title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. svibnja 2017.#Portugalska Republika protiv Europske komisije.#Žalba – EFJP i EPFRR – Provedbena odluka Europske komisije – Dostava adresatu – Naknadni ispravak formata za tiskanje priloga – Objava odluke u Službenom listu Europske unije – Rok za tužbu – Dan od kojega rok počinje teći – Nepravodobnost – Nedopuštenost.#Predmet C-338/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      17. svibnja 2017. (
            1
         )
      „Žalba — EFJP i EPFRR — Provedbena odluka Europske komisije — Dostava adresatu — Naknadni ispravak formata za tiskanje priloga — Objava odluke u Službenom listu Europske unije — Rok za tužbu — Dan od kojega rok počinje teći — Nepravodobnost — Nedopuštenost“
      U predmetu C‑338/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. lipnja 2016.,

         Portugalska Republika, koju zastupaju L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, J. Saraiva de Almeida i P. Estêvão, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju D. Triantafyllou i M. França, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom Portugalska Republika traži poništenje rješenja Općeg suda Europske unije od 19. travnja 2016., Portugal/Komisija (T‑551/15, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:238), kojom je Opći sud kao nedopuštenu odbacio tužbu za poništenje Provedbene odluke Komisije (EU) 2015/1119 od 22. lipnja 2015. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2015., L 182, str. 39., u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem se njome isključuju određeni izdaci nastali za Portugalsku Republiku.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               Dana 22. lipnja 2015. Komisija je donijela spornu odluku kojom je među ostalim na Portugalsku Republiku primijenila financijski ispravak u iznosu od 500000 eura, u pogledu mjere „Lan i konoplja” za godinu 1999./2000.

               3

               Članak 2. sporne odluke osobito predviđa:
               „Ova je odluka upućena […] Portugalskoj Republici […].”

               4

               Stalnom predstavništvu Portugalske Republike pri Europskoj uniji sporna odluka dostavljena je 23. lipnja 2015. pod brojem C(2015) 4076.

               5

               Sporna odluka objavljena je 10. srpnja 2015. u Službenom listu Europske unije.

               6

               Stalno predstavništvo Portugalske Republike pri Europskoj uniji primilo je 20. srpnja 2015. obavijest uz sljedeću napomenu na engleskom jeziku:
               „Zbog tehničke pogreške mogli bi postojati problemi s prilogom [spornoj odluci] od 22. lipnja 2015. dostavljenoj 23. lipnja 2015. u pogledu formata za tiskanje. Iz tog razloga ponovno vam šaljemo prilog u kojem su problemi s formatom za tiskanje otklonjeni.”

         Tužba pred Općim sudom i pobijano rješenje

               7

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. rujna 2015. Portugalska Republika zatražila je poništenje sporne odluke.

               8

               Komisija je zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 9. listopada 2015. istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda. Dana 20. studenoga 2015. Portugalska Republika podnijela je svoja očitovanja o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija.

               9

               Opći je sud mjerom upravljanja postupkom od 4. veljače 2016. zatražio od Komisije informacije o problemima s formatom za tiskanje navedenima u njezinoj obavijesti od 20. srpnja 2015. Dopisom od 17. veljače 2016. Komisija je postupila u skladu sa zahtjevom Općeg suda dostavljanjem traženih informacija.

               10

               Opći je sud pobijanim rješenjem utvrdio da je tužba Portugalske Republike očito bila podnesena nakon propisanog roka pa je stoga bila nepravodobna.

               11

               U tom pogledu Opći je sud zaključio da je rok za podnošenje tužbe protiv sporne odluke počeo teći od njezine dostave Portugalskoj Republici, odnosno 23. lipnja 2015. Prema Općem sudu, u skladu s njegovim Poslovnikom, rok za podnošenje tužbe, uz produljenje zbog udaljenosti, istekao je 2. rujna 2015. u ponoć.

               12

               Slijedom toga, Opći sud odbacio je tužbu Portugalske Republike kao nedopuštenu.

         Zahtjevi stranaka

               13

               Portugalska Republika u svojoj žalbi od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijano rješenje u dijelu u kojem je Opći sud ocijenio Komisijin prigovor nedopuštenosti osnovanim;

                        —

                        presudi da je tužba protiv sporne odluke bila valjano podnesena u roku određenom u članku 263. UFEU‑a, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje svih troškova.

               14

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi žalbu Portugalske Republike nedopuštenom ili, podredno, neosnovanom, i

                        —

                        naloži Portugalskoj Republici snošenje troškova.

         O žalbi

               15

               U prilog osnovanosti svoje žalbe Portugalska Republika ističe tri žalbena razloga koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava u primjeni članka 263. šestog stavka UFEU‑a.

         Dopuštenost

         Argumentacija stranaka

               16

               Komisija tvrdi da je žalba nedopuštena jer su svi žalbeni razlozi Portugalske Republike nedopušteni zato što ta država članica osporava pobijano rješenje samo na temelju istih onih argumenata koje je istaknula pred Općim sudom, ne navodeći elemente i razloge zbog kojih je Opći sud navodno počinio pogreške koje se tiču prava.

               17

               Nadalje, argument Portugalske Republike da je Opći sud, u nedostatku uvjerljivih razloga za suprotno, trebao dati prednost tumačenju članka 263. UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe, također je nedopušten jer se odnosi na ocjenu činjeničnog pitanja.

               18

               Portugalska Republika osporava prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija.

         Ocjena Suda

               19

               Budući da Komisija tvrdi da je ova žalba nedopuštena jer Portugalska Republika traži samo preispitivanje argumenata već istaknutih pred Opći sudom, valja podsjetiti da iz odredaba članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi, među ostalim, da se u žalbi mora precizno navesti osporavane dijelove odluke čije se ukidanje traži kao i pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev. Žalba u kojoj se samo ponavlja ili od riječi do riječi iznosi tužbene razloge i argumente koji su bili izneseni pred Općim sudom, uključujući i one utemeljene na činjenicama koje je taj sud izričito odbio, ne zadovoljava zahtjeve u pogledu obrazloženja koji proizlaze iz tih odredaba (presuda od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 30. i navedena sudska praksa).

               20

               Međutim, pravna pitanja ocijenjena u prvom stupnju mogu ponovno biti raspravljana tijekom žalbenog postupka kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 31. i navedena sudska praksa).

               21

               U ovom slučaju žalba Portugalske Republika nije namijenjena tome da se ishodi samo preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, nego se njome posebno želi dovesti u pitanje tumačenje koje je Opći sud dao članku 263. šestom stavku UFEU‑a i pravno rasuđivanje koje je taj sud dovelo do zaključka da je tužba te države članice očito bila podnesena nakon isteka propisanog roka i da je stoga bila nepravodobna.

               22

               U tu svrhu Portugalska Republika dovoljno je precizno identificirala elemente pobijanog rješenja koje osporava, kao i argumente podnesene u prilog svojem zahtjevu za poništenje.

               23

               Što se pak tiče dopuštenosti argumenta prema kojem je Opći sud, u nedostatku uvjerljivih razloga za suprotno, trebao dati prednost tumačenju članka 263. UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe, razvidno je da se taj argument ne odnosi na „ocjenu činjeničnog pitanja” nego na način primjene te odredbe.

               24

               Slijedom toga, žalba Portugalske Republike je dopuštena.

         Meritum

         Drugi i treći žalbeni razlog

      – Argumentacija stranaka

               25

               Portugalska Republika smatra da je Opći sud počinio različite pogreške u tumačenju članka 263. šestog stavka UFEU‑a, osobito u točki 31. pobijanog rješenja.

               26

               S jedne strane, iz teksta te odredbe proizlazi da je objava sporne odluke u Službenom listu odlučujuća kad je riječ o roku za podnošenje tužbe. Naime, izraz „ovisno o slučaju” upućuje na to da se početak roka za podnošenje tužbe mora odrediti slijedeći redoslijed oblika objave navedenih u toj odredbi. Iz toga slijedi da je obavješćivanje podredno u odnosu na objavu, čak i kad je riječ o odlukama čija objava nije obvezna. To tumačenje potkrijepljeno je presudom od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94) i omogućuje poštovanje načela pravne sigurnosti i izbjegavanje svake diskriminacije između država članica.

               27

               S druge strane, Portugalska Republika tvrdi da je Opći sud trebao dati prednost tumačenju članka 263. UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe i u tu svrhu se poziva na presudu od 26. rujna 2013.PPG i SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594).

               28

               U prilog tom argumentu, Portugalska Republika također se poziva na presudu od 22. siječnja 1997., Opel Austria/Vijeće (T‑115/94, EU:T:1997:3, t. 124.), iz koje proizlazi da načelo pravne sigurnosti zahtijeva da se o svakom aktu mora obavijestiti osoba u pitanju na način da se ona sa sigurnošću može upoznati s trenutkom od kojeg predmetni akt počinje stvarati pravne učinke. Iz iste presude proizlazi da se zahtjev pravne sigurnosti osobito strogo nameće kada je riječ o aktu koji može imati financijske posljedice, kako bi se osobama u pitanju omogućilo da točno poznaju opseg obveza koje im on nameće.

               29

               Osim toga, Portugalska Republika smatra da je Opći sud u točki 37. pobijanog rješenja zanemario posljedice koje proizlaze iz Komisijine stalne prakse objavljivanja, u Službenom listu, odluka o poravnanju izdataka nastalih u okviru EFJP‑a i EPFRR‑a.

               30

               U tom pogledu iz presude od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94), proizlazi da je Portugalska Republika legitimno mogla očekivati da će sporna odluka biti objavljena u Službenom listu i da će danom objave početi teći rok za podnošenje tužbe.

               31

               Pored toga, Opći sud zanemario je pravne učinke koji proizlaze iz činjenice da Komisija objavljuje odluke o poravnanju u seriji L Službenog lista.

               32

               Oslanjajući se na rješenje od 27. studenoga 2007., Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret i Akar/Komisija (C‑163/07 P, EU:C:2007:717, t. 32. i 36.), Portugalska Republika također ističe da Komisijino postupanje „može izazvati razumljivu zbunjenost kod pojedinca koji je postupao u dobroj vjeri” i da Sud prihvaća da se određene situacije mogu izjednačiti s „nepredvidivim okolnostima ili višom silom tako da istek roka ne narušava prava osoba u pitanju”.

               33

               Komisija zahtijeva da se drugi i treći žalbeni razlozi odbiju.

         – Ocjena Suda

               34

               Na temelju članka 263. šestog stavka UFEU‑a, tužba za poništenje mora biti podnesena u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili od obavješćivanja tužitelja o njemu ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt.

               35

               Nadalje, iz članka 297. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a proizlazi da se – za razliku od akata koji se moraju objaviti u Službenom listu – među ostalim odluke u kojima je određeno kome su upućene priopćuju se onima kojima su upućene, a proizvode učinke od tog priopćenja.

               36

               Iz usporedne analize tih dviju odredaba Ugovora o FEU‑u proizlazi da, kad je riječ o tužbama za poništenje, kao dan početka roka za pokretanje postupka treba uzeti dan objave, ako je ta objava, o kojoj ovisi stupanje tog akta na snagu, predviđena tim Ugovorom, a dan priopćavanja u ostalim slučajevima spomenutima u članku 297. stavku 2. trećem podstavku UFEU‑a, među kojima je slučaj odluka u kojima je određeno kome su upućene.

               37

               Sud je potvrdio takvo tumačenje članka 263. šestog stavka UFEU‑a smatrajući da je, kad je riječ o aktu u kojem je određeno kome je upućen, samo tekst dostavljen adresatima vjerodostojan, čak i ako je taj akt također bio objavljen u Službenom listu (presuda od 13. srpnja 1966., Consten i Grundig/Komisija, 56/64 i 58/64, EU:C:1966:41, str. 491.).

               38

               Slijedi da, suprotno onome što tvrdi Portugalska Republika, dostava akta nije podredne naravi u odnosu na njegovu objavu u Službenom listu, što se tiče određivanja trenutka u kojem rok za podnošenje tužbe počinje teći za adresata tog akta.

               39

               Presuda od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94), ne može dovesti do drukčijeg zaključka. Naime, u točki 35. te presude Sud je presudio da iz samog teksta članka 263. šestog stavka UFEU‑a proizlazi da je kriterij datuma kada je dotična osoba saznala za akt za početak računanja roka podredan u odnosu na datume objave akta ili obavješćivanja o njemu.

               40

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je, osobito u točki 36. pobijanog rješenja, zaključio da za potrebe izračuna roka za podnošenje tužbe treba uzeti u obzir dostavu sporne odluke Portugalskoj Republici, a ne objavu te odluke u Službenom listu.

               41

               Ostali argumenti koje je Portugalska Republika istaknula u okviru drugog i trećeg žalbenog razloga ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.

               42

               To vrijedi i za tvrdnju Portugalske Republike da je Opći sud trebao dati prednost tumačenju članka 263. šestog stavka UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe, s obzirom na to da je opseg te odredbe, u vezi s člankom 297. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a, u svakom slučaju jasan i da njezin tekst ne izaziva sumnje u pogledu njezina tumačenja.

               43

               Iz istoga razloga Portugalska Republika ne može smatrati da je, time što je objavljivala odluke o poravnanju izdataka nastalih za države članice u okviru poljoprivrednih fondova, Komisijino postupanje bilo takvo da je moglo izazvati „razumljivu zbunjenost kod pojedinca koji je postupao u dobroj vjeri”, da njezino tumačenje članka 263. šestog stavka UFEU‑a čini ispričivu zabludu (vidjeti u tom smislu rješenje od 17. svibnja 2002., Njemačka/Parlament i Vijeće, C‑406/01, EU:C:2002:304, t. 21.) ili pak da bi tumačenje te odredbe koje je dao Opći sud bilo protivno načelu pravne sigurnosti.

               44

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da drugi i treći žalbeni razlog valja odbiti.

         Prvi žalbeni razlog

      – Argumentacija stranaka

               45

               Portugalska Republika ističe da, nakon što joj je sporna odluka dostavljena 23. lipnja 2015., što je smatrala „privremenim”, navedena odluka „konačno” joj je dostavljena 20. srpnja 2015. Potonji datum čini početak roka za podnošenje tužbe jer, suprotno onome što proizlazi iz točke 42. pobijanog rješenja, dostava od 23. lipnja 2015. nije joj omogućila da se u potpunosti upozna sa spornom odlukom, što je Komisija potvrdila priznavši da ta dostava nije bila ni dovršena ni potpuna. Prema tome, njezina tužba bila je podnesena u roku.

               46

               Komisija zahtijeva da se prvi žalbeni razlog odbije.

         – Ocjena Suda

               47

               Što se tiče pravilnosti dostave akata Unije, Sud je imao priliku pojasniti da je odluka uredno dostavljena kad je njezin adresat o njoj obaviješten i može se s njom upoznati (rješenje od 2. listopada 2014., Page Protective Services/ESVD, C‑501/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:2259, t. 30.).

               48

               U tom pogledu, iz točaka 26. i 27. pobijanog rješenja proizlazi da je Portugalska Republika 23. lipnja 2015. obaviještena o spornoj odluci i da se ona mogla upoznati sa sadržajem te odluke, kao i s obrazloženjem na kojem se temelji. Osim toga, u točki 42. tog rješenja, Opći sud utvrdio je da je jedina svrha naknadne obavijesti od 20. srpnja 2015. bila izmijeniti format za tiskanje tablica sa znamenkama iz priloga spornoj odluci i da se to nije odnosilo na verziju na portugalskom jeziku, koja nikako nije bila izmijenjena, ni u svojem sadržaji ni u prikazu.

               49

               Što se tiče argumentacije Portugalske Republike koja se temelji na tome da je Opći sud u tom pogledu iskrivio činjenice i dokaze, dovoljno je navesti da svi elementi sadržani u toj odluci koji se odnose na Portugalsku Republiku jasno proizlaze iz verzije te odluke dostavljene 23. lipnja 2015.

               50

               Iz prethodnog proizlazi da je sporna odluka bila uredno dostavljena Portugalskoj Republici 23. lipnja 2015.

               51

               Kad je riječ o obavijesti od 20. srpnja 2015., iz sudske prakse Suda u svakom slučaju proizlazi da odluka kojom se samo potvrđuje prethodna odluka, kao što je to slučaj u ovom predmetu, nema za učinak da počinje teći novi rok za podnošenje tužbe s obzirom na to da je nedopušteno podnošenje tužbe za poništenje protiv odluke kojom se samo potvrđuje ranija odluka koja nije bila pobijana u roku (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. studenoga 1990., Infortec/Komisija, C‑12/90, EU:C:1990:415, t. 10.).

               52

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 27. pobijanog rješenja zaključio da je dostava sporne odluke 23. lipnja 2015. omogućila Portugalskoj Republici da se upozna sa sadržajem te odluke, kao i s obrazloženjem na kojem se temelji, ni kad je u točki 44. pobijanog rješenja utvrdio da je rok za podnošenje tužbe protiv sporne odluke počeo teći od dana njezine dostave Portugalskoj Republici, odnosno 23. lipnja 2015., a ne od obavijesti od 20. srpnja 2015.

               53

               Slijedom toga, valja odbiti prvi žalbeni razlog.

               54

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               55

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               56

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               57

               Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Portugalskoj Republici naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. ožujka 2017.#État belge protiv Oxycure Belgium SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Liège.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 98. stavak 2. – Prilog III. točke 3. i 4. – Načelo porezne neutralnosti – Medicinska terapija kisikom – Snižena stopa PDV‑a – Cilindri s kisikom – Standardna stopa PDV‑a – Koncentratori kisika.#Predmet C-573/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      9. ožujka 2017. (
            *1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 98. stavak 2. — Prilog III. točke 3. i 4. — Načelo porezne neutralnosti — Medicinska terapija kisikom — Snižena stopa PDV‑a — Cilindri s kisikom — Standardna stopa PDV‑a — Koncentratori kisika“
      U predmetu C‑573/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija), odlukom od 28. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 9. studenoga 2015., u postupku

         État belge

      protiv

         Oxycure Belgium SA,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Oxycure Belgium SA, F. Fosseur, odvjetnik,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Carmena, stručnjaka,

               —

               za Europsku komisiju, J.-F. Brakeland i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 98. stavaka 1. i 2. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u) i točaka 3. i 4. Priloga III. toj direktivi, s obzirom na načelo porezne neutralnosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između État belge (Belgijska Država) i Oxycure Belgium SA (u daljnjem tekstu: Oxycure) u vezi s oporezivanjem porezom na dodanu vrijednost (PDV) djelatnosti prodaje i/ili najma koncentratora kisika i pribora namijenjenog medicinskoj terapiji kisikom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnoj izjavi 4. Direktive o PDV‑u propisano je:
               „Postizanje cilja uspostavljanja unutarnjeg tržišta pretpostavlja primjenu zakonodavstva o porezu na promet u državama članicama koje ne narušava uvjete tržišnog natjecanja ni ne sprečava slobodno kretanje robe i usluga. Stoga je potrebno postići takvo usklađenje zakonodavstva o porezima na promet pomoću sustava [PDV‑a], kojim će se, što je više moguće, ukloniti čimbenici koji mogu narušavati uvjete tržišnog natjecanja, bilo na nacionalnoj ili na razini Zajednice.”

               4

               Članak 96. te direktive određuje:
               „Države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a, koju sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka i za isporuku roba i za isporuku usluga.”

               5

               Članak 98. stavci 1. i 2. navedene direktive predviđa:
               „1.   Države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope.
               2.   Snižene stope primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.
               [...]”

               6

               U točki 3. Priloga III. Direktivi o PDV‑u navedeni su „farmaceutski proizvodi koji se obično koriste za zdravstvenu njegu, sprečavanje bolesti, te za liječenje u medicinske i veterinarske svrhe, uključujući proizvode koji se koriste za kontracepciju i sanitarnu zaštitu”.

               7

               U točki 4. toga priloga navedeni su „medicinska oprema, pomagala i ostala sredstva koja se obično koriste za olakšavanje ili liječenje invalidnosti, isključivo za osobnu uporabu invalidnih osoba, uključujući popravak takve robe, te isporuku automobilskih sjedalica za djecu”.

         Belgijsko pravo

               8

               Kraljevska uredba br. 20 od 20. srpnja 1970. o određivanju stope poreza na dodanu vrijednost i utvrđivanju raspodjele robe i usluga prema tim stopama (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba br. 20) propisuje da se PDV naplaćuje po sniženoj stopi od 6% za robu i usluge navedene u njezinoj tablici A.

               9

               Rubrika XXIII. navedene tablice A osobito navodi „ortopedska pomagala (uključujući medicinsko‑kirurške pojaseve); pomagala za prijelome (šine, udlage i slično); umjetni dijelovi tijela, uključujući zubne i očne proteze; aparate za poboljšanje sluha i ostale uređaje koje se nosi ili ugrađuje u tijelo kako bi nadoknadili nedostatak ili invalidnost; pojedinačni materijali posebno izrađeni kako bi ih nosili bolesnici sa stomom i osobe koje pate od inkontinencije; izuzev higijenskih uložaka, dnevnih uložaka i pelena i pelena‑gaćica za djecu mlađu od šest godina, pojedinačni pribor koji je dio umjetnog bubrega, uključujući zaštitne prevlake kojima se pri tome koristi”, „aerosolne naprave i njihov pribor; pojedinačni materijali za primjenu mukolitika” i „pumpice za unos analgetika”.

               10

               Rubrika XXXIV. navedene tablice odnosi se na iznajmljivanje te robe.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Oxycure je trgovačko društvo čija je glavna djelatnost iznajmljivanje i prodaja koncentratora kisika. Takva vrsta uređaja sadržava dio koji služi koncentriranju kisika sadržanog u zraku, kao i nosnu kanilu ili masku za kisik i cijev za dovod kisika koji čine sastavni dio uređaja. Koncentratori kisika omogućuju provođenje kućne terapije kisikom za bolesnike koji boluju od respiratorne insuficijencije ili drugog ozbiljnog zdravstvenog stanja koje zahtijeva terapiju kisikom i čije se zdravstveno stanje više ne može poboljšati upotrebom lijekova kao što su aerosoli ili bronhodilatori.

               12

               Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je belgijska porezna uprava prilikom sastavljanja zapisnika 26. studenoga 2010. utvrdila da je tijekom razdoblja od 1. listopada 2007. do 31. ožujka 2010. Oxycure na iznajmljivanje i prodaju koncentratora kisika i njihove opreme primijenio sniženu stopu PDV‑a od 6%, dok se na te transakcije trebala primijeniti standardna stopa od 21% primjenom Kraljevske uredbe br. 20. Na temelju tog zapisnika izdano je rješenje koje se odnosi na naplatu poreza u iznosu od 1291621,17 eura i novčane kazne u iznosu od 129 160 eura.

               13

               Dana 28. prosinca 2011. Oxycure je podnio tužbu protiv toga rješenja pred Tribunal de première instance de Namur (prvostupanjski sud u Namuru, Belgija), koji je to rješenje poništio presudom od 25. travnja 2013.

               14

               Dana 27. lipnja 2013. Belgijska Država uložila je žalbu protiv te presude pred Cour d’appel de Liège (žalbeni sud u Liégeu, Belgija).

               15

               Taj sud ističe da su koncentratori kisika, zajedno s cilindrima medicinskog kisika i sustavom tekućeg medicinskog kisika, jedan od tri izvora kisika koji su dostupni na tržištu i da su svi ti izvori međusobno zamjenjivi i/ili komplementarni. Naime, s jedne strane, prema izvještaju Centre fédéral d’expertise des soins de santé (Belgijski savezni referentni centar za zdravstvenu njegu) svaki je izvor dostupan u velikom fiksnom obliku i malom prijenosnom modelu. Iz tog izvještaja također proizlazi da su sa stajališta kliničke učinkovitosti sve terapije kisikom jednakovrijedne. Naime, nije osobito važno iz kojeg se od tih triju izvora kisik dobiva i radi li se o fiksnom ili prijenosnom izvoru jer su razlike koje postoje među tim načinima primanja kisika uvjetovane jedino udobnošću (buka, korištenje izvan doma, raspoloživa zapremnina, prijenosni model koji puni pacijenta) i troškom za društvo. S druge strane, belgijski propisi o obveznom osiguranju za „zdravstvenu njegu i naknade” priznaju potpunu međuzamjenjivost tih izvora kisika te je cilindar s kisikom za slučaj kvara uključen u troškove koji se nadoknađuju za koncentrator kisika.

               16

               Iz spisa kojim raspolaže sud proizlazi da se, primjenom rubrike XVII. tablice A Kraljevske uredbe br. 20, na cilindre s kisikom primjenjuje snižena stopa PDV‑a od 6%.

               17

               S obzirom na ta razmatranja, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li smatrati da tu tablicu, čak pod pretpostavkom da nijedna od njezinih rubrika izričito na navodi koncentratore kisika, treba tumačiti uvažavajući načela prava Unije, i osobito načelo porezne neutralnosti, na način da obuhvaća, barem prešutno, koncentratore kisika po istoj osnovi kao i druge izvore oksigenacije.

               18

               U tim je okolnostima Cour d’appel de Liége (žalbeni sud u Liégeu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li nacionalna odredba koja predviđa sniženu stopu PDV‑a primjenjivu za liječenje kisikom pomoću cilindara s kisikom, dok se na liječenje kisikom pomoću koncentratora kisika primjenjuje standardna stopa PDV‑a, protivna članku 98. stavcima 1. i 2. Direktive o PDV‑u, zajedno s točkama 3. i 4. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, uzimajući osobito u obzir načelo neutralnosti?”

         O prethodnom pitanju

               19

               Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 98. stavcima 1. i 2. Direktive o PDV‑u i Prilogu III. točkama 3. i 4, s obzirom na načelo fiskalne neutralnosti nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku koji predviđa primjenu standardne stope PDV‑a na isporuku ili najam koncentratora kisika, iako taj nacionalni propis predviđa primjenu snižene stope PDV‑a na isporuku cilindara s kisikom.

               20

               Uvodno, treba podsjetiti da se prema članku 96. Direktive o PDV‑u ista stopa PDV‑a, to jest standardna stopa, primjenjuje na isporuke robe i isporuke usluga (presuda od 4. lipnja 2015., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑161/14, neobjavljena, EU:C:2015:355, t. 22. i navedena sudska praksa).

               21

               Odstupanjem od tog načela, na temelju članka 98. te direktive predviđena je mogućnost primjene sniženih stopa PDV‑a. Prilog III. navedenoj direktivi detaljno nabraja kategorije isporuka robe i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope navedene u članku 98.

               22

               Svrha tog priloga je učiniti jeftinijom – i stoga dostupnijom krajnjem potrošaču, koji u konačnici snosi PDV – određenu robu koja se smatra osobito potrebnom (presuda od 17. siječnja 2013., Komisija/Španjolska, C‑360/11, EU:C:2013:17, t. 48.).

               23

               Što se tiče specifičnog sadržaja Priloga III. Direktivi o PDV‑u, Sud je presudio da zakonodavcu Unije treba priznati široku diskrecijsku ovlast, s obzirom na to da je pozvan, kada donosi neku mjeru porezne naravi, provesti političke, gospodarske i socijalne izbore i hijerarhizirati različite interese ili izvršiti složene ocjene (presuda od 7. ožujka 2017., RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, t. 54.).

               24

               Treba istaknuti da je taj zakonodavac, s obzirom na to da je usvojio točke 3. i 4. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, odabrao dopustiti primjenu snižene stope PDV‑a, umjesto standardne stope, na isporuku određenih posebnih kategorija robe.

               25

               Kao što proizlazi iz teksta članka 98. Direktive o PDV‑u, primjena jedne ili dviju sniženih stopa nije obvezna. Ona je mogućnost koja se priznaje državama članicama odstupanjem od načela prema kojem se primjenjuje standardna stopa. Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da odredbe koje imaju karakter odstupanja treba u načelu tumačiti usko (presuda od 17. lipnja 2010., Komisija/Francuska, C‑492/08, EU:C:2010:348, t. 35. i navedena sudska praksa).

               26

               Stoga države članice mogu, u načelu, izabrati primjenu snižene stope PDV‑a na farmaceutske proizvode koji su navedeni u točki 3. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, primjenjujući pritom standardnu stopu na medicinska pomagala iz točke 4. toga priloga. One također mogu izabrati primjenu snižene stope PDV‑a na određene specifične farmaceutske proizvode ili medicinska pomagala među kojima su oni navedeni u točkama 3. i 4., primjenjujući pritom standardnu stopu na ostale proizvode ili pomagala. U svakom slučaju države članice mogu primijeniti standardnu stopu na proizvode koji se ne nalaze u navedenom prilogu.

               27

               Proizlazi da je nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, koje ne predviđa sniženu stopu PDV‑a za koncentratore kisika, u načelu, u skladu s člankom 98. Direktive o PDV‑u.

               28

               Međutim, kada određena država članica odluči na selektivan način primjenjivati sniženu stopu PDV‑a na određenu robu ili usluge navedene u Prilogu III. Direktivi o PDV‑u, mora poštovati načelo porezne neutralnosti (vidjeti, u tom smislu, presude od 3. travnja 2008., Zweckverband zur Trinkwasserversorgung und Abwasserbeseitigung Torgau‑Westelbien, C‑442/05, EU:C:2008:184, t. 41. i 43., od 6. svibnja 2010., Komisija/Francuska, C‑94/09, EU:C:2010:253, t. 30., i presudu od 27. veljače 2014., Pro Med Logistik i Pongratz, C‑454/12 i C‑455/12, EU:C:2014:111, t. 45.).

               29

               Stoga je, radi odgovora na postavljeno pitanje, potrebno provjeriti ugrožava li nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, načelo porezne neutralnosti.

               30

               Uvodno, treba podsjetiti da se to načelo protivi tomu da se slične usluge ili slična roba, koji su, dakle, u međusobnom tržišnom natjecanju, različito tretiraju s obzirom na PDV (presuda od 11. rujna 2014., K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, t. 24. i navedena sudska praksa).

               31

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da to načelo ne dopušta da se proširi područje primjene snižene stope, ako ne postoji nedvojbena odredba (vidjeti, osobito, presude od 5. ožujka 2015., Komisija/Luksemburg, C‑502/13, EU:C:2015:143, t. 51., i od 2. srpnja 2015., De Fruytier, C‑334/14, EU:C:2015:437, t. 37.).

               32

               Naime, to načelo nije pravilo primarnog prava kojim se može odrediti valjanost snižene stope, nego načelo tumačenja koje treba primjenjivati usporedo s načelom da se snižene stope moraju usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 19. srpnja 2012., Deutsche Bank, C‑44/11, EU:C:2012:484, t. 45.).

               33

               U ovom slučaju, nesporno je među strankama koje su iznijele svoja očitovanja Sudu da koncentratori kisika iz glavnog postupka, za razliku od cilindara s kisikom, nisu obuhvaćeni točkom 3. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, koja se odnosi na specifične farmaceutske proizvode, i to one koji se uobičajeno koriste za zdravstvenu njegu, sprečavanje bolesti, te za liječenje u medicinske i veterinarske svrhe. Naime, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da taj pojam „farmaceutski proizvodi”, iako nije ograničen samo na lijekove, ne obuhvaća sva pomagala, materijale, opremu ili instrumente za medicinsku upotrebu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. siječnja 2013., Komisija/Španjolska, C‑360/11, EU:C:2013:17, t. 61. do 65.)

               34

               To tumačenje potkrjepljuje točka 4. navedenog Priloga III. koji precizno navodi medicinske proizvode za specifičnu upotrebu (presuda od 17. siječnja 2013., Komisija/Španjolska, C‑360/11, EU:C:2013:17, t. 64.). Naime, ta se odredba odnosi na medicinsku opremu, pomoćne materijale i druge instrumente koji su uobičajeno namijenjeni za olakšavanje ili liječenje invalidnosti, samo ako su pridržani isključivo za osobnu upotrebu invalidnih osoba.

               35

               Budući da pak nije dokazano da su koncentratori kisika u glavnom postupku pridržani „isključivo za osobnu upotrebu invalidnih osoba”, ta pomagala, prema tome, ne mogu pripadati u područje primjene točke 4. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, što, međutim, mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               36

               U tim okolnostima, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 31. ove presude, načelo porezne neutralnosti ne može naložiti državi članici – poput one u glavnom postupku, koja koristi mogućnost koja joj stoji na raspolaganju, da primijeni sniženu stopu PDV‑a na specifične proizvode navedene u točki 3. Priloga III. Direktivi o PDV‑u –proširenje te snižene stope na koncentratore kisika, čak i ako ih potrošači doživljavaju kao proizvode slične onima na koje se može primijeniti ta snižena stopa.

               37

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje je potrebno odgovoriti da se nacionalni propis – poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa primjenu standardne stope PDV‑a na isporuku ili najam koncentratora kisika, iako taj nacionalni propis predviđa primjenu snižene stope PDV‑a na isporuku cilindara s kisikom – ne protivi članku 98. stavcima 1. i 2. Direktive o PDV‑u i njezinu Prilogu III. točkama 3. i 4., s obzirom na načelo porezne neutralnosti.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa primjenu standardne stope poreza na dodanu vrijednost na isporuku ili najam koncentratora kisika, iako taj nacionalni propis predviđa primjenu snižene stope poreza na dodanu vrijednost na isporuku cilindara s kisikom, ne protivi se članku 98. stavcima 1. i 2. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, i njezinu Prilogu III. točkama 3. i 4., s obzirom na načelo porezne neutralnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. listopada 2015.#Thierry Delvigne protiv Commune de Lesparre Médoc i Préfet de la Gironde.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal d'instance de Bordeaux.#Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 39. i 49. – Europski parlament – Izbori – Pravo na glasovanje – Građanstvo Europske unije – Retroaktivnost blažeg kaznenog zakona – Nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa oduzimanje prava na glasovanje u slučaju pravomoćne kaznene osude izrečene prije 1. ožujka 1994.#Predmet C-650/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članci 39. i 49. — Europski parlament — Izbori — Pravo na glasovanje — Građanstvo Europske unije — Retroaktivnost blažeg kaznenog zakona — Nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa oduzimanje prava na glasovanje u slučaju pravomoćne kaznene osude izrečene prije 1. ožujka 1994.“
      U predmetu C‑650/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal d’instance de Bordeaux (Francuska), odlukom od 7. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 9. prosinca 2013., u postupku

         Thierry Delvigne

      protiv

         Commune de Lesparre‑Médoc,

         Préfet de la Gironde,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, C. Vajda, S. Rodin i K. Jürimäe (izvjestitelj), predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. siječnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za T. Delvignea, J. Fouchet, avocat,

               —

               za Commune de Lesparre‑Médoc, M.-C. Baltazar i A. Pagnoux, avocats,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Coppela, QC,

               —

               za Europski parlament, D. Moore i P. Schonard, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Van Nuffel i H. Krämer, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. lipnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 39. i 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, T. Delvignea i, s druge strane, Commune de Lesparre‑Médoc (Francuska) i Préfet de la Gironde o isključenju T. Delvignea s popisa birača te općine.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Akta o izboru predstavnika Europskog parlamenta neposrednim općim izborima, priložen Odluci Vijeća 76/787/EZUČ, EEZ, Euratom od 20. rujna 1976. (SL L 278, str. 1.), kako je izmijenjen Odlukom Vijeća 2002/272/EZ, Euratom od 25. lipnja i od 23. rujna 2002. (SL L 283, str. 1., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 54.; u daljnjem tekstu: Akt iz 1976.), određuje:
               „1.   U svakoj državi članici, članovi Europskog parlamenta biraju se na temelju proporcionalne zastupljenosti, pomoću sustava glasovanja za listu ili pojedinačnoga prenosivoga glasa.
               […]
               3.   Izbori se održavaju neposrednim općim izborima, slobodni su i tajni.“

               4

               Članak 8. Akta iz 1976. glasi:
               „Podložno odredbama ovog Akta, izborni postupak u svakoj državi članici uređuje se u skladu s nacionalnim odredbama.
               Te nacionalne odredbe, koje prema potrebi mogu uzeti u obzir specifičnu situaciju u državama članicama, ne smiju utjecati na u osnovi proporcionalnu prirodu izbornog sustava.“

         Francusko pravo

               5

               Prvi podstavak članka 28. Kaznenog zakonika donesenog Zakonom br. 1810‑02-12 od 12. veljače 1810., u verziji koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: stari Kazneni zakonik), određivao je:
               „Kaznenom osudom obuhvaćena je i građanska degradacija.“

               6

               U skladu s člankom 34. starog Kaznenog zakonika:
               „Građanska degradacija podrazumijeva:
               […]

                        2.

                        oduzimanje prava na glasovanje, prava da se bira i bude biran te općenito svih građanskih i političkih prava […]

                  […]“

               7

               Zakonom br. 92‑1336 od 16. prosinca 1992. o stupanju na snagu novog Kaznenog zakonika i posljedičnih izmjena pojedinih odredbi kaznenog prava i kaznenog postupka (JORF od 23. prosinca 1992., str. 17568.) stavljen je izvan snage stari Kazneni zakonik od 1. ožujka 1994. Članak 131‑26 novog Kaznenog zakonika predviđa da sud može izreći oduzimanje svih ili dijela građanskih prava u trajanju od najdulje deset godina u slučaju osude za teže kazneno djelo i pet godina u slučaju osude za lakše kazneno djelo.

               8

               Zakon br. 92‑1336 od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen člankom 13. Zakona br. 94‑89 od 1. veljače 1994., kojim je ustanovljena kazna koja se ne može smanjiti i koji se odnosi na novi Kazneni zakonik i na određene odredbe kaznenog postupka (JORF od 2. veljače 1994., str. 1803.), u članku 370. određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 702‑1 Zakonika o kaznenom postupku, zadržavaju se kazne oduzimanja državljanskih, građanskih i obiteljskih prava ili zabrana sudjelovanja u porotama koje su po samom zakonu posljedice pravomoćne kaznene osude izrečene prije stupanja na snagu ovog zakona.“

               9

               Prvi podstavak članka 702‑1 Zakonika o kaznenom postupku, kako je izmijenjen Zakonom br. 2009‑1436 od 24. studenoga 2009. o izvršavanju kazne (JORF od 25. studenoga 2000., str. 20192.) određuje:
               „Svaka osoba na koju se odnosi oduzimanje, zabrana ili nesposobnost ili bilo kakva objava koja je po samom zakonu posljedica kaznene osude ili je izrečena u presudi u kojoj je osuda određena kao sporedna kazna može zatražiti od suda koji je izrekao osudu ili, ako je riječ o više osuda, suda koji je odlučivao u posljednjem stupnju, da u cijelosti ili djelomično ukine to oduzimanje, zabranu ili nesposobnost, uključivo i u odnosu na njihovo trajanje. Ako je osudu izrekao porotni kazneni sud, sud nadležan za odlučivanje o tužbi je istražni odjel unutar čijeg okruga porotni kazneni sud ima sjedište.“

               10

               Članak 2. Zakona br. 77‑729 od 7. srpnja 1977. o izboru zastupnika u Europski parlament (JORF od 8. srpnja 1977., str. 3579.), kako je izmijenjen, uređuje izborni postupak koji se primjenjuje na izbore za Europski parlament. Prvi podstavak članka 2. tog zakona predviđa:
               „Izbor zastupnika u Europski parlament predviđen aktom priloženim Odluci Vijeća Europskih zajednica od 20. rujna 1976., koji se primjenjuje na temelju Zakona br. 77‑680 od 30. lipnja 1977., reguliran je glavom I. knjige I. Izbornog zakonika i odredbama sljedećih poglavlja. […]“

               11

               Poglavlje 1. glave I. knjige I. Izbornog zakonika sadržava odredbe o uvjetima za birače. U tom poglavlju sadržan je članak L2 koji određuje da „su birači francuski državljani stariji od 18 godina koji uživaju građanska i politička prava, i nije im zakonski oduzeta sposobnost.“

               12

               U prvotnoj verziji članak L5 Izbornog zakonika određivao je:
               „Ne mogu se upisati u popis birača:

                        1.

                        osobe osuđene za teža kaznena djela;

                  […]“

               13

               U skladu s člankom L6 tog zakonika, u verziji koja se primjenjuje na glavni predmet:
               „Tijekom razdoblja utvrđenog u presudi ne mogu se upisati u popis birača osobe kojima su sudovi u primjeni zakona oduzeli biračko pravo.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               T. Delvigne je za počinjenje teškog kaznenog djela bio osuđen na kaznu zatvora u trajanju od dvanaest godina, koja je postala pravomoćna 30. ožujka 1988.

               15

               Iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da je na temelju odredbi članaka 28. i 34. starog Kaznenog zakonika ta osuda po samom zakonu obuhvatila građansku degradaciju T. Delvignea, pri čemu mu je, među ostalim, oduzeto pravo na glasovanje, pravo da bira i da bude biran.

               16

               Zakon od 16. prosinca 1992. je u novom Kaznenom zakoniku, koji je stupio na snagu 1. ožujka 1994., ukinuo sporednu kaznu građanske degradacije koja je po samom zakonu posljedica kaznene osude. Novi kazneni zakonik sad previđa da oduzimanje svih ili dijela građanskih prava treba odrediti sud, i to u trajanju od najduže deset godina u slučaju osude za teže kazneno djelo.

               17

               Međutim, u skladu s člankom 370. Zakona od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen, oduzimanje građanskih prava T. Delvigneu zadržano je nakon 1. ožujka 1994. s obzirom na to da je ono bilo posljedica kaznene osude koja je postala pravomoćna prije stupanja na snagu novog Kaznenog zakonika.

               18

               Nadležno upravno povjerenstvo donijelo je 2012. na temelju članka L6 Izbornog zakonika odluku kojom je naložilo isključenje T. Delvignea s popisa birača općine Commune de Lesparre‑Médoc u kojoj on ima boravište. T. Delvigne je sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu kojim pobija to isključenje.

               19

               T. Delvigne je od suda koji je uputio zahtjev zatražio da Sudu uputi prethodno pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije, pri čemu je naveo nejednakost u postupanju koje prema njegovu mišljenju proizlazi iz primjene Zakona od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen. Osobito, on ističe da članak 370. tog zakona ukazuje na „problem sukladnosti“ zato što se njime, među ostalim, krši više odredbi Povelje.

               20

               U tim je okolnostima Tribunal d’instance de Bordeaux odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 49. Povelje […] tumačiti na način da sprečava da članak nacionalnog zakona održi na snazi zabranu, koja je k tome neodređena i neproporcionalna, da osobe osuđene prije stupanja na snagu blažeg kaznenog zakona br. 94‑89 od 1. veljače 1994. budu blaže kažnjene?

                        2.

                        Treba li članak 39. Povelje […], primjenjiv na izbore za Europski parlament, tumačiti na način da državama članicama Europske unije zabranjuje predviđanje opće, neodređene i automatske zabrane uživanja građanskih i političkih prava kako se ne bi stvorila nejednakost u postupanju između državljana država članica?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               21

               Predmet glavnog postupka je zakonitost isključenja T. Delvignea s popisa birača na temelju članka L6 Izbornog zakonika koje je uslijedilo nakon što mu je oduzeto pravo na glasovanje koje je po samom zakonu vezano uz kaznenu osudu koja mu je bila izrečena 1988.

               22

               S tim u vezi valja podsjetiti da, kao što to ističe francuska vlada u svojim pisanim i usmenim očitovanjima pred Sudom, kazneni institut sporedne kazne ukinut je reformom kaznenog zakonika 1994. Međutim, ta izmjena kaznenog zakona nije utjecala na situaciju T. Delvignea u pogledu njegova prava na glasovanje s obzirom na to da se na njega i dalje primjenjivala zabrana glasovanja na temelju zajedničke primjene odredbi članaka L2 i L6 Izbornog zakonika i članka 370. Zakona od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen.

               23

               U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, traži tumačenje članka 39. i članka 49. stavka 1. posljednje rečenice Povelje kako bi mogao ocijeniti je li tim odredbama sukladno oduzimanje prava na glasovanje T. Delvigneu na temelju zajedničke primjene odredbi članaka L2 i L6 Izbornog zakonika i članka 370. Zakona od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen, a koje je imalo za posljedicu njegovo brisanje s biračkih popisa.

         Nadležnost Suda

               24

               Francuska i španjolska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine navode da Sud nije nadležan za davanje odgovora na pitanja postavljena u zahtjevu za prethodnu odluku s obzirom na to da, prema njihovu mišljenju, nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene prava Unije. One osobito ističu da nacionalni sud ne navodi nijednu odredbu prava Unije na temelju koje se može utvrditi postojanje poveznice između tog zakonodavstva i prava Unije te da stoga navedenim zakonodavstvom nije provedeno pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.

               25

               Valja podsjetiti da je područje primjene Povelje, u pogledu djelovanja država članica, definirano u njezinom članku 51. stavku 1., prema kojem se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije (presuda Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 17.).

               26

               Članak 51. stavak 1. Povelje potvrđuje ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih (vidjeti presude Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 19. i Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 29.).

               27

               Stoga, kada pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava Unije, Sud nije nadležan o njoj odlučivati te eventualno prizivane odredbe Povelje ne mogu same po sebi biti temelj takve nadležnosti (vidjeti presude Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 22. kao i Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Slijedom toga, valja utvrditi ulazi li situacija u kojoj se nalazi građanin Unije, poput T. Delvignea, u odnosu na kojeg su tijelâ države članice donijela odluku o isključenju s popisa birača, čime je on izgubio pravo na glasovanje na izborima za Europski parlament, u područje primjene prava Unije.

               29

               S tim u vezi, članak 8. Akta iz 1976. predviđa da se, podložno odredbama tog akta, izborni postupak u svakoj državi članici uređuje u skladu s nacionalnim odredbama.

               30

               U predmetnom je slučaju T. Delvigne bio isključen s popisa birača jer je zbog osude 1988. za teže kazneno djelo jedna od osoba koja na temelju zajedničke primjene odredbi Izbornog zakonika i članka 370. Zakona od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen, ne ispunjava uvjete za glasovanje na državnoj razini. Međutim, kao što je to u svojim očitovanjima istaknuo Parlament, članak 2. Zakona od 7. srpnja 1977. o izboru zastupnika u Europski parlament, koji je predviđen Aktom iz 1976., izričito upućuje na te uvjete kada je posebno riječ o pravu na glasovanje na izborima za Europski parlament.

               31

               Što se tiče nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament, točno je da je Sud u presudama Španjolska/Ujedinjena Kraljevina (C‑145/04, EU:C:2006:543, t. 70. i 78.) kao i Eman i Sevinger (C‑300/04, EU:C:2006:545, t. 43. i 45.) već presudio da članak 1. stavak 3. i članak 8. Akta iz 1976. izričito i precizno ne određuju nositelje tih prava te da slijedom toga, prema trenutačnom stanju prava Unije, određenje nositelja tih prava spada u nadležnost svake pojedine države članice uz poštovanje prava Unije.

               32

               Kao što to u svojim očitovanjima ističu njemačka vlada, Parlament i Europska komisija, činjenica je da su države članice prilikom izvršavanja svoje nadležnosti na temelju obveze sadržane u članku 1. stavku 3. Akta iz 1976., zajedno s člankom 14. stavkom 3. UEU‑a, dužne osigurati opće, izravno, slobodno i tajno pravo na glasovanje na izborima za zastupnike Europskog parlamenta.

               33

               Stoga valja smatrati da država članica, koja radi izvršenja obveze koju ima na temelju članka 14. stavka 3. UEU‑a i članka 1. stavka 3. Akta iz 1976. predviđa u svojem nacionalnom zakonodavstvu isključenje iz kategorije nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament građana Unije kojima je, poput T. Delvignea, bila izrečena kaznena osuda koja je postala pravomoćna prije 1. ožujka 1994., provodi pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.

               34

               Slijedom toga, Sud je nadležan odgovoriti na pitanja postavljena u zahtjevu za prethodnu odluku.

         Dopuštenost

               35

               Francuska vlada navodi da su upućena pitanja nedopuštena jer, s jedne strane, sudu koji je uputio zahtjev nisu potrebni odgovori Suda kako bi donio odluku u glavnom postupku i, s druge strane, taj sud nije dovoljno odredio činjenični i pravni okvir u koji se ta pitanja uklapaju.

               36

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova uspostavljene člankom 267. UFEU‑a samo na nacionalnom sucu, pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri relevantna pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje ili ocjenu valjanosti određenog pravnog pravila Unije, Sud je u načelu dužan donijeti meritornu odluku (vidjeti osobito presude Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t. 40. i navedenu sudsku praksu kao i Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 24.).

               37

               Stoga Sud može odbiti da donese odluku o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nije ni u kakvoj vezi sa stvarnim stanjem ili predmetom glavnog postupka ako je pitanje hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti presude Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t. 42. i navedenu sudsku praksu kao i Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 25.).

               38

               U predmetnom slučaju moguće je iz činjeničnih i pravnih elemenata kojima raspolaže Sud i koji su također navedeni u točkama 22. do 24. ove presude jasno zaključiti da sud koji je uputio zahtjev traži od Suda tumačenje članaka 39. i 49. Povelje kako bi mogao ocijeniti je li tim odredbama Povelje sukladno nacionalno pravo na temelju kojeg je T. Delvigne isključen s popisa birača.

               39

               U tim okolnostima prethodna pitanja izravno su povezana s predmetom glavnog postupka te su stoga dopuštena.

         Meritum

               40

               Uvodno valja podsjetiti da članak 52. stavak 2. Povelje određuje da se njome priznata prava koja su predviđena u Ugovorima ostvaruju pod uvjetima i u granicama određenima tim Ugovorima.

               41

               S tim u vezi valja ustvrditi da, prema objašnjenjima koja se odnose na Povelju, koja, u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, valja uzeti u obzir prilikom njezina tumačenja, članak 39. stavak 1. Povelje odgovara pravu zajamčenom člankom 20. stavkom 2. točkom (b) UFEU‑a. S druge strane, drugi stavak tog članka 39. odgovara članku 14. stavku 3. UEU‑a. Osim toga, ta objašnjenja pojašnjavaju da stavak 2. članka 39. preuzima osnovna načela glasačkog sustava u demokratskoj državi.

               42

               Kad je riječ o članku 20. stavku 2. točki (b) UFEU‑a, Sud je već presudio da ta odredba samo primjenjuje načelo nediskriminacije na temelju državljanstva na izvršavanje prava na glasovanje na izborima za Europski parlament tako što predviđa da svaki građanin Unije koji ima boravište u državi članici čiji nije državljanin ima pravo glasovati na tim izborima u državi članici u kojoj ima boravište pod istim uvjetima kao i državljani te države (vidjeti u tom smislu presudu Španjolska/Ujedinjena Kraljevina, C‑145/04, EU:C:2006:543, t. 66.).

               43

               Tako se članak 39. stavak 1. Povelje ne može primijeniti na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku jer se ona, kao što proizlazi iz elemenata spisa kojim raspolaže Sud, odnosi na pravo glasovanja građanina Unije u državi članici čiji je on državljanin.

               44

               Kad je riječ o članku 39. stavku 2. Povelje, kao što to proizlazi iz razmatranja navedenih u točki 41. ove presude, on u Povelji odražava pravo na glasovanje građana Unije na izborima za Europski parlament na temelju članka 14. stavka 3. UEU‑a i članka 1. stavka 3. Akta iz 1976.

               45

               Međutim, očito je da oduzimanje prava na glasovanje T. Delvigneu na temelju odredbi nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje izvršavanja prava zajamčenog člankom 39. stavkom 2. Povelje.

               46

               S tim u vezi valja podsjetiti da članak 52. stavak 1. Povelje dopušta da se ostvarivanje prava kakva su ona iz njezina članka 39. stavka 2. može podvrgnuti ograničenjima ako su ta ograničenja predviđena zakonom, ako poštuju bit tih prava i sloboda, te ako su – u skladu s načelom proporcionalnosti – potrebna i ako doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (vidjeti u tom smislu presude Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 50. kao i Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 55.).

               47

               U okviru glavnog predmeta, s obzirom na to da oduzimanje prava na glasovanje o kojem je riječ u glavnom postupku proizlazi iz zajedničke primjene odredbi Izbornog zakonika i Kaznenog zakonika, valja smatrati da je ono predviđeno zakonom.

               48

               Osim toga, to ograničenje poštuje bitan sadržaj prava na glasovanje iz članka 39. stavka 2. Povelje. Naime, navedeno ograničenje ne dovodi u pitanje to pravo kao takvo s obzirom na to da ono ima za posljedicu da pod posebnim uvjetima isključuje određene osobe iz skupine nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament zbog njihova ponašanja, ako su ispunjeni navedeni uvjeti.

               49

               Konačno, ograničenje poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku proporcionalno je s obzirom na to da ono uzima u obzir prirodu i težinu počinjenog kaznenog djela kao i trajanje kazne.

               50

               Naime, kao što to ističe francuska vlada u očitovanjima koja je podnijela Sudu, oduzimanje prava na glasovanje koje je obuhvatilo T. Delvignea zato što je osuđen na kaznu zatvora od dvanaest godina zbog počinjenja teškog kaznenog djela primjenjivalo se samo na osobe koje su osuđene zbog kaznenog djela za koje je bila predviđena kazna oduzimanja slobode u trajanju od najmanje pet godina do doživotnog zatvora.

               51

               Osim toga, francuska vlada je istaknula da nacionalno pravo, osobito članak 702‑1 Zakonika o kaznenom postupku, kako je izmijenjen, dopušta da osoba koja se nalazi u situaciji T. Delvignea zahtijeva i ishodi ukidanje sporedne kazne građanske degradacije koja dovodi do oduzimanja njegova prava na glasovanje.

               52

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se članak 39. stavak 2. Povelje ne protivi tome da zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, po samom zakonu isključuje iz kategorije nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament osobe kojima je, poput tužitelja u glavnom postupku, izrečena kaznena osuda za teško kazneno djelo koja je postala pravomoćna prije 1. ožujka 1994.

               53

               Kada je riječ o pravilu o retroaktivnosti blažeg kaznenog zakona iz članka 49. stavka 1. posljednje rečenice Povelje, to pravilo određuje da se, ako je nakon počinjenja kaznenog djela zakonom propisana blaža kazna, primjenjuje takva kazna.

               54

               Kao što je to istaknuto u točkama 16. i 22. ove presude, u predmetnom slučaju je prilikom reforme starog Kaznenog zakonika iz 1994. oduzimanje prava na glasovanje, kao sporedna kazna koja je po samom zakonu posljedica kaznene osude, derogirano i zamijenjeno sporednom kaznom koju izriče sud na temelju članka 131‑26 novog Kaznenog zakonika, i to u trajanju od najdulje deset godina u slučaju osude za teže kazneno djelo i pet godina u slučaju osude za lakše kazneno djelo.

               55

               Međutim, ta izmjena nije utjecala na situaciju u kojoj se nalazi T. Delvigne s obzirom na to da se na njega na temelju zajedničke primjene odredbi Izbornog zakonika i članka 379. Zakona od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen, i dalje po samom zakonu primjenjuje zabrana glasovanja na neodređeno vrijeme zbog kaznene osude za teško kazneno djelo koja mu je bila izrečena prije 1. ožujka 1994. Francuska vlada je na raspravi pojasnila da su posljedice osuda koje su postale pravomoćne prije 1. ožujka 1994. održane na snazi zato što je nacionalni zakonodavac želio izbjeći da se stupanjem na snagu novog Kaznenog zakonika automatski i neposredno gasi oduzimanje prava na glasovanje, koje je po samom zakonu posljedica kaznene osude, pri čemu taj novi zakonik održava oduzimanje prava na glasovanje u obliku dopunske kazne.

               56

               Međutim, s tim u vezi dovoljno je ustvrditi da se pravilo o retroaktivnosti blažeg kaznenog zakona iz članka 49. stavka 1. posljednje rečenice Povelje ne protivi nacionalnom zakonodavstvu kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku jer ono, kao što to proizlazi iz teksta članka 370. Zakona od 16. prosinca 1992., kako je izmijenjen, samo održava oduzimanje prava na glasovanje koje je po zakonu posljedica kaznene osude jedino u odnosu na konačne osude koje su postale pravomoćne dok je na snazi bio stari Kazneni zakonik.

               57

               Kao što je to istaknuto u točki 51. ove presude, to zakonodavstvo svakako izričito dopušta osobama kojima je na taj način oduzeto pravo na glasovanje da zahtijevaju i ishode ukidanje tog oduzimanja. Kao što proizlazi iz teksta članka 702‑1 Zakonika o kaznenom postupku, kako je izmijenjen, ta mogućnost stoji na raspolaganju svakoj osobi kojoj je oduzeto pravo na glasovanje, bilo da je to oduzimanje po samom zakonu posljedica kaznene osude na temelju starog Kaznenog zakonika ili da ga je izrekao sud kao sporednu kaznu na temelju odredbi novog Kaznenog zakonika. U tom kontekstu pokretanje postupka pred nadležnim nacionalnim sudom na temelju te odredbe od strane osobe koja se nalazi u situaciji T. Delvignea i koja zahtijeva ukidanje oduzimanja koje je po samom zakonu posljedica kaznene osude na temelju odredbi starog Kaznenog zakonika omogućuje ponovnu ocjenu njegove pojedinačne situacije, uključujući i trajanje tog oduzimanja.

               58

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti da članak 39. stavak 2. i članak 49. stavak 1. posljednju rečenicu Povelje treba tumačiti na način da se ne protive tomu da zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, po samom zakonu isključuje iz kategorije nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament osobe kojima je, poput T. Delvignea, izrečena kaznena osuda za teško kazneno djelo koja je postala pravomoćna prije 1. ožujka 1994.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 39. stavak 2. i članak 49. stavak 1. posljednju rečenicu Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da se ne protive tomu da nacionalno zakonodavstvo, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, po samom zakonu isključuje iz kategorije nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament osobe kojima je, poput tužitelja u glavnom postupku, izrečena kaznena osuda za teško kazneno djelo koja je postala pravomoćna prije 1. ožujka 1994.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. ožujka 2014. # Ana Borrajo Canelo, Carlos Borrajo Canelo i Luis Borrajo Canelo protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-381/12.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 10. lipnja 2010. # Atlas Transport GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-482/08.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 4. lipnja 2013. # i-content Ltd Zweigniederlassung Deutschland protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-514/11.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 17. rujna 2015.#Ricoh Belgium NV protiv Vijeća Europske unije.#Javne nabave usluga i robe – Postupak javne nabave – Multifunkcionalni crnobijeli uređaji i usluge održavanja – Odbijanje ponude jednog od ponuditelja – Obveza obrazlaganja – Transparentnost.#Predmet T-691/13.