title: Presuda Suda (treće vijeće) od 15. rujna 2016.#Tobias Mc Fadden protiv Sony Music Entertainment Germany GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht München I.#Zahtjev za prethodnu odluku – Informacijsko društvo – Sloboda pružanja usluga – Poslovna bežična lokalna mreža (WLAN) – Stavljanje na besplatno raspolaganje javnosti – Odgovornost posrednih davatelja usluga – Samo prijenosnik informacija – Direktiva 2000/31/EZ – Članak 12. – Ograničenje odgovornosti – Nepoznati korisnik te mreže – Povreda prava nositelja prava na zaštićeno djelo – Obveza zaštite mreže – Građanska odgovornost poslovnog subjekta.#Predmet C-484/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Informacijsko društvo — Sloboda pružanja usluga — Poslovna bežična lokalna mreža (WLAN) — Stavljanje na besplatno raspolaganje javnosti — Odgovornost posrednih davatelja usluga — Samo prijenosnik informacija — Direktiva 2000/31/EZ Članak 12. — Ograničenje odgovornosti — Nepoznati korisnik te mreže — Povreda prava nositelja prava na zaštićeno djelo — Obveza zaštite mreže — Građanska odgovornost poslovnog subjekta“
      U predmetu C‑484/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht München I (Regionalni sud u Münchenu I, Njemačka), odlukom od 18. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 3. studenoga 2014., u postupku

         Tobias Mc Fadden

      protiv

         Sony Music Entertainment Germany GmbH

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za T. Mc Faddena, A. Hufschmid i C. Fritz, Rechtsanwälte,

               —

               za Sony Music Entertainment Germany GmbH, B. Frommer, R. Bisle, M. Hügel, Rechtsanwälte,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, K.-P. Wojcik i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 1. Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (SL L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o elektroničkoj trgovini).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Tobiasa Mc Faddena i Sony Music Entertainment Germany GmbH (u daljnjem tekstu: Sony Music) povodom eventualne odgovornosti prvospomenutog za uporabu lokalne bežične mreže [Wireless local area network (WLAN)], koju koristi T. Mc Fadden, od strane treće osobe radi neovlaštenog stavljanja javnosti na raspolaganje fonograma koji je proizveo Sony Music.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 98/34

               3

               Europski parlament i Vijeće donijeli su 22. lipnja 1998. Direktivu 98/34/EZ o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 1998. (SL 1998., L 217, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 11.).

               4

               Uvodne izjave 2. i 19. Direktive 98/48 glase:

                        „2.

                        Širok raspon različitih usluga u smislu članaka 59. i 60. Ugovora [o EZ‑u, koji su postali članci 46. i 57. UFEU‑a] imat će koristi od mogućnosti što ih informacijsko društvo pruža na daljinu, elektronički i na osobni zahtjev primatelja usluga;

                  [...]

                        19.

                        Prema članku 60. Ugovora [o EZ‑u, koji je postao članak 57. UFEU‑a], kako ga tumači sudska praksa, „usluge” se odnose na one usluge koje se obično pružaju za naknadu; budući da te karakteristike nema kada je riječ o djelatnostima koje obavlja država bez ekonomske koristi, a u kontekstu svojih dužnosti posebno u socijalnom, kulturnom, obrazovnom i području pravosuđa [...].”

               5

               Članak 1. Direktive 98/34 određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        2.

                        ‚usluga’, svaka usluga informacijskog društva, to jest svaka usluga koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektronskim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga.

                  [...]”

         Direktiva 2000/31

               6

               Uvodne izjave 18., 41., 42. i 50. Direktive 2000/31 glase kako slijedi:

                        „18.

                        Usluge informacijskog društva obuhvaćaju široki raspon gospodarskih djelatnosti koje se odvijaju na internetu; [...] Usluge informacijskog društva nisu isključivo ograničene na usluge za koje se ugovori sklapaju na Internetu već se također odnose, pod uvjetom da predstavljaju gospodarsku djelatnost, i na usluge za koje oni koji ih primaju ne plaćaju naknadu kao što su usluge kojima se putem interneta nude informacije ili komercijalna priopćenja, te usluge koje osiguravaju alate za omogućavanje pretraživanja podataka, pristupa podacima i pronalaženje podataka. Usluge informacijskog društva uključuju i usluge koje se sastoje od [...] omogućavanja pristupa na komunikacijsku mrežu [...].

                  [...]

                        41.

                        Ova Direktiva uspostavlja ravnotežu između različitih interesa i utvrđuje načela na kojima se mogu temeljiti sporazumi i standardi u predmetnoj djelatnosti.

                        42.

                        Iznimke od odgovornosti utvrđene u ovoj Direktivi odnose se jedino na slučajeve u kojima je aktivnost davatelja usluga informacijskog društva ograničena na tehnički proces poslovanja i omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži preko koje se informacije stavljene na raspolaganje od trećih strana prenose ili privremeno pohranjuju, isključivo u svrhu učinkovitijeg prijenosa; Ta aktivnost je samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da davatelj usluga informacijskog društva nije upoznat s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti ima kontrolu nad njima.

                  [...]

                        50.

                        Važno je da predložena direktiva o usklađivanju pojedinih aspekata autorskih i povezanih prava u informacijskom društvu i ova Direktiva stupe na snagu unutar istog vremenskog okvira kako bi se uspostavio jasan okvir pravila vezanih za pitanja odgovornosti posrednika za kršenje autorskih i povezanih prava na razini Zajednice.”

               7

               Članak 2. te direktive naslova „Definicije” određuje:
               „Za potrebe ove Direktive, sljedeći pojmovi imaju sljedeća značenja:

                        (a)

                        ‚usluge informacijskog društva‘: usluge u smislu članka 1. stavka 2. Direktive [98/34];

                        (b)

                        ‚davatelj usluga‘: svaka fizička ili pravna osoba koja pruža uslugu informacijskog društva;

                  [...]”

               8

               Navedena direktiva u Poglavlju II. Odjeljku 4. naslovljenom „Odgovornost posrednih davatelja usluga” obuhvaća članke 12. do 15.

               9

               Članak 12. iste direktive, naslovljen „Samo prijenosnik informacija”, propisuje:
               „1.   Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od prijenosa komunikacijskom mrežom informacija dobivenih od primatelja usluge ili kad se ta usluga sastoji od omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije koje se prenose, pod uvjetom da davatelj usluge:

                        (a)

                        ne inicira prijenos;

                        (b)

                        ne odabere primatelja prijenosa; i

                        (c)

                        ne izabire i ne mijenja informacije sadržane u prijenosu.

                  [...]
               3.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost da sud ili upravno tijelo, u skladu s pravnim sustavom države članice, od davatelja usluga zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja.”

               10

               Članak 13. stavak 1. Direktive 2000/31, naslovljen „Privremeni smještaj informacija” određuje:
               „1.   Ako se pružena usluga informacijskog društva sastoji od prijenosa informacija komunikacijskom mrežom koje je dao primatelj usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluga nije odgovoran za automatsku, privremenu i prolaznu pohranu tih informacija, koja je izvršena isključivo u svrhu učinkovitijeg daljnjeg prijenosa informacija prema drugim primateljima usluge na njihov zahtjev, pod uvjetom:

                        a)

                        da davatelj ne mijenja informacije;

                        b)

                        davatelj poštuje uvjete pristupa informacijama;

                        c)

                        da davatelj poštuje pravila u vezi s osvježavanjem informacija koja su propisana na općenito priznat i korišten način u djelatnosti;

                        d)

                        da se davatelj ne upliće u zakonito korištenje tehnologije, koja je općenito priznata i korištena u djelatnosti, s ciljem dobivanja podataka o korištenju informacija; i
                        i

                        e)

                        da davatelj žurno djeluje kod uklanjanja informacija ili onemogućavanja pristupa informacijama koje je pohranio odmah po saznanju činjenice da su informacije u početnom izvoru prijenosa uklonjene iz mreže ili da im je onemogućen pristup, ili da je izdan nalog suda ili upravnog tijela za takvo uklanjanje ili onemogućavanje.”

               11

               Članak 14. te direktive, naslovljen „Zadržavanje”, propisuje:
               „1.   Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge, pod uvjetom:

                        (a)

                        da davatelj nema stvarnog znanja o protuzakonitoj aktivnosti ili informaciji i, u pogledu zahtjeva za naknadu štete, ne zna za činjenice ili okolnosti iz kojih bi bila vidljiva protuzakonita aktivnost ili informacija;
                        ili

                        (b)

                        da davatelj, odmah po dobivanju takvog saznanja ili spoznaje žurno djeluje kako bi uklonio te informacije ili onemogućio pristup informacijama.

                  2.   Stavak 1. ne primjenjuje se ako primatelj usluge postupa na temelju ovlasti ili pod nadzorom pružatelja usluga.
               3.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost da sud ili upravno tijelo, u skladu s pravnim sustavom države članice, od davatelja usluge zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja i ne utječe na mogućnost da država članica utvrdi postupke kojima se uređuje uklanjanje ili onemogućavanje pristupa informacijama.”

