Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. rujna 2004.#Meiland Azewijn BV protiv Hauptzollamt Duisburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Direktiva 92/81/EEZ - Članak 8.a - Direktiva 95/60/EZ.#Predmet C-292/02.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 3. svibnja 2007.#Advocaten voor de Wereld VZW protiv Leden van de Ministerraad.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbitragehof - Belgija.#Predmet C-303/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. rujna 2009.#William Prym GmbH & Co. KG i Prym Consumer GmbH & Co. KG protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Tržišno natjecanje.#Predmet C-534/07 P.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. svibnja 2000. # Régie nationale des usines Renault SA protiv Maxicar SpA i Orazio Formento. # Zahtjev za prethodnu odluku: Corte d'appello di Torino - Italija. # Bruxelleska konvencija. # Predmet C-38/98.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. studenog 2012. # Europska komisija protiv Portugalske Republike. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-34/11.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. svibnja 2016.#Laboratorios Ern, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Dynamic Life – Raniji nacionalni verbalni žig DYNAMIN – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-454/15.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. lipnja 2016.#Mehrdad Ghezelbash protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje – Članak 12. – Izdavanje dozvola boravka ili viza – Članak 27. – Pravni lijek – Opseg sudskog nadzora.#Predmet C-63/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      7. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EU) br. 604/2013 — Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje — Članak 12. — Izdavanje dozvola boravka ili viza — Članak 27. — Pravni lijek — Opseg sudskog nadzora“
      U predmetu C‑63/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska), odlukom od 2. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 12. veljače 2015., u postupku

         Mehrdad Ghezelbash

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (izvjestitelj), J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Toader, D. Šváby i F. Biltgen, predsjednici vijeća, J.-C. Bonichot, M. Safjan, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. Ghezelbasha, Y. G. F. M. Coenders, P. J. Schüller i A. Eikelboom, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman, H. Stergiou i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, F. X. Bréchot i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande kao i R. Troosters i K. Simonsson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 27. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Mehrdada Ghezelbasha, iranskog državljanina, i Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: državni tajnik) povodom odluke potonjeg da odbije zahtjev M. Ghezelbasha za izdavanje privremene dozvole boravka na temelju prava na azil.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 343/2003

               3

               U članku 19. stavcima 1. i 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 od 18. veljače 2003. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje (SL 2003., L 50, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 37.) propisano je:
               „1.   Ako država članica kojoj je upućen zahtjev prihvati da ona treba preuzeti nadležnost nad podnositeljem zahtjeva, država članica u kojoj je zahtjev za azil podnesen mora obavijestiti podnositelja zahtjeva o svojoj odluci da neće razmatrati zahtjev i o obvezi prebacivanja podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu.
               2.   Odluka koja se spominje u stavku 1. mora sadržavati osnove na kojima se temelji. [...] Na ovu odluku može postojati mogućnost žalbe ili ponovnog razmatranja. Žalba ili ponovno razmatranje ove odluke ne odgađa provedbu prebacivanja podnositelja zahtjeva osim ako od slučaja do slučaja sudovi ili nadležna tijela tako ne odluče ako nacionalno pravo to dopušta.”

         Uredba br. 604/2013

               4

               U uvodnim izjavama 1., 4., 5., 9., 19. i 40. Uredbe br. 604/2013 navodi se:

                        „(1)

                        Potrebno je provesti cijeli niz značajnih izmjena Uredbe [br. 343/2003]. [...]

                  [...]

                        (4)

                        U zaključcima [Europskog vijeća s posebnog sastanka održanog u] [...] Tampere[u] [15. i 16. listopada 1999.] navodi se također da bi [zajednički europski sustav azila] u kratkom vremenskom razdoblju morao uključivati jasan i provediv način za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu [azil].

                        (5)

                        Takav bi se način trebao temeljiti na objektivnim, pravičnim kriterijima i za države članice i za predmetne osobe. Trebao bi posebno omogućiti brzo određivanje odgovorne države članice, tako da se osigura učinkovit pristup postupcima za priznavanje međunarodne zaštite i pritom ne ugrozi cilj brzog razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

                  [...]

                        (9)

                        Uzimajući u obzir rezultate obavljenog ocjenjivanja provedbe instrumenata prve faze, primjereno je na tom stupnju potvrditi načela na kojima se temelji Uredba [br. 343/2003] i istodobno na temelju iskustava uvesti potrebna poboljšanja učinkovitosti Dublinskog sustava i zaštite koja se podnositeljima zahtjeva priznaje na temelju tog sustava. [...]

                  [...]

                        (19)

                        Da se osigura zaštita prava predmetnih osoba trebalo bi, posebno u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, uspostaviti pravne zaštitne mjere i pravo na učinkovit pravni lijek u vezi s odlukama o transferu u drugu odgovornu državu članicu. Da se osigura poštovanje međunarodnog prava, učinkovit pravni lijek protiv takvih odluka trebao bi obuhvatiti primjenu ove Uredbe te pravno i stvarno stanje u državi članici u koju se podnositelja zahtjeva predaje.

                  [...]

                        (40)

                        Budući da države članice ne mogu zadovoljavajuće ostvariti cilj ove Uredbe, tj. utvrditi kriterije i mehanizme za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva i da se taj cilj zbog opsega i učinaka ove Uredbe može lakše ostvariti na razini Unije, Unija može donositi mjere u skladu s načelom supsidijarnosti kako je utvrđeno u članku 5. [UEU‑a]. [...]”

               5

               U članku 3. stavcima 1. i 2. te uredbe propisano je:
               „1.   Države članice razmatraju svaki zahtjev za međunarodnu zaštitu državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva koji podnese zahtjev na državnom području bilo koje države članice, uključujući granicu ili područje tranzita. Zahtjev razmatra samo jedna država članica i to ona koja je prema kriterijima iz poglavlja III. navedena kao odgovorna.
               2.   Kada na temelju kriterija navedenih u ovoj Uredbi nije moguće odrediti nijednu odgovornu državu članicu, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je prva država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu.
               Kada podnositelja zahtjeva nije moguće poslati u državu članicu, koja je prvobitno određena kao odgovorna, zbog utemeljenih razloga za pretpostavku da postoje sustavni nedostaci u postupku azila i uvjetima za prihvat podnositelja zahtjeva u toj državi članici, koji bi mogli izazvati opasnost od neljudskog i ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice i dalje razmatra kriterije iz poglavlja III. da utvrdi može li se koju drugu državu članicu odrediti kao odgovornu.
               Kada transfer u skladu s ovim stavkom nije moguće obaviti ni u jednu državu članicu određenu na temelju kriterija iz poglavlja III. ili u prvu državu članicu u kojoj je zahtjev podnesen, država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice postaje odgovorna država članica.”

               6

               U članku 4. stavku 1. navedene uredbe predviđeno je:
               „Čim je zahtjev za međunarodnu zaštitu podnesen u smislu članka 20. stavka 2. u državi članici, njezina nadležna tijela obavješćuju podnositelja zahtjeva o primjeni ove Uredbe, a posebno o:
               [...]

                        (b)

                        kriterijima za određivanje odgovorne države članice, hijerarhiji takvih kriterija u različitim fazama postupka i o njihovu trajanju, uključujući činjenicu da država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu može postati odgovorna u skladu s ovom Uredbom, i onda kada takva odgovornost nije utemeljena na tim kriterijima;

                        (c)

                        osobnom intervjuu u skladu s člankom 5. i mogućnosti davanja informacija o prisutnosti članova obitelji, rođaka ili članova drugih rodbinskih odnosa [bliskih srodnika i ostale rodbine] u državama članicama, uključujući načine na koje podnositelj zahtjeva može dati takve informacije;

                        (d)

                        mogućnosti osporavanja odluke o transferu i, kada je to primjereno, molbe za odgodu transfera;

                  [...]”

               7

               U članku 5. stavcima 1. do 3. te 6. spomenute uredbe navedeno je:
               „1.   Da se olakša postupak određivanja odgovorne države članice, država članica koja provodi taj postupak s podnositeljem zahtjeva vodi osobni intervju. Intervju također omogućuje da podnositelj zahtjeva ispravno razumije informacije koje dobiva u skladu s člankom 4.
               2.   Osobni se intervju može izostaviti ako:

                        (a)

                        je podnositelj zahtjeva pobjegao; ili

                        (b)

                        je podnositelj zahtjeva nakon dobivanja informacija iz članka 4. na drugi način dao informacije relevantne za određivanje odgovorne države članice. Država članica koja izostavi intervju podnositelju zahtjeva omogućuje da prije donošenja odluke o svom transferu odgovornoj državi članici u skladu s člankom 26. stavkom 1. da daljnje informacije koje su važne za ispravno određivanje odgovorne države članice.

                  3.   Osobni se intervju provodi pravodobno, u svakom slučaju prije donošenja bilo kakve odluke o transferu podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu u skladu s člankom 26. stavkom 1.
               [...]
               6.   Država članica koja vodi osobni intervju sastavlja pisani sažetak koji sadrži sve glavne informacije koje je podnositelj zahtjeva tijekom intervjua dao. Taj sažetak može biti u obliku izvješća ili na standardnom obrascu. Država članica podnositelju zahtjeva ili pravnom zastupniku koji ga zastupa pravodobno osigurava pristup sažetku.”

               8

               U svrhu određivanja odgovorne države članice u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 604/2013, u poglavlju III. nalazi se popis objektivnih kriterija poredanih po važnosti.

               9

               U članku 7. stavku 1. te uredbe predviđeno je:
               „Kriteriji za određivanje odgovorne države članice primjenjuju se redoslijedom kojim su navedeni u ovom poglavlju.”

               10

               U članku 12. stavcima 1. i 4. navedene uredbe propisano je:
               „1.   Kada podnositelj zahtjeva posjeduje važeći dokument o boravku, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica koja je izdala dokument.
               [...]
               4.   Kada podnositelj zahtjeva posjeduje samo jedan ili više dokumenata o boravku kojima je važenje isteklo prije manje od dvije godine ili jednu ili više viza kojima je važenje isteklo prije manje od šest mjeseci i koji su mu stvarno omogućili ulazak na državno područje države članice, za vrijeme koje podnositelj zahtjeva ne napušta državno područje država članica, primjenjuju se stavci 1., 2. i 3.
               [...]”

