title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. lipnja 2014.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Odluka 2011/640/ZVSP – Pravna osnova – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) – Članak 37. UEU‑a – Međunarodni sporazum koji se odnosi isključivo na ZVSP – Članak 218. stavak 6. drugi podstavak UFEU‑a – Obveza izvještavanja Parlamenta odmah i u potpunosti – Članak 218. stavak 10. UFEU‑a – Zadržavanje učinaka.#Predmet C‑658/11.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      24. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Odluka 2011/640/ZVSP — Pravna osnova — Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) — Članak 37. UEU‑a — Međunarodni sporazum koji se odnosi isključivo na ZVSP — Članak 218. stavak 6. drugi podstavak UFEU‑a — Obveza izvještavanja Parlamenta odmah i u potpunosti — Članak 218. stavak 10. UFEU‑a — Zadržavanje učinaka“
      U predmetu C‑658/11,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 21. prosinca 2011.,

         Europski parlament, koji zastupaju R. Passos, A. Caiola i M. Allik, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      koji podupire:

         Europska komisija, koju zastupaju M. Konstantinidis, R. Troosters i L. Gussetti, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijent,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju F. Naert, G. Étienne, M. Bishop i G. Marhic, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, E. Ruffer i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues kao i N. Rouam i E. Belliard, u svojstvu agenata,

         Talijanska Republika, koju zastupaju G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Kraljevina Švedska, koju zastupa A. Falk, u svojstvu agenta,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju L. Christie i A. Robinson, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Bearda, QC, i M. G. Facenne, barrister,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano (izvjestitelj), M. Ilešič, T. von Danwitz i M. Safjan, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. rujna 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europski parlament zahtijeva, s jedne strane, poništenje Odluke Vijeća 2011/640/ZVSP od 12. srpnja 2011. o potpisivanju i sklapanju Sporazuma između Europske unije i Republike Mauricijus o uvjetima i načinima premještaja osoba osumnjičenih za kazneno djelo piratstva i s njime povezanim zaplijenjenim dobrima, koje su zadržale pomorske snage pod vodstvom Europske unije, u Republiku Mauricijus te o uvjetima postupanja s osobama osumnjičenima za počinjenje kaznenog djela piratstva nakon njihovog premještaja (SL L 254, str. 1., u daljnjem tekstu: pobijana odluka odnosno sporazum EU‑Mauricijus), i, s druge strane, održavanje na snazi učinaka te odluke.

         Pravni okvir

               2

               Glava V. Ugovora o EU‑u sadrži poglavlje 2. pod naslovom „Posebne odredbe o zajedničkoj vanjskoj i sigurnosnoj politici“ u kojem se nalazi članak 36. UEU‑a koji određuje:
               „Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku redovito se savjetuje s Europskim parlamentom o glavnim aspektima i osnovnim opredjeljenjima zajedničke vanjske i sigurnosne politike te zajedničke sigurnosne i obrambene politike i informira ga o razvoju tih politika. On osigurava da se stavovi Europskog parlamenta na odgovarajući način uzmu u razmatranje. Posebni predstavnici smiju sudjelovati u informiranju Europskog parlamenta.
               Europski parlament može upućivati pitanja ili davati preporuke Vijeću ili Visokom predstavniku. Europski parlament dvaput godišnje održava raspravu o napretku u provedbi vanjske i sigurnosne politike uključujući zajedničku sigurnosnu i obrambenu politiku.“

               3

               Članak 37. UEU‑a, koji se nalazi u istom poglavlju, glasi kako slijedi:
               „Unija može sklapati sporazume s jednom ili više država ili međunarodnih organizacija u područjima obuhvaćenima ovim poglavljem.“

               4

               Članak 218. UFEU‑a glasi kako slijedi:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe utvrđene u članku 207., pregovori o sporazumima između Unije i trećih zemalja ili međunarodnih organizacija i njihovo sklapanje provode se u skladu sa sljedećim postupkom.
               2.   Vijeće odobrava otvaranje pregovora, donosi direktive za pregovore, odobrava potpisivanje sporazuma i sklapa ih.
               3.   Komisija ili Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku, kada se predviđeni sporazum odnosi isključivo ili poglavito na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku [u daljnjem tekstu: ZVSP], daje preporuke Vijeću koje donosi odluku kojom se odobrava otvaranje pregovora i kojom se, ovisno o predmetu predviđenog sporazuma, imenuje pregovarač Unije ili voditelj pregovaračkog tima Unije.
               [...]
               5.   Vijeće na prijedlog pregovarača donosi odluku kojom se odobrava potpisivanje sporazuma i, prema potrebi, njegova privremena primjena prije stupanja na snagu.
               6.   Vijeće na prijedlog pregovarača donosi odluku o sklapanju sporazuma.
               Osim kada se sporazumi odnose isključivo na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku, Vijeće donosi odluku o sklapanju sporazuma:

                        a)

                        uz prethodnu suglasnost Europskog parlamenta u sljedećim slučajevima:
                        [...]

                                 v)

                                 sporazumâ kojima se pokrivaju područja na koja se primjenjuje ili redovni zakonodavni postupak ili posebni zakonodavni postupak kada je potrebna suglasnost Europskog parlamenta.

                           [...]

                        b)

                        nakon savjetovanja s Europskim parlamentom u ostalim slučajevima. [...]

                  [...]
               10.   Europski se parlament odmah i u potpunosti izvješćuje o svim fazama tog postupka.
               [...]“

               5

               Zajednička akcija Vijeća 2008/851/ZVSP od 10. studenoga 2008. o vojnoj operaciji Europske unije za doprinos odvraćanju, sprečavanju i suzbijanju djela gusarstva i oružane pljačke na somalskoj obali (SL L 301, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 5., str. 132.), kako je izmijenjena Odlukom Vijeća 2010/766/ZVSP od 7. prosinca 2010. (SL L 327, str. 49., u daljnjem tekstu: Zajednička akcija 2008/851) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 5., str. 205.), temelji se na članku 14., članku 25. trećem stavku i članku 28. stavku 3. UEU‑a.

               6

               Članak 1. te zajedničke akcije, pod naslovom „Misija“, u stavku 1. propisuje:
               „Europska unija [...] vodi vojnu operaciju u potporu rezolucijama Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda (VSUN) 1814 (2008), 1816 (2008) i [1838 (2008)] na način usklađen s odobrenom akcijom u pogledu gusarstva na temelju članaka 100. et seq. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora potpisanoj u Montego Bayu 10. prosinca 1982. (dalje u tekstu „Konvencija Ujedinjenih naroda o pravu mora“) i, prije svega, na temelju obveza preuzetih s trećim zemljama (dalje u tekstu „Atalanta“), za doprinos:

                        —

                        zaštiti plovila [Svjetskog programa za hranu] koja dostavljaju pomoć u hrani raseljenim osobama u Somaliji, u skladu s mandatom utvrđenim u rezoluciji VSUN‑a 1814 (2008),

                        —

                        zaštiti osjetljivih plovila koj[a] plove uz somalsku obalu i odvraćanju, sprječavanju i suzbijanju djela gusarstva i oružane pljačke na somalskoj obali, u skladu s mandatom utvrđenim u rezoluciji VSUN‑a 1816 (2008).“

               7

               Članak 2. spomenute zajedničke akcije, pod naslovom „Mandat“, određuje:
               „Atalanta, u okviru uvjeta utvrđenih mjerodavnim međunarodnim pravom, osobito Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravu mora i rezolucijama VSUN‑a 1814 (2008), 1816 (2008) i 1838 (2008) te u okviru raspoloživih mogućnosti:
               [...]

                        e)

                        radi provođenja mogućeg kaznenog progona od strane odgovarajućih država na temelju uvjeta iz članka 12., uhićuje, pritvara i premješta osobe za koje se sumnja da su namjeravale, kako je navedeno u člancima 101. i 103. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora, počiniti, koje čine ili su počinile djela gusarstva ili oružanu pljačku u područjima njezine prisutnosti te zapljenjuje plovila gusara ili oružanih pljačkaša ili plovila koja su uhvaćena nakon počinjenja djela gusarstva ili oružane pljačke i koja su u rukama gusara ili oružanih pljačkaša te imovinu na palubi;

                  [...]“

               8

               Članak 10. Zajedničke akcije 2008/851, pod naslovom „Sudjelovanje trećih zemalja“, glasi kako slijedi:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje autonomiju [Unije] u donošenju odluka niti jedinstven institucionalni okvir te u skladu s odgovarajućim smjernicama Europskoga vijeća, treće zemlje mogu biti pozvane da sudjeluju u operaciji.
               [...]
               3.   Podrobnosti o sudjelovanju trećih zemalja predmetom su sporazuma koji se sklapaju u skladu s postupkom utvrđenim u članku [37. UEU‑a]. [...] Ako su [Unija] i treća zemlja sklopile sporazum o uspostavljanju okvira za njezino sudjelovanje u operacijama za upravljanje krizama, odredbe takvoga sporazuma primjenjuju se i o okviru ove operacije.
               [...]
               6.   Uvjeti za transfer uhićenih i pritvorenih osoba u državu koja sudjeluje u operaciji, a radi ostvarenja jurisdikcije te države, određuju se prilikom sklapanja ili provedbe sporazuma o sudjelovanju iz stavka 3. ovog članka.“

               9

               Prema članku 12. te zajedničke akcije, pod naslovom „Premještanje osoba uhićenih i pritvorenih s ciljem kaznenog progona“:
               „1.   Na temelju toga što je Somalija prihvatila ostvarivanje nadležnosti država članica ili trećih država, s jedne strane, i članka 105. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora, s druge strane, osobe za koje se sumnja da su namjeravale, kako je navedeno u člancima 101. i 103. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora, počiniti, koje čine ili su počinile djela gusarstva ili oružanu pljačku u teritorijalnim vodama Somalije ili na otvorenom moru, koje su uhićene i pritvorene, s ciljem njihovog kaznenog progona, te imovina korištena u izvršenju takvih djela predaju se:

                        —

                        nadležnim tijelima države članice ili treće države koja sudjeluje u operaciji, a pod čijom zastavom plovi plovilo koje ih je zatočilo, ili

                        —

                        ako ta država ne može ili ne želi ostvariti svoju nadležnost, državi članici ili bilo kojoj trećoj državi koja želi ostvariti svoju nadležnost nad spomenutim osobama i imovinom.