               12

               Članak 15. stavak 1. navedene direktive, naslovljen „Nepostojanje obveze praćenja” određuje:
               „Države članice ne mogu uvesti opću obvezu za davatelje usluga da pri pružanju usluga iz članaka 12., 13., i 14. prate informacije koje prenose ili pohranjuju niti opću obvezu da aktivno traže činjenice ili okolnosti koje bi ukazivale na protuzakonite aktivnosti.”

         Direktiva 2001/29/EZ

               13

               Uvodna izjava 16. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) određuje:
               „Odgovornost za aktivnosti u umreženom okruženju tiče se ne samo autorskog prava i srodnih prava već i drugih područja kao što su narušavanje ugleda, zavaravajuće oglašavanje, ili povreda žiga. [Na to pitanje] se horizontalno poziva u Direktivi [2000/31] koja pojašnjava i usklađuje razna pravna pitanja koja se odnose na usluge u informacijskom društvu uključujući elektroničko poslovanje. Ovu Direktivu trebalo bi provesti u roku sličnom onom za provedbu Direktive o elektroničkom poslovanju, budući da ta Direktiva predviđa usklađeni okvir načela i odredbi bitnih između ostalog za važne dijelove ove Direktive. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje odredbe koje se odnose na odgovornost iz te Direktive.”

         Direktiva 2004/48/EZ

               14

               Članak 2. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45. i ispravak SL 2004., L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.), naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
               „[...]
               3.   Ova Direktiva ne utječe na:

                        (a)

                        [...] Direktivu [2000/31] općenito, a posebno njezine članke 12. do 15.;

                  [...]”

         Njemačko pravo

               15

               Članci 7. do 10. Telemediengesetza (Zakon o elektroničkim medijima) od 26. veljače 2007. (BGBl. I, str. 179.), kako je posljednji put izmijenjen Zakonom od 31. ožujka 2010. (BGBl. I, str. 692.; u daljnjem tekstu: Zakon o elektroničkim medijima), prenose u nacionalno pravo članke 12. do 15. Direktive 2000/31.

               16

               Članak 7. Zakona o elektroničkim medijima glasi kako slijedi:
               1.   Na temelju općih zakona, davatelji usluga odgovorni su za vlastite informacije koje stavljaju na raspolaganje radi njihove uporabe.
               2.   Davatelji usluga u smislu članaka 8. do 10. nisu obvezni pratiti informacije koje prenose ili pohranjuju niti aktivno tražiti činjenice ili okolnosti koje bi ukazivale na nezakonite aktivnosti. Na obveze nametnute općim zakonima da se uklone informacije ili se onemogući pristup informacijama ne utječe nepostojanje odgovornosti davatelja usluga na temelju članaka 8. do 10. [...].”

               17

               Članak 8. stavak 1. Zakona o elektroničkim medijima propisuje:
               „Davatelji usluga nisu odgovorni za informacije koje prenose komunikacijskom mrežom ili kojima pružaju pristup u svrhu uporabe pod uvjetom da:

                        1.

                        ne iniciraju prijenos

                        2.

                        ne odabiru primatelja prijenosa; i

                        3.

                        ne izabiru i ne mijenjaju informacije sadržane u prijenosu.

                  Prva rečenica ne primjenjuje se kad davatelj usluga namjerno surađuje s jednim od primatelja svoje usluge radi poduzimanja nezakonitih radnji.”

               18

               Članak 97. Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz) (Zakon o autorskom pravu i srodnim pravima) od 9. rujna 1965. (BGBl. I, str. 1273.), kako je posljednje izmijenjen Zakonom od 1. listopada 2013. (BGBl. I, str. 3728.) (u daljnjem tekstu: Zakon o autorskom pravu i srodnim pravima), određuje:
               „1.   U slučaju nezakonite povrede autorskog ili nekog drugog prava koje je zaštićeno ovim zakonom, oštećena osoba može zahtijevati okončanje povrede; u slučaju da postoji opasnost od ponavljanja povrede, ona može podnijeti zahtjev za propuštanje. Pravo na podnošenje zahtjeva za propuštanje postoji i kad se prvi put pojavi opasnost od povrede.
               2.   Tko namjerno ili iz nepažnje počini povredu, oštećenoj osobi mora naknaditi štetu koja iz toga proizlazi. [...]”

               19

               Članak 97.a Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima određuje:
               „1.   Osoba kojoj je nanesena šteta, prije pokretanja sudskog postupka mora počinitelju poslati opomenu radi propuštanja i dati mu mogućnost da riješi spor tako da se obveže da će se suzdržati od počinjenja povrede, inače će platiti odgovarajuću kaznu.
               [...]
               3)   U mjeri u kojoj je opomena opravdana, [...] može se zahtijevati povrat nužnih troškova. [...]. [...]”

         Nacionalna sudska praksa o neizravnoj odgovornosti davatelja usluga informacijskog društva (Störerhaftung)

               20

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da u njemačkom pravu do odgovornosti osobe u slučaju povrede autorskog prava ili srodnih prava može doći njezinim izravnim (Täterhaftung) ili neizravnim počinjenjem (Störerhaftung). Njemački sudovi tumače članak 97. Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima na način da osoba može biti odgovorna za povredu iako nije njezin počinitelj ni sudionik, ali joj namjerno pridonosi (Störer).

               21

               U tom pogledu Bundesgerichtshof (Savezni sud, Njemačka) je u presudi od 12. svibnja 2010., Sommer unseres Lebens (I ZR 121/08), presudio da privatna osoba koja koristi bežičnu mrežu s pristupom internetu može biti okvalificirana kao „Störer” kada svoju mrežu nije zaštitila putem lozinke tako da je trećem omogućila da povrijedi autorsko pravo ili srodna prava. Prema toj presudi, razumno je da takav korisnik mreže poduzme mjere zaštite poput sustava identifikacije putem lozinke.

         Činjenično stanje u glavnom postupku i prethodna pitanja

               22

               T. Mc Fadden upravlja poduzećem u okviru kojeg prodaje ili iznajmljuje rasvjetna tijela i sustave ozvučenja.

               23

               On koristi bežičnu lokalnu mrežu nudeći, u blizini svojega poduzeća, besplatni i anonimni pristup internetu. Kako bi omogućio taj pristup internetu, T. Mc Fadden koristi usluge telekomunikacijskog poduzeća. Pristup toj mreži bio je namjerno nezaštićen kako bi djelatnost njegova društva privukla pažnju klijenata susjednih trgovina, prolaznika i susjeda.

               24

               Oko 4. rujna 2010. T. Mc Fadden izmijenio je naziv svoje mreže iz „mcfadden.de” u „freiheitstattangst.de” kako bi izrazio svoju potporu zaštiti osobnih podataka te protivljenje pretjeranom državnom nadzoru.

               25

               U istom razdoblju na internetu je putem bežične lokalne mreže koju koristi T. Mc Fadden javnosti stavljeno na besplatno raspolaganje glazbeno djelo bez ovlaštenja nositelja prava. T. Mc Fadden tvrdi da nije počinio navedenu povredu, ali ne može isključiti da ju je počinio jedan od korisnika njegove mreže.

               26

               Sony Music je proizvođač fonograma tog djela.

               27

               Dopisom od 29. listopada 2010., Sony Music opomenuo je T. Mc Faddena da poštuje njegova prava na navedeni fonogram.

               28

               Nakon te opomene, T. Mc Fadden je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio negativnu deklaratornu tužbu (negative Feststellungsklage). Odgovarajući na nju, Sony Music podnio je više protuzahtjeva kojima se od T. Mc Faddena zahtijeva, kao prvo, isplata štete na temelju njegove izravne odgovornosti za povredu prava Sony Musica na navedenom fonogramu, kao drugo, okončanje povrede nanesene pravima Sony Musica pod prijetnjom novčane kazne, kao treće, naknada njegovih troškova slanja opomene kao i troškova postupka.

               29

               Presudom od 16. siječnja 2014. koja je donesena zbog izostanka T. Mc Faddena, sud koji je uputio zahtjev odbio je zahtjev potonjeg i prihvatio protuzahtjeve Sony Musica.

               30

               T. Mc Fadden podnio je prigovor protiv te presude, navevši da je oslobođen odgovornosti na temelju njemačkih odredbi kojima je prenesen članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31.

               31

               U okviru tog postupka prigovora, Sony Music zatražio je da se potvrdi navedena presuda i da, podredno, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev ne utvrdi izravnu odgovornost T. Mc Faddena, potonjem bude naložena naknada štete na temelju njemačke sudske prakse koja se odnosi na neizravnu odgovornost (Störerhaftung) korisnika bežične lokalne mreže i to zato što nije poduzeo mjere zaštite svoje bežične lokalne mreže te je tako omogućio trećima da povrijede prava Sony Musica.

               32

               U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev navodi da je sklon utvrditi da povredu prava Sony Musica nije počinio osobno T. Mc Fadden, već nepoznati korisnik njegove bežične lokalne mreže. Ipak, taj sud namjerava pozvati se na neizravnu odgovornost (Störerhaftung) T. Mc Faddena zbog toga što on nije zaštitio mrežu što je omogućilo anonimno počinjenje te povrede. Ipak, sud koji je uputio zahtjev pita se ne isključuje li oslobođenje od odgovornosti, propisano člankom 12. stavkom 1. Direktive 2000/31, koji je prenesen u njemačko pravo prvom rečenicom članka 8. stavka 1. Zakona o elektroničkim medijima, svaki oblik odgovornosti T. Mc Faddena.