               11

               U poglavlju IV. te uredbe utvrđena su pravila o spajanju s uzdržavanim osobama i diskrecijske klauzule.

               12

               Članak 21. Uredbe br. 604/2013 glasi kako slijedi:
               „1.   Kada država članica, u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu, smatra da je druga država članica odgovorna za razmatranje zahtjeva, može što je prije moguće, a u svakom slučaju u roku tri mjeseca od datuma na koji je zahtjev podnesen u smislu članka 20. stavka 2., zatražiti od druge države članice da prihvati podnositelja zahtjeva.
               [...]
               3.   U slučajevima iz stavaka 1. i 2. zahtjev za prihvat od strane druge države članice daje se uporabom standardnog obrasca i uključuje dokaze ili dokaze na osnovu indicija kako je navedeno u oba popisa iz članka 22. stavka 3. i/ili odgovarajuće elemente iz izjave podnositelja zahtjeva, koji tijelima zamoljene države članice omogućuju da provjeri je li odgovorna na temelju kriterija iz ove Uredbe.
               [...]”

               13

               U članku 22. stavcima 2. do 5. navedene uredbe predviđeno je:
               „2.   U postupku određivanja odgovorne države članice koriste se elementi dokaza ili dokaza na osnovu indicija.
               [...]
               4.   Uvjet dokaza ne smije prelaziti ono što je potrebno za ispravnu primjenu ove Uredbe.
               5.   Ako ne postoje formalni dokazi, zamoljena država članica priznaje svoju odgovornost, ako su dokazi na osnovu indicija koherentni, provjerljivi i dovoljno detaljni za utvrđivanje odgovornosti.”

               14

               U članku 26. spomenute uredbe navedeno je:
               „1.   Kada zamoljena država članica pristane prihvatiti ili ponovno prihvatiti podnositelja zahtjeva [...], država članica moliteljica obavješćuje predmetnu osobu o odluci o njezinu transferu u odgovornu državu članicu i, kada je to prikladno, o odluci da njezin zahtjev za međunarodnu zaštitu ne razmatra [...]
               2.   Odluka iz stavka 1. sadrži informaciju o raspoloživim pravnim lijekovima, uključujući pravo da se zatraži suspenzivni učinak, kada je to prikladno, te o rokovima koji važe za traženje takvih pravnih lijekova te provedbu transfera [...]
               Države članice osiguravaju da se informacije o osobama ili subjektima koji predmetnoj osobi mogu pružiti pravnu pomoć priopće predmetnoj osobi zajedno s odlukom iz stavka 1., ako ta informacija već nije priopćena.
               3.   Ako predmetnoj osobi ne pomaže ili je ne zastupa pravni ili drugi savjetnik, države članice je na jeziku koji predmetna osoba razumije ili se opravdano pretpostavlja da ga razumije, obavješćuju o glavnim elementima odluke, koja u svakom slučaju uključuje informacije o raspoloživim pravnim lijekovima i važećim rokovima za ulaganje takvih pravnih lijekova.”

               15

               Članak 27. te uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Podnositelj zahtjeva [...] ima pravo na učinkovit pravni lijek, u obliku žalbe ili [činjeničnog i pravnog preispitivanja odluke o transferu] pred sudom”.
               2.   Države članice osiguravaju razumno razdoblje u kojem predmetna osoba može ostvariti svoje pravo na učinkovit pravni lijek u skladu sa stavkom 1.
               3.   Za potrebe žalbe ili ponovnog pregleda odlukâ o transferu, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da:

                        (a)

                        predmetna osoba na temelju žalbe ili ponovnog pregleda ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do zaključenja postupka žalbe ili ponovnog pregleda; ili

                        (b)

                        se transfer automatski odlaže i da takva odgoda prestaje važiti nakon isteka određenog razumnog razdoblja tijekom kojeg sud, nakon detaljnog razmatranja zahtjeva za odgodu mora odlučiti hoće li žalbi ili ponovnom pregledu zahtjeva odobriti suspenzivni učinak; ili

                        (c)

                        predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom razdoblju od suda zahtijeva odgodu provedbe odluke o transferu do zaključenja postupka žalbe ili ponovnog pregleda. Države članice odgodom o transferu do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju učinkovit pravni lijek. Sve odluke u vezi s odgodom izvršenja transfera donose se u razumnom razdoblju, koje omogućuje detaljno i iscrpno razmatranje zahtjeva za odgodu. U odluci da se izvršenje odluke o transferu ne odgađa navedeni su razlozi za takvu odluku.

                  4.   Države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti o odgodi izvršenja odluke o transferu, do zaključenja postupka žalbe ili ponovnog pregleda.
               5.   Države članice osiguravaju da predmetna osoba ima pristup pravnoj pomoći i, kada je to potrebno, jezičnoj pomoći.
               6.   Države članice osiguravaju da se na zahtjev odobrava besplatna pravna pomoć kada predmetna osoba ne može pokriti s tim povezane troškove. [...]”

               16

               Članak 29. stavak 1. Uredbe br. 604/2013 glasi kako slijedi:
               „Transfer podnositelja zahtjeva [...] iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu provodi se [...] koliko je to praktički najbrže moguće, a najkasnije u roku šest mjeseci nakon što druga država članica odobri prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili nakon konačne odluke o žalbi ili ponovnom pregledu, ako u skladu s člankom 27. stavkom 3. postoji suspenzivni učinak.
               [...]”

               17

               U članku 36. stavcima 1. i 4. te uredbe propisano je:
               „1.   Države članice mogu na bilateralnoj osnovi međusobno sklapati dogovore u vezi s praktičnim detaljima provedbe ove Uredbe, da olakšaju njezinu primjenu i povećaju učinkovitost. Takvi se dogovori mogu odnositi na:

                        (a)

                        razmjenu časnika za vezu;

                        (b)

                        pojednostavnjenje postupaka i skraćivanje rokova u vezi s prijenosom i razmatranjem zahtjeva za prihvat i ponovni prihvat podnositelja zahtjeva.

                  [...]
               4.   Ako Komisija smatra da su dogovori iz stavka 1. točke (b) nespojivi s ovom Uredbom, o tome, u razumnom roku, obavješćuje predmetne države članice. Države članice čine sve što je potrebno da izmijene predmetni dogovor u razumnom roku tako da uklone sve uočene neusklađenosti.”

               18

               U članku 37. navedene uredbe predviđeno je da države članice mogu primijeniti postupak mirenja ako ne mogu riješiti spor o bilo kojoj stvari koja se odnosi na njezinu primjenu.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Nakon što su ga 3. ožujka 2014. saslušala nadležna nizozemska tijela, M. Ghezelbash je 4. ožujka 2014. tim tijelima podnio zahtjev za izdavanje privremene dozvole boravka na temelju prava na azil.

               20

               Budući da je pretragom viznog informacijskog sustava Europske unije (VIS) otkriveno da je vanjsko predstavništvo Francuske Republike u Iranu M. Ghezelbashu izdalo vizu za razdoblje od 17. prosinca 2013. do 11. siječnja 2014., državni tajnik je 7. ožujka 2014. zatražio od nadležnih francuskih tijela da na temelju Uredbe br. 604/2013 preuzmu imenovanog.

               21

               Nadležna francuska tijela prihvatila su zahtjev za preuzimanje 5. svibnja 2014.

               22

               Dana 15. svibnja 2014. nizozemska tijela još jednom su saslušala M. Ghezelbasha, pri čemu je bio detaljnije ispitan. U pisanom očitovanju od 20. svibnja 2014. imenovani je od državnog tajnika zatražio da njegov zahtjev ispita u produljenom postupku za odobrenje azila kako bi mu se omogućilo podnošenje izvornih dokumenata koji dokazuju da se vratio u Iran i ondje bio od 19. prosinca 2013. do 20. veljače 2014., to jest nakon boravka u Francuskoj, što prema njegovu mišljenju znači da ta država nije odgovorna za razmatranje njegova zahtjeva za azil.

               23

               Odlukom od 21. svibnja 2014. državni tajnik odbio je zahtjev M. Ghezelbasha za izdavanje privremene dozvole boravka na temelju prava na azil.

               24

               Potonji je protiv te odluke 22. svibnja 2014. podnio žalbu i od suca privremene pravne zaštite Rechtbanka Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska) zatražio donošenje privremene mjere. Potom je 28. svibnja 2014. uputio na više indicija kako bi dokazao da se nakon boravka u Francuskoj vratio u Iran: izjavu svojeg poslodavca, liječničku potvrdu i ugovor o prodaji nekretnine.

               25

               Odlukom od 13. lipnja 2014. sudac privremene pravne zaštite Rechtbanka Den Haag (Sud u Haagu) prihvatio je zahtjev M. Ghezelbasha za određivanje privremene mjere i naložio suspenziju pravnih učinaka odluke državnog tajnika od 21. svibnja 2014.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da tu odluku treba poništiti zbog nepažnje administracije i manjkavog obrazloženja, jer je državni tajnik trebao zahtjev M. Ghezelbasha za azil ispitivati u okviru produljenog postupka za odobrenje azila, kako bi se u punoj mjeri uzeli u obzir dokumenti koje imenovani podnosi. Kada je, međutim, riječ o tome treba li održati na snazi pravne učinke poništene odluke sud koji je uputio zahtjev smatra da također treba utvrditi ima li M. Ghezelbash pravo dovoditi u pitanje odgovornost Francuske Republike za razmatranje njegova zahtjeva za azil nakon što je ta država članica prihvatila tu odgovornost.

               27

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev naglašava da je tijekom intervjua od 3. ožujka 2014. M. Ghezelbash obaviješten o obvezi davanja dokaza kako bi se utvrdilo koja je država članica odgovorna, ali u tolikoj mjeri općenito da mu se ne može prigovoriti to što u navedenoj fazi postupka nije upozorio na dokumente koje će naknadno podnijeti. Prema mišljenju tog suda, zahtjev za preuzimanje upućen nadležnim francuskim tijelima bio je preuranjen ili u najmanju ruku nepotpun, pa su spomenuta tijela o njemu odlučivala nemajući saznanja o dokumentima koje je podnio tražitelj azila.

