title: Presuda Suda (treće vijeće) od 26. svibnja 2016.#Rose Vision, SL protiv Europske komisije.#Žalba – Projekti u području istraživanja koje financira Europska unija – Revizija kojom se utvrđuju nepravilnosti u provedbi određenih projekata – Odluka Komisije o obustavi plaćanja iznosa koji se moraju platiti u okviru određenih projekata – Tužba za naknadu štete – Odbijanje – Obrazloženje.#Predmet C-224/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      26. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Projekti u području istraživanja koje financira Europska unija — Revizija kojom se utvrđuju nepravilnosti u provedbi određenih projekata — Odluka Komisije o obustavi plaćanja iznosa koji se imaju platiti u okviru određenih projekata — Tužba za naknadu štete — Odbijanje — Obrazloženje“
      U predmetu C‑224/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 15. svibnja 2015.,

         Rose Vision SL, sa sjedištem u Pozuelu de Alarcón (Španjolska), koji zastupa J. J. Marín López, abogado,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju R. Lyal i M. Siekierzyńska, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Rose Vision SL svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda od 5. ožujka 2015., Rose Vision i Seseña/Komisija (T‑45/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:138) u dijelu u kojem je Opći sud tom presudom odbio njegovu tužbu kojom se tražilo poništenje i naknada štete.

         Okolnosti spora

               2

               Rose Vision, trgovačko društvo u likvidaciji, sklopio je s Komisijom, koja je djelovala za račun Europske unije, pet ugovora o subvencioniranju (u daljnjem tekstu: ugovori) u okviru Sedmog okvirnog programa za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.), među kojima i ugovor br. 246910 u vezi s projektom „FutureNEM”.

               3

               Komisija je, u skladu s odredbama iz općih uvjeta „FP7” koji se primjenjuju na te ugovore (u daljnjem tekstu: primjenjivi opći uvjeti), svojim internim revizorskim službama zadala zadatak da provedu financijsku reviziju, osobito u vezi s načinom na koji žalitelj provodi projekt „FutureNEM”.

               4

               Nacrt revizorskog izvješća koje su sastavile Komisijine interne revizorske službe pod oznakom 11-INFS-025 poslan je žalitelju 2. veljače 2012.

               5

               Iz tog nacrta revizorskog izvješća proizlazilo je da žaliteljeva financijska izvješća nisu odražavala dopuštene troškove, račune i kamate te da je stoga trebalo zaključiti da je žalitelj financiranje tog projekta provodio na neprihvatljiv način, ne poštujući obveze iz ugovora u vezi s projektom „FutureNEM”.

               6

               Žalitelj je nakon dvaju neformalnih sastanaka dostavio svoja očitovanja u vezi s navedenim projektom i 30. ožujka 2012., dakle na dan isteka roka koji mu je dodijeljen u tu svrhu, poslao Komisiji dodatnu dokumentaciju.

               7

               Komisija je 21. svibnja 2012. žalitelju uputila dopis kojim mu je priopćila svoju odluku o obustavi plaćanja koja se odnose na drugu fazu projekta „FutureNEM”, u skladu s primjenjivim općim uvjetima.

               8

               Komisija je 31. srpnja 2012. obavijestila žalitelja da ni dodatna dokumentacija ni očitovanja koja je dostavio u vezi s nacrtom predmetnog revizorskog izvješća nisu dovela u pitanje njezine zaključke prema kojima određeni troškovi nisu bili dopušteni jer nisu bili stvarni, ekonomski i nužni. Komisija je, među ostalim, žalitelju dala mogućnost da dostavi nova obrazloženja, što je on i učinio 30. kolovoza 2012.

               9

               Komisijine interne revizorske službe 9. listopada 2012. dovršile su izvješće o reviziji pod oznakom 11-INFS-025, u kojem su zaključile da određeni troškovi osoblja nisu dopušteni, osobito zbog nepoštovanja više dijelova primjenjivih općih uvjeta.

               10

               Tijekom sljedećih mjeseci razmijenjeno je više dokumenata u vezi s posljedicama tih zaključaka, u dijelu koji se odnosi kako na projekt „FutureNEM” tako i na druge projekte u kojima je sudjelovao žalitelj. Žalitelju je osobito upućena obavijest o terećenju na ime iznosa koji treba vratiti u okviru projekta „FutureNEM”.

               11

               Svi ugovori sadržavaju odredbu o rješavanju sporova prema kojoj Opći sud, ili u slučaju žalbe Sud, ima isključivu nadležnost za rješavanje svih sporova između ugovornih strana u vezi s valjanošću, izvršavanjem ili tumačenjem tih ugovora kao i u vezi s valjanošću Komisijinih odluka kojima se određuju novčane obveze.

         Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               12

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 29. siječnja 2013. Rose Vision i njegov upravitelj podnijeli su tužbu kojom se osobito traži naknada štete u iznosu od 5 854 264 eura koja je navodno pretrpljena zbog Komisijina postupanja.

         Dopuštenost

               13

               S obzirom na to da je Komisija najprije istaknula prigovor nedopuštenosti tužbe Rose Visiona i njegova upravitelja zbog nedostatka predmeta, Opći sud u točki 38. pobijane presude precizirao je predmet spora, zaključivši da zahtjeve tužiteljâ pred Općim sudom treba ispitati u vezi s revizorskim izvješćem pod oznakom 11‑INFS-025 i Komisijinim dopisom od 21. svibnja 2012., kojim se na temelju navedenog izvješća obustavljaju plaćanja u vezi s projektom „FutureNEM”.

               14

               Nakon što je na taj način odredio predmet spora, Opći sud ispitao je ostale razloge za nedopuštenost koje je istaknula Komisija u vezi s različitim dijelovima zaključaka te ih je odbio.

         Meritum

               15

               Kada je riječ o različitim povredama navedenih ugovora na koje su se pred Općim sudom pozvali tužitelji, taj je sud u točki 87. pobijane presude utvrdio da se Komisiji u biti predbacuje da je povrijedila odredbe ugovora o projektu „FutureNEM”, na prvome mjestu u odnosu na postupak revizije, na drugome mjestu u vezi s obustavom plaćanja te na trećemu mjestu u odnosu na povjerljivost revizija.

               16

               Kada je riječ osobito o argumentu koji se temelji na navodnoj povredi ugovornih odredbi u vezi s obustavom plaćanja, Opći je sud u točkama 99. i 101. pobijane presude istaknuo da iz ispitivanja zaključaka iz nacrta izvješća o reviziji pod oznakom 11-INFS-025 proizlazi da su oni bili dovoljni za opravdanje te obustave. Naime, u tim je zaključcima već dokazano postojanje određenih nedopuštenih troškova osoblja kao i nepoštovanje određenih ugovornih odredbi, što je potvrđeno u konačnoj verziji revizorskog izvješća, u odnosu na koje tužitelj nije podnio nijedan dokaz Općem sudu kojim bi se dovelo u pitanje zaključke koji iz njega proizlaze.

               17

               Stoga je Opći sud odbio taj argument kao neosnovan. S obzirom na to da je odbio i ostale argumente koji su pred njega izneseni, Opći sud odbio je tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               18

               Rose Vision od Suda prije svega traži da ukine pobijanu presudu.

               19

               Komisija od Suda traži da odbije žalbu i naloži Rose Visionu snošenje troškova.

         Žalba

               20

               Žalitelj u potporu žalbi ističe pet žalbenih razloga.

               21

               U ovom predmetu treba na prvome mjestu ispitati drugi žalbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju obrazloženja pobijane presude.

         Argumentacija stranaka

               22

               Drugim žalbenim razlogom žalitelj ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava koja se sastoji u nedostatku obrazloženja, zaključivši, u točki 99. pobijane presude, da je u nacrtu revizorskog izvješća pod oznakom 11-INFS-025 od 2. veljače 2012. dokazano postojanje određenih neopravdanih troškova osoblja kao i nepoštovanje određenih ugovornih odredbi, što je potvrđeno u konačnoj verziji tog revizorskog izvješća.

               23

               Komisija smatra da taj drugi razlog treba smatrati neosnovanim. Naime, u pobijanoj presudi izrijekom su navedeni argumenti dviju stranaka i iz nje je vidljivo obrazloženje Općeg suda.

         Ocjena Suda

               24

               U tom pogledu treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, rasuđivanje Općeg suda mora biti na jasan i nedvosmislen način razvidno iz obrazloženja presude, tako da zainteresirane osobe mogu spoznati razloge donesene odluke, a Sud obavljati sudski nadzor (vidjeti osobito presudu od 11. lipnja 2015., EMA/Komisija, C‑100/14P, EU:C:2015:382, neobjavljena, t. 67. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Međutim, obveza obrazlaganja ipak ne nalaže Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se iscrpno i pojedinačno osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje, dakle, može biti implicitno, pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (presude od 22. listopada 2014., British Telecommunications/Komisija, C‑620/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2309, t. 56. kao i od 11. lipnja 2015., EMA/Komisija, C‑100/14P, neobjavljena, EU:C:2015:382, t. 75.).