                  2.   Osobe iz stavka 1. i 2. ovog članka nije moguće premjestiti u treću zemlju sve dok s tom trećom zemljom nisu usuglašeni uvjeti za premještanje na način koji je sukladan odgovarajućem međunarodnom pravu, prije svega, odredbama međunarodnog prava o ljudskim pravima, kako bi se zajamčilo da neće biti podvrgnut[e] smrtnoj kazni ili mučenju ili bilo kojem drugom [okrutnom,] neljudskom ili ponižavajućem postupanju.“

               10

               Prema članku 2. sporazuma EU‑Mauricijus pod naslovom „Definicije“:
               „Za potrebe ovog Sporazuma:

                        a)

                        'pomorske snage pod vodstvom Europske unije (EUNAVFOR)' znači vojni glavni stožeri Europske unije i nacionalni kontingenti koji pridonose operaciji Europske unije 'Atalanta', njihovi brodovi, zrakoplovi i sredstva; [neslužbeni prijevod]

                  [...]“

               11

               Članak 1. istog sporazuma pod naslovom „Cilj“ određuje:
               „Ovim se sporazumom utvrđuju uvjeti i načini koji uređuju

                        a)

                        premještaj osoba koje je zadržao EUNAVFOR koje su osumnjičene za pokušaj, činjenje ili dovršena djela piratstva u zoni operacije EUNAVFORA [...];

                        b)

                        premještaj u Mauricijus od strane EUNAVFORA s time povezanih dobara koja je zaplijenio EUNAVFOR; i

                        c)

                        postupanje s premještenim osobama.“ [neslužbeni prijevod]

               12

               Osim toga, sporazum EU‑Mauricijus u članku 3. iznosi opća načela koja uređuju načine i uvjete premještaja u Republiku Mauricijus osoba osumnjičenih za djela piratstva koje je zadržao EUNAVFOR i s time povezanih dobara koja je potonji zaplijenio. Nadalje, taj sporazum u članku 4. uređuje postupanje, progon i postupak protiv premještenih osoba, predviđajući zabranu smrtne kazne za njih u članku 5. Isti sporazum u članku 6. predviđa mjere koje se odnose na dokumente povezane s premještajem spomenutih osoba, osobito o evidencijama i obavijestima, i određuje u članku 7. stavcima 1. i 2. da u granicama svojih sredstava i mogućnosti EUNAVFOR pruža pomoć Republici Mauricijus u svrhu istrage i progona premještenih osoba. U vezi s tim, članak 7. stavak 3. sporazuma EU‑Mauricijus predviđa mogućnost za stranke tog sporazuma da ugovore načine primjene financijske, tehničke i drugih oblika pomoći namijenjenih omogućavanju premještaja i zadržavanja premještenih osoba te istraga i progona koji se na njih odnose kao i njihov postupak. Na kraju, navedeni sporazum u člancima 10. i 11. određuje pravila o načinima svoje primjene i svojem stupanju na snagu.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor i pobijana odluka

               13

               Vijeće je 22. ožujka 2010. Visokom predstavniku Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku odobrilo otvaranje pregovora za sklapanje sporazuma o premještaju osoba između Unije i određenih država nečlanica, uključujući i Republiku Mauricijus.

               14

               Dopisom od istog dana Vijeće je o toj odluci izvijestilo Parlament.

               15

               Nakon tih pregovora Vijeće je 12. srpnja 2011., na temelju članka 37. UEU‑a i članka 218. stavaka 5. i 6. UFEU‑a, donijelo pobijanu odluku kojom je odobrilo potpisivanje sporazuma EU‑Mauricijus. Ta je odluka objavljena u Službenom listu Europske unije30. rujna 2011.

               16

               Sporazum EU‑Mauricijus potpisan je 14. srpnja 2011. i od tada se provizorno primjenjuje.

               17

               Vijeće je izvijestilo Parlament o donošenju pobijane odluke dopisom od 17. listopada 2011.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               18

               Parlament od Suda zahtijeva da poništi pobijanu odluku, odredi održavanje učinaka te odluke na snazi sve dok se ona ne zamijeni i Vijeću odredi snošenje troškova.

               19

               Vijeće od Suda prvenstveno zahtijeva da utvrdi da je tužba djelomično nedopuštena, da je u preostalom dijelu odbije kao neosnovanu i da Parlamentu naloži snošenje troškova. Podredno, Vijeće zahtijeva da se učinci pobijane odluke, ako je Sud poništi, održe na snazi do njezine zamjene.

               20

               Rješenjem predsjednika Suda od 5. lipnja 2012. Češkoj Republici, Francuskoj Republici, Talijanskoj Republici, Kraljevini Švedskoj kao i Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske dopušteno je intervenirati u potporu zahtjeva Vijeća.

               21

               Odlukom predsjednika Suda od 20. studenoga 2012. Komisiji je dopušteno intervenirati u potporu Parlamentu u usmenom dijelu postupka.

         O tužbi

               22

               U prilog svojoj tužbi Parlament ističe dva tužbena razloga koji se temelje na povredi članka 218. stavka 6. drugog podstavka UFEU‑a i članka 218. stavka 10. UFEU‑a.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 218. stavka 6. drugog podstavka UFEU‑a

      Argumentacija stranaka

               23

               Prvim tužbenim razlogom Parlament ističe da je Vijeće pogrešno smatralo da se pobijana odluka tiče sporazuma koji se odnosi „isključivo“ na ZVSP u smislu prvog dijela rečenice drugog podstavka stavka 6. članka 218. UFEU‑a i da se tu odluku zato moglo donijeti bez uključivanja Parlamenta.

               24

               Parlament, koji u vezi s tim podupire Komisija, na početku ističe da članak 218. stavak 6. UFEU‑a utvrđuje opće pravilo prema kojem sklapanju međunarodnog sporazuma od strane Vijeća treba prethoditi, ovisno o slučaju, suglasnost ili savjetovanje s Parlamentom. Samo iznimno prvi dio rečenice drugog podstavka stavka 6. članka 218. ovlašćuje Vijeće na sklapanje takvog sporazuma bez sudjelovanja Parlamenta „kada se sporazumi odnose isključivo na [ZVSP]“. Budući da ta odredba ima iznimni karakter, mora se tumačiti restriktivno, tako da kad se sporazum ne odnosi isključivo na ZVSP, nego i na druge politike Unije, Parlament mora biti uključen u postupak sklapanja tog sporazuma.

               25

               U ovom se slučaju sporazum EU‑Mauricijus, uzimajući u obzir njegov sadržaj i ciljeve, odnosi ne samo na ZVSP nego i na pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima, policijsku suradnju i na razvojnu suradnju.

               26

               Naime, što se tiče najprije pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, taj sporazum s jedne strane sadrži nekoliko odredaba, osobito članke 3. do 7., kojih je cilj olakšati suradnju između Unije i tijela vlasti Republike Mauricijus kako u pogledu kaznenih postupaka, uključujući i prihvaćanje dokaza, prava pojedinaca i određene posebne aspekte tih postupaka, tako i kad je riječ o izvršenju odluka u smislu članka 82. stavka 1. točke (d) i stavka 2. točke (a) i (b) UFEU‑a. S druge strane, navedeni sporazum obuhvaća, osobito u svojem članku 7. stavku 3., potporu osposobljavanju sudaca i sudskog osoblja u smislu članka 82. stavka 1. točke (c) UFEU‑a. Također, prema Parlamentu, okolnost da članak 11. stavak 5. Sporazuma EU‑Mauricijus predviđa da zadaće koje izvršava EUNAVFOR na temelju tog sporazuma mogu u biti izvršiti upravna tijela, isključuje vojnu narav tih zadaća. Komisija u vezi s tim dodaje da cilj i sadržaj sporazuma EU‑Mauricijus opravdavaju izbor članka 82. UFEU‑a kao pravne osnove pobijane odluke.

               27

               Nadalje, kad je riječ o policijskoj suradnji, aktivnosti iz članaka 6. i 7. sporazuma EU‑Mauricijus osobito se odnose na „prikupljanje, pohranu, obradu, analizu i razmjenu odgovarajućih podataka“, u smislu članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a i potpadaju pod one koje općenito izvršavaju policijske snage u smislu članka 87. stavka 1. UFEU‑a.

               28

               Na kraju, taj se sporazum tiče razvojne suradnje, s obzirom na to da njegovi članci 7. i 10. stavak 2. točka (f) predviđaju pružanje pomoći Republici Mauricijus, koja je zemlja u razvoju u smislu članka 208. UFEU‑a. Ta se pomoć pruža u svrhu „revizije njezinog zakonodavstva, naobrazbe istražitelja i državnih odvjetnika, postupka istrage i sudskog postupka kao i, među ostalim, dogovora o čuvanju i predaji dokaza te postupka žalbe“. [neslužbeni prijevod]

               29

               Parlament i Komisija tvrde da se, s obzirom na to da se na ta područja djelovanja Unije primjenjuje redovni zakonodavni postupak, pobijana odluka trebala temeljiti na članku 218. stavku 6. drugom podstavku točki (a) podtočki (v) UFEU‑a i stoga donijeti nakon dobivanja suglasnosti Parlamenta.

               30

               Vijeće, koje podupiru sve države članice intervenijenti, u bitnome odgovara da se pobijana odluka ispravno temelji na članku 37. UEU‑a i na članku 218. stavku 5. i 6. UFEU‑a, jer se prema svojem cilju i sadržaju sporazum EU‑Mauricijus odnosi isključivo na ZVSP.

               31

               Naime, s jedne strane, tim se sporazumom provodi Zajednička akcija 2008/851 i osobito njezin članak 12., čiji je cilj ojačati međunarodnu sigurnost u okviru zajedničke sigurnosne i obrambene politike Unije, što je osim toga potvrđeno člankom 2. spomenute zajedničke akcije koji određuje zadaće Atalante. Navedena je politika, u skladu s člankom 42. stavkom 1. UEU‑a, sastavni dio ZVSP‑a.

               32

               S druge strane, sadržaj tog sporazuma i, preciznije, okolnost da osobu osumnjičenu za kaznena djela piratstva premješta Atalanta tijelima vlasti Republike Mauricijus za potrebe kaznenog progona, ne omogućuju zaključak da radnje koje poduzima Atalanta predstavljaju policijsku ili pravosudnu suradnju u smislu trećeg dijela glave V. UFEU‑a. Naime, iako određene zadaće Atalante mogu imati karakteristike koje ih približavaju policijskim aktivnostima, relevantno nacionalno zakonodavstvo upotrijebljenim snagama u načelu ne daje policijske ili sudske ovlasti.

               33

               Vijeće dodaje da sporazum EU‑Mauricijus sadrži, osobito u svojim člancima 4. do 6. i 8., mjere kojih je cilj promicanje vladavine prava i poštovanja ljudskih prava od strane Republike Mauricijus. Prema članku 21. stavku 2. točki (b) UEU‑a, promicanje ljudskih prava u državama nečlanicama jest cilj koji potpada pod ZVSP.

               34

               Vijeće također navodi da ni cilj ni sadržaj tog sporazuma ne upućuju na zaključak da se on odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde ili na razvojnu suradnju.

               35

               Naime, s jedne strane, osobito iz članka 82. UFEU‑a i članka 87. UFEU‑a proizlazi da se svaka mjera koja se tiče područja slobode, sigurnosti i pravde, bez obzira na njezinu eventualnu vanjsku dimenziju, treba donijeti u cilju promicanja slobode, sigurnosti i pravde unutar Unije. U ovom se slučaju sporazum EU‑Mauricijus u bitnome odnosi na mjere donesene u svrhu jačanja međunarodne sigurnosti uz somalsku obalu i stoga izvan Unije.

               36

               S druge strane, Sud je već utvrdio da jedna mjera ne potpada pod razvojnu suradnju kad joj je glavni cilj provedba ZVSP‑a, pa čak i ako pridonosi gospodarskom i socijalnom razvoju zemlje u razvoju (presuda Komisija/Vijeće, C‑91/05, EU:C:2008:288, t. 72.). U predmetnom se slučaju pomoć pružena Republici Mauricijus odnosi na operacije premještaja u smislu sporazuma EU‑Mauricijus i na sposobnost te države da primijeni taj sporazum u skladu s međunarodnim pravom o ljudskim pravima. Cilj takve pomoći nije razvoj Republike Mauricijus i stoga ne predstavlja razvojnu mjeru.

