title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 29. srpnja 2019.#Sumanan Vethanayagam i dr. protiv Minister van Buitenlandse Zaken.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Zakonik Zajednice o vizama – Uredba (EZ) br. 810/2009 – Članak 5. – Država članica nadležna za razmatranje i odlučivanje o zahtjevu za vizu – Članak 8. – Ugovor o zastupanju – Članak 32. stavak 3. – Žalba protiv odluke o odbijanju vize – Država članica nadležna za odlučivanje o žalbi u slučaju kad postoji ugovor o zastupanju – Nositelji prava na podnošenje žalbe.#Predmet C-680/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      29. srpnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Zakonik Zajednice o vizama – Uredba (EZ) br. 810/2009 – Članak 5. – Država članica nadležna za razmatranje i odlučivanje o zahtjevu za vizu – Članak 8. – Ugovor o zastupanju – Članak 32. stavak 3. – Žalba protiv odluke o odbijanju vize – Država članica nadležna za odlučivanje o žalbi u slučaju kad postoji ugovor o zastupanju – Nositelji prava na podnošenje žalbe”
      U predmetu C–680/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu, Nizozemska), odlukom od 30. studenoga 2017., koju je Sud zaprimio 5. prosinca 2017., u postupku

         Sumanan Vethanayagam,

         Sobitha Sumanan,

         Kamalaranee Vethanayagam

      protiv

         Minister van Buitenlandse Zaken,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, predsjednik vijeća, R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), potpredsjednica Suda, C. Toader, A. Rosas i M. Safjan, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. prosinca 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za S. Vethanayagama, S. Sumanan i K. Vethanayagam, J. A. Leijen, advocaat,

               –

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman i P. Huurnink, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller i A. Brabcová, u svojstvu agenata,

               –

               za dansku vladu, J. Nymann‑Lindegren, M. Wolff i P. Ngo, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, E. de Moustier i E. Armoët, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. De Luce, avvocato dello Stato,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europski parlament, G. Corstens, R. van de Westelaken i O. Hrstková Šolcová, u svojstvu agenata,

               –

               za Vijeće Europske unije, E. Moro i S. Boelaert, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga, F. Wilman i G. Wils, u svojstvu agenata,

               –

               za švicarsku vladu, E. Bichet, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 28. ožujka 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 4. i članka 32. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 810/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uspostavi Zakonika Zajednice o vizama (SL 2009., L 243, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 12., str. 8. i ispravak SL 2018., L 284, str. 38.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 610/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. (SL 2013., L 182, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 285. i ispravak SL 2014., L 225, str. 91.) (u daljnjem tekstu: Zakonik o vizama).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Sumanana Vethanayagama, Sobithe Sumanan i Kamalaranee Vethanayagam, s jedne strane, i Minister van Buitenlandse Zakena (ministar vanjskih poslova, Nizozemska; u daljnjem tekstu: ministar vanjskih poslova Nizozemske) u pogledu odbijanja zahtjeva za vizu za kratkotrajni boravak koji se odnose na S. Vethanayagama i S. Sumanan.

         Pravni okvir

            Sporazum o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini

               3

               U osmoj i desetoj uvodnoj izjavi Sporazuma između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (SL 2008., L 53, str. 52.; u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini) utvrđuje se:
               „ Uvjerene da je potrebno organizirati suradnju između Europske unije i Švicarske Konfederacije u pogledu provedbe, praktične primjene i daljnjeg razvoja schengenske pravne stečevine;
               […]
               Budući da se schengenska suradnja temelji na načelima slobode, demokracije, vladavine prava i poštovanja ljudskih prava, kako su ona zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda od 4. studenoga 1950.” [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 1. stavkom 2. Sporazuma o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini:
               „Ovim sporazumom nastaju uzajamna prava i obveze u skladu s postupcima koji su njime predviđeni.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Člankom 2. tog sporazuma predviđa se:
               „1.   Švicarska provodi i primjenjuje odredbe schengenske pravne stečevine navedene u Prilogu A ovom sporazumu u mjeri u kojoj se primjenjuje na države članice Europske unije (u daljnjem tekstu: države članice).
               2.   Švicarska provodi i primjenjuje odredbe akata Europske unije i Europske zajednice navedene u Prilogu B ovom sporazumu u mjeri u kojoj su te odredbe zamijenile i/ili razvile odgovarajuće odredbe Konvencije o provedbi sporazuma o postupnom ukidanju provjera na zajedničkim granicama potpisane 19. lipnja 1990. u Schengenu (u daljnjem tekstu: Konvencija o provedbi Schengena) ili su donesene na njezinu temelju.
               3.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., Švicarska prihvaća, provodi i primjenjuje i akte i mjere koje su donijele Europska unija i Europska zajednica kojima se mijenjaju ili dopunjuju odredbe iz Priloga A i B, na koje su primijenjeni postupci predviđeni ovim sporazumom.” [neslužbeni prijevod]

            Zakonik o vizama

               6

               Uvodnim izjavama 4., 18., 28., 29. i 34. Zakonika o vizama utvrđuje se:

                        „(4)

                        Države članice bi trebale biti nazočne ili zastupljene za potrebe viza u svim trećim zemljama na čije se državljane odnose zahtjevi za vize. Države članice koje nemaju vlastite konzulate u predmetnim trećim zemljama ili određenim dijelovima trećih zemalja trebale bi nastojati zaključiti ugovore o zastupanju s ciljem izbjegavanja nerazmjernih napora podnositelja zahtjeva za vize da dođu do konzulata.

                  […]

                        (18)

                        Schengenska suradnja na lokalnoj razini bitna je za usklađenu primjenu zajedničke vizne politike i za ispravnu procjenu migracijskih i/ili sigurnosnih rizika. Zbog različitosti lokalnih okolnosti, praktična primjena određenih zakonskih odredaba trebala bi biti ocjenjena između diplomatskih misija i konzularnih ureda država članica na pojedinačnim lokacijama radi osiguranja usklađene primjene zakonskih odredaba o sprječavanju trgovanja vizama i nejednakom postupanju s podnositeljima zahtjeva za vizu.

                  […]

                        (28)

                        S obzirom da je cilj ove Uredbe, posebno utvrđivanje postupaka i uvjeta za izdavanje tranzitnih viza ili viza namijenjenih za boravak na teritoriju država članica […] ne može se dostatno postići od strane država članica, ali se stoga može bolje postići na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti, kako je navedeno u članku 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti, kako je navedeno u tom članku, ova Uredba ne prelazi što je potrebno u postizanju tog cilja.

                        (29)

                        Ova Uredba poštuje temeljna prava i načela posebno priznata u Konvenciji Vijeća Europe o [za] zaštiti [zaštitu] ljudskih prava i temeljnih sloboda i u Povelji Europske unije o temeljnim pravima.

                  […]

                        (34)

                        U pogledu Švicarske ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u smislu [Sporazuma o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini] iz članka 1. točke B Odluke Vijeća 1999/437/EZ [od 17. svibnja 1999. o određenim aranžmanima za primjenu Sporazuma sklopljenog između Vijeća Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih dviju država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (SL 1999., L 176, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 3.)] u vezi s člankom 3. Odluke Vijeća 2008/146/EZ [od 28. siječnja 2008.] o zaključivanju [sklapanju] navedenog sporazuma [(SL 2008., L 53, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 111., str. 167.)].”

               7

               Članak 1. Zakonika o vizama glasi:
               „Ova Uredba utvrđuje postupke i uvjete za izdavanje viza za tranzit kroz ili za planirani boravak na državnom području država članica koji ne prelazi 90 dana tijekom bilo kojeg razdoblja od 180 dana.”

               8

               Prema članku 2. točki 2. tog zakonika:
               „U smislu ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        2.

                        ‚Viza’ znači odobrenje koje je izdala država članica radi:

                                 (a)

                                 tranzita kroz ili planiranog boravka na državnom području država članica u trajanju koje ne prelazi 90 dana tijekom bilo kojeg razdoblja od 180 dana;

                                 (b)

                                 tranzita preko međunarodnih tranzitnih područja zračnih luka država članica.

                  […]”

               9

               Članak 4. stavak 1. navedenog zakonika glasi:
               „Zahtjeve razmatraju i o njima odlučuju konzulati.”

               10

               Člankom 5. istog zakonika predviđa se:
               „1.   Država članica nadležna za razmatranje i odlučivanje o zahtjevu za jedinstvenu vizu je:

                        (a)

                        država članica čije je područje jedino odredište posjeta(â);

                  […]
               4.   Države članice surađuju u sprječavanju situacija kada zahtjev ne može biti razmatran i o njemu odlučeno stoga što država članica koja je nadležna u skladu sa stavcima 1. do 3. nije nazočna ni zastupljena u trećoj zemlji gdje podnositelj predaje zahtjev u skladu s člankom 6.”

               11

               Stavkom 1. članka 6. Zakonika o vizama naslovljenog „Konzularna područna nadležnost” utvrđuje se:
               „Zahtjev razmatra i o njemu odlučuje samo konzulat nadležne države članice na čijem konzularnom području podnositelj zahtjeva zakonito boravi.”

