelovanje” i iz članka 12.b na „vanjsku djelatnost” proizlazi da se očuvanje odnosa povjerenja ne nalaže samo u ostvarenju posebnih zadataka povjerenih dužnosniku već se širi i na svaku sferu odnosa koji postoje između dužnosnika i Unije (presuda od 23. listopada 2013., Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, t. 65.; vidjeti također u tom smislu presudu od 26. studenoga 1991., Williams/Revizorski sud, T‑146/89, EU:T:1991:61, t. 72.).

               57

               Uvodno treba primijetiti da se u odluci o odbijanju objave zaključuje da su sporni odlomci protivni „obvezi odanosti i diskrecije”. Međutim, iz te odluke jasno proizlazi da se ona u stvarnosti odnosi na povredu obveze odanosti i da je obveza diskrecije ondje navedena a da nema važnosti u ovom predmetu. Stoga pogrešku u ocjeni na koju se poziva tužiteljica treba ispitati samo u odnosu na obvezu odanosti.

               58

               U ovom slučaju treba utvrditi da sporni odlomci sadržavaju tvrdnje koje ocrnjuju i štete časti svih osoba koje imaju hijerarhijski položaj u europskim institucijama. Suprotno onomu što tvrdi tužiteljica, tvrdnje prema kojima, s jedne strane, postoji „modus operandi europskih institucija” ili „sustavna praksa” koja nadređenima omogućava da „nastave uznemiravati određene podređene i favorizirati druge” te, s druge strane, ESVD ne ispunjava svoju dužnost da „bude uzor u unutarnjoj primjeni prava, organizacijskoj transparentnosti i vladavini prava” ne mogu se kvalificirati kao obična različita ili manjinska mišljenja. Treba smatrati da ti izrazi mogu sami po sebi vrijeđati dostojanstvo svih osoba koje imaju hijerarhijski položaj u europskim institucijama te posljedično i samih institucija.

               59

               Naime, kako to iznosi ESVD, uznemiravanje je nezakonita praksa koja može ugroziti funkcioniranje institucije, pogotovo ako je opća, kao što to tvrdi tekst. Tvrdnje kojima se predbacuje, s jedne strane, ponašanje hijerarhije europskih institucija koje predstavlja ozbiljnu povredu, kao što je uznemiravanje, i, s druge strane, nedostatak prikladnih mjera institucija kako bi to spriječile, mogu utjecati na ugled, dostojanstvo i poštovanje koje zaslužuju sve osobe koje imaju hijerarhijski položaj u institucijama i stoga samih institucija, a osobito ESVD‑a. Te tvrdnje stoga krše obvezu odanosti.

               60

               Iz toga proizlazi da je tijelo za imenovanje pravilno smatralo da su tvrdnje koje proizlaze iz spornih odlomaka protivne obvezi odanosti koju tužiteljica ima kao dužnosnica.

               61

               Stoga se posljednji prigovor ne može prihvatiti.

               62

               S obzirom na sve što prethodi, drugi tužbeni razlog treba odbiti u cijelosti kao djelomično bespredmetan, a djelomično kao neosnovan.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na slobodu izražavanja

               63

               U okviru svojeg prvog tužbenog razloga tužiteljica u biti ističe da je – time što nije utvrđeno da sporni tekst može prouzročiti ozbiljnu štetu zakonitim interesima Unije i time što joj je odbijeno dopuštenje za njegovu objavu – tijelo za imenovanje povrijedilo članak 17.a Pravilnika i, posljedično, slobodu izražavanja koju ima na temelju članka 10. EKLJP‑a i članka 11. Povelje o temeljnim pravima.

               64

               U tom pogledu tužiteljica ovaj tužbeni razlog iznosi u tri dijela. Prvim dijelom želi osporiti da povreda „obveze odanosti i diskrecije” predstavlja stvarnu opasnost od ozbiljne štete zakonitim interesima Unije, drugim dovodi u pitanje zahtjev prema kojem dužnosnik koji želi objaviti novinski članak mora raspolagati dokazima koji potkrepljuju njegove izjave, a trećim želi osporiti argument prema kojem sporni odlomci niječu postojanje politike borbe protiv uznemiravanja u institucijama Unije.

         – Prvi dio tužbenog razloga, kojim se želi osporiti da povreda obveze odanosti predstavlja stvarnu opasnost od ozbiljne štete zakonitim interesima Unije

               65

               Kao prvo, tužiteljica navodi da presuda od 23. listopada 2013., Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), na koju se tijelo za imenovanje oslonilo kako bi iznijelo da povreda „obveze odanosti i diskrecije” po sebi predstavlja opasnost od ozbiljne štete za opći javni interes, u ovom slučaju nije primjenjiva. Naime, prema tužiteljici, činjenice koje su dovele do proglašenja te presude nisu usporedive s onima koje su u pitanju u ovom predmetu, s obzirom na to da ta presuda nije donesena u kontekstu zahtjeva za objavu, već u okviru prestanka ugovora o radu.

               66

               ESVD osporava prvi tužiteljičin argument.

               67

               U tom pogledu valja utvrditi da odluka o odbijanju žalbe upućuje na točke 62. i 64. presude od 23. listopada 2013., Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), kako bi potkrijepila zaključak prema kojem „povreda obveze odanosti sama po sebi predstavlja opasnost od ozbiljne štete za opći javni interes”.

               68

               Međutim upućivanje na presudu od 23. listopada 2013., Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159) nije poseban temelj odluke o odbijanju žalbe. Naime, odluka o odbijanju žalbe obrazložena je zaključkom prema kojem „povreda obveze odanosti i diskrecije sama po sebi predstavlja opasnost od ozbiljne štete za opći javni interes”, a ne samim citatom presude od 23. listopada 2013., Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159).

               69

               Posljedično, zakonitost odluke o odbijanju žalbe ne može se dovesti u pitanje mogućom pogreškom koja se tiče upućivanja na sudsku praksu koja se koristila kako bi se obrazložila navedena odluka.

               70

               Stoga taj prvi argument treba smatrati bespredmetnim.

               71

               Kao drugo, tužiteljica u biti ističe da tijelo za imenovanje upućuje na ozbiljnu opasnost za „opći javni interes”, dok članak 17.a Pravilnika spominje samo opasnost od štete „zakonitim interesima Unije”. No, ta se dva pojma ne miješaju i nisu međusobno zamjenjiva.

               72

               ESVD osporava drugi tužiteljičin argument.

               73

               U tom pogledu dovoljno je primijetiti da, suprotno onomu što navodi tužiteljica, odluka o odbijanju žalbe ne dovodi do zabune između dvaju pojmova, „opći javni interes” i „zakoniti interes Unije”. Kao što to proizlazi iz odlomka navedenog u nastavku, odluka o odbijanju žalbe nav”samo da je zaštita „interesa Unije”, među ostalim, cilj od „općeg interesa”:
               „Kako je to Sud mogao ocijeniti, članak 17.a Pravilnika iznosi ideju trajne potrebe pravedne ravnoteže između jamstva korištenja temeljnim pravom, kao što je pravo na izražavanje, i zaštite zakonitog cilja od općeg interesa, kao što je opasnost od povrede interesa Unije koja proizlazi iz objave teksta (presude od 13. prosinca 2001., Komisija/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, t. 19. i od 14. srpnja 2000., Cwik/Komisija, T‑82/99, EU:T:2000:193, t. 52.).”

               74

               Stoga drugi argument treba odbiti.