               28

               U tim je okolnostima Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Koji je opseg članka 27. Uredbe br. 604/2013, po potrebi tumačenog u vezi s uvodnom izjavom 19. te uredbe?
                        Ima li tražitelj azila u slučaju kao što je ovaj – u kojem je stranac tek nakon što je zamoljena država članica prihvatila zahtjev za preuzimanje odgovornosti za postupak azila suočen s tim zahtjevom te pruži dokaze koji mogu dovesti do zaključka da za razmatranje zahtjeva za azil nije odgovorna država članica kojoj je zahtjev upućen nego država koja podnosi zahtjev, a koja potom te dokumente niti ne ispituje niti dostavlja državi članici kojoj je zahtjev upućen – u skladu s tim člankom pravo da podnese (učinkovit) pravni lijek protiv primjene kriterija za određivanje odgovorne države navedenih u poglavlju III. Uredbe br. 604/2013?

                        2.

                        U slučaju da se stranac ni prema Uredbi br. 604/2013 ni prema Uredbi br. 343/2003 načelno ne može pozivati na nepravilnu primjenu kriterija za određivanje odgovorne države članice ako je država članica kojoj je zahtjev upućen prihvatila zahtjev za preuzimanje: je li tvrdnja tuženika da je iznimka od ovog načela moguća samo u obiteljskim situacijama u smislu članka 7. Uredbe br. 604/2013 točna, ili su moguće i druge posebne činjenice i okolnosti na temelju kojih se stranac može pozivati na nepravilnu primjenu kriterija za određivanje odgovorne države članice?

                        3.

                        U slučaju da odgovor na drugo pitanje glasi da osim obiteljskih situacija i druge okolnosti mogu dovesti do toga da se stranac može pozivati na nepravilnu primjenu kriterija za određivanje odgovorne države članice, mogu li činjenice i okolnosti opisane u točki [27. ove presude] predstavljati takve posebne činjenice i okolnosti?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               29

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 1. Uredbe br. 604/2013, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19., tumačiti na način da se u situaciji poput one u glavnom postupku tražitelj azila može u okviru pravnog lijeka protiv odluke o transferu pozvati na nepravilnu primjenu kriterija za određivanje odgovornosti iz poglavlja III. spomenute uredbe, osobito kriterija koji se odnosi na izdavanje vize, utvrđenog u članku 12. te uredbe.

               30

               U članku 27. stavku 1. Uredbe br. 604/2013 precizirano je da podnositelj zahtjeva za azil ima pravo na učinkovit pravni lijek, u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili ponovnog stvarnog ili pravnog preispitivanja te odluke.

               31

               Iz korelacijske tablice koja se nalazi u Prilogu II. toj uredbi proizlazi da spomenuta odredba odgovara članku 19. stavku 2. Uredbe br. 343/2003.

               32

               U presudi od 10. prosinca 2013., Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813), Sud je već ocijenio da potonju odredbu treba tumačiti na način da tražitelj azila može osporavati odgovornost države članice svojeg prvog ulaska na teritorij Europske unije jedino pozivajući se na postojanje sustavnih nedostataka u postupku za odobrenje azila i na uvjete za prihvat tražitelja azila u toj državi članici koji daju povod ozbiljnoj i osnovanoj sumnji da se dotični tražitelj izlaže stvarnoj opasnosti da bude podvrgnut nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu članka 4. Povelje o temeljnim pravima.

               33

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o relevantnosti te presude prilikom utvrđivanja opsega primjene članka 27. stavka 1. Uredbe br. 604/2013 u situaciji poput one u glavnom postupku.

               34

               Kao prvo, valja upozoriti na to da se, kada je riječ o pravima tražitelja azila, Uredba br. 604/2013 u bitnome razlikuje od Uredbe br. 343/2003, mjerodavne za predmet u kojem je 10. prosinca 2013. donesena presuda Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813).

               35

               Opseg pravnog lijeka predviđenog člankom 27. stavkom 1. Uredbe br. 604/2013 valja, prema tome, tumačiti uzimajući u obzir tekst njezinih odredbi, odnose među njezinim dijelovima, njezine ciljeve i njezin kontekst, posebno razvoj kojem je svjedočila u vezi sa sustavom čiji je ona sastavni dio (vidjeti u tom smislu presudu od 10. prosinca 2013., Abdullahi, C‑394/12, EU:C:2013:813, t. 51.).

               36

               Iz teksta članka 27. stavka 1. spomenute uredbe proizlazi da njome predviđen pravni lijek treba biti učinkovit i odnositi se kako na činjenična tako i na pravna pitanja. Nadalje, u tom se tekstu ne spominje nikakvo ograničenje u pogledu argumenata koje tražitelj azila može istaknuti u okviru tog pravnog lijeka. Isto proizlazi iz teksta članka 4. stavka 1. točke (d) te uredbe, koji se odnosi na obvezu nadležnih tijela da obavijeste podnositelja zahtjeva o mogućnosti pobijanja odluke o transferu.

               37

               Osobito je važno napomenuti da zakonodavac Unije nije predvidio posebnu ili, a fortiori, isključivu vezu između pravnih lijekova ustanovljenih u članku 27. Uredbe 604/2013 i pravila iz članka 3. stavka 2. te uredbe, kojim se ograničavaju mogućnosti transfera podnositelja zahtjeva u državu članicu koja je prvotno označena odgovornom u slučaju sustavnih nedostataka u postupku za odobrenje azila i uvjetima za prihvat tražitelja azila u toj državi članici koji dovode u opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje o temeljnim pravima.

               38

               K tomu, opseg pravnog lijeka koji tražitelju azila stoji na raspolaganju protiv odluke o transferu razjašnjen je u uvodnoj izjavi 19. Uredbe br. 604/2013, čiji sadržaj nije postojao u Uredbi br. 343/2003.

               39

               U toj se uvodnoj izjavi napominje da bi, u svrhu osiguravanja poštovanja međunarodnog prava, učinkovit pravni lijek protiv odluka o transferu koji je uspostavljen Uredbom br. 604/2013 trebao obuhvatiti ispitivanje, s jedne strane, primjene spomenute uredbe i, s druge strane, pravnog i činjeničnog stanja u državi članici koja će preuzeti podnositelja zahtjeva.

               40

               Dok se ispitivanje koje je u spomenutoj uvodnoj izjavi navedeno na drugom mjestu odnosi isključivo na kontrolu postojeće situacije u državi članici koja će preuzeti podnositelja zahtjeva i ima za cilj, među ostalim, osigurati to da nije nemoguće izvršiti transfer zbog razloga navedenih u članku 3. stavku 2. te uredbe, ispitivanje koje je u toj uvodnoj izjavi prvo navedeno namijenjeno je, na općenitiji način, nadzoru pravilne primjene same uredbe.

               41

               Iz opće strukture Uredbe br. 604/2013 proizlazi da se njezina primjena prije svega temelji na provedbi postupka određivanja odgovorne države članice na temelju kriterija navedenih u poglavlju III. te uredbe.

               42

               Tako na temelju uvodnih izjava 4., 5. i 40. Uredbe br. 604/2013 ona ima za cilj uspostavljanje jasnog i provedivog načina određivanja države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji bi se trebao temeljiti na objektivnim i pravičnim kriterijima i za države članice i za predmetne osobe. Osobito iz članka 3. stavka 1. i članka 7. stavka 1. te uredbe proizlazi da je načelno odgovorna ona država članica na koju upute kriteriji navedeni u poglavlju III. spomenute uredbe. Usto se u njezinu poglavlju IV. preciznije određuju situacije u kojima se država članica može smatrati odgovornom za razmatranje zahtjeva za azil odstupanjem od tih kriterija.

               43

               Presudna važnost koju za primjenu Uredbe br. 604/2013 ima postupak određivanja odgovorne države članice na temelju kriterija ustanovljenih u njezinu poglavlju III. potvrđuje se time što članak 21. stavak 1. te uredbe predviđa da država članica kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu može zatražiti od druge države članice preuzimanje tražitelja azila samo ako tu državu smatra odgovornom za razmatranje zahtjeva za azil. Nadalje, u skladu s člankom 21. stavkom 3. spomenute uredbe, zahtjev za preuzimanje treba sadržavati elemente koji tijelima zamoljene države članice omogućuju da provjere je li odgovorna na temelju kriterija iz te uredbe. Jednako tako, iz članka 22. Uredbe br. 604/2013 proizlazi da odgovor na taj zahtjev treba počivati na analizi dokaznih elemenata i indicija koji omogućuju primjenu kriterija iz poglavlja III. te uredbe.

               44

               U tim uvjetima, upućivanje u uvodnoj izjavi 19. Uredbe br. 604/2013 na ispitivanje njezine primjene, u okviru pravnog lijeka protiv odluke o transferu predviđenog u članku 27. stavku 1. te uredbe, treba razumjeti tako da mu je glavni cilj nadzor nad pravilnom primjenom kriterija za određivanje odgovorne države članice navedenih u poglavlju III. spomenute uredbe, uključujući kriterij za određivanje odgovornosti naveden u njezinu članku 12.

               45

               Opći razvoj sustava određivanja države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil podnesenog u jednoj od država članica (u daljnjem tekstu: Dublinski sustav), kakav je rezultirao usvajanjem Uredbe br. 604/2013, kao i u njoj navedeni ciljevi, potvrđuju takav zaključak.

               46

               Prema tome kada je, kao prvo, riječ o spomenutom razvoju, valja upozoriti da se Uredba br. 604/2013, s obzirom na to da je zakonodavac Unije u njoj uspostavio ili ojačao različita prava i mehanizme koji jamče uključivanje tražitelja azila u postupak određivanja odgovorne države članice, u značajnoj mjeri razlikuje od Uredbe br. 343/2003 koja se primjenjivala u predmetu u kojem je 10. prosinca 2013. donesena presuda Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813).

               47

               Kao prvo, u članku 4. Uredbe br. 604/2013 utvrđeno je pravo podnositelja zahtjeva da bude obaviješten, među ostalim, o kriterijima za određivanje odgovorne države članice i o hijerarhiji takvih kriterija uključujući činjenicu da država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu može postati odgovorna i onda kada se ta odgovornost ne temelji na spomenutim kriterijima.