               37

               Parlament najprije odgovara da članak 218. stavak 3. UFEU‑a uvodi razliku između sporazuma koji se odnose „isključivo“na ZVSP i onih koji se odnose „poglavito“ na ZVSP. Stavak 6. istog članka stoga ovlašćuje Vijeće na sklapanje sporazuma bez uključivanja Parlamenta samo kada se oni odnose „isključivo“na ZVSP. Suprotno tome, kada se sporazumi odnose samo „poglavito“ na ZVSP i uključuju popratne mjere koje se odnose i na druge politike, Vijeće ih ne može sklopiti bez prethodnog uključivanja Parlamenta.

               38

               Zatim, Parlament tvrdi da okolnost što se pobijanom odlukom provodi Zajednička akcija 2008/851 i što potonja potpada pod ZVSP nije dovoljna za zaključak da i pobijana odluka također potpada pod tu politiku. Naime, Zajednička akcija 2008/851 i pobijana odluka imaju različito područje primjene i različite ciljeve, s obzirom na to da je Atalanta operacija vojnog karaktera u okviru zajedničke sigurnosne i obrambene politike s ciljem hvatanja osumnjičenih pirata, dok zadaće povjerene predstavnicima Unije i EUNAVFOR‑u na temelju sporazuma EU‑Mauricijus, osobito u dijelu u kojem predviđaju eventualni naknadni premještaj osumnjičenih i pokretanje postupka protiv njih, nemaju vojni karakter i nadilaze ciljeve Atalante.

               39

               Vijeće i države članice intervenijenti u bitnome uzvraćaju da pitanje odnosi li se sporazum „isključivo“na ZVSP u smislu članka 218. stavka 6. drugog podstavka UFEU‑a treba riješiti isključivo s obzirom na materijalnopravnu osnovu tog sporazuma. Sporazum, kakav je u pitanju u ovom slučaju, koji se temelji samo na članku 37. UEU‑a, odnosi se „isključivo“ na ZVSP.

               40

               Prema mišljenju Vijeća, na takav pristup ne utječe razlikovanje između pojmova „poglavito“i „isključivo“ iz članka 218. stavaka 3. i 6. UFEU‑a. Naime, stavak 3. tog članka, pozivajući se na sporazume koji se odnose „isključivo ili poglavito“na ZVSP, ima za cilj odrediti tijelo ovlašteno za davanje preporuka Vijeću u okviru postupka pregovora tih sporazuma, dok se stavak 6. istog članka, spominjući sporazume koji se odnose „isključivo“ na ZVSP, odnosi na sklapanje tih sporazuma.

               41

               Češka Republika dodaje da se članak 218. stavak 6. UFEU‑a temelji na usporednosti ovlasti Parlamenta na unutarnjoj i vanjskoj razini. Ta odredba dakle ima za cilj osigurati da Parlament ima istu ulogu i za donošenje odluke o sklapanju sporazuma i za donošenje internog akta. U tom kontekstu Češka Republika, napominjući da odredba u pitanju ima samo postupovnu narav, ističe da nisu postupci ono što određuje pravnu osnovu akta već je pravna osnova akta ono što određuje postupke njegova donošenja.

               42

               Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina navode da tumačenje članka 218. stavka 6. drugog podstavka UFEU‑a koje zagovara Parlament, s jedne strane, utječe na institucionalnu ravnotežu uspostavljenu Ugovorimâ, koji predviđaju strogo ograničenu ulogu Parlamenta u provedbi ZVSP‑a, kao što osobito proizlazi iz članka 36. UEU‑a. S druge strane, takvo bi tumačenje, koje ograničava područje primjene postupaka u području ZVSP‑a u korist postupaka predviđenih UFEU‑om, bilo u suprotnosti s člankom 40. UEU‑a. Naime, on osigurava da ovlasti koje proizlaze iz UFEU‑a ne zadiru u one predviđene ZVSP‑om. Zaključno, navedeno tumačenje daje Parlamentu pravo veta u području ZVSP‑a, suprotno izboru koji su izvršili autori Ugovora iz Lisabona da Parlamentu povjere ograničeniju ulogu u odnosu na djelovanje Unije u okviru ZVSP‑a.

         Ocjena Suda

               43

               Najprije, valja imati na umu da se izbor pravne osnove za neki akt Unije mora temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su cilj i sadržaj tog akta. Ako analiza neke mjere pokaže da ona slijedi dva cilja ili da ima dva sastavna dijela i ako se jedan od tih ciljeva ili sastavnih dijelova može prepoznati kao glavni, a drugi samo kao akcesoran, akt se treba temeljiti samo na jednoj pravnoj osnovi, to jest na onoj koju zahtijeva glavni ili prevladavajući cilj ili sastavni dio. Ako suprotno tome mjera istovremeno slijedi više ciljeva ili ako ima više sastavnih dijelova koji su neodvojivo povezani, a nijedan nije akcesoran u odnosu na drugi tako da su primjenjive različite odredbe Ugovorâ, takva se mjera iznimno treba temeljiti na različitim odgovarajućim pravnim osnovama (vidjeti, u tom smislu, presudu Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 42. do 44.).

               44

               Kako bi se odredio doseg prvog tužbenog razloga, treba napomenuti da tim tužbenim razlogom Parlament, kao što je uostalom i potvrdio na raspravi, ne tvrdi da se pobijana odluka trebala temeljiti na materijalnopravnoj osnovi koja ne uključuje članak 37. UEU‑a, s obzirom na to da Parlament izričito priznaje da ta odluka kao i sporazum EU‑Mauricijus slijede cilj koji potpada pod ZVSP.

               45

               Osim toga, Parlament priznaje da su ti ciljevi, unatoč činjenici da spomenuta odluka i spomenuti sporazum također slijede i ciljeve koji potpadaju pod druge politike Unije osim ZVSP‑a, akcesorni onom koji potpada pod tu politiku i da se ona, s obzirom na to da se taj potonji cilj stoga može smatrati glavnim za potrebe određivanja pravne osnove pobijane odluke, može valjano temeljiti samo na članku 37. UEU‑a uz isključenje svih drugih materijalnopravnih osnova.

               46

               Međutim, Parlament ističe da je okolnost da pobijana odluka i sporazum EU‑Mauricijus slijede, iako samo sporedno, druge ciljeve osim onih koji potpadaju pod ZVSP dovoljna da se isključi to da navedena odluka potpada isključivo pod tu politiku u smislu članka 218. stavka 6. UFEU‑a.

               47

               Takvo tumačenje te odredbe ne može se prihvatiti.

               48

               Točno je da, u skladu s tekstom članka 218. stavka 6. UFEU‑a, Vijeće donosi odluku o sklapanju međunarodnog sporazuma nakon suglasnosti ili savjetovanja s Parlamentom, „[o]sim kada se sporazum odnosi isključivo na [ZVSP]“.

               49

               Međutim, ta formulacija sama po sebi ne znači da se ta odredba može tumačiti jednoznačno.

               50

               Osobito, kad je riječ o odluci o sklapanju sporazuma koji slijedi cilj koji potpada poglavito pod ZVSP, spomenuta formulacija ne omogućava utvrđenje ni da se, kao što tvrdi Vijeće, za takvu odluku može smatrati da se „odnosi isključivo na [ZVSP]“ samo zato što se temelji na materijalnopravnoj osnovi koja potpada pod tu politiku uz isključenje svake druge materijalnopravne osnove, niti da se, kao što tvrdi Parlament, za spomenutu odluku može smatrati da se odnosi i na druga područja Unije zbog svojih sporednih ciljeva drukčijih od onoga glavnog, koji potpada pod ZVSP.

               51

               U tim okolnostima, potrebno je podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst već i njezine ciljeve i kontekst (vidjeti, u tom smislu, presude Klarenberg, C‑466/07, EU:C:2009:85, t. 37., i Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, t. 34.).

               52

               Kad je riječ o ciljevima članka 218. UFEU‑a, valja istaknuti da od stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona taj članak, kako bi udovoljio zahtjevima jasnoće, dosljednosti i racionalizacije, predviđa općeprimjenjiv jedinstven postupak koji se odnosi na pregovore i sklapanje međunarodnih sporazuma za čije sklapanje je Unija nadležna u svojim područjima djelovanja, uključujući ZVSP, osim kada Ugovori predviđaju posebne postupke.

               53

               Međutim, taj postupak, upravo zbog svojeg općeg karaktera, mora uzeti u obzir posebnosti predviđene Ugovorimâ za svako područje djelovanja Unije, osobito u pogledu ovlasti institucija.

               54

               U vezi s tim, potrebno je istaknuti da, kako bi se uzele u obzir te posebnosti, članak 218. stavak 6. UFEU‑a obuhvaća tri vrste postupka za sklapanje međunarodnog sporazuma, od kojih svaki predviđa drukčiju ulogu Parlamenta. Tako ta institucija može biti pozvana na davanje suglasnosti za sklapanje sporazuma ili se s njom u tom pogledu samo može savjetovati ili pak može biti isključena iz postupka sklapanja sporazuma, ne dovodeći, međutim, u pitanje njezino pravo da je se odmah i u potpunosti izvješćuje o svim fazama postupka u skladu s člankom 218. stavkom 10. UFEU‑a.

               55

               Kao što se osobito može zaključiti iz članka 218. stavka 6. drugog podstavka točke (a) podtočke (v) UFEU‑a, ta razlika ima za cilj na vanjskom planu odraziti podjelu ovlasti između institucija primjenjivu na unutarnjem planu. Naime, Ugovor iz Lisabona s jedne strane zahtijeva suglasnost Parlamenta za sklapanje međunarodnog sporazuma upravo za sporazume koji obuhvaćaju područja na koja se, na unutarnjem planu, primjenjuje redovni zakonodavni postupak predviđen člankom 294. UFEU‑a, ili posebni zakonodavni postupak, ali samo kada on zahtijeva suglasnost Parlamenta. S druge strane, sudjelovanje te institucije u sklapanju takvog sporazuma isključeno je samo kada se on odnosi isključivo na ZVSP, u okviru kojeg je Ugovor iz Lisabona Parlamentu dao ograničenu ulogu (vidjeti, u tom smislu, presudu Parlament/Vijeće, EU:C:2012:472, t. 82.).

               56

               Stoga, kao što je nezavisni odvjetnik u bitnome istaknuo u točkama 30. do 32. svojeg mišljenja, članak 218. stavak 6. UFEU‑a uspostavlja jednakost postupka donošenja mjera Unije na unutarnjem planu i postupka usvajanja međunarodnih sporazuma kako bi osigurao da Parlament i Vijeće imaju u odnosu na određeno područje jednake ovlasti u poštovanju institucionalne ravnoteže predviđene Ugovorimâ.

               57

               U tim okolnostima, upravo kako bi osiguralo da se ta jednakost stvarno poštuje, pravilo proizašlo iz sudske prakse Suda, prema kojem je materijalnopravna osnova akta ona koja određuje postupke njegova donošenja (vidjeti presudu Parlament/Vijeće, EU:C:2012:472, t. 80.), vrijedi ne samo za postupke donošenja internog akta, nego također i za one primjenjive na sklapanje međunarodnih sporazuma.