               12

               U skladu s člankom 8. tog zakonika koji se odnosi na ugovore o zastupanju:
               „1.   Država članica može izraziti spremnost da zastupa drugu državu članicu koja je nadležna u skladu s člankom 5. u svrhu razmatranja zahtjeva i izdavanja viza u ime te druge države članice. Država članica također može u ograničenom opsegu zastupati drugu državu članicu samo za prikupljanje zahtjeva i uzimanje biometrijskih podataka.
               2.   Konzulat države članice zastupateljice, ako razmatra odbijanje vize, dostavlja zahtjev nadležnim tijelima zastupane države članice radi donošenja konačne odluke o zahtjevu u roku iz članka 23. stavka 1., 2. ili 3.
               […]
               4.   Bilateralni ugovori sklopljeni između države članice zastupateljice i zastupane države članice sadrže sljedeće:

                        (a)

                        točno se navodi trajanje takvog zastupanja, ako je privremeno, te postupci za njegovo okončanje;

                        (b)

                        mogu se, posebno kada zastupana država članica ima konzulat u konkretnoj trećoj zemlji, predvidjeti odredbe o prostorijama, osoblju i plaćanjima zastupane države članice;

                        (c)

                        može se urediti da država članica zastupateljica mora zahtjeve određenih kategorija državljana trećih zemalja proslijediti središnjim tijelima zastupane države članice na prethodno konzultiranje, kako je navedeno u članku 22.;

                        (d)

                        iznimno od stavka 2., može se ovlastiti konzulat treće zemlje da sklapa ugovore o zastupanju s državama članicama koje imaju konzulate u toj zemlji [može se ovlastiti konzulat države članice zastupateljice da nakon razmatranja zahtjeva odbije izdati vizu].

                  5.   Države članice koje nemaju svoj konzulat u trećoj zemlji trebaju pokušati sklopiti ugovore o zastupanju s državama članicama koje imaju konzulate u toj zemlji.
               6.   Radi osiguranja da loša prometna infrastruktura ili velike udaljenosti u posebnim regijama ili zemljopisnim područjima ne prouzroče nepotrebne napore podnositeljima zahtjeva da dođu do konzulata, države članice koje nemaju svoje konzulate u toj regiji ili području nastojat će zaključiti ugovore o zastupanju s državama članicama koje imaju konzulate u toj regiji ili području.
               […]”

               13

               Člankom 32. stavkom 3. navedenog zakonika određuje se:
               „Podnositelji kojima je viza odbijena imaju pravo žalbe. Žalbe se ulažu protiv države članice koja je donijela konačnu odluku o zahtjevu, a u skladu s nacionalnim pravom te države članice. Države članice dostavljaju podnositelju informacije o postupanju u slučaju žalbe, kako je navedeno u Prilogu VI.”

               14

               Prema članku 47. stavku 1. istog zakonika:
               „Središnja tijela i konzulati država članica pružaju široj javnosti sve važne informacije u vezi sa zahtjevom za vizu, a posebno:
               […]

                        (h)

                        da negativne odluke o zahtjevu moraju biti dostavljene podnositelju, da te odluke moraju navoditi razloge na kojima se zasnivaju te da podnositelji čiji su zahtjevi odbijeni imaju pravo žalbe, uz informacije o postupanju u slučaju žalbe, uključujući nadležno tijelo, kao i rok za ulaganje žalbe;

                  […]”

            Priručnik o vizama

               15

               Priručnik za obradu zahtjeva za vizu i izmjenu izdanih viza, uveden Odlukom Komisije C(2010) 1620 final od 19. ožujka 2010., objašnjava da „za potrebe Zakonika o vizama i ovog priručnika, izraz ‚država članica’ označava države članice koje u potpunosti primjenjuju schengensku pravnu stečevinu te povezane države, a ‚državno područje država članica’ označava državno područje […] prethodno navedenih ‚država članica’” [neslužbeni prijevod].

            Ugovor o zastupanju između Kraljevine Nizozemske i Švicarske Konfederacije

               16

               Ugovor o zastupanju između Kraljevine Nizozemske i Švicarske Konfederacije koji se primjenjivao u vrijeme nastanka činjeničnog stanja u ovom predmetu stupio je na snagu 1. listopada 2014. U njemu je predviđeno da će Švicarska Konfederacija Kraljevinu Nizozemsku zastupati u pogledu svih vrsta schengenskih viza, među ostalim, u Šri Lanki.

               17

               U skladu s točkom 2. tog ugovora, „zastupanje” obuhvaća, među ostalim, „odbijanje izdavanja vize kada je to potrebno u skladu s člankom 8. stavkom 4. točkom (d) Zakonika o vizama i razmatranje žalbi, u skladu s nacionalnim pravom stranke zastupateljice (članak 32. stavak 3. Zakonika o vizama)”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               S. Vethanayagam i S. Sumanan, koji imaju državljanstvo Šri Lanke, u braku su i borave na Šri Lanki, podnijeli su svaki 16. kolovoza 2016. zahtjev za vizu za kratkotrajni boravak kako bi posjetili K. Vethanayagam, sestru S. Vethanayagama, koja ima nizozemsko državljanstvo i boravi u Amsterdamu (Nizozemska). Te zahtjeve podnio je posrednik, društvo VFS Global, pružatelj usluga, švicarskom konzulatu u Colombu (Šri Lanka) na temelju Ugovora o zastupanju između Kraljevine Nizozemske i Švicarske Konfederacije.

               19

               Odlukama od 19. kolovoza 2016. švicarska konzularna tijela koja su zastupala Kraljevinu Nizozemsku odbila su zahtjeve za vizu jer S. Vethanayagam i S. Sumanan nisu pružili dokaze da raspolažu dostatnim sredstvima za uzdržavanje tijekom planiranog boravka u Nizozemskoj ni jamstvo da će se vratiti u svoju zemlju podrijetla.

               20

               S. Vethanayagam i S. Sumanan podnijeli su ministru vanjskih poslova Nizozemske žalbu protiv tih odluka. On se odlukama od 28. rujna 2016. oglasio nenadležnim za odlučivanje o toj žalbi.

               21

               Osim toga, odlukom od 2. prosinca 2016. Staatssekretariat für Migration (Državno tajništvo za migraciju, Švicarska) odbilo je žalbu koju su zainteresirane osobe podnijele pred švicarskim tijelima protiv odluka od 19. kolovoza 2016. Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Švicarska) odmah je odbacio zahtjev podnositelja koji su htjeli ostvariti pravo na besplatan postupak i odbio je ispitati žalbu podnesenu protiv te odluke zbog neplaćanja traženog paušalnog iznosa.

               22

               S. Vethanayagam, S. Sumanan i K. Vethanayagam, u svojstvu referentne osobe, podnijeli su Visadienstu (Služba za vize, Nizozemska) novi zahtjev za vizu za kratkotrajni boravak koji se odnosi na prvo dvoje. Ministar vanjskih poslova Nizozemske odbio je taj zahtjev odlukom od 18. listopada 2016.

               23

               Odlukom od 23. studenoga 2016. ministar vanjskih poslova Nizozemske odbacio je kao nedopušten prigovor koju su tužitelji u glavnom postupku podnijeli protiv odluke od 18. listopada 2016.

               24

               Tužitelji u glavnom postupku pokrenuli su sudski postupak pred Rechtbankom den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu, Nizozemska) protiv odluka od 28. rujna 2016. i od 23. studenoga 2016. ističući da je Kraljevina Nizozemska trebala ispitati njihove prigovore i zahtjeve za vizu te da je Švicarska Konfederacija postupala samo kao zastupnica Kraljevine Nizozemske. Podnositelji zahtjeva u glavnom postupku smatraju da su, u skladu s pravom Unije, imali pravo podnijeti zahtjeve za vizu u državi njihova glavnog odredišta i tvrde da je činjenica da su postupci za podnošenje zahtjeva za vizu u cijelosti povjereni drugoj državi protivna načelu djelotvornog pravnog lijeka iz članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               25

               Ministar vanjskih poslova Nizozemske tvrdi da nije bio nadležan za odlučivanje o zahtjevima za vizu podnositelja zahtjeva u glavnom postupku.

               26

               Kao prvo, nadležnost za ispitivanje zahtjeva za vizu podnesenih u Šri Lanki prenesena je, na temelju članka 8. stavka 4. Zakonika o vizama i verbalne note koja se temelji na toj odredbi, na Švicarsku Konfederaciju.

               27

               Kao drugo, s obzirom na to da su švicarska konzularna tijela u Colombu nadležna za odbijanje izdavanja vize, podnositelji zahtjeva u glavnom postupku trebali su, u skladu s člankom 32. stavkom 3. Zakonika o vizama, podnijeti svoju žalbu protiv Švicarske Konfederacije kao države koja je donijela konačnu odluku o njihovim zahtjevima.

               28

               Kao treće, državljani treće zemlje koji borave u Šri Lanki ne mogu izravno podnijeti zahtjeve za vizu Službi za vize u Nizozemskoj. Naime, s obzirom na to da u Šri Lanki Kraljevinu Nizozemsku zastupa Švicarska Konfederacija, takvi se zahtjevi, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Zakonika o vizama, trebaju podnijeti švicarskim konzularnim tijelima.

               29

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev dvoji o pravilnom tumačenju Zakonika o vizama u odnosu na, ponajprije, položaj referentne osobe u postupcima za izdavanje vize, potom, pojam „zastupanje” i, konačno, usklađenost sustava konzularnog zastupanja u pogledu prava na djelotvornu sudsku zaštitu priznatog u članku 47. Povelje.

               30

               U tim je okolnostima Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 32. stavku 3. Zakonika o vizama to da referentna osoba kao zainteresirana stranka u vezi sa zahtjevom podnositelja zahtjeva za vizu ima mogućnost u svoje ime podnijeti prigovor i žalbu protiv odluke o odbijanju te vize?

                        2.

                        Treba li zastupanje iz članka 8. stavka 4. Zakonika o vizama tumačiti na način da (i) zastupana država zadržava nadležnost ili se nadležnost u potpunosti prenosi na državu zastupateljicu pa zastupana država više nije nadležna?

                        3.

                        Ako su u skladu s člankom 8. stavkom 4. uvodnom rečenicom i točkom (d) Zakonika o vizama moguća oba načina zastupanja, koja se država članica smatra državom članicom koja je donijela konačnu odluku u smislu članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama?

                        4.

                        Je li tumačenje članka 8. stavka 4. i članka 32. stavka [3.] Zakonika o vizama prema kojem podnositelji zahtjeva za vize mogu podnijeti žalbu protiv odluke o odbijanju njihovih zahtjeva isključivo upravnom tijelu ili sudu države članice zastupateljice, a ne zastupane države članice za koju su podneseni zahtjevi za vizu, u skladu s pravom na djelotvornu sudsku zaštitu u smislu članka 47. [Povelje]? Jesu li za odgovor na to pitanje bitne okolnosti osigurava li se raspoloživim pravnim sredstvima pravo podnositelja zahtjeva da bude saslušan i vodi postupak na jeziku jedne od država članica, predstavljaju li upravne i sudske pristojbe za postupke povodom prigovora i žalbi nerazmjeran trošak za podnositelja zahtjeva te postoji li mogućnost odobravanja besplatne pravne pomoći? Je li, s obzirom na marginu prosudbe koju države imaju u vezi s viznim pitanjima, za odgovor na to pitanje relevantna okolnost ima li švicarski sud dostatan uvid u situaciju u Nizozemskoj da bi mogao osigurati djelotvornu pravnu zaštitu?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 32. stavak 3. Zakonika o vizama tumačiti na način da se njime referentnoj osobi omogućava da u svoje ime podnese žalbu protiv odluke o odbijanju vize.

         Dopuštenost

               32

               Uvodno, Europska komisija osporava dopuštenost prvog prethodnog pitanja jer tvrdi da nizozemsko zakonodavstvo nije primjenjivo na predmet u glavnom postupku s obzirom na to da su u ovom slučaju švicarska, a ne nizozemska tijela, donijela konačnu odluku o zahtjevu za vizu.

               33

               Takav argument ne može se prihvatiti.

               34

               S jedne strane, valja istaknuti da određivanje države u kojoj, na temelju članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama, treba podnijeti žalbu protiv odluke o odbijanju vize predstavlja jedno od pitanja koja su predmet ovog zahtjeva za prethodnu odluku tako da se odgovor na to pitanje ne može dati prijevremeno u okviru analize dopuštenosti prvog prethodnog pitanja.

               35

               S druge strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 26. i navedena sudska praksa).

               36

               Iz navedenoga proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 27., i navedena sudska praksa).

               37

               U ovom se slučaju prvo prethodno pitanje odnosi na tumačenje prava Unije, konkretnije na pitanje ima li referentna osoba procesnu legitimaciju za podnošenje žalbe, predviđene člankom 32. stavkom 3. Zakonika o vizama, protiv odluke o odbijanju vize.

               38

               Osim toga, uz to što se u odluci kojom se upućuje zahtjev činjenični i pravni okvir izlaže u dostatnoj mjeri da omogući određivanje dosega postavljenog pitanja, nije očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka ili da je problem hipotetske naravi.

               39

               Naime, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, K. Vethanayagam, referentna osoba, odnosno sestra i šurjakinja podnositelja zahtjeva za vizu, koja boravi u Nizozemskoj, podnijela je, jednako kao i oni, žalbu u njihovu korist protiv odluke o odbijanju zahtjeva za vizu koju je donijela Služba za vize.

               40

               Posljedično, kako bi mogao donijeti svoju presudu, sudu koji je uputio zahtjev očito je potreban odgovor Suda o tumačenju koje je zatražio.

               41

               Slijedom toga, prvo prethodno pitanje je dopušteno.

         Meritum

               42

               U odnosu na tumačenje članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom praksom Suda, kada je riječ o tumačenju odredaba prava Unije, valja voditi računa ne samo o njihovu tekstu, nego i o kontekstu u kojemu se one nalaze te o ciljevima propisa kojih su dio (presuda od 7. veljače 2018., American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, t. 54. i navedena sudska praksa).

               43

               Kao prvo, u odnosu na tekst članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama, prvom rečenicom te odredbe određuje se da: „[p]odnositelji kojima je viza odbijena imaju pravo žalbe.” Dakle, iz teksta navedene odredbe proizlazi da je dotičnom podnositelju zahtjeva za vizu izričito priznato pravo podnošenja žalbe protiv odluke o odbijanju vize.

               44

               Priznanju tog prava ne protivi se činjenica da se u drugoj rečenici članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama predviđa da žalbu protiv odluke o odbijanju vize treba uložiti protiv države članice koja je donijela konačnu odluku „u skladu s nacionalnim pravom te države članice”.

               45

               U tom pogledu Sud je već presudio da je, tako upućujući na zakonodavstvo država članica, zakonodavac Unije njima prepustio da odluče o naravi i konkretnim pojedinostima u vezi s ostvarivanjem prava na pravne lijekove kojima raspolažu podnositelji zahtjeva za vizu (presuda od 13. prosinca 2017., El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, t. 25.).

               46

               Iz toga proizlazi da se upućivanje na nacionalno zakonodavstvo država članica ograničava na propis o postupovnim pravilima, dok je određivanje osobe kojoj pripada pravo podnošenja žalbe izričito predviđeno člankom 32. stavkom 3. Zakonika o vizama.

               47

               Kao drugo, takvo utvrđenje potvrđuje kontekst članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama. U tom pogledu, iz članka 47. stavka 1. točke (h) tog zakonika proizlazi da središnja tijela i konzulati država članica pružaju široj javnosti sve važne informacije u vezi sa zahtjevom za vizu, a posebno da negativne odluke o zahtjevu moraju biti dostavljene podnositeljima i da oni imaju pravo žalbe.

               48

               Usto, kao što to proizlazi iz Priloga VI. Zakoniku o vizama, standardni obrazac koji se tamo nalazi za dostavljanje i obrazlaganje odluke o odbijanju, poništenju ili ukidanju vize upućuje se podnositelju zahtjeva ili nositelju vize. Taj obrazac također sadržava popis razloga kojima se, u skladu s člankom 32. stavkom 1. Zakonika o vizama, može opravdati odluka o odbijanju zahtjeva. Iz toga proizlazi da se takva odluka treba opravdati jedino razlozima koji se odnose na samog podnositelja zahtjeva za vizu.

               49

               Naime, nakon što je na obrascu koji mora ispuniti naznačilo da je, ovisno o slučaju, „razmotril[o] […] zahtjev za vizu” ili „razmotril[o] […] vizu”, nadležno tijelo mora odrediti razlog ili razloge koji opravdavaju odbijanje, poništenje ili ukidanje vize, izabravši jedan od jedanaest razloga koji se nalaze na obrascu, odnosno: predočena je lažna/krivotvorena putna isprava; nije dano opravdanje svrhe i uvjeta planiranog boravka; podnositelj zahtjeva nije dostavio dokaz o dostatnim sredstvima za uzdržavanje za trajanje planiranog boravka; podnositelj zahtjeva je već boravio 90 dana tijekom trenutnog razdoblja od 180 dana na državnom području država članica na temelju jedinstvene vize ili vize s ograničenom teritorijalnom valjanošću; izdano je upozorenje u odnosu na podnositelja zahtjeva u Schengenskom informacijskom sustavu (SIS) u svrhu odbijanja ulaska; jedna ili više država članica smatraju podnositelja zahtjeva prijetnjom za javni poredak, unutarnju sigurnost, javno zdravlje ili za međunarodne odnose jedne ili više država članica; podnositelj zahtjeva nije dostavio dokaz o odgovarajućem i valjanom putnom zdravstvenom osiguranju; informacije koje je podnositelj zahtjeva dostavio u vezi s opravdanjem svrhe i uvjeta planiranog boravka nisu pouzdane; ne može se utvrditi namjera podnositelja zahtjeva da napusti područje država članica prije isteka vize; podnositelj zahtjeva nije podnio dostatan dokaz da nije bio u mogućnosti prethodno zatražiti vizu, koji bi opravdao podnošenje zahtjeva za vizu na granici i ukidanje vize zatražio je nositelj vize.

               50

               Stoga, iz konteksta članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama proizlazi da je jedini nositelj prava na podnošenje žalbe protiv odluke o odbijanju vize podnositelj zahtjeva za vizu.

               51

               Kao treće, što se tiče ciljeva koji se žele postići Zakonikom o vizama, iz članka 1. tog zakonika, u vezi s njegovim uvodnim izjavama 18. i 28., proizlazi da je njegov cilj, kako bi se osigurala usklađena primjena zajedničke vizne politike, utvrđivanje postupaka i uvjeta za izdavanje tranzitnih viza ili viza namijenjenih za boravak na državnom području država članica koji ne prelazi 90 dana tijekom bilo kojeg razdoblja od 180 dana.

               52

               U tom pogledu, u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkama (a) i (b) Zakonika o vizama, viza je definirana kao odobrenje koje je izdala država članica radi tranzita kroz ili planiranog boravka na državnom području država članica u trajanju koje ne prelazi 90 dana tijekom bilo kojeg razdoblja od 180 dana. Stoga iz takvog odobrenja proizlazi da podnositelji zahtjeva za vizu imaju posebna prava.

               53

               Budući da je cilj žalbe iz članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama izmjena odluke o odbijanju vize, podnositelj zahtjeva za vizu, kao adresat te odluke, je taj koji ima izravan i poseban interes za podnošenje žalbe protiv nje.

               54

               Takvo utvrđenje ne protivi se tomu da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 45. ove presude, države članice, kad odrede narav i konkretne pojedinosti u vezi s ostvarivanjem prava na pravne lijekove kojima raspolažu podnositelji zahtjeva za vize, dopuste referentnoj osobi da, zajedno s podnositeljem zahtjeva za vizu, u žalbenom postupku iz članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama sudjeluje kao intervenijent.

               55

               Međutim, s obzirom na ono što je odlučeno u točki 47. ove presude, referentna osoba može sudjelovati samo u svojstvu podređene i akcesorne stranke u odnosu na podnositelja zahtjeva za vizu, a ne kao neovisna stranka.

               56

               Osim toga, s obzirom na prethodna razmatranja, članku 32. stavku 3. Zakonika o vizama ne protivi se ni da adresat odluke o odbijanju vize ovlasti treću osobu za zastupanje u postupcima pred sudom.