               33

               U tim je okolnostima Landgericht München I (Regionalni sud u Münchenu I, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. članka 12. Direktive 2000/31 u vezi s člankom 2. točkom (a) te direktive i člankom 1. točkom 2. Direktive 98/34 tumačiti tako da „obično uz naknadu” znači da nacionalni sud mora utvrditi:

                                 a.

                                 pruža li osoba na koju se to konkretno odnosi i koja se poziva na svojstvo davatelja usluge tu konkretnu uslugu obično uz naknadu, ili

                                 b.

                                 postoje li uopće davatelji usluga na tržištu koji tu uslugu ili usporedive usluge pružaju uz naknadu, ili

                                 c.

                                 pruža li se većina tih ili usporedivih usluga uz naknadu?

                        2)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. članka 12. Direktive 2000/31 tumačiti tako da „omogućavanje pristupa komunikacijskoj mreži” znači da je za omogućavanje u skladu s direktivom bitan jedino nastanak rezultata, tako da je omogućen pristup komunikacijskoj mreži (npr. internetu)?

                        3)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. članka 12. Direktive 2000/31 u vezi s člankom 2. točkom (b) te direktive tumačiti tako da je za „pružanje” u smislu članka 2. točke (b) [te direktive] dovoljno ako se usluga informacijskog društva samo stvarno stavlja na raspolaganje, u konkretnom slučaju dakle stavlja na raspolaganje otvoreni [bežični lokalni] WLAN ili je primjerice pored toga potrebno i „oglašavanje”?

                        4)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. članka 12. Direktive 2000/31 tumačiti tako da „nije odgovoran za informacije koje se prenose” znači da su mogući zahtjevi za propuštanje, naknadu štete, plaćanje troškova opomene i sudskih troškova osobe koja je oštećena povredom autorskog prava protiv pružatelja pristupa isključeni u načelu ili su isključeni u svakom slučaju [u kojem su] u vezi s prvom utvrđenom povredom autorskog prava?

                        5)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. članka 12. Direktive 2000/31 u vezi s člankom 12. stavkom 3. Direktive 2000/31 tumačiti tako da države članice nacionalnom sudu ne mogu dopustiti da u glavnom postupku protiv pružatelja pristupa donese nalog prema kojem on ubuduće trećim osobama ne smije omogućiti da preko internetske veze određeno djelo zaštićeno autorskim pravom stave na raspolaganje za elektronski pristup preko internetskih foruma za razmjenu?

                        6)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. Članka 12. Direktive 2000/31 tumačiti tako da u okolnostima glavnog postupka na zahtjev za propuštanje treba na odgovarajući način primijeniti odredbu članka 14. stavka 1. točke (b) Direktive 2000/31?

                        7)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. članka 12. Direktive 2000/31 u vezi s člankom 2. točkom (b) te direktive tumačiti tako da se zahtjevi prema davatelju usluga iscrpljuju time da je davatelj usluga svaka fizička ili pravna osoba koja pruža uslugu informacijskog društva?

                        8)

                        U slučaju negativnog odgovora na sedmo pitanje, koji dodatni zahtjevi moraju biti postavljeni prema davatelju usluga u okviru tumačenja članka 2. točke (b) Direktive 2000/31?

                        9)

                        Treba li prvu polovicu rečenice stavka 1. članka 12. Direktive 2000/31, uzimajući u obzir postojeću zaštitu temeljnog prava intelektualnog vlasništva koje proizlazi iz prava vlasništva (članak 17. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima), odredbe donesene u direktivama 2001/29 i 2004/48 te uzimajući u obzir slobodu informiranja i slobodu poduzetništva, koja je temeljno pravo Unije (članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima), tumačiti tako da se ne protivi odluci nacionalnog suda [...] kojom se pružatelju pristupa uz snošenje troškova naloži da ubuduće trećim osobama ne omogućava da preko konkretne internetske veze određeno djelo zaštićeno autorskim pravom ili njegove dijelove stave na raspolaganje za elektronski pristup preko internetskih foruma za razmjenu (peer‑to‑peer) te se pružatelju pristupa ostavlja na volju odluka o tome koje tehničke mjere će konkretno poduzeti kako bi izvršio taj nalog?

                        [10)]

                        Vrijedi li to i kada pružatelj pristupa sudsku zabranu zapravo može poštovati jedino tako da isključi internetsku vezu, zaštiti je lozinkom ili provjerava cjelokupnu komunikaciju koja se odvija preko nje kako bi utvrdio prenosi li se određeno djelo zaštićeno autorskim pravom iznova nezakonito ili ne, pri čemu je to utvrđeno [...] još od početka i nije [...] otkriveno tek u okviru ovršnog postupka ili postupka izricanja kazne?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               34

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev nastoji utvrditi može li usluga, poput one koju pruža tužitelj u predmetu iz glavnog postupka, koja se sastoji od javnog i besplatnog stavljanja na raspolaganje bežične komunikacijske mreže, biti obuhvaćena područjem primjene članka 12. stavka 1. Direktive 2000/31.

               35

               U tim okolnostima valja razumjeti da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 2. točkom (a) te direktive i člankom 1. točkom 2. Direktive 98/34, tumačiti na način da usluga, poput one u glavnom postupku, koju pruža korisnik komunikacijske mreže i koja se sastoji od stavljanja na besplatno raspolaganje javnosti, predstavlja „uslugu informacijskog društva” u smislu te prve odredbe.

               36

               Najprije valja navesti da ni u članku 12. stavku 1. Direktive 2000/31 ni u članku 2. te direktive nije sadržana definicija pojma „usluga informacijskog društva”. Ipak, potonji članak u tu svrhu upućuje na Direktivu 98/34.

               37

               U tom pogledu, iz uvodnih izjava 2. i 19. Direktive 98/48 s jedne strane proizlazi da pojam „usluga” koji se koristi u Direktivi 98/34 treba razumjeti na način da ima smisao poput onog u članku 57. UFEU‑a. Ipak, na temelju tog članka 57. „uslugama” se smatraju osobito one usluge koje se uobičajeno pružaju uz naknadu.

               38

               S druge strane, članak 1. točka 2. Direktive 98/48 određuje da pojam „usluga informacijskog društva” obuhvaća svaku uslugu koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektronskim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga.

               39

               U tim okolnostima, valja utvrditi da su usluge informacijskog društva iz članka 12. stavka 1. Direktive 2000/31 samo one koje se uobičajeno pružaju uz naknadu.

               40

               Taj zaključak potkrijepljen je uvodnom izjavom 18. Direktive 2000/31 koja određuje da iako usluge informacijskog društva nisu isključivo ograničene na usluge za koje se ugovori sklapaju na internetu već se također odnose na druge usluge, to vrijedi samo pod uvjetom da predstavljaju gospodarsku djelatnost.

               41

               Međutim, iz toga se ne može zaključiti da usluga gospodarske naravi koja je pružena besplatno nikad ne može predstavljati „uslugu informacijskog društva” u smislu članka 12. stavka 1. Direktive 2000/31. Naknadu za uslugu koju je pružio davatelj usluga u okviru svoje gospodarske djelatnosti ne plaćaju nužno osobe koje su njezini korisnici (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. rujna 2014., Papasavvas, C‑291/13, EU:C:2014:2209, t. 28. i 29.).

               42

               To posebno vrijedi kad je uslugu besplatno pružio davatelj usluga u svrhu oglašavanja prodane robe ili pruženih usluga, s obzirom na to da je trošak te aktivnosti sadržan u prodajnoj cijeni te robe ili tih usluga (presuda od 26. travnja 1988., Bond van Adverteerders i dr., 352/85, EU:C:1988:196, t. 16., kao i od 11. travnja 2000., Deliège, C‑51/96 i C‑191/97, EU:C:2000:199, t. 56.).

               43

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 2. točkom (a) te direktive i člankom 1. točkom 2. Direktive 98/34, valja tumačiti na način da usluga, poput one u glavnom postupku, koju pruža korisnik komunikacijske mreže i koja se sastoji u tome da se tu mrežu stavi na besplatno raspolaganje javnosti, predstavlja „uslugu informacijskog društva” u smislu te prve odredbe kad je pruža predmetni davatelj usluga u svrhu oglašavanja prodane robe ili pruženih usluga.

         Drugo i treće pitanje

               44

               Svojim drugim i trećim pitanjem koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 tumačiti na način da kako bi se usluga iz te odredbe koja se sastoji od omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži smatrala pruženom, taj pristup samo treba biti stavljen na raspolaganje ili trebaju biti ispunjeni dodatni zahtjevi.

               45

               Preciznije, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li, osim omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži, potrebno, s jedne strane, postojanje ugovornog odnosa između primatelja i davatelja usluge i, s druge strane, oglašavanje navedene usluge od strane potonjeg.

               46

               U tom pogledu, kao prvo, iz formulacije članka 12. Direktive 2000/31 pod naslovom „Samo prijenosnik informacija” proizlazi da pružanje usluge iz te odredbe mora uključivati prijenos informacija u komunikacijskoj mreži.

               47

               Nadalje, navedena odredba određuje da iznimka od odgovornosti predviđena tom istom odredbom važi samo za prenesene informacije.

               48

               Naposljetku, iz uvodne izjave 42. Direktive 2000/31 proizlazi da je aktivnost „samo prijenosnika informacija” isključivo tehničke, automatske i pasivne naravi.

               49

               Iz toga slijedi da omogućavanje pristupa komunikacijskoj mreži ne smije prekoračiti okvir takvog tehničkog, automatskog i pasivnog procesa koji osigurava potrebno izvršenje prijenosa informacija.

               50

               Kao drugo, ni iz drugih odredbi Direktive 2000/31 ni iz njezinih ciljeva ne proizlazi da omogućavanje pristupa komunikacijskoj mreži mora ispunjavati dodatne zahtjeve, poput postojanja ugovornog odnosa između primatelja i davatelja te usluge ili da potonji provodi oglašavanje kako bi promovirao navedenu uslugu.

               51

               Doista, može se navesti da se članak 2. točka (b) Direktive 2000/31 u verziji na njemačkom jeziku poziva na glagol anbieten koji se može razumjeti tako da se odnosi na ideju ponude i stoga na određeni oblik oglašavanja.

               52

               Ipak, nužnost ujednačene primjene, a stoga i ujednačenog tumačenja odredbi prava Unije isključuje da se, u slučaju sumnje, tekst odredbe razmatra zasebno u jednoj od svojih verzija, već naprotiv zahtijeva tumačenje s obzirom na verzije na drugim službenim jezicima (presuda od 9. lipnja 2011., Eleftheri tileorasi i Giannikos, C‑52/10, EU:C:2011:374, t. 23.).

               53

               Ipak, druge jezične verzije navedenog članka 2. točke (b), među ostalim verzije na španjolskom, češkom, engleskom, francuskom, talijanskom, poljskom ili slovačkom, koriste glagole koji ne izražavaju takvu ideju ponude ili oglašavanja.

               54

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 valja tumačiti na način da, kako bi se usluga iz te odredbe koja se sastoji od omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži, smatrala pruženom, taj pristup ne smije prekoračiti okvir tehničkog, automatskog i pasivnog procesa koji osigurava potrebno izvršenje prijenosa informacija, pri čemu niti jedan drugi dodatni zahtjev ne treba biti ispunjen.

         Šesto pitanje

               55

               Svojim šestim pitanjem, koje valja ispitati na trećem mjestu, sud koji je uputio zahtjev pita se, u biti, treba li članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 tumačiti na način da se zahtjev iz članka 14. stavka 1. točke (b) te direktive na odgovarajući način primjenjuje na navedeni članak 12. stavak 1.

               56

               U tom pogledu, iz same strukture Direktive 2000/31 proizlazi da je zakonodavac Unije želio razlikovati između sustava koji se primjenjuju na aktivnosti samog prijenosnika informacija, privremeni smještaj informacija u obliku nazvanom „caching” i smještaj informacija na poslužitelju, jer su te aktivnosti uređene različitim odredbama te direktive.

               57

               U tim okolnostima, iz usporedbe članka 12. stavka 1., članka 13. stavka 1. i članka 14. stavka 1. navedene direktive proizlazi da iznimke od odgovornosti određene tim odredbama podliježu različitim uvjetima primjene ovisno o predmetnoj vrsti aktivnosti.

               58

               Konkrento, članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 pod naslovom „Smještaj informacija na poslužitelju” predviđa, među ostalim, da kako bi se poslužitelji mogli koristiti iznimkom od odgovornosti iz te odredbe, moraju djelovati odmah po dobivanju saznanja o protuzakonitoj informaciji kako bi je uklonili ili onemogućili pristup toj informaciji.

               59

               Nasuprot tomu, članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 ne podvrgava iznimku od odgovornosti koju predviđa u korist pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži poštovanju takvog uvjeta.

               60

               Štoviše, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 100. svojeg mišljenja, položaji poslužitelja internetske stranice, s jedne strane, i pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži, s druge strane, nisu slični u pogledu uvjeta utvrđenog u članku 14. stavku 1. Direktive 2000/31.

               61

               Iz uvodne izjave 42. te direktive proizlazi da su iznimke u području odgovornosti iz navedene direktive predviđene uzimanjem u obzir činjenice da su sve aktivnosti koje izvršavaju različite vrste davatelja predviđenih usluga, osobito pružatelji pristupa komunikacijskoj mreži i poslužitelji internetskih stranica, samo tehničke, automatske i pasivne naravi te stoga ti davatelji usluga nisu upoznati s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti imaju kontrolu nad njima.

               62

               Ipak, usluga koju pruža poslužitelj internetske stranice, koja se sastoji od pohrane informacija, dugoročne je naravi. Posljedično tomu, taj poslužitelj može postati svjestan nezakonitosti određenih informacija koje pohranjuje nakon što je ih je pohranio i kad je još uvijek u mogućnosti poduzeti radnje s ciljem njihova uklanjanja ili onemogućavanja pristupa tim informacijama.

               63

               S druge strane, kad je riječ o pružatelju pristupa komunikacijskoj mreži, usluga prijenosa informacija koju pruža obično nije dugoročne naravi, tako da nakon što je izvršio prijenos informacija, više nema nikakvu kontrolu nad njima. U tim okolnostima, pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži, za razliku od poslužitelja internetske stranice, često nije u mogućnosti kasnije poduzeti radnje s ciljem uklanjanja određenih informacija ili onemogućavanja pristupa tim informacijama.

               64

               U svakom slučaju, iz točke 54. ove presude proizlazi da člankom 12. stavkom 1. Direktive 2000/31 nije predviđen nikakav dodatni zahtjev osim da predmetna usluga mora omogućiti pristup komunikacijskoj mreži, a kojim se ne smije prekoračiti okvir tehničkog, automatskog i pasivnog procesa kojim se osigurava potrebno izvršenje prijenosa informacija.

               65

               S obzirom na prethodna razmatranja, na šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 treba tumačiti na način da se zahtjev iz članka 14. stavka 1. točke (b) te direktive ne primjenjuje na odgovarajući način na navedeni članak 12. stavak 1.

         Sedmo i osmo pitanje

               66

               Svojim sedmim i osmim pitanjem, koje valja razmotriti zajedno i na četvrtom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti se pita treba li članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 2. točkom (b) te direktive, tumačiti na način da postoje drugi zahtjevi, osim onog navedenog u toj odredbi, kojima je podvrgnut pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži.

               67

               U tom pogledu, članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 2. točkom (b) te direktive, izričito određuje samo jedan zahtjev u odnosu na takvog davatelja usluge, odnosno zahtjev da on mora biti fizička ili pravna osoba koja pruža uslugu informacijskog društva.

               68

               U tom pogledu, iz navedene uvodne izjave 41. proizlazi da je donošenjem Direktive 2000/31 zakonodavac Unije uspostavio ravnotežu između različitih interesa. Iz toga slijedi da treba smatrati da čitava ta direktiva i osobito njezin članak 12. stavak 1., u vezi s člankom 2. točkom (b), odražavaju tu ravnotežu koju je uspostavio navedeni zakonodavac.

               69

               U tim okolnostima, nije na Sudu da zamijeni zakonodavca Unije podvrgavajući primjenu te odredbe uvjetima koje potonji nije propisao.

               70

               Podvrgavanje iznimke iz članka 12. stavka 1. Direktive 2000/31 zahtjevu koji zakonodavac Unije nije izričito predvidio moglo bi dovesti tu ravnotežu u pitanje.

               71

               S obzirom na prethodna razmatranja, na sedmo i osmo pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 2. točkom (b) te direktive, valja tumačiti na način da ne postoje drugi zahtjevi osim onoga navedenog u toj odredbi, kojima je podvrgnut pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži.

         Četvrto pitanje

               72

               Svojim četvrtim pitanjem, koje valja razmotriti na petom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 tumačiti na način da mu se ne protivi to da osoba oštećena povredom svojih prava na neko djelo, zahtijeva propuštanje nastavka te povrede, naknadu štete, kao i pokriće troškova slanja opomene i sudskih troškova od pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži čije su usluge bile korištene za počinjenje te povrede.

               73

               U tom pogledu, valja podsjetiti da članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 određuje da države članice moraju osigurati da pružatelji pristupa komunikacijskoj mreži ne budu odgovorni za informacije dobivene od primatelja te usluge, ako su ispunjena tri uvjeta propisana u toj odredbi, da ti davatelji usluge ne iniciraju prijenos, da ne odabiru primatelja tog prijenosa i da ne izabiru i ne mijenjaju informacije sadržane u navedenom prijenosu.

               74

               Iz toga slijedi da kad su navedeni uvjeti ispunjeni, odgovornost pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži ne postoji te je stoga u svakom slučaju isključeno da nositelj autorskog prava može od tog davatelja usluga zahtijevati naknadu štete zbog toga što su vezu s tom mrežom koristili treći za povredu njegovih prava.

               75

               Posljedično, u svakom slučaju isključeno je i to da nositelj autorskog prava može zahtijevati naknadu troškova slanja opomene ili sudskih troškova nastalih zbog njegova zahtjeva za naknadu štete. Kako bi takav akcesoran zahtjev bio osnovan, potrebno je da glavni zahtjev također bude osnovan, što je propisano člankom 12. stavkom 1. Direktive 2000/31.