               58

               Stoga u okviru postupka sklapanja međunarodnog sporazuma u skladu s člankom 218. UFEU‑a valja smatrati da je materijalnopravna osnova odluke koja se odnosi na sklapanje tog sporazuma ona koja određuje vrstu postupka primjenjivog na temelju stavka 6. te odredbe.

               59

               Osobito, kada se odluka o sklapanju sporazuma u pitanju valjano temelji isključivo na materijalnopravnoj osnovi koja potpada pod ZVSP, primjenjuje se vrsta postupka predviđena u prvom dijelu rečenice drugog podstavka stavka 6. članka 218. UFEU‑a.

               60

               Takvo tumačenje jest to više opravdano s obzirom na zahtjeve povezane s pravnom sigurnošću. Naime, vežući postupovnopravnu osnovu uz materijalnopravnu osnovu nekog akta, ono omogućava određivanje postupka primjenjivog na temelju objektivnih kriterija podložnih sudskoj kontroli, kao što je navedeno u točki 43. ove presude. Osim toga, to osigurava dosljednost pri izboru pravnih osnova akta. Nasuprot tome, tumačenje koje zagovara Parlament imalo bi za posljedicu uvođenje stupnja nesigurnosti i nedosljednosti u tom izboru jer bi moglo dovesti do primjene različitih postupaka za pravne akte Unije koji se temelje na istoj materijalnopravnoj osnovi.

               61

               Također, kontekst u kojem se nalazi odredba u pitanju ne omogućava drukčije tumačenje. Osobito, uzimajući u obzir ciljeve članka 218. UFEU‑a, okolnost na koju se poziva Parlament, da se stavak 3. članka 218. UFEU‑a tiče sporazuma koji se odnose „isključivo ili poglavito“na ZVSP, dok stavak 6. istog članka spominje samo sporazume koji se odnose „isključivo“ na ZVSP, ne može utemeljiti tumačenje te zadnje odredbe koje iznosi Parlament. Osim toga, ta se dva stavka odnose na različite situacije. Cilj stavka 3. članka 218. UFEU‑a jest odrediti tijelo ovlašteno na podnošenje preporuka Vijeću u okviru postupka pregovora tih sporazuma i stoga se odnosi na stadij koji prethodi sklapanju međunarodnog sporazuma, dok se stavak 6. istog članka, s druge strane, tiče odluke Vijeća koja se odnosi na sklapanje tih sporazuma.

               62

               U tim okolnostima pobijana se odluka mogla donijeti bez suglasnosti ili savjetovanja s Parlamentom.

               63

               Iz toga slijedi da prvi tužbeni razlog nije osnovan.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 218. stavka 10. UFEU‑a

      Argumentacija stranaka

               64

               Drugim tužbenim razlogom Parlament tvrdi da je Vijeće, time što ga nije izvijestilo „odmah i u potpunosti“ o svim fazama pregovora i sklapanja sporazuma EU‑Mauricijus, povrijedilo članak 218. stavak 10. UFEU‑a, koji se primjenjuje na sve sporazume koje Unija sklapa, uključujući one koji potpadaju pod ZVSP.

               65

               Osobito, Parlament nije bio odmah izviješten, jer mu je Vijeće proslijedilo tekstove pobijane odluke i sporazuma EU‑Mauricijus tek 17. listopada 2011., to jest više od tri mjeseca nakon donošenja te odluke i potpisivanja navedenog sporazuma koji su se odvili 12. srpnja odnosno 14. srpnja 2011., kao i 17 dana nakon njihove objave u Službenom listu Europske unije.

               66

               Vijeće, čije argumente u bitnome podržavaju Češka Republika, Francuska Republika, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina, prvenstveno se poziva na nedopuštenost drugog tužbenog razloga. Naime, budući da pobijana odluka potpada isključivo pod ZVSP, Sud nije, s obzirom na zadnju rečenicu drugog podstavka stavka 1. članka 24. UEU‑a i na članak 275. UFEU‑a, nadležan za odlučivanje o njezinoj zakonitosti.

               67

               Podredno, Vijeće ističe da je taj tužbeni razlog neosnovan, s obzirom na to da je Parlament zapravo bio propisno izviješten. Osobito je rok unutar kojega je Parlament bio izviješten o pobijanoj odluci, premda malo duži nego što je to inače praksa, bio razuman, uzme li se u obzir činjenica da je obuhvatio ljetnu stanku.

               68

               Što se tiče nadležnosti Suda, Parlament prigovara da je članak 24. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a isključuje samo u odnosu na posebne odredbe o ZVSP‑u, iz poglavlja 2. glave V. UEU‑a, a ne za one iz članka 218. stavka 10. UFEU‑a, čija povreda se ističe drugim tužbenim razlogom.

         Ocjena Suda

               69

               Kad je riječ najprije o pitanju nadležnosti Suda za odlučivanje o drugom tužbenom razlogu, valja podsjetiti da, kao što to ističe Vijeće, iz zadnje rečenice drugog podstavka stavka 1. članka 24. UEU‑a i članka 275. prvog stavka UFEU‑a proizlazi da Sud u načelu nije nadležan kad je riječ o odredbama koje se odnose na ZVSP i o aktima donesenim na temelju tih odredaba.

               70

               Međutim, navedeni članak 24. stavak 1. drugi podstavak zadnja rečenica i članak 275. uvode odstupanje od pravila o općoj nadležnosti koju članak 19. UEU‑a daje Sudu za osiguravanje poštovanja prava pri tumačenju i primjeni Ugovorâ i stoga se moraju restriktivno tumačiti.

               71

               U ovom slučaju, valja istaknuti da, iako je pobijana odluka donesena na temelju jedne materijalnopravne osnove koja potpada pod ZVSP, to jest članka 37. UEU‑a, iz preambule te odluke proizlazi da je njezina postupovnopravna osnova članak 218. stavci 5. i 6. UFEU‑a, koji uređuju postupak potpisivanja i sklapanja međunarodnih sporazuma.

               72

               Međutim, kao što je navedeno u točki 52. ove presude, postupak iz članka 218. UFEU‑a ima opću primjenu i stoga je načelno namijenjen primjeni na sve međunarodne sporazume koje pregovara i sklapa Unija u svim područjima svojeg djelovanja, uključujući ZVSP koji, za razliku od drugih područja, nije podložan nikakvom posebnom postupku.

               73

               U tim okolnostima ne može se tvrditi da se doseg ograničenja kao odstupanja od sudske nadležnosti predviđene u zadnjoj rečenici drugom podstavku stavka 1. članka 24. UEU‑a i članku 275. UFEU‑a proteže do isključenja nadležnosti Suda za tumačenje i primjenu odredbe kao što je članak 218. UFEU‑a, koja ne potpada pod ZVSP iako predviđa postupak na temelju kojeg je akt koji potpada pod ZVSP donesen.

               74

               Stoga je Sud nadležan za odlučivanje o drugom tužbenom razlogu.

               75

               Zatim, što se tiče osnovanosti ovoga tužbenog razloga, valja istaknuti da članak 218. stavak 10. UFEU‑a predviđa da se Parlament „odmah i u potpunosti izvješćuje o svim fazama postupka“ pregovora i sklapanja međunarodnih sporazuma predviđenih u tom članku.

               76

               U ovom slučaju valja ustvrditi da Parlament nije bio odmah izviješten o svima fazama postupka pregovora i sklapanja sporazuma EU‑Mauricijus.

               77

               Naime, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je Vijeće, nakon što mu je najavilo otvaranje sporazuma, izvijestilo Parlament o donošenju pobijane odluke i o potpisivanju tog sporazuma tek tri mjeseca kasnije i 17 dana nakon njihove objave u Službenom listu Europske unije.

               78

               Slijedom toga Vijeće je povrijedilo članak 218. stavak 10. UFEU‑a.

               79

               Taj se zaključak ne može osporiti argumentom Vijeća prema kojem je, u svakom slučaju, pobijana odluka objavljena u Službenom listu Europske unije pa se Parlament mogao s njome upoznati. Naime, takva je objava predviđena u članku 297. UFEU‑a i odgovara uvjetima za objavu kojima podliježe akt Unije kako bi stupio na snagu, dok je zahtjev za izvještavanje koji proizlazi iz članka 218. stavka 10. UFEU‑a predviđen kako bi se osiguralo da Parlament može izvršavati demokratski nadzor vanjskog djelovanja Unije i, točnije, da provjeri poštuju li se njegove ovlasti upravo zbog izbora pravne osnove odluke koja se odnosi na sklapanje sporazuma.

               80

               Na kraju, kad je riječ o posljedicama povrede članka 218. stavka 10. UFEU‑a na valjanost pobijane odluke, valja ustvrditi da postupovno pravilo predviđeno u toj odredbi čini bitnu postupovnu pretpostavku, u smislu članka 263. drugog stavka UFEU‑a, čija povreda uzrokuje ništavost akta koji je njome zahvaćen.

               81

               Naime, to je pravilo izraz demokratskih načela na kojima se Unija temelji. Osobito, Sud je već naveo da je sudjelovanje Parlamenta u postupku donošenja odluka odraz, na razini Unije, temeljnog demokratskog načela prema kojem građani sudjeluju u obnašanju vlasti posredstvom zastupničke skupštine (vidjeti, u tom smislu, presude Roquette Frères/Vijeće, 138/79, EU:C:1980:249, t. 33., i Parlament/Vijeće, EU:C:2012:472, t. 81.).

               82

               S tim ciljem, Ugovor iz Lisabona je čak, na sustavnoj razini, istaknuo važnost tog pravila uključivši ga u zasebnu odredbu primjenjivu na sve vrste postupaka predviđene u članku 218. UFEU‑a.

               83

               Točno je to da je, kao što je navedeno u točki 55. ove presude, uloga koju Ugovor iz Lisabona daje Parlamentu u području ZVSP‑a ipak ograničena.

               84

               Međutim, iz te se tvrdnje ne može izvesti zaključak da je Parlament, premda isključen iz postupka pregovora i sklapanja sporazuma koji se odnosi isključivo na ZVSP, lišen svakog prava nadzora te politike Unije.

               85

               Naprotiv, upravo se u tu svrhu zahtjev za izvještavanje, predviđen u članku 218. stavku 10. UFEU‑a, primjenjuje na sve postupke sklapanja međunarodnog sporazuma, uključujući sporazume koji se odnose isključivo na ZVSP.

               86

               Međutim, kada Parlament nije odmah i u potpunosti izviješten o svim fazama postupka u skladu s člankom 218. stavkom 10. UFEU‑a, uključujući o onoj koja prethodi sklapanju sporazuma, on nije u mogućnosti ostvariti pravo nadzora koje su mu Ugovori povjerili u području ZVSP‑a i, ovisno o slučaju, istaknuti svoje gledište što se tiče, osobito, ispravne pravne osnove na kojoj se akt u pitanju treba temeljiti. Nepoštovanje tog zahtjeva za izvještavanje, u tim okolnostima, ugrožava uvjete izvršavanja funkcija Parlamenta u području ZVSP‑a i stoga predstavlja bitnu povredu postupka.