               57

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 32. stavak 3. Zakonika o vizama treba tumačiti na način da se njime referentnoj osobi ne dopušta da u svoje ime podnese žalbu protiv odluke o odbijanju vize.

            Drugo i treće pitanje

               58

               Svojim drugim i trećim pitanjem, na koje valja zajedno odgovoriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. stavak 4. točku (d) i članak 32. stavak 3. Zakonika o vizama tumačiti na način da je, kad postoji bilateralni ugovor o zastupanju kojim se predviđa da su konzularna tijela države članice zastupateljice ovlaštena donositi odluke o odbijanju vize, na nadležnim tijelima te države da odluče o žalbama podnesenim protiv odluke o odbijanju vize.

               59

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja istaknuti da se Glavom III. Zakonika o vizama utvrđuju pravna pravila koja se odnose na postupke i uvjete za izdavanje viza.

               60

               U mjeri u kojoj se ta pravna pravila odnose na države članice, odnose se također na Švicarsku Konfederaciju kao što to, među ostalim, proizlazi iz članka 2. Sporazuma o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini u vezi s uvodnom izjavom 34. Zakonika o vizama.

               61

               Međutim, iz članka 4. stavka 1. Zakonika o vizama ponajprije proizlazi da u načelu zahtjeve za vizu ispituju konzulati.

               62

               Zatim, člankom 5. stavkom 1. Zakonika o vizama, kao državu članicu nadležnu za razmatranje i odlučivanje o zahtjevu za jedinstvenu vizu, označava se državu članicu čije je područje jedino odredište posjeta(â) ili ako posjet uključuje više od jednog odredišta, državu članicu čije je državno područje glavno odredište posjeta u smislu duljine ili svrhe boravka ili čak ako se ne može utvrditi glavno odredište, državu članicu čiju vanjsku granicu podnositelj zahtjeva namjerava prijeći kako bi ušao na područje država članica.

               63

               Usto, kad je riječ o konzularnoj područnoj nadležnosti, iz članka 6. stavka 1. Zakonika o vizama proizlazi da se u načelu zahtjevi za vizu trebaju podnijeti konzulatu nadležne države članice na čijem konzularnom području podnositelj zahtjeva zakonito boravi.

               64

               Međutim, iz članka 8. stavaka 5. i 6. Zakonika o vizama u vezi s njegovom uvodnom izjavom 4. proizlazi da bi, s ciljem izbjegavanja nerazmjernih napora podnositelja zahtjeva za vize da dođu do konzulata, države članice koje nemaju vlastite konzulate u predmetnim trećim zemljama ili određenim dijelovima trećih zemalja trebale nastojati zaključiti ugovore o zastupanju.

               65

               U tu svrhu člankom 8. Zakonika o vizama izričito se utvrđuje da države članice mogu sklopiti bilateralne ugovore kojim država članica izražava spremnost da zastupa drugu državu članicu u svrhu odlučivanja o zahtjevima.

               66

               Točno je da se tim člankom 8. predviđaju različite situacije u odnosu na doseg zastupanja ovisno o namjeravanoj odluci o zahtjevu za vizu te uvjetima ugovora o zastupanju.

               67

               S jedne strane, u slučaju kad namjerava prihvatiti zahtjev za vizu, člankom 8. stavkom 1. Zakonika o vizama predviđa se da „[d]ržava članica može izraziti spremnost da zastupa drugu državu članicu koja je nadležna u skladu s člankom 5. u svrhu razmatranja zahtjeva i izdavanja viza u ime te druge države članice” i dodaje se da „[d]ržava članica također može u ograničenom opsegu zastupati drugu državu članicu samo za prikupljanje zahtjeva i uzimanje biometrijskih podataka”.

               68

               Posljedično, u slučaju izdavanja viza, člankom 8. stavkom 1. Zakonika o vizama predviđaju se dvije razine zastupanja, odnosno prva razina, koja obuhvaća razmatranje i izdavanje vize i druga, ograničenija razina, koja se svodi na prikupljanje zahtjeva.

               69

               S druge strane, u slučaju kad je namjeravana odluka odbijanje vize, člankom 8. Zakonika o vizama također se predviđaju dvije različite razine zastupanja, pri čemu prva ima vrijednost općeg pravila, a druga posebnog pravila.

               70

               Kad je riječ o općem pravilu, člankom 8. stavkom 2. Zakonika o vizama utvrđuje se da konzulat države članice zastupateljice, ako razmatra odbijanje vize, dostavlja zahtjev nadležnim tijelima zastupane države članice radi donošenja konačne odluke o tom zahtjevu.

               71

               U odnosu na posebno pravilo, člankom 8. stavkom 4. točkom (d) navedenog zakonika predviđa se da, iznimno od općeg pravila, bilateralnim ugovorom o zastupanju potpisanim između dviju država članica može se ovlastiti konzulat države članice zastupateljice da odbije izdavanje vize nakon ispitivanja zahtjeva.

               72

               Drugim riječima, u slučaju kad država članica zastupateljica smatra da zahtjev za vizu treba odbiti, ako bilateralnim ugovorom o zastupanju nije drugačije određeno, ona taj zahtjev podnosi tijelima zastupane države članice. Na njima je da donesu konačnu odluku. Nasuprot tomu, kad to bilateralni ugovor o zastupanju predviđa, tijela države članice zastupateljice dužna su odbiti zahtjev za vizu i posljedično donijeti konačnu odluku.

               73

               Posljedično, s obzirom na to da se člankom 32. stavkom 3. Zakonika o vizama predviđa da se žalbe ulažu protiv države članice koja je donijela konačnu odluku o zahtjevu, određivanje nadležne države za donošenje konačne odluke i, slijedom toga, protiv koje treba uložiti žalbu ovisi, u slučaju ugovora o zastupanju potpisanim između dviju država članica, o uvjetima tog ugovora.

               74

               Budući da u ovom slučaju područje Kraljevine Nizozemske predstavlja jedino odredište posjeta podnositelja zahtjeva u glavnom postupku, zahtjevi za vizu trebali su, u nedostatku ugovora o zastupanju, na temelju članaka 5. i 6. Zakonika o vizama, biti podneseni u konzulatu te države članice na Šri Lanki. Međutim, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, s obzirom na to da Kraljevina Nizozemska u toj zemlji nema svoj konzulat, 1. listopada 2014. sklopila je sa Švicarskom Konfederacijom ugovor o zastupanju. Time je podnositeljima zahtjeva u glavnom postupku omogućeno da svoje zahtjeve za vizu za kratkotrajni boravak u Nizozemskoj podnesu švicarskom konzulatu u Colombu.

               75

               Međutim, tim ugovorom predviđa se da je Švicarska Konfederacija, kad predstavlja Kraljevinu Nizozemsku, među ostalim, dužna „odbiti izdavanje viza kada je to prikladno u skladu s člankom 8. stavkom 4. točkom (d) Zakonika o vizama” i „razmotriti žalbu, u skladu s nacionalnim pravom stranke zastupateljice”.

               76

               Posljedično, s obzirom na to da je, na temelju navedenog ugovora, na Švicarskoj Konfederaciji bilo da donese konačnu odluku o zahtjevima za vize za kratkotrajni boravak u Nizozemskoj, koje su podnositelji zahtjeva u glavnom postupku podnijeli, ta prva država bila je nadležna i za odlučivanje o uloženim žalbama protiv odluka o odbijanju vize, u skladu s člankom 32. stavkom 3. Zakonika o vizama.

               77

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje treba odgovoriti da članak 8. stavak 4. točku (d) i članak 32. stavak 3. Zakonika o vizama treba tumačiti na način da je, kad postoji bilateralni ugovor o zastupanju kojim se predviđa da su konzularna tijela države članice zastupateljice ovlaštena donositi odluke o odbijanju vize, na nadležnim tijelima te države članice da odluče o žalbama podnesenim protiv odluke o odbijanju vize.

            Četvrto pitanje

               78

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li zajedničko tumačenje članka 8. stavka 4. točke (d) i članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama, prema kojem žalbu protiv odluke o odbijanju vize treba uložiti protiv države zastupateljice, usklađeno s temeljnim pravom na djelotvornu sudsku zaštitu.

               79

               U tom kontekstu valja utvrditi da odredbe Zakonika o vizama, uključujući pravo na žalbu predviđeno člankom 32. stavkom 3. tog zakonika, treba tumačiti, kao što to iz uvodne izjave 29. istog zakonika proizlazi, poštujući temeljna prava i načela posebno priznata Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) i Poveljom.

               80

               Načelo učinkovite pravne zaštite prava koja pojedinci izvode iz prava Unije, na koje upućuje članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, naime, opće je načelo prava Unije koje proizlazi iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama i zaštićeno je člancima 6. i 13. EKLJP‑a te je sada potvrđeno člankom 47. Povelje (presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 35.).

               81

               U posebnom kontekstu članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama, svaka država članica mora jamčiti poštovanje temeljnih prava, osobito djelotvornu sudsku zaštitu, tako da odredi narav i konkretne pojedinosti žalbi protiv odluka o odbijanju viza, uz poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2017., El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, t. 25. i 42.)

               82

               Posljedično, bez obzira na to je li država protiv koje se žalba protiv odluke o odbijanju vize mora uložiti, u skladu s uvjetima ugovora o zastupanju, država zastupateljica ili zastupana država, mora se osigurati poštovanje temeljnih prava, osobito prava podnositelja zahtjeva za vizu na djelotvornu sudsku zaštitu.

               83

               Konkretno, činjenica da je konačnu odluku o odbijanju vize, kao u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, donijela država zastupateljica ne utječe na obvezu poštovanja takvog prava.

               84

               U tom pogledu, kao što se to utvrđuje njegovom uvodnom izjavom 34., Zakonik o vizama predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u smislu Sporazuma o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini, koje su obuhvaćene područjem iz članka 1. točke B Odluke 1999/437 u vezi s člankom 3. Odluke 2008/146.

               85

               U skladu s navedenim zakonikom, Švicarska Konfederacija može izdavati jedinstvene vize koje će vrijediti na cijelom schengenskom području.

               86

               No, iako Švicarska Konfederacija nije država članica Unije, ona je, osim što je kao članica Vijeća Europe od 6. svibnja 1963. stranka EKLJP‑a, prije svega povezana država na temelju Sporazuma o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini koji u svojoj desetoj uvodnoj izjavi predviđa da „se schengenska suradnja temelji na načelima slobode, demokracije, vladavine prava i poštovanja ljudskih prava, kako su ona osobito zajamčena [EKLJP‑om]”.

               87

               Usto, Sporazumom o pridruživanju Švicarske Konfederacije schengenskoj pravnoj stečevini nastaju, kao što to proizlazi iz njegova članka 1. stavka 2., uzajamna prava i obveze, na način da Švicarska Konfederacija treba, kao što se predviđa člankom 2. navedenog sporazuma, primijeniti sve odredbe schengenske pravne stečevine, u skladu s postupcima koji su njime predviđeni.

               88

               S obzirom na ta razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da je zajedničko tumačenje članka 8. stavka 4. točke (d) i članka 32. stavka 3. Zakonika o vizama, prema kojem žalbu protiv odluke o odbijanju vize treba uložiti protiv države zastupateljice, usklađeno s temeljnim pravom na djelotvornu sudsku zaštitu.

         Troškovi

               89

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 32. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 810/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uspostavi Zakonika Zajednice o vizama , kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 610/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013., treba tumačiti na način da se njime referentnoj osobi ne dopušta da u svoje ime podnese žalbu protiv odluke o odbijanju vize.

                           2.

                           Članak 8. stavak 4. točku (d) i članak 32. stavak 3. Uredbe br. 810/2009, kako je izmijenjena Uredbom br. 610/2013, treba tumačiti na način da je, kad postoji bilateralni ugovor o zastupanju kojim se predviđa da su konzularna tijela države članice zastupateljice ovlaštena donositi odluke o odbijanju vize, na nadležnim tijelima te države članice da odluče o žalbama podnesenim protiv odluke o odbijanju vize.

                           3.

                           Zajedničko tumačenje članka 8. stavka 4. točke (d) i članka 32. stavka 3. Uredbe br. 810/2009, kako je izmijenjena Uredbom br. 610/2013, prema kojem žalbu protiv odluke o odbijanju vize treba uložiti protiv države zastupateljice, usklađeno je s temeljnim pravom na djelotvornu sudsku zaštitu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 29. srpnja 2019.#Red Bull GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 4. i članak 7. stavak 1. točka (a) – Apsolutni razlog za odbijanje – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Kombinacija dviju boja kao takvih – Nepostojanje sustavnog rasporeda koji povezuje boje na prethodno utvrđen i dosljedan način.#Predmet C-124/18 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      29. srpnja 2019. (
            *1
         )
      „Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 4. i članak 7. stavak 1. točka (a) – Apsolutni razlog za odbijanje – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Kombinacija dviju boja kao takvih – Nepostojanje sustavnog rasporeda koji povezuje boje na prethodno utvrđen i dosljedan način”
      U predmetu C‑124/18 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 15. veljače 2018.,

         Red Bull GmbH,, sa sjedištem u Fuschlu am See (Austrija), koji zastupa A. Renck, Rechtsanwalt, i S. Petivlasova, abogada,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju A. Folliard‑Monguiral i D. Botis, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,

         Marques, sa sjedištem u Leicesteru (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupaju R. Mallinson, solicitor, i T. Müller, Rechtsanwalt,

         Optimum Mark sp. z o.o., sa sjedištem u Varšavi (Poljska), koji zastupaju R. Skubisz, J. Dudzik, M. Mazurek, adwokaci, i E. Jaroszyńska‑Kozłowska, advocate,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj) i M. Ilešič, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Red Bull GmbH zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 30. studenoga 2017., Red Bull protiv EUIPO‑a –Optimum mark (Kombinacija plave i srebrne boje) (T‑101/15 i T‑102/15; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2017:852), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje dviju odluka prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 2. prosinca 2014. (predmet R 2036/2013‑1 i predmet 2037/2013‑1) koje se odnose na dva postupka za proglašavanje žiga ništavim između društava Optimum Mark sp. z o.o. i Red Bull.

         Pravni okvir

            Uredba (EZ) br. 40/94

               2

               Članak 4. Uredbe (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), naslovljen „Znakovi od kojih se može sastojati žig Zajednice”, propisuje:
               „Žig Zajednice može se sastojati od bilo kojeg znaka koji se može grafički prikazati, posebno riječi, uključujući osobna imena, crteže, slova, brojke, oblike proizvoda ili njihova pakiranja, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika.”

               3

               Člankom 7. te uredbe, naslovljenim „Apsolutni razlozi za odbijanje”, propisuje se:
               „1.   Neće se registrirati sljedeće:

                        (a)

                        znakovi koji nisu u skladu sa zahtjevima iz članka 4.;

                        (b)

                        žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter;

                  […]
               3.   Stavak 1. točke (b), (c) i (d) ne primjenjuju se ako je žig slijedom svoje uporabe stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge za koje je zatražena registracija.”

               4

               Člankom 15. navedene uredbe, naslovljenim „Uporaba žiga Zajednice”, propisuje se:
               „1.   Ako u petogodišnjem razdoblju od registracije nositelj nije stvarno rabio svoj žig u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig Zajednice podliježe sankcijama predviđenima ovom Uredbom, osim ako postoje opravdani razlozi za neuporabu.
               2.   Uporabom u smislu točke 1. također se smatra sljedeće:

                        (a)

                        uporaba žiga Zajednice u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran;

                  […]”

               5

               Člankom 51. iste uredbe, naslovljenim „Apsolutni razlozi za ništavost”, propisuje se:
               „1.   Žig Zajednice proglašava se ništavim na zahtjev podnesen [EUIPO‑u] ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:

                        (a)

                        kad je žig Zajednice registriran protivno odredbama članka 5. ili članka 7.;

                        (b)

                        kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri kada je podnosio prijavu žiga.

                  2.   Kad je žig Zajednice registriran protivno odredbama članka 7. stavka 1. točke (b), (c) ili (d), ipak ne može biti proglašen ništavim ako je zbog svoje uporabe nakon registracije stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran.
               […]”

            Uredba (EZ) br. 207/2009

               6

               Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009., stavila je izvan snage i zamijenila Uredbu br. 40/94.

               7

               Članak 4., članak 7., članak 15. stavak 1. i članak 52. Uredbe br. 207/2009 u biti preuzimaju sadržaj, redom, članka 4., članka 7., članka 15. stavaka 1. i 2. i članka 51. Uredbe br. 40/94.

         Okolnosti spora

               8

               Okolnosti spora, koje su iznesene u točkama 1. do 26. pobijane presude, mogu se, za potrebe ovog postupka, sažeti na sljedeći način.

               9

               Kad je riječ o predmetu T‑101/15, društvo Red Bull je 15. siječnja 2002. podnijelo prijavu za registraciju koja se odnosila na kombinaciju dviju boja kao takvih koje su prikazane u nastavku:

               10

               Dopisom od 30. lipnja 2003. žalitelj je podnio dodatne dokumente kako bi dokazao razlikovni karakter stečen uporabom tog žiga. Žalitelj je 11. listopada 2004. dostavio opis tog žiga, koji je glasio:
               „Zatražena zaštita sadržava plavu (RAL 5002) i srebrnu (RAL 9006) boju. Omjer boja je otprilike 50 % – 50 %.”

               11

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 32. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidirana i izmijenjena, te odgovaraju opisu: „Energetski napitci”.

               12

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 10/2005 od 7. ožujka 2005. Žig je registriran 25. srpnja 2005., pod brojem 002534774, s naznakom njegova razlikovnog karaktera stečenog uporabom i opisom navedenim u točki 10. ove presude.

               13

               Društvo Optimum Mark podnijelo je EUIPO‑u 20. rujna 2013. zahtjev za proglašavanje žiga ništavim.

               14

               U prilog svojem zahtjevu to je društvo navelo, s jedne strane, da žig ne ispunjava zahtjeve iz članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 zato što njegov grafički prikaz ne sadržava sustavni raspored boja koji ih povezuje na prethodno utvrđen i dosljedan način i, s druge strane, da je opis žiga, prema kojem je udio dviju boja koje čine žig „otprilike 50 % – 50 %”, takve prirode da omogućuje veći broj kombinacija, tako da potrošači ne bi mogli sa sigurnošću ponoviti daljnje kupnje.

               15

               Kad je riječ o predmetu T‑102/15, žalitelj je EUIPO‑u 1. listopada 2010. podnio drugu prijavu za registraciju žiga Europske unije koja se odnosila na kombinaciju boja kao takvih, kako je prikazana u točki 9. ove presude, i koja se odnosila na iste proizvode poput onih navedenih u točki 11. ove presude.

               16

               Prijava žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 48/2011 od 29. studenoga 2010.

               17

               Ispitivač je 22. prosinca 2010. izdao obavijest o neispunjavanju formalnih uvjeta i slijedom toga zatražio od žalitelja da pojasni „omjere u kojima će se dvije boje primjenjivati (na primjer, u jednakim omjerima) i način na koji će se one pojavljivati”.

               18

               Žalitelj je 10. veljače 2011. ispitivaču naveo da je, „[u] skladu s [njegovom] obavijesti od 22. prosinca 2010., [on] obavijestio EUIPO […] da će se dvije boje primjenjivati u jednakim omjerima i postavljene jedna pored druge”.

