title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. travnja 2015.#Carl Schlyter protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Članak 4. stavak 2. treća alineja – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu svrhe istraga – Uredba (EZ) br. 1367/2006 – Članak 6. stavak 1. – Komisijino detaljno mišljenje u vezi s prijedlogom odluke o godišnjem izvješću o nanočesticama, o kojem su je francuska tijela obavijestila sukladno odredbama Direktive 98/34/EZ – Uskraćivanje pristupa.#Predmet T-402/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑402/12,
            Carl Schlyter,  sa stalnom adresom u Linköpingu (Švedska), kojeg zastupaju O. Brouwer i S. Schubert, avocats ,
            tužitelj,
            kojeg podupiru
            Republika Finska,  koju zastupa S. Hartikainen, u svojstvu agenta,
            i
            Kraljevina Švedska, koju su zastupali A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, C. Stege, S. Johannesson i H. Karlsson, potom Falk, Meyer‑Seitz, Persson, E. Karlsson, L. Swedenborg i C. Hagerman, u svojstvu agenata,
            intervenijenti,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju P. Costa de Oliveira, A. Tokár i C. Zadra, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koju podupire
            Francuska Republika,  koju zastupaju B. Beaupère‑Manokha i D. Colas i F. Fize, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            povodom zahtjeva za poništenje odluke Komisije od 27. lipnja 2012. kojom je – tijekom razdoblja mirovanja – uskratila pristup svom detaljnom mišljenju koje se odnosilo na prijedlog odluke o sadržaju i uvjetima podnošenja godišnjeg izvješća o nanočesticama (2011/673/F), o kojem su je francuska tijela obavijestila sukladno odredbama Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa (SL L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL L 217, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 11.),
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka (izvjestiteljica) i V. Kreuschitz, suci,
            tajnik: N. Rosner, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. siječnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            Primjenjiv propis i njegova provedba u praksi
            1. Direktiva 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa (SL L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL L 217, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 11.), čiji je novi naziv „Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva“, uređuje postupak razmjene informacija između država članica i Europske komisije u vezi s nacionalnim inicijativama o tehničkim normama ili propisima, s jedne strane, i uslugama informacijskog društva, s druge strane.
            2. Obavještavanje Komisije o svakom prijedlogu tehničkog propisa namijenjenom uređenju te robe ili usluga navedenih u području primjene Direktive 98/34 načelno je obvezno (članak 8. stavak 1. te direktive).
            3. Komisija je u praksi navedeni prijedlog dužna dostaviti svakoj državi članici i unijeti ga u javnu bazu podataka pod nazivom TRIS (Technical Regulations Information System – Informacijski sustav tehničkih propisa). Ti su prijedlozi u cijelosti dostupni gospodarskim subjektima i građanima Europske unije.
            4. Države članice, Komisija i gospodarski subjekti mogu ispitati svaki dostavljeni prijedlog kako bi otkrile elemente koji mogu imati protekcionistički učinak i poduzele radnje za njihovo uklanjanje.
            5. Kako bi se omogućilo to ispitivanje, između dostave prijedloga tehničkog propisa i njegovog usvajanja načelno treba proteći rok od najmanje tri mjeseca. Tijekom tog razdoblja mirovanja Komisija i države članice koje smatraju da prijedlog stvara neopravdane prepreke slobodnom kretanju robe, slobodnom pružanju usluga ili slobodi poslovnog nastana operatera usluga mogu podnijeti državi članici koja je dostavila prijedlog detaljne primjedbe ili mišljenja. Dostavljanje detaljnog mišljenja produljuje navedeno razdoblje mirovanja za određeni broj mjeseci ovisno o predmetu prijedloga tehničkih propisa (vidjeti članak 9. stavke 1. i 2. Direktive 98/34).
            6. Država članica o kojoj je riječ načelno izvješćuje Komisiju o svim mjerama koje namjerava poduzeti u vezi s njezinim detaljnim mišljenjima, a Komisija daje komentare u vezi s predloženim mjerama (vidjeti članak 9. stavak 2. Direktive 98/34).
            Postupak obavještavanja o kojemu je riječ
            7. Francuska su tijela 29. prosinca 2011., sukladno članku 8. stavku 1. Direktive 98/34, obavijestila Komisiju o prijedlogu odluke o sadržaju i uvjetima podnošenja godišnjeg izvješća o nanočesticama, donesenom sukladno člancima R. 523‑12 i R. 523‑13 Zakonika o okolišu (u daljnjem tekstu: prijedlog odluke).
            8. Sukladno članku 9. stavku 1. Direktive 98/34, razdoblje mirovanja od tri mjeseca od dana kad je Komisija primila informacije iz članka 8. stavka 1. te direktive počelo je teći 30. prosinca 2011. Tijekom tog razdoblja mirovanja, u ožujku 2012. Savezna Republika Njemačka zatražila je od francuskih tijela, a zatim i primila, dodatne informacije u vezi s prijedlogom odluke.
            9. Komisija je 30. ožujka 2012. donijela detaljno mišljenje koje je, sukladno članku 9. stavku 2. drugoj alineji Direktive 98/34, imalo za učinak produljenje početnog razdoblja mirovanja za tri dodatna mjeseca. Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske je 2. travnja 2012. također iznijela svoje primjedbe u vezi s prijedlogom odluke, sukladno članku 8. stavku 2. te direktive. Francuska su tijela na primjedbe Ujedinjene Kraljevine odgovorila 6. lipnja 2012.
            10. Dopisom od 16. travnja 2012., odnosno tijekom razdoblja mirovanja, tužitelj C. Schlyter podnio je zahtjev za pristup detaljnom mišljenju Komisije iz gornje točke 9.
            11. Komisija je dopisom od 7. svibnja 2012. odbila zahtjev za pristup od 16. travnja 2012. pozivajući se na izuzeće predviđeno člankom 4. stavkom 2. trećom alinejom Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.), smatrajući da djelomičan pristup nije moguć zato što se navedeno izuzeće odnosi na cjelokupni dokument. Štoviše, smatrala je da ne postoji prevladavajući pravni interes za otkrivanje dokumenta u okolnostima ovog slučaja.
            12. Tužitelj je Komisiji 29. svibnja 2012. na temelju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001 podnio ponovni zahtjev, tražeći od nje da ponovno razmotri svoje stajalište.
            13. Komisija je dopisom od 27. lipnja 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbila tužiteljev ponovni zahtjev zbog razloga navedenih u donjim točkama 14. do 16.
            14. Komisija je u točki 3. pobijane odluke, pod nazivom „Zaštita svrhe istraga“, smatrala da bi otkrivanje detaljnog mišljenja o kojem je riječ ugrozilo zaštitu svrhe istraga u smislu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001.
            15. Komisija je u točki 4. pobijane odluke, pod nazivom „Djelomičan pristup“, smatrala da isto vrijedi za cjelokupni dokument kojem je zatražen pristup, što isključuje njegovo djelomično objavljivanje sukladno članku 4. stavku 6. Uredbe br. 1049/2001.
            16. U točki 5. pobijane odluke, pod nazivom „Prevladavajući javni interes za otkrivanje“, Komisija je smatrala da više ne postoji prevladavajući javni interes u smislu članka 4. stavka 2. in fine Uredbe br. 1049/2001, zbog kojeg bi objavljivanje dokumenta ipak bilo opravdano.
            17. Razdoblje mirovanja koje se odnosi na prijedlog odluke okončano je 2. srpnja 2012. Francuska Republika odgovorila je 16. srpnja 2012. na Komisijino detaljno mišljenje. Komisija je 26. srpnja 2012. od francuskih tijela zatražila da joj dostave izmijenjeni prijedlog odluke, što su potonja učinila istoga dana.
            18. Francuska Republika donijela je 6. kolovoza 2012. odluku o sadržaju i uvjetima podnošenja godišnjeg izvješća o nanočesticama, koja je donesena sukladno člancima R. 523‑12 i R. 523‑13 Zakonika o okolišu (JORF br. 0185 od 10. kolovoza 2012., str. 13166.). O navedenoj odluci Komisiju je obavijestila 22. kolovoza 2012.
            19. Komisija je 25. listopada 2012., nakon što je završila s ispitivanjem odluke i odlučila da protiv Francuske Republike nije potrebno pokrenuti postupak zbog povrede obveze, tužitelju poslala primjerak detaljnog mišljenja o kojem je riječ.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            20. Tužitelj je ovaj postupak pokrenuo tužbom koju je tajništvu Općeg suda podnio 6. rujna 2012.
            21. Komisija je 30. studenoga 2012. podnijela odgovor na tužbu. Tvrdila je, među ostalim, da je tužba postala bespredmetna nakon što je tužitelju dostavljen dokument kojem je bio tražio pristup, s obzirom na to da on više nije imao interes za poništenje pobijane odluke. Pozvala je Opći sud da utvrdi da se navedeni postupak obustavlja.
            22. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. studenoga 2012. Francuska Republika zatražila je intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Komisije. U svojim očitovanjima koje je dostavio 19. prosinca 2012. tužitelj nije istaknuo prigovore protiv te intervencije. Komisija nije podnijela očitovanja u određenom roku.
            23. Republika Finska i Kraljevina Švedska zatražile su, aktima podnesenima tajništvu Općeg suda, prva 21. a druga 14. prosinca 2012., intervenciju u ovom predmetu u potporu tužiteljevom zahtjevu. Tužitelj u svojim očitovanjima nije istaknuo prigovore protiv tih intervencija. Komisija nije podnijela očitovanja u određenom roku.
            24. Rješenjem od 7. veljače 2013. predsjednik trećeg vijeća Općeg suda usvojio je zahtjeve za intervenciju.
            25. Francuska Republika, Republika Finska kao i Kraljevina Švedska podnijele su intervencijski podnesak, na koji su stranke podnijele očitovanja u određenim rokovima.
            26. Budući da se sastav vijeća Općeg suda promijenio, sudac izvjestitelj raspoređen je u četvrto vijeće, kojemu je stoga dodijeljen ovaj predmet.
            27. Opći sud (četvrto vijeće) odlučio je na temelju izvještaja suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka i postavio je pisano pitanje strankama u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika Općeg suda. Stranke su na njega odgovorile u određenom roku.
            28. Opći sud je saslušao izlaganja glavnih stranaka i intervenijenata i njihove odgovore na usmena pitanja koja im je postavio na raspravi održanoj 15. siječnja 2014.
            29. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – Komisiji naloži snošenje troškova, uključujući i troškove svih intervenijenata.
            30. Republika Finska od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – Komisiji naloži snošenje troškova tužitelja.
            31. Kraljevina Švedska od Općeg suda zahtijeva da poništi pobijanu odluku.
            32. Komisija, koju podupire Francuska Republika, od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – tužitelju naloži snošenje troškova.
            33. Komisija, koju podupire Francuska Republika, je na raspravi, prilikom odgovaranja na pitanje Općeg suda o Komisijinom zahtjevu da utvrdi da je postupak obustavljen jer je tužitelj – nakon što mu je dostavljen dokument kojem je bio tražio pristup – izgubio pravni interes da se postupak nastavi, priznala postojanje tužiteljevog pravnog interesa za nastavak postupka te je slijedom toga povukla svoj zahtjev kojim od Općeg suda traži da utvrdi da je tužba nedopuštena, što je uneseno u zapisnik s rasprave.
            Pravo
            34. Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog odnosi se na postojanje pogrešaka koje se tiču prava, očitih pogrešaka u ocjeni prilikom primjene članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 i članka 6. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1367/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Aarhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrv atskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.). Drugi tužbeni razlog odnosi se na postojanje pogreške koja se tiče prava i očite pogreške u ocjeni, kao i nepostojanja obrazloženja prilikom primjene kriterija prevladavajućeg javnog interesa propisanog člankom 4. stavkom 2. in fine Uredbe br. 1049/2001 i člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 1367/2006. Treći tužbeni razlog odnosi se na postojanje pogreške koja se tiče prava i očite pogreške u ocjeni kao i nepostojanja obrazloženja prilikom primjene članka 4. stavka 6. Uredbe br. 1049/2001.
            35. U okviru prvog tužbenog razloga, kao prvo, osnovne točke oko kojih se stranke ne slažu odnose se na pitanje ulazi li detaljno mišljenje o kojem je riječ, doneseno u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34, u područje primjene članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001, sukladno čijim odredbama institucije uskraćuju pristup dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu svrhe inspekcija, istraga i revizija. Kao drugo, stranke nisu suglasne oko pitanja je li se Komisija mogla, uzimajući u obzir narav navedenog detaljnog mišljenja, tijekom razdoblja mirovanja pozvati, sukladno članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001, tumačenom s obzirom na članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006, na opću pretpostavku prema kojoj bi otkrivanje navedenog mišljenja ugrozilo te svrhe.
            36. Prema uvodnoj izjavi 3. Direktive 98/34, s ciljem promicanja nesmetanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta trebalo bi osigurati najveću moguću transparentnost nacionalnih inicijativa za utvrđivanje tehničkih normi ili propisa.
            37. Ustaljena je sudska praksa da se Direktivom 98/34 želi putem preventivne kontrole zaštititi slobodno kretanje robe i usluga, kao i sloboda poslovnog nastana operatera usluga, koje su dio temelja Unije, i da je ta kontrola korisna u mjeri u kojoj tehnički propisi na koje se ta direktiva odnosi mogu predstavljati prepreke razmjeni robe među državama članicama, koje su dopuštene samo kada su nužne kako bi se zadovoljili važni zahtjevi od javnog interesa (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2005., Lidl Italia, C‑303/04, Zb., EU:C:2005:528, t. 22.; od 15. travnja 2010., Sandström, C‑433/05, Zb., EU:C:2010:184, t. 42., i od 9. lipnja 2011., Intercommunale Intermosane i Fédération de l’industrie et du gaz, C‑361/10, Zb., EU:C:2011:382, t. 10.).
            38. Budući da obveza obavještavanja propisana člankom 8. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/34 predstavlja osnovno sredstvo za ostvarenje preventivnog nadzora iz gornje točke 37., djelotvornost tog nadzora bit će još više poboljšana ako se tu direktivu tumači na način da povreda obveze obavještavanja znači bitnu povredu postupka koja može dovesti do neprimjenjivosti tih tehničkih propisa, na način da ih se ne može primijeniti na pojedince (presude Lidl Italia, točka 37. supra , EU:C:2005:528, t. 23., i Sandström, točka 37. supra , EU:C:2010:184, t. 43.).
            39. Tijekom postupka propisanog Direktivom 98/34 Komisija može donijeti detaljno mišljenje u kojem iznosi svoje primjedbe kako bi državu članicu koja je dostavila obavijest upozorila na moguće prepreke koje bi za trgovinu mogle nastati zbog propisa koji je nepotreban i neproporcionalan u odnosu na cilj koji se slijedi. Ta država članica ima mogućnost, a ne i obvezu, izmijeniti svoj dostavljeni prijedlog ako on nije u skladu s pravnim pravilima Ugovora. Međutim, navedena država članica Komisiju načelno treba izvijestiti o svim mjerama koje namjerava poduzeti u vezi s tim detaljnim mišljenjima, a Komisija daje primjedbe u vezi s predloženim mjerama (vidjeti članak 9. stavak 2. Direktive 98/34).
            40. Komisija je u pobijanoj odluci opravdala primjenu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 na ovaj slučaj navodeći da bi javno otkrivanje, u razdoblju mirovanja, detaljnog mišljenja o kojem je riječ umanjilo volju Francuske Republike da s njom surađuje u ozračju uzajamnog povjerenja i time ugrozilo cilj njezine ocjene, a to je osiguranje poštovanja prava Unije (točka 3. četvrti stavak pobijane odluke).
            41. Smatra da se izuzeće iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 primjenjuje na postupak predviđen Direktivom 98/34 jer ta odredba obuhvaća istrage koje Komisija provodi, a osobito u okviru svoje uloge čuvara Ugovora (točka 3. peti stavak pobijane odluke). To stajalište temelji se na postojanju sličnosti između s jedne strane postupka predviđenog Direktivom 98/34 i s druge strane postupka zbog povrede obveze, propisanog člankom 258. UFEU‑a, i postupka u području državnih potpora, propisanog člankom 108. UFEU‑a (točka 3. šesti do osmi stavak pobijane odluke).
            42. Nadalje navodi da otkrivanje detaljnog mišljenja tijekom razdoblja mirovanja može štetiti kasnijim raspravama između stranaka s obzirom na to da bi postupak predviđen Direktivom 98/34 možda mogao dovesti do tužbe zbog povrede obveze protiv države članice koja je dostavila obavijest (točka 3. deveti stavak pobijane odluke).
            43. U cilju poništenja pobijane odluke tužitelj, kojeg podupiru Republika Finska i Kraljevina Švedska, tvrdi da članak 4. stavak 2. treća alineja Uredbe br. 1049/2001 nije primjenjiv na postupak predviđen Direktivom 98/34 jer se potonji ne može smatrati „istragom“. Dodaje da sličnost između s jedne strane postupka predviđenog navedenom direktivom i s druge strane postupaka zbog povrede obveze i onih u području državnih potpora, na koju se Komisija poziva kako bi opravdala pozivanje na izuzeće iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001, nije prikladna.
            44. Tužitelj smatra da je osnovna karakteristika istrage ta da ju je moguće okončati tvrdnjom da je njezin počinitelj postupao, ili predlagao postupanje, na način kojim se krši pravo Unije.
            45. Pojašnjava da je svrha postupaka „istrage“ priprema temelja obvezujućih odluka o postupanju adresata koje je dopušteno prema pravu Unije i da ih stoga karakterizira činjenica da su institucijama koje donose odluke dodijeljene ovlasti provođenja istrage.
            46. Komisija, s jedne strane, tvrdi da se istraga definira kao strukturirani postupak čiji je cilj razjasniti činjenična i pravna pitanja, kao i njihovu usklađenost s pravom Unije, i, s druge strane, da karakteristike istrage koje ima postupak predviđen Direktivom 98/34 proizlaze iz činjenice da ona donosi detaljno mišljenje kad sumnja u usklađenost prijedloga tehničkog propisa s pravom Unije kako bi dotičnu državu članicu pozvala da joj dostavi pojašnjenja ili da se uskladi s tim pravom.
            47. Francuska Republika smatra da postupak predviđen Direktivom 98/34 za države članice ne znači običan postupak savjetovanja ili dijaloga s Komisijom, već da se radi o postupku koji ima obvezujuće pravne učinke. U tom smislu pojašnjava da Komisija vodi istragu koja se odnosi na usklađenost nacionalne mjere s pravom Unije i koja završava kad Komisija zauzme stajalište o tome.
            48. Najprije valja podsjetiti da Uredba br. 1049/2001, donesena na temelju članka 255. stavka 2. UEZ‑u, ima za cilj – kao što to proizlazi iz njezinog članka 1. u vezi s uvodnom izjavom 4. – javnosti dodijeliti najšire moguće pravo pristupa dokumentima institucija (presuda od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, Zb., EU:C:2013:738, t. 40.).
            49. Kad se od institucije traži da objavi neki dokument, ona je u svakom pojedinom slučaju dužna ocijeniti odnose li se na taj dokument izuzeća od prava na javni pristup dokumentima institucija, navedena u članku 4. Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, Zb., EU:C:2008:374, t. 35.).
            50. Sustav izuzeća propisan člankom 4. Uredbe br. 1049/2001, a osobito stavkom 2. tog članka, temelji se na uspostavljanju ravnoteže između suprotstavljenih interesa u danoj situaciji, to jest, s jedne strane, interesa kojima koristi otkrivanje predmetnih dokumenata i, s druge strane, onih koji bi bili ugroženi tim otkrivanjem. Odluka koja se donosi povodom zahtjeva za pristup dokumentima ovisi o tome koji interes mora prevladati u konkretnom slučaju (presuda LPN i Finska/Komisija, točka 48. supra , EU:C:2013:738, t. 42.).
            51. Ta izuzeća treba restriktivno tumačiti i primjenjivati (vidjeti presudu od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, Zb., EU:C:2011:496, t. 75. i navedenu sudsku praksu).
            52. Upravo s obzirom na prethodna razmatranja valja u ovom slučaju odlučiti o pitanju treba li, kao što to tvrde Komisija i Francuska Republika, postupak predviđen Direktivom 98/34 kvalificirati kao istragu i je li donošenje detaljnog mišljenja od strane Komisije u okviru navedenog postupka dio istrage u smislu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001.
            53. U tom smislu najprije valja navesti da pojam istrage obuhvaća sve provjere koje nadležno tijelo vrši kako bi utvrdilo postojanje povrede i postupak u kojem administracija prikuplja informacije i provjerava određene činjenice prije donošenja odluke.
            54. Nadalje valja podsjetiti da Komisija u okviru postupka predviđenog Direktivom može donijeti detaljno mišljenje u kojem smatra da prijedlog tehničkog propisa sadrži aspekte koji bi mogli stvoriti prepreke slobodnom kretanju robe, slobodnom pružanju usluga, kao i slobodi poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu.
            55. Detaljno mišljenje koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 ne potpada međutim u postupak u kojem administracija prikuplja informacije i provjerava određene činjenice prije donošenja odluke.
            56. Naime, potrebno je na prvome mjestu utvrditi da Komisija u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 nije zadužena za prikupljanje informacija prije davanja detaljnog mišljenja.
            57. U uvodnoj izjavi 5. Direktive 98/34 navedeno je da Komisija prije donošenja tehničkih odredbi mora imati na raspolaganju potrebne informacije i da je države članice u tu svrhu trebaju obavijestiti o svojim projektima u području tehničkih propisa. Usto, cilj navedenog obavještavanja propisanog člankom 8. stavkom 1. te direktive jest omogućiti Komisiji da raspolaže s najpotpunijim informacijama o svakom prijedlogu tehničkog propisa, i to o njegovom sadržaju, opsegu i općem kontekstu, kako bi joj se omogućilo da na najučinkovitiji mogući način izvršava ovlasti koje su joj dodijeljene tom direktivom (vidjeti analogijom presudu od 7. svibnja 1998., Komisija/Belgija, C‑145/97, Zb., EU:C:1998:212, t. 12. i navedenu sudsku praksu).
            58. Na drugome mjestu, iako Komisija na temelju informacija koje joj dostavi navedena država članica provjerava određene činjenice, ona ne donosi odluku, nego samo daje, ako je to potrebno, privremeno i neobvezujuće mišljenje. Naime, izdavanje detaljnog mišljenja je samo rezultat Komisijine analize prijedloga tehničkog propisa, nakon koje potonja smatra da prijedlog tehničkog propisa sadrži aspekte koji bi mogli stvoriti prepreke slobodnom kretanju robe i usluga, ili slobodi poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu (vidjeti članak 9. stavak 2. Direktive br. 98/34). Usto, to detaljno mišljenje ne odražava nužno konačni Komisijin stav jer dotična država članica, nakon donošenja mišljenja, Komisiju izvješćuje o svim mjerama koje namjerava poduzeti u vezi s tim mišljenjem, a Komisija daje primjedbe u vezi s predloženim mjerama.
            59. Detaljno mišljenje koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 ne predstavlja također ni rezultat provjera koje nadležno tijelo vrši kako bi utvrdilo postojanje povrede.
            60. Naime, prijedlog tehničkog propisa po samoj je svojoj naravi pripremni tekst koji se može dalje razvijati i mijenjati. Sve dok navedeni tehnički propis nije donesen, on ne može predstavljati povredu pravila koja uređuju slobodu kretanja robe, pružanja usluga ili slobodu poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu.
            61. Slijedom toga, državi članici kojoj je to mišljenje upućeno ne može se pripisati odgovornost za povredu prava Unije jer je nacionalni tehnički propis u trenutku davanja detaljnog mišljenja na temelju Direktive 98/34 postojao samo u obliku prijedloga (vidjeti u tom smislu i analogijom rješenje od 13. rujna 2000., Komisija/Nizozemska, C‑341/97, Zb., EU:C:2000:434, t. 18. i 19.). Suprotno mišljenje dovelo bi do toga da detaljno mišljenje predstavlja uvjetno pismo opomene čije bi postojanje ovisilo o mjerama koje će dotična država članica poduzeti nakon navedenog mišljenja. Takva nesigurnost protivna je zahtjevima pravne sigurnosti koji su svojstveni svakom postupku koji može postati sudskim postupkom (vidjeti u tom smislu i analogijom gore navedeno rješenje Komisija/Nizozemska, EU:C:2000:434, t. 20.).
            62. Činjenica da je Direktivom 98/34 predviđeno da i Komisija i druge države članice mogu donijeti detaljno mišljenje o prijedlogu tehničkog propisa države članice koja je dostavila obavijest potvrđuje tvrdnju da Komisijino davanje detaljnog mišljenja nije dio provjera koje ona vrši kako bi utvrdila postojanje povrede. Naime, države članice mogu samo ukazati na povredu pravila Unije od strane druge države članice, ali ne mogu donijeti obrazloženo mišljenje kojim Komisija formalno utvrđuje da prema njezinom mišljenju postoji povreda. Međutim, detaljno mišljenje, bilo da ga donosi Komisija ili država članica, samo je sredstvo kojim se ukazuje na mogući sukob između prijedloga tehničkog propisa i prava Unije u području slobodnog kretanja robe, slobodnog pružanja usluga, kao i slobode poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu.
            63. Iz toga slijedi da detaljno mišljenje koje Komisija daje u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 nije dio istrage jer ne predstavlja odluku kojom se utvrđuje povreda, s obzirom na to da se radi o Komisijinom početnom, privremenom i savjetodavnom stajalištu koje se temelji na analizi prijedloga priopćenog tehničkog propisa, a da se pritom državi članici koja je dostavila obavijest ostavlja mogućnost da navedeni prijedlog izmijeni prije njegova donošenja.
            64. S obzirom na naprijed navedeno ne može se valjano tvrditi da je detaljno mišljenje koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 dio istrage u smislu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001.
            65. Zbog razloga navedenih u gornjim točkama 55. i 59., stajalište koje je Komisija po analogiji zauzela, nastojeći izjednačiti ili usporediti postupak predviđen Direktivom 98/34 s postupkom zbog povrede obveze i postupkom kontrole državnih potpora, ne može opravdati odbijanje pristupa detaljnom mišljenju o kojem je riječ jer Komisija nakon potonjih postupaka donosi odluku kojom se temeljita istraga, ako je to slučaj, okončava utvrđenjem povrede obveza od strane države članice ili utvrđenjem da je potpora nespojiva s unutarnjim tržištem.
            66. Kad je riječ o razlozima koje iznosi Komisija, prema kojima bi otkrivanje detaljnog mišljenja o kojem je riječ tijekom razdoblja mirovanja umanjilo volju dotične države članice da s njom surađuje u ozračju uzajamnog povjerenja i stoga ugrozilo cilj njezine ocjene, a to je osiguranje poštovanja prava Unije (vidjeti točku 3. četvrti stavak pobijane odluke), valja navesti sljedeće.
            67. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 5. Direktive 98/34, obavještavanje o prijedlozima tehničkih propisa i njihova ocjena namijenjeni su uspostavljanju suradnje između Komisije i država članica, te između samih država članica, kako bi im se omogućilo da otkriju moguće prepreke trgovini i da poduzmu potrebne mjere kojima bi osigurale da slične mjere ne stupe na snagu ili da se usklade s pravom Unije (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 30. travnja 1996., CIA Security International, C‑194/94, Zb., EU:C:1996:172, t. 40., 41. i 50.).
            68. Međutim, Komisija iz cilja suradnje između nje i država članica, te između samih država članica, koji se slijedi postupkom predviđenim Direktivom 98/34, pogrešno zaključuje da bi otkrivanje detaljnog mišljenja o kojem je riječ tijekom razdoblja mirovanja umanjilo volju države članice koja je dostavila obavijest da s njom surađuje u ozračju uzajamnog povjerenja i stoga ugrozilo cilj njezine ocjene, a to je osiguranje poštovanja prava Unije (vidjeti točku 3. četvrti stavak pobijane odluke).
            69. Naime, na prvome mjestu valja navesti da Direktiva 98/34 državama članicama koje namjeravaju donijeti tehničke propise koji ulaze u područje primjene navedene direktive nalaže suradnju s Komisijom i s drugim državama članicama.
            70. U praksi države članice, na temelju članaka 8. i 9. Direktive 98/34, imaju, kao prvo, obvezu dostaviti sve prijedloge tehničkih propisa koji ulaze u područje primjene navedene direktive, kao drugo, obvezu odgoditi usvajanje navedenih prijedloga za najmanje tri mjeseca i, kao treće, kad Komisija donese detaljno mišljenje, obvezu izvijestiti je o svim mjerama koje namjeravaju poduzeti u vezi s tim detaljnim mišljenjem.
            71. Stoga suradnja između Komisije i dotične države članice, koja se sastoji od dostavljanja i upoznavanja sa svojom namjerom glede detaljnih mišljenja, ne ovisi o volji države članice koja je dostavila obavijest da surađuje, već je propisana Direktivom 98/34, tako da otkrivanje Komisijinog detaljnog mišljenja načelno ne može utjecati na navedenu volju za suradnjom dotične države članice u okviru postupka obavještavanja.
            72. Na drugome mjestu valja podsjetiti da je detaljno mišljenje koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 element koji će nacionalni zakonodavac uzeti u obzir prilikom donošenja prijedloga tehničkog propisa. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost građana da se upoznaju s temeljima zakonodavne aktivnosti preduvjet je učinkovitog izvršavanja demokratskih prava od strane potonjih (vidjeti analogijom presude Švedska i Turco/Vijeće, točka 49. supra , EU:C:2008:374, t. 46., i od 17. listopada 2013., Vijeće/Access Info Europe, C‑280/11 P, Zb., EU:C:2013:671, t. 33.). U potonjem smislu, potreba da se osigura volja države članice koja je dostavila obavijest da s Komisijom surađuje u ozračju uzajamnog povjerenja nije zakonit razlog na temelju kojeg se može ograničiti transparentnost u postupku donošenja tehničkog propisa.
            73. Na trećemu mjestu, valja također podsjetiti da Komisija donosi detaljno mišljenje koje se odnosi na prijedlog tehničkog propisa o kojem je obaviještena u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 u stadiju koji prethodi donošenju navedenog tehničkog propisa.
            74. Naime, ne može se smatrati da bi volja država članice za suradnjom u okviru postupka predviđenog navedenom direktivom, u slučaju mogućeg otkrivanja detaljnog mišljenja koje je Komisija donijela u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34, bila umanjena. Naime, osim činjenice da je država članica koja je dostavila obavijest na temelju Direktive 98/34 dužna surađivati (vidjeti gornje točke 68. do 70.), valja primijetiti da činjenica javnog objavljivanja detaljnog mišljenja za navedenu državu članicu znači poticaj da o njemu uredno vodi računa. Naime, čim se javno objave eventualne neusklađenosti s pravom Unije koje se nalaze u tom detaljnom mišljenju, ta će država članica još više biti obvezna iznijeti razloge zbog kojih smatra da predviđeno tehničko pravilo ne predstavlja prepreku slobodnom kretanju robe, slobodnom pružanju usluga ili slobodi poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu ili izmijeniti prijedlog tehničkog propisa kako bi ga uskladila s pravom Unije.
            75. Slijedom toga, otkrivanje detaljnog mišljenja tijekom razdoblja mirovanja – suprotno onome što tvrdi Komisija – omogućuje jačanje suradnje između Komisije, dotične države članice i drugih država članica.
            76. Opći sud u svakom slučaju podsjeća da, kad institucija odluči uskratiti pristup dokumentu koji je od nje bio zatražen, ona načelno mora dati objašnjenje u vezi s pitanjem na koji način pristup tom dokumentu može konkretno i stvarno ugroziti interes zaštićen jednim od izuzeća predviđenih u članku 4. Uredbe br. 1049/2001 na koje se ta institucija poziva (presuda od 6. prosinca 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑167/10, EU:T:2012:651, t. 64.). Međutim, Komisija u ovom slučaju nije konkretno i stvarno dokazala na koji je način otkrivanje detaljnog mišljenja tijekom razdoblja mirovanja moglo negativno utjecati na volju Francuske Republike da surađuje. Nije potkrijepljena tvrdnja koju je Francuska Republika iznijela na raspravi prema kojoj ne treba podcijeniti destabilizirajući aspekt do kojeg dolazi zbog javnog objavljivanja Komisijine potencijalne kritike prijedloga tehničkog propisa o kojem je obaviještena prije nego što je država članica imala priliku na nju odgovoriti. Francuska Republika pogotovo nije navela koja bi to instanca bila neopravdano destabilizirana zbog činjenice da je Komisijino mišljenje o usklađenosti prijedloga tehničkog propisa s određenim aspektima prava Unije javno objavljeno.
            77. Naposljetku, ne može se prihvatiti ni Komisijin argument prema kojem bi otkrivanje – tijekom razdoblja mirovanja – detaljnog mišljenja koje je donijela u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 moglo štetiti kasnijim raspravama između stranaka (točka 3. deveti stavak pobijane odluke) zato što bi navedeni postupak potencijalno mogao dovesti do postupka zbog povrede obveze protiv države članice koja je dostavila obavijest.
            78. Naime, valja istaknuti da se narav nadzora koji Komisija izvršava u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 bitno razlikuje od nadzora u postupku zbog povrede obveze. Postupak obavještavanja uveden Direktivom 98/34 primjer je ex ante  nadzora, čiji je cilj osigurati da prijedlozi tehničkih propisa koje države članice namjeravaju donijeti budu u skladu s pravom Unije. U tom smislu valja podsjetiti da Komisija odlučuje detaljno mišljenje donijeti samo u slučajevima kad bi predviđena nacionalna mjera mogla stvoriti prepreke slobodnom kretanju robe, slobodnom pružanju usluga, kao i slobodi poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu, kako bi se te prepreke uklonile pri samom nastanku. Iz toga proizlazi da dotičnoj državi članici tijekom navedenog postupka nije moguće pripisati odgovornost za bilo kakvu povredu prava Unije jer je sam predmet tog postupka spriječiti moguću neusklađenost prijedloga tehničkog propisa s pravom Unije. Stajalište Komisije stoga ne može biti obvezujuće i imati za cilj kažnjavanje postupanja.
            79. S druge strane, postupak zbog povrede obveze klasičan je primjer ex post  nadzora, koji se sastoji od nadzora nad nacionalnim mjerama nakon što ih države članice donesu i čiji je cilj ponovno uspostavljanje poštovanja pravnog poretka (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika Albera u predmetu Komisija/Francuska, C‑230/99, Zb., EU:C:2000:603, t. 28.). Točno je dakako da predsudski dio postupka koji se odvija u okviru postupka zbog povrede obveze predviđa i fazu dijaloga između Komisije i dotične države članice. Međutim, cilj je mirno rješenje spora između Komisije i dotične države članice, a u slučaju da to nije moguće da se predvidi mogućnost pokretanja postupka pred Sudom zbog neusklađenosti nacionalne mjere koja je stupila na snagu i koja proizvodi pravne učinke na unutarnje tržište.
            80. U tom smislu valja podsjetiti da detaljno mišljenje koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 ne predstavlja pismo opomene jer u tom stadiju navedenog postupka spor između Komisije i dotične države članice još formalno ne postoji. Naime, budući da je tehnički propis tek u pripremi, njegova eventualna neusklađenost s pravom Unije, koju Komisija utvrdi u tom detaljnom mišljenju, nije očita i u tom je smislu samo hipotetska.
            81. Usto, stajalište koje Komisija iznese u detaljnom mišljenju koje donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 privremenog je karaktera u smislu da je – na temelju članka 9. navedene direktive – riječ o Komisijinom početnom stajalištu o aspektima koji bi mogli stvoriti prepreke slobodnom kretanju robe, slobodnom pružanju usluga, kao i slobodi poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu, kojim započinje dijalog između nje i države članice o kojoj je riječ (vidjeti članak 9. stavak 2. Direktive 98/34). Privremeni karakter tog detaljnog mišljenja nije u skladu s činjenicom da bi ono moglo štetiti kasnijoj raspravi u postupku zbog povrede obveze. Naime, postupak zbog povrede obveze na prvome mjestu pretpostavlja da Komisija utvrdi svoje stajalište u pismu opomene. Sve dok Komisija ne utvrdi svoje stajalište, ono ne može štetiti pregovorima.
            82. Osim toga, Komisija nije iznijela razlog zbog kojeg bi činjenica, da su u pismu opomene u postupku zbog povrede obveze preuzete navodne povrede prava Unije, koje sliče onima navedenima u detaljnom mišljenju koje daje u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34, izmijenila narav i odvijanje postupka zbog povrede obveze i štetila mogućim pregovorima između nje i države članice o kojoj je riječ. Opći sud u vezi s time primjećuje da otkrivanje takvog detaljnog mišljenja trećima u postupku zbog povrede obveze, poput tužitelja, ne omogućuje upoznavanje sa sadržajem pisma opomene. Potonji u najboljem slučaju može samo nagađati o njegovom sadržaju na temelju detaljnog mišljenja. Takvo nagađanje od strane trećih iz postupka zbog povrede obveze nije međutim takve naravi da bi moglo izmijeniti narav, predmet ili odvijanje navedenog postupka. Osim toga, Komisija nije iznijela razlog zbog kojeg bi nagađanja trećih o njezinom stajalištu o usklađenosti tehničkog pravila s pravom Unije u području slobodnog kretanja robe ili slobodnog pružanja usluga i slobode poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu štetilo pregovorima do kojih bi moglo doći između nje i dotične države članice.
            83. Iz svega naprijed navedenoga proizlazi da detaljno mišljenje koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34, s obzirom na njegov sadržaj i kontekst u kojem ga donosi, nije dio istrage u smislu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001. Iz toga slijedi da je Komisija počinila pogrešku koje se tiče prava, pozivajući se na članak 4. stavak 2. treću alineju Uredbe br. 1049/2001, kako bi odbila otkriti detaljno mišljenje o kojem je riječ.
            84. Podredno valja istaknuti da, čak i u slučaju da je detaljno mišljenje koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 dio istrage u smislu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001, iznimka propisana tom odredbom nije namijenjena zaštiti istraga kao takvih, već cilju tih aktivnosti (vidjeti u tom smislu presude od 6. srpnja 2006., Franchet i Byk/Komisija, T‑391/03 i T‑70/04, Zb., EU:T:2006:190, t. 52., i od 14. veljače 2012., Njemačka/Komisija, T‑59/09, Zb., EU:T:2012:75, t. 73. i navedenu sudsku praksu).
            85. Valja u tom smislu podsjetiti da je cilj postupka predviđenog Direktivom 98/34, a osobito detaljnog mišljenja koje Komisija donosi u okviru navedenog postupka, spriječiti nacionalnog zakonodavca u donošenju tehničkog propisa koji predstavlja prepreku slobodnom kretanju robe ili slobodnom pružanju usluga, ili slobodi poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu (vidjeti gornju točku 37.).
            86. Slijedom toga, valja odrediti može li otkrivanje, tijekom razdoblja mirovanja, detaljnog mišljenja koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 utjecati na cilj naveden u gornjoj točki 85.
            87. Valja istaknuti da otkrivanje, tijekom razdoblja mirovanja, detaljnog mišljenja koje Komisija donosi u okviru postupka predviđenog Direktivom 98/34 ne šteti nužno cilju tog postupka. Naime, činjenica da Komisija otkriva svoje detaljno mišljenje prema kojem bi aspekti prijedloga tehničkog propisa mogli stvoriti prepreke slobodnom kretanju robe, slobodnom pružanju usluga, kao i slobodi poslovnog nastana operatera usluga na unutarnjem tržištu (vidjeti članak 9. stavak 2. Direktive 98/34) ne ugrožava cilj, a taj je da je nacionalni tehnički propis sukladan pravu Unije. S druge strane, dotična država članica će to otkrivanje pojmiti kao dodatni poticaj da osigura usklađenost svog tehničkog propisa s pravilima Unije kojima se uređuju te temeljene slobode.
            88. Argumente Komisije i Francuske Republike u kojima se one u slučaju otkrivanja detaljnog mišljenja pozivaju na opasnost od smanjene suradnje od strane država članica i utjecaja na postupak zbog povrede obveze valja odbiti zbog istih razloga kao što su oni navedeni u gornjim točkama 67. do 82.
            89. S obzirom na sve naprijed navedeno, valja poništiti pobijanu odluku u dijelu kojom je njome na temelju članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 uskraćen pristup detaljnom mišljenju o kojem je riječ.
            90. Prema tome, više nije potrebno odlučiti o pitanju je li se Komisija, imajući u vidu narav detaljnog mišljenja o kojem je riječ, mogla, tijekom razdoblja mirovanja, pozvati na opću pretpostavku prema kojoj bi otkrivanje navedenog mišljenja ugrozilo ciljeve istrage, kao ni o drugom i trećem tužbenom razlogu koje navodi tužitelj.
            Troškovi
            91. Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti snošenje troškova postupka sukladno zahtjevu tužitelja.
            92. Na temelju članka 87. stavka 4. prvog podstavka Poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Shodno tomu, Francuska Republika, Republika Finska i Kraljevina Švedska snose vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se odluka Europske komisije od 27. lipnja 2012. kojom je, tijekom razdoblja mirovanja, uskratila pristup svom detaljnom mišljenju koje se odnosi na prijedlog odluke o sadržaju i uvjetima podnošenja godišnjeg izvješća o nanočesticama (2011/673/F), o kojem su je francuska tijela obavijestila sukladno odredbama Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa, kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998.
            2. Komisija će, osim vlastitih, snositi i troškove Carla Schlytera.
            3. Francuska Republika, Republika Finska i Kraljevina Švedska snosit će vlastite troškove.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 30. svibnja 2013. # Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetali (Anicav) (T-454/10) i Agrupación Española de Fabricantes de Conservas Vegetales (Agrucon) i dr. (T482/11) protiv Europske komisije. # Poljoprivreda - Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Spojeni predmeti T-454/10 i T-482/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. srpnja 2006. # Sergio Rossi SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-97/05.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 27. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/28/EZ. # Predmet C-35/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. svibnja 2008.#Feinchemie Schwebda GmbH i Bayer CropScience AG protiv College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Direktive 91/414/EEZ i 2002/37/EZ.#Predmet C-361/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 17. srpnja 2008.#Essent Netwerk Noord BV kojem se pridružio Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV protiv Aluminium Delfzijl BV, i u tužbi za utvrđenje jamstva Aluminium Delfzijl BV protiv Staat der Nederlanden i u tužbi radi utvrđenja jamstva Essent Netwerk Noord BV protiv Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV i Saranne BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank Groningen - Nizozemska.#Predmet C-206/06.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. listopad 18.#X NV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-498/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 1. ožujka 2017.#ITV Broadcasting Limited i dr. protiv TVCatchup Limited i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/29/EZ – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Članak 9. – Pristup kablu za usluge emitiranja – Pojam ‚kabel’ – Reemitiranje emisija komercijalnih televizijskih kuća koje provodi treća osoba putem interneta – ‚Live streaming’.#Predmet C-275/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      1. ožujka 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/29/EZ — Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu — Članak 9. — Pristup kablu za usluge emitiranja — Pojam ‚kabel’ — Reemitiranje emisija komercijalnih televizijskih kuća koje provodi treća osoba putem interneta — ‚Live streaming’“
      U predmetu C‑275/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 2. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. lipnja 2015., u postupku

         ITV Broadcasting Limited,

         ITV2 Limited,

         ITV Digital Channels Limited,

         Channel Four Television Corporation,

         4 Ventures Limited,

         Channel 5 Broadcasting Limited,

         ITV Studios Limited

      protiv

         TVCatchup Limited (u stečaju),

         TVCatchup (UK) Limited,

         Media Resources Limited,

      uz sudjelovanje:

         The Secretary of State for Business, Innovation and Skills,

         Virgin Media Limited,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ITV Broadcasting Limited, ITV2 Limited, ITV Digital Channels Limited, Channel Four Television Corporation, 4 Ventures Limited, Channel 5 Broadcasting Limited, ITV Studios Limited, J. Mellor, QC, i Q. Cregan, barrister, koje su opunomoćili P. Stevens i J. Vertes, solicitors,

               —

               za TVCatchup (UK) Limited i Media Resources Limited, M. Howe, QC, kojeg je opunomoćio L. Gilmore, solicitor,

               —

               za Virgin Media Limited, T. de la Mare, QC, kojeg je opunomoćio B. Allgrove, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. May, QC, i J. Riordana, barrister, a zatim J. Kraehling, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Robertson, QC,

               —

               za Europsku komisiju, T. Scharf i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društava ITV Broadcasting Limited, ITV2 Limited, ITV Digital Channels Limited, Channel Four Television Corporation, 4 Ventures Limited, Channel 5 Broadcasting Limited i ITV Studios Limited i, s druge strane, društava TVCatchup Limited, u stečaju (u daljnjem tekstu: TVC), TVCatchup (UK) Limited (u daljnjem tekstu: TVC UK) i Media Resources Limited, u pogledu toga što su potonji putem interneta emitirali televizijske emisije tužiteljâ u glavnom postupku.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 20., 23., 32. i 60. Direktive 2001/29 određuju:

                        „(4)

                        Usklađeni pravni okvir autorskog prava i srodnih prava će, kroz povećanu pravnu sigurnost i omogućujući viši stupanj zaštite intelektualnog vlasništva, potaknuti znatno ulaganje u stvaralaštvo i inovativnost, uključujući mrežnu infrastrukturu, i usporedno dovesti do rasta i povećane konkurentnosti europske industrije, […]

                  […]

                        (20)

                        Ova Direktiva se temelji na načelima i pravilima već utvrđenima Direktivama koje su trenutačno na snazi u tom području, a posebno Direktivama [91/250/EEZ, 92/100/EEZ, 93/83/EEZ Vijeća od 27. rujna 1993. o koordinaciji određenih pravila s obzirom na autorsko pravo i srodna prava koja se odnose na satelitsko emitiranje i kabelsko reemitiranje (SL 1993., L 248, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 77.), 93/98/EEZ i 96/9/EZ]. Ona razvija ta načela i pravila i stavlja ih u kontekst informacijskog društva. Odredbe ove Direktive ne dovode u pitanje odredbe tih direktiva, osim ako je ovom Direktivom drukčije određeno.

                  […]

                        (23)

                        Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. […]

                  […]

                        (32)

                        Ovom Direktivom predviđen je iscrpan popis iznimaka i ograničenja prava reproduciranja i prava priopćavanja javnosti. […]

                  […]

                        (60)

                        Zaštita osigurana ovom Direktivom ne bi trebala dovesti u pitanje nacionalne ili pravne propise Zajednice u drugim područjima, kao što su industrijsko vlasništvo, zaštita podataka, uvjetni pristup, pristup javnim dokumentima i pravilo kronologije korištenja u medijima, koji mogu utjecati na zaštitu autorskog prava ili srodnih prava.”

               4

               Članak 1. Direktive 2001/29, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
               „1.   Ova se Direktiva odnosi na pravnu zaštitu autorskog i srodnih prava u okviru unutarnjeg tržišta, s posebnim naglaskom na informacijsko društvo.
               2.   Osim u slučajevima iz članka 11., ova Direktiva ostavlja netaknutima i ni na koji način ne utječe na postojeće odredbe Zajednice koji se odnose na:
               […]

                        (c)

                        autorsko i srodna prava primjenjiva na radiodifuzijsko emitiranje programa putem satelita i kabelsko reemitiranje;

                  […]”

               5

               U skladu s člankom 2. te direktive, naslovljenim „Pravo reproduciranja”:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                  […]

                        (e)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

               6

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti”, predviđa:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
               2.   Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu:
               […]

                        (d)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.

                  […]”

               7

               U skladu s člankom 5. Direktive 2001/29, naslovljenim „Iznimke i ograničenja”:
               „3.   Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava navedenih u člancima 2. i 3. u sljedećim slučajevima:
               […]
               5.   Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.”

               8

               Članak 9. te direktive, naslovljen „Nastavak primjene drugih pravnih odredaba”, predviđa:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje odredbe o, osobito, patentima, žigovima, dizajnu, korisnim modelima, topografijama poluvodičkih proizvoda, izgledu slova, uvjetnom pristupu, pristupu kablu za usluge emitiranja, zaštiti nacionalnih bogatstava, zakonskim uvjetima za pohranu, o ograničenom postupanju i nepoštenom tržišnom natjecanju, poslovnoj tajni, sigurnosti, povjerljivosti, zaštiti podataka i privatnosti, pristupu javnim dokumentima, ugovornom pravu.”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               9

               Copyright, Designs and Patents Act 1988 (Zakon iz 1988. o autorskom pravu, dizajnima i patentima), kako je izmijenjen s Copyright and Related Rights Regulations 2003 (Uredba iz 2003. o autorskom i srodnim pravima) (u daljnjem tekstu: CDPA), kojim je prenesena Direktiva 2001/29, u svojem članku 73., naslovljenom „Primanje emitiranog djela i njegovo reemitiranje kablom”, predviđa:
               „(1)   Ovaj se članak primjenjuje kad se djelo koje se emitira iz Ujedinjene Kraljevine prima i odmah reemitira kablom.
               (2)   Autorsko pravo na emitiranom djelu nije povrijeđeno:

                        (a)

                        ako reemitiranje kablom ispunjava zahtjev koji treba poštovati ili

                        (b)

                        ako i u mjeri u kojoj se djelo emitira radi primanja u području u kojem se reemitira kablom i ako i u mjeri u kojoj je dio kvalificirane usluge.

                  (3)   Autorsko pravo na svakom djelu uključenom u emitirani sadržaj nije povrijeđeno ako i u mjeri u kojoj se taj sadržaj emitira radi primanja u području u kojem se reemitira kablom. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Tužitelji u glavnom postupku komercijalne su televizijske kuće koje na temelju nacionalnog prava imaju autorska prava na svojim televizijskim emisijama i na filmovima i drugim elementima uključenima u njihove emisije. Financiraju se oglasima tijekom svojih emisija.

               11

               TVC je na internetu nudio usluge emitiranja televizijskih emisija koje su korisnicima omogućavale „uživo” besplatno primanje televizijskih emisija putem interneta, uključujući televizijske emisije koje su emitirali tužitelji u glavnom postupku. Nakon otvaranja stečajnog postupka nad TVC‑om njegove poslovne aktivnosti i usluge obavlja TVC UK, na temelju licencije koju je dodijelio Media Resources Limited.

               12

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su tužbu protiv TVC‑a pred High Court of Justiceom (England & Wales), Chancery Division (Viši sud (Engleska i Wales), Odjel za Chancery, Ujedinjena Kraljevina) zbog povrede njihovih autorskih prava. Taj je sud Sudu uputio zahtjev za prethodnu odluku o tumačenju pojma „priopćavanje javnosti” predviđenog člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29.

               13

               Nastavno na presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr. (C‑607/11, EU:C:2013:147), High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Viši sud (Engleska i Wales), Odjel za Chancery) utvrdio je da je TVC priopćavanjem javnosti povrijedio autorska prava tužiteljâ u glavnom postupku. U odnosu na tri televizijska kanala, tj. ITV, Channel 4 i Channel 5, taj je sud ipak smatrao da se TVC može pozvati na razlog obrane koji se temelji na članku 73. stavku 2. točki (b) i stavku 3. CDPA‑a.

               14

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu sudu koji je uputio zahtjev. TVC UK i Media Resources Limited dodani su kao protivnici žalbe pred tim sudom.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da članak 73. CDPA‑a predviđa razlog obrane protiv tužbe zbog povrede autorskog prava na emitiranom djelu ili na svakom djelu uključenom u emitirano djelo, koji se primjenjuje „kad se djelo koje se emitira iz Ujedinjene Kraljevine prima i odmah reemitira kablom.” On precizira da se razlog obrane koji se pred njim iznosi ne odnosi na članak 73. stavak 2. točku (a) i stavak 3. CDPA‑a, iz kojih proizlazi, među ostalim, da autorsko pravo na emitiranom djelu nije povrijeđeno „ako reemitiranje kablom ispunjava zahtjev koji treba poštovati”, nego isključivo na članak 73. stavak 2. točku (b) i stavak 3. tog zakona, koji propisuju da to pravo nije povrijeđeno „ako i u mjeri u kojoj se djelo emitira radi primanja u području u kojem se reemitira kablom i ako i u mjeri u kojoj je dio kvalificirane usluge.”

               16

               Smatrajući da članak 73. CDPA‑a valja tumačiti s obzirom na članak 9. Direktive 2001/29, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Kad je riječ o tumačenju članka 9. Direktive 2001/29, a osobito izraza ‚[o]va Direktiva ne dovodi u pitanje [odredbe koje se odnose na], osobito, […] pristup […] kablu za usluge emitiranja’:

                        1)

                        Dopušta li se navedenim izrazom nastavak primjene odredbe nacionalnog prava kojom se definira opseg pojma ‚kabel’ ili se opseg te odredbe članka 9. utvrđuje u smislu pojma ‚kabel’ kako je definiran pravom Unije?

                        2)

                        Ako je pojam ‚kabel’ iz članka 9. definiran pravom Unije, koje mu je značenje? Konkretno:

                                 a)

                                 Ima li tehnološki specifično značenje, koje se odnosi samo na klasične kabelske mreže kojima upravljaju tradicionalni pružatelji kabelskih usluga?

                                 b)

                                 U suprotnom slučaju, ima li tehnološki neutralno značenje kojim su obuhvaćene funkcionalno slične usluge koje se odašilju putem interneta?

                                 c)

                                 U svakom slučaju, je li njime obuhvaćen prijenos mikrovalne energije između dviju fiksnih zemaljskih točaka?

                        3)

                        Primjenjuje li se navedeni izraz na odredbe kojima se od kabelskih mreža zahtijeva reemitiranje određenih emisija ili odredbe kojima se dopušta kabelsko reemitiranje emisija kada su reemitiranja simultana i ograničena na područja za koja su emisije bile namijenjene i/ili kada su emisije reemitirane na kanalima za koje vrijede neke obveze koje se odnose na javnu uslugu?

                        4)

                        Ako je opseg pojma ‚kabel’ iz članka 9. definiran nacionalnim pravom, primjenjuju li se na tu odredbu nacionalnog prava pravna načela Unije o proporcionalnosti i pravednoj ravnoteži između pravâ nositeljâ autorskog prava, vlasnika kabela i javnog interesa?

                        5)

                        Odnosi li se članak 9. samo na odredbe nacionalnog prava koje su bile na snazi na dan kad je Direktiva 2001/29 bila odobrena, dan kad je stupila na snagu ili na posljednji dan roka za njezin prijenos, ili se također primjenjuje na kasnije odredbe nacionalnog prava koje se odnose na pristup kablu za usluge emitiranja?”

         O prethodnim pitanjima

         Treće pitanje

               17

               Svojim trećim pitanjem, koje valja razmotriti prvo, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. Direktive 2001/29 i konkretno pojam „pristup kablu za usluge emitiranja” tumačiti na način da je tom odredbom obuhvaćen i dopušten nacionalni propis koji predviđa nepostojanje povrede autorskog prava u slučaju neposrednog kabelskog reemitiranja, uključujući, prema potrebi, putem interneta, na području prvotnog emitiranja, djela koja se emitiraju na televizijskim kanalima podvrgnutima obvezama javne usluge.

               18

               U tom smislu valja utvrditi da u nedostatku izričitog upućivanja na pravo država članica pojam „pristup kablu za usluge emitiranja” iz članka 9. Direktive 2001/29 treba u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje koje treba pronaći uzimajući u obzir tekst te odredbe, njezin kontekst i ciljeve propisa kojega je on dio (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 32. i od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C–156/15, EU:C:2016:851, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               19

               Kao prvo, iz samog izričaja „pristup kablu” proizlazi da se taj pojam razlikuje od pojma „kabelsko reemitiranje” jer jedino potonji pojam u okviru Direktive 2001/29 označava emitiranje audiovizualnog sadržaja.

               20

               Što se tiče, kao drugo, konteksta članka 9. Direktive 2001/29, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 55. svojeg mišljenja, ona već u svojem članku 1. stavku 2. točki (c) sadržava odredbu koja se izričito odnosi na „kabelsko reemitiranje”, kako bi iz područja primjene te direktive isključila odredbe prava Unije koje uređuju to pitanje, u ovom slučaju odredbe Direktive 93/83.

               21

               U mjeri u kojoj je to potrebno, valja navesti da odredbe Direktive 93/83 nisu relevantne za glavni postupak. Naime, glavni se postupak odnosi na reemitiranje unutar jedne jedine države, dok Direktiva 93/83 predviđa minimalno usklađivanje određenih aspekata zaštite autorskih i srodnih prava jedino u slučaju priopćavanja javnosti putem satelita ili kabelskog reemitiranja emisija koje potječu iz drugih država članica (presuda od 7. prosinca 2006., SGAE, C‑306/05, EU:2006:764, t. 30.).

               22

               Kao treće, glavni cilj Direktive 2001/29 jest uspostava visoke razine zaštite autora, omogućujući im dobivanje prikladne naknade za upotrebu njihovih djela, osobito u slučaju priopćavanja javnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 186.).

               23

               Uzimajući u obzir tu visoku razinu zaštite autora, Sud, kojemu je upućeno prethodno pitanje u okviru glavnog postupka u prvom stupnju, već je presudio da pojam priopćavanja javnosti iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 treba shvatiti u širokom smislu, kao što to izričito navodi uvodna izjava 23. te direktive, i da je reemitiranje putem interneta, kao što je to slučaj u glavnom postupku, takvo priopćavanje (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 20. i 40.).

               24

               Iz toga slijedi da u nedostatku suglasnosti autora kojega se to tiče takvo reemitiranje načelno nije dopušteno, osim ako je obuhvaćeno člankom 5. te direktive, koji predviđa taksativan popis iznimaka i ograničenja prava na priopćavanje javnosti utvrđenog njezinim člankom 3., kao što to potvrđuje njezina uvodna izjava 32.

               25

               U ovom slučaju nije sporno da reemitiranje o kojem je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćeno nijednom iznimkom ili ograničenjem predviđenim taksativno u članku 5. Direktive 2001/29.

               26

               Što se tiče članka 9. Direktive 2001/29, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 37. i 38. svojeg mišljenja, iz te odredbe, čitane s obzirom na uvodnu izjavu 60. te direktive, proizlazi da ona ima za cilj nastavak primjene odredaba primjenjivih u područjima koja nisu ona koja su usklađena tom direktivom.

               27

               Međutim, tumačenje članka 9. Direktive 2001/29 prema kojem bi on dopuštao reemitiranje poput onoga u glavnom postupku bez suglasnosti autora u drugim slučajevima koji nisu oni predviđeni člankom 5. te direktive bilo bi protivno ne samo cilju tog članka 9. nego i taksativnoj naravi tog članka 5. pa bi tako štetno utjecalo na ostvarenje glavnog cilja te direktive – uspostavu visoke razine zaštite autora.

               28

               U tom smislu nije relevantno je li prvotno emitiranje zaštićenih djela provedeno na televizijskim kanalima podvrgnutima obvezama javne usluge ili ne. Naime, ne postoji osnova u Direktivi 2001/29 koja bi opravdavala dodjelu manje zaštite sadržaju tih kanala.

               29

               S obzirom na sva ta razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 9. Direktive 2001/29 i konkretno pojam „pristup kablu za usluge emitiranja” treba tumačiti na način da tom odredbom nije obuhvaćen i nije dopušten nacionalni propis koji predviđa nepostojanje povrede autorskog prava u slučaju neposrednog kabelskog emitiranja, uključujući, prema potrebi, putem interneta, na području prvotnog emitiranja, djela koja se emitiraju na televizijskim kanalima podvrgnutima obvezama javne usluge.

         Prvo, drugo, četvrto i peto pitanje

               30

               Uzimajući u obzir odgovor na treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na prvo, drugo, četvrto i peto pitanje.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 9. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu i konkretno pojam „pristup kablu za usluge emitiranja” treba tumačiti na način da tom odredbom nije obuhvaćen i nije dopušten nacionalni propis koji predviđa nepostojanje povrede autorskog prava u slučaju neposrednog kabelskog emitiranja, uključujući, prema potrebi, putem interneta, na području prvotnog emitiranja, djela koja se emitiraju na televizijskim kanalima podvrgnutima obvezama javne usluge.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. studenoga 2013.#Vitaminaqua Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice vitaminaqua – Raniji nacionalni verbalni žigovi VITAMINWATER – Raniji figurativni žig Zajednice GLACEAU vitamin water – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-410/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. svibnja 2017.#Morton's of Chicago, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije MORTON’S – Raniji neregristrirani nacionalni žigovi MORTON’S, MORTONS, MORTON’S CLUB, MORTONS CLUB, MORTON’S THE RESTAURANT, MORTONS RESTAURANT i M MORTON’S – Relativni razlog za odbijanje – Proglašenje žiga ništavim – Članak 8. stavak 4. i članak 53. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-223/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 12. srpnja 2007.#Groupement des cartes bancaires (CB) protiv Komisije Europskih zajednica.#Tržišno natjecanje - Obrazloženje.#Predmet T-266/03.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 18. srpnja 2013.#Martini SpA protiv Ministero delle Attività Produttive.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte d’appello di Roma.#Poljoprivreda – Sustav uvoznih dozvola – Uredba (EZ) br. 1291/2000 – Članak 35. stavak 4. točka (c) – Sredstva osiguranja položena pri izdavanju dozvole ili potvrde – Uvozna dozvola – Zakašnjelo podnošenje dokaza o njezinoj uporabi – Sankcija – Izračun zadržanog iznosa – Uredba (EZ) br. 958/2003 – Carinske kvote.#Predmet C-211/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Poljoprivreda — Sustav uvoznih dozvola — Uredba (EZ) br. 1291/2000 — Članak 35. stavak 4. točka (c) — Sredstva osiguranja položena prilikom podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvola — Uvozna dozvola — Zakašnjelo podnošenje dokaza o njezinoj uporabi — Sankcija — Izračun zadržanog iznosa — Uredba (EZ) br. 958/2003 — Carinske kvote“
      U predmetu C‑211/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte d’appello di Roma (Italija), odlukom od 26. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 3. svibnja 2012., u postupku

         Martini SpA

      protiv

         Ministero delle Attività Produttive,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský, predsjednik vijeća, U. Lõhmus (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Martini SpA, F. Capelli i M. Valcada, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Helenske Republike, X. A. Basakou, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, P. Rossi i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 35. Uredbe Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (SL L 152, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 325/2003 od 20. veljače 2003. (SL L 47, str. 21.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1291/2000).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Martinija SpA (u daljnjem tekstu: Martini) i Ministera delle Attività produttive (u daljnjem tekstu: Ministero), u vezi s iznosom sankcije izrečene zbog zakašnjelog podnošenja dokaza o uporabi uvozne dozvole.

         Pravni okvir

         Uredba br. 1291/2000

               3

               Uredba br. 1291/2000 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Komisije br. 376/2008 od 23. travnja 2008. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (SL L 114, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 102.). Međutim, imajući u vidu vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, na njega se i dalje primjenjuje Uredba br. 1291/2000, čije uvodne izjave 10. i 12. glase:

                        „(10)

                        Uredbe Zajednice kojima su uvedene [uvozne i izvozne] dozvole i potvrde o utvrđivanju unaprijed utvrđuju da njihovo izdavanje podliježe polaganju sredstava osiguranja kojima se jamči ispunjenje obveze uvoza ili izvoza tijekom roka njihove valjanosti. Potrebno je navesti kad je obveza izvoza ili uvoza ispunjena.

                  [...]

                        (12)

                        Uvozne dozvole ponekad se koriste za upravljanje kvantitativnim uvoznim sporazumima. To je moguće samo ako je znanje o uvozu obavljenom u okviru izdanih dozvola dostupno u razumno kratkom razdoblju; u takvim slučajevima, zahtjev za pružanjem dokaza da su dozvole bile uporabljene nije samo u interesu pravilnoga upravljanja, već postaje ključno za upravljanje navedenim kvantitativnim sporazumima. Dotični dokaz pruža se predočenjem primjerka br. 1 dozvole i, ukoliko je potrebno, njezinih izvadaka; taj je dokaz moguće pružiti u razumno kratkom razdoblju. Takav bi vremenski rok trebalo stoga utvrditi ukoliko na to upućuju pravila Zajednica o dozvolama koje se upotrebljavaju za upravljanje kvantitativnim sporazumima.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 35. navedene uredbe sadržava pravila koja uređuju postupak oslobađanja sredstava osiguranja i, među ostalim, uvjete i omjere u kojima sredstva osiguranja treba zadržati. Njegov članak 2. propisuje:
               „Podložno primjeni članaka 40., 41. ili 49., ako obveza uvoza ili izvoza nije bila ispunjena, sredstva osiguranja se zadržavaju u iznosu koji je jednak razlici između:

                        (a)

                        95 % količine naznačene u dozvoli ili potvrdi
                        i

                        (b)

                        stvarno uvezene ili izvezene količine.

                  Ako je dozvola izdana na osnovi broja grla, rezultat 95-postotnog naprijed navedenog izračuna se, prema potrebi, zaokružuje na sljedeći manji cijeli broj grla.
               Međutim, ako uvezena ili izvezena količina iznosi manje od 5 % količine naznačene u dozvoli ili potvrdi, sredstva osiguranja se zadržavaju u cijelosti.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Stavak 4. tog članka 35., koji se, među ostalim, odnosi na posljedice zakašnjenja u predočenju dokaza o uporabi dozvole ili potvrde, glasio je:

                        „4.

                                 (a)

                                 Dokaz iz članka 33. stavka 1. točaka (a) i (b) mora se predočiti u roku od dva mjeseca od isteka dozvole ili potvrde, osim ako to nije moguće zbog više sile.

                           [...]

                                 (b)

                                 iznos koji se zadržava s obzirom na količine za koje dokaz u vezi s izvoznom dozvolom s unaprijed utvrđenom subvencijom nije pružen u roku utvrđenom u točki (a), prvoj alineji, smanjuje se [za različite postotke ovisno o kašnjenju u podnošenju dokaza, izračunat u mjesecima koji slijede nakon datuma isteka dozvole ili potvrde];

                                 (c)

                                 u slučajevima osim onih iz točke (b), iznos koji se zadržava s obzirom na količine za koje nije predočen dokaz u roku utvrđenom u točki (a), ali je predočen najkasnije u 24. mjesecu od isteka dozvole ili potvrde, iznosi 15 % iznosa koji bi bio potpuno zadržan da proizvodi nisu bili uvezeni ili izvezeni; ako, za određeni proizvod, postoje dozvole ili potvrde s različitim razinama sredstava osiguranja, najniža stopa koja se primjenjuje na uvoz ili izvoz upotrebljava se za izračun iznosa koji se zadržava.

                           [...]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba (EZ) br. 1162/95

               6

               U skladu s člankom 10. Uredbe Komisije (EZ) br. 1162/95 od 23. svibnja 1995. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (SL L 117, str. 2.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2333/2002 od 23. prosinca 2002. (SL L 349, str. 24.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1162/95):
               „Sredstva osiguranja za dozvole za proizvode navedene u članku 1. Uredbe [Vijeća] (EEZ) br. 1766/92 [od 30. lipnja 1992. o zajedničkoj organizaciji tržišta žitarica (SL L 181, str. 21.)] iznose:

                        (a)

                        1 euro po toni za izvozne dozvole na koje se ne primjenjuje četvrta alineja članka 10. stavka 4. Uredbe (EEZ) br. 1766/92 [...]”

         Uredba (EZ) br. 958/2003

               7

               Uredba Komisije (EZ) br. 958/2003 od 3. lipnja 2003. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Odluke Vijeća 2003/286/EZ u pogledu koncesija u obliku carinskih kvota Zajednice za određene proizvode od žitarica podrijetlom iz Republike Bugarske i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2809/2000 (SL L 136, str. 3.) stavljena je izvan snage Uredbom Komisije (EZ) br. 1996/2006 od 22. prosinca 2006. o prilagodbi nekoliko uredaba u području tržišta žitarica zbog pristupanja Bugarske i Rumunjske Europskoj uniji (SL L 398, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 62., str. 128.). Međutim, imajući u vidu vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, na njega se i dalje primjenjuje Uredba br. 958/2003.

               8

               Uvodna izjava 6. Uredbe br. 958/2003 glasi:
               „Kako bi se osiguralo ispravno upravljanje kvotama, sredstvo osiguranja za uvozne dozvole treba odrediti relativno visoko, odstupajući od članka 10. [Uredbe br. 1162/95]”.

               9

               Članak 1. stavak 2. te uredbe određuje:
               „Uvoz kukuruza [...] podrijetlom iz Republike Bugarske i na koji se primjenjuje nulta stopa uvozne carine u okviru carinske kvote [...] podliježe izdavanju uvozne dozvole koja se izdaje u skladu s odredbama ove uredbe.” [neslužbeni prijevod]

               10

               U skladu s člankom 1.a navedene uredbe:
               „Gospodarski subjekt može podnijeti samo jedan zahtjev za izdavanje uvozne dozvole za predmetno razdoblje [...] Kada gospodarski subjekt podnese više od jednog zahtjeva, svi njegovi zahtjevi se odbijaju, a sredstva osiguranja položena prilikom podnošenja zahtjevâ zadržavaju se u korist predmetne države članice.” [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 8. te iste uredbe propisuje da je „sredstvo osiguranja za uvozne dozvole propisane ovom uredbom trideset eura po toni”. [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Martini je bio korisnik dozvole koju je nadležno talijansko tijelo izdalo 15. rujna 2003. radi uvoza 7000 tona kukuruza podrijetlom iz Bugarske po nultoj stopi carine. U skladu s člankom 8. Uredbe br. 958/2003, to je društvo položilo sredstvo osiguranja u visini od 30 eura po toni kao jamstvo za ispunjenje svojih obveza uvoza.

               13

               Osim navedenih obveza, ispunjenje kojih nije sporno, Martini je morao predočiti dokaz o uporabi svoje dozvole najkasnije do isteka drugog mjeseca nakon datuma isteka njezine valjanosti kako bi oslobodio sredstvo osiguranja o kojem je riječ. Dana 17. veljače 2004. Ministero je donijelo dekret o zadržavanju iznosa od 31.500 eura, koji odgovara iznosu od 15 % tog sredstva osiguranja, s obrazloženjem da to društvo nije poštovalo određeni rok.

               14

               Dana 20. veljače 2004. Martini je podnio tužbu protiv tog dekreta, osporavajući uporabu iznosa sredstva osiguranja, stvarno položenog radi uvoza o kojem je riječ, kao parametra za izračun iznosa koji se zadržava. To društvo smatra da, na temelju članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000, iznos koji se zadržava zbog zakašnjelog podnošenja dokaza o uporabi uvozne dozvole treba izračunati ne po stopi sredstva osiguranja u visini od 30 eura po toni uvezenog proizvoda koje je isplaćeno u ovom slučaju, već po stopi od jednog eura po toni, što se općenito primjenjuje na dozvole ili potvrde za postupke uvoza kukuruza podrijetlom iz trećih zemalja na temelju članka 10. Uredbe br. 1162/95.

               15

               Dana 8. ožujka 2004. Ministero je potvrdilo navedeni dekret. Ipak, na Martinijev prijedlog, Ministero je od Glavne uprave za poljoprivredu Europske komisije zahtijevao mišljenje o tumačenju članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000. Iz Komisijina odgovora od 20. travnja 2004. proizlazi da se posljednji dio te odredbe može primijeniti samo ako postoji druga uvozna dozvola s različitim stupnjem sredstva osiguranja koja se pod istim uvjetima može upotrijebiti za uvoz proizvoda o kojem je riječ. S obzirom na taj odgovor, Ministero je potvrdilo sadržaj svojega dekreta kojim se proglašava zadržavanje sredstva osiguranja.

               16

               Dopisom od 21. svibnja 2004. Martini je izvijestio Ministero da ispunjava uvjete za primjenu odstupanja propisanog člankom 35. stavkom 4. točkom (c) Uredbe br. 1291/2000 s obzirom na činjenicu da je također korisnik uvozne dozvole izdane za isto razdoblje i za istu vrstu proizvoda podrijetlom iz treće zemlje osim Bugarske, kojom je predviđeno sredstvo osiguranja od jednog eura po toni. Slijedom toga, ponovio je zahtjev Ministeru da iznos koji se zadržava izračuna na temelju uobičajene stope sredstva osiguranja koje se primjenjuje na tržište o kojem je riječ.

               17

               Ministero je međutim smatralo da ta druga dozvola ne ispunjava uvjete za primjenu odstupanja jer nije bila izdana na temelju Uredbe br. 958/2003 te se nije odnosila na uvoz kukuruza podrijetlom iz Bugarske. Posljedično, 22. lipnja 2004. Ministero je još jedanput potvrdilo svoj dekret.

               18

               Martinijeva tužba podnesena Tribunaleu di Roma protiv navedenog dekreta odbijena je presudom od 14. siječnja 2008. pa je to društvo uložilo žalbu protiv nje pred Corteom d’appello di Roma. To je društvo smatralo da postoji nekoliko mogućih tumačenja pravila o kojima je riječ.

               19

               U tim je okolnostima Corte d’appello di Roma odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 35. [Uredbe br. 1291/2000] tumačiti na način da je glavni cilj sankcije koja je njime propisana, a koja se sastoji od zadržavanja cjelokupnog sredstva osiguranja koje moraju položiti gospodarski subjekti koji su dobili uvoznu/izvoznu dozvolu za proizvod koji je uređen zajedničkom organizacijom tržišta žitarica, odvraćanje gore navedenih gospodarskih subjekata od nepoštovanja glavne obveze (kao što je stvarni uvoz ili izvoz žitarica spomenutih u dozvoli o kojoj je riječ) koju su gospodarski subjekti dužni poštovati kad je riječ o postupku za koji su dobili tu dozvolu i položili odgovarajuće sredstvo osiguranja?

                        2.

                        Treba li odredbe iz članka 35. stavka 4. [Uredbe br. 1291/2000], u dijelu u kojem se njima uređuju rokovi i pravila o oslobađanju sredstva osiguranja položenog prilikom izdavanja uvozne dozvole, tumačiti na način da, u slučaju nepoštovanja dodatne obveze koje se, osobito, sastoji od zakašnjelog podnošenja dokaza o pravilno izvršenom uvozu (i, zbog toga, zakašnjelog podnošenja zahtjeva za oslobađanje položenog sredstva osiguranja), iznos sankcije koju treba izreći treba odrediti bez obzira na iznos posebnog sredstva osiguranja za koje treba odrediti zadržavanje u cijelosti u slučaju nepoštovanja glavne obveze koja se odnosi na isti postupak uvoza i, osobito, s obzirom na uobičajeni iznos sredstva osiguranja koji se općenito primjenjuje na uvoz proizvoda iste vrste izvršen tijekom referentnog razdoblja?

                        3.

                        Treba li članak 35. stavak 4. točku (c) [Uredbe br. 1291/2000], u dijelu u kojem je njime propisano da ,ako, za određeni proizvod, postoje dozvole ili potvrde s različitim razinama sredstava osiguranja, najniža stopa koja se primjenjuje na uvoz ili izvoz upotrebljava se za izračun iznosa koji se zadržava [...]', tumačiti na način da, kada je gospodarski subjekt Zajednice pravilno uvezao žitarice, nepoštovanje roka propisanog za podnošenje dokaza da je izvršen uvoz u Europsku zajednicu treba podlijegati sankciji čiji iznos treba izračunati s obzirom na najnižu stopu sredstva osiguranja koja je na snazi tijekom razdoblja u kojem je proizvod o kojem je riječ uvezen, bez obzira na to jesu li ispunjeni posebni uvjeti u vezi s carinom (kao što to tvrdi [...] Martini) ili isključivo kada su ispunjeni posebni uvjeti (kao što tvrdi Talijanska Država)?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 35. Uredbe br. 1291/2000 tumačiti na način da je cilj sredstva osiguranja iz te odredbe osigurati ispunjenje obveze uvoza.

               21

               U tom pogledu, treba istaknuti da je, u skladu s uvodnom izjavom 10. Uredbe br. 1291/2000, jedan od ciljeva takvog sredstva osiguranja osigurati ispunjenje obveze uvoza predmetnih proizvoda tijekom roka valjanosti uvozne dozvole.

               22

               Međutim, kao što proizlazi iz samog teksta članka 35. stavka 4. navedene uredbe, svrha navedenog sredstva osiguranja jest također osigurati da se dokaz o uporabi dozvole predoči unutar određenog roka. Naime, kao što proizlazi iz uvodne izjave 12. iste uredbe, uvozne dozvole ponekad se koriste za upravljanje kvantitativnim uvoznim sporazumima, što zahtijeva poznavanje podataka o uvozu izvršenom na temelju izdanih dozvola u relativno kratkim rokovima. Stoga sredstvo osiguranja iz članka 35. Uredbe br. 1291/2000 također doprinosi postizanju cilja upravljanja kvantitativnim uvoznim sporazumima.

               23

               Stoga na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 35. Uredbe br. 1291/2000 treba tumačiti na način da cilj sredstva osiguranja iz te odredbe nije samo osigurati ispunjenje obveze uvoza već također da se dokaz o uporabi dozvole predoči unutar određenog roka.

         Drugo i treće pitanje

               24

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 35. stavak 4. točku (c) Uredbe br. 1291/2000 tumačiti na način da u slučaju zakašnjelog podnošenja dokaza o pravilno izvršenom uvozu iznos koji se zadržava, za količine za koje dokaz nije bio predočen u roku utvrđenom u točki (a) istog stavka, treba izračunati na temelju stope sredstva osiguranja koja je stvarno primijenjena prilikom podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole ili dozvola u vezi s tim uvozom. Za potrebe takvog tumačenja sud koji je uputio zahtjev pita se je li možda bitna okolnost da je sredstvo osiguranja položeno na temelju stope koja je viša od one koja se primjenjuje na drugi uvoz iste vrste proizvoda kao što je uvezeni proizvod, s obzirom na to da je potonji oslobođen od plaćanja uvozne carine.

               25

               Najprije treba istaknuti da se u tekstu članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000 jasno navodi da sankcija za zakašnjelo podnošenje dokaza o pravilnom izvršenju uvoza, u pravilu, iznosi 15 % iznosa koji bi bio potpuno zadržan da proizvodi nisu bili uvezeni ili izvezeni. Iz toga proizlazi da, u načelu, izračun te sankcije treba temeljiti na stopi sredstva osiguranja koja je bila stvarno primijenjena prilikom podnošenja zahtjeva za izdavanje uvozne dozvole u vezi s uvozom za koji u određenom roku nije predočen dokaz da je izvršen.

               26

               Međutim, treba podsjetiti da je u posljednjem dijelu članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000 također propisano da ako za određeni proizvod postoje dozvole ili potvrde s različitim razinama sredstava osiguranja, najniža stopa koja se primjenjuje na uvoz upotrebljava se za izračun iznosa koji se zadržava.

               27

               Bitno je da se navedene dozvole istodobno primjenjuju na istu uvezenu količinu. Naime, tekst posljednjeg dijela članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000, osobito izraz „najniža stopa koja se primjenjuje na uvoz” znači da se ne može uzeti u obzir stopa sredstva osiguranja koja nije konkretno primjenjiva na uvoz o kojem je riječ (ili čak upotrijebiti za dozvolu koja stvarno obuhvaća uvezenu količinu) radi izračuna sankcije propisane tom odredbom, i to bez obzira na činjenicu da se takva stopa sredstva osiguranja može smatrati „uobičajenom stopom” za vrstu predmetnog proizvoda.

               28

               Takvo tumačenje potvrđuje okolnost da se, kao što je istaknula Komisija, posebno pravilo iz posljednjeg dijela članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000 može objasniti zamjenjivošću uvezenih količina i teškoćom dovođenja u vezu konkretne dozvole s jednom količinom, a ne s nekom drugom. Bez tog posebnog pravila postojala bi opasnost da nadležno tijelo zakašnjenje sankcionira primjenom najviše umjesto najniže stope u pogledu količina na koje se primjenjuju dozvole s različitim razinama sredstva osiguranja.

               29

               Posljedično, navedeno posebno pravilo primjenjuje se isključivo kad se uvoznik pred nadležnim tijelom istodobno poziva na nekoliko dozvola s različitim razinama sredstva osiguranja za čitav postupak u vezi s istim proizvodom istog podrijetla.

               30

               U tim okolnostima treba smatrati da se nekoliko dozvola s različitim razinama sredstva osiguranja primjenjuje na uvoz određenog proizvoda, u smislu posljednjeg dijela članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000, kada se uvoznik pred nadležnim tijelom istodobno poziva na nekoliko dozvola s različitim razinama sredstva osiguranja za čitav postupak u vezi s istim proizvodom istog podrijetla i nadležno tijelo konkretno može primijeniti različite razine na uvezenu količinu.

               31

               Kad je riječ o glavnom postupku, treba primijetiti da iz spisa dostavljenog Sudu ne proizlazi da je Martini predočio nekoliko dozvola s različitim razinama sredstva osiguranja za uvoz kukuruza podrijetlom iz Bugarske, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Ako se pokaže da je o tome riječ, posebno pravilo iz posljednjeg dijela članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000 ne primjenjuje se na okolnosti iz glavnog postupka.

               32

               S druge strane, čak i ako pretpostavimo da se to posebno pravilo primjenjuje na okolnosti iz glavnog postupka, ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da je Martini doista predočio nekoliko dozvola s različitim razinama sredstva osiguranja za uvoz kukuruza o kojem je riječ u glavnom predmetu, treba istaknuti da se izraz „najniža stopa koja se primjenjuje na uvoz”, u smislu posljednjeg dijela članka 35. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1291/2000, s obzirom na njegovu općenitost, također odnosi na situaciju u kojoj je stopa sredstva osiguranja primijenjena prilikom izdavanja dozvole na koju se primjenjuje puna carina niža od one koja se primjenjuje prilikom izdavanja dozvole na koju se primjenjuje nulta stopa carine na temelju preferencijalnih uvjeta, kao što su oni uspostavljeni Uredbom br. 958/2003.

               33

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo i treće pitanje treba odgovoriti tako da članak 35. stavak 4. točku (c) Uredbe br. 1291/2000 treba tumačiti na način da u slučaju zakašnjelog podnošenja dokaza o pravilno izvršenom uvozu, iznos koji se zadržava, za količine za koje dokaz nije bio predočen u roku utvrđenom u članku 35. stavku 4. točki (a) te uredbe, treba izračunati na temelju stope sredstva osiguranja koja je stvarno primijenjena prilikom podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole ili dozvola u vezi s tim uvozom. Za potrebe takvog tumačenja nebitna je okolnost da je sredstvo osiguranja položeno na temelju stope koja je viša od one koja se primjenjuje na drugi uvoz iste vrste proizvoda kao što je uvezeni proizvod, s obzirom na to da je potonji oslobođen od plaćanja uvozne carine.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 35. Uredbe Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 325/2003 od 20. veljače 2003., treba tumačiti na način da cilj sredstva osiguranja iz te odredbe nije samo osigurati ispunjenje obveze uvoza već također da se dokaz o uporabi dozvole predoči unutar određenog roka.

                        2.

                           Članak 35. stavak 4. točku (c) Uredbe br. 1291/2000, kako je izmijenjena Uredbom br. 325/2003, treba tumačiti na način da u slučaju zakašnjelog podnošenja dokaza o pravilno izvršenom uvozu, iznos koji se zadržava, za količine za koje dokaz nije bio predočen u roku utvrđenom u članku 35. stavku 4. točki (a) navedene uredbe, treba izračunati na temelju stope sredstva osiguranja koja je stvarno primijenjena prilikom podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole ili dozvola u vezi s tim uvozom. Za potrebe takvog tumačenja nebitna je okolnost da je sredstvo osiguranja položeno na temelju stope koja je viša od one koja se primjenjuje na drugi uvoz iste vrste proizvoda kao što je uvezeni proizvod, s obzirom na to da je potonji oslobođen od plaćanja uvozne carine.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (peto vijeće) od 8. svibnja 2003. # Deutscher Handballbund eV protiv Maros Kolpak. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Hamm - Njemačka. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-438/00.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. lipnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 79/409/EEZ. # Predmet C-235/04.