               87

               U tim okolnostima, drugi tužbeni razlog je osnovan i pobijanu odluku stoga treba poništiti.

         O održavanju na snazi učinaka pobijane odluke

               88

               I Parlament i Vijeće, kao i većina država članica intervenijenata, od Suda zahtijevaju da, u slučaju da poništi pobijanu odluku, održi na snazi njezine učinke sve dok se ona ne zamijeni.

               89

               U skladu s člankom 264. drugim stavkom UFEU‑a, Sud može, ako to smatra potrebnim, navesti koji se učinci akta koji je poništio moraju smatrati konačnima.

               90

               Potrebno je priznati da bi poništenje pobijane odluke bez održavanja na snazi njenih učinaka moglo spriječiti odvijanje operacija koje se vode na temelju sporazuma EU‑Mauricijus i, osobito, punu učinkovitost progona i postupaka protiv osoba osumnjičenih za kaznena djela piratstva koje je zadržao EUNAVFOR.

               91

               Stoga Sud treba izvršiti ovlast koju mu daje članak 264. drugi stavak UFEU‑a i održati na snazi učinke pobijane odluke čije se poništenje proglašava ovom presudom.

         Troškovi

               92

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Međutim, na temelju stavka 3. istog članka, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove.

               93

               Budući da su u ovom slučaju i Parlament i Vijeće djelomično uspjeli u svojim zahtjevima, valja odlučiti da oni snose vlastite troškove.

               94

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Poništava se Odluka Vijeća 2011/640/ZVSP od 12. srpnja 2011. o potpisivanju i sklapanju Sporazuma između Europske unije i Republike Mauricijus o uvjetima i načinima premještaja osoba osumnjičenih za kazneno djelo piratstva i s njime povezanim zaplijenjenim dobrima, koje su zadržale pomorske snage pod vodstvom Europske unije, u Republiku Mauricijus te o uvjetima postupanja s osobama osumnjičenima za počinjenje kaznenog djela piratstva nakon njihovog premještaja.

                        2.

                           Učinci Odluke 2011/640 održavaju se na snazi.

                        3.

                           Europski parlament i Vijeće Europske unije snose vlastite troškove.

                        4.

                           Češka Republika, Francuska Republika, Talijanska Republika, Kraljevina Švedska, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske kao i Europska komisija snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 21. listopada 2003.#Solvay Pharmaceuticals BV protiv Vijeća Europske unije.#Direktiva 70/524/EEZ - Tužba za poništenje - Dopuštenost.#Predmet T-392/02.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. studenoga 2013.#Deutsche Lufthansa AG protiv Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Koblenz.#Državne potpore – Članci 107. UFEU‑a i 108. UFEU‑a – Prednosti koje javno poduzeće operator zračne luke dodjeljuje niskobudžetnoj zrakoplovnoj kompaniji – Odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka u vezi s tom mjerom – Obveza sudova država članica da postupe sukladno ocjeni Komisije danoj u ovoj odluci o postojanju potpore.#Predmet C-284/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      21. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Državne potpore — Članci 107. UFEU‑a i 108. UFEU‑a — Prednosti koje javno poduzeće operator zračne luke dodjeljuje niskobudžetnoj zrakoplovnoj kompaniji — Odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka u vezi s tom mjerom — Obveza sudova država članica da postupe sukladno ocjeni Komisije danoj u ovoj odluci o postojanju potpore“
      U predmetu C‑284/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Koblenz (Njemačka), odlukom od 30. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 7. lipnja 2012., u postupku

         Deutsche Lufthansa AG

      protiv

         Flughafen Frankfurt‑Hahn GmbH,

      uz sudjelovanje:

         Ryanair Ltd,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Deutsche Lufthansa AG, A. Martin‑Ehlers, Rechtsanwalt,

               —

               za Flughafen Frankfurt‑Hahn GmbH, T. Müller‑Heidelberg, Rechtsanwalt,

               —

               za Ryanair Ltd, G. Berrisch, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Lepièce, avocate,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Noort i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, V. Di Bucci i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 107. UFEU‑a i 108. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Deutsche Lufthansa AG (u daljnjem tekstu: Lufthansa) i Flughafen Frankfurt‑Hahn GmbH (u daljnjem tekstu: FFH), operatora zračne luke Frankfurt‑Hahn (Njemačka), u vezi s prestankom i povratom državnih potpora koje je FFH dodijelio Ryanair Ltd‑u (u daljnjem tekstu: Ryanair).

         Pravni okvir

               3

               Članak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) naslovljen „Klauzula o mirovanju” glasi kako slijedi:
               „Potpora koja podliježe obvezi prijave u skladu s člankom 2. stavkom 1., ne smije stupiti na snagu prije nego što Komisija donese, ili se smatra da je donijela, odluku kojom se odobrava ta potpora.”

               4

               Članak 4. ove uredbe naslovljen „Prethodno ispitivanje prijave i odluka Komisije” u svojim stavcima 2. do 4. predviđa:
               „2.   U slučaju kada slijedom prethodnog ispitivanja Komisija ustanovi da prijavljena mjera ne predstavlja potporu, takav nalaz bilježi u obliku odluke.
               3.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja ustanovi da ne postoje nikakve sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima zajedničkog tržišta u onoj mjeri u kojoj je to obuhvaćeno člankom [107. stavkom 1. UFEU‑a], ona donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna mjera u skladu s načelima zajedničkog tržišta […]
               4.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja, ustanovi da postoje sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima zajedničkog tržišta, ona donosi odluku o pokretanju postupka u skladu s člankom [108. stavkom 2. UFEU‑a] (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka).”

               5

               Članak 6. spomenute Uredbe naslovljen „Formalni istražni postupak” u svom stavku 1. određuje:
               „Odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka sadrži sažeti prikaz svih bitnih činjeničnih i pravnih pitanja, obuhvaća prethodnu ocjenu predložene mjere koju je Komisija obavila kako bi utvrdila predstavlja li ona potporu te navodi moguće sumnje u pogledu njezine sukladnosti s načelima zajedničkog tržišta. Odlukom se od dotične države članice i drugih zainteresiranih strana zahtijeva da u propisanom roku, koji u uobičajenim okolnostima ne smije biti dulji od mjesec dana, iznesu primjedbe. […]”

               6

               Članak 7. iste uredbe naslovljen „Odluke Komisije o okončanju formalnog istražnog postupka” određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 8., formalni istražni postupak se okončava odlukom kako je predviđeno stavcima 2. do 5. ovog članka.
               2.   U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, prijavljena mjera ne predstavlja potporu, Komisija takav nalaz bilježi u obliku odluke.
               3.   U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, su sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima zajedničkog tržišta otklonjene, Komisija donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna potpora u skladu s načelima zajedničkog tržišta […]
               4.   Komisija pozitivnoj odluci može priložiti uvjete […] i obveze […]
               5.   U slučaju kada Komisija ustanovi da prijavljena potpora nije u skladu s načelima zajedničkog tržišta, donosi odluku o neprimjeni predmetne potpore […]
               6.   Odluke koje se donose u skladu sa stavcima 2., 3., 4. i 5. ovog članka moraju se donijeti čim se otklone sumnje iz članka 4. stavka 4. Komisija čini sve što je u njezinoj moći kako bi odluku usvojila u roku od 18 mjeseci od pokretanja postupka. […]
               […]”

               7

               Članak 11. Uredbe br. 659/1999 naslovljen „Nalog za obustavu ili privremeni povrat iznosa potpore” predviđa:
               „1.   Nakon što dotičnoj državi članici pruži priliku za podnošenje svojih primjedbi, Komisija može usvojiti odluku kojom se od države članice zahtijeva suspenzija svake nezakonite potpore sve dok Komisija ne donese odluku o sukladnosti predmetne potpore s načelima zajedničkog tržišta […]
               2.   Nakon što dotičnoj državi članici pruži priliku za podnošenje svojih primjedbi, Komisija može usvojiti odluku kojom se od države članice zahtijeva privremeni povrat sredstava potpore sve dok Komisija ne donese odluku o sukladnosti predmetne potpore s načelima zajedničkog tržišta […]
               […]”

               8

               Članak 12. ove uredbe naslovljen „Nepridržavanje odluke o nalogu” određuje:
               „Ako država članica ne izvrši nalog za obustavu ili povrat potpore, Komisija, u okviru ispitivanja suštine predmeta na temelju raspoloživih podataka, ima pravo izravno uputiti predmet [Sudu] te zatražiti izjavu da predmetno nepridržavanje predstavlja kršenje Ugovora.”

               9

               Na temelju članka 13. spomenute uredbe naslovljenog „Odluke Komisije”:
               „1.   Ispitivanje mogućih slučajeva nezakonite potpore dovodi do donošenja odluke u skladu s člankom 4. stavcima 2., 3. ili 4. U slučaju donošenja odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, postupak se okončava donošenjem odluke u skladu s člankom 7. […]
               2.   U slučajevima moguće nezakonite potpore i ne dovodeći u pitanje članak 11. stavak 2., Komisija nije obvezana rokom utvrđenim u članku 4. stavku 5., i članku 7. stavcima 6. i 7.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               FFH, operator civilne zračne luke Frankfurt‑Hahn, bio je do siječnja 2009. u 65 %-tnom vlasništvu Fraport AG‑a, 17,5 %-tnom vlasništvu savezne zemlje Porajnje‑Falačka i 17,5 %-tnom vlasništvu savezne pokrajine Hessen. Fraport AG je dioničko društvo čije dionice kotiraju na burzi i koje je u većinskom vlasništvu Savezne Republike Njemačke, savezne pokrajine Hessen i grada Frankfurta na Majni.

               11

               FFH je od početka obavljanja svoje djelatnosti ostvarivao godišnje gubitke u iznosu od nekoliko milijuna eura. Na dan 31. prosinca 2011. ti su gubici iznosili otprilike 197 milijuna eura. Do 2009. pokrivao ih je Fraport AG na temelju sporazuma o prijenosu rezultata. Međutim, Fraport AG je 1. siječnja 2009. prodao svoje udjele saveznoj pokrajini Porajnje‑Falačkoj po simboličnoj cijeni od jednog eura. Ovaj prijenos bio je motiviran nemogućnošću uvođenja poreza na putnike kojim bi se smanjili gubici koje je ostvarila zračna luka Frankfurt‑Hahn zato što je Ryanair imao namjeru, da se takav porez bio uveo, napustiti zračnu luku.

               12

               Ryanair je niskobudžetna zrakoplovna kompanija koja ostvaruje više od 95 % putničkog prometa zračne luke Frankfurt‑Hahn. Prema popisu pristojbi ove zračne luke iz 2001., zrakoplovne kompanije koje su se njome koristile morale su platiti pristojbe u iznosu od 4,35 eura po izlaznom putniku. Međutim, Ryanairu nije naplaćena nikakva pristojba za uzlijetanje, prilaženje, slijetanje ili korištenje infrastrukture zračne luke zato što je koristio isključivo zrakoplove koji su mu, sukladno spomenutom popisu, davali pravo na izuzeće, odnosno zrakoplove čija je masa prilikom uzlijetanja bila između 5,7 i 90 tona.