               76

               Ipak, člankom 12. stavkom 3. Direktive 2000/31 precizirano je da taj članak ne utječe na mogućnost nacionalnog suda ili upravne vlasti da od davatelja usluga zahtijeva okončanje ili sprečavanje nastanka povrede autorskih prava.

               77

               Stoga kad treća osoba počini povredu putem internetske veze koju joj je stavio na raspolaganje pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži, članku 12. stavku 1. navedene direktive ne protivi se to da osoba oštećena tom povredom zahtijeva da tijelo vlasti ili nacionalni sud zabrani tom davatelju usluge omogućavanje nastavka te povrede.

               78

               Posljedično, valja utvrditi da, sam za sebe, članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, ne isključuje ni to da ista osoba može zahtijevati naknadu troškova slanja opomene i sudskih troškova nastalih povodom zahtjeva, poput onog navedenog u prethodnoj točki.

               79

               S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto pitanje valja odgovoriti na način da članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 treba tumačiti tako da mu se protivi to da osoba koja je bila oštećena povredom svojih prava na neko djelo može zahtijevati naknadu štete od pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži zbog toga što su treći koristili jedan od tih pristupa kako bi povrijedili njezina prava, kao i naknadu troškova slanja opomene ili sudskih troškova nastalih povodom njezina zahtjeva za naknadu štete. S druge strane, tu odredbu valja tumačiti na način da joj se ne protivi to da ta osoba zahtijeva propuštanje nastavka te povrede, kao i pokriće troškova slanja opomene i sudskih troškova od pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži čije su usluge korištene za počinjenje te povrede, ako se ti zahtjevi odnose na ili slijede nakon izricanja naloga od strane tijela vlasti ili nacionalnog suda kojim se tom davatelju usluga zabranjuje omogućavanje nastavka navedene povrede.

         Peto, deveto i deseto pitanje

               80

               Svojim petim, devetim i desetim pitanjem, koje valja razmotriti zajedno i na šestom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 12. stavkom 3. te direktive, vodeći računa o zahtjevima koji proizlaze iz zaštite temeljnih prava, kao i pravilima iz direktiva 2001/29 i 2004/48, tumačiti na način da mu se protivi izricanje naloga koji, poput onog u glavnom postupku, zahtijeva od pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži koji javnosti omogućuje povezivanje s internetom, pod prijetnjom novčane kazne, da spriječi treće u stavljanju javnosti na raspolaganje, putem te internetske veze, određenog djela ili njegovih dijelova zaštićenih autorskim pravom, preko internetskih foruma za razmjenu (peer‑to‑peer), kad se tom davatelju usluge ostavlja na volju koje će tehničke mjere poduzeti kako bi postupio u skladu s tim nalogom, ali je već utvrđeno da se jedine mjere koje on u praksi može donijeti sastoje u deaktiviranju internetske veze, bilo njezinom zaštitom putem lozinke, bilo provjeravanjem svih informacija prenesenih putem te veze.

               81

               Najprije valja utvrditi da je nesporno da nalog, poput onog koji predviđa sud koji je uputio zahtjev u glavnom predmetu, u mjeri u kojoj se njime zahtijeva od pružatelja pristupa predmetnoj komunikacijskoj mreži da spriječi ponavljanje povrede prava srodnog autorskom pravu, spada u zaštitu temeljnog prava na zaštitu intelektualnog vlasništva iz članka 17. stavka 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               82

               Nadalje, u mjeri u kojoj, s jedne strane, navedeni nalog predstavlja za navedenog pružatelja pristupa ograničenje koje može utjecati na njegovu gospodarsku aktivnost i u kojoj, s druge strane, može ograničiti slobodu korištenja pristupa internetu kojom raspolažu primatelji takve usluge, valja utvrditi da taj nalog krši pravo na slobodu poduzetništva prvoga, zaštićeno na temelju članka 16. Povelje, kao i pravo na slobodu informiranja drugih, čija je zaštita osigurana člankom 11. Povelje.

               83

               Kad je više temeljnih prava zaštićenih pravom Unije u međusobnoj konkurenciji, na nacionalnim tijelima ili sudovima je da osiguraju pravednu ravnotežu tih prava (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. siječnja 2008., Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, t. 68. i 70.).

               84

               U tom pogledu, Sud je već presudio da nalog koja pružatelju pristupa komunikacijskoj mreži prepušta utvrđivanje konkretnih mjera koje treba poduzeti za postizanje željenog rezultata može, u određenim okolnostima, postići tu pravednu ravnotežu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, t. 62. i 63.).

               85

               U predmetnom slučaju iz zahtjeva kojim se upućuje prethodno pitanje proizlazi da sud koji je uputio zahtjev predviđa slučaj u kojem se mjere koje u praksi može donijeti adresat naloga ograničavaju na tri, odnosno na provjeravanje svih informacija prenesenih putem internetske veze, deaktiviranje te veze ili njezinu zaštitu putem lozinke.

               86

               Stoga će Sud samo na temelju te tri mjere koje je predvidio sud koji je uputio zahtjev ispitati usklađenost predviđenog sudskog naloga s pravom Unije.

               87

               Kad je riječ, kao prvo, o praćenju svih prenesenih informacija, takva mjera mora na početku biti isključena kao protivna članku 15. stavku 1. Direktive 2000/31 koji zabranjuje, među ostalim, da se pružateljima pristupa komunikacijskoj mreži nametne opća obveza praćenja informacija koje prenose.

               88

               Kad je riječ, kao drugo, o mjeri koja se sastoji u potpunoj deaktivaciji internetske veze, valja utvrditi da bi njezino provođenje dovelo do bitne povrede slobode poduzetništva osobe koja, bilo samo uzgredno, provodi gospodarsku aktivnost koja se sastoji od pružanja pristupa internetu, potpuno joj zabranjujući nastavljanje te aktivnosti radi popravljanja ograničene povrede autorskog prava a pritom ne predviđajući donošenje mjera kojima se manje zadire u tu slobodu.

               89

               U tim okolnostima, treba utvrditi da takva mjera ne poštuje zahtjev osiguranja pravedne ravnoteže između temeljnih prava koja je potrebno pomiriti (vidjeti, u tom smislu, kad je riječ o sudskom nalogu, presudu od 24. studenoga 2011. , Scarlet Extended, C‑70/10, EU:C:2011:771, t. 49., kao i, analogijom, presudu od 16. srpnja 2015., Coty Germany, C‑580/13, EU:C:2015:485, t. 35. i 41.).

               90

               Kad je riječ, kao treće, o mjeri koja se sastoji u zaštiti internetske veze putem lozinke, potrebno je navesti da ona može ograničiti kako pravo na slobodu poduzetništva pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži, tako i pravo na slobodu informiranja primatelja te usluge.

               91

               Ipak, valja na prvom mjestu utvrditi da takva mjera ne ugrožava bitan sadržaj prava na slobodu poduzetništva pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži, u mjeri u kojoj se ograničava na minimalno uređivanje jednog od tehničkih aspekata provođenja aktivnosti tog davatelja usluga.

               92

               Kao drugo, za mjeru kojom se internetska veza zaštićuje lozinkom ne čini se da može povrijediti bitan sadržaj prava na slobodu informiranja primatelja usluge pristupa internetskoj mreži, u mjeri u kojoj se ograničava na to da od potonjih traži da zahtijevaju lozinku, pod uvjetom, nadalje, da je ta veza samo jedan od načina pristupa internetu.

               93

               Kao treće, iz sudske prakse proizlazi da donesena mjera mora biti strogo ciljana u smislu da mora služiti okončanju povrede autorskog prava ili srodnog prava koju počini treća osoba, a da time ne bude pogođena mogućnost internetskih korisnika koji koriste usluge tog pružatelja da zakonito pristupe informacijama. U protivnom bi posezanje navedenog pružatelja u slobodu informiranja navedenih korisnika bilo neopravdano s obzirom na cilj koji se slijedi (presuda od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, t. 56.).

               94

               Ipak, ne čini se da mjera koju poduzme pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži kojom se zaštićuje veza s tom mrežom može utjecati na mogućnost kojom raspolažu internetski korisnici koji se koriste uslugama tog pružatelja, da na zakonit način pristupe informacijama, ako se njome ne blokiraju internetske stranice.

               95

               Kao četvrto, Sud je već presudio da mjere koje poduzima adresat sudskog naloga, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tijekom njegova izvršenja, trebaju biti dovoljno učinkovite kako bi osigurale stvarnu zaštitu temeljnog prava o kojem je riječ, odnosno za svoj učinak imati sprečavanje ili barem otežavanje neovlaštenih pristupanja zaštićenim sadržajima i ozbiljno obeshrabrivanje korisnika interneta, koji koriste usluge adresata tog sudskog naloga, da pristupaju tim sadržajima, koji su im stavljeni na raspolaganje, uz povredu navedenog temeljnog prava (presuda od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, t. 62.).

               96

               U tom pogledu, valja utvrditi da mjera kojom se internetska veza zaštićuje putem lozinke može odvratiti korisnike te veze da povrijede autorsko ili srodna prava pod uvjetom da su ti korisnici obvezni otkriti svoj identitet kako bi primili traženu lozinku te da stoga ne mogu djelovati anonimno, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               97

               Kao peto, valja podsjetiti da prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev, osim tri mjere koje je naveo, ne postoji niti jedna druga koju bi pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži poput one u glavnom postupku mogao provesti u praksi kako bi postupio u skladu sa sudskim nalogom poput onog iz glavnog postupka.

               98

               Budući da je Sud odbacio dvije druge mjere, utvrditi da pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži ne treba zaštiti svoju internetsku vezu lišilo bi zaštite temeljno pravo na intelektualno vlasništvo, što bi bilo protivno ideji pravedne ravnoteže (vidjeti, analogijom, presudu od 16. srpnja 2015., Coty Germany, C‑580/13, EU:C:2015:485, t. 37. i 38.).

               99

               U tim okolnostima, mjeru čiji je cilj zaštiti internetsku vezu putem lozinke treba smatrati nužnom za osiguranje djelotvorne zaštite temeljnog prava na zaštitu intelektualnog vlasništva.

               100

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da, u okolnostima pojašnjenima u ovoj presudi, valja utvrditi da se na temelju mjere kojom se veza zaštićuje može ostvariti pravedna ravnoteža između, s jedne strane, temeljnog prava na zaštitu intelektualnog vlasništva i, s druge strane, prava na slobodu poduzetništva pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži kao i prava na slobodu informiranja primatelja te usluge.

               101

               Posljedično tomu, na peto, deveto i deseto postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 12. stavkom 3. te direktive, treba tumačiti, uzimajući u obzir zahtjeve koji proizlaze iz zaštite temeljnih prava kao i pravila predviđena direktivama 2001/29 i 2004/48, na način da se ne protivi, u načelu, donošenju sudskog naloga koji, poput onog u glavnom postupku, zahtijeva od pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži koji omogućuje javnosti povezivanje s internetom, pod prijetnjom novčane kazne, da spriječi treće da stave javnosti na raspolaganje, putem te internetske veze, određeno djelo ili njegove dijelove zaštićene autorskim pravom, na internetski forum za razmjenu (peer‑to‑peer), kad je tom pružatelju ostavljena na volju odluka o tome koje će tehničke mjere poduzeti kako bi postupio u skladu s tim sudskim nalogom, čak i ako je taj izbor ograničen na mjeru zaštite internetske veze putem lozinke, pod uvjetom da su korisnici te mreže obvezni otkriti svoj identitet kako bi primili traženu lozinku i da ne mogu djelovati anonimno, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               102

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine („Direktiva o elektroničkoj trgovini”), u vezi s člankom 2. točkom (a) te direktive i člankom 1. točkom 2. Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa, kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998., treba tumačiti na način da usluga, poput one u glavnom postupku, koju pruža korisnik komunikacijske mreže i koja se sastoji u tome da se tu mrežu stavi na besplatno raspolaganje javnosti, predstavlja „uslugu informacijskog društva” u smislu te prve odredbe kad je pruža predmetni davatelj usluga u svrhu oglašavanja prodane robe ili pruženih usluga.

                           2.

                           Članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 valja tumačiti na način da, kako bi se usluga iz te odredbe, koja se sastoji od omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži, smatrala pruženom, taj pristup ne smije prekoračiti okvir tehničkog, automatskog i pasivnog procesa koji osigurava potrebno izvršenje prijenosa informacija, pri čemu niti jedan drugi dodatni zahtjev ne treba biti ispunjen.

                           3.

                           Članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 treba tumačiti na način da se zahtjev iz članka 14. stavka 1. točke (b) te direktive ne primjenjuje na odgovarajući način na navedeni članak 12. stavak 1.

                           4.

                           Članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 2. točkom (b) te direktive, valja tumačiti na način da ne postoje drugi zahtjevi osim onoga navedenog u toj odredbi, kojima je podvrgnut pružatelj pristupa komunikacijskoj mreži.

                           5.

                           Članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 treba tumačiti na način da mu se protivi to da osoba koja je bila oštećena povredom svojih prava na neko djelo može zahtijevati naknadu štete od pružatelja pristupa zbog toga što su treći koristili jedan od tih pristupa kako bi povrijedili njezina prava, kao i naknadu troškova slanja opomene ili sudskih troškova nastalih povodom njezina zahtjeva za naknadu štete. S druge strane, tu odredbu valja tumačiti na način da joj se ne protivi to da ta osoba zahtijeva propuštanje nastavka te povrede, kao i pokriće troškova slanja opomene i sudskih troškova od pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži čije su usluge bile korištene za počinjenje te povrede, ako se ti zahtjevi odnose na ili slijede nakon izricanja naloga od strane tijela vlasti ili nacionalnog suda kojim se tom davatelju usluga zabranjuje omogućavanje nastavka navedene povrede.

                           6.

                           Članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31, u vezi s člankom 12. stavkom 3. te direktive, uzimajući u obzir zahtjeve koji proizlaze iz zaštite temeljnih prava kao i pravila predviđena direktivama 2001/29 i 2004/48, treba tumačiti na način da se ne protivi, u načelu, donošenju sudskog naloga koji, poput onog u glavnom postupku, zahtijeva od pružatelja pristupa komunikacijskoj mreži, pod prijetnjom novčane kazne, da spriječi treće da stave javnosti na raspolaganje, putem te internetske veze, određeno djelo ili njegove dijelove zaštićene autorskim pravom, na internetski forum za razmjenu (
                              peer‑to‑peer
                           ), kad je tom pružatelju ostavljena na volju odluka o tome koje će tehničke mjere poduzeti kako bi postupio u skladu s tim sudskim nalogom, čak i ako je taj izbor ograničen na mjeru zaštite internetske veze putem lozinke, pod uvjetom da su korisnici te mreže obvezni otkriti svoj identitet kako bi primili traženu lozinku i da ne mogu djelovati anonimno, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. studenoga 2013.#Corina-Hrisi Tulică protiv Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor i Călin Ion Plavoşin protiv Direcţia Generală a Finanţelor Publice Timiş – Serviciul Soluţionare Contestaţii i Activitatea de Inspecţie Fiscală – Serviciul de Inspecţie Fiscală Timiş.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Inalta Curte de Casaţie şi Justiţie.#Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 73. i 78. – Transakcije nekretninama koje obavljaju fizičke osobe – Kvalificiranje tih transakcija kao oporezivih transakcija – Utvrđivanje dugovanog PDV‑a kada ga stranke nisu predvidjele prilikom sklapanja ugovora – Postojanje ili nepostojanje mogućnosti da dobavljač naplati PDV od kupca – Posljedice.#Spojeni predmeti C-249/12 i C‑250/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Oporezivanje — PDV — Direktiva 2006/112/EZ — Članci 73. i 78. — Transakcije nekretninama koje obavljaju fizičke osobe — Kvalificiranje tih transakcija kao oporezivih transakcija — Utvrđivanje dugovanog PDV‑a kada ga stranke nisu predvidjele prilikom sklapanja ugovora — Postojanje ili nepostojanje mogućnosti da dobavljač naplati PDV od kupca — Posljedice“
      U spojenim predmetima C‑249/12 i C‑250/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je podnio Inalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Rumunjska), odlukama od 15. ožujka 2012., koje je Sud zaprimio 22. svibnja 2012., u postupcima

         Corina‑Hrisi Tulică

      protiv

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (C 249/12),
      i

         Călin Ion Plavoşin

      protiv

         Direcţia Generală a Finanţelor Publice Timiş – Serviciul Soluţionare Contestaţii,

         Activitatea de Inspecţie Fiscală – Serviciul de Inspecţie Fiscală Timiş (C 250/12),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za rumunjsku vladu, R.‑H. Radu kao i R.‑M. Giurescu i A.‑L. Crişan, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Bouyon i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), a osobito njezinih članaka 73. i 78.

               2

               Ti su zahtjevi upućeni u okviru spora između C.-H. Tulică i Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalna agencija za poreznu upravu – Opća uprava za postupanje po žalbama) te spora između C. I. Plavoşina i Direcţia Generală a Finanţelor Publice Timiş – Serviciul Soluţionare Contestaţii (Opća uprava za javne financije, Timiş – Služba za postupanje po žalbama) povodom utvrđivanja dugovanog poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) kada stranke prilikom određivanja cijene predmeta transakcije nisu predvidjele ništa u pogledu tog poreza.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 7. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „Zajednički sustav PDV‑a trebao bi, čak i u slučaju kad njegove stope i sustav izuzeća nisu u potpunosti usklađeni, dovesti do neutralnosti u području tržišnog natjecanja, na način da na teritoriju svih država članica slične robe i usluge nose isto porezno opterećenje, bez obzira na duljinu proizvodnog i distributivnog lanca.”

               4

               Članak 1. te direktive predviđa:
               „1.   Ovom se Direktivom utvrđuje zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV).
               2.   Načelo zajedničkog sustava PDV‑a podrazumijeva primjenu na robu i usluge općeg poreza na potrošnju koji je točno razmjeran cijeni roba i usluga, bez obzira na broj transakcija koje se odvijaju u postupku proizvodnje i distribucije prije faze u kojoj se porez obračunava.
               Pri svakoj transakciji se PDV, izračunat na temelju cijene robe ili usluga po stopi koja se primjenjuje na takvu robu ili usluge, obračunava po odbitku iznosa PDV‑a koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente.
               Zajednički sustav PDV‑a primjenjuje se do i uključujući razinu maloprodaje.”

               5

               Članak 73. spomenute direktive predviđa:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

               6

               Članak 78. iste direktive propisuje:
               „Oporezivi iznos uključuje sljedeće čimbenike:

                        (a)

                        poreze, carine, prelevmane i davanja, isključujući sam PDV;

                        (b)

                        popratne rashode poput provizije, troškova pakiranja, prijevoza i osiguranja, za koje dobavljač tereti kupca.

                  Za potrebe točke (b) prvog stavka, države članice mogu smatrati rashode obuhvaćene posebnim sporazumom popratnim rashodima.”

         Rumunjsko pravo

               7

               Pod glavom IV. naslovljenom „Porez na dodanu vrijednost” Poreznog zakona br. 571/2003, u verziji koja je primjenjiva na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Porezni zakon), članak 125.a tog zakona, naslovljen „Značenje pojedinih pojmova i izraza”, predviđa:
               „1.   U svrhu ove glave, pojmovi i izrazi poslije navedeni imaju sljedeća značenja:
               [...]

                        5.

                        ,oporezivi iznos': naknada za oporezivu isporuku robe ili usluga, oporezivi uvoz ili oporezivo stjecanje unutar Zajednice, određena u skladu s Poglavljem VII.;

               8

               Članak 137. Zakona o porezu, naslovljen „Oporezivi iznos za isporuku robe i usluga provedenu unutar zemlje”, predviđa:
               „1.   Oporezivi iznos za [PDV] sastoji se od:

                        a)

                        u mjeri u kojoj se odnosi na isporuku robe i usluga, svega što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač ili pružatelj usluga u zamjenu za transakcije od kupca ili treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom tih transakcija;
                        […]

                  2.   Oporezivi iznos uključuje sljedeće elemente:

                        a)

                        poreze i davanja, osim ako je drukčije propisano zakonom, isključujući [PDV];

                        b)

                        popratne rashode poput provizije, troškova pakiranja, prijevoza i osiguranja, za koje dobavljač ili pružatelj usluga tereti kupca. Troškovi naplaćeni kupcu od strane dobavljača robe ili pružatelja usluga koji čine predmet posebnog ugovora i povezani su s isporukom robe ili usluga u pitanju smatraju se popratnim rashodima.”

               9

               Građanski zakon, u verziji koja je primjenjiva na glavni postupak, predviđa:
               „Članak 962.
               Predmet ugovora jest ono na što su se obvezale stranke ili samo jedna od njih.
               […]
               Članak 969.
               Ugovori sklopljeni u skladu sa zakonom vrijedit će kao zakon za stranke ugovora. Oni mogu biti opozvani zajedničkim sporazumom ili zbog razloga predviđenih zakonom.
               Članak 970.
               Ugovori se moraju izvršavati u dobroj vjeri. Oni ne obvezuju samo svojim sadržajem nego i u pogledu svih posljedica koje s obzirom na prirodu obveze proizlaze na temelju pravičnosti, običaja ili zakona.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               10

               C.-H. Tulică i C. I. Plavoşin sklopili su više ugovora o prodaji nekretnina, konkretno 134 ugovora u razdoblju između 2007. i 2008. te 15 ugovora u razdoblju između 2007. i 2009.

               11

               C.-H. Tulică i C. I. Plavoşin nisu odredbama ugovora predvidjeli ništa u pogledu PDV‑a u trenutku sklapanja ugovora o prodaji.

               12

               Nakon što su spomenute transakcije realizirane i uslijed porezne kontrole, porezna uprava je utvrdila da je djelatnost koju su izvršili C.-H. Tulică i C. I. Plavoşin imala obilježja gospodarske djelatnosti.

               13

               C.-H. Tulică i C. I. Plavoşina je, posljedično, po službenoj dužnosti porezna uprava koja je izdala porezna rješenja u pogledu dotičnih stranaka kvalificirala kao porezne obveznike PDV‑a, kojima je zahtijevala plaćanje PDV‑a koji je, s jedne strane, izračunat zbrajanjem iznosa PDV‑a i cijene ugovorene između ugovornih stranaka i, s druge strane, uvećan za iznos zateznih kamata.

               14

               U tijeku postupka u predmetu C‑249/12 C.-H. Tulică iznijela je kako se praksom porezne uprave prema kojoj izračunava PDV dodajući njegov iznos cijeni koju dogovore ugovorne stranke krši više pravnih načela, među kojima je načelo slobode ugovaranja. PDV bi trebao biti sastavni dio cijene, a ne dodatak cijeni. Nipošto se ne smije pretpostaviti da bi kupac pristao na kupnju nekretnine u pitanju pod uvjetima koje podrazumijeva porezna uprava. PDV koji zahtijeva porezna uprava više ne može biti naplaćen od kupca jer bi to premašivalo predmet ugovora i ne može se isticati protiv njega, bilo na temelju ugovorne ili izvanugovorne pravne obveze.

               15

               Porezna uprava tvrdi, na temelju odredaba članka 137. Zakona o porezima da, kako bi se odredio iznos dugovanog PDV‑a, kao osnovu za izračun treba uzeti cijenu koju su dogovorile ugovorne strane.

               16

               C.-H. Tulică podnijela je tužbu pred Curteom de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu), koja ju je odbila kao neosnovanu.

               17

               C.-H. Tulică je tada uložila kasacijsku žalbu protiv presude Curtee de Apel de Bucarest pred Înalta Curteom de Casaţie şi Justiţie (Visoki kasacijski sud).

               18

               U svojoj žalbi C.-H. Tulică je, između ostalog, ponovila svoj argument da je osnova izračuna dugovanog poreza pogrešna. U potporu toj tvrdnji pozvala se na točke 26. i 27. presude od 24. listopada 1996., Elida Gibbs (C‑317/94, Zb. str. I‑5339.).

               19

               Tijekom postupka pokrenutog pred Înalta Curteom de Casaţie şi Justiţie, odluka o tumačenju br. 2 Središnje porezne komisije od 12. travnja 2011. objavljena je u Monitorul Oficial al României br. 278 od 20. travnja 2011. (u daljnjem tekstu: odluka o tumačenju br. 2/2011). Tu odluku spomenuta komisija usvojila je u okviru ujednačavanja primjene poreznog zakonodavstva. Spomenuta odluka potvrđuje pristup porezne uprave u pogledu određivanja oporezivog iznosa PDV‑a. Ona glasi kako slijedi:
               „[...] za oporezive isporuke građevina i zemljišta, [PDV] koji se naplaćuje u tom slučaju određuje se u skladu s voljom stranaka koja proizlazi iz ugovora ili drugih dokaza sukladno Rješenju rumunjske vlade br. 92/2003 [...]:

                        a)

                        primjenom stope PDV‑a na protuvrijednost isporuke […] kada:

                                 1)

                                 su se stranke usuglasile da PDV nije uključen u protuvrijednost isporuke ili

                                 2)

                                 stranke nisu ništa ugovorile u pogledu PDV‑a;

                        b)

                        primjenom metode obrnutog izračuna […] kada su se stranke dogovorile da će uključiti PDV u protuvrijednost isporuke.”

               20

               U tijeku postupka u predmetu C‑250/12 C. I. Plavoşin iznio je kako pribrajanje PDV‑a iznosu koji je plaćen kao naknada za prodaju zanemaruje predmet ugovora stranaka i proizvodi učinke suprotne cilju kojem PDV služi. Taj porez ne može, prema njemu, snositi dobavljač, uzimajući u obzir da je taj porez, po prirodi, porez na potrošnju, koji treba snositi krajnji potrošač.

               21

               Prema tvrdnjama C. I. Plavoşina, kada ugovor o prodaji ne spominje PDV, dugovani porez mora se primijeniti na iznos koji je jednak cijeni ugovorenoj između stranaka, umanjenoj za ukupnu vrijednost poreza, tako da iznos plaćen od strane kupca pokriva i cijenu koja se duguje dobavljaču i PDV.

               22

               Porezna uprava poziva se na odluku o tumačenju br. 2/2011, kojom potvrđuje svoj pristup prilikom izračuna primjenjivog PDV‑a.

               23

               C. I. Plavoşin podnio je tužbu pred Curteom de Apel Timişoara (Žalbeni sud, Timişoara), koja je njegovu tužbu odbila.

               24

               C. I. Plavoşin potom je podnio žalbu protiv presude koju je donijela Curtea de Apel Timişoara, i to pred sudom Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.

               25

               Potonji sud sumnja u osnovanost odluke o tumačenju br. 2/2011 u pogledu pojma „dobivena naknada” i područje primjene članaka 73. i 78. Direktive o PDV‑u, kada stranke u vezi s PDV‑om ništa nisu predvidjele prilikom kupoprodaje. Stoga je Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu, u oba predmeta koji su se pred njim vodili, sljedeće prethodno pitanje:
               „Kada se [dobavljač] nekretnine rekvalificira kao obveznik PDV‑a i kada su naknadu (cijenu) isporuke te robe utvrdile ugovorne strane bez ikakvog spominjanja PDV‑a, treba li članke 73. i 78. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da se oporezivi iznos sastoji od:

                        a)

                        naknade (cijene) za isporuku robe koju su ugovorne strane utvrdile poslije oduzimanja stope PDV‑a ili od

                        b)

                        naknade (cijene) za isporuku robe koju su dogovorile ugovorne strane?”

               26

               Rješenjem od 22. lipnja 2012. predsjednik Suda naložio je spajanje predmeta C‑249/12 i C‑250/12 u svrhu provođenja pisanog i usmenog postupka kao i donošenja odluke.

         O prethodnom pitanju

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita, u pogledu članaka 73. i 78. Direktive o PDV‑u, kada cijenu robe utvrde ugovorne strane bez ikakvog spominjanja PDV‑a i kada je dobavljač te robe osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a za oporezivu transakciju, treba li ugovorenu cijenu smatrati cijenom u koju je već uključen PDV ili cijenom bez PDV‑a koja mora biti uvećana za taj iznos.

               28

               Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi kako su tužitelji u glavnom postupku, dobavljači nekretnina, osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a za oporezive transakcije koje su obavili. Isto tako iz tog spisa proizlazi da stranke predmetnih ugovora u glavnom postupku nisu ništa predvidjele u pogledu PDV‑a kada su utvrdile cijenu nekretnine koja je bila predmet kupoprodaje. Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije pružio nijednu informaciju iz koje bi proizašlo raspolažu li ti dobavljači ili ne, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, mogućnošću naplate od kupaca, osim ugovorene cijene, i iznosa PDV‑a koji zahtijeva porezna uprava.

               29

               C.-H. Tulică i C. I. Plavoşin kao i Europska komisija smatraju, u bitnome, kako je PDV po prirodi porez na potrošnju koji treba snositi krajnji potrošač i koji stoga ne može snositi dobavljač. PDV bi dakle trebao biti sastavni dio cijene, a ne element koji joj se dodaje.

               30

               Rumunjska vlada u bitnome procjenjuje da se, kako bi se utvrdila naknada koju će ostvariti dobavljač, a ona ima subjektivnu vrijednost, valja osvrnuti na volju stranaka i uzeti u obzir kako se ta naknada sastoji od iznosa koji je dobavljač očekivao primiti i da je kupac isti iznos bio spreman platiti. Taj iznos odgovara, po prilici stvari, cijeni utvrđenoj ugovorom, bez odbijanja PDV‑a.

               31

               Spomenuta vlada dodaje da, ako bi se trebalo smatrati da se naknada sastojala od cijene isporučene robe, umanjene za iznos PDV‑a, dobavljač bi bio u prednosti u odnosu na svoje konkurente, što bi bilo u suprotnosti s načelom neutralnosti PDV‑a i moglo bi potaknuti nepravilnosti kao što su one kojima su dobavljači u glavnom postupku bili izloženi.

               32

               U tom pogledu, treba podsjetiti da iz članka 1. stavka 2. i iz članka 73. Direktive o PDV‑u proizlazi da načelo zajedničkog sustava PDV‑a podrazumijeva primjenu općeg poreza na potrošnju na robu i usluge, koji je točno razmjeran cijeni robe i usluga i da oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač robe ili pružatelj usluga u zamjenu za transakcije od kupca ili neke treće strane. Članak 78. te direktive navodi određene elemente koje treba uključivati oporezivi iznos. Prema članku 78. točki (a) spomenute direktive, taj iznos ne treba uključivati PDV.

               33

               Prema općem pravilu iz članka 73. Direktive o PDV‑u, oporezivi iznos za isporuku robe ili usluga u zamjenu za plaćanje sastoji se od naknade koju je porezni obveznik zapravo primio. Ta naknada stoga predstavlja subjektivnu vrijednost, odnosno stvarno primljenu vrijednost, a ne vrijednost koja je procijenjena prema objektivnim mjerilima (vidjeti osobito presudu od 5. veljače 1981., Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats, 154/80, Zb. str. 445., t. 13. i od 26. travnja 2012., Balkan and Sea Properties i Provadinvest, C‑621/10 i C‑129/11, još neobjavljene u Zborniku, t. 43.).

               34

               Ovo pravilo mora se primjenjivati u skladu s osnovnim načelom spomenute direktive, a koje se sastoji u tome da sustav PDV‑a ima za cilj opteretiti samo krajnjeg potrošača (vidjeti osobito gore navedenu presudu Elida Gibbs, t. 19. i rješenje od 9. prosinca 2011., Connoisseur Belgium, C‑69/11, t. 21.).

               35

               Međutim, kada je ugovor o kupoprodaji zaključen bez spominjanja PDV‑a, u slučaju u kojem dobavljač prema nacionalnom pravu ne može naplatiti od kupca PDV koji naknadno zahtijeva porezna uprava, uzimanje u obzir cjelokupne cijene, bez oduzimanja PDV‑a, kao osnovice na koju se PDV primjenjuje imalo bi za posljedicu da PDV tereti tog dobavljača, što bi bilo u suprotnosti s načelom prema kojem je PDV porez na potrošnju koji mora snositi krajnji potrošač.

               36

               Takvo uzimanje u obzir bilo bi u suprotnosti, štoviše, s pravilom prema kojem porezna uprava ne može naplaćivati na ime PDV‑a iznos veći od onoga koji je porezni obveznik primio (vidjeti osobito gore navedenu presudu Elida Gibbs, t. 24., od 3. srpnja 1997., Goldsmiths, C‑330/95, Zb. str. I‑3801., t. 15. te gore navedenu Balkan and Sea Properties i Provadinvest, t. 44.).

               37

               To je, međutim, drukčije u slučaju kada dobavljač prema nacionalnom pravu ima mogućnost ugovorenoj cijeni dodati iznos koji odgovara porezu koji je primjenjiv na transakciju i naplatiti taj iznos od kupca robe.

               38

               Valja napomenuti, osim toga, da jedno od bitnih obilježja PDV‑a leži u činjenici da je taj porez točno proporcionalan cijeni robe i usluga u pitanju. To podrazumijeva da svi dobavljači doprinose plaćanju PDV‑a u istom omjeru u odnosu na cjelokupan iznos primljen za prodanu robu.

               39

               U predmetnom slučaju, na nacionalnom je sudu da provjeri ostavlja li rumunjsko pravo mogućnost dobavljačima da od kupaca naplate PDV koji naknadno zahtijeva porezna uprava.

               40

               Ako bi iz te provjere proizašlo da takva naplata nije moguća, trebalo bi zaključiti kako se Direktiva o PDV‑u protivi pravilu kao što je ono koje je navedeno u odluci o tumačenju br. 2/2011.

               41

               U mjeri u kojoj rumunjska vlada tvrdi kako pravilo poput onoga u glavnom postupku ima za učinak odvratiti od nepravilnosti, treba napomenuti kako je svaka država članica nadležna i obvezna poduzeti sve potrebne zakonodavne i upravne mjere kojima se može osigurati cjelovita naplata PDV‑a i borba protiv utaje (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, još neobjavljenu u Zborniku, t. 25. i navedenu sudsku praksu)

               42

               Te mjere međutim ne smiju prelaziti ono što je nužno za ostvarivanje postavljenog cilja (presuda od 12. lipnja 2012., EMS‑Bulgaria TRANSPORT, C‑284/11, još neobjavljena u Zborniku, t. 67. i navedena sudska praksa). Međutim, to je upravo ono što će se dogoditi sa spornim pravilom u glavnom postupku ako se ispostavi da ono dovodi do situacije u kojoj PDV pogađa dobavljača i ne naplaćuje se sukladno osnovnom načelu sustava PDV‑a, koje je navedeno u točki 34. ove presude.

               43

               Uzimajući u obzir sve ranije navedeno, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu o PDV‑u, a osobito njezine članke 73. i 78., treba tumačiti na način da, kada cijenu robe utvrde ugovorne strane bez spominjanja PDV‑a i kada je dobavljač te robe osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a za oporezivu transakciju, u slučaju da dobavljač nema mogućnost od kupca naplatiti PDV koji zahtjeva porezna uprava, ugovorenu cijenu treba smatrati cijenom u koju je već uključen PDV.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, a osobito njezine članke 73. i 78., treba tumačiti na način da, kada cijenu robe utvrde ugovorne strane bez spominjanja poreza na dodanu vrijednost i kada je dobavljač te robe osoba odgovorna za plaćanje poreza na dodanu vrijednost za oporezivu transakciju, u slučaju da dobavljač nema mogućnost od kupca naplatiti porez na dodanu vrijednost koji zahtjeva porezna uprava, ugovorenu cijenu treba smatrati cijenom u koju je već uključen porez na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. prosinca 2015.#Perfetti Van Melle Benelux BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice TRIDENT PURE – Žigovi Zajednice, raniji figurativni i verbalni nacionalni i međunarodni žigovi i žigovi Beneluxa PURE WHITE, mentos PURE FRESH PURE BREATH, PURE, PURE FRESH, mentos PURE FRESH i mentos PURE WHITE – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-491/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 76/160/EEZ.#Predmet C-272/01.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 11. prosinca 2013. # Vilija Balionyte-Merle protiv Europske komisije. # Predmet F-113/12.