               19

               Taj drugi žig registriran je 8. ožujka 2011. na temelju razlikovnog karaktera stečenog uporabom, s naznakom boja „plava (Pantone 2747 C), srebrna (Pantone 877 C)” i sa sljedećim opisom: „Dvije boje primjenjivat će se u jednakim omjerima i postavljene jedna pored druge”.

               20

               Društvo Optimum Mark podnijelo je EUIPO‑u 27. rujna 2011. zahtjev za proglašavanje navedenog žiga ništavim tvrdeći, s jedne strane, da žig ne ispunjava zahtjeve iz članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, s obzirom na činjenicu da izraz „postavljene jedna pored druge” može imati različita značenja, da opis žiga ne upućuje na vrstu rasporeda prema kojem će se dvije boje primjenjivati na proizvode i stoga nije bio potpun, jasan i precizan sam po sebi.

               21

               Dvjema odlukama od 9. listopada 2013. Odjel za poništaje EUIPO‑a proglasio je ništavim dva žiga o kojima je riječ (u daljnjem tekstu: sporni žigovi) s obrazloženjem, među ostalim, da nisu dovoljno precizni. Naime, odluke Odjela za poništaj temeljile su se na činjenici da je priroda žigova bila takva da je omogućavala veći broj različitih kombinacija koje potrošaču ne bi omogućile da percipira i zapamti posebnu kombinaciju koju bi mogao koristiti kako bi sa sigurnošću ponovio kupnju.

               22

               Društvo Red Bull podnijelo je žalbe protiv tih dviju odluka pred žalbenim vijećem EUIPO‑a.

               23

               Dvjema odlukama od 2. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: sporne odluke) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je te žalbe smatrajući, u bitnome, da grafički prikaz spornih žigova, ocijenjen zajedno s opisom koji ga je pratio, ne ispunjava zahtjeve preciznosti i postojanosti utvrđene presudom od 24. lipnja 2004.Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384), prema kojoj kombinacije boja koje čine žigove moraju biti sustavno raspoređene tako da su odnosne boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način. Naime, prema mišljenju prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a, sporni žigovi omogućuju raspored dviju boja s većim brojem različitih kombinacija koje daju vrlo različit ukupan dojam.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               24

               Tužbama podnesenima tajništvu Općeg suda 26. veljače 2015. žalitelj je pokrenuo dva postupka za poništenje spornih odluka.

               25

               U prilog svojim tužbama društvo Red Bull istaknulo je dva tužbena razloga, od kojih se prvi temeljio na povredi članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 kao i načela proporcionalnosti i jednakog postupanja, a drugi na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.

               26

               Opći je sud pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbe.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               27

               Žalitelj, kojeg podupire Marques, od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        poništi sporne odluke i

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova postupka.

               28

               EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        društvu Red Bull naloži snošenje troškova.

               29

               Društvo Optimum Mark od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        društvu Red Bull naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               30

               U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe pet žalbenih razloga, od koji se prvi temelji na povredi načela jednakog postupanja i proporcionalnosti u okviru članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, drugi na povredi članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, treći na povredi načela legitimnih očekivanja, četvrti na povredi načela proporcionalnosti i, naposljetku, peti na povredi članka 134. stavka 1. i članka 135. Poslovnika Općeg suda.

            Drugi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               31

               Svojim drugim žalbenim razlogom, koji treba analizirati na prvom mjestu, žalitelj prigovara Općem sudu da je pogrešno protumačio presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384), kao i da je povrijedio članak 4. i članak 7. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 time što je presudio da žigovi koje čini kombinacija boja moraju sustavno sadržavati pojašnjenja o rasporedu boja u prostoru i, slijedom toga, time što je smatrao da je, u ovom slučaju, grafički prikaz spornih žigova nedovoljno precizan zbog nepostojanja takvog rasporeda.

               32

               Prvim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384), konkretno njezinu točku 34., suprotno onomu što je Opći sud utvrdio u točkama 55., 64., 96., 114. i 119. pobijane presude, treba tumačiti u posebnom kontekstu predmeta koji je doveo do te presude, a koji se odnosio na žig koji čini kombinacija boja i čiji je opis navodio da se potonje trebaju upotrebljavati „u svim mogućim oblicima”. U ovom slučaju, smatrajući da jednostavno postavljanje boja jedne pored druge nije dovoljno za jasan i precizan grafički prikaz, Opći sud povrijedio je pravilo prema kojem se žig mora razmotriti onako kako je podnesen, kao što je to Sud utvrdio u presudi od 10. srpnja 2014., Apple (C‑421/13, EU:C:2014:2070), te je tako zanijekao posebnost žigova koji se odnose na kombinaciju boja, a to je da nemaju obrise.

               33

               Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelj osporava točke 78. i 89. pobijane presude jer je Opći sud naveo da žigovi koji se sastoje od kombinacije boja moraju sadržavati opis grafičkog prikaza, iako je takav opis uvijek bio prepušten diskreciji stranaka. U svakom slučaju, svaki od spornih žigova sadržava opis koji nije u suprotnosti s grafičkim prikazom i koji stoga ne opravdava njihovo proglašavanje ništavima.

               34

               Trećim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 65., 66., 69., 71., 72. i 90. pobijane presude uzeo u obzir stvarnu uporabu spornih žigova kako bi utvrdio da njihov grafički prikaz omogućuje veći broj rasporeda te da je tako pomiješao analizu grafičkog prikaza i analizu razlikovnog karaktera predmetnog znaka, dok sukladno članku 7. stavku 3. i članku 15. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 nositelj žiga ima pravo rabiti taj žig u različitim oblicima i da se stoga žigovi koje čini kombinacija boja ne mogu svesti na samo jedan figurativni raspored koji odgovara načinu na koji se oni doista rabe.

               35

               EUIPO i društvo Optimum Mark zahtijevaju odbijanje žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               36

               Kad je riječ o prvom dijelu drugog žalbenog razloga, valja istaknuti da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda o uredbama br. 40/94 i br. 207/2009 znak može registrirati kao žig samo ako ga je podnositelj prijave grafički prikazao u skladu sa zahtjevom iz članka 4. iz tih uredbi, u smislu da su predmet i opseg tražene zaštite jasno i precizno određeni (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2019., Hartwall, C‑578/17, EU:C:2019:261, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Ako je uz zahtjev priložen verbalni opis znaka, taj opis mora pridonijeti preciziranju predmeta i opsega tražene zaštite na temelju žigovnog prava te takav opis ne može biti u suprotnosti s grafičkim prikazom žiga niti biti takve prirode da dovodi do sumnji o predmetu i opsegu tog grafičkog prikaza (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2019., Hartwall, C‑578/17, EU:C:2019:261, t. 39. i 40.).

               38

               Nadalje, u točki 33. presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384), Sud je presudio da grafički prikaz dviju ili više boja koje su određene na apstraktan način i bez obrisa mora sadržavati sustavni raspored u kojem su predmetne boje povezane na prethodno utvrđen i dosljedan način i istaknuo, u točki 34. te presude, da jednostavno postavljanje dviju ili više boja jedne pored druge, koje nemaju ni oblik ni obris ili navođenje dviju ili više boja „u svim mogućim oblicima”, ne odražava preciznost i jednoobraznost koje se zahtijevaju člankom 4. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 4. Uredbe br. 207/2009). Naime, kao što je to Sud objasnio u točki 35. te presude, takvi prikazi dopustili bi veći broj različitih kombinacija koje potrošaču ne bi omogućile da percipira i zapamti posebnu kombinaciju koju bi mogao koristiti kako bi sa sigurnošću ponovio kupnju niti dopuštaju nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima da utvrde doseg zaštićenih prava nositelja žiga.

               39

               U ovom je slučaju nesporno da su se obje prijave za registraciju koje je podnijelo društvo Red Bull odnosile na kombinaciju plave i srebrne boje kao takve.

               40

               Dva znaka čija je zaštita zatražena na temelju žigovnog prava bila su grafički prikazana u obliku dviju uspravnih usporednih traka jednake površine, smještenih jedna pored druge, jedna obojana u plavu, a druga u srebrnu boju.

               41

               Usto, uz te grafičke prikaze bila su priložena dva opisa, prvi je navodio da je udio svake od te dvije boje „otprilike 50 % – 50 %”, a drugi da su dvije boje postavljene jedna pored druge i da će se primjenjivati u jednakim omjerima.

               42

               Opći je sud utvrdio u točki 89. pobijane presude, prihvaćajući zaključke žalbenog vijeća, da sama naznaka omjera dviju boja, plave i srebrne, dopušta raspored tih boja prema većem broju različitih kombinacija i da stoga ne čini sustavni raspored koji ih povezuje na prethodno utvrđen i dosljedan način te zaključio da se u ovom slučaju podneseni grafički prikaz uz koji je priložen opis koji navodi samo omjere dviju boja ne može smatrati dovoljno preciznim te da je sporni žig bio registriran u suprotnosti s člankom 7. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009.

               43

               U pogledu prve prijave za registraciju, Opći sud istaknuo je u točki 90. pobijane presude da izraz „otprilike” u opisu samo pojačava nepreciznost grafičkog prikaza koji dopušta različit raspored boja o kojima je riječ.

               44

               U odnosu na drugu prijavu za registraciju, iako je žalitelj naveo da „[bi se] dvije boje primjenjivale u jednakim omjerima i postavljene jedna pored druge”, Opći je sud u točki 62. pobijane presude ocijenio da to postavljanje boja jedne pored druge može poprimiti različite oblike koji bi stvorili različite slike i skice, a da se pritom poštuju jednaki omjeri.

               45

               U tom pogledu Opći sud istaknuo je, među ostalim, u točki 65. pobijane presude, da je nedovoljna preciznost dvaju grafičkih prikaza, uz koje je priložen njihov opis, potvrđen činjenicom da je žalitelj uz svoje prijave za registraciju, koje se temelje na razlikovnom karakteru stečenom uporabom spornih žigova, priložio dokaze o tome da ih primjenjuje na način koji znatno odstupa od okomitog postavljanja dviju boja jedne pored druge, koje proizlazi iz grafičkog prikaza sadržanog u navedenim prijavama.

               46

               Čak i pod pretpostavkom da su grafički prikazi o kojima je riječ bili precizniji od onih povodom kojih je donesena presuda od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384), žalitelj ipak nije u pravu kada tvrdi da je Opći sud svojom ocjenom činjenica, prema kojoj ne postoji sustavni raspored koji povezuje predmetne boje na prethodno utvrđen i dosljedan način, pogrešno primijenio načela koja proizlaze iz te presude.

               47

               Konkretno, Opći sud mogao je zaključiti u pobijanoj presudi, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, da registracija žiga koji dopušta veći broj primjena koje nisu unaprijed određene ni dosljedne nije u skladu s člankom 4. Uredbe br. 207/2009 i presudom od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384).

               48

               Nadalje, i suprotno onomu što navodi žalitelj, zahtijevati od žiga koji čini kombinacija boja da predstavlja sustavni raspored koji povezuje boje na prethodno utvrđen i dosljedan način nikako ne može tu vrstu žiga preinačiti u figurativni žig, s obzirom na to da taj zahtjev ne znači da boje moraju biti omeđene obrisima.

               49

               Naposljetku, žalitelj se ne može pozivati na presudu od 10. srpnja 2014., Apple (C‑421/13, EU:C:2014:2070), kako bi tvrdio da je Opći sud pogrešno zaključio da grafički prikaz spornih žigova nije bio dovoljno precizan.

               50

               Naime, predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na grafički prikaz žiga koji se sastojao od „skupa linija, obrisa i oblika”, što nije slučaj sa spornim žigovima, tako da se zaključak iz navedene presude ne može primijeniti na ovaj slučaj.

               51

               Iz prethodnih elemenata proizlazi da prvi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               52

               Kad je riječ o drugom dijelu drugog žalbenog razloga, valja istaknuti da argument prema kojem je Opći sud u točkama 78. i 89. pobijane presude pogrešno zaključio da uz grafički prikaz žiga koji čini kombinacija boja mora sustavno biti priložen i opis koji se odnosi na raspored svake boje treba odbiti kao bespredmetan.

               53

               Naime, nije sporno da su uz oba sporna žiga bili priloženi opisi.

               54

               Stoga, čak i ako bi Sud prihvatio taj argument, to ne bi imalo nikakva učinka na ocjenu žalbe u ovom predmetu.

               55

               Kad je riječ o trećem dijelu drugog žalbenog razloga, valja istaknuti da, prema članku 4. Uredbe br. 207/2009, žigove Europske unije mogu činiti svi znakovi koji se mogu grafički prikazati, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika.

               56

               Stoga, kako bi se mogao registrirati kao žig Europske unije, znak mora imati razlikovni karakter, tako da se proizvodi ili usluge poduzetnika o kojem je riječ mogu razlikovati od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika.

               57

               U ovom slučaju, sporni žigovi bili su registrirani na temelju razlikovnog karaktera stečenog uporabom.

               58

               U takvoj situaciji, bilo je legitimno da EUIPO, a zatim i Opći sud, ispituju zadovoljavaju li sporni žigovi zahtjeve iz članka 4. Uredbe br. 207/2009 i, u okviru tog ispitivanja, uzmu u obzir različite izraze te uporabe, konkretno, stvarnu uporabu tih žigova.

               59

               S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti treći dio drugog žalbenog razloga kao neosnovan i, prema tome, drugi žalbeni razlog u cijelosti.

            Prvi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               60

               Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je povrijedio načela jednakog postupanja i proporcionalnosti u okviru članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009.

               61

               Žalitelj kritizira točke 85., 96. i 114. pobijane presude, tvrdeći da je Opći sud pogriješio uzimajući u obzir „inherentno manje preciznu narav žigova koje čini boja kao takva”, njihovu ograničenu sposobnost da odraze ikakvo precizno značenje kao i razmatranja koja se odnose na tržišno natjecanje u svrhu zahtjeva da žig koji čini kombinacija boja ima sustavni raspored tih boja.

               62

               Prema žaliteljevu mišljenju, takva razmatranja nisu relevantna za analizu grafičkog prikaza žiga, tako da je, postupivši na taj način, Opći sud postupio nejednako i neproporcionalno prema žigovima koje čini kombinacija boja u odnosu na druge vrste žigova i sveo ih na jednostavne figurativne žigove, žigove uzorka ili pozicijske žigove u boji.

               63

               EUIPO i društvo Optimum Mark smatraju da taj žalbeni razlog treba odbiti.

         Ocjena Suda

               64

               Valja istaknuti da je u točkama 85. do 87. pobijane presude Opći sud u bitnome podsjetio da žigovi koje čini kombinacija boja moraju imati sustavni raspored u kojem su boje povezane na prethodno utvrđen i dosljedan način.

               65

               Pozivajući se u tom pogledu na „zahtjev dostupnosti boja” u trgovačkom prometu, Opći je sud pravilno primijenio ustaljenu sudsku praksu Suda, u skladu s kojom se tijekom ispitivanja prilikom registriranja znaka koji čini kombinacija boja posebna pozornost mora pridati činjenici da se neopravdano ne ograniči dostupnost boja drugim subjektima koji nude proizvode i usluge iste vrste kakve su one za koje je zatražena registracija (vidjeti u tom smislu presude od 6. svibnja 2003., Libertel, C‑104/01, EU:C:2003:244, t. 54. do 56., i od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie, C‑49/02, EU:C:2004:384, t. 41.).

               66

               Nadalje, kao što to proizlazi iz prethodnih točaka, zahtjev da prijava žiga koji čini kombinacija boja predviđa sustavan raspored u kojem su boje povezane na prethodno utvrđen i dosljedan način nužan je za ispunjavanje uvjeta jasnoće i preciznosti žiga.

               67

               U tim okolnostima, pozivajući se na taj zahtjev, Opći sud nije povrijedio ni načelo proporcionalnosti ni načelo jednakog postupanja.

               68

               Stoga prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

            Treći žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               69

               Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj Općem sudu prigovara da je povrijedio načelo zaštite legitimnih očekivanja.

               70

               Prvim dijelom trećeg žalbenog razloga žalitelj tvrdi da se nakon objave presude od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), koja se odnosila na pitanje jasnoće i preciznosti identifikacije proizvoda i usluga u kontekstu registracije žigova, presude od 16. veljače 2017., Brandconcern/EUIPO i Scooters India (C‑577/14 P, EU:C:2017:122), i zatim presude od 11. listopada 2017., EUIPO/Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750), osiguralo da učinci prve presude, koja je bila u suprotnosti s ustaljenom praksom EUIPO‑a, nisu retroaktivni i ne utječu na žigove registrirane prije te presude kako bi se sačuvalo načelo legitimnih očekivanja.

               71

               Žalitelj pojašnjava da bi se, s obzirom na to da je EUIPO prije presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384), sporne žigove smatrao valjanima, zahtjevi koji proizlaze iz te presude trebali primjenjivati samo na žigove registrirane nakon navedene presude.

               72

               Drugim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga žalitelj osporava točke 100. i 129. do 144. pobijane presude tvrdeći da je Opći sud propustio na sveobuhvatan način ocijeniti je li stajalište EUIPO‑a dovelo do nastanka žaliteljevih legitimnih očekivanja u pogledu valjanosti spornih žigova, čiji je razlikovni karakter bio utvrđen na temelju njihove uporabe.

               73

               U tom pogledu žalitelj tvrdi da je Opći sud smatrao da legitimno očekivanje ne može postojati na temelju jamstava koje je dao EUIPO, a koja nisu u skladu sa zakonodavstvom, iako se u to vrijeme samo presuda od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (C‑49/02, EU:C:2004:384), odnosila na kombinacije boja „u svim mogućim oblicima” i jedine smjernice dostupne žalitelju bile su ustaljene smjernice EUIPO‑a koji je sporne žigove smatrao valjanima. Nadalje, žalitelj smatra da je Opći sud pogriješio kada se u točki 100. pobijane presude pozvao samo na smjernice EUIPO‑a nakon 2016., iako su ranije smjernice sadržavale naznake prema kojima bi se sporni žigovi smatrali valjanima i u točkama 141. i 142. pobijane presude, smatrajući da se ne može osloniti na presude koje su donijeli sudovi Unije, a koje se temelje isključivo na članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009. Žalitelj također osporava točke 126., 134., 135. i 138. pobijane presude, u kojima je Opći sud ocijenio da je EUIPO‑va praksa koja se odnosi na žigove koje čini kombinacija boja nezakonita.

               74

               EUIPO ističe nedopuštenost tog žalbenog razloga. Naime, kad je riječ o njegovu prvom dijelu, žalitelj se tijekom postupka pred Općim sudom nije pozvao na presudu od 16. veljače 2017., Brandconcern/EUIPO i Scooters India (C‑577/14 P, EU:C:2017:122). U odnosu na drugi dio tog žalbenog razloga, koji se odnosi na načelo legitimnih očekivanja, argumenti koje je iznio žalitelj bili su samo puke tvrdnje.

               75

               Društvo Optimum Mark smatra da je taj žalbeni razlog neosnovan.

         Ocjena Suda

      – Dopuštenost žalbenog razloga

               76

               Kad je riječ o prvom dijelu trećeg žalbenog razloga, valja utvrditi da je u tužbi koju je podnio pred Općim sudom žalitelj u njezinoj točki 85. iznio argumentaciju koja se u biti temeljila na sudskoj praksi koja proizlazi iz presude od 16. veljače 2017., Brandconcern/EUIPO i Scooters India (C‑577/14 P, EU:C:2017:122). U tim okolnostima ne može se smatrati da se žalitelj poziva na novi element koji nije bio iznesen Općem sudu na ocjenu.

               77

               Kad je riječ o drugom dijelu tog žalbenog razloga, svi argumenti koje je iznio žalitelj idu u prilog činjenici da se on ima pravo pozvati na povredu načela legitimnih očekivanja, što samo po sebi nije razlog za nedopuštenost.

               78

               Stoga je taj žalbeni razlog dopušten u cijelosti.

         – Meritum

               79

               Kad je riječ o drugom dijelu tog žalbenog razloga, koji valja razmotriti na prvom mjestu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja proteže se na svaku osobu kojoj je institucija stvorila utemeljena očekivanja. Nitko se ne može pozivati na povredu tog načela u nedostatku preciznih, bezuvjetnih i dosljednih jamstava koje mu je pružilo nadležno tijelo Unije (presude od 22. rujna 2011., Bell & Ross/OHIM, C‑426/10 P, EU:C:2011:612, t. 56. i navedena sudska praksa, i od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, t. 77.).

               80

               U ovom slučaju nijedan od žaliteljevih argumenata ne može dokazati da je EUIPO povrijedio načelo zaštite legitimnih očekivanja i, slijedom toga, postojanje pogreške koja se tiče prava koju je počinio Opći sud.

               81

               Naime, ograničavajući se na isticanje „kombinacije čimbenika” čija bi ukupna ocjena bila takve prirode da mu pruži mogućnost pozivanja na to načelo, žalitelj se zapravo nije pozvao ni na jedan pozitivan akt koji je donio EUIPO, a koji bi mu mogao dati precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva da se sporni žigovi ne mogu poništiti.

               82

               U tom pogledu, valja istaknuti, kao prvo, da žalitelj nije istaknuo nijedan precizan razvoj smjernice EUIPO‑a prema kojem je potonji obavijestio javnost da smatra da nije potrebno da žig koji čini kombinacija boja mora sadržavati sustavni raspored koji te boje povezuje na prethodno utvrđen i dosljedan način. Kao drugo, kao što je to Opći sud naveo u točki 132. pobijane presude, činjenica da je ispitivač EUIPO‑a zatražio dodatna pojašnjenja o spornim žigovima ne može se smatrati preciznim i bezuvjetnim jamstvom koje je EUIPO pružio žalitelju u pogledu dovoljno preciznog grafičkog prikaza tih žigova. Naprotiv, ponašanje ispitivača pokazalo je da, prema mišljenju EUIPO‑a, ti znakovi nisu dovoljno precizni kako bi ispunili zahtjeve iz članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009. Kao treće, činjenica da je EUIPO sporne žigove izvorno registrirao nije takve naravi da veže EUIPO i u budućnosti jer, kao što je to Opći sud u biti naveo u točki 133. pobijane presude, registracija žiga ne sprečava to da se on proglasi ništavim ako je registriran u suprotnosti s nekim od apsolutnih razloga za odbijanje predviđenih u članku 7. te uredbe. Drukčije tumačenje uklonilo bi svaki doseg odredbama članka 52. Uredbe br. 207/2009.

               83

               Prema tome, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je zaključio da EUIPO nije pružio precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva da opisi koje je on podnio ispunjavaju zahtjeve iz članka 4. Uredbe br. 207/2009.

               84

               Dakle, Opći sud samo je podredno naveo, u točki 134. pobijane presude, da, čak i pod pretpostavkom da se informacije koje je dao ispitivač EUIPO‑a mogu okvalificirati kao precizna i bezuvjetna jamstva, ta jamstva, koja nisu u skladu s primjenjivim odredbama, ne mogu utemeljiti legitimna očekivanja. Iz toga slijedi da prigovor kojim žalitelj pobija taj argument, koji je tek podredan, treba smatrati bespredmetnim.

               85

               Valja još dodati da, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, Opći sud također nije počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u točki 142. pobijane presude da činjenica da se sud Unije izjasnio o razlikovnom karakteru žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 ne podrazumijeva nužno da se žig smatra sukladnim s člankom 4. te uredbe. Naime, ispitivanje razlikovnog karaktera od strane EUIPO‑a ili suda Unije ne podrazumijeva da je zahtjev u vezi s jasnoćom i preciznošću žiga već ispunjen.

               86

               Budući da su ti elementi sami po sebi dovoljni za utvrđivanje da se žalitelj ne može osnovano pozivati na načelo zaštite legitimnih očekivanja, argument koji se odnosi na upućivanje Općeg suda na smjernice EUIPO‑a nakon 2016. valja odbiti kao bespredmetan.

               87

               U tim okolnostima drugi dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               88

               Što se tiče prvog dijela tog žalbenog razloga, dovoljno je istaknuti da se presuda od 16. veljače 2017., Brandconcern/EUIPO i Scooters India (C‑577/14 P, EU:C:2017:122), i presuda od 11. listopada 2017., EUIPO/Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750), ne mogu primijeniti na ovaj predmet, s obzirom na to da se, kao što je to istaknuo EUIPO, s jedne strane, predmeti koji su doveli do tih presuda nisu odnosili na apsolutni razlog za ništavost i, s druge strane, te su presude donesene iako je presudom od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), ukinuta praksa EUIPO‑a koja je ranije bila opisana u jednoj od njegovih obavijesti.

               89

               Međutim, u ovom slučaju riječ je o apsolutnom razlogu za ništavost i do njega je došlo, kao što je to navedeno u točki 81. ove presude, bez da stranke ispunjavaju precizne i dosljedne smjernice koje je EUIPO razvio u jednoj od svojih obavijesti.

               90

               Stoga prvi dio ovog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan i, posljedično, treći žalbeni razlog u cijelosti kao neosnovan.

            Četvrti žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               91

               Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelj prigovara da je pobijana presuda povrijedila načelo proporcionalnosti jer nije ispitala neproporcionalnost spornih odluka i nije dopustila pojašnjenje opisa spornih žigova kako bi se izbjeglo da se proglase ništavima.

               92

               Žalitelj priznaje da članci 43. i 48. Uredbe br. 207/2009 u načelu ne dopuštaju izmjenu žiga i njegova predmeta jednom kad je registriran. Ostaje činjenica da su, što se tiče spornih žigova, opisi koji se na njih odnose dodani nakon njihova podnošenja. Stoga bi se u skladu s točkama 37. i 38. presude od 6. svibnja 2003., Libertel (C‑104/01, EU:C:2003:244), taj nedostatak mogao riješiti dodavanjem potrebnih pojašnjenja, što je u praksi dopušteno Obaviješću br. 6/03 predsjednika EUIPO‑a od 10. studenoga 2003.

               93

               EUIPO i Optimum Mark zahtijevaju odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               94

               Valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, razlog koji se prvi put iznosi u žalbi pred Sudom treba odbaciti kao nedopušten. Naime, dopuštanje stranci da pred Sudom prvi put iznese razlog koji nije iznijela pred Općim sudom dovelo bi do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čije su ovlasti u žalbenom postupku ograničene, iznese spor koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud. Stoga je u okviru žalbe nadležnost Suda ograničena na ispitivanje ocjene Općeg suda tužbenih razloga o kojima se pred njim raspravljalo (rješenje od 13. studenoga 2018., Toontrack Music/EUIPO, C‑48/18 P, neobjavljeno, EU:C:2018:895, t. 42. i navedena sudska praksa).

               95

               U ovom slučaju, iako žalitelj svoj žalbeni razlog temelji na navodnoj povredi Općeg suda načela proporcionalnosti, valja istaknuti da je on u svojoj tužbi pred Općim sudom zatražio mogućnost revizije spornih žigova pozivajući se ne na načelo proporcionalnosti, već na načelo legitimnih očekivanja.

               96

               Četvrti žalbeni razlog stoga je novi razlog i treba ga odbaciti kao nedopušten.

            Peti žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               97

               Svojim petim žalbenim razlogom žalitelj Općem sudu prigovara da je povrijedio članke 134. i 135. svojeg poslovnika time što mu je naložio snošenje svih troškova.

               98

               U potporu svojem žalbenom razlogu žalitelj ističe da je, s obzirom na iznimnu narav predmeta, Opći sud morao zbog razloga pravičnosti naložiti EUIPO‑u snošenje troškova.

               99

               EUIPO i Optimum Mark zahtijevaju odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               100

               U skladu s člankom 58. drugim stavkom Statuta Suda Europske unije, „[ž]alba samo protiv odluke o naknadi troškova ili o njihovoj visini nije dopuštena”. Kad su svi ostali žalbeni razlozi bili odbijeni, zahtjev koji se odnosi na navodnu nezakonitost odluke Općeg suda o troškovima treba odbiti kao nedopušten na temelju te odredbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 15. listopada 2012., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑554/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:629, t. 38. i 39.).

               101

               U ovom slučaju, budući da su prva četiri žalbena razloga bila odbijena, peti žalbeni razlog, u skladu sa sudskom praksom navedenom u prethodnoj točki, treba odbaciti kao nedopušten.

               102

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba djelomično odbiti kao neosnovanu i djelomično odbaciti kao nedopuštenu.

         Troškovi

               103

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na žalbene postupke primjenjuje na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su EUIPO i društvo Optimum Mark podnijeli zahtjeve da se žalitelju naloži snošenje troškova i da žalitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvu Red Bull GmbH nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 23. studenoga 2017.#PF protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Postupak promaknuća za 2015. – Članak 43. i članak 45. stavak 1. Pravilnika o osoblju – Obveza obrazlaganja – Usporedba zasluga – Korištenje jezikâ u okviru poslova koje obavljaju administratori koji rade na jezičnim poslovima i administratori koji rade na poslovima koji nisu jezični – Opravdane odsutnosti – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-617/16.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 22. studenoga 2017.#Toontrack Music AB protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije EZMIX – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001) – Jednako postupanje i načelo dobre uprave.#Predmet T-771/16.