               26

               Pitanje je li obrazloženje presude Općeg suda proturječno ili manjkavo pravno je pitanje koje se kao takvo može postaviti u okviru žalbe (vidjeti osobito presudu od 19. prosinca 2012., Planet/Komisija, C‑314/11 P, EU:C:2012:823, t. 63.).

               27

               Kada je riječ, na prvome mjestu, o troškovima osoblja, Opći je sud u točki 99. pobijane presude napomenuo da je u zaključcima nacrta revizorskog izvješća pod oznakom 11-INFS-025 već dokazano postojanje određenih neopravdanih troškova osoblja.

               28

               Kao drugo, kada je riječ o nepoštovanju određenih ugovornih odredbi na koje Opći sud upućuje u točki 99. pobijane presude, ti zaključci nisu ni na koji način u njoj pobliže objašnjeni.

               29

               Međutim, iz točke 101. pobijane presude osobito proizlazi da je žalitelj osporio revizorsko izvješće na kojem se temelji obustava plaćanja u okviru projekta „FutureNEM”, pozivajući se pritom na mnogobrojne pogreške i netočna utvrđenja. Iz točke 32. pobijane presude proizlazi, među ostalim, da je žalitelj osobito istaknuo da je sadržaj tog izvješća bio suprotan pravilima u vezi s revizijom i osobito financijskom vodiču.

               30

               Opći je sud unatoč tome odlučio utvrditi da žalitelj nije podnio nikakav dokaz koji bi omogućio dovođenje u pitanje zaključaka iz navedenog revizorskog izvješća.

               31

               Stoga treba utvrditi da ocjena Općeg suda ne proizlazi jasno i nedvosmisleno iz obrazloženja presude (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Planet, C‑314/11 P, EU:C:2012:823, t. 66.), koji nije ni na koji način naveo razloge zbog kojih prigovori žalitelja protiv zaključaka iz predmetnog revizorskog izvješća ne bi omogućavali da se ono dovede u pitanje. U tim uvjetima, obrazloženje pobijane presude ne omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge te presude ni Sudu da izvrši svoj nadzor. Obrazloženje sastavljeno na tako neosporiv način osobito sprečava Sud da provjeri je li obrazloženje na kojem se temelji odluka Općeg suda kontradiktorno.

               32

               Iz toga slijedi da je, povrijedivši svoju obvezu obrazlaganja, Opći sud počinio povredu koja se tiče prava.

               33

               Stoga treba usvojiti drugi žalbeni razlog i žalbu proglasiti osnovanom a da nije potrebno ispitati ostale žalbene razloge žalitelja iznesene njoj u potporu (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2013., Isdin /Bial‑Portela, C‑597/12 P, EU:C:2013:672, t. 30.).

               34

               Iz toga slijedi da presudu treba ukinuti u dijelu u kojem se odnosi na društvo Rose Vision.

               35

               Sukladno članku 61. stavku 1. Statuta Suda Europske unije, u slučaju da Sud ukine odluku Općeg suda, on može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu. Treba utvrditi da u ovom predmetu stanje postupka ne dopušta da se konačno odluči u sporu.

               36

               Stoga predmet valja vratiti na ponovno odlučivanje Općem sudu, a o troškovima odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 5. ožujka 2015., Rose Vision i Seseña/Komisija (T‑45/13, neobjavljena, EU:T:2015:138) u dijelu u kojem se odnosi na Rose Vision SL.

                           2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. veljače 2017.#Novar GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Izvanugovorna odgovornost – Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Odluka o odbijanju prigovora zbog nepostojanja dokaza o ranijem pravu – Pravilo 19. stavak 2. točka (a) Uredbe (EZ) br. 2868/95 – Preispitivanje odluke – Članak 62. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Šteta u obliku odvjetničkih troškova – Uzročna veza.#Predmet T-726/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      17. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Izvanugovorna odgovornost — Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga — Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija — Odluka o odbijanju prigovora zbog nepostojanja dokaza o ranijem pravu — Pravilo 19. stavak 2. točka (a) Uredbe (EZ) br. 2868/95 — Preispitivanje odluke — Članak 62. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Šteta u obliku odvjetničkih troškova — Uzročna veza“
      U predmetu T‑726/14,

         Novar GmbH, sa sjedištem u Albstadtu (Njemačka), koji zastupa R. Weede, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa S. Hanne, u svojstvu agenta,
      tuženi,
      povodom zahtjeva koji se temelji na članku 268. UFEU‑a i kojim se traži naknada imovinske štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog odvjetničkih troškova koji su mu nastali u okviru postupka povodom žalbe protiv odluke Odjela za prigovore čijim je donošenjem navodno povrijeđeno pravilo 19. stavak 2. točka (a) Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice i opća načela prava,
      OPĆI SUD (prvo vijeće)
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, E. Buttigieg (izvjestitelj) i L. Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín, suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 30. rujna 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, društvo Novar GmbH nositelj je međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija za žig FlexES.

               2

               Tužitelj je 15. lipnja 2012. pri Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) uložio prigovor koji se temelji na tom žigu protiv prijave žiga Europske unije FLEXPS. Jezik postupka povodom prigovora bio je engleski.

               3

               Dopisom od 22. lipnja 2012. EUIPO je obavijestio tužitelja da je njegov prigovor dopušten i ostavio mu je rok, u skladu s člankom 41. stavkom 3. drugom rečenicom Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) i pravilom 19. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) za iznošenje činjenica, dokaza i argumenata koji podupiru razloge za prigovor, a osobito elemenata u prilog postojanja ranijeg prava na koje se pozvao u prilog svojeg prigovora.

               4

               U pogledu dokaza o postojanju, valjanosti i opsega zaštite ranijeg prava na koje se pozvao u prilog svojeg prigovora, u dopisu je, među ostalim, bio obaviješten o sljedećem:
               „Ako se prigovor temelji na ranijim zahtjevima ili registracijama žiga [Europske unije], podnositelj prigovora ne mora dostaviti niti jedan dokazni element koji se odnosi na navedene žigove jer Ured raspolaže relevantnim informacijama u bazi podataka te će drugoj stranci poslati poveznicu na tu bazu podataka (CTM‑Online). Nadalje, molimo Vas da primite na znanje da isto vrijedi u slučaju da je raniji žig međunarodna registracija u kojoj je naznačena [Europska unija] ako je jezik postupka engleski, francuski ili španjolski, koji su tri službena jezika [Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo] (WIPO) i ako su podaci dostupni na sva ta tri jezika.”

               5

               S učinkom od 1. srpnja 2012., EUIPO je promijenio praksu u odnosu na primjenu pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95 odlučujući da izvadci iz baze podataka EUIPO‑a CTM‑Online više nisu dovoljni za dokazivanje postojanja ranijeg žiga u slučaju da se prigovor zasniva na međunarodnoj registraciji u kojoj je naznačena Unija. Ta nova praksa primjenjivala se na sve postupke povodom prigovora u kojima je zahtjev uložen prije 1. srpnja 2012.

               6

               Tužitelj je 26. listopada 2012. dostavio pisano očitovanje u prilog svom prigovoru a da nije priložio popratne dokumente o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga.

               7

               Odlukom od 14. svibnja 2013. Odjel za prigovore odbio je prigovor na temelju pravila 20. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 s obrazloženjem da tužitelj nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga.

               8

               Tužitelj je 21. svibnja 2013. uložio žalbu EUIPO‑u protiv odluke Odjela za prigovore dostavljajući izvatke iz registra EUIPO‑a i Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO). Podredno, postavio je zahtjev za povrat u prijašnje stanje u pogledu roka za dostavu dokaznih elemenata koji se odnose na raniji žig.

               9

               Odjel za prigovore je 27. lipnja 2013. obavijestio tužitelja i podnositelja prijave za sporni žig Europske unije, u skladu s člankom 62. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, o namjeri da usvoji žalbu s obrazloženjem da je, suprotno od onog što proizlazi iz odluke od 14. svibnja 2013., trebao smatrati da su, u prilog prigovoru bili istaknuti činjenice, dokazi i argumenti.

               10

               Podnositelj prijave za žig Europske unije 27. kolovoza 2013. prihvatio je ispravak u skladu s člankom 62. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009. Tajništvo žalbenog vijeća 9. listopada 2013. obavijestilo je tužitelja da je Odjel za prigovore ispravio svoju odluku od 14. svibnja 2013., da je postupak povodom žalbe okončan i da će pristojba na žalbu biti vraćena.

               11

               Postupak povodom prigovora je nastavljen i Odjel za prigovore usvojio je prigovor odlukom od 17. listopada 2013. te odbio prijavu žiga Europske unije. Ta odluka postala je konačna s obzirom na to da stranke na nju nisu uložile žalbu.

               12

               Dopisima od 10. veljače i 24. ožujka 2014. tužitelj je od EUIPO‑a zahtijevao naknadu štete na temelju članka 118. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 u iznosu od 2498,00 eura na temelju odvjetničkog troška koji je nastao zbog osporavanja odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013.