               48

               Kao drugo, u članku 5. stavcima 1., 3. i 6. te uredbe predviđeno je da država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice pravodobno i u svakom slučaju prije donošenja bilo kakve odluke o transferu provede osobni intervju s tražiteljem azila, pri čemu se potonjem ili njegovu pravnom zastupniku osigurava pristup pisanom sažetku tog intervjua. U skladu s člankom 5. stavkom 2. spomenute uredbe, taj intervju se može i izostaviti ako je podnositelj zahtjeva već dao informacije relevantne za određivanje odgovorne države članice u kojem slučaju potonja omogućava podnositelju zahtjeva da prije donošenja odluke o transferu pruži daljnje informacije važne za ispravno određivanje odgovorne države članice.

               49

               Kao treće, u odjeljku IV. poglavlja VI. Uredbe br. 604/2013, koji nosi naslov „Postupovne zaštitne mjere”, detaljno se uređuju modaliteti dostavljanja odluka o transferu i mjerodavna pravila o pravnim lijekovima koji stoje na raspolaganju protiv tih odluka, što u Uredbi br. 343/2003 nije bilo do te mjere detaljno regulirano.

               50

               Da bi se osigurala učinkovitost tih pravnih lijekova, iz članka 27. stavaka 3. do 6. Uredbe br. 604/2013 proizlazi da se tražitelju azila mora omogućiti da, među ostalim, u razumnom razdoblju od suda zahtijeva odgodu provedbe odluke o transferu do zaključenja postupka po pravnom lijeku te da mu se pruži pravna pomoć.

               51

               Iz navedenog proizlazi da se zakonodavac Unije u Uredbi br. 604/2013 nije ograničio na uvođenje organizacijskih pravila kojima se uređuju isključivo odnosi među državama članicama, kako bi se odredilo koja je od njih odgovorna, nego je odlučio u taj postupak uključiti tražitelje azila, obvezujući države članice da ih obavijeste o kriterijima za određivanje odgovornosti i da im omoguće davanje informacija potrebnih za njihovu pravilnu primjenu, te im osiguravajući pravo na učinkovit pravni lijek protiv eventualne odluke o transferu kojom završava postupak.

               52

               Kada je, kao drugo, riječ o ciljevima Uredbe br. 604/2013, iz njezine uvodne izjave 9. proizlazi da ona, potvrđujući načela na kojima se temelji Uredba br. 343/2003, uvodi, na osnovi iskustava iz prakse, potrebna poboljšanja učinkovitosti ne samo Dublinskog sustava nego i zaštite koja se priznaje podnositeljima zahtjeva, a koja se osobito postiže sudskom zaštitom koja im se pruža.

               53

               Usko tumačenje opsega pravnog lijeka predviđenog u članku 27. stavku 1. Uredbe br. 604/2013 moglo bi, među ostalim, omesti ostvarivanje tog cilja, oduzimajući koristan učinak ostalim pravima koja su tom uredbom priznata tražiteljima azila. Tako bi obveze navedene u članku 5. te uredbe da se tražiteljima azila omogući davanje informacija potrebnih za pravilnu primjenu kriterija za određivanje odgovornosti utvrđenih u spomenutoj uredbi i da im se osigura pristup pisanim sažecima u tu svrhu obavljenih intervjua mogle izgubiti svoj korisni učinak ako bi se onemogućio sudski nadzor nad pogrešnom primjenom tih kriterija uslijed, primjerice, neuzimanja u obzir informacija koje su dali tražitelji azila.

               54

               U tom kontekstu, podnošenje pravnog lijeka na temelju Uredbe br. 604/2013 ne treba izjednačavati, kako je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 74. svojeg mišljenja, s forum shoppingom koji se Dublinskim sustavom nastoji izbjeći (presuda od 21. prosinca 2011., N. S. i dr., C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 79.). Naime, od suda kojemu je takav pravni lijek podnesen ne očekuje se da odgovornost za razmatranje zahtjeva za azil povjeri državi članici koju je podnositelj tog pravnog lijeka naznačio prema svojem nahođenju, nego da provjeri jesu li pravilno primijenjeni kriteriji za određivanje odgovornosti koje je utvrdio zakonodavac Unije.

               55

               U tom pogledu valja istaknuti da eventualno utvrđenje pogreške u okviru te provjere ne može ugroziti načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama, na kojem se temelji zajednički europski sustav azila (vidjeti u tom smislu presudu od 10. prosinca 2013., Abdullahi, C‑394/12, EU:C:2013:813, t. 52. i 53.), jer takvo utvrđenje znači samo to da država članica kojoj treba predati tražitelja azila nije odgovorna država članica u smislu kriterija navedenih u poglavlju III. Uredbe br. 604/2013.

               56

               Kada je, nadalje, riječ o cilju koji se sastoji u pronalasku načina brzog određivanja odgovorne države članice bez ugrožavanja cilja brzog razmatranja zahtjeva za azil, navedenog u uvodnoj izjavi 5. te uredbe, nema sumnje da podnošenje pravnog lijeka sudu može dovesti do odgađanja konačnog zaključenja postupka određivanja odgovorne države članice.

               57

               Međutim, Sud je već utvrdio u kontekstu Uredbe br. 343/2003 da zakonodavac Unije nije namjeravao sudsku zaštitu tražitelja azila podrediti brzom rješavanju zahtjeva za azil (vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 2009., Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, t. 48.). Takav zaključak vrijedi, a fortiori, i u slučaju Uredbe br. 604/2013, s obzirom na to da je zakonodavac Unije njome u značajnoj mjeri razvio postupovna jamstva pružena tražiteljima azila u okviru Dublinskog sustava.

               58

               Važno je u tom pogledu istaknuti da je opasnost od prekomjernog trajanja postupka određivanja odgovorne države članice zbog nadzora nad pravilnom primjenom kriterija za određivanje odgovornosti ograničena činjenicom da se taj nadzor mora provesti u okviru koji definira Uredba br. 604/2013, osobito njezin članak 22. stavci 4. i 5. gdje je predviđeno, s jedne strane, da zahtjev za dokaze ne smije premašivati ono što je potrebno za ispravnu primjenu te uredbe i, s druge strane, da u slučaju nepostojanja formalnog dokaza država članica kojoj je zahtjev upućen priznaje svoju odgovornost ako su indicije koherentne, provjerljive i dovoljno detaljne za utvrđivanje odgovornosti.

               59

               K tomu, kada je riječ o opasnosti od zakašnjele provedbe odluka o transferu, iz članka 27. stavka 3. točke (c) Uredbe br. 604/2013 proizlazi da je zakonodavac Unije, precizirajući obvezu država članica da predvide mogućnost da predmetna osoba u razumnom razdoblju od suda zatraži odgodu provedbe odluke o transferu do zaključenja postupka po pravnom lijeku, prihvatio to da države članice mogu odlučiti da podnošenje pravnog lijeka protiv odluke o transferu samo za sebe nije dovoljno za odgodu transfera, koji se može provesti i bez čekanja na ispitivanje pravnog lijeka, ako odgoda nije zatražena ili je zahtjev za odgodu odbijen.

               60

               Naposljetku, s obzirom na razvoj Dublinskog sustava koji rezultira iz Uredbe br. 604/2013, činjenica da su pravila koja se primjenjuju na zahtjeve za azil usklađena, makar i u najmanjoj mjeri (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2010., B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 114.), ne može, sama za sebe, navesti na tumačenje koje bi ograničilo opseg pravnog lijeka predviđenog u članku 27. te uredbe.

               61

               Slijedom svih prethodnih razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 27. stavak 1. Uredbe br. 604/2013, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19., treba tumačiti na način da se u situaciji poput one u glavnom postupku tražitelj azila može u okviru pravnog lijeka protiv odluke o svojem transferu pozvati na nepravilnu primjenu kriterija za određivanje odgovornosti iz poglavlja III. spomenute uredbe, osobito kriterija koji se odnosi na izdavanje vize, utvrđenog u članku 12. te uredbe.

         Drugo i treće pitanje

               62

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 27. stavak 1. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, u vezi s uvodnom izjavom 19. te uredbe, treba tumačiti na način da se u situaciji poput one u glavnom postupku tražitelj azila može u okviru pravnog lijeka protiv odluke o svojem transferu pozvati na nepravilnu primjenu kriterija za određivanje odgovornosti iz poglavlja III. spomenute uredbe, osobito kriterija koji se odnosi na izdavanje vize, utvrđenog u članku 12. te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (peto vijeće) od 9. studenog 2006.#Monique Chateignier protiv Office national de l'emploi (ONEM).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Liège - Belgija.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-346/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 27. studenog 2007.#C.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Predmet C-435/06.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. listopada 2014. # Europska komisija protiv Talijanske Republike. # Predmet C-323/13.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 21. siječnja 2016.#Valsts ieņēmumu dienests protiv Artūrs Stretinskis.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Zajednice – Članak 29. stavak 1. točka (d) – Određivanje carinske vrijednosti – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 143. stavak 1. točka (h) – Pojam ,povezanih osoba’ za potrebe određivanja carinske vrijednosti – Odnos srodstva između kupca, fizičke osobe i rukovoditelja društva prodavatelja.#Predmet C-430/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      21. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija — Carinski zakonik Zajednice — Članak 29. stavak 1. točka (d) — Određivanje carinske vrijednosti — Uredba (EEZ) br. 2454/93 — Članak 143. stavak 1. točka (h) — Pojam ‚povezanih osoba’ za potrebe određivanja carinske vrijednosti — Odnos srodstva između kupca, fizičke osobe i rukovoditelja društva prodavatelja“
      U predmetu C‑430/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 12. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 19. rujna 2014., u postupku

         Valsts ieņēmumu dienests

      protiv

         Artūrsa Stretinskisa,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i I. Ņesterova, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Sauka i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 143. stavka 1. točke (h) Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 46/1999 od 8. siječnja 1999. (SL L 10, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 10., str. 196.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 2454/93).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Valsts ieņēmumu dienests (nacionalna porezna uprava) i A. Stretinskisa u vezi s određivanjem carinske vrijednosti robe uvezene iz Sjedinjenih Američkih Država s ciljem njezina puštanja u slobodan promet na području Europske unije.

