title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 28. lipnja 2018.#Instituto Nacional de la Seguridad Social protiv Jesúsa Crespa Reya.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Prilog XI., naslov ‚Španjolska’, točka 2. – Starosna mirovina – Način izračuna – Teoretski iznos – Relevantna osnovica za plaćanje doprinosa – Posebni sporazum – Odabir osnovice za plaćanje doprinosa – Nacionalni propis kojim se radnika obvezuje na uplaćivanje doprinosa na temelju najmanje osnovice.#Predmet C-2/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      28. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Prilog XI., naslov ‚Španjolska’, točka 2. – Starosna mirovina – Način izračuna – Teoretski iznos – Relevantna osnovica za plaćanje doprinosa – Posebni sporazum – Odabir osnovice za plaćanje doprinosa – Nacionalni propis kojim se radnika obvezuje na plaćanje minimalnih osnovica”
      U predmetu C‑2/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska), odlukom od 13. prosinca 2016., koju je Sud zaprimio 2. siječnja 2017., u postupku

         Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

      protiv

         Jesúsa Crespa Reya,

      uz sudjelovanje

         Tesorería General de la Seguridad Social,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. prosinca 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS), A. R. Trillo García i A. Alvarez Moreno, letrados,

               –

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, S. Pardo Quintillán kao i D. Martin i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL 2009., L 284, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Instituta Nacional de la Seguridad Social (INSS) (Nacionalni institut za socijalnu sigurnost, Španjolska, u daljnjem tekstu: INSS), s jedne strane, i Tesoreríje General de la Seguridad Social (Opći fond za socijalnu sigurnost, Španjolska) i Jesúsa Crespa Reya, s druge strane, u pogledu izračuna starosne mirovine potonjeg.

         Pravni okvir

            Sporazum o slobodnom kretanju osoba

               3

               U skladu s njegovim člankom 1. točkama (a) i (d), cilj je Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba koji je potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999. (SL 2002., L 114, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.; u daljnjem tekstu: Sporazum o slobodnom kretanju osoba) odobriti državljanima država članica Europske unije i Švicarske pravo ulaska, boravka, pristupa radu u svojstvu zaposlenih osoba, poslovnog nastana na temelju samostalnog zaposlenja i pravo boravka na području ugovornih stranaka kao i omogućiti uvjete života, zapošljavanja i rada istovjetne onima koji su odobreni vlastitim državljanima.

               4

               Člankom 2. tog sporazuma predviđa se da državljani jedne ugovorne stranke koji zakonito borave na području druge ugovorne stranke, primjenom i u skladu s odredbama priloga I., II. i III. tom sporazumu, ni na koji način ne smiju biti podvrgnuti diskriminaciji na temelju državljanstva.

               5

               U skladu s člankom 8. istog sporazuma:
               „Ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II., usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem:

                        (a)

                        osiguranja jednakog postupanja;

                        (b)

                        određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje;

                        (c)

                        zbrajanja, radi stjecanja i zadržavanja prava na davanja te izračuna takvih davanja, svih razdoblja koja nacionalno zakonodavstvo [nacionalna zakonodavstva] predmetnih država uzimaju u obzir;

                        (d)

                        isplate davanja osobama koje borave na području ugovornih stranaka;

                        (e)

                        poticanja uzajamne upravne pomoći i suradnje između tijela i institucija.”

               6

               Članak 9. stavci 1. i 2. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, naslovljen „Jednako postupanje”, određuje:
               „1.   Sa zaposlenom osobom koja je državljanin ugovorne stranke ne može se, zbog njezinog državljanstva, postupati na drugačiji način na području druge ugovorne stranke nego što se postupa sa zaposlenim osobama koje su državljani s obzirom na uvjete zapošljavanja i uvjete rada, a posebno po pitanju plaće, otkaza ili ponovne uspostave ili ponovnog zapošljavanja u slučaju da osoba postane nezaposlena.
               2.   Zaposlena osoba i članovi njezine obitelji iz članka 3. ovog Priloga uživaju iste porezne olakšice i socijalna davanja kao i zaposlene osobe koje su državljani i članovi njihovih obitelji.”

               7

               Prilog II. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, naslovljen „Usklađenost sustava socijalne sigurnosti”, ažuriran je Prilogom Odluci br. 1/2012 Zajedničkog odbora uspostavljenog na temelju navedenog sporazuma od 31. ožujka 2012. (SL 2012., L 103, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.).

               8

               U skladu s člankom 1. Priloga II. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, kako je ažuriran Prilogom Odluci br. 1/2012:
               „1.   U pogledu koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti, ugovorne su stranke suglasne međusobno primjenjivati pravne akte Europske unije koji su navedeni i kako su izmijenjeni odjeljkom A ovog Priloga ili pravila koja su istovjetna takvim aktima.
               2.   Poj[movi] ,država članica/države članice' sadržan[i] u aktima iz odjeljka A ovog Priloga, [podrazumijevaju] Švicarsku uz države obuhvaćene odgovarajućim pravnim aktima Europske unije.”

               9

               U odjeljku A Priloga II. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, u njegovoj izmijenjenoj verziji, popisani su „Navedeni pravni akti”, među kojima je osobito Uredba br. 883/2004.

            Uredba br. 883/2004

               10

               Članak 52. stavak 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Priznavanje davanja”, koji se nalazi u njezinoj glavi III. koja sadržava posebne odredbe koje se primjenjuju na različita davanja i, konkretnije, u poglavlju 5. koje se odnosi na „Starosne i obiteljske mirovine”, predviđa:
               „Nadležna ustanova određuje pripadajući iznos davanja:

                        (a)

                        na temelju zakonodavstva koje primjenjuje, samo ako su uvjeti za stjecanje prava na davanja ispunjeni isključivo prema nacionalnom pravu (samostalno davanje);

                        (b)

                        putem određivanja teoretskog iznosa i nakon tog stvarnog iznosa (razmjerni dio davanja), kako slijedi:

                                 i.

                                 teoretski iznos davanja jednak je davanju koje bi određena osoba mogla zatražiti kad bi sva razdoblja osiguranja i/ili boravišta [boravka], navršena na temelju zakonodavstava drugih država članica, bila navršena na temelju zakonodavstva koje se primjenjuje na dan priznavanja prava na davanje. Ako na temelju tog zakonodavstva iznos [davanja] ne ovisi o trajanju navršenih razdoblja, taj se iznos smatra teoretskim iznosom;

                                 ii.

                                 nadležna ustanova tada utvrđuje stvarni iznos razmjernog davanja, primjenjujući na teoretski iznos omjer između trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja prema zakonodavstvu koje primjenjuje i ukupnog trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja na temelju zakonodavstva svih država članica na koje se to odnosi.”

               11

               Članak 56. te uredbe, koji se nalazi u istom poglavlju 5., naslovljen „Dodatne odredbe za određivanje davanja”, u stavku 1. propisuje:
               „Za određivanje teoretskih i razmjernih iznosa utvrđenih člankom 52. stavkom 1. točkom (b) primjenjuju se sljedeća pravila:
               […]

                        (c)

                        ako zakonodavstvo države članice predviđa određivanje davanja na osnovi prihoda, doprinosa, osnovica za plaćanje doprinosa, povećanja, zarada, drugih iznosa ili kombinacije više njih (prosjek, razmjer, unaprijed određeni ili izjednačen), nadležna ustanova:

                                 i.

                                 određuje osnovicu za određivanje davanja samo u skladu s razdobljima osiguranja navršenim prema zakonodavstvu koje primjenjuje;

                                 ii.

                                 radi određivanja iznosa koji treba izračunati prema razdobljima osiguranja i/ili boravišta [boravka] navršenih na osnovi zakonodavstva drugih država članica, rabi iste elemente određene ili zabilježene za razdoblja osiguranja navršena na osnovi zakonodavstva koje primjenjuje;
                                 u skladu s postupcima utvrđenim u Prilogu XI. za određenu državu članicu.

                  […]”

               12

               Cilj je Priloga XI. navedenoj uredbi, naslovljenog „Posebne odredbe za primjenu zakonodavstva određenih država članica”, uzeti u obzir posebnosti raznih sustava socijalne sigurnosti država članica kako bi se olakšala primjena pravila koordinacije sustava socijalne sigurnosti. Iz uvodne izjave 3. Uredbe br. 988/2009 proizlazi da je nekoliko država članica zatražilo da se u taj prilog unesu točke o primjeni njihova zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti te je Komisiji dostavilo pravna i praktična objašnjenja u vezi sa svojim zakonodavstvima i sustavima.

               13

               U Prilogu XI. Uredbi br. 883/2004, naslovu „Španjolska”, točki 2. navodi se:

                        „(a)

                        U skladu s člankom 56. stavkom 1. točkom (c) ove Uredbe, teoretsko španjolsko davanje određuje se na temelju stvarnih doprinosa osobe uplaćenih tijekom godina koje neposredno prethode uplati posljednjeg doprinosa u španjolski sustav socijalnog osiguranja. Ako se prilikom određivanja osnovnog iznosa mirovine u obzir moraju uzeti razdoblja osiguranja i/ili boravišta prema zakonodavstvu druge države članice, za ta se razdoblja uzima osnovica za plaćanje doprinosa u Španjolskoj koja je vremenski najbliža referentnom razdoblju, uzimajući u obzir kretanje indeksa maloprodajnih cijena.

                        (b)

                        Iznos stečene mirovine uvećava se za iznos uvećanja i revalorizacija izračunanih za svaku naknadnu godinu za mirovine iste naravi.”

            Španjolsko pravo

         Opći zakon o socijalnoj sigurnosti

               14

               Članak 162. Ley General de la Seguridad Social (Opći zakon o socijalnoj sigurnosti), u izmijenjenoj verziji odobrenoj Real Decreto Legislativo 1/1994 (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1994) od 20. lipnja 1994. (BOE br. 154 od 29. lipnja 1994., str. 20568), kako se ratione temporis primjenjuje na predmet u glavnom postupku, propisuje način izračuna osnovice starosne mirovine u doprinosnom sustavu.

               15

               Peta prijelazna odredba Općeg zakona o socijalnoj sigurnosti, naslovljena „Prijelazne odredbe o iznosu osnovice starosne mirovine”, u stavku 1. prvoj rečenici navodi da je „od 1. siječnja 2013. iznos osnovice starosne mirovine rezultat dobiven na način da se s 224 podijele osnovice za plaćanje doprinosa za 192 mjeseca koja neposredno prethode mjesecu prije oporezivog događaja.”

         Ministarska uredba iz 2003.

               16

               Orden TAS/2865/2003 (Ministarska uredba TAS/2865/2003) od 13. listopada 2003. (BOE br. 250 od 18. listopada 2003., u daljnjem tekstu: Ministarska uredba iz 2003.) propisuje uvjete u kojima se osoba može na temelju posebnog sporazuma priključiti sustavu španjolske socijalne sigurnosti.

               17

               Članak 2. Ministarske uredbe iz 2003. određuje koje se osobe načelno mogu pozvati na takav sporazum. U biti je riječ o radnicima koji nisu obuhvaćeni socijalnom sigurnošću.

               18

               Člankom 6. navedene ministarske uredbe određuje se osnovica doprinosa primjenjiva na stranke takvog sporazuma koje u trenutku potpisivanja sporazuma mogu birati između sljedećih različitih mjesečnih osnovica za plaćanje doprinosa:

                        –

                        najveća osnovica za uobičajene rizike zajedničke doprinosnoj skupini profesije zainteresirane osobe ili sustavu kojem pripada, u skladu s određenim uvjetima;

                        –

                        osnovica za plaćanje doprinosa koja je rezultat dijeljenja s 12 zbroja osnovica za osnovno osiguranje na temelju kojih su uplaćivani doprinosi tijekom određenog razdoblja;

                        –

                        najmanja važeća osnovica na dan stupanja na snagu posebnog sporazuma u posebnom sustavu socijalne sigurnosti za samozaposlene osobe;

                        –

                        jedna od osnovica za plaćanje doprinosa određenih u skladu s prethodne tri mogućnosti.

               19

               Poglavlje II. Ministarske uredbe iz 2003., naslovljeno „Detaljna pravila posebnog sporazuma”, sadržava odjeljak 3. koji obuhvaća odredbe koje se odnose na posebne sporazume primjenjive na španjolske državljane i njihovu djecu koji rade u inozemstvu i korisnike sustava socijalne sigurnosti u inozemstvu koji borave u Španjolskoj.

               20

               Članak 15. Ministarske uredbe iz 2003., koji se nalazi u tom odjeljku 3., odnosi se stoga na „posebni sporazum španjolskih iseljenika i njihove djece koji rade u inozemstvu” (u daljnjem tekstu: „Posebni sporazum”). Tim se člankom, u njegovu stavku 1., propisuje da takav sporazum mogu sklopiti „španjolski iseljenici i njihova djeca koji su španjolski državljani, bez obzira na to jesu li prethodno bili osigurani u španjolskom sustavu socijalne sigurnosti, neovisno o zemlji u kojoj rade i bez obzira na to je li ta zemlja s Kraljevinom Španjolskom potpisala ugovor ili sporazum o socijalnoj sigurnosti” i „španjolski iseljenici i njihova djeca koji su španjolski državljani, neovisno o zemlji u kojoj rade, u trenutku njihova povratka na španjolsko državno područje, pod uvjetom da nisu obvezno uključeni ni u jedan javni sustav socijalne zaštite u Španjolskoj”.

               21

               Usto, navedeni članak u stavku 4. određuje:
               „Mjesečna osnovica za plaćanje doprinosa na temelju takvog posebnog sporazuma u svakom je slučaju najniža osnovica doprinosa utvrđenih u okviru općeg sustava socijalne sigurnosti […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               J. Crespo Rey španjolski je državljanin. Nakon što je uplaćivao doprinose u Španjolskoj tijekom nekoliko razdoblja između kolovoza 1965. i lipnja 1980., na temelju osnovica viših od najmanje osnovice određene u španjolskom općem sustavu socijalne sigurnosti, preselio se u Švicarsku. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je u razdoblju od 1. svibnja 1984. do 30. studenoga 2007. uplaćivao doprinose u sustav socijalne sigurnosti te države.

               23

               J. Crespo Rey je 1. prosinca 2007. potpisao posebni sporazum u okviru španjolskog sustava socijalne sigurnosti (u daljnjem tekstu: posebni sporazum od 1. prosinca 2007.) zbog čega je od tog datuma do 1. siječnja 2014. uplaćivao doprinose čiji je iznos izračunan na osnovi najmanjeg doprinosa određenog u španjolskom općem sustavu socijalne sigurnosti.

               24

               INSS je odlukom od 26. rujna 2014. J. Crespu Reyu dodijelio starosnu mirovinu u Španjolskoj.

               25

               Pri izračunu te mirovine INSS je u skladu s 5. prijelaznom odredbom Općeg zakona o socijalnoj sigurnosti vodio računa o iznosu doprinosa koje je dotična osoba uplaćivala tijekom 192 mjeseca prije svojeg odlaska u mirovinu, to jest u razdoblju od 1. siječnja 1998. do 31. prosinca 2013.

               26

               INSS je razdoblje između 1. prosinca 2007. i 31. prosinca 2013., u kojem se od 1. prosinca 2007. primjenjivao Posebni sporazum, pridodao razdoblju ostvarenom u Španjolskoj. Slijedom toga je primijenio pravila propisana u Prilogu XI., naslovu „Španjolska”, točki 2. Uredbe br. 883/2004 i kao osnovicu za izračun za to razdoblje uzeo doprinose koje je J. Crespo Rey uplatio u okviru tog sporazuma.

               27

               Što se tiče razdoblja od 1. siječnja 1998. do 30. studenoga 2007., tijekom kojeg je prije potpisivanja navedenog sporazuma J. Crespo Rey radio u Švicarskoj, INSS je, u skladu s Prilogom XI., naslovom „Španjolska”, točkom 2. Uredbe br. 883/2004, uzeo u obzir osnovicu za plaćanje doprinosa u Španjolskoj koja je vremenski najbliža referentnim razdobljima. INSS je smatrao da je bila riječ o osnovici za plaćanje doprinosa iz prosinca 2007., na temelju koje je izračunao prvi najmanji doprinos koji je J. Crespo Rey uplatio u okviru tog sporazuma.

               28

               J. Crespo Rey podnio je protiv te odluke tužbu pred Juzgadom de lo Social no 1 de La Coruňa (Radni sud br. 1, La Coruña, Španjolska), radi osporavanja izračuna svoje starosne mirovine koji je izvršio INSS.

               29

               Budući da je taj sud usvojio tužbu J. Crespa Reya, INSS je protiv te odluke Juzgada de lo Social no 1 de La Coruňa (Radni sud br. 1, La Coruña) podnio žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev, tj. pred Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska).

               30

               Sud koji je uputio zahtjev pita se je li nacionalni propis o kojem je riječ u predmetu koji se pred njim vodi u skladu s člankom 45. stavkom 1. UFEU‑a ako, s jedne strane, članak 15. Ministarske uredbe iz 2003. obvezuje radnika migranta da uplaćuje doprinose na temelju najmanje osnovice, bez mogućnosti da odabere drugu osnovicu za plaćanje doprinosa i ako, s druge strane, INSS razdoblje tijekom kojeg se taj sporazum primjenjuje pridodaje razdoblju ostvarenom u Španjolskoj, tako da se prilikom izračuna teoretskog iznosa starosne mirovine tog radnika u obzir uzimaju samo najmanji doprinosi uplaćeni u okviru navedenog sporazuma, čak i ako je dotični radnik prije ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja plaćao doprinose u Španjolskoj na temelju osnovica viših od najmanje osnovice.

               31

               Ako bi Sud smatrao da takva neusklađenost postoji, sud koji je uputio zahtjev pita se još treba li u skladu s člankom 45. UFEU‑a i Prilogom XI., naslovom „Španjolska”, točkom 2. Uredbe br. 883/2004 radi izračuna teoretskog iznosa starosne mirovine radnika migranta uzeti u obzir zadnju osnovicu doprinosa koje je potonji stvarno uplatio u Španjolskoj prije ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja, to jest osnovicu za plaćanje doprinosa veću od one na temelju koje su izračunani doprinosi koje je navedeni radnik uplaćivao u okviru posebnog sporazuma od 1. prosinca 2007.

               32

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smatrati da su iz izraza ‚osnovica za plaćanje doprinosa u Španjolskoj koja je vremenski najbliža referentnom razdoblju’, na koji upućuje Prilog XI., naslov ‚Španjolska’, točka 2. Uredbe br. 883/2004, isključene osnovice za plaćanje doprinosa koje proizlaze iz primjene nacionalne španjolske odredbe prema kojoj radnik migrant povratnik čiji su posljednji stvarni doprinosi u Španjolskoj viši od najmanjih osnovica može samo potpisati sporazum kojim se doprinosi održavaju u skladu s najmanjim osnovicama, dok bi, da je riječ o radniku koji nije migrirao, imao mogućnost potpisivanja takvog sporazuma [u pogledu doprinosa koji se temelje na] višim osnovicama?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i u skladu s Prilogom XI., naslovom Španjolska, točkom 2. Uredbe br. 883/2004, mogu li se prikladnim pravnim lijekovima za popravljanje štete prouzročene navedenom radniku smatrati uzimanje u obzir pravilno aktualiziranih posljednjih stvarno uplaćenih doprinosa u Španjolskoj i to što se razdoblje u kojem je takav radnik uplaćivao doprinose sukladno sporazumu o održavanju doprinosa smatra neutralnim razdobljem ili razdobljem prekida?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               33

               Španjolska vlada ističe prigovor nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku jer je sud koji je uputio zahtjev pogrešno ocijenio činjenice koje se nisu ispitivale u žalbi, a zbog čega je iznio tumačenje koje nema veze sa stvarnošću spora u glavnom postupku.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da je u okviru postupka utvrđenog u članku 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnoj podjeli funkcija između nacionalnih sudova i Suda, ocjena činjenica predmeta u nadležnosti nacionalnog suca. Također, isključivo je na nacionalnom sucu, pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno, dužan odlučiti (vidjeti osobito presude od 10. veljače 2011., Haribo Lakritzen Hans Riegel i Österreichische Salinen, C‑436/08 i C‑437/08, EU:C:2011:61, t. 41. i od 22. listopada 2009., Zurita García i Choque Cabrera, C‑261/08 i C‑348/08, EU:C:2009:648, t. 34. kao i navedenu sudsku praksu).

               35

               Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnim za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presude od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 25. i od 22. rujna 2016., Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, t. 33.).

               36

               Navedenu pretpostavku relevantnosti ne može se oboriti samom okolnošću da jedna od stranaka u glavnom postupku osporava određene činjenice čiju točnost Sud ne provjerava, a o kojima ovisi definicija predmeta dotičnog postupka (presude od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 26. i od 22. rujna 2016., Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, t. 34.).

               37

               U ovom su slučaju španjolska vlada i INSS pred Sudom, suprotno onomu što navodi sud koji je uputio zahtjev, tvrdili da je J. Crespo Rey u razdoblju od 1. prosinca 2007., datuma potpisivanja posebnog sporazuma od 1. prosinca 2007., do 31. prosinca 2013., datuma njegova odlaska u mirovinu, nastavio raditi i uplaćivati doprinose u Švicarskoj.

               38

               Međutim, pitanje je li se J. Crespo Rey u trenutku potpisivanja tog sporazuma vratio u Španjolsku ili je nastavio raditi i uplaćivati doprinose u Švicarskoj potpada pod činjenični okvir predmeta u glavnom postupku, a što nije na Sudu da provjerava.

               39

               U tim okolnostima valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknula španjolska vlada.

            Meritum

               40

               Valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene člankom 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućuje rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom će smislu Sud, ako je potrebno, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Naime, zadatak je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije koje su nacionalnim sudovima potrebne za rješavanje sporova koji se pred njima vode, čak i ako te odredbe nisu izričito navedene u pitanjima koja su ti sudovi uputili Sudu (presuda od 19. listopada 2017., Otero Ramos, C‑531/15, EU:C:2017:789, t. 39. i navedena sudska praksa).

               41

               Slijedom toga, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje Priloga XI., naslova „Španjolska”, točke 2. Uredbe br. 883/2004, takva okolnost ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. U tom je pogledu na Sudu da iz svih elemenata koje mu je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izvuče elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti analogijom presudu od 19. listopada 2017., Otero Ramos, C‑531/15, EU:C:2017:789, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da sud koji je uputio zahtjev pita je li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom predmetu u skladu s člankom 45. UFEU‑a ako se, s jedne strane, njime obvezuje radnika migranta koji je potpisao posebni sporazum u okviru španjolskog sustava socijalne sigurnosti da uplaćuje doprinose na temelju najmanje osnovice, zbog čega nadležna institucija prilikom izračuna teoretskog iznosa starosne mirovine tog radnika u skladu s Prilogom XI., naslovom „Španjolska”, točkom 2. Uredbe br. 883/2004 razdoblje obuhvaćeno tim sporazumom pridodaje razdoblju ostvarenom u Španjolskoj, a u obzir uzima samo one doprinose koje je navedeni radnik uplatio na temelju tog sporazuma iako je potonji prije ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja plaćao doprinose u Španjolskoj na temelju osnovica viših od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa.

               43

               U slučaju poput onog o kojemu je riječ u glavnom predmetu, koji se odnosi na radnika migranta državljanina države članice koji je određeno vrijeme radio i plaćao doprinose u Švicarskoj, nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom predmetu valja ocijeniti s obzirom na odredbe sporazuma o slobodnom kretanju osoba.

               44

               Imajući ta razmatranja u vidu, valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, u biti želi saznati treba li sporazum o slobodnom kretanju osoba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom predmetu, koji obvezuje radnika migranta koji je potpisao posebni sporazum u okviru sustava socijalne sigurnosti te države članice da uplaćuje doprinose na temelju najmanje osnovice, zbog čega nadležna institucija prilikom izračuna teoretskog iznosa njegove starosne mirovine razdoblje obuhvaćeno tim sporazumom pridodaje razdoblju ostvarenom u toj državi članici, a radi tog izračuna u obzir uzima samo one doprinose koje je radnik uplatio na temelju navedenog sporazuma, iako je potonji prije ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja plaćao doprinose u toj državi članici na temelju osnovica viših od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa i da radnik koji nije migrirao i koji se nije koristio svojim pravom na slobodno kretanje, a potpisao je takav sporazum, ima mogućnost plaćanja doprinosa na temelju osnovica viših od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa.

            O prethodnim pitanjima

               45

               Najprije valja podsjetiti da Uredba br. 883/2004 ne uspostavlja zajednički sustav socijalne sigurnosti, nego dopušta postojanje različitih nacionalnih sustava, i jedini joj je cilj osigurati koordinaciju između njih. Tako prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda države članice zadržavaju nadležnost za uređenje svojih sustava socijalne sigurnosti (vidjeti osobito presude od 21. veljače 2013., Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 35. i navedenu sudsku praksu i od 7. prosinca 2017., Zaniewicz‑Dybeck, C‑189/16, EU:C:2017:946, t. 38.).

               46

               Stoga, u nedostatku usklađenosti na razini Unije, određivanje pretpostavki za stjecanje prava na davanja stvar je zakonodavstva svake države članice (presude od 21. veljače 2013., Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 36. i navedena sudska praksa i od 7. prosinca 2017., Zaniewicz‑Dybeck, C‑189/16, EU:C:2017:946, t. 39.).

               47

               U izvršavanju tih ovlasti države članice, međutim, moraju poštovati pravo Unije, osobito odredbe UFEU‑a o slobodi svakoga građanina Unije da se kreće i boravi na području država članica (presude od 21. veljače 2013., Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 37. i navedena sudska praksa i od 7. prosinca 2017., Zaniewicz‑Dybeck, C‑189/16, EU:C:2017:946, t. 40.).

               48

               Kao što to proizlazi iz preambule, članka 1. i članka 16. stavka 2. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, njegov je cilj da se u korist državljana Unije i Švicarske Konfederacije ostvari slobodno kretanje osoba na područjima država ugovornica tog sporazuma na temelju odredaba koje se primjenjuju u Uniji, a čiji se pojmovi moraju tumačiti u skladu sa sudskom praksom Suda (presude od 19. studenoga 2015., Bukovansky, C‑241/14, EU:C:2015:766, t. 40. i od 21. rujna 2016., Radgen, C‑478/15, EU:C:2016:705, t. 36.).

               49

               U tom kontekstu treba istaknuti da taj cilj, na temelju članka 1. točaka (a) i (d) navedenog sporazuma, uključuje odobravanje tim državljanima, među ostalim, prava ulaska, boravka, pristupa radu u svojstvu zaposlenih osoba kao i istih uvjeta života, zapošljavanja i rada istovjetnih onima koja su odobrena vlastitim državljanima (presuda od 21. rujna 2016., Radgen, C‑478/15, EU:C:2016:705, t. 37.).

               50

               Dakle, članak 8. točka (a) Sporazuma o slobodnom kretanju osoba navodi da ugovorne stranke uređuju, u skladu s njegovim Prilogom II., koordinaciju sustava socijalne sigurnosti s ciljem osiguravanja jednakog postupanja.

               51

               Člankom 9. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, naslovljenim „Jednako postupanje”, jamči se primjena načela nediskriminacije iz članka 2. tog sporazuma u okviru slobodnog kretanja radnika (presuda od 19. studenoga 2015., Bukovansky, C‑241/14, EU:C:2015:766, t. 36. i navedena sudska praksa i od 21. rujna 2016., Radgen, C‑478/15, EU:C:2016:705, t. 40.).

               52

               Kad je riječ o glavnom predmetu, valja utvrditi da se čini, a što u tom pogledu treba provjeriti nacionalni sud, da se J. Crespo Rey pri obavljanju djelatnosti zaposlene osobe na državnom području Švicarske koristio svojim pravom na slobodno kretanje. Iz toga slijedi da je on obuhvaćen područjem primjene Sporazuma o slobodnom kretanju osoba pa se stoga u odnosu na državu svojeg podrijetla može pozvati na navedeni članak.

               53

               U ovom slučaju valja navesti da je razdoblje relevantno za izračun starosne mirovine J. Crespa Reya, u skladu s petom prijelaznom odredbom Općeg zakona o socijalnoj sigurnosti, ono između 1. siječnja 1998. i 31. prosinca 2013.

               54

               Iz prikaza činjeničnog stanja, na koje se podsjeća u točki 23. ove presude, proizlazi da je J. Crespo Rey 1. prosinca 2007. potpisao posebni sporazum prema kojem je do 31. prosinca 2013. uplaćivao doprinose na temelju najmanje osnovice.

               55

               U glavnom je predmetu, zbog toga što je J. Crespo Rey 1. prosinca 2007. potpisao posebni sporazum, INSS izračun teoretskog iznosa njegove starosne mirovine utemeljio na najmanjoj osnovici za plaćanje doprinosa.

               56

               Dakle, kako bi odredio relevantnu osnovicu za plaćanje doprinosa za to razdoblje, INSS je u skladu s Prilogom XI., naslovom „Španjolska”, točkom 2. Uredbe br. 883/2004 u obzir uzeo doprinose koje je J. Crespo Rey stvarno uplatio tijekom godina koje neposredno prethode uplati posljednjeg doprinosa u sustav socijalne sigurnosti, to jest najmanje doprinose koje je potonji uplatio na temelju posebnog sporazuma od 1. prosinca 2007.

               57

               Što se tiče razdoblja od 1. siječnja 1998. do 30. studenoga 2007., tijekom kojeg je J. Crespo Rey radio u Švicarskoj, ali još nije potpisao taj sporazum, INSS je, u skladu s Prilogom XI., naslovom „Španjolska”, točkom 2. Uredbe br. 883/2004, uzeo u obzir osnovicu za plaćanje doprinosa u Španjolskoj koja je vremenski najbliža referentnim razdobljima. INSS je u tom smislu smatrao da je bila riječ o osnovici za plaćanje doprinosa iz prosinca 2007., to jest, istodobno, o najmanjoj osnovici na temelju koje je J. Crespo Rey plaćao svoje doprinose u okviru navedenog sporazuma.

               58

               Iz toga slijedi da je posljedica toga što je INSS prilikom izračuna teoretskog iznosa starosne mirovine J. Crespa Reya razdoblje obuhvaćeno posebnim sporazumom od 1. prosinca 2007. pridodao razdoblju rada u Španjolskoj to da je u obzir uzeta samo najmanja osnovica na temelju koje je plaćao svoje doprinose u okviru navedenog sporazuma.

               59

               Valja u tom smislu utvrditi da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je J. Crespo Rey, prije nego što se koristio svojim pravom na slobodno kretanje i prije nego što je potpisao posebni sporazum od 1. prosinca 2007., u španjolski sustav socijalne sigurnosti uplaćivao doprinose na temelju osnovica viših od najmanje osnovice primijenjene u okviru navedenog sporazuma.

               60

               U skladu s člankom 15. stavkom 4. Ministarske uredbe iz 2003. radnik migrant ne može nastaviti uplaćivati doprinose na temelju viših osnovica u okviru posebnog sporazuma jer je iznos tih doprinosa obvezujuće utvrđen u okviru takvog sporazuma na temelju najmanje osnovice za plaćanje doprinosa određene u općem sustavu španjolske socijalne sigurnosti.

               61

               Posljedično, kada je, kao u glavnom predmetu, radnik migrant, prije nego što se koristio svojim pravom slobodnog kretanja i prije nego što je potpisao posebni sporazum, uplaćivao doprinose na temelju osnovica viših od najmanje osnovice u okviru sustava socijalne sigurnosti predmetne države članice, doprinosi koje taj radnik uplati u okviru tog sporazuma koji je sklopio ne odgovaraju onima koje bi stvarno uplatio da je u navedenoj državi članici nastavio obavljati svoju djelatnost u istim uvjetima.

               62

               Osim toga, valja istaknuti da su INSS i španjolska vlada u svojim pisanim očitovanjima kao i na raspravi pred Sudom priznali da nacionalno zakonodavstvo u pitanju u glavnom postupku ne nameće takvu obvezu radnicima koji nisu migrirali i koji se nisu koristili svojim pravom na slobodno kretanje i koji stoga svoju cjelokupnu profesionalnu karijeru rade u Španjolskoj. Oni naime imaju mogućnost uplaćivanja doprinosa na temelju osnovica viših od najmanje osnovice za uplaćivanje doprinosa.

               63

               Iz toga slijedi da predmetni nacionalni propis, time što radnike migrante koji potpišu posebni sporazum obvezuje da uplate doprinose na temelju najmanje osnovice, uspostavlja razliku u postupanju zbog koje se radnike migrante stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na radnike koji nisu migrirali i koji svoju cjelokupnu profesionalnu karijeru rade u predmetnoj državi članici.

               64

               INSS i španjolska vlada u tom pogledu ističu da je cilj potpisivanja posebnog sporazuma omogućiti radniku migrantu da izbjegne smanjenje iznosa svoje španjolske mirovine zbog toga što je iskoristio svoje pravo slobodnog kretanja.

               65

               Valja međutim zaključiti da u slučaju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku radnik migrant koji potpiše posebni sporazum u stvarnosti može doživjeti nezanemarivo smanjenje iznosa starosne mirovine jer se, kao što je već utvrđeno u točki 59. ove presude, prilikom izračuna teoretskog iznosa te mirovine u obzir uzimaju samo oni doprinosi koje je potonji uplatio u okviru navedenog sporazuma, to jest doprinosi izračunani u skladu s najmanjom osnovicom za plaćanje doprinosa.

               66

               Valja dodati da to ne bi bilo tako da je takav radnik, nakon što se koristio svojim pravom slobodnog kretanja, uplaćivao doprinose isključivo u drugoj državi članici a da nije potpisao posebni sporazum.

               67

               Naime, u Prilogu XI., naslovu „Španjolska”, točki 2. Uredbe br. 883/2004 propisuje se da se prilikom određivanja osnovnog iznosa mirovine radnika migranta, za razdoblja osiguranja koja potonji ostvari u drugim državama članicama, u obzir mora uzeti „osnovica za plaćanje doprinosa u Španjolskoj koja je vremenski najbliža referentnom razdoblju”.

               68

               Dakle, u slučaju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem je predmetni radnik, prije nego što se koristio svojim pravom slobodnog kretanja, uplaćivao doprinose u sustav socijalne sigurnosti predmetne države članice na temelju osnovica viših od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa, osnovica za plaćanje doprinosa relevantna za izračun iznosa njegove starosne mirovine bila bi zadnji doprinos koji je navedeni radnik uplatio u toj državi članici, to jest osnovica za plaćanje doprinosa veća od najmanje osnovice predviđene posebnim sporazumom.

               69

               Iz toga slijedi da nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom predmetu, koji radnika migranta koji je potpisao posebni sporazum u okviru sustava socijalne sigurnosti predmetne države članice obvezuje da uplaćuje doprinose na temelju najmanje osnovice, iako je potonji prije ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja plaćao doprinose u toj državi članici na temelju osnovica većih od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa, zbog čega nadležna institucija predmetne države članice prilikom izračuna teoretskog iznosa starosne mirovine navedenog radnika razdoblje obuhvaćeno tim sporazumom pridodaje razdoblju ostvarenom na njezinu državnom području i radi tog izračuna u obzir uzima samo one najmanje doprinose koje je radnik uplatio na temelju navedenog sporazuma, može takvog radnika staviti u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji su svoju cjelokupnu profesionalnu karijeru radili u predmetnoj državi članici.

               70

               U dijelu u kojem se sud koji je uputio zahtjev pita o posljedicama koje valja primijeniti u slučaju eventualne neusklađenosti nacionalnog propisa s pravom Unije, valja podsjetiti da načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna djelotvornost prava Unije i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa zadanim ciljem tog prava (presuda od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 43. i navedena sudska praksa).

               71

               Dakako, to načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava ima određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj prava Unije prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava (presuda od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 44. i navedena sudska praksa).

               72

               Ako takvo usklađeno tumačenje nije moguće, nacionalni sud dužan je u cijelosti primijeniti pravo Unije i zaštititi prava koja ono daje pojedincima, izuzimajući po potrebi od primjene svaku odredbu ako bi njezina primjena u konkretnim okolnostima dovela do ishoda koji je u suprotnosti s pravom Unije (presuda od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 45. i navedena sudska praksa).

               73

               U slučaju kada nacionalno pravo predviđa različito postupanje prema nekoliko skupina osoba, povređujući time pravo Unije, prema pripadnicima skupine koja je stavljena u nepovoljniji položaj mora se jednako postupati te se na njih moraju primjenjivati ista pravila kao i na druge predmetne osobe. Sustav koji se primjenjuje na pripadnike skupine stavljene u povoljniji položaj, u nedostatku pravilne primjene prava Unije, jedini je valjani referentni sustav (presuda od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 46. i navedena sudska praksa).

               74

               Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i kao što je već utvrđeno u točki 63. ove presude, radnici koji nisu migrirali, a potpisali su posebni sporazum, imaju mogućnost plaćanja doprinosa na temelju osnovica većih od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa. Stoga je taj pravni okvir takav valjani referentni sustav.

               75

               Točno je da je na sudu pred kojim se vodi spor da utvrdi koji su, u nacionalnom pravu, najprikladniji načini za postizanje jednakog postupanja prema radnicima migrantima i radnicima koji nisu migrirali. Međutim, u tom pogledu valja istaknuti da bi se taj cilj a priori mogao postignuti na način da se i radnicima migrantima koji su potpisali poseban sporazum daje takva mogućnost i da se potonjima omogući da retroaktivno uplate doprinose na temelju većih osnovica od najmanje osnovice za doprinose i, posljedično, da se na temelju tih novih osnovica pozovu na svoja prava na starosnu mirovinu.

               76

               Uzimajući sva ta razmatranja u obzir, na postavljena pitanja valja odgovoriti na način da Sporazum o slobodnom kretanju osoba treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom predmetu, koji obvezuje radnika migranta koji je potpisao posebni sporazum u okviru sustava socijalne sigurnosti te države članice da uplaćuje doprinose na temelju najmanje osnovice, zbog čega nadležna institucija navedene države članice prilikom izračuna teoretskog iznosa njegove starosne mirovine razdoblje obuhvaćeno tim sporazumom pridodaje razdoblju ostvarenom u toj državi članici, a radi tog izračuna u obzir uzima samo doprinose uplaćene na temelju navedenog sporazuma, iako je navedeni radnik prije ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja plaćao doprinose u predmetnoj državi članici na temelju osnovica većih od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa i da radnik koji nije migrirao i koji se nije koristio svojim pravom slobodnog kretanja, a potpisao je takav sporazum, ima mogućnost plaćanja doprinosa na temelju osnovica većih od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa.

         Troškovi

               77

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Sporazum o slobodnom kretanju osoba sklopljen između Europske zajednice i njezinih država članica, na jednoj strani, i Švicarske Konfederacije, na drugoj strani, koji je potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999., treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom predmetu, koji obvezuje radnika migranta koji je potpisao posebni sporazum u okviru sustava socijalne sigurnosti te države članice da uplaćuje doprinose na temelju najmanje osnovice, zbog čega nadležna institucija navedene države članice prilikom izračuna teoretskog iznosa njegove starosne mirovine razdoblje obuhvaćeno tim sporazumom pridodaje razdoblju ostvarenom u toj istoj državi članici, a radi tog izračuna u obzir uzima samo doprinose uplaćene na temelju navedenog sporazuma, iako je navedeni radnik prije ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja plaćao doprinose u predmetnoj državi članici na temelju osnovica većih od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa i da radnik koji nije migrirao i koji se nije koristio svojim pravom slobodnog kretanja, a potpisao je takav sporazum, ima mogućnost plaćanja doprinosa na temelju osnovica većih od najmanje osnovice za plaćanje doprinosa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. lipnja 2018.#Eva Soraya Checa Honrado protiv Fondo de Garantía Salarial.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca – Direktiva 2008/94/EZ – Članak 3. prvi stavak – Plaćanje koje osigurava jamstvena ustanova – Otpremnine nakon prestanka radnog odnosa – Premještanje mjesta rada kojim se nameće promjena boravišta radnika – Izmjena bitnog elementa ugovora o radu – Prestanak ugovora o radu na zahtjev radnika – Načelo jednakosti i nediskriminacije.#Predmet C-57/17.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      28. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca – Direktiva 2008/94/EZ – Članak 3. prvi stavak – Plaćanje koje osigurava jamstvena ustanova – Otpremnine nakon prestanka radnog odnosa – Premještanje mjesta rada kojim se nameće promjena boravišta radnika – Izmjena bitnog elementa ugovora o radu – Prestanak ugovora o radu na zahtjev radnika – Načelo jednakosti i nediskriminacije”
      U predmetu C‑57/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Visoki sud zajednice Valencije, Španjolska), odlukom od 19. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 3. veljače 2017., u postupku

         Eva Soraya Checa Honrado

      protiv

         Fondo de Garantía Salarial,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Rosas, predsjednik vijeća, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. S. Checu Honrado, A. de Oyagüe Collados, abogada,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, C. Valero i I. Galindo Martín, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. prvog stavka Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL 2008., L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Eve Soraye Chece Honrado i Fondo de Garantía Salarial (Fond za osiguranje isplate plaća, u daljnjem tekstu: Fogasa), zbog Fogasina odbijanja da joj zbog insolventnosti njezina poslodavca osigura plaćanje otpremnina koje se duguju nakon prestanka njezina ugovora o radu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktivom 2008/94 kodificirana je i stavljena izvan snage Direktiva Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca (SL 1980., L 283, str. 23.), kako je zadnje izmijenjena Direktivom 2002/74/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. (SL 2002., L 270, str. 10.).

               4

               U uvodnoj izjavi 3. Direktive 2008/94 navodi se:
               „Potrebno je osigurati zaštitu zaposlenika u slučajevima insolventnosti njihovih poslodavaca te osigurati minimalni stupanj zaštite, posebno kako bi se jamčila isplata njihovih nepodmirenih potraživanja, vodeći računa o potrebi uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u [Europskoj uniji]. Radi toga, države članice trebaju osnovati tijelo koje jamči isplatu nepodmirenih potraživanja dotičnih zaposlenika.”

               5

               U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. Direktive 2008/94:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1.
               2.   Države članice mogu iznimno isključiti potraživanja određenih kategorija zaposlenika iz opsega ove Direktive, na temelju postojanja drugih oblika jamstva, ako je utvrđeno da ona tim osobama nude stupanj zaštite jednak onome koji bi proizašao iz ove Direktive.”

               6

               Člankom 2. stavkom 2. prvim podstavkom Direktive 2008/94 propisuje se:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo koje se odnosi na definiciju izraza ‚zaposlenik’, ‚poslodavac’, ‚naknada za rad’, ‚stečeno pravo’ i ‚buduće pravo’.”

               7

               Člankom 3. Direktive 2008/94 određuje se:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
               Zahtjevi za isplatu koje je preuzela jamstvena ustanova smatraju se nepodmirenim naknadama za rad u odnosu na razdoblje prije i/ili, prema potrebi, nakon datuma koji su odredile države članice.”

               8

               Člankom 4. stavkom 1. Direktive 2008/94 državama članicama daje se mogućnost ograničavanja odgovornosti jamstvenih ustanova iz članka 3. Direktive 2008/94. U skladu sa stavcima 2. i 3. tog članka 4., ograničenje te odgovornosti može se odnositi kako na trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja tako i na gornju granicu za plaćanja od strane jamstvene ustanove.

               9

               U skladu s člankom 12. Direktive 2008/94:
               „Ovom se direktivom ne dovodi u pitanje mogućnost država članica:

                        (a)

                        da poduzmu potrebne mjere za izbjegavanje zloporabe;

                  […]”

            Španjolsko pravo

               10

               Članak 33. Real Decreta Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Zakonodavna kraljevska uredba 1/1995 kojom se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o radu) od 24. ožujka 1995., u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), glasi:
               „1.   [Fogasa] […] isplaćuje zaposlenicima iznos plaća koje im nisu mogle biti isplaćene zbog insolventnosti njihova poslodavca […]
               2.   U slučajevima predviđenima u prethodnom stavku [Fogasa] u korist radnika isplaćuje naknade određene presudom, rješenjem, sudskom nagodbom ili upravnom odlukom, zbog otkaza ili prestanka ugovorâ sukladno člancima 50., 51. i 52. ovog zakona […]
               […].”

               11

               Članak 40. Zakona o radu propisuje:
               „1.   Za premještanje radnika koji nisu posebno zaposleni kako bi svoje usluge pružali kod poduzetnika čija su mjesta rada mobilna ili uključuju putovanje prema nekom drugom mjestu rada istog poslodavca, namećući tako promjenu boravišta, moraju postojati ekonomski, tehnički i organizacijski razlozi te razlozi vezani uz proizvodnju. Takvim se razlozima smatraju razlozi povezani s konkurentnošću, produktivnošću i tehničkom ili radnom organizacijom u poduzeću.
               […]
               Kada mu se dostavi odluka o premještanju, radnik će imati pravo odabrati između premještanja, primanja naknade koja odgovara troškovima prijevoza ili prestanka njegova ugovora, u kojem slučaju ima pravo na otpremninu u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža, pri čemu se razdoblja kraća od godine dana računaju razmjerno broju navršenih mjeseci rada, čiji ukupan iznos ne može biti veći od 12 mjesečnih plaća.
               […]”

               12

               Članak 41. tog zakona u stavku 3. propisuje da radnik u određenim okolnostima iz stavka 1. tog članka, ako je oštećen poslodavčevom odlukom, ima pravo na raskid svojeg ugovora o radu i otpremninu u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža.

               13

               Članak 50. Zakona o radu uređuje raskid ugovora o radu na zahtjev radnika i u njemu su navedeni različiti razlozi za raskid. Stavak 1. točka (a) tog članka tako se odnosi na bitne promjene radnikovih uvjeta rada koje je poslodavac proveo povrijedivši pritom odredbe članka 41. istog zakona i kojima se povređuje dostojanstvo radnika. Točke (b) i (c) tog stavka 1. odnose se na neisplatu ili na stalna kašnjenja u isplati plaće i svaku drugu poslodavčevu ozbiljnu povredu obveze, osim u slučaju više sile. Stavkom 2. navedenog članka 50. određeno je da u takvim slučajevima radnik ima pravo na naknade propisane u slučaju nezakonitog otkaza.

               14

               Člankom 51. Zakona o radu uređuje se kolektivno otkazivanje, koje u skladu s tom odredbom znači prestanak ugovora o radu zbog ekonomskih i tehničkih razloga te razloga koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju, zahvaćajući najmanji mogući broj radnika u određenom razdoblju.

               15

               Člankom 52. Zakona o radu uređuje se raskid ugovora o radu zbog objektivnih razloga, među kojima su nesposobnost radnika, nemogućnost radnikove prilagodbe na tehničke promjene koje su provedene na njegovu radnom mjestu, pojedinačna otkazivanja zbog objektivnih razloga (ekonomski i tehnički razlozi te razlozi koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju) i ponavljajuće odsutnosti s posla, čak i ako su one opravdane, koje predstavljaju 20 % radnih dana tijekom dvaju uzastopnih mjeseci, pod određenim uvjetima.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               E. S. Checa Honrado od 1. studenoga 2000. bila je zaposlena kao čistačica u tematskom parku „Terra Mítica” u Benidormu (provincija Alicante, Španjolska). Društvo Cespa SA zaposlilo ju je do 1. ožujka 2010., a nakon toga bila je zaposlena u društvu Soroma patrimonial SL (u daljnjem tekstu: Soroma). Imala je ugovor o radu u punom radnom vremenu.

               17

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je društvo Soroma pismenim putem obavijestilo E. S. Checu Honrado kao i pet drugih radnica da od 15. svibnja 2011. ima namjeru premjestiti njihovo mjesto rada u drugi tematski park koji se nalazi u San Martinu de la Vega (zajednica Madrid, Španjolska).

               18

               Prema činjenicama koje je izložio sud koji je uputio zahtjev, taj je premještaj za E. S. Checu Honrado značio promjenu domicila, s obzirom na to da je udaljenost između bivšeg i novog mjesta rada bila veća od 450 km. E. S. Checa Honrado stoga je odabrala da njezin ugovor o radu prestane, u skladu s člankom 40. Zakona o radu. Društvo Soroma taj je izbor prihvatilo.

               19

               Međutim, s obzirom na to da to društvo nije dobrovoljno isplatilo otpremnine koje po zakonu duguje zbog tog prestanka, E. S. Checa Honrado podnijela je tužbu Juzgadu de lo Social no 1 de Benidorm (Radni sud br. 1 u Benidormu, Španjolska). Odlukom od 16. rujna 2011. taj je sud društvu Soroma naložio plaćanje iznosa od 7453,77 eura, u skladu s člankom 40. Zakona o radu.

               20

               Budući da je društvo Soroma samo djelomično postupilo u skladu s tom presudom, E. S. Checa Honrado sudu je podnijela zahtjev za ovrhu. Društvo Soroma u okviru tog postupka 11. lipnja 2013. proglašeno je insolventnim. Odluka o insolventnosti dostavljena je Fogasi. E. S. Checa Honrado tada je od Fogase zatražila da preuzme obvezu plaćanja dijela otpremnine koji društvo Soroma nije platilo zbog insolventnosti. Fogasa je odbila taj zahtjev s obrazloženjem da otpremnine zbog prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo na zahtjev radnika pogođenog odlukom njegova poslodavca da promijeni mjesto rada nisu osigurane člankom 33. stavkom 2. Zakona o radu.

               21

               E. S. Checa Honrado podnijela je tužbu protiv te odluke o odbijanju Juzgadu de lo Social no 2 de Alicante (Radni sud br. 2 u Alicanteu, Španjolska), koju on nije prihvatio.

               22

               Odlučujući o žalbi, sud koji je uputio zahtjev, Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Visoki sud zajednice Valencije, Španjolska), navodi da sumnja u usklađenost članka 33. stavka 2. Zakona o radu s pravom Unije, zato što ta odredba jamstvo Fogasina preuzimanja obveze plaćanja otpremnina ograničava na slučajeve otkazivanja ili prestanka ugovora o radu predviđene člancima 50. do 52. tog zakona. On navodi da su tako iz jamstvenog mehanizma isključena potraživanja koja proizlaze iz ostalih zakonskih oblika prestanka radnog odnosa koji dovode do isplate otpremnina, poput onih predviđenih člankom 40. navedenog zakona, koji u obliku odabira zapravo pokriva stvarni raskid ugovora o radu zbog objektivnih razloga.

               23

               Pozivajući se na presudu od 11. studenoga 2015., Pujante Rivera (C‑422/14, EU:C:2015:743), sud koji je uputio zahtjev smatra da je članak 33. stavak 2. Zakona o radu morao uključiti sve slučajeve prestanka ugovora o radu zbog razloga koji nisu povezani s radnikom. Stoga ta odredba navedenog zakona, zato što ne predviđa druge zakonske oblike prestanka radnog odnosa koji dovode do isplate otpremnina utvrđenih zakonom, poput onih predviđenih člankom 40. istog zakona, prema mišljenju navedenog suda predstavlja neopravdano isključenje koje nije dopušteno Direktivom 2008/94.

               24

               Usto, sud koji je uputio zahtjev navodi da je Fogasa u ovom slučaju zbog nepravilnog prenošenja Direktive 2008/94 u španjolsko pravo navedena na to da „diskriminirajuće postupa s različitim radnicama o kojima je riječ”.

               25

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Visoki sud zajednice Valencije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se tumačiti da je otpremnina koju poduzeće po zakonu duguje zaposleniku, zbog prestanka radnog odnosa do kojeg je došlo zbog promjene bitnog elementa ugovora o radu, kao što je geografska mobilnost koja radnika primorava da promijeni boravište, obuhvaćena pojmom ‚otpremnina nakon prestanka radnog odnosa’, na koji upućuje članak 3. stavak 1. Direktive 2008/94?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. prvi stavak Direktive 2008/94 tumačiti na način da – kada su prema predmetnom nacionalnom propisu određene zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika i one koje se duguju u slučaju otkazivanja zbog objektivnih razloga, poput onih koje navodi sud koji je uputio zahtjev, obuhvaćene pojmom „otpremnina nakon prestanka radnog odnosa” u smislu te odredbe – i zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika zbog toga što je poslodavac premjestio mjesto rada, primoravši radnika da promijeni mjesto boravišta, moraju biti obuhvaćene tim pojmom.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2008/94, ona primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni.

               28

               Člankom 3. prvim stavkom Direktive 2008/94 propisano je da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa. Drugim stavkom tog članka pojašnjava se da su potraživanja za koja je jamstvena ustanova preuzela obvezu da će ih podmiriti nepodmirene naknade za rad u odnosu na razdoblje koje su odredile države članice.

               29

               Člankom 2. stavkom 2. Direktive 2008/94 pojašnjeno je da ona ne dovodi u pitanje nacionalno pravo koje se odnosi na definiciju izraza „naknada za rad”.

               30

               Stoga iz zajedničkog tumačenja tih odredaba proizlazi da se nacionalnim pravom trebaju točno odrediti naknade koje su obuhvaćene područjem primjene članka 3. prvog stavka Direktive 2008/94 (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2017., Eschenbrenner, C‑496/15, EU:C:2017:152, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Sud je, međutim, više puta presudio da je mogućnost, priznata navedenom direktivom, da se nacionalnim pravom točno odrede davanja koja isplaćuje jamstvena ustanova uvjetovana poštovanjem zahtjeva koji proizlaze iz općeg načela jednakosti i nediskriminacije (presuda od 21. veljače 2008., Robledillo Núñez, C‑498/06, EU:C:2008:109, t. 30. i navedena sudska praksa).

               32

               Potonjim načelom zahtijeva se da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način, osim ako je takvo različito postupanje objektivno opravdano (presude od 12. prosinca 2002., Rodríguez Caballero, C‑442/00, EU:C:2002:752, t. 32.; od 7. rujna 2006., Cordero Alonso, C‑81/05, EU:C:2006:529, t. 37. i od 17. siječnja 2008., Velasco Navarro, C‑246/06, EU:C:2008:19, t. 36.).

               33

               U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da članak 33. stavak 2. Zakona o radu izričito predviđa jamstvo da će biti isplaćene naknade koje Fogasa osigurava u slučajevima otkazivanja ili prestanka ugovora o radu predviđenima člancima 50. do 52. tog zakona, ali ne predviđa druge zakonske oblike prestanka radnog odnosa koji dovode do isplate otpremnina koje se duguju po zakonu, među kojima je osobito onaj predviđen člankom 40. tog istog zakona, u skladu s kojim je radni odnos o kojem je riječ u glavnom postupku prestao.

               34

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev najprije pojašnjava da se člankom 40. Zakona o radu propisuje da se poslodavčevo premještanje radnika u drugo mjesto rada kod istog poslodavca, kojim se nameće promjena mjesta njihova boravišta, mora temeljiti na ekonomskim, tehničkim i organizacijskim razlozima te razlozima koji su vezani uz proizvodnju i da u takvom slučaju radnik ima pravo odabrati da njegov ugovor o radu prestane, u kojem slučaju ima pravo na otpremninu u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža.

               35

               Nadalje, navodi da se člancima 50. do 52. Zakona o radu, koji se spominju u članku 33. stavku 2. tog zakona, uređuje prestanak radnog odnosa na zahtjev radnika, prestanak radnog odnosa zbog kolektivnog otkazivanja i prestanak radnog odnosa zbog objektivnih razloga.

               36

               Konkretno, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se člankom 50. Zakona o radu nabrajaju razlozi koji radniku omogućavaju da zatraži da mu radni odnos prestane – među kojima su osobito bitne promjene radnih uvjeta koje je poslodavac proveo a da pritom nije poštovao odredbe članka 41. i kojima se povređuje dostojanstvo radnika te svaka poslodavčeva ozbiljna povreda vlastitih obveza – i da radnik u takvim slučajevima ima pravo na naknade propisane za slučaj nezakonitog otkaza.

               37

               S druge strane, člankom 51. Zakona o radu uređeno je kolektivno otkazivanje, koje se odnosi na prestanak ugovora o radu zbog ekonomskih i tehničkih razloga te razloga koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju, koje zahvaća najmanji mogući broj radnika u određenom razdoblju. Člankom 52. tog zakona uređen je pak raskid ugovora zbog objektivnih razloga, koji se osobito sastoje od nesposobnosti radnika, nemogućnosti radnikove prilagodbe na tehničke promjene koje su provedene na njegovu radnom mjestu i pojedinačnog otkazivanja zbog objektivnih razloga, to jest ekonomskih i tehničkih razloga te razloga koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju.

               38

               Sud koji je uputio zahtjev naposljetku navodi da je prestanak radnog odnosa predviđen člankom 40. Zakona o radu zapravo raskid ugovora o radu zbog objektivnog razloga, s obzirom na to da se tom odredbom zahtijevaju ekonomski i tehnički razlozi te razlozi koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju koji opravdavaju bitnu promjenu radnih uvjeta i da je mogućnost odabira koja je radniku ponuđena da prekine radni odnos vezana uz očitu štetu koju mu nanosi promjena njegova mjesta rada koja ga primorava da promijeni boravište.

               39

               U tim okolnostima valja smatrati da se radnici koji odaberu prestanak radnog odnosa u skladu s člankom 40. Zakona o radu nalaze u situaciji koja je usporediva s onom u kojoj se nalaze radnici koji odaberu prestanak radnog odnosa u skladu s člankom 50. Zakona o radu, s obzirom na to da oni odabiru taj prestanak zato što poslodavac bitno mijenja njihove radne uvjete za koje je španjolski zakonodavac procijenio da im ne mogu biti nametnuti jer je u tim dvama slučajevima propisao da se radnik može odlučiti za prestanak radnog odnosa i da usto ima pravo na naknade.

               40

               Valja još naglasiti da se radnici čiji je radni odnos prestao u skladu s člankom 40. Zakona o radu nalaze u situaciji koja je usporediva s onom u kojoj se nalaze radnici kojima je ugovor o radu otkazan zbog jednog od objektivnih razloga predviđenih člancima 50. do 52. navedenog zakona, s obzirom na to da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se prestanak radnog odnosa koji se temelji na navedenom članku 40. također smatra raskidom ugovora o radu zbog objektivnog razloga.

               41

               Međutim, na temelju članka 33. stavka 2. Zakona o radu, samo radnici koji su obuhvaćeni područjem primjene članaka 50. do 52. tog zakona, a ne oni koji su obuhvaćeni područjem primjene njegova članka 40., imaju pravo na to da Fogasa preuzme obvezu podmirivanja njihovih nepodmirenih potraživanja na ime otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.

               42

               Različito postupanje koje je tako tim člankom 33. stavkom 2. predviđeno u slučaju radnika čija potraživanja proizlaze iz naknada zbog prestanka radnog odnosa koji se temelji na članku 40. Zakona o radu može se stoga prihvatiti, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 32. ove presude, samo ako je objektivno opravdano (vidjeti također u tom smislu presudu od 16. prosinca 2004., Olaso Valero, C‑520/03, EU:C:2004:826, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U tom pogledu ne može se prihvatiti argument španjolske vlade u skladu s kojim, u bitnome, margina prosudbe koja je državama članicama ostavljena Direktivom 2008/94 španjolskom zakonodavcu omogućava da odabere da jamstvena ustanova preuzme obvezu plaćanja samo „otpremnina zbog prestanka radnog odnosa zbog razloga koji ne ovise o volji radnika” i da stoga ne osigurava isplatu potraživanja koja su posljedica dobrovoljnog izbora dotičnog radnika.

               44

               Naime, tim se argumentom zapravo nastoji osporiti usporedivost situacija radnika koji su se odlučili za prestanak svojih ugovora o radu u skladu s člankom 40. Zakona o radu, s jedne strane, i radnika čiji su ugovori o radu prestali u skladu s člancima 50. do 52. tog istog zakona, s druge strane. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se za prestanak ugovora o radu na temelju tog članka 40. ne može smatrati da je posljedica volje radnika, s obzirom na to da je on posljedica toga što poslodavac namjerava provesti tako bitnu izmjenu njegova ugovora o radu kao što je to premještanje mjesta rada na udaljenost zbog koje je radnik primoran promijeniti mjesto boravišta i s obzirom na to da je zakonom propisano da poslodavac isplaćuje naknadu kada radnik odbije prihvatiti taj premještaj i odluči se za prestanak radnog odnosa.

               45

               Usto, valja istaknuti da španjolska vlada, kojoj je u tom pogledu Sud postavio pitanja, nije podnijela ni jedan element kojim bi se moglo opravdati različito postupanje prilikom Fogasina preuzimanja obveze namirenja potraživanja koja proizlaze iz naknada predviđenih člankom 40. Zakona o radu i potraživanja na ime naknada predviđenih člancima 50. do 52. tog zakona.

               46

               Tumačenje članka 3. prvog stavka Direktive 2008/94 koje predlaže španjolska vlada u biti ne može biti u skladu sa socijalnom svrhom te direktive, koja se sastoji od toga, kako to proizlazi iz njezina članka 1. stavka 1. u vezi s uvodnom izjavom 3. navedene direktive, da se svim zaposlenicima jamči minimalni stupanj zaštite na razini Unije u slučaju insolventnosti poslodavca isplatom nepodmirenih potraživanja koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2017., Eschenbrenner, C‑496/15, EU:C:2017:152, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Nadalje, valja podsjetiti na to, s jedne strane, da članak 1. stavak 2. Direktive 2008/94 propisuje da države članice mogu iznimno isključiti potraživanja određenih kategorija zaposlenika iz opsega te direktive, na temelju postojanja drugih oblika jamstva, ako je utvrđeno da ona tim osobama nude stupanj zaštite jednak onomu koji bi proizišao iz te direktive. S druge strane, članak 12. točka (a) Direktive državama članicama dopušta poduzimanje potrebnih mjera kako bi izbjegle zlouporabe.

               48

               Međutim, valja istaknuti da iz spisa koji je Sudu podnesen, a osobito iz očitovanja španjolske vlade, ne proizlazi da će se okolnosti poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku moći smatrati izvanrednima u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/94 ili takvima da predstavljaju zlouporabu u svrhu primjene članka 12. točke (a) te direktive.

               49

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. prvi stavak Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da – kada su prema predmetnom nacionalnom propisu određene zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika i one koje se duguju u slučaju otkazivanja zbog objektivnih razloga, poput onih koje navodi sud koji je uputio zahtjev, obuhvaćene pojmom „otpremnina nakon prestanka radnog odnosa” u smislu te odredbe – zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika zbog toga što je poslodavac premjestio mjesto rada, primoravši radnika da promijeni mjesto boravišta, moraju također biti obuhvaćene tim pojmom.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. prvi stavak Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca treba tumačiti na način da – kada su prema predmetnom nacionalnom propisu određene zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika i one koje se duguju u slučaju otkazivanja zbog objektivnih razloga, poput onih koje navodi sud koji je uputio zahtjev, obuhvaćene pojmom „otpremnina nakon prestanka radnog odnosa” u smislu te odredbe – zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika zbog toga što je poslodavac premjestio mjesto rada, primoravši radnika da promijeni mjesto boravišta, moraju također biti obuhvaćene tim pojmom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. lipnja 2018.#Lowell Financial Services GmbH protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Njemačko porezno zakonodavstvo u vezi s prijenosom gubitaka u buduće poslovne godine (‚sanacijska klauzula’) – Odluka o proglašenju sustava potpore nespojivim s unutarnjim tržištem – Tužba za poništenje – Dopuštenost – Članak 263. četvrti stavak UFEU-a – Osoba na koju se akt osobno odnosi – Članak 107. stavak 1. UFEU-a – Pojam ‚državna potpora’ – Uvjet selektivnosti – Određivanje referentnog okvira – Pravna kvalifikacija činjenica.#Predmet C-219/16 P.