               75

               Kao treće, tužiteljica ističe da sudska praksa ne dopušta presumpciju na koju se poziva tijelo za imenovanje prema kojoj povreda „obveze odanosti i diskrecije” sama po sebi predstavlja opasnost od ozbiljne povrede zakonitih interesa Unije. Prema tužiteljici, čak i kad bi se teoretski prihvatilo da takva povreda proizlazi iz spornog teksta, to ne dopušta ipso facto zaključak da objava spornog teksta predstavlja stvarnu opasnost od ozbiljne štete za interese Unije.

               76

               ESVD osporava treći tužiteljičin argument.

               77

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, dužnosnici i privremeno osoblje Unije imaju pravo na slobodu izražavanja, uključujući u područjima koja su obuhvaćena djelovanjem institucija Unije. Ta sloboda obuhvaća slobodu pisanog ili usmenog izražavanja različitih ili manjinskih mišljenja u odnosu na ona koja zastupa institucija koja ih zapošljava (vidjeti presudu od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               78

               Međutim, prema također ustaljenoj sudskoj praksi, sloboda izražavanja može biti predmet ograničenja nabrojenih u članku 10. stavku 2. EKLJP‑a, na temelju kojeg ostvarivanje tih sloboda koje obuhvaća dužnosti i odgovornosti može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanima zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni (vidjeti presudu od 13. prosinca 2012., Strack/Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, t. 137. i navedenu sudsku praksu).

               79

               Osobito je legitimno podvrgnuti dužnosnike, zbog njihova statusa, obvezama poput onih iz članaka 11., 12. i 17.a Pravilnika. Takve obveze, koje, doduše, jesu ograničenja ostvarivanja slobode izražavanja, namijenjene su očuvanju odnosa povjerenja koji mora postojati između institucije i njezinih dužnosnika i mogu naći opravdanje u cilju legitimnog interesa zaštite prava drugih u smislu članka 10. stavka 2. EKLJP‑a (presude od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 44. i od 13. prosinca 2012., Strack/Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, t. 138.).

               80

               Štoviše, treba primijetiti da iz članka 17.a stavka 2. Pravilnika proizlazi da dužnosnik ne smije samostalno ili s drugim osobama objaviti ni doprinijeti objavljivanju bilo kojeg sadržaja u vezi s radom Unije bez dopuštenja tijela za imenovanje. Međutim, to odobrenje odbija se samo u slučaju kada postoji mogućnost da planirano objavljivanje može „ozbiljno naštetiti zakonitim interesima Unije.”

               81

               U vezi s time sudska praksa precizira da članak 17.a stavak 2. Pravilnika uvodi načelo davanja odobrenja, koje se može uskratiti samo iznimno. Naime, s obzirom na to da navedena odredba dopušta institucijama uskratiti dopuštenje objave i stoga predviđa mogućnost ozbiljnog uplitanja u slobodu izražavanja, koja je jedan od glavnih temelja demokratskog društva, mora se tumačiti ograničeno, na način da se dopuštenje može uskratiti samo ako predmetna objava može prouzročiti ozbiljnu štetu interesima Unije (vidjeti presudu od 13. prosinca 2001., Komisija/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, t. 17. i 18. i navedenu sudsku praksu).

               82

               Takav režim odražava odnos povjerenja koji mora postojati između poslodavca i njegova osoblja te se njegova provedba može ocijeniti samo u odnosu na sve okolnosti slučaja i njihov utjecaj na obavljanje javne službe (presuda od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 56.).

               83

               Slijedi da, provodeći svoj nadzor, sud Unije mora provjeriti, s obzirom na sve okolnosti slučaja, je li poštovana pravedna ravnoteža između temeljnog prava pojedinca na slobodu izražavanja i zakonitog interesa institucije da nadzire da njezini dužnosnici i privremeno osoblje djeluju poštujući dužnosti i odgovornosti vezane uz svoju službu (presuda od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 48.).

               84

               U ovom slučaju valja podsjetiti da, kao što je to već bilo zaključeno u točkama 50. do 60. supra, tijelo za imenovanje nije počinilo pogrešku kada je ocijenilo da su sporni odlomci protivni dužnosti odanosti koju tužiteljica ima kao dužnosnica.

               85

               Naime, kao što je to već izloženo u točkama 39. do 43. supra, iz spornih odlomaka proizlazi, s jedne strane, da postoji opća pojava uznemiravanja od strane osoba koje imaju hijerarhijski položaj u europskim institucijama i, s druge strane, da te institucije nemaju učinkovitu politiku kako bi riješile taj ozbiljan problem.

               86

               U tim okolnostima, kao što je to izloženo u točkama 58. do 60. supra, dužnosnikova objava teksta koji sadržava odlomke poput onih spornih jest povreda obveze odanosti predmetnog dužnosnika, s obzirom na to da ta objava može ozbiljno negativno utjecati na ugled i dostojanstvo osoba koje imaju položaj u hijerarhiji institucija Unije kao i institucija općenito, a posebno ESVD‑a.

               87

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema članku 17.a stavku 1. Pravilnika, dužnosnik ima pravo na slobodu izražavanja, pritom strogo poštujući „načela odanosti i nepristranosti” (vidjeti točku 54. supra).

               88

               Osim toga, zaštita europskih institucija od tvrdnji koje mogu ozbiljno i vrlo negativno utjecati na njihov ugled sama je po sebi cilj od općeg interesa i, točnije, zakonit interes Unije.

               89

               Stoga, s obzirom na to da sporni odlomci mogu ozbiljno utjecati na ugled i dostojanstvo europskih institucija, objava spornog teksta može ozbiljno naštetiti zakonitim interesima Unije.

               90

               U svakom slučaju, valja istaknuti da je pravedna ravnoteža između jamstva prava na slobodu izražavanja i zaštite zakonitih interesa Unije u ovom slučaju poštovana. Naime, ograničenje slobode izražavanja počinjeno odlukom o odbijanju objave bilo je ograničeno na dva odlomka, od dvadeset i četiri, koliko ih sadržava sporni tekst, što tužiteljici ostavlja veliku mogućnost da podnese revidirani tekst.

               91

               Slijedi da je tijelo za imenovanje pravilno zaključilo da bi objava teksta koji sadržava odlomke poput onih spornih mogla ozbiljno naštetiti zakonitim interesima Unije u smislu članka 17.a stavka 2. Pravilnika.

               92

               Stoga prvi dio prvog tužbenog razloga valja odbaciti kao djelomično bespredmetan i odbiti kao djelomično neosnovan.

         – Drugi dio tužbenog razloga, kojim se osporava zahtjev prema kojem dužnosnik koji želi objaviti članak mora imati dokaz kojim potkrepljuje svoje tvrdnje

               93

               Tužiteljica u biti iznosi, kao prvo, da zahtjev tijela za imenovanje prema kojem dužnosnik koji želi nešto objaviti mora imati dokaze kako bi potkrijepio svoje izjave predstavlja ograničenje ostvarenju slobode izražavanja, kao drugo, da takvo ograničenje nije predviđeno zakonom i, kao treće, da, iako takva odredba postoji, zahtjev nije proporcionalan.

               94

               ESVD osporava tužiteljičine argumente.

               95

               U tom pogledu najprije valja istaknuti da su tvrdnje koje se nalaze u spornim odlomcima u vezi s općom pojavom uznemiravanja od strane hijerarhije europskih institucija i navodnog nepostojanja politike njegova suzbijanja iznesene općenito, bez ijednog konkretnog elementa kako bi ih se potkrijepilo. Zatim valja primijetiti ozbiljnost tih tvrdnji, s obzirom na to da upućuju na postojanje navodno općeg ponašanja i teško kažnjivog odnosno nezakonitog ponašanja osoba koje imaju hijerarhijski položaj u institucijama. Konačno valja reći da su te tvrdnje mogle negativno utjecati na ugled i dostojanstvo samih institucija i stoga ozbiljno naštetiti zakonitim interesima Unije.