         Pravni okvir

         Carinski zakonik

               3

               Glava II. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. (SL 1997., L 17, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), sadrži poglavlje 3. pod naslovom „Vrijednost robe za carinske svrhe“, u kojem se nalaze članci 28. do 36. tog zakonika.

               4

               U skladu s člankom 29. stavcima 1. i 2. Carinskog zakonika:
               „1.   Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da:
               [...]

                        (d)

                        kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2.

                        (a)

                        U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Ako, na temelju podataka dobivenih od deklaranta ili na drugi način, carinska tijela imaju razloga pretpostaviti da je povezanost utjecala na cijenu, o tome obavješćuju deklaranta i daju mu primjerenu mogućnost za odgovor. Ako to deklarant zahtijeva, obavijestit će se o razlozima pisanim putem.

                        (b)

                        Pri prodaji između povezanih osoba, transakcijska se vrijednost prihvaća i roba procjenjuje u skladu sa stavkom 1. uvijek kada deklarant dokaže da je takva vrijednost gotovo jednaka jednoj od sljedećih vrijednosti u istom ili približno istom vremenskom razdoblju:

                                 i.

                                 transakcijskoj vrijednosti kod prodaje, između kupaca i prodavatelja koji nisu povezani ni u kojem konkretnom slučaju, istovjetne ili slične robe za izvoz u Zajednicu;

                                 ii.

                                 carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (c);

                                 iii.

                                 carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (d);

                           U primjeni gore spomenutih provjera treba uzeti u obzir očite razlike u komercijalnim razinama, količinskim razinama, stavke nabrojane u članku 32. i troškove koje je imao prodavatelj pri prodaji u kojoj prodavatelj i kupac nisu povezani, a kojih nema pri prodaji u kojoj su prodavatelj i kupac povezani.

                        (c)

                        Provjere navedene u točki (b) upotrebljavaju se na inicijativu deklaranta isključivo radi usporedbe. Prema navedenoj točki, ne dopušta se određivanje zamjenskih vrijednosti.“

               5

               Članak 30. tog zakonika propisuje:
               „1.   Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti [...]
               2.   Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je:

                        (a)

                        transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;

                        (b)

                        transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;

                        (c)

                        vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima;

                        (d)

                        izračunata vrijednost [koju] čini zbroj:

                                 —

                                 troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe,

                                 —

                                 svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz u Zajednicu,

                                 —

                                 troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e).

                  [...]“

               6

               Članak 31. navedenog zakonika glasi:
               „1.   Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama:

                        —

                        Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini [iz 1994.],

                        —

                        članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini [iz 1994.],
                        i

                        —

                        odredbama iz ovog poglavlja.

                  [...]“

         Uredba br. 2454/93

               7

               Članak 143. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 određuje:
               „U smislu glave II., poglavlja 3. [Carinskog zakonika] i ove glave, smatra se da su osobe srodne samo ako:

                        (a)

                        je jedna službenik ili direktor poduzeća u vlasništvu druge osobe i obratno;

                        (b)

                        su pravno priznati poslovni partneri;

                        (c)

                        su poslodavac i posloprimac;

                        (d)

                        je bilo koja osoba izravni ili neizravni vlasnik, nadzire ili posjeduje 5% ili više glavnih dionica s pravom glasa ili udjela u obje osobe;

                        (e)

                        jedna izravno ili neizravno nadzire drugu;

                        (f)

                        su obje izravno ili neizravno pod nadzorom treće osobe;

                        (g)

                        zajedno izravno ili neizravno nadziru treću osobu;

                        (h)

                        članovi iste obitelji. Osobe će se smatrati članovima iste obitelji samo ako su u jednom od sljedećih odnosa:
                        [...]

                                 —

                                 brat i sestra (i polubrat i polusestra);

                           [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Artūrs Stretinskis je između 2008. i 2010. iz Sjedinjenih Američkih Država uvezao rabljenu odjeću s ciljem njezina puštanja u slobodan promet na području Unije. U jedinstvenim carinskim deklaracijama koje je u tu svrhu ispunio A. Stretinskis izračunao je carinsku vrijednost te robe u skladu s metodom transakcijske vrijednosti, pozivajući se na ukupnu cijenu navedenu u računima društava Latcars LLC i Dexter Plus LLC (u daljnjem tekstu, zajedno nazvana: društva prodavatelji) kao i na trošak prijevoza morem.

               9

               Nakon što je ispitala dokumente koje je predočio A. Stretinskis i provela pretragu njegovih poslovnih prostorija, nacionalna porezna uprava izrazila je sumnju u točnost tako iskazanih vrijednosti zato što je, među ostalim, direktor društava prodavatelja brat A. Stretinskisa. Smatrajući da se radi o povezanim osobama u smislu članka 143. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 2454/93, nacionalna porezna uprava je, odlukom od 22. srpnja 2010., ponovno odredila carinsku vrijednost robe na temelju članka 31. Carinskog zakonika.

               10

               A. Stretinskis nadležnom je upravnom sudu prvog stupnja podnio tužbu za poništenje te odluke. Taj je sud odbio tu tužbu.

               11

               Odlučujući u predmetu povodom žalbe, nadležni upravni sud prihvatio je tužbu A. Stretinskisa. Taj je sud, među ostalim, presudio da sumnje nacionalne porezne uprave u točnost iskazane carinske vrijednosti za predmetnu robu nisu bile dovoljno potkrijepljene, s obzirom na to da se odnos srodstva, u smislu članka 143. stavka 1. točke (h) Uredbebr. 2454/93, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, može priznati samo ako je brat A. Stretinskisa vlasnik društava prodavatelja, što je ta uprava propustila provjeriti.

               12

               Navedena uprava podnijela je žalbu protiv te presude ističući, među ostalim, da je upravni sud nadležan za odlučivanje povodom žalbe trebao utvrditi da su A. Stretinskis i direktor društava prodavatelja bili povezane osobe u smislu članka 143. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 2454/93.

               13

               Smatrajući da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju prava Unije, Augstākā tiesa (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 143. stavak 1. točku (h) Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da se odnosi ne samo na situacije u kojima su stranke u transakciji fizičke osobe nego i na one u kojima postoji obiteljski odnos ili odnos srodstva između rukovoditelja jedne od stranaka (pravne osobe) i druge stranke u transakciji (fizičke osobe) odnosno direktora te stranke (u slučaju da je riječ o pravnoj osobi)?

                        2.

                        Ako je odgovor potvrdan, mora li tijelo sudbene vlasti koje odlučuje u predmetu detaljno ispitati okolnosti slučaja u pogledu stvarnog utjecaja dotične fizičke osobe na pravnu osobu?“

         O prethodnim pitanjima

               14

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 143. stavak 1. točku (h) Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da kupca, fizičku osobu, i prodavatelja, pravnu osobu čiji je rukovoditelj brat tog kupca, treba smatrati povezanim osobama u smislu članka 29. stavka 1. točke (d) Carinskog zakonika.

               15

               Najprije treba podsjetiti da na temelju članka 29. stavka 1. tog zakonika carinsku vrijednost uvezene robe, u načelu, čini njezina transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije.

               16

               Međutim, iz članka 29. stavka 1. točke (d) i stavka 2. navedenog zakonika proizlazi da se, kada su kupac i prodavatelj međusobno povezani, transakcijska vrijednost prihvaća samo pod uvjetom da te veze nisu utjecale na prodajnu cijenu.

               17

               U tom pogledu, u članku 143. stavku 1. Uredbe br. 2454/93 restriktivno se navode slučajevi u kojima treba smatrati da su osobe povezane za potrebe primjene članka 29. Carinskog zakonika.

               18

               Na temelju članka 143. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 2454/93 osobito se smatraju povezanima osobe koje su članovi iste obitelji. U skladu s tom odredbom, čiji je tekst također restriktivno sročen, osobe će se smatrati članovima iste obitelji „samo ako su u jednom od [...] [koji se u njoj navode]“. Među potonjima je, osobito, odnos između braće i sestara.

               19

               Točno je da iz teksta članka 143. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 2454/93 proizlazi da su vezama iz te odredbe povezane fizičke osobe, dok je u glavnom postupku prodavatelj predmetne robe pravna osoba.

               20

               Treba, međutim, naglasiti da je članak 143. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 2454/93 provedbena odredba glave II. poglavlja 3. Carinskog zakonika pod naslovom „Carinska vrijednost robe“, čiji je dio članak 29. tog zakonika.

               21

               Posljedično, članak 143. stavak 1. točku (h) Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti uzimajući u obzir strukturu tih odredbi kao i njihov cilj.

               22

               U tom pogledu treba podsjetiti da, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, propisi Unije koji se odnose na carinske procjene imaju za cilj uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti (presuda Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 36. i navedena sudska praksa).

               23

               Također treba naglasiti da iako, u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika, carinsku vrijednost uvezene robe, u načelu, čini njezina transakcijska vrijednost, stavak 1. točka (d) i stavak 2. toga članka imaju za cilj osigurati da carinska vrijednost odražava stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe te da nije određena arbitrarno ili fiktivno (vidjeti, u tom smislu, presude Mitsui & Co. Deutschland, C‑256/07, EU:C:2009:167, t. 20. kao i Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 39. i 40.). U tu su svrhu carinska tijela ovlaštena ispitati cijenu koju je deklarant naveo te ju odbiti ako smatraju da su na potonjeg utjecale postojeće veze između stranaka u transakciji (presuda Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, t. 37.).

               24

               U tom kontekstu se u članku 143. stavku 1. Uredbe br. 2454/93, u skladu s člankom 29. stavkom 2. točkom (a) Carinskog zakonika, navode situacije u kojima su na prodajnu cijenu predmetne robe doista mogle utjecati postojeće veze između stranaka u transakciji.

               25

               U skladu s člankom 143. stavkom 1. točkom (h) navedene uredbe, to je, osobito, posrijedi kada su navedene stranke članovi iste obitelji.

               26

               Opasnost da osobe koje su u odnosu srodstva utječu na prodajnu cijenu uvezene robe isto tako postoji kada je prodavatelj pravna osoba u kojoj kupčev srodnik ima ovlast utjecati na prodajnu cijenu u korist kupca.

               27

               U tim okolnostima i s obzirom na ciljeve propisa Unije koji se odnose na carinske procjene, kako su navedeni u točkama 22. i 23. ove presude, a priori isključiti mogućnost da se kupca i prodavatelja može smatrati povezanim osobama, u smislu članka 143. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 2454/93, zato što je jedna od stranaka kupoprodajnog ugovora pravna osoba, moglo bi dovesti u pitanje koristan učinak članka 29. stavka 1. točke (d) Carinskog zakonika. U tom slučaju, naime, carinska tijela ne bi, na temelju članka 29. stavka 2. točke (a) Carinskog zakonika, mogla ispitati okolnosti predmetne prodaje iako postoje razlozi za pretpostavku da je na transakcijsku vrijednost uvezene robe mogao utjecati postojeći odnos srodstva između kupca i člana pravne osobe prodavatelja.

               28

               Stoga treba smatrati da kada, u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, fizička osoba u pravnoj osobi ima ovlast utjecati na prodajnu cijenu uvezene robe u korist kupca s kojim je u odnosu srodstva, svojstvo pravne osobe prodavatelja ne priječi da se kupca i prodavatelja te robe može smatrati povezanima, u smislu članka 29. stavka 1. točke (d) Carinskog zakonika.

               29

               Kako bi se ocijenilo ima li kupčev srodnik doista takvu ovlast u pravnoj osobi prodavatelju, dužnosti koje taj srodnik obavlja u pravnoj osobi prodavatelju ili, ovisno o slučaju, okolnost da je taj srodnik jedini koji u njoj obavlja djelatnosti relevantni su čimbenici koje carinska tijela moraju uzeti u obzir.

               30

               Stoga je na nadležnim carinskim tijelima, u skladu s člankom 29. stavkom 2. točkom (a) Carinskog zakonika da, ako je to potrebno, ispitaju okolnosti predmetne prodaje i prihvate transakcijsku vrijednost pod uvjetom da veze, kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, nisu utjecale na prodajnu cijenu uvezene robe.

               31

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 143. stavak 1. točku (h) Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da kupca, fizičku osobu, i prodavatelja, pravnu osobu u kojoj srodnik tog kupca doista ima ovlast utjecati na prodajnu cijenu navedene robe u korist navedenog kupca, treba smatrati povezanim osobama u smislu članka 29. stavka 1. točke (d) Carinskog zakonika.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 143. stavak 1. točku (h) Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 46/1999 od 8. siječnja 1999., treba tumačiti na način da kupca, fizičku osobu, i prodavatelja, pravnu osobu u kojoj srodnik tog kupca doista ima ovlast utjecati na prodajnu cijenu navedene robe u korist navedenog kupca, treba smatrati povezanim osobama u smislu članka 29. stavka 1. točke (d) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: latvijski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. srpanj 19.#International Bingo Technology, S.A. protiv Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña (TEARC).#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal Superior de Justicia de Cataluña.#Predmet C-377/11.


title: Presuda Suda od 19. studenog 1991. # Andrea Francovich i Danila Bonifaci i dr. protiv Talijanske Republike. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Pretura di Vicenza i Pretura di Bassano del Grappa - Italija. # Spojeni predmeti C-6/90 i C-9/90.

text:
PRESUDA SUDA19. studenoga 1991.(*)„Zaštita radnika – Odgovornost države članice“U spojenim predmetima C‑6/90 i C‑9/90,povodom
 dvaju zahtjeva koje su na temelju članka 177. UEEZ-a Sudu uputili
Pretura di Vicenza (Italija) (u postupku C-6/90) i Pretura di Bassano
del Grappa (Italija) (u postupku C-9/90), s ciljem da u sporovima koji
se vode pred tim sudovima izmeđuAndree FrancovichaiTalijanske Republike,i izmeđuDanile Bonifaci i dr.iTalijanske Republike,pribave
 prethodnu odluku o tumačenju članka 189. stavka 3. UEEZ-a i Direktive
Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju zakonodavstava
država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova
poslodavca (SL L 283, str. 23.), SUD,u
 sastavu: O. Due, predsjednik, Sir Gordon Slynn, R. Joliet, F. A.
Schockweiler, F. Grévisse i P. J. G. Kapteyn, predsjednici vijeća,  G.
F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, M. Díez
 de Velasco i M. Zuleeg, suci, nezavisni odvjetnik: J. Mischotajnik: D. Louterman, glavna administratorica,uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za
 Andreu Francovicha i Danilu Bonifaci i druge, Claudio Mondin, Aldo
Campesan i Alberto dal Ferro, odvjetnici pri odvjetničkoj komori u
Vicenzi, –        za talijansku vladu Oscar Fiumara, avvocato dello Stato, u svojstvu agenta, –        za
 nizozemsku vladu B. R. Bot, glavni tajnik u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta, –        za
 Ujedinjenu Kraljevinu J. E. Collins iz Pravnog odjela Ministarstva
financija (Treasury Solicitor's Department), u svojstvu agenta, uz
asistenciju Richarda Plendera, QC, –        za
 Komisiju Europskih zajednica Giuliano Marenco i Karen Banks, zaposleni u
 njezinoj pravnoj službi, u svojstvu agenata, uzimajući u obzir izvještaj za raspravu, saslušavši
 usmena izlaganja Andree Francovicha i Danile Bonifaci, talijanske
vlade, vlade Ujedinjene Kraljevine, njemačke vlade, koju je zastupao
Jochim Sedemund, odvjetnik pri odvjetničkoj komori u Kölnu, u svojstvu
agenta, te Komisije na raspravi održanoj 27. veljače 1991., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. svibnja 1991.,donosi sljedećuPresudu1        Rješenjima
 od 9. srpnja i 30. prosinca 1989., koja je Sud zaprimio 8. siječnja i
15. siječnja 1990., Pretura di Vicenza (u predmetu C-6/90) i Pretura di
Bassano del Grappa (u predmetu C-9/90) postavili su Sudu, na temelju
članka 177. UEEZ-a, prethodna pitanja o tumačenju članka 189. stavka 3.
UEEZ-a i Direktive Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o
usklađivanju zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u
slučaju insolventnosti njihova poslodavca (SL L 283, str. 23.).2        Ova
 pitanja postavljena su u postupcima između Andree Francovicha i Danile
Bonifaci i dr. (u daljnjem tekstu: tužitelji) protiv Talijanske
Republike.3        Svrha
 Direktive 80/987 je osiguranje minimalne zaštite zaposlenika na razini
Zajednice u slučaju insolventnosti poslodavca, ne dovodeći u pitanje
povoljnije odredbe koje postoje u državama članicama. U tu svrhu
Direktiva predviđa posebna jamstva za isplatu nepodmirenih tražbina po
osnovi plaće. 4        Prema
 članku 11., države članice bile su dužne donijeti zakone i druge
propise potrebne za usklađivanje s Direktivom u roku koji je istekao 23.
 listopada 1983. S obzirom na to da Talijanska Republika nije ispunila
ovu obvezu, Sud je utvrdio njezinu povredu obveze presudom od 2. veljače
 1989., Komisija/Italija (22/87, Recueil, str. 143.).5        Andrea
 Francovich, stranka u glavnom postupku u predmetu C-6/90, radio je za
CDN Elettronica SnC u Vicenzi, ali je primao samo neredovite uplate po
osnovi plaće. Stoga je podnio tužbu pred Pretura di Vicenza (Prefektura
Vicenze), koja je tuženoj tvrtki naložila isplatu iznosa od približno
šest milijuna talijanskih lira. Tijekom postupka izvršenja presude
sudski ovršitelj suda u Vicenzi zapisnikom je utvrdio da ovrha nije
mogla biti provedena. Andrea Francovich se zatim pozvao na pravo na
dobivanje jamstva od talijanske države, koje je predviđeno Direktivom
80/987 ili, podredno, na naknadu štete. 6        U
 predmetu C-9/90, Danila Bonifaci i 33 drugih zaposlenika podnijeli su
tužbu pred Pretura di Bassano del Grappa, navodeći da su bili zaposleni u
 Gaia Confezioni Srl, nad kojim je otvoren stečaj 5. travnja 1985. U
trenutku prestanka radnog odnosa tužitelji su potraživali iznose u
visini iznad 253 milijuna talijanskih lira, koji su utvrđeni kao obveze
stečajne mase. Više od pet godina nakon stečaja tužiteljima nije bilo
isplaćeno ništa, a stečajni upravitelj ih je obavijestio da nije
izgledna nikakva uplata u njihovu korist, čak ni djelomična. Stoga su
tužitelji podnijeli tužbu protiv Talijanske Republike zahtijevajući da
joj se naloži, uzimajući u obzir njezinu obvezu primjene Direktive
80/987 s učinkom od 23. listopada 1983., da im isplati tražbine koje
imaju po osnovi zaostalih plaća bar za posljednja tri mjeseca ili,
podredno, da im nadoknadi štetu. 7        U
 tim okolnostima nacionalni sudovi postavili su Sudu prethodna pitanja
koja su istovjetna u obama predmetima: „1.      Ima
 li, na temelju prava Zajednice koje je na snazi, pojedinac koji je
oštećen zato što država članica nije provela Direktivu 80/897 − a
neprovođenje je utvrđeno presudom Suda – pravo od te države zahtijevati
provođenje odredaba koje ta Direktiva sadrži, koje su dovoljno precizne i
 bezuvjetne, izravnim pozivanjem na pravo Zajednice protiv države
članice koja nije provela Direktivu, a kako bi pribavio jamstva koja je
ta država trebala osigurati te, u svakom slučaju, i na naknadu štete
koju je pretrpio u vezi s propisima koji ne sadržavaju to pravo? 2.      Treba
 li se članak 3. u vezi s člankom 4. Direktive Vijeća 80/987 tumačiti
tako da je država, u slučaju kada nije iskoristila mogućnost uvođenja
ograničenja koja su navedena u članku 4., dužna podmiriti potraživanja
zaposlenika u skladu s člankom 3.? 3.      U
 slučaju niječnog odgovora na drugo pitanje, Sud se umoljava da utvrdi
minimalno jamstvo koje država na temelju Direktive 80/987 mora osigurati
 zaposleniku koji na to ima pravo tako da se isplata dužnog dijela plaće
 može smatrati provedbom Direktive.“ 8        Za
 potpunije izlaganje činjenica u glavnom postupku, tijek postupka, kao i
 za pisana očitovanja koja su podnesena Sudu, upućuje se na izvještaj za
 raspravu. Ti dijelovi spisa u nastavku navode se samo u mjeri koja je
potrebna za obrazloženje presude Suda. 9        Prvo
 pitanje koje su postavili nacionalni sudovi postavlja dva problema koji
 se trebaju proučiti odvojeno. Ono se s jedne strane odnosi na izravni
učinak odredaba Direktive koje određuju prava zaposlenika i, s druge
strane, na postojanje i opseg odgovornosti države za štetu koja
proizlazi iz povrede obveza koje je država dužna ispuniti na temelju
prava Zajednice.  Izravni učinak odredaba Direktive koje određuju prava zaposlenika10      Prvim
 dijelom prvoga pitanja koje su postavili nacionalni sudovi želi se
saznati trebaju li se odredbe Direktive koje određuju prava radnika
tumačiti u smislu da zainteresirane osobe svoja prava protiv države zbog
 nepoduzimanja mjera za provedbu Direktive u propisanom roku mogu
ostvariti pred nacionalnim sudovima. 11      Prema
 ustaljenoj sudskoj praksi, država članica koja u propisanom roku nije
donijela mjeru koju zahtijeva direktiva ne može se braniti protiv
pojedinaca pozivajući se na vlastito neispunjavanje obveza koje
proizlaze iz direktive. Dakle, kad god se odredbe direktive sadržajno
gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima, a provedbene mjere
nisu donesene u propisanom roku, na te se odredbe može pozivati protiv
bilo koje nacionalne odredbe koja nije u skladu s direktivom, odnosno u
slučaju kad te odredbe definiraju prava koja pojedinci mogu ostvarivati u
 odnosu na državu (presuda od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Recueil, str. 53., točke 24. i 25.). 12      Stoga
 valja provjeriti jesu li odredbe Direktive 80/987 koje određuju prava
radnika bezuvjetne i dovoljno precizne. Ova provjera treba obuhvatiti
tri aspekta, to jest određenje korisnikâ predviđenog jamstva, sadržaj
tog jamstva i, naposljetku, identitet dužnika iz jamstva. U tom pogledu,
 posebno se postavlja pitanje može li se država smatrati dužnikom iz
jamstva jer u propisanom roku nije poduzela potrebne mjere za prenošenje
 direktive u nacionalno pravo. 13      Vezano
 uz, ponajprije, određenje korisnika jamstva, valja, u skladu s člankom
1. stavkom 1., utvrditi da se Direktiva primjenjuje na tražbine
zaposlenika koje proizlaze iz ugovora o radu ili radnih odnosa protiv
poslodavaca koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1., koji
precizira pretpostavke pod kojima se poslodavac treba smatrati
insolventnim. Članak 2. stavak 2. upućuje na nacionalno pravo za
određivanje pojmova „zaposlenik“ i „poslodavac“. Naposljetku, stavak 2.
članka 1. predviđa da države članice iznimno i pod određenim
pretpostavkama mogu isključiti područje primjene Direktive za određene
kategorije radnika koje su navedene u prilogu Direktive.14      Ove
 odredbe dovoljno su precizne i bezuvjetne, tako da nacionalni sud može
odlučiti treba li se osoba prema Direktivi smatrati korisnikom ili ne.
Nacionalni sud mora samo s jedne strane provjeriti je li osoba o kojoj
je riječ zaposlenik u smislu nacionalnog prava i je li isključena iz
primjene Direktive u skladu s člankom 1. stavkom 2. i prilogom I.
Direktive (vezano uz pretpostavke koje trebaju biti ispunjene za takvo
isključenje, vidjeti gore navedenu presudu od 2. veljače 1989.,
Komisija/Italija, 22/87, točke 18. do 23., i presudu od 8. studenoga
1990., Komisija/Grčka, C-35/88, Recueil, str. I-3917., I-5409.,
I-3931., točke 11. do 26.), a zatim, s druge strane, postoji li jedan od
 slučajeva insolventnosti koji je propisan člankom 2. Direktive. 15      Potom,
 vezano uz sadržaj jamstva, članak 3. Direktive predviđa da se mora
osigurati isplata nepodmirenih tražbina iz ugovora o radu ili radnih
odnosa koji se odnose na plaće koje se odnose na razdoblje prije datuma
koji je odredila država članica, a koja, u tom pogledu, može izabrati
između tri mogućnosti: a) do datuma nastanka insolventnosti poslodavca;
(b) do datuma obavijesti o otkazu dotičnom zaposleniku zbog
insolventnosti poslodavca; (c) do datuma nastupanja insolventnosti
poslodavca ili datuma prestanka ugovora o radu ili radnog odnosa
dotičnog zaposlenika zbog insolventnosti poslodavca. 16      Sukladno
 ovom pravu izbora, država članica može, na temelju članka 4. stavaka 1.
 i 2. ograničiti obvezu isplate na razdoblja od tri mjeseca ili osam
tjedana, ovisno o slučaju, a koja su izračunana u skladu s pravilima
koja su precizirana ovim člankom. Naposljetku, stavak 3. istog članka
propisuje da države članice mogu postaviti gornju granicu jamstva za
isplatu kako bi izbjegle plaćanje iznosa koji premašuju socijalne
ciljeve Direktive. Ako se države članice odluče za tu mogućnost, moraju
obavijestiti Komisiju o metodama prema kojima postavljaju tu gornju
granicu. Pored toga, članak 10. određuje da Direktiva ne utječe na izbor
 koji je na raspolaganju državama članicama da poduzmu potrebne mjere
kako bi izbjegle zlouporabe te posebno odbile ili umanjile obvezu
isplate u određenim okolnostima. 17      Članak
 3. Direktive državi članici dakle ostavlja izbor određivanja datuma od
kojeg se mora osigurati jamstvo za isplatu tražbina. Međutim, kako već
implicitno proizlazi iz sudske prakse Suda (vidjeti presudu od 4.
prosinca 1986., FNV, 71/85, Recueil, str. 3855., i presudu od 23. ožujka 1987., McDermott i Cotter, 286/85, Recueil,
 str. 1453., točku 15.), pravo države da izabere između više mogućih
načina za postizanje rezultata koji je propisan direktivom ne isključuje
 mogućnost da pojedinci pred nacionalnim sudovima ostvaruju prava čiji
se sadržaj može dovoljno precizno odrediti na temelju odredaba
direktive. 18      U
 ovom slučaju, rezultat koji propisuje ova Direktiva je jamstvo isplate
nepodmirenih tražbina radnika u slučaju insolventnosti poslodavca.
Činjenica da članci 3. i 4. stavci (1) i (2) državama članicama priznaju
 određenu marginu prosudbe s obzirom na načine određivanja toga jamstva i
 ograničenja njegovog iznosa ne utječe na preciznu i bezuvjetnu narav
propisanog rezultata. 19      Naime,
 kao što su izložili Komisija i tužitelji, minimalno jamstvo predviđeno
Direktivom može se odrediti tako da se temelji na datumu koji je
najmanje tegoban za jamstvenu instituciju. Taj datum je datum nastupanja
 insolventnosti poslodavca jer su druga dva datuma, to jest datum
obavijesti o otkazu radniku i datum prestanka ugovora o radu ili radnog
odnosa, prema uvjetima koji su određeni člankom 3., neizbježno kasniji
od datuma nastupanja insolventnosti i određuju puno dulje razdoblje u
kojem mora biti osigurana isplata tražbina. 20      Valja
 podsjetiti da mogućnost ograničavanja jamstva na temelju članka 4.
stavka 2. ne onemogućava određivanje minimalnog jamstva. Iz odredaba
toga članka proizlazi da države članice mogu ograničiti jamstva koja se
daju radnicima na određena razdoblja koja prethode datumu navedenom u
članku 3. Ova razdoblja određena su s obzirom na svaki od tri datuma
koji su predviđeni u članku 3., tako da se svakako može odrediti u kojoj
 je mjeri država članica smjela ograničiti jamstvo predviđeno Direktivom
 ovisno o datumu koji bi izabrala da je prenijela direktivu u nacionalno
 pravo. 21      S
 obzirom na članak 4. stavak 3., prema kojemu države članice mogu
postaviti gornju granicu jamstva za isplatu kako bi izbjegle plaćanje
iznosa koji premašuju socijalne ciljeve Direktive, i članak 10., koji
određuje da Direktiva ne utječe na mogućnost izbora država članica da
poduzmu mjere za sprečavanje zlouporaba, valja utvrditi da država
članica koja nije ispunila svoju obvezu prenošenja direktive ne može
pojedincu onemogućiti ostvarivanje prava koja mu direktiva daje
pozivanjem na to da je mogla ograničiti iznos jamstva da je poduzela
potrebne mjere za provođenje direktive (vidjeti, u vezi sa sličnom
mogućnosti koja se odnosi na sprečavanje zlouporabe u području poreza,
presudu od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Recueil, str. 53., točku 34.). 22      Stoga
 valja utvrditi da su predmetne odredbe bezuvjetne i dovoljno precizne
što se tiče sadržaja jamstva. 23      Naposljetku, što se tiče identiteta dužnika iz jamstva, članak 5. Direktive propisuje:
 „Države članice određuju pravila za ustrojstvo, financiranje i rad
jamstvene institucije, poštujući pritom osobito sljedeća načela:  a)      imovina
 institucije mora biti neovisna o obrtnim sredstvima poslodavca i biti
ustrojena na način da ne može biti zaplijenjena tijekom stečajnog
postupka; b)      poslodavci
 moraju pridonijeti financiranju, osim ako ono nije u cijelosti
osigurano putem tijela javne vlasti; c)      obveza
 institucije na isplatu postoji neovisno o ispunjenju obveza
financijskog doprinosa.“ 24      Izneseno
 je da Direktiva predviđa mogućnost da tijela javne vlasti u cijelosti
financiraju jamstvene institucije pa se stoga ne može dopustiti da
država članica onemogućava učinke direktive pozivajući se na to da je
snošenje ukupnog financijskog tereta ili njegovog dijela mogla prebaciti
 na druge osobe.  25      Ova
 argumentacija ne može se prihvatiti. Iz odredaba Direktive proizlazi da
 država članica mora ustrojiti odgovarajući institucionalni jamstveni
sustav. Država članica na temelju članka 5. raspolaže širokom marginom
prosudbe vezano uz ustrojstvo, rad i financiranje jamstvenih
institucija. Potrebno je naglasiti da činjenica, koju je istaknula
Komisija − da Direktiva predviđa kao jednu od mogućnosti da takav sustav
 u cijelosti financiraju tijela javne vlasti − ne može značiti da se
država može identificirati kao dužnik nepodmirenih potraživanja. Obvezu
plaćanja imaju jamstvene institucije, a država može predvidjeti potpuno
financiranje jamstvenih institucija od strane tijela javnih vlasti samo
korištenjem svojih ovlasti uspostave jamstvenog sustava. U tom slučaju
država preuzima obvezu koja načelno nije njezina. 26      Iako
 su, dakle, predmetne odredbe Direktive koje se odnose na određivanje
korisnika jamstva i sadržaja tog jamstva dovoljno precizne i bezuvjetne,
 ti elementi ne omogućavaju pojedincu pozivanje na te odredbe pred
nacionalnim sudovima. S jedne strane, ove odredbe ne preciziraju
identitet dužnika iz jamstva, a s druge strane država se ne bi mogla
smatrati dužnikom samo zato što nije poduzela mjere za prijenos
direktive u nacionalno pravo u propisanom roku.  27      Stoga
 na prvi dio prvog pitanja valja odgovoriti da se odredbe Direktive
80/987 koje određuju prava radnika moraju tumačiti tako da ih osobe na
koje se odnose ne mogu ostvarivati protiv države pred nacionalnim
sudovima zato što nisu poduzete provedbene mjere u propisanom roku.  Odgovornost države za štetu koja proizlazi iz povrede obveza koje ima na temelju prava Zajednice28      Drugim
 dijelom prvoga pitanja nacionalni sudovi žele znati je li država
članica dužna naknaditi štetu nastalu pojedincima zbog neprenošenja
Direktive 80/987 u nacionalno pravo. 29      Nacionalni
 sudovi time dakle postavljaju pitanje postojanja i opsega odgovornosti
države za štetu koja proizlazi iz povrede obveza koje ima na temelju
prava Zajednice. 30      Ovo pitanje treba ispitati u svjetlu općeg sustava Ugovora i njegovih osnovnih načela.  a) O načelu odgovornosti države 31      Najprije
 valja podsjetiti da je Ugovor o EEZ-u uspostavio vlastiti pravni
poredak uklopljen u pravne sustave država članica i koji su njihovi
sudovi obvezni primjenjivati, te čiji su subjekti ne samo države članice
 nego i njihovi državljani kojima pravo Zajednice pored obveza
dodjeljuje i prava koja postaju dijelom njihovog pravnog naslijeđa; ta
prava ne nastaju samo kad je njihovo ostvarivanje izričito propisano
Ugovorom, nego i na temelju obveza koje Ugovor na jasno određen način
postavlja kako pojedincima tako i državama članicama i institucijama
Zajednice (vidjeti presude od 5. veljače 1963., Van Gend en Loos, 26/62,
 Recueil, str. 3., i od 15. lipnja 1964., Costa, 6/64, Recueil, str. 1141.). 32      Također
 valja podsjetiti da su, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse,
nacionalni sudovi koji u okviru svojih nadležnosti primjenjuju odredbe
prava Zajednice, dužni osigurati punu primjenu tih pravnih pravila i
štititi subjektivna prava koja ona dodjeljuju pojedincima (vidjeti
posebno presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal, 106/77, Recueil, str. 629., točku 16., i od 19. lipnja 1990., Factortame, točku 19., C-213/89, Recueil, str. I-2433.). 33      Potrebno
 je utvrditi da bi puna djelotvornost pravnih pravila Zajednice bila
dovedena u pitanje i zaštita prava koje one priznaju pojedincima bila
oslabljena ako pojedinci ne bi mogli dobiti naknadu kad su njihova prava
 povrijeđena povredom prava Zajednice za koju je odgovorna država
članica.  34      Mogućnost
 naknade štete od strane države članice osobito je nužna kad je, kao u
ovom slučaju, puna djelotvornost pravnih pravila Zajednice uvjetovana
radnjom države članice i kada pojedinci posljedično, zbog neizvršenja
takve radnje, pred nacionalnim sudovima ne mogu ostvarivati prava koja
su im priznata pravom Zajednice. 35      Iz
 toga proizlazi da je načelo odgovornosti države za štetu koja je
pojedincima prouzročena povredama prava Zajednice za koje je odgovorna
država, sastavni dio sustava Ugovora.  36      Obveza
 država članica da nadoknade te štete temelji se također na članku 5.
Ugovora, na temelju kojega su države članice dužne poduzeti sve opće ili
 posebne mjere potrebne za osiguranje izvršenja obveza koje imaju na
temelju prava Zajednice. Među tim obvezama je i obveza otklanjanja
protupravnih posljedica povreda prava Zajednice (vidjeti, što se tiče
slične odredbe članka 86. Ugovora o EZUČ-u, presudu od 16. prosinca
1960., Humblet, 6/60, Recueil, str. 1125.). 37      Iz
 svega navedenog proizlazi da iz prava Zajednice proizlazi načelo prema
kojem su države članice obvezne naknaditi štetu prouzročenu pojedincima
povredama prava Zajednice za koje su odgovorne.  b) O pretpostavkama za odgovornost države 38      Iako
 dakle odgovornost države proizlazi iz prava Zajednice, pretpostavke pod
 kojima ona daje pravo na naknadu štete ovise o naravi povrede prava
Zajednice koja je prouzročila štetu. 39      Kada,
 kao u ovom slučaju, država članica ne ispuni svoje obveze koje ima na
temelju članka 189. stavka 3. Ugovora, da poduzme sve mjere potrebne za
postizanje rezultata koji je propisan direktivom, puna djelotvornost te
odredbe prava Zajednice nameće pravo na naknadu štete kada su ispunjene
tri pretpostavke. 40      Prva
 pretpostavka je da rezultat koji je propisan direktivom sadržava
dodjelu prava u korist pojedinaca. Druga pretpostavka je da se sadržaj
tih prava može odrediti na temelju odredaba direktive. Naposljetku,
treća pretpostavka je postojanje uzročno-posljedične veze između povrede
 obveze države i štete koja je nastala oštećenim osobama.  41      Te
 pretpostavke su dostatne za dodjelu prava na naknadu štete  pojedincima
 koja se izravno temelji na pravu Zajednice. 42      Pod
 tim pretpostavkama, država je dužna otkloniti posljedice nastale štete u
 okviru nacionalnog odštetnog prava. U nedostatku propisa Zajednice, na
unutarnjem je pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne
sudove i uredi postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju
osigurati punu zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava
Zajednice (vidjeti presude od 22. siječnja 1976., Russo, 60/75, Recueil, str. 45.; od 16. veljače 1976., Rewe, 33/76, Recueil, str. 1989., i od 7. srpnja 1981., Rewe, 158/80, Recueil, str. 1805.). 43      Među
 ostalim, potrebno je podsjetiti da materijalne i formalne pretpostavke
koje u različitim nacionalnim pravima uređuju naknadu štete ne smiju
biti manje povoljne od onih koje se odnose na slične zahtjeve u
nacionalnom pravu niti smiju biti takve da u praksi onemogućavaju ili
pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete (vidjeti, što se tiče
sličnog problema povrata poreza koji je naplaćen povredom prava
Zajednice, osobito presudu od 9. studenoga 1983., San Giorgio, 199/82, Recueil, str. 3595.). 44      U
 predmetnom slučaju, povreda prava Zajednice od strane države članice
zbog neprenošenja Direktive 80/987 u nacionalno pravo u propisanom roku
utvrđena je presudom Suda. Rezultat koji je propisan tom Direktivom jest
 dodjela prava zaposlenicima na jamstvo isplate njihovih nepodmirenih
tražbina po osnovi plaće. Kao što proizlazi iz ispitivanja prvoga dijela
 prvoga pitanja, sadržaj tog prava može se odrediti na temelju odredaba
Direktive. 45      Pod
 tim uvjetima nacionalni sudovi moraju u okviru nacionalnog odštetnog
prava osigurati pravo radnika na ostvarenje prava na naknadu štete koja
im je prouzročena zato što država nije prenijela direktivu u nacionalno
pravo. 46      Nacionalnim
 sudovima stoga valja odgovoriti da je država članica dužna naknaditi
štetu koja je za pojedince proizašla iz neprenošenja Direktive 80/987.  Drugo i treće pitanje47      Uzimajući
 u obzir odgovor na prvo prethodno pitanje, neće se odlučivati o drugom i
 trećem pitanju.  Troškovi48      Troškovi
 podnošenja očitovanja Sudu vlada Italije, Ujedinjene Kraljevine,
Nizozemske i Njemačke te Komisije Europskih zajednica ne nadoknađuju se.
 Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke
glavnog postupka pred sudom koji je postavio pitanje, na tom je sudu da
odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenog jeSUDodlučujući
 o pitanjima koja su mu uputili Pretura di Vicenza (u predmetu C-6/90) i
 Pretura di Bassano del Grappa (u predmetu C-9/90), rješenjima od 9.
srpnja 1989. i 30. prosinca 1989., presudio: 1.      Odredbe
 Direktive Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju
zakonodavstava država članica o zaštiti zaposlenika u slučaju
insolventnosti njihova poslodavca koje određuju prava radnika trebaju se
 tumačiti tako da osobe na koje se odnose ne mogu ostvarivati svoja
prava pred nacionalnim sudovima protiv države koja nije poduzela
provedbene mjere u propisanom roku. 2.      Država članica dužna je nadoknaditi štetu nastalu pojedincima zbog neprenošenja Direktive 80/987/EEZ u nacionalno pravo. DueSlynnJolietSchockweilerGrévisseKapteynManciniMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasDíez de Velasco       ZuleegObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 19. studenoga 1991. Tajnik       PredsjednikJ. G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: talijanski.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. srpanj 19.#A Oy protiv Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Korkein hallinto-oikeus.#Predmet C-33/11.