               13

               Popis pristojbi zračne luke Frankfurt‑Hahn iz 2006. temelji se na ljestvici uspostavljenoj ovisno o broju putnika koje neka zrakoplovna kompanija godišnje preveze polazeći iz te zračne luke, pri čemu je raspon između 5,35 eura za manje od 100.000 putnika godišnje i 2,24 eura za više od 3 milijuna putnika. Ovaj popis propisuje, osim toga, izuzeće od pristojbi za slijetanje i uzlijetanje, kao i od pristojbi koje se odnose na pružanje usluga zračne plovidbe i zemaljske usluge, pod uvjetom da trajanje zemaljskih usluga ne traje dulje od 30 minuta. Spomenuti popis predviđa također dodjeljivanje „potpore za komercijalizaciju” za otvaranje novih zračnih linija. Iznos ove potpore određuje se s obzirom na ukupnu količinu putnika koje preveze dotična zrakoplovna kompanija. Ryanair je koristio spomenutu potporu.

               14

               Budući da je poslovna praksa koju je provodio FFH predstavljala državnu potporu o kojoj Komisija nije bila obaviještena i koja je stoga bila dodijeljena suprotno članku 108. stavku 3. UFEU‑a, Lufthansa je 26. studenoga 2006. uputila Landgericht Bad Kreuznach zahtjev da se naloži povrat iznosa uplaćenih Ryanairu na temelju „potpore za komercijalizaciju” tijekom 2002. i 2005. te iznosa koji odgovaraju smanjenjima aerodromskih pristojbi od kojih je Ryanair imao koristi u 2003. zbog primjene popisa iz 2001., kao i ukidanje svake potpore u korist Ryanaira.

               15

               Nakon što je njen zahtjev odbijen, Lufthansa je podnijela žalbu Oberlandesgericht Koblenz. Budući da nije uspjela u svom žalbenom zahtjevu, uputila je Bundesgerichtshof zahtjev za reviziju. Bundesgerichtshof je presudom od 10. veljače 2011. ukinuo presudu Oberlandesgericht Koblenz i vratio mu predmet kako bi utvrdio je li bio povrijeđen članak 108. stavak 3. UFEU‑a.

               16

               Odlukom od 17. lipnja 2008. Komisija je, što se tiče eventualnih državnih potpora koje je Savezna Republika Njemačka dodijelila FFH‑u i Ryanairu, otvorila formalni istražni postupak u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a (SL 2009, C 12, str. 6.). Među mjerama predviđenim ovom odlukom su smanjenje aerodromskih pristojbi kao i odredbe iz područja potpore za komercijalizaciju u korist Ryanaira. U spomenutoj odluci Komisija je zauzela preliminarno stajalište prema kojem je svaka pojedina mjera u pitanju bila selektivna i predstavljala državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, osim ako nije zadovoljavala načelo privatnog ulagača. Što se tiče ovog načela, Komisija je, na temelju informacija kojima je raspolagala u trenutku donošenja odluke od 17. lipnja 2008., navela da aerodromske pristojbe koje je Ryanair platio nisu dovoljne za pokrivanje troškova koje je imao FFH.

               17

               Oberlandesgericht Koblenz je stoga uputio Komisiji zahtjev za mišljenje na temelju točke 3.2 Obavijesti Komisije o pravilima iz područja državnih potpora koja primjenjuju nacionalna zakonodavstva (SL 2009, C 85, str. 1.). U svom mišljenju Komisija je navela da Oberlandesgericht Koblenz ne mora sam ocjenjivati mogu li se predmetne mjere kvalificirati kao državna potpora ili ne, s obzirom na to da se može pozvati na njenu odluku od 17. lipnja 2008. kako bi zaključio o svim posljedicama koje proizlaze iz povrede članka 108. stavka 3. UFEU‑a. Što se tiče merituma, Komisija je precizirala da su predmetne mjere istodobno i pripisive državi i selektivne.

               18

               Smatrajući, međutim, da je njegova dužnost odrediti jesu li predmetne mjere državna potpora i, posebice, sumnjajući u selektivnost ovih mjera, Oberlandesgericht Koblenz je odlučio obustaviti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Ima li neosporavana odluka Komisije o pokretanju formalnog istražnog postupka, predviđenog u članku 108. stavku 3. drugoj rečenici UFEU‑a, za posljedicu da je nacionalni sud, kojemu je upućen zahtjev za povrat izvršenih isplata i za ukidanje svih isplata, vezan mišljenjem koje je Komisija izrazila u svojoj odluci o pokretanju postupka s obzirom na pitanje može li se sporna mjera okvalificirati kao potpora?

                        2)

                        U slučaju da je odgovor na prvo pitanje negativan:
                        Kada javno poduzeće, kako je opisano u članku 2. točki (b) i (i) Direktive Komisije 2006/111/EZ od 16. studenoga 2006. o transparentnosti financijskih odnosa između država članica i javnih poduzeća, kao i o financijskoj transparentnosti unutar određenih poduzeća (SL L 318, str. 17. [...]) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 163.), koristi zračnu luku, mogu li se mjere koje ovo poduzeće usvoji okvalificirati, u pogledu propisa o državnim potporama, kao selektivne mjere u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a na temelju same činjenice da od njih imaju koristi samo poduzeća zračnih prijevoznika koja koriste zračnu luku?

                        3)

                        U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje:

                                 a)

                                 Mora li se kriterij selektivnosti smatrati neispunjenim ako javno poduzeće operator zračne luke prizna, na transparentan način, iste uvjete za sve zrakoplovne kompanije koje odluče koristiti zračnu luku?

                                 b)

                                 Vrijedi li on također i onda kad se operator zračne luke odlučio za određeni komercijalni model (u stvarnosti: suradnja s niskobudžetnim zrakoplovnim kompanijama) i kada uvjeti korištenja prilagođeni ovoj klijenteli ne privlače na isti način sve zrakoplovne kompanije?

                                 c)

                                 Mora li se neka mjera u svakom slučaju smatrati selektivnom kada zrakoplovna kompanija tijekom većeg broja godina ostvaruje bitan dio putničkog prometa zračne luke?”

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               19

               Lufthansa osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku na temelju toga što odluka kojom se upućuje prethodno pitanje nije dovoljno obrazložena i što ne objašnjava detaljno činjenični okvir spora u glavnom postupku.

               20

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao što i proizlazi iz ustaljene sudske prakse, da potreba za tumačenjem prava Unije koje je korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se temelje ova pitanja (vidjeti presude od 31. siječnja 2008., Centro Europa 7, C‑380/05, Zb., str. I‑349., točka 57. i navedena sudska praksa, kao i od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C‑384/08, Zb., str. I‑2055., točku 32.). Ovi zahtjevi osobito vrijede u području tržišnog natjecanja koje je obilježeno kompleksnim činjeničnim i pravnim situacijama (vidjeti u tom smislu osobito presude od 26. siječnja 1993., Telemarsicabruzzo i dr., C‑320/90 do C‑322/90, Zb., str. I‑393., točku 7., kao i gore navedenu Attanasio Group, točku 32. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Prema praksi Suda, također je važno da nacionalni sudac točno navede razloge koji su ga doveli do toga da si postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim postaviti prethodna pitanja Sudu (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 6. prosinca 2005., ABNA i dr., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 i C‑194/04, Zb., str. I‑10423., točku 46. i navedenu sudsku praksu, kao i rješenje od 20. siječnja 2011., Chihabi i dr., C‑432/10, točku 22.).

               22

               U predmetnom slučaju, nužno je utvrditi da odluka kojom je sud uputio prethodno pitanje sadrži činjenične i pravne elemente koji omogućuju, kako Sudu da pruži korisne odgovore sudu koji je uputio zahtjev, tako i vladama država članica i drugim zainteresiranim osobama, da izlože svoja očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije. Osim toga, razlozi koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da postavi prethodna pitanja Sudu jasno su navedeni u odluci kojom je sud uputio zahtjev.

               23

               Prema tome, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

         O prvom pitanju

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li, nakon što je na temelju primjene članka 108. stavka 3. UFEU‑a Komisija pokrenula formalni istražni postupak predviđen u stavku 2. spomenutog članka u vezi s neprijavljenom državnom mjerom koja se primjenjuje, nacionalni sud kojemu je upućen zahtjev kojim se traži ukidanje primjene ove mjere i povrat već isplaćenih iznosa, obvezan izvesti zaključak o eventualnoj povredi obveze obustave primjene te mjere.

               25

               Članak 108. stavak 3. UFEU‑a uređuje preventivni nadzor planova o novim potporama (presude od 11. prosinca 1973., Lorenz, 120/73, Zb., str. 1471., točka 2., kao i od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication, u daljnjem tekstu: presuda CELF I, C‑199/06, Zb., str. I‑469., točka 37.).

               26

               Na taj način organizirana prevencija ima za cilj osigurati primjenu samo onih mjera koje su spojive s unutarnjim tržištem. Kako bi se ostvario ovaj cilj, odgađa se provedba plana o potpori sve dok Komisija svojom konačnom odlukom ne otkloni sumnju o njegovoj spojivosti s unutarnjim tržištem (gore navedena presuda CELF I, točka 48.).

               27

               Provođenje ovog sustava nadzora pripada s jedne strane Komisiji, a s druge strane nacionalnim sudovima, pri čemu su njihove uloge komplementarne, ali različite (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 1996., SFEI i dr., C‑39/94, Zb., str. I‑3547, točku 41.; od 21. listopada 2003., van Calster i dr., C‑261/01 i C‑262/01, Zb., str. I‑12249., točku 74., kao i od 5. listopada 2006., Transalpine Ölleitung in Österreich, C‑368/04, Zb., str. I‑9957., točke 36. i 37.).

               28

               Dok ocjena spojivosti mjera potpora s unutarnjim tržištem pripada u isključivu nadležnost Komisije koja djeluje pod nadzorom sudova Unije, nacionalni sudovi do konačne odluke Komisije paze na zaštitu prava pojedinaca u slučaju eventualnog kršenje zabrane predviđene u članku 108. stavku 3. UFEU‑a od strane državnih vlasti (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude van Calster i dr., točku 75., kao i Transalpine Ölleitung in Österreich, točku 38.).

               29

               Intervencija nacionalnih sudova posljedica je izravnog učinka koji je priznat zabrani izvršavanja planova potpore propisanog u članku 108. stavku 3. posljednjoj rečenici UFEU‑a. U tom pogledu, Sud je točno naveo da se neposredno primjenjiva zabrana primjene predviđena u ovoj odredbi odnosi na svaku potporu koja bi se primijenila, a koja nije prijavljena (gore navedena presuda Lorenz, točka 8.; od 21. studenoga 1991., Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires i Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, u daljnjem tekstu: presuda FNCE, C‑354/90, Zb., str. I‑5505., točka 11., kao i gore navedena SFEI e.a., točka 39.).

               30

               Nacionalni sudovi moraju jamčiti pojedincima da će se, sukladno njihovom nacionalnom pravu, donijeti cjelovit zaključak o povredi posljednje rečenice članka 108. stavka 3. UFEU‑a što se tiče, kako valjanosti provedbenih akata, tako i povrata financijskih potpora dodijeljenih uz kršenje ove odredbe ili eventualnih privremenih mjera (gore navedene presude FNCE, točka 12., kao i SFEI i dr., točka 40.).

               31

               Cilj zadaće nacionalnih sudova jest, posljedično, donijeti prikladne mjere za ispravljanje nezakonitosti primjene potpora, kako korisnik ne bi mogao slobodno raspolagati ovima za vrijeme preostalo do odluke Komisije (presuda od 11. ožujka 2010., CELF i ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, Zb., str. I‑2099., točka 30.)

               32

               Pokretanje formalnog istražnog postupka od strane Komisije, predviđenog u članku 108. stavku 2. UFEU‑a, ne oslobađa stoga nacionalne sudove od njihove obveze da štite prava pojedinaca suočenih s eventualnim kršenjem članka 108. stavka 3. UFEU‑a (gore navedena presuda SFEI i dr., točka 44.).

               33

               Ipak, doseg ove obveze može se razlikovati s obzirom na pitanje je li Komisija ili nije pokrenula formalni istražni postupak u vezi s mjerom koja je predmet spora pred nacionalnim sudom.

               34

               U slučaju da Komisija još nije pokrenula formalni istražni postupak i stoga se još nije izjasnila o pitanju mogu li mjere koje se ispituju predstavljati državne potpore, nacionalni sudovi mogu, nakon što im se uputi zahtjev za donošenje zaključka o eventualnoj povredi posljednje rečenice članka 108. stavka 3. UFEU‑a, tumačiti i primjenjivati pojam potpore s ciljem utvrđivanja je li o ovim potonjima trebalo obavijestiti Komisiju (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu SFEI i dr., točke 49. i 53. kao i točku 1. izreke). Ti sudovi moraju osobito provjeriti predstavlja li predmetna mjera prednost i je li selektivna, to jest stavlja li određene poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (gore navedena presuda Transalpine Ölleitung in Österreich, točka 39.).

               35

               U biti, obveza obavještavanja i zabrana primjene predviđena u članku 108. stavku 3. UFEU‑a odnosi se na planove koji bi mogli biti okvalificirani kao državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Prema tome, prije donošenja zaključka o eventualnoj povredi posljednje rečenice članka 108. stavka 3. UFEU‑a nacionalni sudovi moraju prethodno odlučiti o pitanju predstavljaju li predmetne mjere državne potpore ili ne.

               36

               U slučaju da je Komisija već pokrenula formalni istražni postupak predviđen u članku 108. stavku 2. UFEU‑a, valja ispitati koje mjere nacionalni sudovi moraju poduzeti.

               37

               Iako je istina da su ocjene dane prilikom donošenja odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka privremenog karaktera, ova okolnost ne znači da odluka nema pravnog učinka.

               38

               Važno je istaknuti u tom pogledu da, u slučaju kada bi nacionalni sudovi procijenili da neka mjera ne predstavlja potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a pa prema tome ne bi obustavili njenu primjenu, a Komisija bi u svojoj odluci o pokretanju formalnog istražnog postupka utvrdila da bi ova mjera mogla imati elemente potpore, koristan učinak članka 108. stavka 3. UFEU‑a bio bi spriječen.

               39

               Naime, s jedne strane, ako bi prethodna ocjena o tome predstavlja li mjera u pitanju potporu, dana u okviru odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, naknadno bila potvrđena i konačnom odlukom Komisije, nacionalni sudovi bi povrijedili svoju obvezu, koju im nameće članak 108. stavak 3. UFEU‑a i članak 3. Uredbe br. 659/1999, da obustave primjenu svih planova potpore do usvajanja odluke Komisije o spojivosti tog plana s unutarnjim tržištem.

               40

               S druge strane, čak i kad bi Komisija u svojoj konačnoj odluci morala donijeti zaključak o nepostojanju elemenata potpore, cilj prevencije koja podupire sustav nadzora državnih potpora koji uspostavlja Ugovor FEU i koji se spominje u točkama 25. i 26. ove presude ide za tim da se, nakon što je u odluci o pokretanju formalnog istražnog postupka izražena sumnja u pogledu toga predstavlja li ova mjera potporu i je li spojiva s unutarnjim tržištem, njena primjena odgodi dok se ova sumnja ne otkloni konačnom odlukom Komisije.

               41

               Također je važno istaknuti da primjena pravila Unije u području državnih potpora počiva na obvezi lojalne suradnje između nacionalnih sudova s jedne strane i Komisije i sudova Unije s druge strane, u okviru koje svatko djeluje sukladno ulozi koja mu je Ugovorom dodijeljena. U okviru ove suradnje nacionalni sudovi moraju poduzeti sve opće i posebne mjere koje jamče ispunjavanje obveza koje proizlaze iz prava Unije i suzdržati se od onih koje bi mogle dovesti u opasnost ostvarenje ciljeva Ugovora, kao što i proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a. Tako se nacionalni sudovi osobito moraju suzdržati od donošenja odluka koje su u suprotnosti s odlukom Komisije, čak i ako je ona privremenog karaktera.

               42

               Posljedično, nakon što Komisija pokrene formalni istražni postupak u vezi s mjerom čija je primjena u tijeku, nacionalni sudovi su obvezni poduzeti sve potrebne mjere kako bi se donio zaključak o eventualnoj povredi obveze obustave primjene spomenute mjere.

               43

               U tu svrhu nacionalni sudovi mogu odlučiti obustaviti primjenu predmetne mjere i naložiti povrat već isplaćenih iznosa. Također mogu odlučiti odrediti privremene mjere kako bi, s jedne strane, sačuvali interese stranaka u pitanju i, s druge strane, koristan učinak odluke Komisije da pokrene formalni istražni postupak.

               44

               Kada nacionalni sudovi imaju sumnji u vezi s tim predstavlja li predmetna mjera državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ili u vezi s valjanošću ili tumačenjem odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, oni mogu s jedne strane zahtijevati od Komisije pojašnjenja, a s druge strane mogu ili moraju, sukladno drugom i trećem stavku članka 267. UFEU‑a, tako kako ga tumači Sud, postaviti Sudu prethodno pitanje (vidjeti, u tom pogledu, što se tiče upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku koja se tiču ocjenjivanja valjanosti državnih potpora, presudu od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, Zb., str. I‑289., točke 72. do 74.).

               45

               Uzimajući u obzir sva prethodno navedena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti:

                        —

                        kada Komisija, na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a, pokrene formalni istražni postupak predviđen u drugom stavku spomenutog članka u pogledu neke mjere čija je primjena u tijeku, a koja nije prijavljena, nacionalni sud kojemu je upućen zahtjev za ukidanje primjene ove mjere i za povrat već isplaćenih iznosa, obvezan je poduzeti sve potrebne mjere kako bi se izveo zaključak o eventualnoj povredi obveze obustave primjene spomenute mjere.

                        —

                        U tu svrhu nacionalni sud može odlučiti obustaviti primjenu predmetne mjere i naložiti povrat već isplaćenih iznosa. Također može odlučiti odrediti privremene mjere kako bi se sačuvali, s jedne strane, interesi stranaka u pitanju i, s druge strane, koristan učinak odluke Komisije da pokrene formalni istražni postupak.

                        —

                        Kada nacionalni sud ima sumnji u vezi s tim predstavlja li predmetna mjera državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ili u vezi s valjanošću ili tumačenjem odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, on može s jedne strane zahtijevati od Komisije pojašnjenja, a s druge strane može ili mora, sukladno drugom i trećem stavku članka 267. UFEU‑a, postaviti Sudu prethodno pitanje.

         O drugom i trećem pitanju

               46

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nema mjesta odlučivanju o drugom i trećem pitanju.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Kada Europska komisija, na temelju primjene članka 108. stavka 3. UFEU‑a, pokrene formalni istražni postupak predviđen u drugom stavku spomenutog članka u pogledu neke mjere čija je primjena u tijeku, a koja nije prijavljena, nacionalni sud kojemu je upućen zahtjev za ukidanje primjene ove mjere i za povrat već isplaćenih iznosa obvezan je poduzeti sve potrebne mjere kako bi se izveo zaključak o eventualnoj povredi obveze obustave primjene spomenute mjere.

                     U tu svrhu nacionalni sud može odlučiti obustaviti primjenu predmetne mjere i naložiti povrat već isplaćenih iznosa. Također može odlučiti odrediti privremene mjere kako bi se sačuvali, s jedne strane, interesi stranaka u pitanju i, s druge strane, koristan učinak odluke Europske komisije da pokrene formalni istražni postupak.

                     Kada nacionalni sud ima sumnji u vezi s tim predstavlja li predmetna mjera državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ili u vezi s valjanošću ili tumačenjem odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, on može s jedne strane zahtijevati od Europske komisije pojašnjenja, a s druge strane može ili mora, sukladno drugom i trećem stavku članka 267. UFEU‑a, postaviti Sudu Europske unije prethodno pitanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (peto vijeće) od 17. rujna 1997. # Fazenda Pública protiv Fricarnes SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal. # Predmet C-28/96.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. prosinca 2008.#Krystyna Zablocka-Weyhermüller protiv Land Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Stuttgart - Njemačka.#Predmet C-221/07.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 29. listopada 2009.#Dinter GmbH protiv Hauptzollamt Düsseldorf (C-522/07) i Europol Frost-Food GmbH protiv Hauptzollamt Krefeld (C-65/08).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Zajednička carinska tarifa.#Spojeni predmeti C-522/07 i C-65/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. rujna 2011.#Francisco Javier Rosado Santana protiv Consejería de Justicia y Administración Pública de la Junta de Andalucía.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 12 de Sevilla - Španjolska.#Socijalna politika - Direktiva 1999/70/EZ.#Predmet C-177/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) 28. veljače 2012.#Inter-Environnement Wallonie ASBL i Terre wallonne ASBL protiv Région wallonne.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Conseil d'État.#Predmet C-41/11.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 25. lipnja 2015.#Loutfi Management Propriété Intellectuelle SARL protiv AMJ Meatproducts NV i Halalsupply NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žig Zajednice – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 9. stavak 1. točka (b) – Učinci – Prava koja proizlaze iz žiga Zajednice – Istovjetni ili slični žigovi – Zabrana uporabe – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Ocjena – Uzimanje u obzir upotrebe jezika koji nije službeni jezik Europske unije.#Predmet C-147/14.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      25. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Žig Zajednice — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 9. stavak 1. točka (b) — Učinci — Prava koja proizlaze iz žiga Zajednice — Istovjetni ili slični žigovi — Zabrana uporabe — Vjerojatnost dovođenja u zabludu — Ocjena — Uzimanje u obzir upotrebe jezika koji nije službeni jezik Europske unije“
      U predmetu C‑147/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Brussel (Belgija), odlukom od 17. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 28. ožujka 2014., u postupku

         Loutfi Management Propriété intellectuelle SARL

      protiv

         AMJ Meatproducts NV,

         Halalsupply NV,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Loutfi Management Propriété intellectuelle SARL, P. Péters, advocaat,

               —

               za AMJ Meatproducts NV i Halalsupply NV, C. Dekoninck i K. Roox, advocaten,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman i F. Bulst, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Loutfi Management Propriété intellectuelle SARL (u daljnjem tekstu: Loutfi), s jedne strane, i društva AMJ Meatproducts NV (u daljnjem tekstu: Meatproducts) i društva Halalsupply NV (u daljnjem tekstu: Halalsupply), s druge strane, povodom navodne povrede dvaju žigova Zajednice koje je registrirao Loutfi.

         Pravni okvir

               3

               Članak 9. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 naslovljen „Prava koja proizlaze iz žiga Zajednice“ utvrđuje prava koja su dodijeljena nositelju žiga Zajednice. Ta odredba predviđa:
               „Žig Zajednice nositelju daje isključiva prava u pogledu tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe:

                        (a)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom Zajednice u odnosu na proizvode ili usluge koje su istovjetne s onima za koje je žig Zajednice registriran;

                        (b)

                        svaki znak kad, zbog istovjetnosti sa žigom Zajednice ili sličnosti žigu Zajednice i istovjetnosti ili sličnosti proizvodima ili uslugama obuhvaćenima žig om Zajednice i tim znakom, postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu tog znaka i žiga;

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               4

               Loutfi je nositelj sljedećih žigova Zajednice:

                        —

                        žiga Zajednice br. 8572638 prijavljenog 24. rujna 2009. i registriranog 22. ožujka 2010. za proizvode iz razreda 29. (među kojima meso, ribu, perad i divljač), razreda 30. (među kojima šećer, kruh, slastičarske proizvode i med) i razreda 32. (među kojima pivo, mineralne vode i druga bezalkoholna pića) u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen (u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum). Ovaj žig Zajednice odnosi se na sljedeći znak u kojem su kombinirane crvena, bijela i zelena boja:

               —

               žiga Zajednice br. 10217198, prijavljenog 24. kolovoza 2011. i registriranog 8. siječnja 2012. za proizvode iz razreda 29. (među kojima meso, ribu, perad i divljač) i razreda 30. (među kojima šećer, kruh, slastičarske proizvode i med) u smislu Nicanskog sporazuma u odnosu na sljedeći znak u kojem su kombinirane crvena, bijela i zelena boja:

               5

               Društvo Meatproducts, koje je tada nosilo naziv „Deko Vleeswarenfabriek“, prijavilo je 3. studenoga 2011. žig Beneluxa EL BAINA za proizvode iz:

                        —

                        razreda 29. u smislu Nicanskog sporazuma („meso, mesni proizvodi, pripremljeni mesni proizvodi, pripremljeni proizvodi od peradi, kobasice, mesne kobasice, kobasice od peradi, kobasice od divljači, jela od mesa, riba i divljač ukoliko se na njih ne primjenjuju drugi razredi, mesni ekstrakti, gore navedeni proizvodi pripravljeni u skladu s islamom“), i

                        —

                        razreda 30. u smislu Nicanskog sporazuma („pripravljena jela pod uvjetom da se na njih ne primjenjuju drugi razredi; kava, čaj, kakao, šećer, riža, tapioka, (…) brašno i proizvodi od žitarica, kruh, slastičarski proizvodi i slatkiši (…), gore navedeni proizvodi pripravljeni u skladu s islamom“).

               6

               Žig EL BAINA registriran je 10. veljače 2012. pod brojem 909776 i odnosi se na sljedeći znak, bez kombinacije boja (u daljnjem tekstu: razmatrani žig:

               7

               Društvo Halalsupply preuzelo je poslovanje društva Meatproducts, uključujući portfelj žigova potonjeg.

               8

               Društvo Loutfi pokrenulo je pred predsjednikom rechtbank van koophandel te Brussel (trgovački sud u Bruxellesu) ovršni postupak u vezi s povredom žiga na temelju članka 9. stavka 1. točaka (a) i (b) Uredbe br. 207/2009 kako bi se, među ostalim, društvima Deko, Halalsupply i svakom posjedniku proizvoda (koji se prodaje pod žigom EL BAINA), ambalaže tih proizvoda kao i pripadajućih dokumenata zabranilo da njima raspolažu pod prijetnjom novčane kazne.

               9

               Zahtjev je prihvaćen rješenjem od 5. travnja 2012.

               10

               Rješenjem od 31. srpnja 2012. predsjednik rechtbank van koophandel te Brussel na zahtjev društava Meatproducts i Halalsupply naložio je ukidanje zaštitnih mjera koje su bile predmet rješenja od 5. travnja 2012.

               11

               Društvo Loutfi podnijelo je hof van beroep te Brussel (žalbeni sud u Bruxellesu) žalbu protiv rješenja od 31. srpnja 2012.

               12

               U svojoj presudi sud koji je uputio zahtjev osobito ističe da se razmatrani znak odnosi na iste proizvode ili barem na proizvode slične onima označenima dvama žigovima Zajednice.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev nadalje napominje da su proizvodi koje na tržište stavljaju društvo Loutfi kao i društva Meatproducts i Halalsupply proizvodi „halal“, pripremljeni u skladu s obredom predviđenim muslimanskom religijom i stoga ponajprije namijenjeni muslimanskoj javnosti.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev zaključuje da se relevantna javnost u ovom slučaju treba definirati kao javnost koju čine muslimanski potrošači arapskog podrijetla koji konzumiraju prehrambene proizvode „halal“ u Europskoj uniji i koji imaju barem osnovno znanje arapskog pisma.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da su verbalni elementi „EL BNINA“, „EL BENNA“ i „EL BAINA“, koji su arapski izrazi napisani latinicom, dominantni u žigu Zajednice i u razmatranom žigu, baš kao i kada je riječ o onima napisanima arapskim pismom, iako su potonji nešto manje dominantni.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev nadalje naglašava da je činjenica, unatoč tome što su arapske riječi navedene latinicom i arapskim pismom u dvama žigovima Zajednice i u razmatranom znaku u određenoj mjeri vizualno slične, da se izgovor tih riječi u ovom jeziku znatno razlikuje, kao i značenje koje svaka od njih ima. U tu svrhu sud koji je uputio zahtjev navodi da u arapskom jeziku „el benna“ znači „okus“, „el bnina“„slatkoća“ i „el baina“„pogled“.

               17

               Uzimajući u obzir sve te elemente sud koji je uputio zahtjev zaključuje da ispitivanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu dvaju žigova Zajednice i relevantnog žiga može varirati s obzirom na značenje i izgovor verbalnih elemenata na arapskom jeziku, prikazanih latinicom i arapskim pismom, te s obzirom na sadržaj svakog od tih žigova Zajednice kao i razmatranog znaka.

               18

               U tim je okolnostima hof van beroep te Brussel (žalbeni sud u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009, uzimajući u obzir članke 21. i 22. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, tumačiti na način da pri ocjeni vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu žiga Zajednice u kojem prevladava jedna arapska riječ i znaka u kojem prevladava druga, vizualno slična, arapska riječ nadležni sudovi država članica mogu ili čak moraju ispitati i uzeti u obzir različit izgovor i različito značenje tih riječi iako arapski jezik nije službeni jezik Unije i država članica?“

         O prethodnom pitanju

               19

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da se prilikom ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu žiga Zajednice i znaka ‐ koji obuhvaćaju istovjetne ili slične proizvode i u kojima prevladava po jedna arapska riječ napisana latinicom i arapskim pismom, a te su riječi vizualno slične ‐ u okolnostima kada relevantna javnost žiga Zajednice i predmetnog znaka poznaje osnove arapskog pisma, značenje i izgovor tih riječi mogu ili moraju uzeti u obzir.

               20

               Najprije treba istaknuti da Uredba br. 207/2009, osobito njezin članak 9. stavak 1. točka (b), ne upućuje na upotrebu nijednog jezika ni posebnog pisma koje treba ili ne treba uzeti u obzir prilikom ocjene postoji li vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu.

               21

               Vjerojatnost dovođenja u zabludu treba ocjenjivati u odnosu na percepciju relevantne javnosti koju čini prosječni potrošač navedenih proizvoda i usluga, uobičajeno obaviješten i razumno pažljiv i oprezan (vidjeti u tom smislu presudu Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C‑457/01 P, EU:C:2004:258, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Određivanje relevantne javnosti i utvrđivanje istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga koje obuhvaćaju žigovi Zajednice i razmatrani znak proizlaze iz činjenične ocjene koju nacionalni sud treba izvršiti. U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev smatrao je da relevantna javnost treba biti definirana kao javnost koju čine muslimanski potrošači arapskog podrijetla koji konzumiraju prehrambene proizvode „halal“ u Europskoj uniji i koji imaju barem osnovno znanje arapskog pisma. K tomu, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je, kako proizlazi iz točke 12. ove odluke, istovjetnost ili barem sličnost proizvoda obuhvaćenih dvama žigovima Zajednice i relevantnim znakom.

               23

               Što se tiče vjerojatnosti dovođenja javnosti u zabludu koja može postojati između žigova Zajednice i razmatranog žiga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postojanje takve vjerojatnosti treba cjelovito ocijeniti uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju. Takva ocjena sadrži vizualnu, fonetsku i koncepcijsku usporedbu suprotstavljenih znakova uzimajući osobito u obzir njihove razlikovne i dominantne elemente (vidjeti u tom smislu presude Aceites del Sur‑Coosur/Koipe, C‑498/07 P, EU:C:2009:503, t. 59. i 60., kao i XXXLutz Marken/OHIM, C‑306/11 P, EU:C:2012:401, t. 39.).

               24

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da su verbalni elementi „EL BNINA“, „EL BENNA“ i „EL BAINA“ bili dominantni u dvama žigovima Zajednice i u razmatranom znaku kao što su bile, ali u manjoj mjeri, riječi na arapskom pismu. Sud koji je uputio zahtjev također ističe da, iako su ovi verbalni elementi u određenoj mjeri vizualno slični, iz dokumenata koje su Meatproducts i Halalsupply dostavili Sudu proizlazi da se izgovor i značenje navedenih verbalnih elemenata znatno razlikuju.

               25

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se trebaju uzeti u obzir fonetske i koncepcijske razlike jer bi se u protivnom ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu izvršila djelomično i stoga bez uzimanja u obzir ukupnog dojma koji žigovi Zajednice i razmatrani znak stvaraju kod relevantne javnosti.

               26

               Prema tome, na prethodno pitanje treba odgovoriti tako da članak 9. stavak 1. točku (b) treba tumačiti na način da se prilikom ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu žiga Zajednice i znaka, koji obuhvaćaju istovjetne ili slične proizvode i u kojima prevladava po jedna arapska riječ napisana latinicom i arapskim pismom, a te su riječi vizualno slične, u okolnostima kada relevantna javnost žiga Zajednice i predmetnog znaka poznaje osnove arapskog pisma, u obzir moraju uzeti značenje i izgovor tih riječi.

               27

               Budući da se odgovor na prethodno pitanje može izvesti iz teksta Uredbe br. 207/2009 i s time povezane sudske prakse Suda, ne treba ispitivati eventualne učinke odredaba Povelje Europske unije o temeljnim pravima na predmetni odgovor.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice treba tumačiti na način da se prilikom ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu žiga Zajednice i znaka, koji obuhvaćaju istovjetne ili slične proizvode i u kojim prevladava po jedna arapska riječ napisana latinicom i arapskim pismom, a te su riječi vizualno slične, u okolnostima kada relevantna javnost žiga Zajednice i predmetnog znaka poznaje osnove arapskog pisma, u obzir moraju uzeti značenje i izgovor tih riječi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski