Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. lipnja 2000. # Kazneni postupak protiv Giovanni Carra i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretore di Firenze - Italija. # Predmet C-258/98.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 29. travnja 2004. # Procter & Gamble Company protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žalba - Žig Zajednice. # Spojeni predmeti C-468/01 P do C-472/01 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 6. lipnja 2013. # Paltrade EOOD protiv Nachalnik na Mitnicheski punkt - Pristanishte Varna pri Mitnitsa Varna. # Zahtjev za prethodnu odluku: Administrativen sad Varna - Bugarska. # Predmet C-667/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 18. ožujka 2009.#Shanghai Excell M&E Enterprise Co. Ltd i Shanghai Adeptech Precision Co. Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Damping.#Predmet T-299/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. ožujka 2005.#Karl Robert Kranemann protiv Land Nordrhein-Westfalen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-109/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 25. veljače 2003. # Renco SpA protiv Vijeća Europske unije. # Direktiva 93/37/EEZ. # Predmet T-4/01.


Presuda Suda od 24. lipnja 1981. # Elefanten Schuh GmbH protiv Pierre Jacqmain. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet 150/80.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 30. travnja 2014.#Barclays Bank SA protiv Sare Sánchez García i Alejandra Chacóna Barrere.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Palma de Mallorca.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Uvodna izjava 13. – Članak 1. stavak 2. – Potrošački ugovori – Ugovor o hipotekarnom zajmu – Ovršni postupak na temelju hipoteke – Nacionalne zakonodavne i regulatorne odredbe – Ugovorna ravnoteža.#Predmet C‑280/13.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      30. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Trinaesta uvodna izjava — Članak 1. stavak 2. — Potrošački ugovori — Ugovor o hipotekarnom zajmu — Ovršni postupak na temelju hipoteke — Nacionalne zakonodavne i regulatorne odredbe — Ugovorna ravnoteža“
      U predmetu C‑280/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia no 4 de Palma de Mallorca (Španjolska), odlukom od 23. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2013., u postupku

         Barclays Bank SA

      protiv

         Sara Sánchez García,

         Alejandro Chacón Barrera,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet, predsjednik vijeća, E. Levits, i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Barclays Bank SA, J. Rodríguez Cárcamo i B. García Gómez, abogados,

               —

               za španjolsku vladu, S. Centeno Huerta, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek, É. Gippini Fournier i L. Banciella, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Barclays Bank SA (u daljnjem tekstu: Barclays), s jedne strane, i S. Sánchez García i A. Chacóna Barrere (u daljnjem tekstu: dužnici), s druge strane, povodom naplate neplaćenih dugova proizišlih iz ugovora o hipotekarnom zajmu sklopljenog između stranaka u glavnom postupku.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Deveta uvodna izjava Direktive 93/13 glasi kako slijedi:
               „[...] onoga koji stječe robu i usluge treba zaštititi od zlouporabe moći koju imaju prodavatelj robe ili pružatelj usluga [...].“

               4

               Trinaesta i četrnaesta uvodna izjava te direktive što se tiče nacionalnih zakonodavnih ili regulatornih odredaba propisuju:
               „budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadrže nepoštene odredbe; budući da se ne čini potrebnim da budu podložni oni uvjeti koji odražavaju obvezne zakonske ili regulatorne odredbe i načela ili odredbe međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ,obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba' obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja“;
               „budući da se države članice ipak moraju osigurati da se isključi mogućnost pojave nepoštenih ugovornih odredaba, posebno zato što se ova Direktiva primjenjuje također i na obrte, poduzeća i profesije.“

               5

               Članak 1. stavak 2. navedene direktive propisuje:
               „Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba [...] ne podliježu odredbama ove Direktive.“

               6

               Članak 3. iste direktive sastavljen je na sljedeći način:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               [...]
               3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.“

               7

               Sukladno članku 4. stavku 1. Direktive 93/13:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.“

               8

               Članak 6. stavak 1. te direktive formuliran je kako slijedi:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“

               9

               Članak 7. stavak 1. navedene direktive glasi:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.“

               10

               Točka 1. Priloga istoj direktivi nabraja odredbe iz članka 3. stavka 3. potonje. Prilog je sastavljen na sljedeći način:
               „1.   Odredbe čiji su predmet ili svrha:
               [...]

                        e)

                        zahtjev da svaki potrošač koji propusti ispuniti svoju obvezu plati nerazmjerno visok iznos naknade;

                  [...]“

         Španjolsko pravo

               11

               Članak 1911. Građanskog zakonika (Código Civil) propisuje:
               „Dužnik odgovara za ispunjenje svojih obveza cjelokupnom svojom imovinom, sadašnjom i budućom.“

               12

               Članak 105. Hipotekarnog zakona (Ley Hipotecaria), kodificiranog dekretom od 8. veljače 1946. (BOE br. 58 od 27. veljače 1946., str. 1518.), kako je posljednje izmijenjen Zakonom 1/2013, propisuje:
               „Hipoteka se može sastojati od jamstva za svaku vrstu obveze i ne mijenja neograničenu osobnu odgovornost dužnika uspostavljenu člankom 1911. Građanskog zakonika.“

               13

               Međutim, članak 140. navedenog zakona dopušta sklapanje ugovora koji ograničavaju odgovornost dužnika. Taj članak glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 105., aktom kojim se osniva dobrovoljna hipoteka može se valjano ugovoriti da obveza jamstva obuhvaća samo imovinu opterećenu hipotekom.
               U tom slučaju odgovornost dužnika i postupanje vjerovnika temeljem hipotekarnog zajma ograničeni su na iznos imovine opterećene hipotekom i ne proširuju se na druga dobra dužnikove imovine.“

               14

               Članak 570. Zakonika o građanskom postupku (Ley de enjuiciamiento civil, u daljnjem tekstu: LEC), pod naslovom „Kraj ovrhe“, sastavljen je ovako:
               „Prisilna ovrha završava samo potpunim ispunjenjem dužne obveze vjerovniku koji zahtijeva izvršenje, koje se utvrđuje aktom sudskog ovršitelja protiv kojeg se može podnijeti izravna revizija.“

               15

               Sukladno članku 579. LEC‑a, pod naslovom „Novčana ovrha u slučaju imovine opterećene hipotekom ili založene imovine“:
               „Ako su stvari opterećene hipotekom ili založene stvari stavljene na dražbu, a zarada od njihove prodaje nije dovoljna za namirenje tražbine, podnositelj zahtjeva za ovrhu može zatražiti da se protiv dužnika naloži ovrha za preostali iznos; ovrha se tada nastavlja sukladno uobičajenim pravilima ovrhe.“

               16

               Članak 671. LEC‑a, pod naslovom „Dražba bez podnositelja ponude“, u verziji proizišloj iz Zakona 13/2009 od 3. studenoga 2009. o reformi postupovnog prava za uspostavu novog sudskog tajništva (BOE br. 266 od 4. studenoga 2009., str. 92103.) sastavljen je ovako:
               „Ako prilikom dražbe nema nijednog podnositelja ponude, vjerovnik može tražiti dosuđivanje imovine u iznosu jednakom ili većem od 50% od njezine procijenjene vrijednosti ili u iznosu koji mu se duguje po svim temeljima.
               [...]“

               17

               Članak 9. Kraljevskog dekreta 716/2009 od 24. travnja 2009. o primjeni određenih aspekata Zakona 2/1981 od 25. ožujka 1981. kojim se uređuje hipotekarno tržište kao i druga pravila hipotekarnog i financijskog sustava (BOE br. 107 od 2. svibnja 2009., str. 38490.) propisuje:
               „Ako iz tržišnih ili kojih drugih razloga stvar opterećena hipotekom izgubi više od 20% početne procijenjene vrijednosti [...], vjerovnik može nakon procjene koju je izvršilo neovisno stručno društvo zahtijevati od dužnika proširenje hipoteke na drugu imovinu dostatnu za pokrivanje razlike između vrijednosti imovine i zajma ili kredita koji jamči.
               [...]
               [...] Ako dužnik u roku od dva mjeseca nakon poziva na ispunjenje nije isplatio dio zajma ili kredita iz prethodnog stavka, smatrat će se da je izabrao isplatiti cjelokupan iznos zajma ili kredita, što vjerovnik može odmah zahtijevati.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Dužnici su 30. kolovoza 2005. potpisali ugovor o zajmu s Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Baleares za iznos od 91.560 eura. Kako bi jamčili taj zajam, ugovorili su hipoteku na stan u kojem su prebivali. Stranke su u ugovor o hipoteci umetnule posebnu klauzulu prema kojoj u slučaju eventualne sudske prodaje stvari referentna vrijednost iznosi 149242,80 eura. Prema Barclaysu, ugovorne stranke također su ugovorile neograničenu osobnu odgovornost dužnika za vraćanje duga, bez da se ta odgovornost ograniči samo na vrijednost stvari opterećene hipotekom.

               19

               Aktom od 24. srpnja 2007. Barclays je subrogacijom postao zajmodavac. Barclays i dužnici aktom su istog datuma ugovorili povećanje pozajmljenog kapitala na iznos od 153049,08 eura. Procijenjena vrijednost stvari opterećene hipotekom i klauzule o odgovornosti dužnika nisu bile izmijenjene. Na one točke koje nisu izričito navedene u novom aktu trebale su se primjenjivati odredbe prvotnog ugovora o hipotekarnom zajmu.

               20

               Prema Barclaysu, budući da su dužnici prestali plaćati mjesečne rate zajma 24. listopada 2009., istek roka hipotekarnog zajma nastupio je 25. ožujka 2010. Na taj dan iznosi dugovani na temelju tog zajma iznosili su ukupno 150011,52 eura.

               21

               Barclays se 10. prosinca 2010. obratio Juzgado de Primera Instancia no 4 de Palma de Mallorca (prvostupanjski sud Palma de Mallorce) sa zahtjevom za ovrhu na hipotekarnom jamstvu protiv dužnika u odnosu na dug od 148142,83 eura glavnice, 1689,95 eura dospjelih kamata i 45.003 eura kamata i troškova. Juzgado de Primera Instancia no 4 de Palma de Mallorca odlukom od 15. prosinca 2010. naložio je ovrhu na nekretnini opterećenoj hipotekom.

               22

               Sudska prodaja te nekretnine održala se 25. svibnja 2011., a nije prisustvovao nijedan ponuditelj. Navedena nekretnina dosuđena je vjerovniku – Barclaysu, sukladno članku 671. LEC‑a, za iznos od 74621,40 eura, odnosno 50% procijenjene vrijednosti koju su stranke navele u aktu kojim je hipoteka osnovana.

               23

               Na zahtjev Barclaysa, 18. listopada 2012. doneseno je rješenje o ovrsi protiv dužnika. To je rješenje omogućilo Barclaysu prisilnu naplatu duga u iznosu od 95944,11 eura, odnosno 75390,12 eura na temelju preostalog dijela dugovane glavnice, 10960,50 eura na temelju ugovorenih kamata 25. svibnja 2011. i 9593,49 eura na temelju troškova ovrhe, kao i za uvećanje provizorno određenog iznosa od 22617,03 eura na temelju kamata i troškova vezanih za ovršne mjere.

               24

               U roku koji je zakonski određen u tu svrhu dužnici su podnijeli prigovor protiv navedenog rješenja. Ističu da, s obzirom na to da je nekretnina koja je procijenjena na 182.700 eura, prema ispravi o procjeni koju je naručio Barclays izdanoj 18. svibnja 2007., potonjem dodijeljena za iznos od 74621,40 eura, treba smatrati da je kredit vraćen dosudom, a da je dio duga prema Barclaysu koji taj iznos nije pokrio smanjen. Također navode Barclaysovu zlouporabu prava i stjecanje bez osnove .

               25

               Barclays je osporio argumente tog prigovora navodeći da njegov dug nije do kraja isplaćen i da je Tribunal Supremo (vrhovni sud) u sličnim slučajevima već utvrdio da nije bilo ni zlouporabe prava ni stjecanja bez osnove.

               26

               U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia no 4 de Palma de Mallorca odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li Direktivu [93/13] i pravna načela [Unije] vezana za zaštitu potrošača i ugovornu ravnotežu tumačiti na način da se protive španjolskim propisima u području hipoteke koji, iako predviđaju da hipotekarni vjerovnik može zahtijevati povećanje jamstva kada se procijenjena vrijednost smanji za 20%, u okviru postupka hipotekarne ovrhe, ne predviđaju da potrošač/dužnik/dužnik u ovršnom postupku može nakon suprotne procjene zahtijevati reviziju navedene procijenjene vrijednosti, barem u svrhu iz članka 671. LEC‑a, kada se ta vrijednost između datuma ugovaranja hipoteke i ovrhe na potonjoj povećala u jednakom ili višem postotku.

                        2)

                        Treba li Direktivu [93/13] i pravna načela [Unije] vezana za zaštitu potrošača i ugovornu ravnotežu tumačiti na način da se protive španjolskom postupovnom sustavu u području hipotekarne ovrhe, koji predviđa da se vjerovniku koji zahtijeva ovrhu može dodijeliti nekretnina opterećena hipotekom u iznosu jednakom 50% svoje procijenjene vrijednosti (trenutno 60%), što u konačnici neopravdano kažnjava potrošača/dužnika/dužnika u ovršnom postupku u visini od 50% (trenutno 40%) navedene procijenjene vrijednosti?

                        3)

                        Treba li Direktivu [93/13] i pravna načela [Unije] vezana za zaštitu potrošača i ugovornu ravnotežu tumačiti na način da postoji zlouporaba prava i stjecanje bez osnove kada, nakon što mu je dodijeljena nekretnina opterećena hipotekom od 50% (trenutno 60%) svoje procijenjene vrijednosti, vjerovnik zahtijeva ovrhu za preostali dugovani iznos kako bi mu dug bio u potpunosti vraćen, iako je procijenjena i/ili stvarna vrijednost dosuđenog dobra viša od ukupne dugovane svote, unatoč činjenici da je takva operacija sukladna nacionalnom postupovnom pravu?

                        4)

                        Treba li Direktivu [93/13] i pravna načela [Unije] vezana za zaštitu potrošača i ugovornu ravnotežu tumačiti na način da dosuđivanje nekretnine opterećene hipotekom čija je procijenjena i/ili stvarna vrijednost viša od ukupnog iznosa hipotekarnog zajma uzrokuje primjenu članaka 570. i 671. LEC‑a, zamjenjujući tako članke 579. i 671. LEC‑a, te da stoga treba smatrati da je vjerovnik koji je zahtijevao ovrhu bio u potpunosti isplaćen?“

               27

               Sud koji je uputio zahtjev pozvao je stranke da podnesu svoja očitovanja o tim pitanjima. Barclays je istaknuo da španjolski propisi ne krše pravo Unije te je zatražio nastavak primjene prisilnih ovršnih mjera. Stranka koja se protivi ovrsi dala je svoj pristanak za prethodni postupak.

         O prethodnim pitanjima

               28

               Svojim četirima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 93/13 i pravna načela Unije vezana za zaštitu potrošača i ugovornu ravnotežu tumačiti na način da se protive pravnim propisima neke države članice, kao što su oni u glavnom postupku, koji s jedne strane predviđaju da, unatoč dosudi nekretnine opterećene hipotekom čija je procijenjena vrijednost viša od ukupnog iznosa jamčenog duga za iznos jednak 50% te vrijednosti hipotekarnom vjerovniku u nedostatku trećeg ponuditelja, taj vjerovnik može pokrenuti ovrhu temeljeći svoj dug na iznosu koji odgovara preostalom iznosu duga i s druge strane dopuštaju proširenje jamstava navedenog vjerovnika u slučaju smanjenja od 20% procijenjene vrijednosti nekretnine opterećene hipotekom bez predviđanja mogućnosti ponovne procjene nakon porasta te procjene u korist dužnika.

               29

               Kada je riječ o Direktivi 93/13, sukladno njezinom članku 1. stavku 1., svrha joj je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.

               30

               Također valja podsjetiti da, sukladno članku 1. stavku 2. navedene direktive, „ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba […] ne podliježu odredbama ove Direktive“.

               31

               Osim toga, sukladno trinaestoj uvodnoj izjavi iste direktive, izrazom iz članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 se „obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja“.

               32

               U tom pogledu, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, sustav zaštite koji provodi navedena direktiva počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavača ili pružatelja što se tiče pregovaračke snage i razine informacija (presuda Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 44.).

               33

               S obzirom na takav slabiji položaj, članak 6. stavak 1. iste direktive predviđa da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače. Kako proizlazi iz sudske prakse, radi se o odredbi s obveznim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih suugovaratelja (presuda Aziz, EU:C:2013:164, t. 45.).

               34

               U tom kontekstu Sud je već u više navrata odlučio da je nacionalni sudac dužan po službenoj dužnosti procijeniti nepošteni karakter ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu između potrošača i prodavača ili pružatelja čim raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima (presuda Aziz, EU:C:2013:164, t. 46. i navedena sudska praksa).

               35

               Sud je, štoviše, ocijenio da Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da se protivi propisu države članice koji sucu kojem je podnesen zahtjev za platni nalog ne dopušta da po službenoj dužnosti, in limine litis ili u kojem drugom trenutku postupka i onda kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, ispita nepošteni karakter odredbe o zateznim kamatama u ugovoru koji su sklopili prodavač ili pružatelj i potrošač, kada potonji nije iznio prigovor (presuda Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, C‑618/10, t. 57.).

               36

               Osim toga, Sud je u točki 64. presude Aziz (EU:C:2013:164) ustvrdio da se navedena direktiva treba tumačiti u smislu da se protivi propisu države članice koji, osim što u okviru postupka hipotekarne ovrhe ne predviđa razloge za prigovor koji se temelje na nepoštenom karakteru ugovorne odredbe koja čini temelj ovršne isprave, sucu pred kojim se vodi spor o meritumu, nadležnom za procjenu nepoštenog karaktera takve odredbe, ne dopušta donijeti privremene mjere, među kojima osobito prekid ovršnog postupka, kada je određivanje takvih mjera potrebno radi osiguranja potpune učinkovitosti njegove konačne odluke.

               37

               U tom pogledu valjda ustvrditi da, u nedostatku usklađenosti nacionalnih mehanizama prisilne ovrhe, načini provedbe, s jedne strane, razloga za prigovor koji su dopušteni u okviru postupka hipotekarne ovrhe i, s druge strane, ovlasti povjerenih sucu u ovršnom postupku u tom stadiju za procjenu utemeljenosti odredaba potrošačkih ugovora potpadaju pod unutarnji pravni poredak država članica na temelju načela procesne autonomije potonjih, međutim pod uvjetom da ne budu nepovoljniji od onih koji uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine nemogućim u praksi ili iznimno teškim vršenje prava dodijeljenih potrošačima pravom Unije (načelo učinkovitosti) (vidjeti per analogiam presudu Aziz, EU:C:2013:164, t. 50.).

               38

               Međutim, glavni postupak razlikuje se od onih iz gore navedenih presuda Banco Español de Crédito (EU:C:2012:349) i Aziz (EU:C:2013:164) u kojima su se sporovi pred sudovima koji su uputili zahtjev odnosili izravno na ugovorne odredbe, a postavljena pitanja na ograničenje ovlasti nacionalnog suca u procjeni nepoštenog karaktera tih odredaba.

               39

               U glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev ne navodi nijednu odredbu ugovora između stranaka u glavnom postupku koja bi mogla biti ocijenjena kao nepoštena. Četiri pitanja odnose se na sukladnost nacionalnih zakonskih i regulatornih odredaba s Direktivom 93/13. Nijedna od predmetnih nacionalnih odredaba iz glavnog postupka nije ugovornog karaktera. Osim toga, za razliku od predmeta odnosno presuda Banco Español de Crédito (EU:C:2012:349) i Aziz (EU:C:2013:164), nijedna od tih odredaba ne odnosi se na doseg ovlasti nacionalnog suca za procjenu nepoštenog karaktera ugovorne odredbe.

               40

               Naime, nacionalne odredbe koje su predmet zahtjeva za prethodnu odluku zakonodavne su ili regulatorne naravi i ne nalaze se u ugovoru iz glavnog postupka. No takve odredbe ne ulaze u područje primjene navedene direktive, kojoj je svrha zabraniti nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju s potrošačima.

               41

               Za razliku od predmeta i presude RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 25.), u kojoj su se, prema točkama 29. do 38. te presude, stranke složile o proširenju područja primjene sustava koji je predvidio nacionalni zakonodavac, nacionalne zakonodavne i regulatorne odredbe na koje se odnose pitanja primjenjive su bez izmjene njihovog područja primjene ili njihova dosega putem ugovorne odredbe. Stoga je opravdano pretpostaviti da je poštovana ugovorna ravnoteža koju je uspostavio nacionalni zakonodavac (vidjeti u tom smislu presudu RWE Vertrieb, EU:C:2013:180 t. 28.). Zakonodavac Unije izričito je odlučio očuvati tu ravnotežu, kako i proizlazi iz trinaeste uvodne izjave i članka 1. stavka 2. Direktive 93/13.

               42

               K tome, nacionalne zakonodavne i regulatorne odredbe koje su predmet glavnog postupka primjenjuju se između ugovornih strana kada nije drukčije ugovoreno. Stoga su, sukladno trinaestoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13, one obuhvaćene člankom 1. stavkom 2. te direktive, sukladno kojem „ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba […] ne podliježu odredbama ove direktive [93/13]“. Tako se ta direktiva ni u kojem slučaju ne može primijeniti.

               43

               Kada je riječ o načelima prava Unije o zaštiti potrošača i ugovornoj ravnoteži, valja ustvrditi da Direktiva 93/13 ima svrhu osigurati njihovo poštovanje uklanjajući iz potrošačkih ugovora nepoštene odredbe kao odraz neravnoteže između ugovornih strana.

               44

               Kako je već izneseno, nacionalne zakonodavne i regulatorne odredbe koje su predmet glavnog postupka ne ulaze u područje primjene Direktive 93/13 s obzirom da nije istaknuto postojanje nepoštene odredbe. Stoga, kada postoji lex specialis, kao što je Direktiva 93/13, koja iz svog područja primjene isključuje slučaj poput onog u glavnom postupku, ne mogu se primijeniti opća načela na kojima se temelji.

               45

               S obzirom na prethodno izneseno, na pitanja valja odgovoriti da Direktivu 93/13 i načela prava Unije koja se odnose na zaštitu potrošača i ugovornu ravnotežu treba tumačiti na način da su iz njihovog područja primjene isključene zakonodavne i regulatorne odredbe države članice, poput onih u glavnom postupku, ako ne postoji ugovorna odredba kojom se mijenja doseg ili područje primjene potonjih odredaba.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i načela prava Unije koja se odnose na zaštitu potrošača i ugovornu ravnotežu treba tumačiti na način da su iz njihovog područja primjene isključene zakonodavne i regulatorne odredbe države članice, poput onih u glavnom postupku, ako ne postoji ugovorna odredba koja mijenja doseg ili područje primjene potonjih odredaba.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. ožujka 2010.#Rosalba Alassini protiv Telecom Italia SpA (C-317/08), Filomena Califano protiv Wind SpA (C-318/08), Lucia Anna Giorgia Iacono protiv Telecom Italia SpA (C-319/08) i Multiservice Srl protiv Telecom Italia SpA (C-320/08).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Giudice di pace di Ischia - Italija.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 2002/22/EZ.#Spojeni predmeti C-317/08, C-318/08, C-319/08 i C-320/08.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 29. listopada 2015.#B & S Global Transit Center BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Zajednice – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Članci 203. i 204. – Postupak vanjskog provoza Zajednice – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članci 365., 366. i 859. – Nastanak carinskog duga – Izuzimanje ili neizuzimanje ispod carinskog nadzora – Neispunjenje obveze – Propuštanje završetka postupka provoza – Napuštanje robe s carinskog područja Europske unije.#Predmet C-319/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      29. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinski zakonik Zajednice — Uredba (EEZ) br. 2913/92 — Članci 203. i 204. — Postupak vanjskog provoza Zajednice — Uredba (EEZ) br. 2454/93 — Članci 365., 366. i 859. — Nastanak carinskog duga — Izuzimanje ili neizuzimanje ispod carinskog nadzora — Neispunjenje obveze — Propuštanje završetka postupka provoza — Napuštanje robe s carinskog područja Europske unije“
      U predmetu C‑319/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske, Nizozemska), odlukom od 13. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 3. srpnja 2014., u postupku

         B & S Global Transit Center BV

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za B&S Global Transit Center BV, B. Boersma, savjetnik,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, M. Noort i C. Schillemans, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Collabollette, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i H. Kranenborg, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 16. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 203. i 204. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), kao i određenih odredaba Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju određenih odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.; u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), odnosno članaka 365. i 859. Provedbene uredbe u inačici koja proizlazi iz Uredbe Komisije (EZ) br. 993/2001 od 4. svibnja 2001. (SL L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 37.; u daljnjem tekstu članak 365. Provedbene uredbe i članak 859. Provedbene uredbe) kao i članak 366. Provedbene uredbe u inačici koja proizlazi iz Uredbe Komisije (EZ) br. 1192/2008 od 17. srpnja 2008. (SL, L 329, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 207.; u daljnjem tekstu: članak 366. Provedbene uredbe).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između B&S Global Transit Center BV (u daljnjem tekstu: B&S) i Staatssecretaris van Financiën (ministarstvo financija) zbog plaćanja carine koju je B&S obvezan platiti jer je izuzeo robu ispod carinskog nadzora propustivši završiti postupak vanjskog provoza Zajednice (u daljnjem tekstu: postupak provoza) u koji je roba stavljena.

         Pravni okvir

         Carinski zakonik

               3

               Članak 37. Carinskog zakonika propisuje:
               „1.   Roba unesena u carinsko područje Zajednice podliježe carinskom nadzoru od trenutka njezina unosa. Roba može podlijegati carinskim provjerama u skladu s važećim odredbama.
               2.   Roba ostaje pod takvim nadzorom sve dok je to potrebno radi utvrđivanja njezina statusa, ako je to primjereno, i u slučaju robe koja nije roba Zajednice i ne dovodeći u pitanje članak 82. stavak 1., roba ostaje pod nadzorom dok se njezin carinski status ne promijeni, odnosno dok se ne smjesti u slobodnu zonu ili slobodno skladište, dok se ponovno ne izveze ili uništi u skladu s člankom 182.“

               4

               Članak 91. stavak 1. toga zakonika glasi kako slijedi:
               „Postupak vanjskog provoza dopušta kretanje robe od jednog do drugog mjesta unutar carinskog područja Zajednice, i to:

                        a)

                        robe koja nije roba Zajednice, a ne podliježe plaćanju uvoznih carina i drugih davanja ili mjerama trgovinske politike;

                  [...]“

               5

               Članak 92. navedenog zakonika propisuje:
               „1.   Postupak vanjskoga provoza smatra se završenim i obveze nositelja ispunjenima podnošenjem robe i pripadajućih isprava odredišnoj carinarnici u skladu s odredbama predmetnog postupka.
               2.   Carinska tijela okončavaju postupak kada, na temelju usporedbe podataka raspoloživih u polaznoj carinarnici s onima raspoloživima u odredišnoj carinarnici, utvrde da je postupak pravilno proveden.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Na temelju članka 96. stavka 1. istog zakonika:
               „1. Glavni obveznik je nositelj postupka vanjskog provoza Zajednice. Glavni obveznik je odgovoran za:

                        (a)

                        predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštovanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe;

                        (b)

                        poštovanje odredaba koje se odnose na postupak provoza Zajednice.“

               7

               Na temelju članka 203. Carinskog zakonika:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        —

                        nezakonitim izuzimanjem ispod carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku izuzimanja robe ispod carinskog nadzora.
               3.   Dužnici su:

                        —

                        osoba koja je izuzela robu ispod carinskog nadzora,

                  [...]“

               8

               Prema članku 204. stavku 1. toga zakonika:
               „Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        neispunjavanjem jedne od obveza koja za robu koja podliježe uvoznim carinama proizlazi iz njezina privremenog smještaja ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena

                  [...]
               u slučajevima različitima od navedenih u članku 203., osim ako se ne utvrdi da navedeni propusti nisu bitno utjecali na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili određenog carinskog postupka.“

               9

               Na temelju članka 239. navedenog zakonika:
               „1.   Uvozne ili izvozne carine mogu se vratiti ili otpustiti u slučajevima različitima od onih navedenih u člancima 236., 237. i 238.:

                        —

                        a koji će se utvrditi u skladu s postupkom Odbora,

                        —

                        koji se ne mogu pripisati prijevari ili očitoj nemarnosti određene osobe. Slučajevi u kojima se može primijeniti ova odredba i postupci kojih se u tu svrhu treba pridržavati utvrđuju se u skladu s postupkom Odbora. Povrat ili otpust mogu podlijegati posebnim uvjetima.

                  2.   Povrat ili otpust carina izvršava se iz razloga navedenih u stavku 1. na zahtjev koji se podnosi nadležnoj carinarnici u roku od 12 mjeseci od dana na koji je dužnik obaviješten o iznosu carine.
               Međutim, carinska tijela mogu odobriti produžetak tog roka u valjano opravdanim izvanrednim slučajevima.“

         Provedbena uredba

               10

               Članak 365. Provedbene uredbe koji je bio na snazi do 30. lipnja 2009., predviđa:
               „1.   Ako primjerak br. 5. deklaracije o provozu nije vraćen carinskim tijelima države članice otpreme u roku od dva mjeseca od datuma prihvaćanja deklaracije, ta tijela obavješćuju glavnog obveznika i od njega traže da dostavi dokaz o završetku postupka.
               1.a   Ako se primjenjuju odredbe iz odjeljka 2. pododjeljka 7. i carinska tijela država članica otpreme ne prime poruku ‚Obavijest o prispijeću’ do roka u kojem roba mora biti predočena odredišnoj carinarnici, ta tijela obavješćuju glavnog obveznika i od njega traže da dostavi dokaz o završetku postupka.
               2.   Carinskim se tijelima može dostaviti zadovoljavajući dokaz iz stavka 1. u obliku isprave ovjerene od strane carinskih tijela države članice odredišta kojom se utvrđuje istovjetnost robe i ustanovljuje da je predočena odredišnoj carinarnici ili, gdje se primjenjuje članak 406., ovlaštenom primatelju.
               3.   Također se smatra da je postupak provoza Zajednice završen kada glavni obveznik carinskim tijelima predoči zadovoljavajuću carinsku ispravu izdanu u trećoj zemlji u koju je roba ušla na postupak carinskog odobravanja ili uporabu, ili njezin primjerak ili preslika, kojom se utvrđuje istovjetnost robe. Primjerci ili preslike mora kao vjerodostojne primjerke ovjeriti služba koja ovjerava izvorne isprave, služba predmetnih trećih zemalja ili služba jedne od država članica.“

               11

               Članak 366. Provedbene uredbe, koji je na snazi računajući od 1. srpnja 2008., navodi:
               „1.   Glavni obveznik može dostaviti dokaz da je postupak završio u roku propisanom u deklaraciji na zadovoljstvo carinskih tijela u obliku isprave koju su ovjerila carinska tijela države članice odredišta koja je utvrdila istovjetnost robe te ustanovila da je roba bila predočena odredišnoj carinarnici ili, ako se primjenjuje članak 406., ovlaštenom primatelju.
               2.   Također se smatra da se postupak provoza u Zajednici završio kada glavni obveznik na zadovoljstvo carinskih tijela predoči jednu od sljedećih isprava:

                        (a)

                        carinsku ispravu izdanu u trećoj zemlji kojom se roba stavlja u carinski dopušteno postupanje ili uporabu;

                        (b)

                        ispravu izdanu u trećoj zemlji, koju su pečatom ovjerila carinska tijela te države i kojom se potvrđuje da se smatra da je roba u slobodnom prometu u predmetnoj trećoj zemlji.

                  3.   Isprave navedene u stavku 2. mogu se zamijeniti primjercima ili preslikama, koje je kao izvorne primjerke ovjerilo tijelo koje je ovjerilo izvorne isprave, tijela trećih predmetnih zemalja ili tijela jedne od država članica.“

               12

               Članak 859. Provedbene uredbe glasi kako slijedi:
               „Smatra se da sljedeći propusti nemaju bitnog utjecaja na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili predmetnog carinskog postupka u smislu članka 204. stavka 1. [carinskog] Zakonika, ako:

                        —

                        ne predstavljaju pokušaj nezakonitog izuzimanja robe ispod carinskog nadzora,

                        —

                        ne uključuju očitu nemarnost od strane osobe na koju se to odnosi, i,

                        —

                        su naknadno ispunjene sve formalnosti potrebne za određivanje položaja robe:

                  [...]

                        6)

                        u slučaju robe koja je privremeno uskladištena ili stavljena u carinski postupak, premještanje robe s carinskog područja Zajednice ili njezin unos u slobodnu zonu kontrolnog tipa I. u smislu članka 799. ili u slobodno skladište bez okončanja potrebnih formalnosti;

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Dana 3. srpnja 2006., 13. kolovoza 2007. i 18. prosinca 2007. B&S, pružatelj logističkih usluga, podnio je, kao glavni obveznik, elektroničke deklaracije o stavljanju prehrambenih proizvoda u postupak provoza. U tim je deklaracijama svaki puta kao polazna carinarnica bila određena carinarnica Moerdijk (Nizozemska), a Bremerhaven (Njemačka), Antwerpen (Belgija) i, po novome, Bremerhaven kao odredišna carinarnica.

               14

               Dana 4. kolovoza 2006., 26. rujna 2007. i 24. siječnja 2008. polazna carinarnica obavijestila je B&S da nije zaprimila primjerak potrebne povratnice ni povratnicu u elektroničkom obliku. Nakon što je ta carinarnica zatražila da podnese dokaz da su postupci pravilno završeni, B&S je dostavio više isprava o trgovačkom prijevozu robe, naslovljenih „bills of lading“.

               15

               Postupajući prema obavijesti o pokretanju istrage koju je izdao porezni inspektor nizozemske porezne uprave (Inspecteur van de Belastingdienst, u daljnjem tekstu: inspektor), odredišna carinarnica iznijela je da joj nisu predani ni roba niti odgovarajuća provozna isprava. U tim okolnostima, te prema ocjeni da trgovačke isprave koje je B&S dostavio nisu u skladu s člancima 365. ili 366. Provedbene uredbe, iz razloga što se postupak provoza ne može smatrati završenim, inspektor je 24. svibnja 2007., 1. srpnja 2008. i 4. studenoga 2008. izdao B&S naloge za plaćanje carine zato što je potonji izuzeo odnosnu robu ispod carinskog nadzora.

               16

               B&S je podnio prigovor protiv dva naloga za plaćanje te je podnio zahtjev za povrat sredstava u vezi s trećim nalogom. U tom kontekstu B&S je podnio dodatne isprave, posebno potvrde primitka povratne poruke odnosne robe koje su izdali primatelji te robe, odnosno snage Ujedinjenih naroda (UN) u Abidjanu (Côte d’Ivoire), snage Sjevernoatlantskog ugovora (NATO) u Kabulu (Afganistan) te snage UN‑a u Port‑au‑Princeu (Haiti). Budući da nije bio zadovoljan s novom dokumentacijom, inspektor je odlučio ostaviti na snazi naloge za plaćanje.

               17

               B&S je protiv odluka inspektora podnio tužbu pred Rechtbanka Haarlem (sud u Haarlemu, Nizozemska). Taj je sud poništio te odluke iz razloga što dokumenti koje je B&S podnio dokazuju propust koji nije imao utjecaja na pravilnu provedbu carinskih postupaka u smislu članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, u vezi s člankom 859. točkom 6. provedbene uredbe, budući da je dostavljenim ispravama B&S dokazao da je roba napustila carinsko područje Unije.

               18

               Inspektor je protiv te presude Rechtbank Haarlem (sud u Haarlemu) podnio žalbu pred Gerechtshof te Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska). Taj sud je ponajprije smatrao da je inspektor opravdano ocijenio da odredišnoj carinarnici nije predana nikakva roba, u smislu članaka 92. i 96. Carinskog zakonika. Nadalje, taj je sud utvrdio da nijedna od isprava koje je B&S podnio ne ispunjava obvezujuće uvjete propisane člankom 365. stavkom 3. ili člankom 366. stavcima 2. i 3. Provedbene uredbe. Konačno, pozivajući se na presudu Hamann International (C‑337/01, EU:C:2004:90), Gerechtshof te Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu) je presudio da je, unatoč tome što je roba napustila carinsko područje Unije, propuštanje završetka postupka provoza dovelo do izuzimanja te robe ispod carinskog nadzora te nastanka carinskog duga na temelju članka 203. Carinskog zakonika.

               19

               B&S je protiv te presude podnio kasacijsku žalbu sudu koji je uputio zahtjev, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske). Taj sud je mišljenja da je Gerechtshof te Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu) pravilno odlučio da odnosni postupci provoza nisu završili u smislu članka 92. Carinskog zakonika, i da ih se ne može smatrati završenima u smislu članka 365. stavka 3. ili članka 366. stavaka 2. i 3. Provedbene uredbe. Međutim, taj sud smatra da se presuda X (C‑480/12, EU:C:2014:329) može shvatiti na način da je nastanak carinskog duga na temelju članka 203. Carinskog zakonika isključen kada je utvrđeno da roba nije bila integrirana u gospodarske tokove Unije kao neocarinjena.

               20

               U slučaju kada povreda obveze pravilnog završavanja postupka provoza ne predstavlja izuzimanje robe ispod carinskog nadzora, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se smatrati da takva povreda nema utjecaja na pravilnu provedbu toga postupka u smislu članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, u vezi s člankom 859. trećom alinejom, i točkom 6. Provedbene uredbe.

               21

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu slijedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 203. i 204. Carinskog zakonika, u vezi s člankom 859. (osobito točkom 6.) Provedbene uredbe, tumačiti na način da, kada nije završen carinski postupak provoza, ali su priloženi dokumenti koji dokazuju da je roba napustila carinsko područje Unije, činjenica da taj postupak nije završen ne dovodi do nastanka carinskog duga zbog izuzimanja robe ispod carinskog nadzora u smislu članka 203. Carinskog zakonika, nego u načelu dovodi do nastanka carinskog duga na temelju članka 204. Carinskog zakonika?

                        2.

                        Treba li članak 859. stavak 6. Provedbene uredbe tumačiti na način da se ta odredba odnosi isključivo na neispunjavanje (jedne od) obveza u vezi s (ponovnim) izvozom robe, kako su određene u člancima 182. do 183. Carinskog zakonika? Ili izraz „bez ispunjavanja potrebnih carinskih formalnosti” treba tumačiti tako da „potrebne carinske formalnosti” također podrazumijevaju formalnosti koje moraju biti ispunjene prije (ponovnog) izvoza kako bi se završio carinski postupak u koji je stavljena roba?

                        3.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan, treba li treću alineju članka 859. Provedbene uredbe tumačiti na način da okolnost da nisu ispunjene carinske formalnosti navedene u drugom pitanju ne sprječava da se, u slučaju kao što je ovaj u kojem je na temelju dokumenata dokazano da je roba, nakon provoza unutar Unije, napustila carinsko područje Unije, može smatrati da je zadovoljen uvjet da ‚su naknadno ispunjene sve formalnosti potrebne za uređenje položaja robe‘?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članke 203. i 204. Carinskog zakonika tumačiti na način da povreda obveze predaje robe stavljene u postupak provoza odredišnoj carinarnici dovodi do, u načelu, nastanka carinskog duga na temelju članka 204. toga zakonika, a ne na temelju članka 203. istoga, kada je dotična roba napustila carinsko područje Unije i nositelj navedenog postupka nije u mogućnosti podnijeti isprave u skladu s člankom 365. stavkom 3. ili člankom 366. stavcima 2. i 3. Provedbene uredbe.

               23

               Ponajprije treba istaknuti da iz naznaka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da, s jedne strane, dotična roba u glavnom postupku nije bila predana predmetnim odredišnim carinarnicama i, s druge strane, da isprave koje je B&S dostavio inspektoru, spomenute u točkama 14. i 16. ove presude, dokazuju da je ta roba stvarno napustila carinsko područje Unije. Taj sud, međutim, smatra da te isprave ne zadovoljavaju zahtjeve dokaza predviđene člankom 365. stavkom 3. ili člankom 366. stavcima 2. i 3. Provedbene uredbe.

               24

               Navedeni sud iz tih okolnosti zaključuje da odnosni postupci provoza u glavnom postupku nisu završeni sukladno članku 92. stavku 1. Carinskog zakonika te se ne mogu niti smatrati završenima u smislu članka 365. stavka 3. ili članka 366. stavaka 2. i 3. Provedbene uredbe. Nijedna od stranaka u postupku pred Sudom nije dovela u pitanje njegove zaključke.

               25

               Što se tiče područja primjene članaka 203. i 204. Carinskog zakonika, treba podsjetiti da su ona različita. Naime, dok se prvi članak odnosi na postupanja koja za posljedicu imaju izuzimanje robe ispod carinskog nadzora, drugi se članak odnosi na povredu obveza i neispunjavanje uvjeta u vezi s različitim carinskim postupcima koji nisu utjecali na carinski nadzor (presuda DSV Road, C‑187/14, EU:C:2015:421, t. 22.).

               26

               Iz teksta članka 204. Carinskog zakonika proizlazi da se ta odredba primjenjuje samo u slučajevima koji se razlikuju od onih iz članka 203. tog zakonika (presuda DSV Road, C‑187/14, EU:C:2015:421, t. 23.).

               27

               Iz toga proizlazi da je, kako bi se odredilo na temelju kojeg od tih dvaju članaka nastaje uvozni carinski dug, najprije potrebno ispitati predstavljaju li predmetne činjenice izuzimanje ispod carinskog nadzora, u smislu članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika. Odredbe članka 204. Carinskog zakonika mogu se primijeniti samo ako odgovor na to pitanje bude negativan (presuda DSV Road, C‑187/14, EU:C:2015:421, t. 24.).

               28

               Kad je konkretno riječ o pojmu izuzimanja ispod carinskog nadzora iz članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika, potrebno je navesti da, sukladno sudskoj praksi Suda, taj pojam valja tumačiti na način da obuhvaća svaki postupak ili svaki propust koji za posljedicu ima sprečavanje, makar privremeno, nadležnog carinskog tijela da pristupi robi koja podliježe carinskom nadzoru i izvrši provjere predviđene člankom 37. stavkom 1. Carinskog zakonika (presuda DSV Road, C‑187/14, EU:C:2015:421, t. 25.).

               29

               Da bi se radilo o izuzimanju robe od carinskog nadzora dovoljno je da je roba bila objektivno izuzeta od eventualnog nadzora, neovisno o tome je li nadležno tijelo takav nadzor stvarno i provelo (presuda SEK Zollagentur, C‑75/13, EU:C:2014:1759, t. 32.).

               30

               U pogledu sudske prakse navedene u točkama 25. do 29. ove presude, treba zaključiti da situacija poput one u glavnom postupku, opisane u točkama 23. i 24. ove presude, ne potpada u područje primjene članka 204. Carinskog zakonika, već članka 203. toga zakonika.

               31

               Naime, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 25. i 26. svoga mišljenja, obveza nositelja postupka provoza da preda robu odredišnoj carinarnici, predviđena člankom 96. stavkom 1. točkom (a) Carinskog zakonika, ima presudnu ulogu za funkcioniranje carinskog nadzora u okviru tog postupka s obzirom na to da, sukladno članku 92. stavku 2. navedenog zakonika, ta predaja omogućuje carinskim tijelima da utvrde, na temelju usporedbe podataka koji su dostupni polazišnim i odredišnim carinarnicama, je li postupak pravilno završen.

               32

               Stoga, u situaciji poput one u glavnom predmetu, neispunjenje obveze predaje robe odredišnoj carinarnici prije nego što roba napusti carinsko područje Unije ima učinak sprječavanja nadležnih tijela u provođenju jednog od carinskih nadzora navedenih u članku 37. stavku 1. Carinskog zakonika, odnosno onog predviđenog člankom 92. stavkom 2. toga zakonika, koji je odlučujući za funkcioniranje postupka provoza jer omogućuje tim tijelima da utvrde je li postupak provoza završen pravilno. Takva povreda predstavlja izuzimanje ispod carinskog nadzora, u smislu članka 203. Carinskog zakonika, s obzirom na to da zahtjevi članka 365. stavka 3. ili članka 366. stavaka 2. i 3. Provedbene uredbe, koji dopuštaju da se takav postupak smatra završenim bez obzira na izostanak predaje robe odredišnoj carini, nisu zadovoljeni.

               33

               Budući da Europska komisija tvrdi da je postojanje izuzimanja ispod carinskog nadzora u ovom slučaju isključeno zbog činjenice da se dotična roba u glavnom postupku nalazila pod nadzorom carinskih tijela do trenutka napuštanja carinskog područja Unije, treba zaključiti da je B&S, propuštajući osloboditi se obveze koja proizlazi iz članka 96. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, a to je predaja robe odredišnim carinarnicama prije njezina napuštanja carinskog područja Unije, izuzeo navedenu robu ispod carinskog nadzora čak i prije nego što je ona napustila to područje.

               34

               Osim toga, sama činjenica da je odnosna roba u glavnom postupku napustila carinsko područje Unije ne protivi se tome da se povreda obveze predaje robe odredišnim carinarnicama kvalificira kao „izuzimanje ispod carinskog nadzora“, što dovodi do nastanka carinskog duga na temelju članka 203. Carinskog zakonika. Naime, Sud je već odlučivao o postojanju takvog izuzimanja bez obzira na nepostojanje nepravilne integracije dotične robe u gospodarske tokove Unije.

               35

               Prema tome, u presudi Hamann International (C‑337/01, EU:C:2004:90,) Sud je odlučio da, kao što osobito proizlazi iz točaka 21. do 24., 32. i 36. te presude, u pogledu okolnosti toga predmeta, povreda obveze stavljanja robe u postupak provoza predstavlja izuzimanje ispod carinskog nadzora u smislu članka 203. Carinskog zakonika, iako je dotična roba napustila područje Unije. U presudi SEK Zollagentur (C‑75/13, EU:C:2014:1759) Sud je smatrao, kao što osobito proizlazi iz točaka 18. i 33. te presude, da se privremeno udaljenje provozne isprave od robe navedene u toj ispravi treba kvalificirati kao „izuzimanje te robe ispod carinskog nadzora“ u smislu toga članka, iako je dotična roba bila pravilno integrirana u gospodarske tokove Unije njezinim puštanjem u slobodni promet.

               36

               Osim toga, treba podsjetiti da se gospodarski karakter uvoznih carina ne protivi tome da, u situaciji kada je roba napustila carinsko područje Unije, nastaje carinski dug na temelju članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika s obzirom na to da članak 239. toga zakonika predviđa, pod određenim uvjetima, povrat ili otpust carina koje se zakonski potražuju (vidjeti, u tom smislu, presudu Hamann International,C‑337/01, EU:C:2004:90, t. 34.).

               37

               Konačno, tvrdnja navedena u točki 30. ove presude ne može više biti dovedena u pitanje argumentom koji je iznio sud koji je uputio zahtjev, a priklonio mu se B&S, prema kojem iz presude X (C‑480/12, EU:C:2014:329) proizlazi da povreda obveze predavanja dotične robe u glavnom postupku njihovim odredišnim carinarnicama ne dovodi do nastanka carinskog duga na temelju članka 203. Carinskog zakonika jer je napuštanje robe carinskog područja Unije eliminiralo rizik nepravilne integracije navedene robe u gospodarske tokove Unije.

               38

               Naime, iz točke 37. te presude, kao i iz izlaganja činjenica koje se odnose na ovaj predmet koje su dovele do veze s navedenom presudom proizlazi da se ta presuda odnosi na slučaj u kojem je odnosna roba bila predana, iako sa zakašnjenjem, odredišnoj carinarnici. Međutim, roba u glavnom postupku, naprotiv, nije uopće bila predana njihovim odredišnim carinarnicama koje bi omogućile nadležnim tijelima da utvrde da je postupak provoza završen pravilno.

               39

               Kao što nezavisni odvjetnik navodi u točkama 30. i 31. svoga mišljenja, u pogledu sudske prakse navedene u točki 35. ove presude, iz presude X (C‑480/12, EU:C:2014:329) ne može se izvesti zaključak da ona određuje opće pravilo prema kojem je samo dokaz nepostojanja nepravilne integracije robe u gospodarske tokove Unije sam po sebi dostatan kako bi se isključilo postojanje izuzimanja ispod carinskog nadzora ili nastanka carinskog duga na temelju članka 203. Carinskog zakonika.

               40

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članke 203. i 204. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da povreda obveze predaje robe stavljene u postupak provoza odredišnoj carinarnici dovodi do nastanka carinskog duga, ali ne na temelju članka 204. navedenog zakonika, nego na temelju članka 203. toga zakonika, kada je dotična roba napustila carinsko područje Unije i nositelj postupka nije u mogućnosti podnijeti isprave u skladu s člankom 365. stavkom 3. ili člankom 366. stavcima 2. i 3. Provedbene uredbe.

         Treće i četvrto pitanje

               41

               Treba utvrditi da članak 859. Provedbene uredbe, koji je predmet drugog i trećeg pitanja, ne nalazi svoju primjenu u situacijama navedenima u članku 203. Carinskog zakonika. Stoga, uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članke 203. i 204. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006., treba tumačiti na način da povreda obveze predaje robe stavljene u postupak provoza Zajednice odredišnoj carinarnici dovodi do nastanka carinskog duga, ali ne na temelju članka 204. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006, nego na temelju članka 203. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006, kada je dotična roba napustila carinsko područje Europske unije i nositelj postupka nije u mogućnosti podnijeti isprave u skladu s člankom 365. stavkom 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993., o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92, u inačici koja proizlazi iz Uredbe Komisije (EZ) br. 993/2001 od 4. svibnja 2001., ili člankom 366. stavcima 2. i 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93, u verziji koja proizlazi iz Uredbe Komisije (EZ) br. 1192/2008 od 17. prosinca 2008.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: nizozemski