               13

               Dopisom od 2. svibnja 2014. EUIPO je odbio zahtjev tužitelja.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               14

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 26. rujna 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               15

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        naloži EUIPO‑u plaćanje iznosa od 2498,00 eura, uvećanog za kamate po kamatnoj stopi za 5 postotnih bodova većoj od osnovne kamatne stope od trenutka podnošenja tužbe;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova spora, uključujući troškove odvjetničkog zastupanja.

               16

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               17

               Na prijedlog suca izvjestitelja Opći sud odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je u okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 89. svojeg Poslovnika, s jedne strane, pozvao stranke da dostave određene dokumente i, s druge strane, postavio strankama pitanja u pisanom obliku pozvavši ih da na njih djelomično odgovore prije rasprave, a djelomično na raspravi.

               18

               Na raspravi održanoj 30. rujna 2016. Opći sud saslušao je izlaganja stranaka i njihove odgovore na pitanja koje im je postavio.

         Pravo

               19

               Ovom tužbom za naknadu štete tužitelj zahtjeva naknadu imovinske štete koja se sastoji od odvjetničkih troškova koje je pretrpio u okviru žalbe protiv odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013. (vidjeti gore točku 12.).

               20

               Tužitelj smatra da su u ovom slučaju ispunjena tri uvjeta koja su potrebna za nastanak izvanugovorne odgovornosti EUIPO‑a na temelju članka 118. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. U prvom redu, tužitelj smatra da je odluka Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013. nezakonit akt koji čini dovoljno ozbiljnu povredu prava u smislu sudske prakse u području izvanugovorne odgovornosti jer se temelji na pogrešnoj primjeni pravila 19. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 2868/95 i jer je prilikom njezina usvajanja povrijeđeno načelo dobre vjere i saslušanja protivne stranke. Naime, tužitelj s tim u vezi navodi da je tom odlukom odbijen njegov prigovor zato što nije dostavio dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga iako, prema informacijama o kojima je obaviješten dopisom od 22. lipnja 2012. (vidjeti gore točku 4.) taj dokaz nije bio potreban u slučaju kao što je ovaj, u kojem se prigovor temelji na međunarodnoj registraciji u kojoj je naznačena Unija i ako je engleski bio jezik postupka.

               21

               Kao drugo, zbog takve EUIPO‑ve pogrešne primjene prava tužitelj je bio primoran uložiti žalbu što mu je prouzročilo štetu koja odgovara odvjetničkim troškovima koji su nastali povodom žalbe.

               22

               Kao treće, postojala je izravna uzročna veza između tih troškova i nezakonitog akta EUIPO‑a s obzirom na to da je tužitelj morao posegnuti za odvjetničkim postupanjem radi provođenja kontrole zakonitosti odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013.

               23

               EUIPO osporava osnovanost tih navoda.

               24

               Prema članku 340. stavku 2. UFEU‑a Unija je, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.

               25

               U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, da bi postojala izvanugovorna odgovornost Unije u smislu članka 340. stavka 2. UFEU‑a zbog nezakonitog postupanja njezinih institucija ili ureda, mora ispuniti nekoliko uvjeta, tj. postupanje koje se stavlja na teret mora biti nezakonito, mora se pretrpjeti stvarna šteta i mora postojati uzročna veza između navodnog postupanja i štete na koju se poziva (presuda od 29. rujna 1982., Oleifici Mediterranei/EEZ, 26/81, EU:C:1982:318, t. 16.; vidjeti također presudu od 9. studenoga 2006., Agraz i dr./Komisija, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, t. 26. i navedenu sudsku praksu). Ta načela primjenjuju se mutatis mutandis na izvanugovornu odgovornost Unije, u smislu iste odredbe, ako postoji nezakonito postupanje i šteta koju je prouzročila jedna od njezinih agencija, kao što je to EUIPO, koju potonja treba popraviti na temelju članka 118. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti presudu od 27. travnja 2016., European Dynamics Luxembourg i dr./EUIPO, T‑556/11, žalbeni postupak u tijeku, EU:T:2016:248, t. 264. i navedenu sudsku praksu).

               26

               S obzirom na kumulativnu narav tih uvjeta, valja također podsjetiti da tužbu treba odbiti u cijelosti ako jedan od tih uvjeta nije ispunjen a da nije potrebno ispitati druge uvjete (presude od 15. rujna 1994., KYDEP/Vijeće i Komisija, C‑146/91, EU:C:1994:329, t. 19. i 81. i od 20. veljače 2002., Förde‑Reederei/Vijeće i Komisija, T‑170/00, EU:T:2002:34, t. 37). Usto, sud Unije nije dužan ispitati uvjete prema određenom redoslijedu (presuda od 9. rujna 1999., Lucaccioni/Komisija, C‑257/98 P, Zb., EU:C:1999:402, t. 13.).

               27

               Opći sud smatra da valja započeti s ispitivanjem postoji li uzročna veza između navodno nezakonitog postupanja EUIPO‑a, tj. usvajanje odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013., i prouzročene štete u obliku odvjetničkih troškova koje je pretrpio tužitelj radi ulaganja žalbe na tu odluku.

               28

               U tom pogledu, iz sudske prakse proizlazi da Unija može biti odgovorna samo za štetu koja dovoljno izravno proizlazi iz nepropisnog postupanja dotične institucije (presuda od 4. listopada 1979., Dumortier i dr./Vijeće, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 i 45/79, EU:C:1979:223, t. 21.). Na tužitelju je da dostavi dokaz o postojanju takve veze (presuda od 30. siječnja 1992., Finsider i dr./Komisija, C‑363/88 i C‑364/88, EU:C:1992:44, t. 25.).

               29

               Tužitelj u biti smatra da postoji izravna uzročna veza između odvjetničkog troška koji je nastao zbog ulaganja žalbe protiv odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013. i nezakonitog postupanja EUIPO‑a koje se sastoji od usvajanja te odluke, s obzirom na to da je morao posegnuti za odvjetničkim postupanjem radi provođenja kontrole zakonitosti navedene odluke, osobito iz razloga koji se odnose na obvezu umanjenja štete.

               30

               EUIPO podsjeća da u skladu s člankom 92. Uredbe br. 207/2009 u postupku pred EUIPO‑om nije obvezno odvjetničko zastupanje. Međutim, ako je osigurano odvjetničko zastupanje, odredbe Uredbe br. 207/2009 i Uredbe br. 2868/95 uređuju pitanja raspodjele i utvrđivanja troškova tog zastupanja. Slijedom navedenog, prema mišljenju EPSO‑a, nije moguće žalbom na temelju članka 118. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 ostvariti pravo na troškove zastupanja u žalbenom postupku pred odjelima EUIPO‑a jer bi takvim pravnim lijekom bila zaobiđena sveobuhvatna pravila Uredbe br. 207/2009 o raspodjeli i utvrđivanju troškova.

               31

               U tom smislu, ustaljena je sudska praksa da, kada u predsudskoj fazi postupka nije nužno odvjetničko zastupanje, ne postoji uzročna veza između navodne štete, tj. troškova takvog zastupanja, i postupanja koje se eventualno stavlja na teret instituciji ili agenciji. Naime, iako se zainteresiranim osobama ne može zabraniti da već u toj fazi postupka osiguraju savjete odvjetnika, radi se o njihovu vlastitom izboru koji se ne može pripisivati odnosnoj instituciji (vidjeti u tom smislu presude od 9. ožujka 1978., Herpels/Komisija, 54/77, EU:C:1978:45, t. 46. do 49.; od 28. lipnja 2007., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑331/05 P, EU:C:2007:390, t. 24. do 29. i od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija, T‑48/05, EU:T:2008:257, t. 415. i 416.).

               32

               U ovom slučaju, iz članka 92. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da odvjetničko zastupanje pred odjelima EUIPO‑a nije obvezno za stranku kao što je to tužitelj koja ima domicil, glavno mjesto poslovanja ili stvarno i djelatno industrijsko ili trgovačko sjedište na području Unije. Slijedom navedenog, odvjetnički trošak koji je u ovom slučaju pretrpio tužitelj proizlazi iz njegova vlastitog izbora i ne može biti izravno pripisan EUIPO‑u. Dakle, ne postoji uzročna veza između navodno nezakonitog postupanja EUIPO‑a i odvjetničkih troškova koje je tužitelj pretrpio zbog postupka povodom žalbe.

               33

               Argument tužitelja prema kojem je on morao posegnuti za odvjetničkim zastupanjem radi osporavanja odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013. kako bi „umanjio štetu” ne mijenja taj zaključak. Naime, tim argumentom tužitelj naglašava da postoji uzročna veza između postupanja institucije i štete na koju se poziva i smatra da je primijenio dužnu pažnju i poduzeo nužne mjere za sprečavanje eventualne štete te da nije prekinuo uzročnu vezu vlastitim ponašanjem (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 1990., Grifoni/Komisija, C‑308/87, EU:C:1990:134, t. 16. i 17. i od 19. svibnja 1992.; Mulder i dr./Vijeće i Komisija, C‑104/89 i C‑37/90, EU:C:1992:217, t. 33.). Međutim, u ovom slučaju upravo nedostaje takva uzročna veza. Dakle, u ovom slučaju nije relevantno pitanje je li tužitelj smanjio opseg eventualne štete time što je tražio savjet odvjetnika.

               34

               S obzirom na prethodna razmatranja i imajući u vidu kumulativnu narav uvjeta za postojanje izvanugovorne odgovornosti institucija, ureda i agencija Unije, valja odbiti tužbu za naknadu štete u cijelosti jer tužitelj nije dokazao postojanje izravne uzročne veze između navodno nezakonitog postupanja EUIPO‑a i štete na koju se poziva a da nije nužno utvrditi postojanje ostalih uvjeta za nastanak te odgovornosti.

               35

               Podredno valja napomenuti, kao što to navodi i EUIPO, da, iako odvjetničko zastupanje nije obvezno u postupku pred tim uredom, članak 85. Uredbe 207/2009 i pravilo 94. Uredbe br. 2868/95 predviđaju pravila koja se tiču raspodjele troškova i ograničenja tarifa koje se odnose na nadoknadive troškove za slučaj da neka od stranaka imenuje zastupnika. Međutim, kako ispravno navodi tužitelj i što u biti potvrđuje EUIPO, te se odredbe ne primjenjuju u okviru postupka povodom prigovora i u pogledu raspodjele troškova između stranaka u tom postupku.

               36

               S obzirom na to, valja također napomenuti, kao što to navodi EUIPO, da ni jedna odredba Uredbe br. 207/2009 ni Uredbe br. 2868/95 ne propisuje naknadu troškova odvjetničkog zastupanja koji su nastali zbog ulaganja žalbe u slučaju da odjel koji je donio pobijanu odluku odluči, kao u ovom slučaju, preispitati odluku u skladu s člankom 62. Uredbe br. 207/20009. Osobito, niti jedna odredba tih uredbi ne propisuje da EPSO stranci koja je uspjela u sporu nadoknađuje odvjetničke troškove u okviru takvog postupka. Članak 51. točka (a) Uredbe br. 2868/95 propisuje samo povrat pristojbe za žalbu prema kojoj odjel čija je odluka pobijana nalaže povrat pristojbe za žalbu ako se žalba prihvati u skladu s člankom 61. ili člankom 62. Uredbe br. 207/2009. U ovom slučaju za tužitelja je nesporno da mu je EUIPO vratio pristojbu za žalbu.

               37

               Iz prethodno navedenog proizlazi da bi se dodjeljivanjem tužitelju naknade štete zbog odvjetničkih troškova koje je pretrpio zbog žalbe protiv odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013. zaobišlo pravila u pogledu troškova zastupanja iz Uredbe br. 207/2009 i Uredbe br. 2868/95 (vidjeti analogijom presudu od 8. studenoga 2011., Idromacchine i dr./Komisija, T‑88/09, EU:T:2011:641, t. 100. i naveden sudsku praksu).

               38

               Posljedično, tužbu valja odbiti.

         Troškovi

               39

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Na temelju članka 135. stavka 2. navedenog poslovnika, Opći sud može jednoj stranci, čak i ako je uspjela u postupku, naložiti snošenje troškova djelomično ili u potpunosti, ako se to čini opravdanim na temelju njezina ponašanja, uključujući ponašanje prije pokretanja postupka, a posebno ako je drugoj stranci prouzročila troškove koje Opći sud smatra nepotrebnima ili nastalima zloupotrebom prava.

               40

               Prema sudskoj praksi, treba primijeniti tu odredbu kada je neka institucija ili agencija Unije doprinijela svojim ponašanjem nastanku spora (vidjeti presudu od 8. srpnja 2015., European Dynamics Luxembourg i dr./Komisija, T‑536/11, EU:T:2015:476, t. 391 (neobjavljena) i navedenu sudsku praksu).

               41

               U ovom slučaju EUIPO ne spori da je dopis od 22. lipnja 2012. upućen tužitelju sadržavao podatak prema kojem podnositelj prigovora nije trebao dostaviti niti jedan dokazni element koji se odnosi na ranije pravo ako se prigovor temeljio, kao u ovom slučaju, na međunarodnoj registraciji u kojoj je naznačena Unija te pod uvjetom da je jezik postupka među ostalim bio, kao u ovom slučaju, engleski. Usto je taj podatak bio u skladu s praksom EUIPO‑a koja je bila na snazi u odnosu na prigovore koji su, kao tužiteljev, uloženi prije 1. srpnja 2012., što EUIPO nije osporavao. Međutim, usprkos tom podatku i toj praksi, Odjel za prigovore odbio je prigovor tužitelja upravo zato što tužitelj nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga.

               42

               Zbog takvog postupanja EUIPO‑a tužitelj je morao uložiti žalbu protiv odluke Odjela za prigovore od 14. svibnja 2013. Budući da tužitelj nije mogao nadoknaditi odvjetnički trošak koji je nastao zbog žalbe na temelju Uredbe br. 207/2009 i Uredbe br. 2868/95 kao što to proizlazi iz gore navedenih točaka 35. i 36., opravdano je držao da je tužba za naknadu štete jedini način za dobivanje naknade tih troškova od EUIPO‑a.

               43

               Ulaganje ove tužbe, dakle, rezultat je postupanja EUIPO‑a u postupku koji se pred njim vodio. Također, neovisno o odbijanju ove tužbe, s obzirom na činjenice ovog postupka, pravično je da svaka stranka snosi svoje troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvo Novar GmbH
                           i Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) svaki snosi vlastite troškove.

                           Kanninen

                           Buttigieg

                           Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 17. veljače 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 2012. ožujak 06.#FLS Plast A/S protiv Europska komisija.#Predmet T-64/06.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 25. siječnja 2017.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljen u okviru Šestog okvirnog programa za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2002. – 2006.) – Projekt Doc@Hand – Prihvatljivi troškovi – Protuzahtjev – Povrat isplaćenih iznosa – Zatezne kamate.#Predmet T-771/14.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 5. veljače 2015.#Agrooikosystimata EPE protiv Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička poljoprivredna politika – Uredba (EEZ) br. 2078/92 – Poljoprivredne metode proizvodnje koje su u skladu sa zahtjevima zaštite prirode i održavanja krajobraza – Dugoročno stavljanje poljoprivrednog zemljišta na ugar u svrhe povezane s okolišem – Poljoprivredno‑ekološke potpore koje se plaćaju poljoprivrednicima i koje sufinancira Europska unija – Svojstvo korisnika takvih potpora.#Predmet C-498/13.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      5. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Zajednička poljoprivredna politika — Uredba (EEZ) br. 2078/92 — Poljoprivredne metode proizvodnje koje su u skladu sa zahtjevima zaštite prirode i održavanja krajobraza — Dugoročno stavljanje poljoprivrednog zemljišta na ugar u svrhe povezane s okolišem — Poljoprivredno‑ekološke potpore koje se plaćaju poljoprivrednicima i koje sufinancira Europska unija — Svojstvo korisnika takvih potpora“
      U predmetu C‑498/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias (Grčka), odlukom od 1. kolovoza 2013., koju je Sud zaprimio 16. rujna 2013., u postupku

         Agrooikosystimata EPE

      protiv

         Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon,

         Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon,

         Perifereia Thessalias (Perifereaki Enotita Magnisias),

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika šestog vijeća, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Agrooikosystimata EPE, P. Giatagantzidis, dikigoros,

               —

               za Ypourgos Oikonomikon i Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon kao i za grčku vladu, I. Chalkias i E. Leftheriotou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Aquilina i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2078/92 od 30. lipnja 1992. o poljoprivrednim metodama proizvodnje koje su u skladu sa zahtjevima zaštite prirode i održavanja krajobraza (SL L 215, str. 85.) [neslužbeni prijevod] i Uredbe Komisije (EZ) br. 746/96 od 24. travnja 1996. o detaljnim pravilima za provedbu Uredbe br. 2078/92 (SL L 102, str. 19.) [neslužbeni prijevod].

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Agrooikosystimata EPE (u daljnjem tekstu: Agrooikosystimata), s jedne strane, i Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon (ministar gospodarstva i financija), Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon (ministar za poljoprivredni razvoj i hranu) i Perifereia Thassalias (Perifereaki Enotita Magnisias) (regija Tesalija, okrug Magnisias), s druge strane, u pogledu izuzeća poljoprivrednog zemljišta koje je Agrooikosystimata zakupila iz dugoročnog programa stavljanja poljoprivrednog zemljišta na ugar (u daljnjem tekstu: program DPSPZU).

         Pravni okvir

         Uredba br. 2078/92

               3

               Uvodne izjave 2., 4., 10., 11. i 12. Uredbe br. 2078/92 glasile su kako slijedi:
               „s obzirom na to da mjere s ciljem smanjenja poljoprivredne proizvodnje u Zajednici trebaju imaju korisne učinke na okoliš;
               [...]
               s obzirom na to da na temelju sustava prikladnih potpora poljoprivrednici mogu djelovati u korist čitavoj zajednici uvođenjem i zadržavanjem načina proizvodnja spojivih s povećanim zahtjevima zaštite okoliša i prirodnih resursa ili sa zahtjevima očuvanja prirodnog okružja i krajobraza;
               [...]
               s obzirom na to da širina problema zahtijeva da se ti režimi primijene na sve poljoprivrednike u Zajednici koji se obvežu da će upotrebljavati takve poljoprivredne metode koje štite, čuvaju ili poboljšavaju okoliš i prirodno okružje i da će izbjeći svako novo intenziviranje poljoprivredne proizvodnje;
               s obzirom na to […] da se čini […] oportunim uvesti režim koji omogućuje dugoročno stavljanje poljoprivrednog zemljišta na ugar u svrhe povezane s okolišem i zaštitom prirodnih resursa;
               s obzirom na to da mjere iz ove uredbe trebaju potaknuti poljoprivrednike da preuzmu obveze u pogledu poljoprivrede spojive sa zahtjevima zaštite okoliša i očuvanja prirodnog okružja i tako pridonijeti ravnoteži tržišta; da one poljoprivrednicima trebaju nadoknaditi njihove gubitke u prihodima zbog smanjenja proizvodnje i/ili povećanja troškova proizvodnje te zbog uloge koju imaju u poboljšanju okoliša“. [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 1. Uredbe br. 2078/92:
               „Uspostavlja se sustav potpora u Zajednici, koji sufinancira Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP), komponenta za jamstva, kako bi se:

                        —

                        poduprle promjene predviđene u kontekstu zajedničke organizacije tržišta,

                        —

                        pridonijelo ostvarenju ciljeva zajedničke poljoprivredne politike i zajedničke politike u području okoliša,

                        —

                        pridonijelo osiguranju primjerenog prihoda za poljoprivrednike.

                  Cilj tog sustava potpora u Zajednici jest:

                        (a)

                        poticati upotrebu praksa poljoprivredne proizvodnje koje smanjuju onečišćujuće učinke poljoprivrede, što također pridonosi, smanjenjem proizvodnje, većoj ravnoteži tržišta;

                        (b)

                        poticati ekstenzifikaciju proizvodnje biljaka i uzgoja goveda i ovaca, uključujući prenamjenu obradivog zemljišta u ekstenzivne travnate površine;

                        (c)

                        poticati upotrebu poljoprivrednog zemljišta koje uzima u obzir zaštitu i poboljšanje okoliša, prirodnog okružja, krajobraza, prirodnih resursa, tla i genetske raznolikosti;

                        (d)

                        poticati očuvanje napuštenog poljoprivrednog i šumskog zemljišta kada se to čini potrebnim zbog ekoloških razloga, prirodnih rizika ili požara i stoga spriječiti rizike povezane s depopulacijom poljoprivrednih regija;

                        (e)

                        poticati dugoročno stavljanje zemljišta na ugar u svrhe povezane s okolišem;

                        (f)

                        poticati upravljanje zemljištem za javni pristup i aktivnosti u slobodno vrijeme;

                        (g)

                        poticati osvještavanje i obrazovanje poljoprivrednika u području poljoprivredne proizvodnje spojive sa zahtjevima zaštite okoliša i očuvanja prirodnog okružja.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 2. stavak 1. te uredbe predviđao je:
               „Pod uvjetom pozitivnih učinaka na okoliš i prirodno okružje, sustav može obuhvaćati potpore poljoprivrednicima koji se obvežu da će:
               [...]

                        (e)

                        održavati napušteno poljoprivredno ili šumsko zemljište;

                        (f)

                        staviti poljoprivredno zemljište na ugar na najmanje dvadeset godina s ciljem upotrebe u svrhe povezane s okolišem, osobito radi uspostave rezervi biotopa ili prirodnih parkova ili radi zaštite voda;

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 4. stavak 1. te uredbe propisivao je:
               „Godišnja premija po hektaru ili po izdvojenoj životinji dodjeljuje se poljoprivrednicima koji preuzmu, na najmanje pet godina, jednu ili više obveza iz članka 2., u skladu s programom primjenjivim u zoni o kojoj je riječ. U slučaju stavljanja na ugar, trajanje te obveze je dvadeset godina.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 5. Uredbe br. 2078/92 propisivao je:
               „1.   Kako bi se ostvarili ciljevi ove uredbe u okviru općih odredaba iz članka 3. stavka 4. i/ili zonalnih programa, države članice određuju:

                        (a)

                        uvjete dodjele potpore;

                        (b)

                        iznos potpora u zavisnosti od obveze koju preuzme korisnik i u zavisnosti od gubitaka prihoda kao i poticajne naravi mjere;

                        (c)

                        uvjete pod kojima se potpora za održavanje napuštenog zemljišta iz članka 2. stavka 1. točke (e) može u slučaju neraspoloživosti poljoprivrednikâ dodijeliti osobama koje nisu poljoprivrednici;

                  [...]
               2.   Nikakva potpora na temelju ove uredbe ne može se dodijeliti za zemljište koje je predmet uređenja Zajednice u pogledu stavljanja na ugar zemljišta koje se upotrebljava za proizvodnju neprehrambenih proizvoda.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Uredba br. 2078/92 stavljena je izvan snage člankom 55. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe (SL L 160, str. 80.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 93.).

               9

               Međutim, u skladu s člankom 55. stavkom 3. Uredbe br. 1257/1999, uredbe stavljene izvan snage i članci brisani stavcima 1. i 2. tog članka 55. nastavili su se primjenjivati na mjere koje je Komisija Europskih zajednica odobrila u skladu s tim uredbama prije 1. siječnja 2000.

         Uredba br. 746/96

               10

               Članak 1. Uredbe br. 746/96 propisivao je:
               „Potpore poljoprivrednicima iz članka 2. stavka 1. Uredbe (EEZ) br. 2078/92 dodjeljuju se za obveze koje imaju pozitivne učinke na okoliš i prirodno okružje. S obzirom na ciljeve propisane u članku 1. te uredbe, te obveze trebaju metode proizvodnje učiniti sukladnijima sa zahtjevima zaštite okoliša i tako pridonijeti poboljšanju dobrih poljoprivrednih praksa.“ [neslužbeni prijevod]

         Odluka 2000/115/EZ

               11

               Prilog I. Odluci Komisije 2000/115/EZ od 24. studenoga 1999. o definicijama obilježja, popisu poljoprivrednih proizvoda, iznimkama od definicija i regijama i okruzima za istraživanja o strukturi poljoprivrednih gospodarstava (SL 2000, L 38, str. 1.) [neslužbeni prijevod], naslovljen „Definicije i objašnjenja u vezi s popisom obilježja koje treba upotrebljavati za istraživanja Zajednice o strukturi poljoprivrednih gospodarstava“ [neslužbeni prijevod], definira poljoprivredno gospodarstvo na sljedeći način:
               „Jedinica u tehničkom i gospodarskom smislu podvrgnuta jedinstvenom upravljanju i koja proizvodi poljoprivredne proizvode. Poljoprivredno gospodarstvo također može pružati druge (nepoljoprivredne) proizvode i usluge.“ [neslužbeni prijevod]

               12

               U skladu s točkom B/01 tog priloga:
               „Nositelj poljoprivrednog gospodarstva fizička je osoba, skupina fizičkih osoba ili pravna osoba za čiji račun i u čije se ime iskorištava poljoprivredno gospodarstvo i koja je pravno i ekonomski odgovorna za poljoprivredno gospodarstvo, tj. koja za njega preuzima ekonomske rizike. Nositelj može biti vlasnik, zakupnik, dugoročni zakupnik, plodouživatelj ili opunomoćenik. Svi partneri u poljoprivrednom gospodarstvu u skupini koji sudjeluju u poljoprivrednim radovima tog gospodarstva smatraju se njegovim nositeljima.“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Agrooikosystimata osnovana je kao društvo s ograničenom odgovornošću s djelatnošću, među ostalim, istraživanja, provedbe programa i projekta koji se odnose na zaštitu, obnovu i promicanje prirodnog okružja i poljoprivrede, razvoj inicijativa i mjera za zaštitu okoliša, provedbu studija o utjecaju na okoliš te studije i provedbu programa za ruralni razvoj.

               14

               Tijekom 1997. Agrooikosystimata je zakupila zemljište površine 237,4 hektara u okrugu Magnisias kako bi na njemu stvorila, među ostalim, biotope i ekološke parkove.

               15

               Agrooikosystimata je 26. siječnja 1998. s voditeljem uprave za poljoprivredni razvoj tog okruga, u njegovom svojstvu predstavnika Ministarstva za poljoprivredni razvoj i prehranu, sklopila sporazum o iskorištavanju u okviru programa DPSPZU predviđenog Uredbom br. 2078/92.

               16

               Zemljište o kojem je riječ uključeno je, računajući od 1998., u taj program na 20 godina. Agrooikosystimata je preuzela različite obveze u vezi s nadziranim ostvarenjem ciljeva iz tog programa i zauzvrat je dobila osnovnu financijsku potporu po hektaru te dodatnu potporu tijekom 5 godina radi stvaranja prirodnog parka.

               17

               U lipnju 2005. središnji odbor za kontrolu programa DPSPZU na području Grčke ocijenio je da unatoč prikladnosti tog zemljišta za taj program Agrooikosystimata ne zadovoljava uvjete za korištenje tim potporama.

               18

               Prema mišljenju tog odbora, u programu DPSPZU mogu sudjelovati fizičke i pravne osobe koje u trenutku uključivanja svojeg poljoprivrednog zemljišta u taj program imaju prihod od svoje poljoprivredne djelatnosti obavljane na prikladnom zemljištu koji bi mogli izgubiti zbog planiranog smanjenja proizvodnje ili povećanja troškova proizvodnje.

               19

               Nasuprot tome, u tom programu ne mogu sudjelovati fizičke i pravne osobe koje u trenutku uključivanja svojeg poljoprivrednog zemljišta u taj program nisu pretrpjele nikakav gubitak prihoda zbog prenamjene svojeg poljoprivrednog gospodarstva ni, a fortiori, pravne osobe koje su osnovane s komercijalnim ciljem pristupa financijskim potporama predviđenima tim programom, zahvaljujući uključivanju u taj program zemljišta koje su zakupili ili namjeravali u tu svrhu zakupiti.

               20

               S obzirom na to da je Agrooikosystimata osnovana kao trgovačko društvo, da nije pretrpjela nikakav gubitak prihoda zbog uključivanja zemljišta o kojem je riječ u program DPSPZU i da je zakup tog zemljišta te njegovo uključivanje u taj program usto imao komercijalan i lukrativan cilj, u suprotnosti s odredbama Uredbe br. 2078/92, središnji odbor za kontrolu programa DPSPZU ocijenio je da je to zemljište pogrešno uključeno u taj program i da ga iz njega treba isključiti.

               21

               Posljedično, odlukom ravnatelja za poljoprivredni razvoj uprave prefekture Magnisias od 14. studenoga 2007. sporazum o iskorištavanju sklopljen između ministra za poljoprivredni razvoj i prehranu i Agrooikosystimate raskinut je i zemljište o kojem je riječ isključeno je iz programa DPSPZU.

               22

               Agrooikosystimata je podnijela tužbu protiv te odluke. Pred Dioikitiko Efeteio Larisas (prizivni upravni sud u Larisi) tvrdi, među ostalim, da kako iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 2078/92 tako iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 746/96 kao i iz Odluke Komisije 89/651/EEZ od 26. listopada 1989. o definicijama obilježja i o popisu poljoprivrednih proizvoda u svrhu istraživanja Zajednice o strukturi poljoprivrednih gospodarstava u razdoblju 1988.‑1997. (SL L 391, str. 1.) [neslužbeni prijevod] i Odluke 2000/115 proizlazi da su korisnici programa DPSPZU nositelji poljoprivrednih gospodarstava, fizičke ili pravne osobe, bez obzira na to jesu li vlasnici ili zakupnici, i to neovisno o tome obavljaju li poljoprivrednu djelatnost u poljoprivrednim gospodarstvima koja su već aktivna i proizvode li poljoprivredni prihod. Agrooikosystimata tvrdi da se upravo zbog lišenja mogućnosti korištenja zemljištem o kojem je riječ u skladu s njegovom namjenom nositelju isplaćuje financijska naknada predviđena Uredbom br. 2078/92.

               23

               Dioikitiko Efeteio Larisas smatra da iz uredaba br. 2078/92 i 746/96 proizlazi da samo osobe kojima je poljoprivreda glavna profesionalna djelatnost i kojima se prihod koji imaju od odgovarajućih poljoprivrednih gospodarstava smanjuje zbog obveza i ograničenja koja su preuzele mogu sudjelovati u programu DPSPZU. Budući da je ocijenio da Agrooikosystimata ne obavlja nikakvu poljoprivrednu djelatnost i da nije pretrpjela nikakav gubitak poljoprivrednog prihoda zbog stavljanja predmetnog zemljišta na ugar, taj je sud odlučio da to društvo ne zadovoljava uvjete za korištenje tim programom u odnosu na to zemljište.

               24

               Posljedično, Dioikitiko Efeteio Larisas odbio je tužbu Agrooikosystimate.

               25

               Tužitelj u glavnom postupku, koji prigovara tom sudu da je utemeljio svoju odluku na pogrešnom tumačenju uredaba br. 2078/92 i 746/96, podnio je žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodno pitanje.

               26

               S obzirom na to da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju tih odredaba, Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li za uključivanje u dugoročni program stavljanja zemljišta na ugar u skladu sa sustavom utemeljenom na Uredbi br. 2078/92 i Uredbi br. 746/96 nužan status poljoprivrednika ili je dovoljno da osoba preuzme ekonomski rizik za zemljište koje se uključi u program za čije je upravljanje odgovorna?“

         O prethodnom pitanju

               27

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita moraju li korisnici programa DPSPZU uspostavljenog Uredbom br. 2078/92 imati svojstvo poljoprivrednika ili je dovoljno da preuzmu ekonomski rizik povezan s vođenjem odgovarajućeg poljoprivrednog gospodarstva za koje odgovaraju.

               28

               Pred sudom koji je uputio zahtjev Agrooikosystimata osporava tumačenje uredaba br. 2078/92 i 746/96 od strane Dioikitiko Efeteio Larisas, prema kojem jedino osobe kojima je poljoprivreda glavna profesionalna djelatnost i kojima se prihod koji dobivaju iz poljoprivrednog gospodarstva smanjuje zbog obveza i ograničenja koja su preuzele mogu sudjelovati u tom programu.

               29

               Prema mišljenju Agrooikosystimate, iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 2078/92, koji u svojoj verziji u grčkom jeziku korisnike sustava potpora uspostavljenog tom uredbom opisuje kao „κατόχους γεωργικών εκμεταλλεύσεων“ (nositelje poljoprivrednog gospodarstva), proizlazi da svojstvo poljoprivrednika nije obvezno za mogućnost sudjelovanja u programu DPSPZU.

               30

               Agrooikosystimata u tom smislu navodi da ta uredba uspostavlja razliku između pojma „γεωργοί“ (poljoprivrednici) i pojma „κατόχους γεωργικών εκμεταλλεύσεων“ (nositelji poljoprivrednog gospodarstva). Taj potonji pojam, širi od prvonavedenog, treba odgovarati definiciji u točki B/01 Priloga I. Odluci 2000/115, tj. „fizička osoba, skupina fizičkih osoba ili pravna osoba za čiji račun i u čije ime se iskorištava poljoprivredno gospodarstvo i koja je pravno i ekonomski odgovorna za poljoprivredno gospodarstvo, tj. koja za njega preuzima ekonomske rizike.“

               31

               Treba naglasiti da postoje odstupanja između različitih jezičnih verzija članka 2. stavka 1. Uredbe br. 2078/92.

               32

               Naime, dok verzije te odredbe na grčkom, francuskom, talijanskom i nizozemskom jeziku upotrebljavaju pojam „nositelja poljoprivrednog gospodarstva“ u svrhu određivanja korisnika sustava potpora predviđenog tom uredbom, verzije te odredbe na španjolskom, njemačkom i engleskom jeziku upotrebljavaju pojam „poljoprivrednika“.

               33

               U tom smislu treba podsjetiti da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom odredbe prava Unije moraju tumačiti i primjenjivati ujednačeno u odnosu na verzije svih jezika Unije i da se u slučaju nejednakosti između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije predmetna odredba mora tumačiti s obzirom na opći sustav i svrhu uredbe čiji je dio (vidjeti presudu GSV, C‑74/13, EU:C:2014:243, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U konkretnom slučaju, iako verzije na grčkom, francuskom, talijanskom i nizozemskom jeziku u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 2078/92 upotrebljavaju pojam „nositelja poljoprivrednog gospodarstva“, umjesto pojma „poljoprivrednika“ za određivanje korisnika sustava potpora o kojem je riječ, ta dva pojma imaju, kako to proizlazi iz općeg sustava te uredbe, jednako značenje.

               35

               To proizlazi kako iz preambule Uredbe br. 2078/92 koja u svakoj od jezičnih verzija spomenutih u točki 32. ove presude upotrebljava pojam „poljoprivrednika“, a ne pojam „nositelja poljoprivrednog gospodarstva“, uključujući kada u svojim uvodnim izjavama 4. i 12. „poljoprivrednike“ opisuje kao korisnike sustava potpora koji uspostavlja, tako i iz članka 1. te uredbe, prema kojemu taj sustav potpora ima za cilj pridonijeti osiguranju primjerenog prihoda za „poljoprivrednike“.

               36

               To tumačenje potvrđuje članak 5. stavak 1. točka (c) Uredbe br. br. 2078/92 o napuštenom zemljištu, iz kojeg proizlazi da se potpora predviđena u članku 2. stavku 1. te uredbe mogla dodijeliti osobama koje nisu poljoprivrednici samo ako poljoprivrednici nisu bili raspoloživi za osiguranje održavanja napuštenog poljoprivrednog ili šumskog zemljišta.

               37

               Tumačenje koje proizlazi iz prethodno navedenih razmatranja, prema kojem su jedino osobe sa svojstvom poljoprivrednika mogle zahtijevati sudjelovanje u programu DPSPZU također je u skladu s ciljevima kojima teži Uredba br. 2078/92.

               38

               Naime, kako to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2., 10. i 12., ta uredba uspostavila je sustav potpora u Zajednici čiji je glavni cilj bio regulirati poljoprivrednu proizvodnju (vidjeti u tom smislu presudu Huber, C‑336/00, EU:C:2002:509, t. 35.).

               39

               To je osobito bio cilj programa DPSPZU, na temelju kojeg se isplaćivala financijska naknada poljoprivrednicima koji su se obvezali izuzeti od svoje poljoprivredne djelatnosti dio svojeg poljoprivrednog zemljišta u svrhe povezane s okolišem i zaštitom prirodnih resursa.

               40

               U tom smislu treba pojasniti da se pojam „poljoprivredne djelatnosti“, kako je definiran u članku 2. točki (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike i o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL L 270, str. 1.) [neslužbeni prijevod], koja uključuje održavanje zemljišta u dobrom poljoprivrednom i ekološkom stanju, ne može upotrijebiti za tumačenje Uredbe br. 2078/92 jer je taj pojam definiran u okviru sustava proizvodno nevezanih plaćanja, tj. u potpuno drukčijem kontekstu od onoga u kojem su činjenice u glavnom postupku. Naime, u tom kontekstu poljoprivredne potpore još su dodijeljene uglavnom ovisno o obujmu proizvodnje.

               41

               Iz prethodno navedenog proizlazi da su jedino osobe koje su prethodno imale poljoprivrednu proizvodnju mogle sudjelovati u programu DPSPZU.

               42

               To tumačenje potvrđuje Prilog I. Odluci 2000/15, u skladu s kojim „[s]vi partneri u poljoprivrednom gospodarstvu u skupini koji sudjeluju u poljoprivrednim radovima tog gospodarstva smatraju se njegovim nositeljima“, pri čemu je poljoprivredno gospodarstvo definirano kao „[j]edinica u tehničkom i gospodarskom smislu podvrgnuta jedinstvenom upravljanju i koja proizvodi poljoprivredne proizvode“.

               43

               Usto, iako je Sud smatrao da su ciljevi u vezi s okolišem dio ciljeva kojima teži Uredba br. 2078/92, također je pojasnio da je promicanje oblika proizvodnje pogodnijih za okoliš, iako ono doduše predstavlja stvaran cilj zajedničke poljoprivredne politike, ipak podredan cilj (vidjeti u tom smislu presudu Huber, EU:C:2002:509, t. 32. i 36.).

               44

               S obzirom na to, ne može se tvrditi, kao što to čini Agrooikosystimata, da je ostvarenje poljoprivredno‑ekoloških ciljeva iz Uredbe br. 2078/92 samo za sebe dovoljno za opravdanje toga da se potpora predviđena tom uredbom dodijeli osobama koje nisu poljoprivrednici.

               45

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da Uredbu br. 2078/92 treba tumačiti tako da su jedino osobe koje su prethodno imale poljoprivrednu proizvodnju mogle biti korisnici programa DPSPZU predviđenog u članku 2. stavku 1. točki (f) te uredbe.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Uredbu Vijeća (EEZ) br. 2078/92 od 30. lipnja 1992. o poljoprivrednim metodama proizvodnje koje su u skladu sa zahtjevima zaštite prirode i održavanja krajobraza treba tumačiti tako da su se jedino osobe koje su prethodno imale poljoprivrednu proizvodnju mogle biti korisnici dugoročnog programa stavljanja poljoprivrednog zemljišta na ugar predviđenog u članku 2. stavku 1. točki (f) te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 7. travnja 2016.#Johannes Evert Antonius Massar protiv DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Osiguranje troškova pravne zaštite – Direktiva 87/344/EEZ – Članak 4. stavak 1. – Slobodan izbor odvjetnika od strane ugovaratelja osiguranja – Sudski ili upravni postupak – Pojam – Odobrenje javnog tijela poslodavcu da raskine ugovor o radu.#Predmet C-460/14.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      7. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Osiguranje troškova pravne zaštite — Direktiva 87/344/EEZ — Članak 4. stavak 1. — Slobodan izbor odvjetnika od strane ugovaratelja osiguranja — Sudski ili upravni postupak — Pojam — Odobrenje javnog tijela poslodavcu da raskine ugovor o radu“
      U predmetu C‑460/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske, Nizozemska), odlukom od 3. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 6. listopada 2014., u postupku

         Johannes Evert Antonius Massar

      protiv

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i E. Levits, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za J. E. A. Massara, L. M. Zuydgeest i E. van Engelen, advocaten,

               —

               za DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV, J. W. H. van Wijk i B. J. Drijber, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive Vijeća 87/344/EEZ od 22. lipnja 1987. o usklađivanju zakona i drugih propisa o osiguranju troškova pravne zaštite (SL L 185, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 55.).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između J. E. A. Massara i osiguravajućeg društva DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (u daljnjem tekstu: DAS) zbog odbijanja tog društva da snosi troškove pravne pomoći odvjetnika kojeg je odabrao ugovaratelj osiguranja u okviru postupka nakon kojeg je raskinut njegov ugovor o radu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 11. Direktive 87/344 navodi:
               „budući da interes osoba koje imaju pokriće troškova pravne zaštite znači da osigurana osoba mora moći odabrati odvjetnika ili drugu osobu, koja je odgovarajuće kvalificirana prema nacionalnom pravu, u […] [sudskom ili upravnom] postupku i kad god nastupi sukob interesa”.

               4

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na osiguranje troškova pravne zaštite. Isto se sastoji od preuzimanja obveze, a po plaćanju premije, da se snose troškovi sudskog postupka i pruže ostale usluge koje su izravno povezane s pokrićem osiguranja, posebno s ciljem:

                        —

                        osiguranja naknade za gubitak, štetu ili ozljedu koju je pretrpjela osigurana osoba, bilo izvansudskom nagodbom ili građanskim ili kaznenim postupkom,

                        —

                        obrane ili zastupanja osigurane osobe u građanskom, kaznenom, upravnom ili drugim postupcima ili u slučaju bilo kakvog zahtjeva podnesenog protiv nje.”

               5

               Članak 4. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „U svakom ugovoru o osiguranju troškova pravne zaštite izričito se priznaje da:

                        (a)

                        kod angažiranja odvjetnika ili druge osobe koja je prema nacionalnom pravu odgovarajuće kvalificirana, u svrhu obrane, zastupanja ili služenja interesima osigurane osobe u […] [sudskom ili upravnom postupku], osigurana osoba može slobodno odabrati odvjetnika ili drugu osobu;

                        (b)

                        osigurana osoba može odabrati odvjetnika ili, ako želi i ako je to dopušteno prema nacionalnom pravu, neku drugu odgovarajuće kvalificiranu osobu, da služi njezinim interesima kad god nastupi sukob interesa.”

         Nizozemsko pravo

               6

               Članak 4:67. stavak 1. Zakona o financijskoj kontroli (Wet op het financieel toezicht) glasi kako slijedi:
               „Osiguravatelj koji obavlja poslove osiguranja troškova pravne zaštite osigurava da u ugovoru koji se odnosi na osiguranje pravne zaštite bude izričito predviđeno da ugovaratelj osiguranja može slobodno izabrati odvjetnika ili drugog zakonom ovlaštenog stručnjaka,

                        a.

                        ako je angažiran odvjetnik ili drugi stručnjak zakonom ovlašten za obranu, zastupanje ili služenje interesima ugovaratelja osiguranja u sudskom ili upravnom postupku ili

                        b.

                        ako dođe do sukoba interesa.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je J. E. A. Massar ugovorio osiguranje pravne zaštite pri DAS‑u.

               8

               Poslodavac J. E. A. Massara je 14. siječnja 2014., u skladu s člankom 6. Izvanrednog dekreta o radnim odnosima (Buitengewoon besluit arbeidsverhoudingen), Zavodu za upravljanje osiguranjima radnika (Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, u daljnjem tekstu: Zavod za upravljanje osiguranjima), javnom tijelu koje je neovisno o središnjoj upravi, podnio zahtjev za odobrenje otkaza ugovora o radu J. E. A. Massara zbog gospodarskih razloga.

               9

               J. E. A. Massar je 17. siječnja 2014. od DAS‑a zahtijevao pokriće troškova pravne pomoći vezanih za njegovo zastupanje od strane vanjskog odvjetnika u tom postupku.

               10

               DAS ga je obavijestio o tome da postupak pred Zavodom za upravljanje osiguranjima nije sudski ni upravni postupak u smislu Zakona o financijskoj kontroli, da osiguranik stoga nema nikakvo pravo izbora odvjetnika te da osiguravatelj ne snosi troškove vezane za zastupanje odvjetnika.

               11

               J. E. A. Massar je sucu privremene pravne zaštite Rechtbanka Amsterdam (Sud u Amsterdamu) podnio zahtjev da naloži DAS‑u da predmet u postupku koji se glede njega vodi pred Zavodom za upravljanje osiguranjima prenese na vanjskog odvjetnika kojeg je on odabrao te da plati nagradu za rad tog odvjetnika te troškove tog postupka.

               12

               Navedeni sudac postupka pravne zaštite je međupresudom Hoge Raad der Nederlandenu (Vrhovni sud Nizozemske) postavio pitanje je li postupak pred Zavodom za upravljanje osiguranjima obuhvaćen pojmom „[upravni] postupak” u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 87/344, na kojem se temelji članak 4:67. Zakona o financijskoj kontroli.

               13

               Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) podsjeća da na temelju mjerodavnih odredbi nizozemskog prava koje se primjenjuju na zaštitu radnika od otkaza poslodavac može raskinuti radni odnos sa zaposlenikom ponajprije na dva načina, odnosno tako da sudu podnese zahtjev za raskid tog ugovora ili tako da raskine taj ugovor nakon odobrenja o otkazu Zavoda za upravljanje osiguranjima. U potonjem slučaju postupak odobrenja uređen je odredbama Izvanrednog dekreta o radnim odnosima, čiji je cilj ispuniti važne funkcije osiguranja od neopravdanih otkaza i javnog instrumenta koji omogućuje ne samo zaštitu slabih skupina na tržištu rada već i borbu protiv zlouporabe socijalnog osiguranja.

               14

               Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) pojašnjava da odluka Zavoda za upravljanje osiguranjima da prihvati ili odbije zahtjev za odobrenje otkaza ne može biti predmet ni prigovora ni tužbe pred tijelom javne uprave ili pred upravnim ili građanskim sudom. Ako taj zavod odobri otkaz, poslodavac može zakonito okončati radni odnos uz poštovanje otkaznog roka. Radnik u najboljem slučaju može podnijeti tužbu za naknadu štete zbog očito neopravdanog otkaza pred građanskim sudom.

               15

               Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) smatra da se na prvi pogled postupak pred Zavodom za upravljanje osiguranjima može kvalificirati kao [upravni] postupak u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 87/344. Međutim, argumenti protiv takvog stajališta odnose se osobito na zakonodavni nastanak te direktive kao i na posljedice koje široko tumačenje pojma [upravni] postupak može imati na sustave osiguranja troškova pravne zaštite.

               16

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li pojam ,[upravni] postupak' iz članka 4. stavka 1. ab initio i točke (a) Direktive Vijeća 87/344 tumačiti na način da on obuhvaća postupak pred Zavodom za upravljanje osiguranjima u kojem poslodavac zahtijeva odobrenje za otkaz kako bi mogao okončati radni odnos s radnikom (osiguranikom ugovora o osiguranju troškova pravne zaštite)?

                        2.

                        Ako odgovor na prvo pitanje ovisi o značajkama posebnog postupka, po potrebi u vezi s činjenicama i okolnostima predmeta, na temelju kojih značajki, činjenica i okolnosti nacionalni sud mora u ovom slučaju odrediti treba li postupak smatrati [upravnim] postupkom u smislu članka 4. stavka 1. ab initio i točke (a) Direktive 87/344?”

         O prethodnim pitanjima

               17

               Sa svoja dva pitanja, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 87/344 tumačiti na način da pojam „[upravni] postupak” iz te odredbe obuhvaća postupak na kraju kojeg javno tijelo ovlašćuje poslodavca da otpusti radnika, osiguranika ugovora o osiguranju troškova pravne zaštite.

               18

               S tim u vezi valja istaknuti, kao prvo, da se na temelju članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344 u svakom ugovoru o osiguranju troškova pravne zaštite izričito priznaje da, u [sudskom ili upravnom] postupku, kod angažiranja zastupnika u svrhu obrane, zastupanja ili služenja interesima osigurane osobe, potonja može slobodno odabrati svojeg zastupnika.

               19

               Tako iz samog teksta te odredbe proizlazi da pojam „[upravni] postupak” treba tumačiti suprotno od pojma „[sudski] postupak”.

               20

               Tumačenje pojma „[upravnog] postupka” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344, kako ga zagovara tuženik u glavnom postupku, koje želi ograničiti doseg tog pojma samo na sudske postupke u upravnim stvarima, odnosno one koji se odvijaju pred sudom u užem smislu te riječi, stoga bi lišilo smisla izraz „[upravni] postupak”, koji izričito upotrebljava zakonodavac Europske unije.

               21

               Osim toga, valja utvrditi da, iako se o razlikovanju između pripremne faze i faze donošenja odluke u sudskom ili upravnom postupku možda i raspravljalo prilikom nastajanja Direktive 87/344, tekst njezina članka 4. stavka 1. ne sadrži nikakvo razlikovanje u tom smislu tako da tumačenje pojma „[upravni] postupak” ne može biti ograničeno u tom smislu.

               22

               Kao drugo, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pri tumačenju odredbe prava Unije potrebno je uzeti u obzir ne samo njezin tekst, već i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presude St. Nikolaus Brennerei und Likörfabrik, 337/82, EU:C:1984:69, t. 10.; VEMW i dr., C‑17/03, EU:C:2005:362, t. 41. i Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, t. 38.).

               23

               S tim u vezi, valja podsjetiti da je cilj koji se želi ostvariti Direktivom 87/344, posebno njezinim člankom 4., koji se odnosi na slobodan izbor odvjetnika ili zastupnika, široka zaštita interesa ugovaratelja osiguranja. Opći doseg i obveznost prava izbora vlastita odvjetnika ili zastupnika protive se uskom tumačenju članka 4. stavka 1. točke (a) te direktive (vidjeti u tom smislu presude Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, t. 45. i 47. i Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, t. 24.).

               24

               U predmetnom slučaju iz elemenata spisa podnesenoga Sudu proizlazi da otpušteni radnik ne raspolaže nikakvim sredstvima protiv odluke Zavoda za upravljanje osiguranjima, koji poslodavcu daje odobrenje za otkaz zbog gospodarskih razloga. Iako radnik naknadno može podnijeti tužbu za naknadu štete zbog očito neopravdanog otkaza pred građanskim sudom, takva njegova odluka ipak ne može dovesti u pitanje odluku tog zavoda.

               25

               U tim se okolnostima ne može osporavati da odluka Zavoda za upravljanje osiguranjima utječe na prava radnika i da njegovi interesi u svojstvu osiguranika moraju biti zaštićeni u okviru postupka pred tim tijelom.

               26

               Tumačenje članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344, koje radniku, osiguraniku ugovora o osiguranju troškova pravne zaštite, priznaje pravo na slobodan izbor odvjetnika ili drugog zastupnika u okviru upravnog postupka na kraju kojeg javno tijelo poslodavcu odobrava da tog radnika otpusti, nameće se tim više zato što je u presudi Sneller (C‑442/12, EU:C:2013:717) Sud priznao pravo na slobodan izbor odvjetnika ili zastupnika radniku koji se nalazio u istoj situaciji, ali čiji je ugovor o radu prestao sudskom odlukom.

               27

               Osim toga, kad je riječ o eventualnim financijskim posljedicama na sustav osiguranja troškova pravne zaštite, valja podsjetiti da, čak i da do njih dođe, one ne mogu dovesti do uskog tumačenja članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344. Naime, cilj Direktive 87/344 nije potpuno usklađivanje pravila primjenjivih na ugovore o osiguranju troškova pravne zaštite i prema trenutačnom stanju prava Unije države članice ostaju slobodne odrediti sustav primjenjiv na te ugovore, pod uvjetom da načela predviđena tom direktivom ne budu lišena svoje biti (vidjeti u tom smislu presudu Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, t. 31.). Stoga to što osiguranik izvršava pravo slobodnog izbora svojega zastupnika ne isključuje mogućnost da se u određenim slučajevima postave ograničenja troškova koje će snositi osiguravatelji (vidjeti presudu Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, t. 26.).

               28

               S obzirom na prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 87/344 treba tumačiti na način da pojam „[upravni] postupak” iz te odredbe obuhvaća postupak na kraju kojeg javno tijelo ovlašćuje poslodavca da otpusti radnika, osiguranika ugovora o osiguranju troškova pravne zaštite.

         Troškovi

               29

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 87/344/EEZ od 22. lipnja 1987. o usklađivanju zakona i drugih propisa o osiguranju troškova pravne zaštite valja tumačiti na način da pojam „[upravni] postupak” iz te odredbe obuhvaća postupak na kraju kojeg javno tijelo ovlašćuje poslodavca da otpusti radnika, osiguranika ugovora o osiguranju troškova pravne zaštite.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski