title: Presuda Općeg suda (četvrto prošireno vijeće) od 13. prosinca 2016.#Printeos, SA i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Europsko tržište standardnih kataloških omotnica i posebnih ispisanih omotnica – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a – Usklađivanje prodajnih cijena i podjela kupaca – Postupak nagodbe – Novčane kazne – Osnovni iznos – Iznimna prilagodba – Granica od 10 % ukupnog prihoda – Članak 23. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Obveza obrazlaganja – Jednako postupanje.#Predmet T-95/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto prošireno vijeće)
      13. prosinca 2016. (
            1
         )
      „Tržišno natjecanje — Europsko tržište standardnih kataloških omotnica i posebnih ispisanih omotnica — Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a — Usklađivanje prodajnih cijena i podjela kupaca — Postupak nagodbe — Novčane kazne — Osnovni iznos — Iznimna prilagodba — Granica od 10 % ukupnog prihoda — Članak 23. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 — Obveza obrazlaganja — Jednako postupanje“
      U predmetu T‑95/15,

         Printeos, SA, sa sjedištem u Alcalá de Henares (Španjolska),

         Tompla Sobre Exprés, SL, sa sjedištem u Alcalá de Henares,

         Tompla Scandinavia AB, sa sjedištem u Stockholmu (Švedska),

         Tompla France SARL, sa sjedištem u Fleury‑Mérogis (Francuska),

         Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH, sa sjedištem u Leonbergu (Njemačka),
      koje zastupaju H. Brokelmann i P. Martínez‑Lage Sobredo, avocats,
      tužitelji,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju F. Castilla Contreras, F. Jimeno Fernández i C. Urraca Caviedes, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a kojim se, kao glavni zahtjev, zahtijeva djelomično poništenje Odluke Komisije C(2014) 9295 final od 10. prosinca 2014. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (AT.39780 – Omotnice) i, kao podredni zahtjev, smanjenje iznosa novčane kazne izrečene tužiteljima,
      OPĆI SUD (četvrto prošireno vijeće),
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka, J. Schwarcz, V. Tomljenović i V. Kreuschitz (izvjestitelj), suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 4. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               1

               Svojom Odlukom C(2014) 9295 final od 10. prosinca 2014. o postupku primjene članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (AT.39780 – Omotnice) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Europska komisija utvrdila je da su, među ostalim, tužitelji Printeos SA, Tompla Sobre Exprés SL, Tompla Scandinavia AB, Tompla France SARL i Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH povrijedili članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) sudjelujući u razdoblju od 8. listopada 2003. do 22. travnja 2008. u zabranjenom sporazumu sklopljenom i provedenom na europskom tržištu standardnih kataloških omotnica i posebnih ispisanih kuverti, uključujući u Danskoj, Njemačkoj, Francuskoj, Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i Norveškoj. Taj je zabranjeni sporazum imao za cilj usklađivanje prodajnih cijena, podjelu kupaca i razmjenu osjetljivih poslovnih informacija. Uz tužitelje zabranjeni sporazum uključivao je i sudjelovanje grupe Bong (u daljnjem tekstu: Bong), grupe GPV France SAS and Heritage Envelopes Ltd (u daljnjem tekstu: GPV), grupe Holdham SA (u daljnjem tekstu: Hamelin) i grupe Mayer‑Kuvert (u daljnjem tekstu: Mayer‑Kuvert), koje su također adresati pobijane odluke.

               2

               Pobijana odluka donesena je u okviru postupa nagodbe na temelju članka 10.a Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2004., L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.) i Obavijesti Komisije o postupcima nagodbe pokrenutima radi donošenja odluka na temelju članka 7. i 23. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 u predmetima o zabranjenim sporazumima (SL 2008., C 167, str. 1.; u daljnjem tekstu: Obavijest o nagodbi).

               3

               S obzirom na utvrđenu povredu (članak 1. stavak 5. pobijane odluke) Komisija je tužiteljima izrekla, zajedno i solidarno, novčanu kaznu u iznosu od 4729000 eura (članak 2. stavak 1. točka (e) pobijane odluke).

               4

               Upravni postupak koji je doveo do donošenja pobijane odluke pokrenula je Komisija na vlastitu inicijativu, na temelju informacija i dokumenata koje je proslijedio doušnik. Dana 14. rujna 2010. provela je provjere u skladu s člankom 20. stavkom 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) u prostorima tužiteljâ i drugih društava uključenih u zabranjeni sporazum u Danskoj, Španjolskoj, Francuskoj i Švedskoj. Druge provjere provedene su 1. listopada 2010. i 31. siječnja 2011. u Njemačkoj (uvodna izjava 16. pobijane odluke).

               5

               Tužitelji su 22. listopada 2010. Komisiji podnijeli zahtjev za primjenu pokajničkog programa na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2006., C 298, str. 17.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62.; u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji) (uvodna izjava 17. pobijane odluke) kao i analogan zahtjev pred Comisión Nacional de la Competencia, kasnije preimenovan u Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Tijelo nadležno za tržišno natjecanje, Španjolska, u daljnjem tekstu: CNC).

               6

               CNC je 15. ožujka 2011. pokrenuo postupak radi istrage postojanja povrede članka 101. UFEU‑a i analognih španjolskih pravila o tržišnom natjecanju koju je počinilo, među ostalim, društvo Tompla Sobre Exprés, uključujući njegova španjolska društva kćeri, samo na tržištu papirnatih omotnica u Španjolskoj (predmet S/0316/10, Sobres de papel (papirnate omotnice)). Taj je postupak doveo do toga da je CNC 25. ožujka 2013. donio odluku kojom se tim društvima izriče ukupna novčana kazna u iznosu od 10141530 eura zbog njihova sudjelovanja na španjolskom tržištu, tijekom razdoblja od 1977. do 2010., u zabranjenim sporazumima koji su imali za cilj određivanje cijena i podjelu poziva na dostavu ponuda koje je izdavala španjolska uprava, a koji su se odnosili na isporuku prethodno ispisanih omotnica za izbore i referendume na europskoj, nacionalnoj i regionalnoj razini, podjelu ponude prethodno ispisanih omotnica za komercijalnu upotrebu za velike klijente, određivanja cijena neispisanih omotnica i ograničenje tehnologija.

               7

               Budući da su sve stranke na koje se to odnosi izrazile svoj interes za sudjelovanje u raspravama o nagodbi, Komisija je 10. prosinca 2013. pokrenula postupak predviđen člankom 10.a Uredbe br. 773/2004, u okviru kojeg je održala bilateralne sastanke sa svakom od stranaka (uvodne izjave 19. i 20. pobijane odluke).

               8

               Na sastanku od 21. siječnja 2014. Komisija je tužiteljima predstavila sveobuhvatni pregled zabranjenog sporazuma, uključujući svoju analizu dokaza kojima je raspolagala.

               9

               Tužitelji su 24. veljače 2014. dostavili neformalni dokument, tzv. „non paper“, u kojem su zatražili da Komisija prilikom određivanja iznosa novčane kazne uzme u obzir, kao prvo, novčanu kaznu koju je izrekao CNC jer je ta novčana kazna već sama za sebe iznosila 10 % njihova ukupnog prihoda u 2012., kao drugo, činjenicu da su oni činili grupu „monoproizvođača“ (tj. namijenjenu proizvodnji jednog jedinog proizvoda) i, kao treće, točku 37. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice), koja Komisiji omogućuje, s obzirom na pojedinosti danog slučaja, odstupanje od opće metodologije za utvrđivanje kazni ili od ograničenja navedenih u točki 21. tih smjernica.

               10

               Umjesto drugog sastanka, uz suglasnost tužiteljâ, Komisija je elektroničkom poštom od 17. lipnja 2014. predstavila sveobuhvatan prikaz bitnih parametara koje treba uzeti u obzir prilikom određivanja iznosa planirane novčane kazne, poput vrijednosti prodaja koje su tužitelji ostvarili u 2007., tj. 143316000 eura, i njihov prihod u 2013., tj. [povjerljivo] (
                     2
                  ) eura te trajanje njihova sudjelovanja u povredi itd. Tužitelji su odgovorili elektroničkom poštom od 18. lipnja 2014. potvrđujući vrijednost prodaja i prihod koje je navela Komisija i navodeći da u tom smislu nemaju bitnih očitovanja.

               11

               Na sastanku od 24. listopada 2014. Komisija je obavijestila tužitelje o metodama i parametrima za izračun iznosa novčane kazne, tj., kao prvo, o udjelu (15 %) vrijednosti prodaja (143316000 eura u 2007.) koji je upotrijebljen za određivanje osnovnog iznosa kazne, kao drugo, o trajanju povrede tužiteljâ (četiri godine i šest mjeseci), kao treće, o dodatnom iznosu od 15 %, kao četvrto, o nepostojanju olakotnih ili otegotnih okolnosti, kao peto, o neprimjeni multiplikatora, kao šesto, o najvećoj dopuštenoj kazni od [povjerljivo] eura (10 % ukupnog prihoda tužiteljâ u 2013.), kao sedmo, o iznimnom smanjenju iznosa kazne na temelju točke 37. Smjernica zbog posebnih okolnosti slučaja, uključujući činjenicu da su osnovni iznosi svih stranaka zabranjenog sporazuma prelazili granicu od 10 % predviđenu člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, kao osmo, o dodatnom smanjenju zbog svojstva „monoproizvođača“ grupe tužiteljâ, kao deveto o nemogućnosti odobravanja smanjenja zbog postojanja kazne koju je izrekao CNC jer je zabranjeni sporazum na koji se odnosila potonja kazna različit od onoga koji je istraživala Komisija i morao se sankcionirati neovisno i u skladu s primjenjivim pravilima, koja se razlikuju od onih koje je primijenila Komisija, kao deseto, o planiranom smanjenju od 50 % u skladu s točkama 24. i 25. Obavijesti o suradnji, kao jedanaesto, o planiranom smanjenju od 10 % u skladu s točkom 32. Obavijesti o nagodbi i, naposljetku, o rasponu iznosa kazne od 4610000 do 4848000 eura, čiji su najveći iznos tužitelji morali prihvatiti u svojem prijedlogu nagodbe.

               12

               Tužitelji su 7. studenoga 2014. podnijeli svoj prijedlog nagodbe prihvativši vrijednost prodaja i prihod koji je navela Komisija te najveći iznos kazne od 4848000 eura.

               13

               Komisija je 18. studenoga 2014. donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.

               14

               Tužitelji su 20. studenoga 2014. potvrdili, u skladu s točkom 26. Obavijesti o nagodbi, da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku odgovara sadržaju njihova prijedloga nagodbe i da se i dalje obvezuju slijediti postupak nagodbe.

               15

               U pobijanoj odluci, u pogledu izračuna izrečenih kazni, Komisija je utvrdila osnovni iznos svakog uključenog društva na koje se to odnosi na način kako je to sažeto u sljedećoj tablici (uvodne izjave 71. do 84. pobijane odluke):

         Trgovačko društvoVrijednost prodaja EURKoeficijent ozbiljnosti povredeTrajanjeDodatni iznosOsnovni iznos EURBong14000000015 %4,515 %115500000[…] GPV12508662915 %4,515 %103196000Hamelin18552100015 %4,41615 %150717000Mayer‑Kuvert7002318115 %4,515 %57769000Printeos [...]14331600015 %4,515 %118235000

               16

               Nadalje, u uvodnim izjavama 85. do 87. pobijane odluke Komisija je smatrala da nije potrebno prilagoditi osnovne iznose na temelju točaka 28. i 29. Smjernica, osim u slučaju društva Mayer‑Kuvert, na koje je trebalo primijeniti smanjenje od 10 % zbog njegova ograničenog sudjelovanja u povredi.

               17

               Pod naslovom „Prilagodba osnovnih iznosa“ Komisija je navela da su, s obzirom na to da su se prodaje većine predmetnih stranaka obavljale na jednom jedinom tržištu, na kojem su one sudjelovale u zabranjenom sporazumu tijekom nekoliko godina, u praksi svi iznosi kazni mogli dosegnuti granicu od 10 % ukupnog prihoda i da je primjena te granice više pravilo nego iznimka (uvodna izjava 88. pobijane odluke). U tom smislu Komisija je podsjetila na sudsku praksu Općeg suda koji je primijetio da takav pristup može dovesti do sumnji s obzirom na načelo prema kojem kazna mora imati neposrednu vezu s povredom i s njezinim autorom jer u određenim okolnostima može dovesti do situacije u kojoj se svako razlikovanje ovisno o ozbiljnosti povrede ili o olakotnim okolnostima više ne može odraziti na iznos kazne (presuda od 16. lipnja 2011., Putters International/Komisija, T‑211/08, EU:T:2011:289, t. 75.). Uzimajući u obzir posebne okolnosti ovog slučaja, Komisija je smatrala prikladnim upotrijebiti svoju diskrecijsku ovlast i primijeniti točku 37. Smjernica koja joj dopušta odstupanje od metodologije iz Smjernica (uvodne izjave 89. i 90. pobijane odluke).

               18

               Uvodne izjave 91. i 92. pobijane odluke glase kako slijedi:

                        „(91)

                        U ovom slučaju osnovni iznos prilagođava se na način koji uzima u obzir udio vrijednosti prodaja kartelnog proizvoda u ukupnom prihodu kao i razlike među strankama ovisno o njihovu osobnom sudjelovanju u povredi. Ukupno gledano, kazne će se odrediti na razini koja je proporcionalna povredi i koja proizvodi dovoljno odvraćajući učinak.

                        (92)

                        Posljedično, primijenit će se smanjenje izračunane kazne za sve stranke. U posebnim okolnostima ovog slučaja i s obzirom na činjenicu da su sve stranke bile uključene, u različitoj, ali znatnoj mjeri, u prodaji standardnih kataloških omotnica i posebnih ispisanih omotnica, predlaže se smanjenje od [povjerljivo] % za kaznu koju treba izreći za povredu društva GPV, [povjerljivo] % za društvo Tompla, [povjerljivo] % za društva Bong i Mayer‑Kuvert te [povjerljivo] % za društvo Hamelin.

               19

               Rezultat te prilagodbe osnovnih iznosa može se sažeti na sljedeći način (vidjeti također tablicu u uvodnoj izjavi 93. pobijane odluke):

         Trgovačko društvoOsnovni iznos prije prilagodbe EUR
      Smanjenje
      %
      Osnovni iznos nakon prilagodbe EURBong115500500

         [povjerljivo]

         [povjerljivo]

      GPV103196000

         [povjerljivo]

         [povjerljivo]

      Hamelin150717000

         [povjerljivo]

         [povjerljivo]

      Mayer‑Kuvert57769000

         [povjerljivo]

         [povjerljivo]

      Printeos118235000

         [povjerljivo]

         [povjerljivo]

               20

               Nadalje, Komisija je tužiteljima odobrila dodatna smanjenja iznosa kazne za 50 % na temelju Obavijesti o suradnji i za 10 % na temelju točke 32. Obavijesti o nagodbi (uvodne izjave 99., 102. i 103. pobijane odluke), zakonitost kojih se ne osporava u okviru ovog postupka. Na temelju odgovarajućih relevantnih pravila, društvima Hamelin i Mayer‑Kuvert odobreno je smanjenje iznosa njihovih kazni, redom, za 25 % i 10 % (suradnja) i za 10 % (nagodba) (uvodne izjave 100. do 103. pobijane odluke).

               21

               Naposljetku, iz uvodnih izjava 104. do 108. pobijane odluke, pod naslovom „Mogućnost plaćanja“, proizlazi da je Komisija nakon potkrijepljenih zahtjeva koje su podnijela društva [povjerljivo] i [povjerljivo] u skladu s točkom 35. Smjernica smanjila iznose njihovih kazni na [povjerljivo] i na [povjerljivo] eura. Tužitelji nisu podnijeli analogan zahtjev Komisiji niti su dobili smanjenje na temelju te točke.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               22

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. veljače 2015. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.

               23

               Na prijedlog četvrtog vijeća Opći je sud odlučio, u skladu s člankom 28. svojeg Poslovnika, uputiti predmet proširenom sastavu.

               24

               Na prijedlog suca izvjestitelja Opći sud (četvrto prošireno vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 89. Poslovnika postavio strankama pisana pitanja o povjerljivom postupanju u odnosu na javnost s određenim podacima navedenima u izvještaju za raspravu. Stranke su na ta pitanja odgovorile u za to dodijeljenom roku.

               25

               Opći sud saslušao je na raspravi od 4. srpnja 2016. izlaganja stranaka i njihove odgovore na njegova usmeno postavljena pitanja.

               26

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        poništi članak 2. stavak 1. točku (e) pobijane odluke;

                        —

                        podredno, najprije, odredi iznos kazne koja im je izrečena na razinu za barem 55 % manju od granice od 10 % predviđene člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 ili, u nedostatku toga, na postotak koji Opći sud ocijeni prikladnim za ponovnu uspostavu njegove ravnoteže u odnosu na iznose kazni izrečene društvima Bong i Hamelin i, zatim, usto smanji taj iznos za barem 33 % ili, u nedostatku toga, na postotak koji Opći sud ocijeni prikladnim radi uzimanja u obzir kazne koju je CNC izrekao u svojoj odluci od 25. ožujka 2013.

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               27

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi treći tužbeni razlog nedopuštenim;

                        —

                        u svakom slučaju, odbije tužbu u cijelosti kao neosnovanu;

                        —

                        u svakom slučaju, naloži tužiteljima snošenje troškova.

         Pravo

         Predmet tužbe i sažetak tužbenih razloga

               28

               Tužitelji navode da ne žele osporiti ni svoje sudjelovanje u povredi iz članka 1. pobijane odluke ni činjenice koje čine tu povredu ni njihovu pravnu kvalifikaciju. Oni samo zahtijevaju poništenje članka 2. stavka 1. točke (e) pobijane odluke u dijelu u kojem im on izriče kaznu, pri čemu oni osporavaju njezin iznos kakav je utvrđen prije smanjenja na temelju obavijesti o suradnji i nagodbi.

               29

               Prvim tužbenim razlogom tužitelji prigovaraju Komisiji da je povrijedila svoju obvezu obrazlaganja u pogledu prilagodbe osnovnog iznosa kazni na temelju točke 37. Smjernica i konkretnog postotka smanjenja primijenjenog na svako društvo te u replici da je zlouporabila ovlasti.

               30

               Svojim drugim tužbenim razlogom tužitelji ističu povredu načela jednakog postupanja počinjenu na njihovu štetu u okviru iznimne prilagodbe osnovnog iznosa kazni na temelju točke 37. Smjernica.

               31

               Svojim trećim tužbenim razlogom tužitelji tvrde da je Komisija povrijedila načela proporcionalnosti i nediskriminacije u okviru određivanja iznosa kazne ne uzevši u obzir kaznu koju im je izrekao CNC.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja u pogledu prilagodbe osnovnog iznosa kazni na temelju točke 37. Smjernica i konkretnog postotka smanjenja primijenjenog na svako društvo te na zlouporabi ovlasti

      Argumenti stranaka

               32

               Prema mišljenju tužiteljâ, u uvodnim izjavama 88. i 92. pobijane odluke pravno nisu dovoljno navedeni konkretni razlozi koji su naveli Komisiju da odluči iznimno prilagoditi, na temelju točke 37. Smjernica, osnovne iznose kazni izrečenih društvima o kojima je riječ i na njih u tom kontekstu primijeniti različite stope smanjenja, tj. 85 %, 88 %, 90 % i 98 %. Konkretno, nije moguće razumjeti zbog čega je Komisija društvu Hamelin odobrila smanjenje za [povjerljivo] %. Ta nedovoljnost obrazloženja tim je ozbiljnija i, obratno, obveza obrazlaganja tim je veća jer je u ovom slučaju Komisija odstupila od opće metodologije predviđene za određivanje kazni na temelju Smjernica. Tužitelji u replici u biti navode da je Komisija tek u odgovoru na tužbu prvi put objasnila stvarne razloge te prilagodbe osnovnih iznosa kazni. Međutim, to zakašnjelo objašnjenje ne može popraviti nedovoljnost obrazloženja kojom je zahvaćena pobijana odluka, nego pokazuje da je tom prilagodbom Komisija također zlouporabila ovlasti. Tako je u točkama 28., 64. i 65. odgovora na tužbu Komisija navela da iako društvo Hamelin nije „društvo monoproizvođač, osnovni iznos koji se na njega odnosi također treba prilagoditi, u skladu s točkom 37. Smjernica, i prema istoj metodi radi pravičnosti, kako bi se uzelo u obzir njegovo sudjelovanje u povredi i ponovno uspostavila ravnoteža u pogledu kazni izrečenih različitim društvima nakon navedenih prilagodbi“. Međutim, obrazloženje prema kojem je iznos kazne izrečene društvu Hamelin u stvarnosti smanjen radi pravičnosti, a ne zbog njegova svojstva „monoproizvođača“ ne proizlazi iz uvodne izjave 92. pobijane odluke.

               33

               Komisija osporava argumente tužiteljâ i zahtijeva odbijanje tog tužbenog razloga.

               34

               Što se tiče izračuna iznosa kazni i osobito određivanja osnovnih iznosa u pobijanoj odluci, Komisija pojašnjava da u ovom slučaju postoje iznimne okolnosti koje proizlaze iz svojstva predmetnih društava kao „monoproizvođača“, osim društva Hamelin, kao što je to razmotreno u uvodnim izjavama 88. do 95. pobijane odluke. Prema Komisijinu mišljenju, s obzirom na to da je osnovni iznos prelazio granicu od 10 % ukupnog prihoda, postojao je „rizik da će se kazna izreći isključivo na temelju tog ukupnog prihoda i da neće odraziti ozbiljnost i trajanje povrede ni posebnosti slučaja“. Drugim riječima, u skladu s onime što je navedeno u uvodnoj izjavi 89. pobijane odluke, zbog obujma ukupnog prihoda, primjena koeficijenta ozbiljnosti i multiplikatora nije imala „nikakvu praktičnu korist za izračun kazne“. Komisija je bila obvezna uzeti u obzir činjenicu da u ovom slučaju uzimanje u obzir tih okolnosti nije moglo dovesti do smanjenja konačnog iznosa kazne. Stoga primjena olakotne okolnosti u korist društva Mayer‑Kuvert zbog njegova manjeg sudjelovanja u povredi (vidjeti uvodnu izjavu 87. pobijane odluke) nije imala nikakav učinak na konačni iznos kazne jer je smanjenje bilo primijenjeno prije primjene granice od 10 %. U odgovoru na repliku Komisija pojašnjava da je prije prilagodbe osnovnih iznosa stopa prekoračenja bila 38,98 % za društvo Bong, 441,83 % za društvo GPV, 30,04 % za društvo Hamelin, 36,71 % za društvo Mayer‑Kuvert i 97,13 % za tužitelje.

               35

               Komisija je stoga na svako društvo primijenila potrebno smanjenje kako bi osnovni iznos kazne bio manji od granice od 10 % ukupnog prometa u 2013. U tu svrhu osnovni iznos smanjen je proporcionalno omjeru „monoproizvodnje“ tih društava. Što se tiče društva Hamelin, Komisija je ocijenila da „iako nije riječ o društvu monoproizvođaču, osnovni iznos koji se na njega odnosi također treba prilagoditi, u skladu s točkom 37. Smjernica, i prema istoj metodi radi pravičnosti, kako bi se uzelo u obzir njegovo sudjelovanje u povredi i ponovno uspostavila ravnoteža u pogledu kazni izrečenih različitim društvima nakon navedenih prilagodbi“. Komisija nije primijenila smanjenje linearno, nego je, pritom poštujući granicu od 10 %, osigurala da je rezultirajuća kazna dovoljno odvraćajuća s obzirom na ozbiljnost i trajanje povrede. Prema metodi opisanoj u uvodnoj izjavi 91. pobijane odluke, ona je stoga primijenila sljedeća smanjenja osnovnih iznosa: [povjerljivo] % za društvo Bong, [povjerljivo] % za društvo GPV, [povjerljivo] % („pravičnost“) za društvo Hamelin, [povjerljivo] % za društvo Mayer‑Kuvert i [povjerljivo] % za tužitelje.

               36

               Prema Komisijinu mišljenju, Opći sud treba se ograničiti na ispitivanje pitanja poštovanja obveze obrazlaganja jedino u odnosu na tužitelje, a ne u odnosu na druga predmetna društva koja nisu podnijela tužbu Općem sudu i za koje je obrazloženje pobijane odluke postalo konačno. Stoga se tužitelji u ovom slučaju ne mogu pozivati na navodnu nedovoljnost obrazloženja u pogledu smanjenja iznosa kazni izrečenih drugim društvima adresatima te odluke. U svakom slučaju to je obrazloženje dovoljno jer je tužiteljima omogućilo upoznavanje s razlozima prilagodbe iznosa kazne koja se na njih odnosi – razlozima koje su oni već prethodno poznavali kao podnositelji zahtjeva za to smanjenje – i omogućuje Općem sudu izvršavanje njegova sudskog nadzora.

               37

               Budući da je pobijana odluka donesena po okončanju postupka nagodbe u okviru kojeg su stranke tijekom bilateralnih rasprava bile obaviještene o svim relevantnim elementima, među kojima su navodne činjenice, njihova kvalifikacija, ozbiljnost i trajanje navodne povrede te pripisivanje odgovornosti i procjena raspona vjerojatnih iznosa kazni, njezino obrazloženje može biti puno sažetije nego ono u drugim odlukama donesenima na temelju članaka 7. i 23. Uredbe br. 1/2003. Stoga su u ovom slučaju bilateralne rasprave između Komisije i tužiteljâ potonjima omogućile upoznavanje sa svakim od tih elemenata i s metodom predviđenom za izračun iznosa kazni kako bi mogli dobrovoljno odlučiti podnijeti ili ne podnijeti prijedlog nagodbe. U tim okolnostima obrazloženje pobijane odluke bilo je posve dovoljno.

               38

               Naime, već tekst pobijane odluke detaljno objašnjava čimbenike o kojima se vodilo računa prilikom utvrđivanja ozbiljnosti i trajanja povrede te prilikom izračuna osnovnog iznosa kazne. Tako se u uvodnim izjavama 72. do 84. te odluke navodi metoda korištena za izračun tog osnovnog iznosa koju tužitelji ne dovode u pitanje. Taj tekst također navodi druge podatke, poput obujma prodaja predmetnih društava, koji su uzeti u obzir prilikom izračuna osnovnog iznosa kazni (vidjeti tablicu br. 1 u uvodnoj izjavi 75.), različite multiplikatore na temelju trajanja (vidjeti tablicu br. 2 u uvodnoj izjavi 81.) i različite osnovne iznose kazni, prije i nakon njihove prilagodbe (vidjeti tablice br. 3 i 4 u uvodnim izjavama 84. i 93.). Prema Komisijinu mišljenju, ispunjen je, dakle, zahtjev obrazlaganja koji se odnosi na elemente koji omogućuju utvrđivanje ozbiljnosti i trajanja povrede.

               39

               Nadalje, na sastanku od 24. listopada 2014. Komisija je tužiteljima dala detaljan opis metode izračuna iznosa kazne planirane u odnosu na njih, uključujući vrijednost prodaja korištenu za izračun osnovnog iznosa, trajanje njihova sudjelovanja u povredi, dodatan iznos radi odvraćajućeg učinka (multiplikator), nepostojanje otegotnih ili olakotnih okolnosti, smanjenja na temelju obavijesti o nagodbi i o suradnji te smanjenje na temelju točke 37. Smjernica. Tužitelji su u potpunosti razumjeli ta objašnjenja i u svojem prijedlogu nagodbe izričito prihvatili najveći iznos kazne koji im se mogao izreći u skladu s predloženim rasponom.

               40

               Što se tiče smanjenja osnovnog iznosa na temelju točke 37. Smjernica, Komisija tvrdi da pobijana odluka pravno dovoljno objašnjava u svojim uvodnim izjavama 88. do 92. razloge zbog kojih je ona smatrala potrebnom prilagodbu osnovnih iznosa. Posebnosti koje su dovele do prilagodbe u odnosu na tužitelje već su razmotrene na sastanku od 24. listopada 2014., tj. prije podnošenja njihova prijedloga nagodbe, slanja obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i donošenja pobijane odluke. Na tom sastanku Komisija je objasnila da osnovni iznosi izračunani za sva društva prelaze granicu od 10 %, i to zbog kombinacije čimbenika, poput vrijednosti koju je predstavljao postotak obujma prodaja na koje se odnosila povreda, dugog trajanja zabranjenog sporazuma i omjera „monoproizvodnje“ društava (izračunanog kao omjer između obujma svih prodaja omotnica i ukupnog obujma prodaja predmetnih društava). Naposljetku, iako je točno da je na sastanku od 24. listopada 2014. postojala određena nejasnoća u pogledu utjecaja smanjenja utemeljenog na omjeru „monoproizvodnje“ na konačan iznos kazne, ta je nejasnoća riješena tijekom tog sastanka, nakon kojeg su tužitelji podnijeli navedeni prijedlog nagodbe.

               41

               Komisija dodaje da su sami tužitelji od nje zatražili, u dokumentu „non paper“ od 24. veljače 2014. (vidjeti točku 9. gore) smanjenje iznosa kazne na temelju točke 37. Smjernica. Tužitelji su objasnili da, s obzirom na „monoproizvođačko“ svojstvo njihove grupe, ograničenje trajanja povrede nema utjecaj na iznos kazne koji će im se izreći. Naime, s obzirom na činjenicu da je prodaja omotnica činila više od 90 % obujma njihovih ukupnih prodaja, primjena dodatnog iznosa od više od 10 % radi odvraćajućeg učinka već znači iznos kazne koji prelazi granicu od 10 % ukupnog prihoda predviđenu člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003. S obzirom na gore navedene elemente i, među ostalim, na analogno obrazloženje u uvodnoj izjavi 91. pobijane odluke, Komisija iz tog zaključuje da u ovom slučaju detaljnije obrazloženje nije bilo potrebno.

               42

               U pogledu točnih stopa smanjenja za svako predmetno društvo Komisija podsjeća na uvodne izjave 91. i 92. pobijane odluke, koje su jasno navele čimbenike o kojima je vodila računa prilikom određivanja tih stopa, zajedno s uvodnom izjavom 87. te odluke, u kojoj se navodi da je društvo Mayer‑Kuvert imalo drukčiju ulogu i da je sudjelovalo u povredi u manjoj mjeri. Tablice br. 3 i 4, koje se nalaze u uvodnim izjavama 84. i 93. pobijane odluke, navode tako osnovne iznose za svako društvo, prije i nakon njihove prilagodbe, a jednostavan aritmetički izračun omogućuje dobivanje točnog iznosa prilagodbe primijenjene na svaku kaznu. Za tužitelje je stopa prilagodbe koja je primijenjena zbog njihova svojstva „monoproizvođača“, primjenu koje su oni sami zatražili, bila [povjerljivo] %. Nadalje, sudska praksa nije smatrala potrebnim navođenje aritmetičkog izračuna ili preciziranje svih čimbenika koji su doveli do određivanja konkretnog iznosa kazne. U odgovoru na repliku, u pogledu smanjenja odobrenog društvu Hamelin „radi pravičnosti“, Komisija pojašnjava da je to smanjenje bilo opravdano potrebom uzimanja u obzir posebnih okolnosti slučaja, kako je to navedeno u uvodnoj izjavi 90. pobijane odluke.

         Ocjena Općeg suda

               43

               Svojim prvim tužbenim razlogom tužitelji u biti ističu nedovoljno obrazloženje u uvodnim izjavama 88. do 92. pobijane odluke. Prema njihovu mišljenju one pravno nedovoljno navode razloge koji su naveli Komisiju da iznimno prilagodi, na temelju točke 37. Smjernica, osnovne iznose kazni izrečenih društvima o kojima je riječ i da na njih u tom kontekstu primijeni različite stope smanjenja, pri čemu, među ostalim, smanjenje za [povjerljivo] % za društvo Hamelin. Iz takvog pristupa usto navodno proizlazi i zlouporaba ovlasti. Konkretno, Komisija je prvi put tijekom postupka istaknula da društvo Hamelin nije društvo „monoproizvođač“ i da je prilagodba osnovnog iznosa koji se na njega odnosi, na temelju točke 37. Smjernica, opravdano, među ostalim, radi pravičnosti, što ne proizlazi iz uvodne izjave pobijane odluke.

               44

               Kao što je to priznato u ustaljenoj sudskoj praksi, obveza obrazlaganja propisana člankom 296. drugim stavkom UFEU‑a predstavlja bitnu procesnu pretpostavku koju treba razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta. U tom smislu, zahtijevano obrazloženje mora odgovarati prirodi akta o kojem je riječ i mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. Što se konkretno tiče obrazloženja pojedinačnih odluka, obveza obrazlaganja istih ima stoga za cilj, osim omogućavanja sudskog nadzora, također pružiti zainteresiranim osobama dovoljnu količinu informacija kako bi mogli ustanoviti je li odluka zahvaćena nedostatkom koji bi omogućio da joj se osporava valjanost (vidjeti presude od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 146. do 148. i navedenu sudsku praksu; od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 114. i 115. i navedenu sudsku praksu, i od 5. prosinca 2013., Solvay/Komisija, C‑455/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:796, t. 89. i 90. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Nadalje, obvezu obrazlaganja treba ocjenjivati ovisno o okolnostima slučaja, osobito o sadržaju akta, naravi razloga na koje se u njemu poziva i o interesu koji bi adresati akta ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogli imati za dobivanje objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve činjenične i pravne okolnosti, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na svoju formulaciju već i na svoj kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje (presude od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 150.; od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 116., i od 5. prosinca 2013., Solvay/Komisija, C‑455/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:796, t. 91.).

               46

               Sudska je praksa još pojasnila da obrazloženje stoga načelno mora biti priopćeno zainteresiranoj osobi u istom trenutku kad i odluka koja je na njegovu štetu. Nedostatak u obrazloženju ne može se otkloniti činjenicom da je zainteresirana osoba saznala za razloge odluke tijekom postupka pred sudovima Unije (presude od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 149., i od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija, C628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 74.).

               47

               Za razliku od onog što tvrdi Komisija, s obzirom na zahtjeve koji proizlaze iz članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, zajedno s člankom 263. UFEU‑a, s jedne strane, i s člankom 261. UFEU‑a i člankom 31. Uredbe br. 1/2003, s druge strane (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 52. do 67.), na koje je Komisija podsjetila u točki 41. Obavijesti o nagodbi, ta se načela primjenjuju mutatis mutandis na Komisijinu obvezu, u smislu članka 296. drugog stavka UFEU‑a, obrazlaganja odluke kojom se izriču kazne, a koju donosi po okončanju postupka nagodbe, u okviru kojeg se za predmetno društvo smatra da samo prihvaća najveći iznos predložene kazne. Naime, upravo s obzirom na gore navedene odredbe primarnog i sekundarnog prava Sud je istaknuo osobitu važnost Komisijine obveze obrazlaganja svojih odluka kojima se izriču kazne u području tržišnog natjecanja i, među ostalim, objašnjavanja odmjeravanja i procjene koje je obavila na temelju različitih elemenata uzetih u obzir radi određivanja iznosa kazni kao i obveze suda da po službenoj dužnosti provjeri postoji li takvo obrazloženje (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 61.).

               48

               Kad Komisija odluči odstupiti od opće metodologije navedene u Smjernicama, kojima se sama ograničila u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti u pogledu određivanja iznosa kazni, pozivajući se, kao u ovom slučaju, na točku 37. Smjernica, ti su zahtjevi obrazlaganja još stroži. U tom smislu valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu koja je priznala da Smjernice daju pravilo ponašanja za praksu koju treba slijediti od koje Komisija u konkretnom slučaju ne može odstupiti, osim ako pruži razloge koji su sukladni, među ostalim, načelu jednakog postupanja (vidjeti u tom smislu presude od 30. svibnja 2013., Quinn Barlo i dr./Komisija, C‑70/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:351, t. 53., i od 11. srpnja 2013., Ziegler/vKomisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 60. i navedenu sudsku praksu). To obrazloženje treba biti tim preciznije jer točka 37. Smjernica samo neodređeno spominje „pojedinosti danog slučaja“ i stoga Komisiji ostavlja široku marginu prosudbe za, kao u ovom slučaju, iznimnu prilagodbu osnovnih iznosa kazni za predmetna društva. Naime, u takvom slučaju Komisijino poštovanje jamstva dodijeljenih pravnim poretkom Unije u upravnim postupcima, među kojima je i obveza obrazlaganja, ima još veću temeljnu važnost (vidjeti u tom smislu presudu od 21. studenoga 1991., Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 14.).

               49

               Iz toga slijedi da je u ovom slučaju Komisija bila dužna dovoljno jasno i precizno objasniti način na koji namjerava upotrijebiti svoju diskrecijsku ovlast, uključujući različite činjenične i pravne elemente koje je u tu svrhu uzela u obzir. Konkretno, s obzirom na njezinu obvezu poštovanja načela jednakog postupanja prilikom određivanja iznosa kazni, za koje tužitelji tvrde da ga je ona povrijedila na njihovu štetu (kao što to ističu drugim tužbenim razlogom), ta obveza obrazlaganja obuhvaća sve relevantne elemente potrebne za ocjenu jesu li predmetna društva, u odnosu na koja su osnovni iznosi njihovih kazni bili prilagođeni, bila u usporedivim situacijama ili ne, je li s tim situacijama postupano na jednak način ili ne te je li eventualno jednako ili nejednako postupanje s tim situacijama bilo objektivno opravdano (vidjeti presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 51. i 62. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Kako bi se provjerilo je li Komisija poštovala svoju obvezu obrazlaganja pobijane odluke, valja podsjetiti na različite etape postupka izračuna koje je ona provela radi određivanja i prilagodbe, u skladu s točkom 37. Smjernica, osnovnih iznosa kazni izrečenih predmetnim društvima. Obrazloženje navedeno u tom smislu u pobijanoj odluci može se sažeti kako slijedi:

                  Trgovačko društvo

                  Vrijednost prodaja EUR u 2007.

                  Koeficijent ozbiljnosti povrede

                  Trajanje (godine)

                  Dodatan iznos

                  Osnovni iznos EUR

                  Prilagodba/smanjenje

                  Prilagođeni osnovni iznos

                  Bong

                  140 000 000

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  115 500 000

                     [povjerljivo] %

                     [povjerljivo]

                  […] GPV

                  125 086 629

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  103 196 000

                     [povjerljivo] %

                     [povjerljivo]

                  Hamelin

                  185 521 000

                  15 %

                  4,416

                  15 %

                  150 717 000

                     [povjerljivo] %

                     [povjerljivo]

                  Mayer‑Kuvert

                  70 023 181

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  57 769 000

                     [povjerljivo] %

                     [povjerljivo]

                  Printeos [...]

                  143 316 000

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  118 235 000

                     [povjerljivo] %

                     [povjerljivo]

               51

               Nadalje, valja podsjetiti na to da je, s jedne strane, Komisija u uvodnim izjavama 88. i 92. u biti istaknula da je većina predmetnih društava svoje prodaje obavila na jednom jedinom tržištu, tako da su u praksi sve kazne mogle dosegnuti granicu od 10 % ukupnog prihoda predviđenu člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, da je primjena te granice više pravilo nego iznimka i da svako razlikovanje ovisno o ozbiljnosti povrede ili o olakotnim okolnostima više ne može utjecati na iznos kazni (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2011., Putters International/Komisija, T‑211/08, EU:T:2011:289, t. 75.). S druge strane, u uvodnim izjavama 90. do 92. pobijane odluke Komisija je obrazložila primjenu točke 37. Smjernica i prilagodbu osnovnih iznosa u korist „svih stranaka“ upućujući, među ostalim, na „vrijednosti prodaja kartelnog proizvoda u ukupnom prihodu kao i [na] razlike među strankama ovisno o njihovu osobnom sudjelovanju u povredi“ te na činjenicu da „su sve stranke bile uključene, u različitoj, ali znatnoj mjeri, u prodaji [...] omotnica“. Komisija je stoga predložila, s obzirom na posebne okolnosti tog slučaja i na činjenicu „da su sve stranke bile uključene, u različitoj, ali znatnoj mjeri, u prodaji standardnih kataloških omotnica i posebnih ispisanih omotnica, [...] smanjenje od [povjerljivo] % [iznosa] za kaznu koju treba izreći za povredu društva GPV, [povjerljivo] % za [tužitelje], [povjerljivo] % za društva Bong i Mayer‑Kuvert te [povjerljivo] % za društvo Hamelin“.

               52

               Međutim, kao prvo, kao što to tvrde tužitelji, valja utvrditi da u pobijanoj odluci i, među ostalim, u uvodnoj izjavi 92. Komisija ne navodi razloge zbog kojih je primijenila te različite stope smanjenja na predmetna društva. Konkretno, razlike u navedenim stopama smanjenja ne mogu se objasniti samo razlogom da je Komisija željela smanjiti sve osnovne iznose, već u tom međustadiju izračuna kazni, na postotak ispod granice od 10 % ukupnog prihoda, u smislu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, svakog od tih društava, u skladu s duhom točke 75. presude od 16. lipnja 2011., Putters International/Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289). Naime, kao što to pravilno ističu tužitelji u okviru drugog tužbenog razloga, ti prilagođeni osnovni iznosi predstavljaju očito različita odstupanja, u smislu postotka, u odnosu na navedenu granicu od 10 %, tj., među ostalim, 4,5 i 4,7 % u slučaju društava Hamelin i Bong te 9,7 % u slučaju tužiteljâ.

               53

               Komisija se ne može utemeljeno pozivati ni na to da su tužitelji pravno bili dovoljno obaviješteni o njezinu planiranom pristupu tijekom upravnog postupka ili da su poznavali njegov kontekst, što je tvrdnja za koju nema nikakvog temelja u spisu. Kao odgovor na usmeno pitanje Općeg suda o tom aspektu na raspravi Komisija je priznala sažetu i šturu narav obrazloženja pobijane odluke u tom pogledu i uglavnom se ograničila na isticanje da je u okviru postupka nagodbe njezina obveza bila manja jer su stranke bile upoznate sa spisom, uključujući elemente koje je Komisija namjeravala uzeti u obzir, i slobodno su se uključile u bilateralne rasprave u svrhu sklapanja takve nagodbe. Nadalje, što se tiče primjene različitih stopa smanjenja navedenih u uvodnoj izjavi 92. pobijane odluke, Opći sud podsjetio je stranke na svoju obvezu ispitivanja, prema potrebi, po službenoj dužnosti je li obrazloženje dovoljno, u smislu članka 296. drugog stavka UFEU‑a, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave.

               54

               Kao drugo, uvodna izjava 92. pobijane odluke očito propušta precizirati ono što je Komisija objasnila, zakašnjelo i nedovoljno za otklanjanje eventualne nedovoljnosti ili nedostatka obrazloženja (vidjeti sudsku praksu navedenu u točki 46. gore) tek tijekom sudskog postupka dodatnim bitnim obrazloženjem, tj. da društvo Hamelin za razliku od drugih predmetnih društava nije obavljalo gospodarsku djelatnost „monoproizvođača“, ali da se prilagodba osnovnog iznosa koji se na nj odnosio ipak opravdavala pravičnošću i ponovnom uspostavom ravnoteže između različitih kazni (vidjeti točke 34. i 35. gore). Stoga, s obzirom na ta dodatna objašnjenja, za razliku od dojma koji bi mogla dati uvodna izjava 91. pobijane odluke, odlučujući element ocjene koji je Komisija uzela u obzir radi prilagodbe osnovnih iznosa nije bila činjenica da su postojale „razlike među strankama ovisno o njihovu osobnom sudjelovanju u povredi“, koje je u slučaju društva Hamelin bilo samo malo manje s trajanjem sudjelovanja u povredi od 4,416 godina u usporedbi s 4,5 godina u slučaju ostalih predmetnih društava. Nadalje, za razliku od onoga što se čini da su razumjeli tužitelji, ta se uvodna izjava također ne može odnositi samo na manje sudjelovanje društva Mayer‑Kuvert u povredi jer je ono već dovelo do smanjenja za 10 % na ime olakotne okolnosti u smislu točke 29. Smjernica (uvodne izjave 85. i 87. pobijane odluke), tj. prije spornih prilagodbi osnovnih iznosa navedenih u uvodnoj izjavi 88. i dalje pobijane odluke.

               55

               Iz toga slijedi da na temelju tog obrazloženja pobijane odluke niti tužitelji mogu učinkovito osporavati osnovanost Komisijina pristupa s obzirom na načelo jednakog postupanja niti Opći sud može u potpunosti izvršavati svoj nadzor zakonitosti u pogledu poštovanja tog načela (vidjeti drugi tužbeni razlog). Preciznije, s obzirom na uvodne izjave 91. i 92. pobijane odluke nije moguće razumjeti i ocijeniti jesu li se društvo Hamelin i ostala predmetna društva nalazila u usporedivim ili različitim situacijama te je li Komisija s njima postupala jednako ili različito. Stoga, na temelju toga, tim je manje moguće provjeriti je li eventualno jednako postupanje s različitim situacijama predmetnih društava, na temelju točke 37. Smjernica, u biti obrazloženo „monoproizvođačkom“ naravi njihove poslovne djelatnosti i dijelom razlozima pravičnosti, ili eventualno različito postupanje s usporedivim situacijama, osobito primjena različitih stopa smanjenja, bilo objektivno opravdano. Naprotiv, šturo obrazloženje navedeno u uvodnoj izjavi 92. pobijane odluke bilo je takvo da je stvorilo pogrešnu sliku prema kojoj je glavni razlog za horizontalnu prilagodbu osnovnih iznosa predmetnih društava bio činjenica da su se ona sva nalazila u barem usporedivim situacijama, povezanima s „monoproizvođačkom“ naravi njihove poslovne djelatnosti. Međutim, to nije bio slučaj s društvom Hamelin, kao što je to Komisija priznala tijekom sudskog postupka.

               56

               S obzirom na to da je točka 84. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku sadržavala još neodređenije informacije u pogledu planirane metode za prilagodbu osnovnih iznosa i njezina opravdanja, Komisija ne može ni osnovano tvrditi da su tužitelji u tom smislu primili dovoljno informacija tijekom upravnog postupka ili da su dovoljno poznavali relevantan kontekst. U svakom slučaju, nijedan drugi element iz spisa ne može dokazati da je to ipak bio slučaj i Komisija ne može potkrijepiti činjenicu da je te elemente priopćila tužiteljima, među ostalim, na sastanku od 24. listopada 2014.

               57

               Stoga, s obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti da pobijana odluka sadržava nedovoljno obrazloženje i da valja prihvatiti prvi tužbeni razlog u dijelu u kojem se temelji na povredi obveze obrazlaganja u smislu članka 296. drugog stavka UFEU‑a.

               58

               Posljedično, valja poništiti članak 2. stavak 1. točku (e) pobijane odluke bez potrebe za odlučivanjem o prigovoru koji se temelji na zlouporabi ovlasti te o drugom i trećem tužbenom razlogu kao ni o dopuštenosti potonjega. Usto nije potrebno odlučiti ni o drugom dijelu tužbenog zahtjeva, koji je postavljen podredno.

         Troškovi

               59

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj se naložiti snošenje troškova postupka sukladno zahtjevu tužiteljâ.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (četvrto prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Poništava se članak 2. stavak 1. točka (e) Odluke Komisije C(2014) 9295 final od 10. prosinca 2014. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (AT.39780 – Omotnice).

                           2)

                           Nalaže se Europskoj komisiji snošenje troškova.

                           Prek

                           Labucka

                           Schwarcz

                           Tomljenović

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. prosinca 2016.
                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: španjolski
      (
            2
         )	Povjerljivi podaci su izostavljeni


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. srpnja 2006.#Axel Kittel protiv Belgijske države (C-439/04) i Belgijska država protiv Recolta Recycling SPRL (C-440/04).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Belgija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Spojeni predmeti C-439/04 i C-440/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. veljače 2006.#BUPA Hospitals Ltd i Goldsborough Developments Ltd protiv Commissioners of Customs & Excise.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-419/02.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 29. siječnja 2014.#European Dynamics Belgium SA i dr. protiv Europske agencije za lijekove.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje vanjskih usluga u području softverskih aplikacija – Odluka o rangiranju ponude podnositelja na drugo mjesto u svrhu podugovaranja – Kriteriji dodjele – Dodavanje kriterija dodjele koji nije predviđen ugovornim dokumentima – Ocjena kriterija za odabir tijekom faze dodjele – Transparentnost.#Predmet T‑158/12.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. studenog 2011.#Petar Aladzhov protiv Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Zahtjev za prethodnu odluku: Administrativen sad Sofia-grad - Bugarska.#Direktiva 2004/38/EZ.#Predmet C-434/10.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) 29. rujna 2009.#Petrus Kerstens protiv Europska komisija.#Predmet F-102/07.


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. siječnja 2004. # Aalborg Portland A/S (C-204/00 P), Irish Cement Ltd (C-205/00 P), Ciments français SA (C-211/00 P), Italcementi - Fabbriche Riunite Cemento SpA (C-213/00 P), Buzzi Unicem SpA (C-217/00 P) i Cementir - Cementerie del Tirreno SpA (C-219/00 P) protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Spojeni predmeti C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P i C-219/00 P.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 30. lipnja 2015. # Gambling Commission protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-404/10 RENV.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. lipnja 2015.#Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH protiv Gerhard und Jürgen Vogel GbR i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Mannheim.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oplemenjivačka prava na biljnu sortu Zajednice – Uredba (EZ) br. 2100/94 – Izuzeće predviđeno u članku 14. – Korištenje proizvoda za žetvu u reprodukcijske svrhe od strane poljoprivrednika bez odobrenja nositelja – Obveza poljoprivrednika na plaćanje primjerene naknade za to korištenje – Rok u kojem ta naknada mora biti plaćena kako bi se moglo primijeniti izuzeće – Mogućnost nositelja da se pozove na članak 94. – Povreda.#Predmet C-242/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      25. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oplemenjivačka prava na biljnu sortu Zajednice — Uredba (EZ) br. 2100/94 — Izuzeće predviđeno u članku 14. — Korištenje proizvoda za žetvu u reprodukcijske svrhe od strane poljoprivrednika bez odobrenja nositelja — Obveza poljoprivrednika na plaćanje primjerene naknade za to korištenje — Rok u kojem ta naknada mora biti plaćena kako bi se moglo primijeniti izuzeće — Mogućnost nositelja da se pozove na članak 94. — Povreda“
      U predmetu C‑242/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Mannheim (Njemačka), odlukom od 9. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 19. svibnja 2014., u postupku

         Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH

      protiv

         Gerhard und Jürgen Vogel GbR,

         Jürgen Vogel,

         Gerhard Vogel,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH, K. von Gierke i E. Trauernicht, Rechtsanwälte,

               —

               za Gerhard und Jürgen Vogel GbR, kao i za G. i J. Vogela, J. Beismann i M. Miersch, Rechtsanwälte,

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Schillemans, kao i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. von Rintelen i I. Galindo Martín, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. ožujka 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje određenih odredbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 2100/94 od 27. srpnja 1994. o oplemenjivačkim pravima na biljnu sortu Zajednice (SL L 227, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 24., str. 3.), i Uredbe Komisije (EZ) br. 1768/95 od 24. srpnja 1995. o provedbenim pravilima za poljoprivredno izuzeće predviđeno u članku 14. stavku 3. Uredbe br. 2100/94 (SL L 173, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 24., str. 39.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (u daljnjem tekstu: STV), koji zastupa interese nositelja oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice za zimsku sortu ječma Finita, i Gerhard und Jürgen Vogel GbR, poljoprivrednog društva, kao i G. i J. Vogela, osobno odgovornih članova tog društva (u daljnjem tekstu: tuženici Vogel), glede njihove sadnje te sorte.

         Pravni okvir

         Uredba br. 2100/94

               3

               Članak 13. Uredbe br. 2100/94, naslovljen „Prava nositelja oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice i zabranjene radnje“, propisuje:
               „1.   Oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice ima takav učinak da nositelj ili nositelji oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice (dalje u tekstu ‚nositelj’) ima pravo na poduzimanje radnji određenih u stavku 2.
               2.   Ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 15. i 16., sljedeće radnje u pogledu sastojaka sorte ili požetog ili pobranog materijala zaštićene vrste (dalje u tekstu oba kao ‚materijal’) zahtijevaju davanje odobrenja od strane nositelja:

                        (a)

                        proizvodnja ili reprodukcija (umnažanje);

                  [...]
               Nositelj može davanje ovog ovlaštenja uvjetovati i ograničiti.
               [...]“

               4

               Članak 14. te uredbe, naslovljen „Izuzeće od oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice“, predviđa:
               „1.   Neovisno o članku 13. stavku 2., za potrebe očuvanja poljoprivredne proizvodnje poljoprivrednicima je dopušteno da u svrhu reprodukcije na polju na vlastitom poljoprivrednom imanju koriste proizvode dobivene od požetog ili pobranog materijala koje su dobili sadnjom, na vlastitom poljoprivrednom imanju, reprodukcijskog materijala sorte drukčije od hibrida ili sintetičke sorte koja je obuhvaćena oplemenjivačkim pravom na biljnu sortu Zajednice.
               2.   Odredbe stavka 1. primjenjuju se samo na poljoprivredne biljne vrste.
               [...]

                        (b)

                        žitarice:

                  [...]
               Hordeum vulgare L. — ječam
               [...]
               3.   Prije stupanja na snagu ove Uredbe utvrđuju se u provedbenim pravilima sukladno članku 114. uvjeti za provedbu izuzeća iz stavka 1. i uvjeti zaštite legitimnih interesa oplemenjivača i poljoprivrednika na temelju sljedećih kriterija:
               [...]

                        —

                        mali poljoprivredni proizvođači nisu obvezni plaćati bilo kakve naknade nositelju; [...]
                        [...]

                        —

                        ostali poljoprivredni proizvođači obvezni su plaćati nositelju primjerenu naknadu, koja je osjetno niža od iznosa koji se obračunava za licencu proizvodnju reprodukcijskog materijala iste sorte na istom području; stvaran iznos ove primjerene naknade može biti podložan promjenama tijekom vremena, uzimajući u obzir opseg u kojem će se koristiti izuzećem iz stavka 1. u pogledu predmetne sorte,

                        —

                        praćenje usklađenosti s odredbama ovog članka ili odredaba usvojenih na temelju ovog članka predmet su isključive odgovornosti nositeljâ; u organizaciji ovog praćenja ne mogu primiti pomoć službenih tijela,

                        —

                        nositeljima se na njihov zahtjev pružaju odgovarajući podaci od strane poljoprivrednika i pružatelja usluga prerade; odgovarajuće podatke mogu jednako tako pružiti službena tijela koja sudjeluju u praćenju poljoprivredne proizvodnje ako su takvi podaci dobiveni uobičajenim obavljanjem njihovih poslova, bez dodatnog opterećenja ili troškova. [...]“

               5

               Članak 94. navedene uredbe koji se odnosi na građanskopravne tužbe koje se mogu podnijeti u slučaju korištenja biljne sorte koje predstavlja povredu, glasi:
               „1.   Osobu koja:

                        (a)

                        počini jedno od djela određenih u članku 13. stavku 2., a da nema pravo to učiniti, u pogledu sorte za koju je dodijeljeno oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice
                        [...]

                  nositelj može tužiti za prestanak takve povrede ili za plaćanje razumne naknade ili oboje.
               2.   Osoba koja postupi namjerno ili s nemarom nadalje je dužna nadoknaditi nositelju svaku daljnju štetu koja proizlazi iz predmetnog djela. U slučajevima običnog nemara navedeni zahtjevi mogu se umanjiti sukladno stupnju takvog običnog nemara, međutim, ne u tolikoj mjeri da budu manji od koristi koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu.“

         Uredba br. 1768/95

               6

               Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1768/95 određuje da se tom uredbom uspostavljaju provedbena pravila kako bi uvjeti imali učinak na odstupanje predviđeno u članku 14. stavku 1. Uredbe br. 2100/94.

               7

               Članak 2. te Uredbe mijenja se kako slijedi:
               „1.   Uvjete iz članka 1. primjenjuju i nositelj, koji predstavlja oplemenjivača, i poljoprivrednik kako bi zaštitili međusobne zakonske interese.
               2.   Legitimni interesi ne smatraju se zaštićenima ako je jedan ili više od njih ugrožen ne uzimajući u obzir potrebu da se među svima njima zadrži razumljiva ravnoteža ili potrebu za razmjernošću između svrhe odnosnog uvjeta i stvarnog učinka njihovih primjena.“

               8

               Članak 6. navedene Uredbe, naslovljen „Individualna obveza plaćanja“, u stavku 1. određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 2. pojedinačna obveza poljoprivrednika da plati primjerenu naknadu nastaje u trenutku kad on zaista upotrijebi proizvod žetve u reprodukcijske svrhe na tom području.
               Nositelj može odrediti datum i način plaćanja. Međutim, on ne smije odrediti datum plaćanja koji je raniji od datuma kada je obveza nastupila.“

               9

               Članak 7. iste Uredbe, naslovljen „Mali poljoprivrednici“, u stavku 2. propisuje sljedeće:
               „Područja gospodarstva poljoprivrednika na kojima se uzgaja bilje, a koja su odvojeni dio zemlje, na privremenoj ili trajnoj osnovi, u tržišnoj godini koja počinje 1. srpnja i završava 30. lipnja naredne kalendarske godine (,tržišna godina') u kojoj naknada stiže na naplatu, smatraju se područjima na kojima se bilje još uzgaja, ako Zajednica ili odnosna država članica dodijele potpore ili plaćanja nadoknada koje se odnose na to zemljište na ugaru.“

               10

               Članak 17. Uredbe br. 1768/95, naslovljen „Povrede prava“, određuje:
               „Nositelj se može pozvati na prava dodijeljena oplemenjivačkim pravom na biljnu sortu Zajednice protiv osobe koja krši bilo koji od uvjeta ili ograničenja priloženih odstupanju sukladno članku 14. Osnovne uredbe kako je određeno u ovoj Uredbi.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               STV je udruženje nositelja zaštićenih biljnih sorti koje među ostalim upravlja pravima nositelja zimske sorte ječma Finita, zaštićene na temelju Uredbe br. 2100/94. STV na svojoj internetskoj stranici objavljuje popis u kojemu navodi sve zaštićene biljne sorte za koje mu je tijekom više tržišnih godina bilo povjereno upravljanje njihovim pravima kao i iznose koji trebaju biti plaćeni za sadnju tih sorti. STV usto svake godine zahtijeva od poljoprivrednika čijim pravima upravlja da ga obavještavaju o eventualnoj sadnji zaštićenih biljnih sorti, ne navodeći pritom određenu sortu, i za tu namjenu im šalje obrasce za prijavu kojima je priložen vodič u kojemu su upisane sve zaštićene sorte pravima kojih društvo upravlja tijekom predmetne tržišne godine, kao i njihovi nositelji i imatelji prava na iskorištavanje. Tuženici Vogel, koji nisu ni u kakvom ugovornom odnosu sa STV‑om, na te zahtjeve za pružanje informacija nisu odgovorili.

               12

               STV je 16. prosinca 2011. preko pružatelja usluga prerade saznao da su tijekom tržišne godine 2010./2011. tuženici Vogel, među ostalim, dali pripremiti 35 kvintala sjemena zimske sorte ječma Finita.

               13

               Dopisom od 31. svibnja 2012. STV je pozvao tuženike Vogel, zahtijevajući od njih da mu odgovore do 20. lipnja 2012., da provjere navode koji su se odnosili na sadnju zimske sorte ječma Finita za koju je saznao putem navedenog pružatelja usluga i da mu pošalju podatke o toj sadnji. Tuženici Vogel na taj dopis nisu odgovorili.

               14

               Dopisom od 27. srpnja 2012. STV je od tuženika Vogel zatražio isplatu iznosa od 262,50 eura, koji odgovara punoj naknadi koju su trebali platiti za licencno korištenje sjemena zimske sorte ječma Finita, nazvanu „licenca C“, radi naknade štete pretrpljene zbog prikrivene sadnje te zaštićene sorte. Zbog izostanka isplate STV je 18. ožujka 2013. podnio tužbu radi navedene naknade štete na temelju članka 94. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 2100/94.

               15

               STV u prilog svojoj tužbi ističe da su mu tuženici Vogel na temelju članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2100/94 obvezni isplatiti razumnu naknadu u iznosu koji odgovara punom iznosu naknade za licencu C jer su izvršili sadnju koju u smislu te odredbe „nisu imali pravo“ izvršiti i ne mogu se pozivati na izuzeće iz članka 14. stavka 1. te uredbe jer nisu ispunili obvezu plaćanja naknade propisane u članku 14. stavku 3. četvrtoj alineji navedene uredbe. STV osim toga navodi da ta obveza plaćanja postoji neovisno o zahtjevu za pružanje informacija podnesenom od strane predmetnog nositelja oplemenjivačkih prava na zaštićenu sortu i da bi poljoprivrednik plaćanje trebao izvršiti prije sadnje, ali u svakom slučaju do kraja tržišne godine u kojoj se sadnja provodi. STV nadalje navodi da podaci objavljeni na njegovoj internetskoj stranici i vodič u kojem su upisane sve zaštićene sorte prava kojih su mu povjerena na upravljanje, koji se godišnje šalje poljoprivrednicima, njima omogućavaju da sami izračunaju iznose te prema tome plate dugovani iznos za sadnju tih sorti.

               16

               Tuženici Vogel osporavaju da su obvezni radi naknade štete platiti iznos koji odgovara punom iznosu naknade za licencu C. Oni smatraju da bi eventualno trebali platiti manji iznos jer je sadnja bila „dopuštena“ u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 2100/94. Također smatraju da nisu bili obvezni odgovoriti na zahtjev za pružanje informacija od 31. svibnja 2012. jer se on nije odnosio na tržišnu godinu u tijeku. Stajalište je tuženika Vogel da je trebalo doći do povrede obveze pružanja informacija kako bi se pretpostavke prava na naknadu štete mogle smatrati ispunjenima.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev izrazio je svoje sumnje u vezi s tvrdnjom STV‑a prema kojoj je poljoprivrednik prije sjetve obvezan platiti, na vlastitu inicijativu, naknadu predviđenu člankom 14. stavkom 3. četvrtom alinejom Uredbe br. 2100/94, osobito s obzirom na članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1768/95. Taj sud primjećuje da bi potonja odredba bila u suprotnosti sa zaključkom da je poljoprivrednik obvezan unaprijed, prije sjetve, platiti tu naknadu. Osim toga, taj sud navodi da bi se, kad bi ta naknada mogla biti plaćena nakon sadnje zaštićene sorte, postavilo pitanje do kojeg je datuma poljoprivrednik mora platiti kako bi se mogao pozvati na izuzeće iz članka 14. Uredbe br. 2100/94 i tako izbjeći odredbe članka 94. te uredbe koje se odnose na povredu. Prema navedenom sudu, odredbe Uredaba br. 2100/94 i 1768/95 ne pružaju jasan i precizan odgovor na to pitanje koje Sud usto nije imao prilike razmotriti.

               18

               U tim je okolnostima Landgericht Mannheim odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li poljoprivrednik koji je koristio reprodukcijski materijal zaštićene sorte dobiven sadnjom a da o tome nije sklopio ugovor s nositeljem dužan isplatiti razumnu naknadu u skladu s člankom 94. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2100/94 i, u slučaju namjere ili nemara, naknadu svake daljnje štete nastale zbog povrede oplemenjivačkih prava na biljnu sortu u skladu s člankom 94. stavkom 2. navedene Uredbe ako u trenutku kada doista upotrijebi proizvode za žetvu u reprodukcijske svrhe na polju još nije ispunio svoju obvezu plaćanja primjerene naknade (iznosa koji se naplaćuje za sadnju) u skladu s člankom 14. stavkom 3. četvrtom alinejom navedene Uredbe u vezi s člancima 5. i sljedećima Uredbe br. 1768/95?

                        2.

                        Ako na prvo pitanje treba odgovoriti na način da poljoprivrednik svoju obvezu plaćanja primjerenog iznosa koji se naplaćuje za sadnju može ispuniti i nakon što je doista upotrijebio proizvode za žetvu u reprodukcijske svrhe na polju treba li navedene odredbe tumačiti na način da određuju rok unutar kojeg poljoprivrednik koji je koristio reprodukcijski materijal zaštićene sorte dobiven sadnjom mora ispuniti svoju obvezu plaćanja primjerene naknade kako bi se sadnja mogla smatrati ,ovlaštenom' u smislu članka 94. stavka 1. u vezi s člankom 14. Uredbe br. 2100/94?“

         O prethodnim pitanjima

               19

               Tim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita u kojem je roku poljoprivrednik koji je koristio reprodukcijski materijal zaštićene biljne sorte dobiven sadnjom (sjeme s gospodarstva) a da o tome nije sklopio ugovor s predmetnim nositeljem oplemenjivačkog prava na biljnu sortu obvezan ispuniti obvezu plaćanja dugovane primjerene naknade temeljem stavka 3. četvrte alineje članka 14. Uredbe br. 2100/94 (u daljnjem tekstu: primjerena naknada temeljem izuzeća), kako bi se mogao pozivati na izuzeće predviđeno tim člankom 14. od obveze pribavljanja dopuštenja tog nositelja.

               20

               Najprije valja podsjetiti da se temeljem članka 13. stavka 2. Uredbe br. 2100/94 odobrenje nositelja oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice zahtijeva u pogledu sastojaka sorte ili požetog ili pobranog materijala zaštićene vrste među ostalim za proizvodnju ili reprodukciju (umnažanje). U tom kontekstu članak 14. stavak 1. te uredbe predviđa iznimku od tog načela zato što korištenje proizvoda koje su poljoprivrednici dobili od požetog ili pobranog materijala na vlastitom poljoprivrednom imanju u reprodukcijske svrhe na polju nije uvjetovano odobrenjem nositelja oplemenjivačkih prava ako poljoprivrednici ispunjavaju određene uvjete izričito naznačene u članku 14. stavku 3. navedene uredbe (vidjeti presudu Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 21. i 22.).

               21

               Jedan od uvjeta iz članka 14. stavka 3. četvrte alineje Uredbe br. 2100/94 je plaćanje primjerene naknade temeljem izuzeća, za navedeno korištenje, predmetnom nositelju oplemenjivačkih prava na biljnu sortu.

               22

               Poljoprivrednik koji tom nositelju ne plati takvu naknadu prilikom korištenja proizvoda dobivenog od požetog ili pobranog materijala sadnjom reprodukcijskog materijala zaštićene sorte ne može se pozvati na članak 14. stavak 1. Uredbe br. 2100/94 i stoga treba smatrati da je počinio jednu od radnji iz članka 13. stavka 2. te uredbe a da na to nije imao pravo. Posljedično, iz članka 94. iste uredbe proizlazi da navedeni nositelj može tužiti tog poljoprivrednika za prestanak takve povrede ili za plaćanje razumne naknade ili oboje. Ako postupi namjerno ili s nemarom, poljoprivrednik je usto dužan nadoknaditi istom nositelju pretrpljenu štetu (presuda Schulin, C‑305/00, EU:C:2003:218, t. 71.).

               23

               Sud koji je uputio zahtjev kao prvo je postavio pitanje treba li predmetni poljoprivrednik platiti primjerenu naknadu temeljem izuzeća, prije stvarnog korištenja proizvoda žetve u svrhu reprodukcije na polju..

               24

               U tom pogledu članak 6. Uredbe br. 1768/95 kojim su utvrđeni načini primjene obveze plaćanja primjerene naknade temeljem izuzeća određuje, u stavku 1. drugom podstavku, da iako predmetni nositelj oplemenjivačkih prava na biljne sorte može odrediti datum i način plaćanja, ta obveza ipak ne dospijeva prije datuma nastanka obveze plaćanja te primjerene naknade. U skladu s člankom 6. stavkom 1. prvim podstavkom te uredbe, ta obveza nastaje u trenutku kad poljoprivrednik doista upotrijebi proizvod žetve u reprodukcijske svrhe na tom području. Iz toga slijedi da taj poljoprivrednik još uvijek može ispuniti navedenu obvezu nakon što je posijao proizvod žetve zaštićene sorte, s obzirom na to da taj datum stvarnog korištenja tog proizvoda u svrhu reprodukcije na tom području nije rok do kojeg se mora izvršiti plaćanje primjerene naknade temeljem izuzeća, nego datum na koji ta naknada dospijeva.

               25

               Iako ta odredba potvrđuje da poljoprivrednik još uvijek može obvezu plaćanja primjerene naknade temeljem izuzeća ispuniti nakon što je stvarno posijao proizvod žetve zaštićene sorte, ista odredba ne određuje nikakav rok do kojeg je taj poljoprivrednik obvezan platiti tu naknadu kada mu taj nositelj nije odredio nikakav rok sukladno članku 6. stavku 1. drugom podstavku Uredbe br. 1768/95.

               26

               U tom pogledu tuženici Vogel i španjolska vlada u bitnome smatraju da trajanje navedenog roka nije određeno. Oni se pozivaju konkretno na članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1768/95 navodeći u tom pogledu da ta odredba, premda uređuje nastanak navedene obveze plaćanja, ne propisuje nikakvo dospijeće.

               27

               Takvo tumačenje ne može se međutim prihvatiti.

               28

               Kao prvo, kao što je u točki 39. svojeg mišljenja naveo nezavisni odvjetnik, dopustiti poljoprivredniku koji je koristio reprodukcijski materijal zaštićene biljne sorte dobiven sadnjom (sjeme s gospodarstva) da bez ikakvog vremenskog ograničenja ispuni obvezu plaćanja primjerene naknade temeljem izuzeća i da se stoga neograničeno poziva na izuzeće iz članka 14. Uredbe br. 2100/94 oduzelo bi koristan učinak tužbi podnesenoj temeljem članka 94. te uredbe. Osim toga, uvođenjem tih tužbi protiv svakog počinitelja povrede koji nije ispunio tu obvezu plaćanja taj se članak 94. protivi tome da potonji uvijek bude u mogućnosti popraviti svoj položaj, čak i nakon što nositelj prava otkrije prikriveno korištenje zaštićene biljne sorte. Iz toga slijedi da samo postojanje roka plaćanja može jamčiti učinkovito korištenje mogućnosti podnošenja navedenih tužbi.

               29

               Kao drugo, valja podsjetiti da su isključivo nositelji oplemenjivačkih prava na biljnu sortu odgovorni za praćenje i nadzor korištenja zaštićenih sorti u okviru odobrene sadnje i da oni stoga ovise o dobroj vjeri i suradnji predmetnih poljoprivrednika (presuda Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 42.). Dakle, nepostojanje točno utvrđenog roka koji su poljoprivrednici obvezni poštovati kako bi ispunili obvezu plaćanja primjerene naknade temeljem izuzeća može ih ohrabriti da neograničeno kasne s tim plaćanjem u nadi da će ga u potpunosti izbjeći. Dopuštenje poljoprivrednicima da izvrše takvu povredu svojih obveza prema nositeljima bilo bi protivno cilju navedenom u članku 2. Uredbe br. 1768/95 namijenjenom očuvanju razumljive ravnoteže između međusobnih zakonskih interesa predmetnih poljoprivrednika i nositelja.

               30

               Pri ispitivanju je li rok plaćanja stvarno predviđen relevantnim odredbama važno je istaknuti da iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1768/95 proizlazi da tržišna godina u kojoj naknada stiže na naplatu počinje 1. srpnja i završava 30. lipnja iduće kalendarske godine. Iako su tom odredbom utvrđena područja na kojima se uzgaja bilje malih poljoprivrednika, iz nje je razvidno da je institucija koja je donijela tu uredbu, prilikom utvrđivanja načina primjene članka 14. stavka 3. Uredbe br. 2100/94, tržišnu godinu u kojoj je korišten reprodukcijski materijal zaštićene biljne sorte dobiven sadnjom (sjeme s gospodarstva) smatrala relevantnim rokom plaćanja primjerene naknade temeljem izuzeća.

               31

               Stoga, ako plaćanje primjerene naknade temeljem izuzeća nije izvršio u roku koji istječe na kraju tržišne godine u kojoj je došlo do korištenja reprodukcijskog materijala zaštićene biljne sorte dobivenog sadnjom a da s nositeljem oplemenjivačkog prava o tome nije sklopio ugovor, treba smatrati da je poljoprivrednik počinio a da na to nije imao pravo jedno od djela određenih u članku 13. stavku 2. Uredbe br. 2100/94, što nositelju omogućava podnošenje tužbi iz članka 94. te Uredbe.

               32

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na način da poljoprivrednik koji je koristio reproduktivni materijal zaštićene biljne sorte dobiven sadnjom (sjeme s gospodarstva) a da o tome s nositeljem nije sklopio ugovor, kako bi se mogao pozvati na izuzeće iz članka 14. Uredbe br. 2100/94 od obveze pribavljanja odobrenja nositelja oplemenjivačkih prava na predmetnu biljnu sortu, mora platiti primjerenu naknadu temeljem izuzeća u roku koji istječe na kraju tržišne godine u kojoj je došlo do tog korištenja, odnosno najkasnije do 30. lipnja nakon datuma ponovne sjetve.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Kako bi se mogao pozvati na izuzeće iz članka 14. Uredbe Vijeća br. 2100/94 od 27. srpnja 1994. o oplemenjivačkim pravima na biljnu sortu Zajednice od obveze pribavljanja odobrenja nositelja oplemenjivačkih prava na predmetnu biljnu sortu poljoprivrednik koji je koristio reproduktivni materijal zaštićene biljne sorte dobiven sadnjom (sjeme s gospodarstva) a da o tome s nositeljem nije sklopio ugovor mora platiti primjerenu naknadu temeljem izuzeća, u skladu s člankom 14. stavkom 3. četvrtom alinejom, u roku koji istječe na kraju tržišne godine u kojoj je došlo do tog korištenja, odnosno najkasnije do 30. lipnja nakon datuma ponovne sjetve.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 8. srpnja 1999. # Société Baxter, B. Braun Médical SA, Société Fresenius France i Laboratoires Bristol-Myers-Squibb SA protiv Premier Ministre, Ministère du Travail et des Affaires sociales, Ministère de l'Economie et des Finances i Ministère de l'Agriculture, de la Pêche et de l'Alimentation. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska. # Predmet C-254/97.