               96

               U ovom slučaju, suprotno onomu što tvrdi tužiteljica, ne radi se o tome da se od dužnosnika koji želi nešto objaviti traži da ima „dokaze kojima bi potkrijepio svoje izjave”. Naprotiv, traži se da tvrdnje kojima se može neodređenoj skupini osoba unutar hijerarhije institucija pripisati teško kažnjivo odnosno nezakonito ponašanje budu potkrijepljene i precizirane.

               97

               Stoga drugi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

         – Treći dio tužbenog razloga, kojim se osporava argument prema kojem sporni odlomci niječu postojanje politike borbe protiv uznemiravanja unutar institucija Unije

               98

               Tužiteljica ističe da argument tijela za imenovanje prema kojem sporni odlomci niječu postojanje politike borbe protiv uznemiravanja u institucijama Unije nije činjenično potkrijepljen. Naglašava da se sporni tekst odnosi na problem uznemiravanja u institucijama Unije, koji smatra široko rasprostranjenim, ali da nikada nije ustvrdila da ne postoji politika njegova rješavanja. U svakom slučaju, eventualno negiranje postojanja politike borbe protiv uznemiravanja mora biti shvaćeno samo kao različito ili manjinsko mišljenje u odnosu na ono institucije i stoga ne može predstavljati stvarnu opasnost od ozbiljne štete za zakonite interese Unije.

               99

               ESVD osporava tužiteljičin argument.

               100

               U tom pogledu dovoljno je primijetiti da, zbog razloga koji su već navedeni u točkama 58. i 59. supra, sporni odlomci ne mogu biti shvaćeni samo kao obično različito ili manjinsko mišljenje u odnosu na ono institucije, već se treba smatrati da mogu sami po sebi nanijeti štetu dostojanstvu dotičnih institucija.

               101

               Prema tome, treći dio prvog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               102

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba zaključiti da, suprotno onomu što tvrdi tužiteljica, tijelo za imenovanje, time što je donijelo odluku o odbijanju objave, nije povrijedilo članak 17.a Pravilnika, a stoga ni njezinu slobodu izražavanja.

               103

               Stoga prvi tužbeni razlog djelomično valja odbaciti kao bespredmetan, a djelomično odbiti kao neosnovan i, posljedično, odbiti tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               104

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               105

               Budući da tužiteljica nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova sukladno ESVD‑ovu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Carini Skareby nalaže se snošenje troškova.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. rujna 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 29. studenog 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/74/EZ. # Predmet C-6/07.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. rujna 2017.#Eurofast SARL protiv Europske komisije.#Financijska pomoć – Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti – Sporazum ASSET – Odluka o povratu prijebojem određenih iznosa isplaćenih nakon financijske revizije – Tužba za poništenje – Legitimna očekivanja – Arbitražna klauzula – Rok za dostavu revizorskog izvješća – Načelo kontradiktornosti – Prihvatljivost troškova – Ugovorna odgovornost.#Predmet T-87/16.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. lipnja 2010.#The Queen, na zahtjev Vodafone Ltd i dr. protiv Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Pravna osnova - Članak 95. UEZ-a.#Predmet C-58/08.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 6. listopada 2017.#NRJ Group protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije SKY ENERGY – Raniji verbalni žig Europske unije NRJ – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-184/16.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. lipnja 2005.#Strabag AG (C-462/03) i Kostmann GmbH (C-463/03) protiv Österreichische Bundesbahnen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesvergabeamt - Austrija.#Direktiva 93/38/EEZ.#Spojeni predmeti C-462/03 i C-463/03.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) 27. listopada 2005.#Eden SARL protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-305/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. listopada 1998. # Office National des pensions (ONP) protiv Francesco Conti. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Liège - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-143/97.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. ožujka 2011.#AJD Tuna Ltd protiv Direttur tal-Agrikoltura u s-Sajd i Avukat Generali.#Zahtjev za prethodnu odluku: Prim’Awla tal-Qorti Ċivili - Malta.#Predmet C-221/09.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 11. travnja 2016.#Thierry Rouffaud protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Vraćanje Službeničkom sudu na ponovno suđenje nakon ukidanja – Osoblje ESVD‑a – Član ugovornog osoblja – Član ugovornog osoblja za pomoćne poslove – Promjena ugovora člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove u ugovor člana ugovornog osoblja na neodređeno vrijeme – Odbijanje.#Predmet F-59/13 RENV.


Presuda Suda od 5. listopada 2000. # Vijeće Europske unije protiv Christiane Chvatal i dr., Antoinette Losch i Suda Europskih zajednica. # Žalba - Dužnosnici. # Spojeni predmeti C-432/98 P i C-433/98 P.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. svibnja 2015.#Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA protiv Akzo Nobel NV i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Dortmund.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Posebne nadležnosti – Članak 6. stavak 1. – Tužba protiv više tuženika s domicilom u različitim državama članicama koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu protivno članku 81. UEZ‑a i članku 53. Sporazuma o europskom gospodarskom prostoru kako bi im se naložilo da solidarno nadoknade štetu i dostave podatke – Nadležnost suda pred kojim se vodi postupak u pogledu više tuženika – Povlačenje tužbe u odnosu na tuženika koji ima domicil u državi članici pred čijim sudom se vodi postupak – Nadležnost u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte – Članak 5. stavak 3. – Sporazumi o prenošenju nadležnosti – Članak 23. – Učinkovita provedba zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja.#Predmet C-352/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. svibnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Posebne nadležnosti — Članak 6. stavak 1. — Tužba protiv više tuženika s domicilom u različitim državama članicama koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu protivno članku 81. UEZ‑a i članku 53. Sporazuma o europskom gospodarskom prostoru kako bi im se naložilo da solidarno nadoknade štetu i dostave podatke — Nadležnost suda pred kojim se vodi postupak u pogledu više tuženika — Povlačenje tužbe u odnosu na tuženika koji ima domicil u državi članici pred čijim sudom se vodi postupak — Nadležnost u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte — Članak 5. stavak 3. — Sporazumi o prenošenju nadležnosti — Članak 23. — Učinkovita provedba zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja“
      U predmetu C‑352/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Dortmund (Njemačka), odlukom od 29. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 26. lipnja 2013., u postupku

         Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA

      protiv

         Akzo Nobel NV,

         Solvay SA/NV,

         Kemira Oyj,

         FMC Foret SA,

      uz sudjelovanje:

         Evonik Degussa GmbH,

         Chemoxal SA,

         Edison SpA,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA, T. Funke, Rechtsanwalt,

               —

               za Akzo Nobel NV, M. Blaum i T. Paul, Rechtsanwälte,

               —

               za Solvay SA/NV, M. Klusmann i T. Kreifels, Rechtsanwälte,

               —

               za Kemira Oyj, U. Börger i R. Lahme, Rechtsanwälte,

               —

               za FMC Foret, SA, B. Uphoff, solicitor, i S. Woitz, Rechtsanwalt,

               —

               za Evonik Degussa GmbH, C. Steinle i S. Wilske, Rechtsanwälte,

               —

               za Edison SpA, A. Rinne i T. Mühlbach, Rechtsanwälte,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J. Bousin, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët, M. Wilderspin i G. Meessen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točke 3., članka 6. točke 1. i članka 23. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA (u daljnjem tekstu: CDC), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), i Akzo Nobel NV, Solvay SA/NV, Kemira Oyj i FMC Foret SA, sa sjedištima u državama članicama različitim od Savezne Republike Njemačke, zbog njegove tužbe za naknadu štete, podnesene zbog potraživanja na ime naknade štete koju je tužitelju ustupio 71 poduzetnik koji je navodno pretrpio štetu zbog povrede članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 6., str. 4.).

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 2., 11., 12., 14. i 15. Uredbe br. 44/2001 navode:

                        „(2)

                        Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

                  [...]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                  [...]

                        (14)

                        Autonomija stranaka ugovora koji se ne odnosi na osiguranje, potrošnju ili zapošljavanje, ako je dopuštena samo ograničena autonomija za određivanje nadležnosti sudova, mora se poštovati, ali uz poštovanje isključivih nadležnosti utvrđenih ovom Uredbom.

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. [...]“

               4

               Članci 2. do 31. navedene uredbe, koji se nalaze u poglavlju II. te uredbe, uređuju pravila nadležnosti.

               5

               U odjeljku 1. toga poglavlja pod naslovom „Opće odredbe“ nalazi se članak 2., u kojem stavak 1. glasi kako slijedi:
               „[Ne dovodeći u pitanje] odredbe ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               6

               Prema članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena „u stvarima koji se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“.

               7

               Člankom 6. točkom 1. navedene uredbe predviđeno je:
               „Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena:

                        1)

                        ako je ona jedan od više tuženika, i pred sudom u mjestu u kojemu bilo koja od tuženih osoba ima domicil, pod uvjetom da su tužbe toliko usko povezane da ih je bolje obrađivati zajedno kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka u odvojenim postupcima“.

               8

               Članak 23. Uredbe br. 44/2001, koji se nalazi u odjeljku 7. poglavlja II. te uredbe, pod nazivom „Ugovorena nadležnost“, u stavku 1. propisuje:
               „Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. Takva nadležnost je isključiva, osim ako su stranke postigle drugačiji sporazum. Takav sporazum o prenošenju nadležnosti postiže se:

                        a)

                        u pisanom obliku, ili se potvrđuje u pisanom obliku; ili

                        b)

                        u obliku koji je u skladu s praksom uvriježenom među strankama; ili

                        c)

                        u međunarodnoj trgovini u obliku koji je u skladu s običajima koji su strankama poznati ili bi im morali biti poznati, a opće su poznati u međunarodnoj trgovini i redovito ih poštuju stranke ugovora iste vrste u okviru trgovine o kojoj je riječ.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               CDC, belgijsko trgovačko društvo sa sjedištem u Bruxellesu, bavi se isplatom, sudskim i izvansudskim putem, odštetnih potraživanja društava pogođenih zabranjenim sporazumom. Dana 16. ožujka 2009. podnijelo je tužbu za naknadu štete pred sudom koji je uputio zahtjev protiv šest društava koje se bave kemijskim proizvodima i koja, osim intervenijenta i bivšeg tuženika, Evonik Degussa GmbH (u daljnjem tekstu: Evonik Degussa), čije sjedište je u Essenu (Njemačka), imaju sjedišta u pet država članica različitih od Savezne Republike Njemačke.

               10

               U potporu svojoj tužbi, kojom CDC zahtijeva da se tuženicima u glavnom postupku naloži plaćanje naknade štete i dostavljanje podataka, to društvo se poziva na Odluku Komisije 2006/903/EZ od 3. svibnja 2006. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u protiv Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitane SA i Arkema SA (Predmet COMP/F/C.38.620 — vodikov peroksid i perborat) (SL L 353, str. 54.), kojom je Europska komisija utvrdila da su, što se tiče vodikova peroksida i natrijeva perborata, tuženici u glavnom postupku i drugi poduzetnici sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi te tako povrijedili zabranu sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja iz članka 81. EZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u. U toj se odluci navodilo da je postupanje koje predstavlja povredu započelo najkasnije 31. siječnja 1994. i da je trajalo barem do 31. prosinca 2000. Prema navedenoj odluci, povreda se u načelu sastojala od razmjene važnih i povjerljivih podataka o tržištu i/ili o poduzetnicima, od nadzora i/ili ograničavanja proizvodnje, podjele tržišnih udjela i klijenata te fiksiranja i nadziranja cijena u okviru sastanaka te višestranih i/ili dvostranih telefonskih razgovora koji su se više ili manje redovno održavali uglavnom u Belgiji, Njemačkoj i Francuskoj.

               11

               U tom pogledu, CDC se poziva na sporazume koji se odnose na ustup odštetnih potraživanja, sklopljene sa 32 poduzetnika sa sjedištem u trinaest različitih država članica Europske unije ili Europskog gospodarskog prostora (EGP), od kojih su neki poduzetnici prethodno sklopili takve sporazume o ustupu tražbine s 39 drugih poduzetnika. Dotični poduzetnici obavljaju djelatnost u sektoru obrade celuloze i papira. Prema navodima CDC‑a, ti poduzetnici su između 1994. i 2006. kupili značajne količine vodikova peroksida u različitim državama članicama Unije ili EGP‑a, s time da je, kada je riječ o više poduzetnika, više njih vodikov peroksid dostavljalo u postrojenja smještena u više država članica. Prema tuženicima u glavnom postupku, neki od predmetnih ugovora sadržavali su arbitražne klauzule te sporazume o prenošenju nadležnosti.

               12

               Tijekom rujna 2009. CDC je povukao tužbu protiv Evonik Degussae nakon sklapanja nagodbe s tim društvom. Krajem 2009. tuženici u glavnom postupku koji su još bili stranke pozvali su potonju te Chemoxal SA i Edison SpA da stupe u parnicu. Tuženici u glavnom postupku, osim toga, istaknuli su prigovor nenadležnosti suda koji je uputio zahtjev, pozivajući se, osobito, na različite sporazume o prenošenju nadležnosti i arbitražne klauzule ugrađene u neke od ugovora o prodaji koji su ih povezivali s navodno pogođenim poduzetnicima.

               13

               U tom okviru, sud koji je uputio zahtjev smatra da može biti međunarodno nadležan samo na temelju odredaba članka 5. točke 3. i članka 6. točke 1. Uredbe br. 44/2001. Ako su uvjeti za tu nadležnost ispunjeni, CDC može tužiti tuženike pred jednim od sudova nadležnih temeljem tih odredbi, osim ako nadležnost tih sudova nije valjano isključena člankom 23. te uredbe ili arbitražnom klauzulom.

               14

               U tim je okolnostima Landgericht Dortmund odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 6. točku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da je prikladno – kada se od tuženika koji ima sjedište u državi suda, i drugih tuženika koji imaju sjedišta u drugim državama članicama, tužbom zahtijeva da solidarno naknade štetu i dostave podatke zbog jedinstvene i trajne povrede koju su počinili u više država članica na različitim mjestima i u različito vrijeme (pri čemu je povredu članka 81. UEZ‑a, članka101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u utvrdila Komisija)– spomenute zahtjeve raspraviti zajedno te o njima odlučiti istovremeno kako bi se izbjegle odluke koje bi mogle biti nepomirljive ako bi se zahtjevi odlučivali odvojeno?
                        U tom kontekstu, treba li uzeti u obzir da je tužba podnesena protiv tuženika sa sjedištem u državi suda povučena nakon što je tužba dostavljena svim tuženicima i prije isteka roka kojeg je sud odredio za davanje odgovora na tužbu te prije početka prvog ročišta?

                        2.

                        Treba li članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da je, kada se protiv tuženika sa sjedištima u različitim državama članicama tužbom zahtijeva dostava podataka i naknada štete zbog jedinstvene i trajne povrede u kojoj su u više država članica sudjelovali u različito vrijeme i na različitim mjestima (a da je povredu članka 81. EZ‑a, čl. 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u utvrdila Komisija) u odnosu na svakog tuženika i u odnosu na sve vidove zatražene štete ili sveukupnu štetu do štetnog događaja došlo u državama članicama u kojima su se sklapali ili provodili nezakoniti sporazumi?

                        3.

                        U slučaju tužbi za naknadu štete zbog povrede članka 81. UEZ‑a, članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (zabrana sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja), omogućuje li načelo učinkovite provedbe zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja u pravu Unije uzimanje u obzir arbitražnih klauzula i sporazuma o prenošenju nadležnosti sadržanih u ugovorima o isporuci robe kada se takvim uzimanjem u obzir odstupa od pravila međunarodne nadležnosti predviđenih člankom 5. točkom 3. i/ili člankom 6. točkom 1. Uredbe br. 44/2001, za sve tuženike i/ili za sve ili dio podnesenih zahtjeva?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               15

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi saznati, u biti, treba li članak 6. točku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se pravilo koncentracije nadležnosti u slučaju više tuženika koju ta odredba ustanovljuje može primjenjivati u tužbi kojom se zahtijeva naknada štete za koju solidarno odgovaraju i u čijem se okviru zahtijeva dostava podataka, od poduzetnika koji su na različite načine na geografskom i vremenskom planu sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja predviđenih pravom Unije koja je utvrđena odlukom Komisije, i to čak i kada je tužitelj povukao tužbu u odnosu na jedinog od više tuženika koji ima domicil u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak.

               16

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, ponajprije treba podsjetiti da članak 6. točku 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na autonoman način, pozivajući se na sustav i ciljeve te uredbe (vidjeti presudu Reisch Montage, C‑103/05, EU:C:2006:471, t. 29.).

               17

               Pravilo nadležnosti navedeno u članku 6. stavku 1. predviđa da, ako ima više tuženika, oni mogu biti tuženi i pred sudom u mjestu u kojemu bilo koji od tuženika ima domicil, pod uvjetom da su tužbe toliko usko povezane da ih je bolje obrađivati zajedno kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka u odvojenim postupcima (presude Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 73., kao i Sapir i dr., C‑645/11, EU:C:2013:228, t. 40.).

               18

               Ovo posebno pravilo, budući da se njime odstupa od načela nadležnosti suda prema domicilu tuženika navedenog u članku 2. Uredbe br. 44/2001, treba usko tumačiti ne dopuštajući tumačenje koje ide izvan slučajeva što ih ta uredba izrijekom predviđa (vidjeti presudu Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 74.).

               19

               Sukladno uvodnim izjavama 12. do 15. Uredbe br. 44/2001, ovo pravilo nadležnosti odgovara potrebama olakšavanja dobrog sudovanja, maksimalnog smanjenja mogućnosti vođenja paralelnih postupaka i izbjegavanja donošenja nepomirljivih sudskih odluka u odvojenim postupcima (presuda Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 77.).

               20

               Stoga, za primjenu članka 6. točke 1. Uredbe br. 44/2001 treba provjeriti postoji li među različitim zahtjevima koje je podnio isti tužitelj protiv različitih tuženika, takva povezanost da je bolje da se o njima odluči istovremeno kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka u odvojenim postupcima (vidjeti presude Freeport, C‑98/06, EU:C:2007:595, t. 39., kao i Sapir i dr., C‑645/11, EU:C:2013:228, t. 42.). U tom pogledu, kako bi se odluke mogle smatrati nepomirljivima, nije dovoljno postojanje razlika u ishodu sporova, već je potrebno da ta razlika nastane u okviru iste činjenične i pravne situacije (vidjeti presude Freeport, C‑98/06, EU:C:2007:595, t. 40.; Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 79., kao i Sapir i dr., C‑645/11, EU:C:2013:228, t. 43.).

               21

               Što se tiče uvjeta postojanja iste činjenične i pravne situacije, treba smatrati da je ispunjen u okolnostima poput onih u glavnom postupku. Unatoč činjenici što su tuženici u glavnom postupku sudjelovali na različiti način, kako geografski tako i vremenski, u provedbi dotičnog zabranjenog sporazuma sklapajući i izvršavajući ugovore u skladu s tim sporazumom, taj sporazum predstavlja, prema Odluci 2006/903 na koju se zahtjevi u glavnom postupku oslanjaju, jedinstvenu i trajnu povredu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u. Međutim, ta odluka ne utvrđuje uvjete za njihovu eventualnu građanskopravnu odgovornost, moguće, solidarnu, što se određuje u skladu s nacionalnim pravom svake države članice.

               22

               Kada se radi, konačno, o opasnosti donošenja nepomirljivih sudskih odluka, s obzirom na to da se različita nacionalna prava mogu razlikovati što se tiče uvjeta građanskopravne odgovornosti sudionika u zabranjenom sporazumu, iz tih okolnosti proizlazi opasnost od nepomirljivih odluka u slučaju kada bi tužbe pred sudovima različitih država članica podnosila navodna žrtva zabranjenih sporazuma.

               23

               Ipak, treba podsjetiti da, čak i u slučaju kada bi se različiti zakoni primjenjivali na tužbe za naknadu štete koje je CDC podnio protiv tuženika u glavnom postupku temeljem pravila međunarodnog privatnog prava koja se primjenjuju pred sudom pred kojim je pokrenut postupak, ta razlika u pravnim temeljima sama po sebi ne stvara prepreku primjeni članka 6. stavka 1. Uredbe br. 44/2001, pod uvjetom da su tuženici mogli predvidjeti da postoji rizik da će biti tuženi u državi članici gdje barem jedan od njih ima domicil (vidjeti presudu Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 84.).

               24

               Zadnje navedeni uvjet ispunjen je kada postoji obvezujuća odluka Komisije kojom se utvrđuje jedinstvena povreda prava Unije te se na toj činjenici temelji odgovornost svakog sudionika za štete proizašle iz deliktnih radnji svih sudionika u toj povredi. Naime, pod tim okolnostima, navedeni sudionici su trebali očekivati da će biti tuženi pred sudovima države članice u kojoj jedan od njih ima domicil.

               25

               Stoga treba smatrati da činjenica odvojenog odlučivanja o tužbama za naknadu štete protiv više društava sa sjedištima u različitim državama članicama koja su sudjelovala u jedinstvenom i trajnom zabranjenom sporazumu, povrjeđujući time pravo tržišnog natjecanja Unije, može dovesti do nepomirljivih sudskih odluka u smislu članka 6. točke 1. Uredbe br. 44/2001.

               26

               S obzirom na navedeno, potrebno je još ispitati u kojoj mjeri povlačenje tužbe tužitelja u glavnom postupku u odnosu na jedinog tuženika koji ima domicil u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak može isključiti primjenjivost pravila o nadležnosti propisanog člankom 6. točkom 1. Uredbe br. 44/2001.

               27

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, to se pravilo ne može primjenjivati na način da se njime tužitelju može dopustiti da podnese tužbu protiv više tuženika samo u cilju da se jednome od njih uskrati nadležnost suda države članice u kojoj ima domicil (presude Reisch Montage, C‑103/05, EU:C:2006:471, t. 32., i Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 78.).

               28

               Sud je ipak naveo da se u vrijeme podnošenja tužbi protiv različitih tuženika koje su u smislu članka 6. točke 1. Uredbe br. 44/2001 povezane, pravilo o nadležnosti iz te odredbe primjenjuje, a da usto nije potrebno odvojeno utvrđivati da tužbe nisu podnesene samo u cilju uskraćivanja jednom od tuženika nadležnosti suda države članice u kojoj ima domicil (vidjeti presudu Freeport, C‑98/06, EU:C:2007:595, t. 54.).

               29

               Slijedi da, kada se radi o tužbama koje su u vrijeme podnošenja povezane u smislu članka 6. točke 1. Uredbe br. 44/2001, sud pred kojim se postupak vodi može utvrđivati eventualnu zlouporabu pravila o nadležnosti iz te odredbe samo kada postoje uvjerljivi indiciji koji mu omogućuju zaključiti da je podnositelj zahtjeva stvorio ili na umjetan način održavao uvjete za primjenu navedene odredbe.

               30

               U glavnom postupku neke od stranaka navode da je prije podnošenja tužbe u glavnom postupku postignuto mirno rješenje spora sklapanjem nagodbe između tužitelja u glavnom postupku i Evonik Degussae, čije sjedište se nalazi u Njemačkoj, te da su te stranke dobrovoljno odgodile formalno sklapanje te nagodbe do nakon podnošenja te tužbe, samo u cilju određivanja nadležnosti suda pred kojim se vodi glavni postupak u odnosu na ostale tuženike u glavnom postupku.

               31

               Kako bi se mogla isključiti primjena pravila o nadležnosti iz članka 6. točke 1. Uredbe br. 44/2001, takva tvrdnja mora ipak biti potkrijepljena uvjerljivim indicijima kojima se utvrđuje postojanje tajnog dogovora dotičnih stranaka s ciljem umjetnog stvaranja ili održavanja uvjeta za primjenu te odredbe u trenutku podnošenja tužbe.

               32

               Iako je na sudu pred kojim se vodi postupak ocjenjivanje navedenih indicija, potrebno je pojasniti da samo činjenica da su vođeni razgovori o eventualnom mirnom rješenju spora ne znači da se radi o tajnom sporazumu. Naprotiv, bilo bi tako kada bi se ispostavilo da je takva nagodba stvarno bila sklopljena, ali je bila prikrivena kako bi se stvorio dojam da su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 6. točke 1. Uredbe br. 44/2001.

               33

               S obzirom na sve navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 6. točku 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se pravilo koncentracije nadležnosti u slučaju više tuženika koje ta odredba ustanovljuje može primjeniti u pogledu tužbe kojom se zahtijeva naknada štete za koju solidarno odgovaraju i u čijem se okviru zahtijeva dostava podataka, od poduzetnika koji su na geografskom i vremenskom planu na različite načine sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja predviđenih pravom Unije koja je utvrđena odlukom Komisije, i to čak i kada je tužitelj povukao tužbu u odnosu na jedinog od više tuženika koji ima domicil u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak, osim ako nije utvrđeno postojanje tajnog dogovora između tužitelja i navedenog tuženika s ciljem umjetnog stvaranja ili održavanja uvjeta primjene navedene odredbe na dan podnošenja te tužbe.

         Drugo pitanje

               34

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se – kada se protiv tuženika sa sjedištima u različitim državama članicama tužbom zahtijeva naknada štete zbog povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u koju je utvrdila Komisija, zbog jedinstvene i trajne povrede u kojoj su sudjelovali u više država članica na različite datume i na različitim mjestima, u odnosu na svakog tuženika i za sve vidove navedene štete – smatra da se štetni događaj dogodio u državama članicama u kojima su se tajni sporazumi sklapali ili provodili.

               35

               Budući da je značajka okolnosti slučaja iz glavnog predmeta ta da je više eventualnih odštetnih potraživanja koje je tužitelju u glavnom postupku ustupilo više poduzetnika koji su navodno žrtve kartela proizvođača vodikova peroksida zajednički obuhvaćeno tužiteljevim tužbenim zahtjevom, ponajprije treba podsjetiti, da ustup potraživanja koji je proveo prvotni vjerovnik, ne može, sam po sebi, utjecati na određivanje nadležnog suda prema članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 (presuda ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, t. 58.).

               36

               Slijedi da je za svako odštetno potraživanje neovisno o tome je li ono bilo predmetom ustupa ili zajednički obuhvaćeno tužbenim zahtjevom potrebno ispitati gdje se dogodio štetni događaj.

               37

               U tom pogledu, treba podsjetiti da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba autonomno i usko tumačiti (presuda Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 43.).

               38

               Ostaje činjenica da se izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“ koji se spominje u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 odnosi kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (presude Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, t. 25., i Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37 t. 45.).

               39

               Na temelju ustaljene sudske prakse, pravilo nadležnosti predviđeno u članku 5. točki 3. Uredbe temelji se na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi, koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi pravilnog suđenja i procesne ekonomije (presude Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, t. 26., i Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, t. 28.).

               40

               Naime, u stvarima koje se odnose na delikte i kvazi‑delikte sud mjesta gdje se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi obično je najprikladniji za odlučivanje, osobito iz razloga blizine spora i lakog izvođenja dokaza (presuda Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, t. 27.).

               41

               Identifikacija jedne od poveznica priznatih u sudskoj praksi navedenoj u točki 38. ove presude, mora stoga omogućiti utvrđivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju da procijeni jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti tužene stranke, tako da se tužba može valjano podnijeti samo pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi mjerodavna poveznica (presude Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 48., i Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 47.).

               42

               Potrebno je ispitati, gdje se u okolnostima glavnog postupka nalaze poveznice pomoću kojih se može utvrditi nadležnost suda u deliktnim i kvazi‑deliktnim stvarima.

         Mjesto uzročnog događaja

               43

               Što se tiče mjesta uzročnog događaja, ponajprije treba istaknuti da su u okolnostima poput onih u glavnom postupku kupci doista nabavljali proizvode u okviru ugovornih odnosa s različitim sudionicima u odnosnom zabranjenom sporazumu. Međutim, događaj koji je uzrokovao navedenu štetu nije eventualna povreda ugovornih obveza, već ograničenje slobode ugovaranja zbog tog zabranjenog sporazuma, jer je to ograničenje za kupca značilo nemogućnost nabavljanja po cijeni koju određuju zakoni tržišta.

               44

               U tim okolnostima, mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete koja se sastojala od dodatnih troškova koje je kupac morao isplatiti zbog toga što je zabranjeni sporazum iskrivio cijene na tržištu može se identificirati, na apstraktan način, kao mjesto gdje je takav sporazum sklopljen. Naime, jednom kada je takav sporazum sklopljen, sudionici takvog sporazuma svojim djelovanjem ili propuštanjem djelovanja dovode do blokiranja tržišnog natjecanja i iskrivljavanja cijena. U slučaju kada bi to mjesto bilo poznato, dodjeljivanje nadležnosti sudovima toga mjesta odgovaralo bi ciljevima navedenim u točki 39. ove presude.

               45

               Međutim, ovo razmatranje nije relevantno u okolnostima poput onih u glavnom postupku, gdje, prema utvrđenjima Komisije, izloženim u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, ne bi bilo moguće identificirati samo jedno mjesto gdje je dotični zabranjeni sporazum bio sklopljen, s obzirom da se taj sporazum sastojao od više tajnih sporazuma dogovorenih tijekom različitih sastanaka i konzultacija koji su se događali na više različitih lokacija u Uniji.

               46

               Prethodna razmatranja ne dovode u pitanje slučaj kada bi sklapanje jednog posebnog sporazuma između više onih koji su zajedno činili predmetni nezakoniti sporazum, samo za sebe bilo uzročni događaj koji je doveo do nastanka štete navodno prouzročene kupcu, u kojem bi slučaju sud na čijem je području nadležnosti predmetni sporazum sklopljen tada bio nadležan i za odlučivanje o šteti koja je tako prouzročena kupcu.

               47

               U potonjem slučaju, kao i u onom u kojem bi sud koji je uputio zahtjev trebao zaključiti da je zabranjeni sporazum u glavnom postupku ipak bio definitivno sklopljen na području njegove nadležnosti, potrebno je također razmotriti može li više sudionika toga zabranjenog sporazuma biti tuženo pred istim sudom.

               48

               U drugom kontekstu, Sud je već odlučivao da članak 5. točka 3. Uredbe br. 44/2001 ne dopušta utvrđivanje sudske nadležnosti u odnosu na drugog navodnog počinitelja navedene štete koji nije djelovao na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak, prema mjestu na kojem se dogodio štetni događaj, a koja se pripisuje jednom od navodnih počinitelja štete, koji nije stranka u sporu (presuda Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, t. 41.).

               49

               Naprotiv, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ništa se ne protivi tomu da više sudionika bude tuženo pred istim sudom.

               50

               Slijedi da na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 dodijeljivanje nadležnosti za odlučivanje o šteti koju je taj sporazum navodno prouzročio na temelju uzročnog događaja i u odnosu na sve sudionike nezakonitog sporazuma, ovisi o identifikaciji, u području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak, konkretnog događaja prilikom kojega je taj sporazum bio stvarno sklopljen ili je došlo do dogovora koji je sam bio uzrok štete navodno prouzročene kupcu.

         Mjesto nastanka štete

               51

               Kao što je navedeno u točki 41. ove presude, identifikacija mjesta nastanka štete mora omogućiti određivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju da procijeni jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti tužene stranke.

               52

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da je mjesto nastanka štete ono u kojem se navodna šteta konkretno manifestira (vidjeti presudu Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 27.). Što se tiče štete koja se sastoji od dodatnih troškova plaćenih zbog umjetno visoke cijene, poput cijene vodikova peroksida koja je bila predmet zabranjenog sporazuma u glavnom postupku, to mjesto se može identificirati samo pojedinačno za svaku navodnu žrtvu te se nalazi, u načelu, tamo gdje je registrirano sjedište žrtve.

               53

               Navedeno mjesto u potpunosti jamči procesnu ekonomiju eventualnog postupka, budući da ispitivanje zahtjeva za naknadu štete navodno prouzročene određenom poduzetniku nezakonitim sporazumom čije postojanje je Komisija već utvrdila obvezujućom odlukom, u bitnome ovisi o odgovarajućim okolnostima koji se odnose na situaciju toga poduzetnika. Pod tim okolnostima, sud mjesta u kojem taj poduzetnik ima registrirano sjedište očigledno je u najboljem položaju za odlučivanje o tom zahtjevu.

               54

               Tako identificiran sud nadležan je za odlučivanje o tužbi protiv bilo kojeg od sudionika zabranjenog sporazuma ili protiv većeg broja sudionika, za sveukupnu štetu nanesenu tom poduzetniku zbog dodatnih troškova koje je morao platiti kako bi nabavio proizvode koji su predmet dotičnog zabranjenog sporazuma.

               55

               Nasuprot tomu, budući da je nadležnost suda pred kojim se vodi postupak na temelju kriterija nastanka štete ograničena na štetu koju je pretrpio poduzetnik čije sjedište se nalazi na području nadležnosti toga suda, tužitelj poput CDC‑a, koji je u svom tužbenom zahtjevu obuhvatio odštetna potraživanja više poduzetnika, bi stoga, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 35. ove presude, morao podnijeti posebne tužbe zbog štete koju je pretrpio svaki od tih poduzetnika pred sudovima na području čije nadležnosti se nalaze njihova sjedišta.

               56

               U pogledu svega prethodno navedenog, na drugo pitanje potrebno je odgovoriti da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se – kada se protiv tuženika sa sjedištima u različitim državama članicama tužbom zahtijeva naknada štete, zbog jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u koju je utvrdila Komisija, u kojoj su sudjelovali u više država članica na različite datume i na različitim mjestima – štetni događaj dogodio u pogledu svake od navodnih žrtava pojedinačno te da svaka od tih žrtava može temeljem navedenog članka 5. točke 3. odabrati hoće li tužbu podnijeti sudu mjesta gdje je zabranjeni sporazum bio stvarno sklopljen ili, ovisno o slučaju, gdje je sklopljen posebni sporazum koji se može identificirati kao da je sam uzročni događaj štete, ili pred sudom mjesta u kojem se nalazi njeno registrirano sjedište.

         Treće pitanje

               57

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati, u biti treba li članak 23. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 i načelo učinkovite provedbe zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja u pravu Unije tumačiti na način da omogućuju da se u slučaju tužbi za naknadu štete zbog povrede članka 81. UEZ‑a, članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u u obzir uzmu sporazumi o nadležnosti sadržani u ugovorima o isporuci robe kada se takvim uzimanjem u obzir odstupa od pravila međunarodne nadležnosti predviđenih člankom 5. točkom 3. i/ili člankom 6. točkom 1. navedene uredbe.

               58

               Prije rješavanja ovog pitanja, potrebno je navesti da, kada se radi o određenim klauzulama u kojima se navode iznimke koje su također sadržane u navedenim ugovorima, ali koje nisu obuhvaćene područjem primjene Uredbe br. 44/2001, Sud ne raspolaže podacima dovoljnim za davanje korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev.

               59

               Što se tiče klauzula navedenih u trećem pitanju koje su obuhvaćene područjem primjene navedene uredbe, treba podsjetiti da je u okviru Konvencije o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Bruxellesu 27. rujna 1968. (SL 1972, L 299, str. 32.), Sud pojasnio da, sklapajući sporazum o izboru suda sukladno članku 17. te konvencije, stranke imaju pravo odstupiti ne samo od opće nadležnosti predviđene člankom 2. te konvencije već i od posebnih nadležnosti predviđenih člancima 5. i 6. iste konvencije (vidjeti presudu Estasis Saloti di Colzani, 24/76, EU:C:1976:177, t. 7.).

               60

               Tumačenje Suda u odnosu na odredbe navedene konvencije vrijedi i za odredbe Uredbe br. 44/2001 ako se odredbe ovih akata mogu smatrati istovjetnim, treba istaknuti da je to slučaj i što se tiče članka 17. prvog podstavka iste konvencije i članka 23. stavka 1. te uredbe čiji su tekstovi gotovo identični (presuda Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, t. 19. i 20.).

               61

               Stoga treba zaključiti da sud pred kojim se vodi postupak može u načelu biti vezan sporazumom o prenošenju nadležnosti kojim se odstupa od nadležnosti predviđenih člancima 5. i 6. Uredbe br. 44/2001, koju su nadležnost stranke ugovorile sukladno članku 23. stavku 1. iste uredbe.

               62

               Ovaj zaključak ne dovodi u pitanje zahtjev za provedbom učinkovite zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja. Naime, s jedne strane, Sud je već odlučivao da pravila materijalnog prava koja se primjenjuju na meritum spora ne mogu utjecati na valjanost sporazuma o prenošenju nadležnosti koji je u skladu s člankom 17. konvencije spomenute u točki 60. ove presude (vidjeti, u tom smislu, presudu Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, t. 51.). Sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 59. ove presude, ovo tumačenje jednako je relevantno za članak 23. Uredbe br. 44/2001.

               63

               S druge strane, treba smatrati da sud pred kojim se postupak vodi ne može, bez dovođenja u pitanje cilja Uredbe br. 44/2001, odbiti uzimanje u obzir sporazuma o prenošenju nadležnosti koji je u skladu sa zahtjevima članka 23. te uredbe samo iz razloga što smatra da sud određen tim sporazumom ne bi u cijelosti osigurao učinkovitu provedbu zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja ne dopuštajući žrtvi zabranjenog sporazuma da joj se u potpunosti nadoknadi šteta koju je pretrpjela. Naprotiv, treba zaključiti da sustav pravnih lijekova u svakoj državi članici, nadopunjen mehanizmom zahtjeva za prethodnu odluku predviđenog člankom 267. UFEU‑a pruža pojedincima u tom pogledu dovoljna jamstva (vidjeti, analogijom, presudu Renault, C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 23.).

               64

               U predmetu poput onoga u glavnom postupku, sud pred kojim se postupak vodi ipak će se morati uvjeriti, prije nego što ispita jesu li ispunjeni formalni uvjeti koje zadnje navedeni članak 23. propisuje, da odnosne klauzule stvarno obvezuju tužitelja u glavnom postupku. Naime, kao što je Sud već navodio, sporazum o prenošenju nadležnosti unesen u ugovor, u načelu može proizvoditi svoje učinke samo u odnosima između stranaka koje su pristale na sklapanje tog ugovora. Kako bi takva klauzula mogla obvezivati treću osobu, u načelu potrebno je da se ta treća osoba s time suglasi (presuda Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, t. 29.).

               65

               Naime, samo u slučaju kada bi, sukladno nacionalnom pravu koje se primjenjuje na meritum, koje je određeno primjenom pravila međunarodnog privatnog prava suda pred kojim se vodi postupak, treća osoba preuzela prvotni ugovor i sva prava i obveze koje iz njega proizlaze, sporazum o prenošenju nadležnosti na koju treća osoba nije pristala bi je ipak mogao obvezivati (vidjeti, u tom smislu, presudu Coreck, C‑387/98, EU:C:2000:606, t. 24., 25. i 30.).

               66

               Ako su predmetne klauzule obvezujuće za tužitelja u glavnom postupku, potrebno je ispitati znače li one stvarno odstupanje od nadležnosti suda koji je uputio zahtjev što se tiče glavnog postupka.

               67

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je nacionalni sud pred kojim se poziva na sporazum o prenošenju nadležnosti dužan tumačiti taj sporazum kako bi utvrdio koji su sporovi obuhvaćeni njegovim područjem primjene (presuda Powell Duffryn, C‑214/89, EU:C:1992:115, t. 37., i Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337, t. 31.).

               68

               Sporazum o prenošenju nadležnosti može se odnositi samo na sporove koji su nastali ili će nastati u vezi s određenim pravnim odnosom, što ograničava opseg sporazuma kojim se dodjeljuje nadležnost samo na sporove koji proizlaze iz pravog odnosa u vezi s kojim je taj sporazum i sklopljen. Cilj ovog zahtjeva je izbjeći da jedna od stranaka bude zatečena dodjeljivanjem nadležnosti određenom sudu za sve sporove koji proizlaze iz njezinih odnosa sa drugom ugovornom stranom i potječu iz odnosa različitih od onog povodom kojeg je postignut sporazum o prenošenju nadležnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu Powell Duffryn, C‑214/89, EU:C:1992:115 t. 31.).

               69

               U odnosu na taj cilj, sud koji je uputio zahtjev trebat će osobito razmotriti da sporazum koji na apstraktan način upućuje na sporove koji proizlaze iz ugovornih odnosa ne obuhvaća spor koji se odnosi na deliktnu odgovornost jedne od ugovornih strana do koje je navodno došlo zbog njena sudjelovanja u zabranjenom sporazumu.

               70

               Naime, budući da pogođeni poduzetnik u trenutku kada je pristao na taj sporazum nije mogao razumno predvidjeti takav spor, i da taj poduzetnik toga datuma nije imao saznanja o nezakonitom sporazumu u koji je bila uključena druga ugovorna strana, ne može se smatrati da je taj spor proizašao iz ugovornih odnosa. Takav sporazum stoga ne dovodi do valjanog odstupanja od nadležnosti suda koji je uputio zahtjev.

               71

               Naprotiv, kada se radi o sporazumu koji upućuje na sporove koji se odnose na odgovornost zbog povrede prava tržišnog natjecanja i koji određuje nadležnost suda države članice različite od države suda koji je uputio zahtjev, sud koji je uputio zahtjev se mora oglasiti nenadležnim, čak i kada taj sporazum dovodi do toga da se ne primjenjuju posebna pravila o nadležnosti iz članka 5. i/ili 6. Uredbe br. 44/2001.

               72

               Stoga je na treće pitanje potrebno odgovoriti da članak 23. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da omogućuje, u slučaju tužbi za naknadu štete zbog povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u da se u obzir uzme sporazume o prenošenju nadležnosti sadržane u ugovorima o isporuci robe, iako se takvim uzimanjem u obzir odstupa od pravila međunarodne nadležnosti predviđenih člankom 5. točkom 3. i/ili člankom 6. točkom 1. navedene uredbe, pod uvjetom da te klauzule upućuju na sporove koji se odnose na odgovornost zbog povrede prava tržišnog natjecanja.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 6. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se pravilo koncentracije nadležnosti u slučaju više tuženika koje ta odredba ustanovljuje može primjeniti u pogledu tužbe kojom se zahtijeva naknada štete za koju solidarno odgovaraju i u čijem se okviru zahtijeva dostava podataka, od poduzetnika koji su na geografskom i vremenskom planu na različite načine sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi zabrane sporazuma protivnih pravilima tržišnog natjecanja predviđenih pravom Unije koja je utvrđena odlukom Komisije, i to čak i kada je tužitelj povukao tužbu u odnosu na jedinog od više tuženika koji ima domicil u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak, osim ako nije utvrđeno postojanje tajnog dogovora između tužitelja i navedenog tuženika s ciljem umjetnog stvaranja ili održavanja uvjeta primjene navedene odredbe na dan podnošenja te tužbe.

                           2.

                           Članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se – kada se protiv tuženika sa sjedištima u različitim državama članicama tužbom zahtijeva naknada štete, zbog jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u koju je utvrdila Komisija, u kojoj su sudjelovali u više država članica na različite datume i na različitim mjestima– štetni događaj dogodio u pogledu svake od navodnih žrtava pojedinačno te da svaka od tih žrtava može temeljem navedenog članka 5. točke 3. odabrati hoće li tužbu podnijeti sudu mjesta gdje je zabranjeni sporazum bio stvarno sklopljen ili, ovisno o slučaju, gdje je sklopljen posebni sporazum koji se može identificirati kao da je sam uzročni događaj štete, ili pred sudom mjesta u kojem se nalazi njeno registrirano sjedište.

                           3.

                           Članak 23. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da omogućuje, u slučaju tužbi za naknadu štete zbog povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u da se u obzir uzme sporazume o prenošenju nadležnosti sadržane u ugovorima o isporuci robe, iako se takvim uzimanjem u obzir odstupa od pravila međunarodne nadležnosti predviđenih člankom 5. točkom 3. i/ili člankom 6. točkom 1. navedene uredbe, pod uvjetom da te klauzule upućuju na sporove koji se odnose na odgovornost zbog povrede prava tržišnog natjecanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački