title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. studenoga 2013.#Jan Sneller protiv DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV.#Osiguranje troškova pravne zaštite – Direktiva 87/344/EEZ – Članak 4. stavak 1. – Slobodan izbor odvjetnika od strane ugovaratelja osiguranja – Ugovorna odredba iz općih uvjeta primjenjivih na ugovor koji jamči pravnu pomoć u sudskim i upravnim postupcima koju pružaju zaposlenici osiguravatelja – Troškovi u vezi s pravnom pomoći vanjskog pravnog savjetnika koji se nadoknađuju samo ako se na temelju procjene osiguravatelja postupanje u predmetu povjeri vanjskom pravnom savjetniku.#Predmet C-442/12.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      7. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Osiguranje troškova pravne zaštite — Direktiva 87/344/EEZ — Članak 4. stavak 1. — Slobodan izbor odvjetnika od strane ugovaratelja osiguranja — Ugovorna odredba iz općih uvjeta primjenjivih na ugovor koji jamči pravnu pomoć u sudskim i upravnim postupcima koju pružaju zaposlenici osiguravatelja — Troškovi u vezi s pravnom pomoći vanjskog pravnog savjetnika koji se nadoknađuju samo ako se na temelju procjene osiguravatelja postupanje u predmetu povjeri vanjskom pravnom savjetniku“
      U predmetu C‑442/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 28. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2012., u postupku

         Jan Sneller

      protiv

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik osmog vijeća, u svojstvu predsjednika vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV, J. W. H. van Wijk i B. J. Drijber, advocaten,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman i K.‑P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za donošenje prethodne odluke odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive Vijeća 87/344/EEZ od 22. lipnja 1987. o usklađivanju zakona i drugih propisa o osiguranju troškova pravne zaštite (SL L 185, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 55.), primjenjivoga ratione temporis na glavni postupak.

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između J. Snellera i osiguravajućeg društva DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (u daljnjem tekstu: DAS) u pogledu pokrića troškova pravne pomoći koju pruža odvjetnik kojeg je odabrao ugovaratelj osiguranja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 11. Direktive 87/344 navodi:
               „[...] interes osoba koje imaju pokriće troškova pravne zaštite znači da osigurana osoba mora moći odabrati odvjetnika ili drugu osobu, koja je odgovarajuće kvalificirana prema nacionalnom pravu, u svakoj istrazi ili postupku i kad god nastupi sukob interesa”.

               4

               Članak 1. te direktive predviđa:
               „Svrha je ove Direktive usklađivanje odredbi, koje su utvrđene zakonom i drugim propisima, koje se odnose na osiguranje troškova pravne zaštite [...], kako bi se olakšalo djelotvorno korištenje slobode poslovnog nastana i što je više moguće isključio svaki sukob interesa koji posebno proizlazi iz činjenice da osiguravatelj osigurava drugu osobu ili osigurava osobu kako u vezi troškova pravne zaštite tako i u vezi neke druge vrste osiguranja […] te kako bi se u slučaju nastanka takvog sukoba omogućilo njegovo rješavanje.”

               5

               Članak 2. stavak 1. spomenute direktive glasi kako slijedi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na osiguranje troškova pravne zaštite. Isto se sastoji od preuzimanja obveze, a po plaćanju premije, da se snose troškovi sudskog postupka i pruže ostale usluge koje su izravno povezane s pokrićem osiguranja, posebno s ciljem:

                        —

                        osiguranja naknade za gubitak, štetu ili ozljedu koju je pretrpjela osigurana osoba, bilo izvansudskom nagodbom ili građanskim ili kaznenim postupkom,

                        —

                        obrane ili zastupanja osigurane osobe u građanskom, kaznenom, upravnom ili drugim postupcima ili u slučaju bilo kakvog zahtjeva podnesenog protiv nje.”

               6

               Članak 4. stavak 1. iste direktive predviđa:
               „U svakom ugovoru o osiguranju troškova pravne zaštite izričito se priznaje da:

                        (a)

                        kod angažiranja odvjetnika ili druge osobe koja je prema nacionalnom pravu odgovarajuće kvalificirana, u svrhu obrane, zastupanja ili služenja interesima osigurane osobe u istrazi ili postupku, osigurana osoba može slobodno odabrati odvjetnika ili drugu osobu;

                        (b)

                        osigurana osoba može odabrati odvjetnika ili, ako želi i ako je to dopušteno prema nacionalnom pravu, neku drugu odgovarajuće kvalificiranu osobu, da služi njezinim interesima kad god nastupi sukob interesa.”

               7

               Članak 5. Direktive 87/344/EEZ predviđa:
               „1.   Svaka država članica može predvidjeti iznimku od primjene članka 4. stavka 1. za osiguranje troškova pravne zaštite ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        osiguranje je ograničeno na slučajeve koji proizlaze iz upotrebe cestovnih vozila na državnom području dotične države članice;

                        (b)

                        osiguranje je povezano s ugovorom o pružanju pomoći u slučaju nezgode ili kvara cestovnog vozila;

                        (c)

                        ni osiguravatelj koji obavlja poslove osiguranja troškova pravne zaštite niti osiguravatelj koji obavlja poslove osiguranja pomoći ne obavljaju poslove niti jedne vrste osiguranja od odgovornosti;

                        (d)

                        poduzete su mjere kako bi pravno savjetovanje i zastupanje svake od stranaka u sporu obavljali potpuno neovisni odvjetnici, u slučajevima kada te stranke imaju osiguranje troškova pravne zaštite kod istog osiguravatelja.

                  2.   Iznimka koju država članica odobri društvu sukladno stavku 1. nema utjecaja na primjenu članka 3. stavka 2.”

         Nizozemsko pravo

               8

               Članak 4:67 stavak 1. Zakona o financijskoj kontroli (Wet op het financieel toezicht) glasi kako slijedi:
               „Osiguravatelj koji obavlja poslove osiguranja troškova pravne zaštite osigurava da u ugovoru koji se odnosi na osiguranje pravne zaštite bude izričito predviđeno da ugovaratelj osiguranja može slobodno izabrati odvjetnika ili drugog zakonom ovlaštenog stručnjaka,

                        a.

                        ako je angažiran odvjetnik ili drugi stručnjak zakonom ovlašten za obranu, zastupanje ili služenje interesima ugovaratelja osiguranja u sudskom ili upravnom postupku ili

                        b.

                        ako dođe do sukoba interesa.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je J. Sneller ugovorio osiguranje pravne zaštite pri društvu Reaal Schadeverzekeringen NV. Ugovor o osiguranju predviđa da je DAS društvo koje je zaduženo za pokrivanje troškova osiguranja pravne zaštite.

               10

               Spomenuti ugovor također predviđa da će predmete obrađivati DAS‑ovi vlastiti zaposlenici. Međutim, ako se na temelju ugovora ili prema mišljenju DAS‑a neki predmet mora povjeriti vanjskom savjetniku, ugovaratelj osiguranja ima pravo izabrati odvjetnika ili stručnjaka po svojem izboru.

               11

               U predmetu u glavnom postupku J. Sneller želi pokrenuti sudski postupak za naknadu štete protiv svojeg bivšeg poslodavca zbog neopravdanog otkaza. U tu svrhu namjerava potražiti pomoć od odvjetnika kojeg je sam odabrao i prepustiti snošenje troškova pravne pomoći svojem osiguravatelju troškova pravne zaštite. DAS se složio s pokretanjem takvog sudskog postupka, ali je izrazio stajalište da ugovor koji je sklopio J. Sneller ne predviđa, u takvom slučaju, pokrivanje troškova osiguranja pravne pomoći koju je pružio odvjetnik izabran od strane osiguranika. DAS je izjavio spremnost da sam osigura pravnu pomoć J. Snelleru posredstvom nekog od svojih zaposlenika koji nije odvjetnik.

               12

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi da sukladno nizozemskom pravu pravna pomoć u okviru postupka koji J. Sneller želi pokrenuti protiv svojeg bivšeg poslodavca nije obvezna.

               13

               Nakon DAS‑ovog odbijanja pokrića troškova prave pomoći koju je pružio odvjetnik kojeg je odabrao J. Snelleru, on je od voorzieningenrechtera te Amsterdam (sud u Amsterdamu nadležan za postupke privremene pravne zaštite) zatražio da DAS‑u naloži plaćanje spomenutih troškova. Odlukom od 8. ožujka 2011. voorzieningenrechter te Amsterdam odbio je taj zahtjev.

               14

               Gerechtshof te Amsterdam (Prizivni sud u Amsterdamu) presudom od 26. srpnja 2011. potvrdio je tu odluku. Gerechtshof je smatrao da članak 4:67 stavak 1. točka (a) Zakona o financijskoj kontroli treba tumačiti na način da – u okolnostima kakve su u predmetu u glavnom postupku, u kojima je predmet ugovora osiguranje troškova pravne zaštite u naravi – pravo slobodnog odabira odvjetnika ne proizlazi iz same odluke o pokretanju postupka u korist ugovaratelja osiguranja, nego je također potrebno da osiguravatelj troškova pravne zaštite odluči da pravnu pomoć treba pružiti vanjski savjetnik, a ne jedan od njegovih zaposlenika. Samo bi u tom slučaju postojao sukob interesa koji članak 4. stavak 1. točka (a) Direktive 87/344 namjerava izbjeći.

               15

               J. Sneller pobijao je tu presudu pred sudom koji je uputio zahtjev. Prema potonjem, analiza različitih jezičnih verzija članka 4. stavka 1. Direktive 87/344 kao i presude od 10. rujna 2009., Eschig (C‑199/08, Zb. str. I‑8295) i od 26. svibnja 2011., Stark (C‑293/10, Zb. str. I‑4711) nude važne argumente u prilog tvrdnji da ako je sudski ili upravni postupak započet, odredbe ugovora uvijek moraju ugovaratelju osiguranja nuditi pravo na slobodan odabir svojeg savjetnika.

               16

               Taj sud smatra da bi odluka koju mora donijeti u predmetu u glavnom postupku mogla imati određene društvene posljedice s obzirom na to da bi takvo tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive 87/344, kada bi se prihvatilo, neizbježno dovelo do povećanja iznosa premije osiguranja, koje bi vjerojatno bilo znatno.

               17

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Kraljevine Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Dopušta li članak 4. stavak 1. Direktive [87/344] osiguravatelju troškova pravne zaštite, koji u svojim policama osiguranja predviđa da će pravnu pomoć u sudskim ili upravnim postupcima u pravilu pružati i njegovi zaposlenici, da također predvidi da će troškovi pravne pomoći odvjetnika ili zastupnika kojeg osiguranik slobodno odabere biti pokriveni samo ako osiguravatelj procijeni da se postupanje u predmetu mora povjeriti vanjskom savjetniku?

                        2.

                        Ovisi li odgovor na prvo pitanje o tome ima li, u sudskom ili upravnom postupku u pitanju, pravna pomoć obvezan karakter?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 87/344 tumačiti na način da se protivi tome da osiguravatelj troškova pravne zaštite, koji u svojim ugovorima o osiguranju predviđa da pravnu pomoć u načelu pružaju njegovi zaposlenici, također predvidi da se troškovi pravne pomoći odvjetnika ili zastupnika kojeg ugovaratelj osiguranja slobodno izabere pokrivaju samo ako osiguravatelj procijeni da se postupanje u predmetu mora povjeriti vanjskom savjetniku.

               19

               U tom pogledu, treba istaknuti da, prema DAS‑u, pasivna forma koja se koristi u članku 4. stavku 1. točki (a) Direktive 878/344, u izrazu „kod angažiranja odvjetnika”, uključena u njemačku, englesku i nizozemsku jezičnu verziju te odredbe, upućuje na to da ta odredba ne određuje je li u okviru nekog postupka na osiguravatelju ili ugovaratelju osiguranja da ocjeni je li potrebno angažirati vanjskog savjetnika. DAS smatra da iz toga slijedi da on ima pravo slobodno urediti to pitanje u svojim ugovorima o osiguranju jer se spomenuta odredba može shvatiti na način da propisuje da „[kada osiguravatelj odluči da treba angažirati] odvjetnika [...], osiguranik može slobodno odabrati odvjetnika ili drugu osobu”.

               20

               Tako usko tumačenje članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344 ne može biti prihvaćeno.

               21

               Prvo, iako je istina da samo na temelju tumačenja članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344 nije moguće utvrditi opseg izraza „kod angažiranja odvjetnika [...] osigurana osoba može slobodno odabrati odvjetnika ili drugu osobu”, pri tumačenju odredbe prava Unije potrebno je uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (gore navedena presuda Eschig, t. 38.).

               22

               U tom smislu, treba napomenuti da iz uvodne izjave 11. Direktive 87/344 kao i iz njezina članka 4. stavka 1. proizlazi da interes osobe koja je pokrivena osiguranjem troškova pravne zaštite podrazumijeva da potonji ima slobodu samostalnog odabira odvjetnika ili druge osobe koja je odgovarajuće kvalificirana prema nacionalnom pravu u svakom sudskom ili upravnom postupku (gore navedena presuda Stark, t. 28).

               23

               Dakle, iz zajedničkog tumačenja članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344 i njezine uvodne izjave 11. proizlazi da slobodan odabir odvjetnika od strane ugovaratelja osiguranja ne smije biti ograničen samo na situacije u kojima osiguravatelj odlučuje da treba angažirati vanjskog savjetnika.

               24

               Kao drugo, kao što tvrdi Europska komisija, Sud smatra da cilj koji se želi ostvariti Direktivom 87/344, posebno njezinim člankom 4., odnosno široka zaštita interesa ugovaratelja osiguranja (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Eschig, t. 45.) nije u skladu s restriktivnim tumačenjem članka 4. stavka 1. točke (a) te direktive, kao što je ono koje je predložio DAS.

               25

               U tom smislu, treba podsjetiti da članak 4. stavak 1. Direktive 87/344, koji se odnosi na slobodan odabir zastupnika, ima opću primjenu i obvezan karakter (vidjeti gore navedene presude Eschig, t. 47. i Stark, t. 29.).

               26

               Treće, što se tiče pitanja iznosa premije osiguranja, treba napomenuti da različiti modaliteti ostvarivanja prava osiguranika na slobodan odabir svojeg zastupnika ne isključuju mogućnost da se, u određenim slučajevima, postave ograničenja troškova koje će snositi osiguravatelji.

               27

               Naime, prema praksi Suda, sloboda izbora u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 87/344 ne podrazumijeva obvezu država članica da od osiguravatelja zahtijevaju da, u svim okolnostima, u punom iznosu pokriju troškove nastale u vezi s obranom osiguranika, pod uvjetom da ta sloboda ne izgubi svoju bit. To bi bio slučaj kada bi ograničenje snošenja tih troškova de facto osiguraniku onemogućilo razuman izbor zastupnika. U svakom slučaju, na nacionalnim je sudovima, ako je u pogledu ovog pitanja pred njima pokrenut postupak, da utvrde ima li takvih ograničenja ili ne (vidjeti, u tom smislu, presudu Stark, t. 33.).

               28

               Osim toga, ugovorne strane ostaju slobodne ugovoriti znatniju visinu do koje će se snositi troškovi osiguranja pravne pomoći, eventualno na način da osiguranik plaća veću premiju (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Stark, t. 34.).

               29

               S obzirom na prethodna razmatranja, odgovor na prvo pitanje jest da članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 87/344 treba tumačiti na način da se protivi tome da osiguravatelj troškova pravne zaštite, koji u svojim ugovorima o osiguranju predviđa da pravnu pomoć u načelu pružaju njegovi zaposlenici, također predvidi da se troškovi pravne pomoći odvjetnika ili zastupnika kojeg ugovaratelj osiguranja slobodno izabere pokrivaju samo ako osiguravatelj procijeni da se postupanje u predmetu mora povjeriti vanjskom savjetniku.

         Drugo pitanje

               30

               Svojim drugim pitanjem sud koji je postavio prethodno pitanje u biti želi znati hoće li se odgovor na prvo pitanje razlikovati ovisno o tome ima li pravna pomoć u sudskom ili upravnom postupku obvezan karakter sukladno nacionalnom zakonodavstvu.

               31

               Budući da, s jedne strane, kao što je navedeno u točki 25. ove presude, pravo osiguranika da slobodno izabere svojeg zastupnika ima opću primjenu i obvezan karakter te, s druge strane, da Direktiva 87/344, kao što proizlazi posebice iz njezine uvodne izjave 11. i članka 4. stavka 1. točke (a), ne podređuje postojanje i opseg tog prava nacionalnim pravilima o pravnom zastupanju, takvi nacionalni propisi ne mogu utjecati na odgovor na prvo pitanje.

               32

               S obzirom na ta razmatranja, odgovor na drugo pitanje jest da se odgovor na prvo pitanje neće razlikovati ovisno o tome ima li pravna pomoć u sudskom ili upravnom postupku u pitanju obvezan karakter sukladno nacionalnom pravu.

         Troškovi

               33

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive 87/344/EEZ od 22. lipnja 1987. o usklađivanju zakona i drugih propisa o osiguranju troškova pravne zaštite treba tumačiti na način da se protivi tome da osiguravatelj troškova pravne zaštite, koji u svojim ugovorima o osiguranju predviđa da pravnu pomoć u načelu pružaju njegovi zaposlenici, također predvidi da se troškovi pravne pomoći odvjetnika ili zastupnika kojeg ugovaratelj osiguranja slobodno izabere pokrivaju samo ako osiguravatelj procijeni da se postupanje u predmetu mora povjeriti vanjskom savjetniku.

                        2.

                           Odgovor na prvo pitanje neće se razlikovati ovisno o tome ima li pravna pomoć u sudskom ili upravnom postupku u pitanju obvezan karakter sukladno nacionalnom pravu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 30. lipnja 2016.#Admiral Casinos & Entertainment AG protiv Balmatic Handelsgesellschaft m.b.H i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio null.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 56. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga – Igre na sreću – Propis države članice kojim se zabranjuje, pod prijetnjom kaznenopravnih sankcija, gospodarsko iskorištavanje automata za igru na sreću s manjim dobitkom (kleines Glücksspiel) bez koncesije nadležnog tijela – Ograničenje – Opravdanje – Proporcionalnost – Ocjena proporcionalnosti cilja propisa u trenutku donošenja te učinaka istog propisa tijekom njegove provedbe – Učinci koji se utvrđuju empirijski i sa sigurnošću.#Predmet C-464/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      30. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 56. UFEU‑a — Sloboda pružanja usluga — Igre na sreću — Propis države članice kojim se zabranjuje, pod prijetnjom kaznenopravnih sankcija, gospodarsko iskorištavanje automata za igru na sreću s manjim dobitkom (kleines Glücksspiel) bez koncesije nadležnog tijela — Ograničenje — Opravdanje — Proporcionalnost — Ocjena proporcionalnosti cilja propisa u trenutku donošenja te učinaka istog propisa tijekom njegove provedbe — Učinci koji se utvrđuju empirijski i sa sigurnošću“
      U predmetu C‑464/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesgericht Wiener Neustadt (regionalni sud u Wiener Neustadtu, Austrija), odlukom od 26. kolovoza 2015., koju je Sud zaprimio 2. rujna 2015., u postupku

         Admiral Casinos & Entertainment AG

      protiv

         Balmatic Handelsgesellschaft mbH,

         Roberta Schnitzera,

         Suayip Polat KG,

         Ülküja Polata,

         Attile Juhasa,

         Milazima Rexhe,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader (izvjestiteljica), predsjednik vijeća, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Admiral Casinos & Entertainment AG, M. Aixberger, Rechtsanwalt,

               —

               za Balmatic Handelsgesellschaft mbH i Suayip Polat KG, kao i za R. Schnitzera, Ü. Polata, A. Juhasa i M. Rexhu, P. Ruth, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, L. Van den Broeck i M. Jacobs, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Van Vooren i P. Vlaemminck, advocaten,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, T. Müller i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za grčku vladu, E. Tsaousi i A. Dimitrakopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i M. Figueiredo, kao i P. de Sousa Inês i A. Silva Coelho, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 56. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Admiral Casinos & Entertainment AG (u daljenjem tekstu: Admiral Casinos) i Balmatic Handelsgesellschaft mbH, Suayip Polat KG, Roberta Schnitzera, Ülküja Polata, Attile Juhasa i Milazima Rexhe povodom zahtjeva za prestanak nezakonitog iskorištavanja automata za igre na sreću u Austriji.

         Pravni okvir

         Austrijsko pravo

      Savezni zakon o igrama na sreću

               3

               Glücksspielgesetz (savezni zakon o igrama na sreću) od 28. studenoga 1989. (BGBl. 620/1989), u inačici primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: GSpG), u članku 2. naslovljenom „Lutrije” propisuje:
               „(1)   Lutrije su igre na sreću

                        1.

                        koje provodi, organizira, nudi ili stavlja na raspolaganje poduzetnik

                        2.

                        u kojima igrači ili druge osobe, u okviru sudjelovanja u igri, uplaćuju novčanu činidbu (ulog), a

                        3.

                        poduzetnik, igrači ili druge osobe očekuju novčanu korist (dobitak).

                  [...]
               (3)   O lutriji u vidu automata za igre na sreću riječ je kad se odluka o ishodu igre ne donosi na centralizirani način, nego posredstvom mehaničke ili elektronske naprave koja se nalazi u samom automatu za igre na sreću [...]
               (4)   Zabranjene lutrije su one za koje nije izdana koncesija ili dozvola na temelju ovog saveznog zakona i koje nisu isključene iz monopola savezne države nad igrama na sreću prema članku 4.”

               4

               Na temelju članka 3. GSpG‑a, naslova „Monopol nad igrama na sreću”, savezna država ima isključivo pravo organiziranja igara na sreću.

               5

               Članci 4. i 5. GSpG‑a međutim predviđaju izuzeća navedenom monopolu za lutrije koje se provode putem automata za igre na sreću, čija pravila ostaju pridržana za zakonodavce saveznih zemalja.

               6

               Članak 5. GSpG‑a predviđa osobito da svaka od devet saveznih pokrajina putem koncesije može pravo organiziranja lutrija u vidu automata za igre na sreću prenijeti na treće, uz poštovanje propisanih minimalnih zahtjeva javnog poretka od strane podnositelja zahtjeva te uz poštovanje posebnih popratnih mjera u području zaštite igrača.

         Kazneni zakon

               7

               Pored upravnih sankcija zapriječenih GSpG‑om, osoba koja bez koncesije organizira igre na sreću s ciljem stjecanja dobiti izlaže se i kaznenom progonu. Na temelju članka 168. stavka 1. Kaznenog zakona (Strafgesetzbuch) kaznit će se „svatko tko organizira igre koje su formalno zabranjene i čiji povoljan ili nepovoljan ishod ovisi isključivo ili pretežno o slučaju ili tko radi organizacije takvih igara s ciljem da time ostvari novčanu korist ili pribavi takvu korist trećima, potakne okupljanje cilj kojega je organizacija takvih igara”. Predviđene sankcije su kazna zatvora do šest mjeseci ili novčana kazna do 360 dnevnih iznosa. Na temelju članka 168. stavka 2. tog zakona, istim će se sankcijama kazniti i „svatko tko u svojstvu poduzetnika sudjeluje u takvoj igri”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Admiral Casinos je austrijsko trgovačko društvo koje je u saveznoj zemlji Donja Austrija nositelj dozvole za iskorištavanje igara na sreću u obliku lutrije putem automata za igru na sreću.

               9

               Tuženici u glavnom postupku su društva i fizičke osobe koje vode ugostiteljske objekte i benzinskim postajama u saveznoj pokrajini Donja Austrija u kojima su ugrađeni ti uređaji.

               10

               Te uređaje iskorištavaju dva društva koja imaju sjedišta u Republici Češkoj i Slovačkoj Republici, kojima su tuženici u glavnom postupku dopustili da, uz naknadu, te automate postave u njihovim prostorijama. Ti tuženici u Austriji nemaju nikakvu dozvolu za iskorištavanje igara na sreću u obliku lutrije putem automata za igru na sreću.

               11

               Cilj tužbi koje je Admiral Casinos podnio pred Landesgericht Wiener Neustadt (regionalni sud u Wiener Neustadtu, Austrija) je da se tuženicima u glavnom postupku naloži da prestanu iskorištavati ili da dopuste iskorištavanje automata za igru na sreću jer nemaju upravne dozvole potrebne u tu svrhu.

               12

               Navedeni tuženici ističu, u bitnome, da je njihova aktivnost zakonita s obzirom na to da su GSpG i državni monopol na igre na sreću protivni pravu Unije, osobito članku 56. UFEU‑a koji se odnosi na slobodu pružanja usluga.

               13

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se Landesgericht Wiener Neustadt (regionalni sud u Wiener Neustadtu) oslanja na praksu triju vrhovnih austrijskih sudova prema kojoj je, uzimajući u obzir presudu od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), GSpG u skladu s člankom 56. UFEU‑a jer taj zakon odgovara stvarnoj namjeri zakonodavca da smanji opseg igre na sreću i suzbije kriminalitet koji je s njima povezan.

               14

               Taj sud međutim ne dijeli tumačenje Oberster Gerichtshofa (Vrhovni sud, Austrija) presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), prema kojemu se ocjena proporcionalnosti nacionalnog propisa mora temeljiti na opažanju promjena u području igara na sreću nakon donošenja tog propisa.

               15

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, na učinke navedenog propisa nakon njegova donošenja mogu utjecati različiti teško procjenjivi čimbenici kao što su demografski rast, gospodarska konjunktura, useljavanje itd. On smatra da usklađenost s pravom Unije koju su najviši sudovi utvrdili u trenutku donošenja tog propisa ne može naknadno biti dovedena u pitanje ex post ocjenom promjena do kojih je došlo nakon njegova usvajanja.

               16

               Navedeni sud gaji dvojbe glede potrebnog tumačenja njemačkog pojma „tatsächlich” („genuinely” u inačici na engleskom jeziku i „véritablement” u inačici na francuskom jeziku) iz točke 56. presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), prema kojemu članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu, poput onoga u glavnom postupku, ako stvarni cilj tog propisa nije smanjenje prilika za igranje na sreću ili dosljedna i sustavna borba protiv kriminaliteta povezanog s tim igrama. On se stoga pita treba li taj pojam tumačiti na način koji bi potvrdio tumačenje Oberster Gerichtshoda (Vrhovni sud), prema kojemu bi bilo nužno ocjenjivati ne samo ciljeve dotičnog propisa u glavnom postupku, nego također i njegove učinke, koje je potrebno empirijski utvrditi sa sigurnošću, u okviru naknadne ocjene proporcionalnosti.

               17

               U tim okolnostima Landesgericht Wiener Neustadt (regionalni sud u Wiener Neustadtu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da, prilikom ocjene proporcionalnosti pravila nacionalnog prava koje predviđa monopol nad igrama na sreću, prihvatljivost tog pravila u odnosu na pravo Unije ne ovisi samo o njegovu cilju, već i o njegovim empirijski i sa sigurnošću utvrđenim učincima?”

         O prethodnom pitanju

         O nadležnosti

               18

               Austrijska vlada osporava nadležnost Suda za odgovor na postavljeno pitanje, osobito iz razloga što spor u glavnom postupku ne sadržava prekogranični element.

               19

               U tom pogledu treba istaknuti da je, uzimajući u obzir podjelu nadležnosti u okviru prethodnog postupka, samo na nacionalnom sudu definiranje predmeta pitanja koje namjerava postaviti Sudu, na kojemu je, u izvanrednim okolnostima, da ispita uvjete pod kojima je nacionalni sudac uputio pitanja kako bi provjerio postojanje vlastite nadležnosti (vidjeti presudu od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 39.).

               20

               To je osobito slučaj kada je problem upućen Sudu potpuno hipotetske naravi ili kada tumačenje određenog propisa Unije koje zahtijeva nacionalni sud nema nikakve veze sa stvarnošću ili s predmetom spora u glavnom postupku. Nadalje, Sud nije nadležan za odgovor na postavljeno pitanje kada je očito da odredbu prava Unije čije se tumačenje traži od Suda nije moguće primijeniti (vidjeti presudu od 1. listopada 2009., Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Točno je da se odredbe Ugovora o FEU‑u u području slobode pružanja usluga ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti, prema analogiji, presudu od 17. srpnja 2008., Komisija/Francuska, C‑389/05, EU:C:2008:411, t. 49.).

               22

               Međutim, valja podsjetiti na to da ako odredba nacionalnog prava poput one u predmetu u glavnom postupku – koja se bez razlike primjenjuje na austrijske subjekte i na subjekte koji imaju sjedište u drugim državama članicama – ne može načelno potpadati pod odredbe o temeljnim slobodama zajamčenima Ugovorom, osim u mjeri u kojoj se primjenjuje na situacije u vezi s razmjenom između država članica, nije isključeno ni da subjekti nastanjeni u državama članicama različitima od Republike Austrije jesu ili bi bili zainteresirani za gospodarsko iskorištavanje automata u toj državi članici (vidjeti, u tom smislu, presude od 19. srpnja 2012., Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, t. 21., i od 13. veljače 2014., Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, t. 10.).

               23

               U ovom slučaju, kao što proizlazi iz točaka 8. do 10. ove presude, iako su i tužitelj i tuženici u glavnom postupku poduzetnici, odnosno osobe koje imaju poslovni nastan ili boravište na državnom području Republike Austrije, činjenica je da su, iako nisu među tuženicima u glavnom postupku, korisnici predmetnih automata za igre na sreću u glavnom postupku dva društva koja imaju sjedišta u Republici Češkoj i Slovačkoj, kojima su tuženici dopustili da postave, uz naknadu, automate za igre na sreću u njihovim prostorijama.

               24

               U tim okolnostima valja zaključiti da je Sud nadležan odgovoriti na upućeno pitanje.

         O meritumu

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da prilikom ocjene proporcionalnosti nacionalnog propisa koji je ograničavajući za područje igara na sreću nije važan samo cilj kojemu taj propis teži, kakav je bio u trenutku njegova donošenja, već također i učinci toga propisa, koji se ocjenjuju nakon njegova donošenja, koje treba utvrđivati empirijski i sa sigurnošću.

               26

               Kao prvo, potrebno je pojasniti da pojmovi „učinci koje treba utvrđivati empirijski i sa sigurnošću”, koji se nalaze u tekstu prethodnog pitanja, počivaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, na pravnom značenju pojma „tatsächlich”, koji se primjenjuje u njemačkoj inačici točke 56. presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281).

               27

               U tom pogledu, treba primijetiti da su inačice navedenog pojma iz točke 56. presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), u velikom broju jezika bliže smislu toga pojma u inačici te presude na francuskom jeziku. Naime, pojam„véritablement” je ekvivalent pojma „wirklich” na njemačkom jeziku, a ne pojma „tatsächlich” jer tu ocjenu potvrđuju, osobito, inačice odnosnog pojma iz navedene točke 56. na španjolskom jeziku („verdaderamente”), engleskom („genuinely”), litavskom („tikrai”), poljskom („rzeczywiście”), portugalskom („verdadeiramente”), rumunjskom („cu adevărat”) i finskom („todellisuudessa”).

               28

               Osim toga, treba istaknuti da, u pogledu konteksta ustaljene i dobro utvrđene sudske prakse u okviru u kojem je također korištena, njemački pojam „tatsächlich” treba u ovom slučaju shvaćati analogno pojmu „wirklich” s obzirom na to da se ta dva pojma u navedenom kontekstu doimaju međusobno zamjenjivima. Nadalje, iako je Sud upotrijebio pojam „tatsächlich” u točki 98. svoje presude od 8. rujna 2010., Stoß i dr. (C‑316/07, C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 i C‑410/07, EU:C:2010:504), ta točka ipak upućuje na jednako ustaljenu stariju sudsku praksu, u ovom slučaju na točku 37. njegove presude od 21. listopada 1999., Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514), i t. 53. njegove presude od 6. ožujka 2007., Placanica i dr. (C‑338/04, C‑359/04 i C‑360/04, EU:C:2007:133), koje u svojim inačicama na njemačkom jeziku i same koriste pojam „wirklich”. Tako se osobito u inačicama na francuskom i njemačkom jeziku točke 36. presude od 24. siječnja 2013., Stanleybet i dr. (C‑186/11 i C‑209/11, EU:C:2013:33), u istom kontekstu primjenjuju pojmovi „véritablement” i „wirklich”.

               29

               Iz toga slijedi da se sama primjena pojma „véritablement” u točki 56. presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), ne može tumačiti na način da daje nacionalnim sudovima uputu da utvrđuju „empirijski i sa sigurnošću” postojanje određenih učinaka nacionalnog propisa nakon njegova donošenja.

               30

               Kao drugo, potrebno je proučiti pitanje treba li, tijekom ocjene proporcionalnosti nacionalnog propisa koji je ograničavajući za područje igara na sreću, sud koji je uputio zahtjev uzeti u obzir ne samo cilj toga propisa, kakav je bio u trenutku njegova donošenja, već također i učinke toga propisa, koji se ocjenjuju nakon njegova donošenja.

               31

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je, u točki 52. presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), koja je donesena u vezi s istim propisom o kojemu se radi u glavnom postupku, Sud presudio da nacionalni sud mora izvršiti opću ocjenu okolnosti donošenja i primjene ograničavajućih propisa.

               32

               Sud je stoga već presudio da se ocjena proporcionalnosti ne može ograničavati samo na analizu situacije kakva je bila u trenutku donošenja odnosnog propisa, nego da ta ocjena mora također uzeti u obzir i etapu, nužno naknadnu, koja čini provedbu toga propisa.

               33

               U točki 56. presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), Sud je osim toga presudio da članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, ako stvarni cilj tog propisa nije smanjenje prilika za igranje na sreću ili dosljedna i sustavna borba protiv kriminaliteta povezanog s tim igrama.

               34

               Međutim, iz same primjene pojmova „dosljedno i sustavno” proizlazi da odnosni propis mora odgovarati cilju smanjenja prilika za igranje na sreću ili borbi protiv kriminaliteta povezanog s tim igrama ne samo u trenutku njegova donošenja, već također i nakon toga.

               35

               Osim toga, u točkama 65. i 66. presude od 15. rujna 2011., Dickinger i Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582), Sud je također smatrao da je, u okviru analize proporcionalnosti, na sudu koji je uputio zahtjev da provede provjere koje se odnose na, osobito, promjene u trgovinskoj politici ovlaštenih subjekata te o stanju, u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, kriminalnih i prijevarnih aktivnosti vezanih uz igre na sreću.

               36

               Iz toga slijedi da, tijekom ocjene proporcionalnosti, pristup suda koji je uputio zahtjev ne smije biti statičan nego dinamičan, na način da mora uzeti u obzir i promjene u okolnostima nakon donošenja toga propisa.

               37

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da, prilikom ocjene proporcionalnosti nacionalnog propisa koji je ograničavajući za područje igara na sreću, nije važan samo cilj kojem taj propis teži, kakav je bio u trenutku donošenja tog propisa, već također i učinci toga propisa, koji se ocjenjuju nakon njegova donošenja.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da, prilikom ocjene proporcionalnosti nacionalnog propisa koji je ograničavajući za područje igara na sreću, nije važan samo cilj kojem taj propis teži, kakav je bio u trenutku donošenja tog propisa, već također i učinci toga propisa, koji se ocjenjuju nakon njegova donošenja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 7. listopada 2015.#CBM Creative Brands Marken GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice Trecolore – Raniji verbalni i figurativni nacionalni i žigovi Zajednice FRECCE TRICOLORI – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-227/14.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 30. lipnja 2016.#Max-Heinz Feilen protiv Finanzamt Fulda.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Slobodno kretanje kapitala – Porez na nasljedstvo – Propis države članice koji predviđa smanjenje poreza na nasljedstvo primjenjivo na nasljedstva koja obuhvaćaju imovinu koja je već bila predmet prijenosa nasljeđivanjem oporezovanog tim porezom u toj državi članici – Ograničenje – Opravdanje – Usklađenost poreznog sustava.#Predmet C-123/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      30. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Slobodno kretanje kapitala — Porez na nasljedstvo — Propis države članice koji predviđa smanjenje poreza na nasljedstvo primjenjivo na nasljedstva koja obuhvaćaju imovinu koja je već bila predmet prijenosa nasljeđivanjem oporezovanog tim porezom u toj državi članici — Ograničenje — Opravdanje — Usklađenost poreznog sustava“
      U predmetu C‑123/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukom od 20. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 12. ožujka 2015., u postupku

         Max‑Heinz Feilen

      protiv

         Finanzamt Fulda,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M.-H. Feilena, P. Thouet, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Sutton i M. Holt, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Hilla, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 63. stavka 1. i članka 65. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Max‑Heinza Feilena i Finanzamt Fulda (porezna uprava u Fuldi, Njemačka) u vezi s odbijanjem potonjeg da M.-H. Feilenu odobri smanjenje poreza na nasljedstvo kojem podliježe nasljedstvo njegove majke.

         Pravni okvir

               3

               Članak 1. stavak 1. točka 1. Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz (njemački Zakon o porezu na nasljedstvo i darove, u daljnjem tekstu: ErbStG), u verziji primjenjivoj na porezno razdoblje 2007., prijenos vlasništva u slučaju smrti podvrgava plaćanju poreza na promet nekretnina kod nasljedstva.

               4

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkama 1. do 3. ErbStG‑a:
               „Porezna obveza primjenjuje se:

                        1.

                        U slučajevima iz članka 1. stavka 1. točaka 1. do 3., na svu prenesenu imovinu, ako su preminula osoba, na dan smrti, [...] ili stjecatelj, na dan nastanka oporezivog događaja, imali boravište. Osobama s boravištem smatraju se:

                                 (a)

                                 fizičke osobe koje imaju prebivalište ili uobičajeno boravište na nacionalnom državnom području,

                  [...]

                        3.

                        U svim ostalim slučajevima na prenesena dobra koja se sastoje od domaće imovine u smislu članka 121. Bewertungsgesetza (Zakona o procjeni). [...]”

               5

               Članak 15. ErbStG‑a, koji definira porezne razrede, stavkom 1. propisuje:
               „Ovisno o postojećem osobnom odnosu između korisnika i preminule osobe ili darovatelja, valja razlikovati sljedeća tri porezna razreda:
               Porezni razred I.:

                        1.

                        bračni drug i partner,

                        2.

                        djeca i djeca bračnog druga,

                        3.

                        potomci djece i djece bračnog druga iz točke 2.,

                        4.

                        predci, u slučaju nasljeđivanja;

                  [...]”

               6

               Glede smanjenja poreza na nasljedstvo, članak 27. ErbStG‑a sadržava sljedeće odredbe:
               „(1)   Kada osobe obuhvaćene poreznim razredom I. nasljeđivanjem stječu imovinu koju su tijekom deset godina koje su prethodile tom stjecanju već stekle osobe obuhvaćene tim poreznim razredom i koja je oporezovana porezom na nasljedstvo na temelju ovoga Zakona, iznos poreza koji treba platiti smanjuje se, u skladu s odredbama stavka 3., na sljedeći način:

                           za …%

                           kada je proteklo vrijeme između dvaju razdoblja unutar kojih je porezna obveza nastala

                           50

                           kraće od godinu dana

                           45

                           dulje od godinu dana, ali kraće od dvije godine

                           40

                           dulje od dvije godine, ali kraće od tri godine

                           35

                           dulje od tri godine, ali kraće od četiri godine

                           30

                           dulje od četiri godine, ali kraće od pet godina

                           25

                           dulje od pet godina, ali kraće od šest godina

                           20

                           dulje od šest godina, ali kraće od osam godina

                           10

                           dulje od osam godina, ali kraće od deset godina

                     [...]
               (3)   Smanjenje iz stavka 1. ne smije prelaziti iznos koji proizlazi iz primjene postotaka navedenih u stavku 1. za porez na nasljedstvo koji je prethodni stjecatelj platio za stjecanje iste imovine.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               M.-H. Feilen, s boravištem u Njemačkoj, jedini je nasljednik svoje majke preminule 2007. u istoj državi članici, u kojoj je bilo i njezino posljednje boravište. Majčina ostavina sastojala se u bitnome od ostavine njezine kćeri preminule 2004. u Austriji, gdje je boravila i majka do smrti svoje kćeri. Budući da je raspodjela kćerine ostavine provedena u Austriji tek nakon majčine smrti, poreze na to nasljedstvo, u iznosu od 11961,91 eura, platio je M.-H. Feilen.

               8

               U poreznoj prijavi koja se odnosila na ostavinu njegove majke, M.-H. Feilen je, s jedne strane, prikazao porez na nasljedstvo koji je platio u Austriji kao dug iz nasljedstva i, s druge strane, zatražio smanjenje poreza na nasljedstvo na temelju članka 27. ErbStG‑a. U svojem rješenju od 28. listopada 2009. Porezna uprava u Fuldi odbila je kao dug iz nasljedstva porez na nasljedstvo plaćen u Austriji, ali je odbila dodijeliti smanjenje poreza na nasljedstvo.

               9

               Finanzgericht (Financijski sud, Njemačka) odbio je tužbu koju je M.-H Feilen podnio protiv tog rješenja uz obrazloženje da članak 27. stavak 1. ErbStG‑a pretpostavlja prethodno stjecanje nasljeđivanjem koje podliježe porezu na nasljedstvo na temelju tog zakona. Međutim, to nije bio slučaj u ovom predmetu jer prethodno majčino stjecanje imovine svoje kćeri nije bilo oporezovano porezom na nasljedstvo u Njemačkoj s obzirom na to da ni majka ni kći na dan smrti kćeri nisu imale boravište u smislu članka 2. stavka 1. točke 1. ErbStG‑a i da se ostavina nije sastojala od domaće imovine u smislu članka 2. stavka 1. točke 3. ErbStG‑a.

               10

               Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), kojemu je podnesena revizija, sumnja u usklađenost članka 27. ErbStG‑a s pravom Unije.

               11

               Primjećuje, najprije, da bi nasljedstvo tužitelja u glavnom postupku moglo biti obuhvaćeno odredbama prava Unije koje se odnose na kretanje kapitala. Smatra da se nasljedstvo koje je M.-H. Feilen primio od svoje majke ne smije smatrati čisto domaćom transakcijom jer se njezina imovina u bitnom sastojala od dijela ostavine koji je ona naslijedila od svoje kćeri u Austriji.

               12

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da odbijanje dodjele smanjenja poreza na nasljedstvo primjenom članka 27. stavka 1. ErbStG‑a s obzirom na sudsku praksu Suda može predstavljati ograničenje slobode kretanja kapitala jer uzrokuje smanjenje vrijednosti nasljedstva koje se sastoji od imovine koja podliježe stranom porezu na nasljedstvo. U tom pogledu, izražava sumnje treba li, s obzirom na presudu Suda od 12. veljače 2009., Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), isključiti postojanje takvog ograničenja.

               13

               Kao treće, navedeni sud pita se je li eventualno ograničenje slobodnog kretanja kapitala koje proizlazi iz članka 27. stavka 1. ErbStG‑a opravdano na temelju odredaba UFEU‑a.

               14

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se slobodno kretanje kapitala iz članka 63. stavka 1. UFEU‑a u vezi s člankom 65. UFEU‑a propisu države članice koji, za slučaj nasljeđivanja od strane osoba iz određenog poreznog razreda, predviđa smanjenje poreza na nasljedstvo ako ostavina sadržava imovinu koju su tijekom prethodnih deset godina prije tog stjecanja stekle osobe iz tog poreznog razreda i ako je to prethodno stjecanje već bilo oporezovano porezom na nasljedstvo u toj državi članici, dok je sniženje poreza na nasljedstvo isključeno ako je prethodno stjecanje bilo oporezovano porezom na nasljedstvo u drugoj državi članici?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 63. stavku 1. i članku 65. UFEU‑a propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji, u slučaju nasljeđivanja od strane osoba iz određenog poreznog razreda, predviđa smanjenje poreza na nasljedstvo kada ostavina sadržava imovinu koja je tijekom deset godina koje su prethodile tom stjecanju već bila prenesena nasljeđivanjem, pod uvjetom da je taj prijenos već bio oporezovan porezom na nasljedstvo u toj državi članici.

               16

               Kako je to naveo sud koji je uputio zahtjev, nasljedstva koja se sastoje u prijenosu na jednu ili više osoba imovine koju je ostavila preminula osoba u skladu s ustaljenom praksom Suda predstavljaju kretanja kapitala u smislu članka 63. UEFA‑a, osim u slučajevima u kojima se njegovi sastavni elementi nalaze isključivo unutar jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 23. veljače 2006., van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, t. 39. do 42.; od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 24. i 25.; od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 19. i 20., kao i od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, t. 52. i 53.).

               17

               Nasljedstvo o kojem je riječ u glavnom postupku sastoji se od imovine koja potječe od prethodnog nasljedstva koje je sa sestre prešlo na majku M.-H. Feilena u Austriji gdje se tada nalazila ta imovina i gdje su one imale boravište na dan smrti sestre. Taj prekogranični element je razlog zbog kojeg smanjenje poreza na nasljedstvo predviđeno člankom 27. ErbStG‑a nije dodijeljeno M.-H. Feilenu. Budući da se takva situacija ne može smatrati potpuno unutarnjom situacijom, nasljedstvo o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja transakciju obuhvaćenu kretanjem kapitala u smislu članka 63. stavka 1. UFEU‑a.

               18

               Stoga valja ispitati predstavlja li nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ograničenje kretanja kapitala u smislu članka 63. stavka 1. UFEU‑a i, u slučaju pozitivnog odgovora, je li takvo ograničenje opravdano.

         Postojanje ograničenja kretanja kapitala

               19

               Sud je već presudio da propis države članice koji primjenu porezne pogodnosti u području nasljeđivanja, poput olakšice na poreznu osnovicu, čini ovisnom o boravištu ostavitelja ili nasljednika ili o mjestu na kojem se nalaze dobra obuhvaćena ostavinskom imovinom, predstavlja ograničenje slobode kretanja kapitala zabranjeno člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, ako dovodi do toga da se nasljedstva u kojima sudjeluju nerezidenti ili koja obuhvaćaju dobra koja se nalaze u drugoj državi članici nalaze pod težim poreznim opterećenjem od onih koja obuhvaćaju samo rezidente ili imovinu koja se nalazi u državi članici oporezivanja, i stoga uzrokuje smanjenje vrijednosti nasljedstva (vidjeti u tom smislu presude od. 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 30. do 35.; od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 23. do 26.; od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, t. 57. do 60., kao i od 4. rujna 2014., Komisija/Njemačka, C‑211/13, neobjavljena, EU:C:2014:2148, t. 40. do 43.).

               20

               U predmetnom slučaju, članak 27. stavak 1. ErbStG‑a predviđa da se smanjenje poreza na nasljedstvo dodjeljuje za stjecanje nasljeđivanjem imovine od osoba obuhvaćenih poreznim razredom I. ako su tu imovinu, tijekom deset godina koje su prethodile tom stjecanju, već stekle osobe obuhvaćene tim poreznim razredom i ako je zbog tog prethodnog stjecanja došlo do naplate poreza na nasljedstvo u Njemačkoj. Budući da se takav porez na temelju članka 2. ErbStG‑a naplaćuje kada preminuli, na dan smrti, ili stjecatelj, na dan nastanka oporezivog događaja, imaju prebivalište ili boravište na nacionalnom državnom području ili kada se naslijeđena dobra sastoje od „domaće imovine”, dodjela smanjenja poreza na nasljedstvo pretpostavlja da se u trenutku prijašnjeg nasljeđivanja imovine o kojoj je riječ nalazila u Njemačkoj ili, ako se nalazila u inozemstvu, da je barem jedna od stranaka tog nasljeđivanja imala boravište u Njemačkoj.

               21

               Stoga na temelju tog propisa smanjenje poreza na nasljedstvo ovisi o mjestu gdje se dobra obuhvaćena ostavinom nalaze u trenutku prethodnog nasljeđivanja i o mjestu gdje su preminuli ili nasljednik imali boravište u trenutku tog prethodnog nasljeđivanja. Posljedica tog propisa je da nasljedstvo koje obuhvaća dobra koja su se nalazila u drugoj državi članici prilikom prethodnog nasljeđivanja kod kojeg nijedna od stranaka nije imala boravište u Njemačkoj podliježe većem porezu na nasljedstvo od onog koji se naplaćuje u slučaju nasljedstva koje obuhvaća samo dobra koja su se prilikom prethodnog nasljeđivanja nalazila u Njemačkoj ili dobra koja su se prilikom prethodnog nasljeđivanja, kod kojeg je barem jedna od stranaka imala boravište u Njemačkoj, nalazila u drugoj državi članici. Stoga, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, taj propis uzrokuje smanjenje vrijednosti nasljedstva.

               22

               Iz toga slijedi da nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje kretanja kapitala u smislu članka 63. stavka 1. UFEU‑a.

               23

               Budući da je sud koji je uputio zahtjev izrazio sumnje dovodi li presuda od 12. veljače 2009., Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), u pitanje taj zaključak, valja utvrditi da se za razliku od situacije koja je ispitana u toj presudi glavni predmet ne odnosi na dvostruko oporezivanje od dviju država članica elemenata istog nasljedstva, nego na porezni tretman nasljedstva, od strane države članice, koji je različit ovisno o tome obuhvaća li nasljedstvo imovinu koja je već oporezovana u toj istoj državi članici prilikom prethodnog nasljeđivanja.

         Opravdanja ograničenja kretanja kapitala

               24

               Kada je riječ o eventualnom opravdanju, koje se temelji na članku 65. UFEU‑a, valja posjetiti da, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) tog članka, odredbe članka 63. UFEU‑a „ne dovode u pitanje pravo država članica [...] da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala”.

               25

               Ta se odredba članka 65. UFEU‑a, s obzirom na to da predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnoga kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno zakonodavstvo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta ili državi članici u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s Ugovorom. Naime, sama iznimka iz članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a ograničena je stavkom 3. istog članka, prema kojem nacionalne odredbe iz tog stavka 1. „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa kako je utvrđeno u članku 63. [UFEU‑a]” (presuda od 4. rujna 2014., Komisija/Njemačka, C‑211/13, neobjavljena, EU:C:2014:2148, t. 46. i navedena sudska praksa).

               26

               Razlike u tretmanu dopuštene člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a moraju se tako razlikovati od proizvoljnih diskriminacija zabranjenih člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da se, kako bi se nacionalni porezni propis koji u svrhu izračuna poreza na nasljedstvo ili darove pravi razliku između rezidenata i nerezidenata ili dobara koja se nalaze na nacionalnom državnom području i onih koja se nalaze izvan tog područja mogao smatrati usklađenim s odredbama Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, razlika u tretmanu mora odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili da mora biti opravdana važnim razlogom u općem interesu (presuda od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, t. 73. i navedena sudska praksa).

               27

               Kada je riječ o usporedivosti predmetnih situacija, nije sporno da propis o kojem je riječ u glavnom postupku u svrhu poreza na nasljedstvo izjednačava osobe iz poreznog razreda I. koje imaju boravište na nacionalnom državnom području i nasljeđivanjem stječu imovinu koja obuhvaća dobra koja su tijekom deset godina koje su prethodile nasljeđivanju već bila predmetom nasljeđivanja od nasljednika koji su bili obuhvaćeni istim poreznim razredom, bez obzira na to gdje se ta dobra nalaze ili na mjesto boravišta njegovih stranaka u trenutku tog prethodnog nasljeđivanja. Taj propis različito tretira te osobe ovisno o tome jesu li se dobra o kojima je riječ nalazila ili ne na nacionalnom državnom području u trenutku prethodnog nasljeđivanja i o tome jesu li stranke tog nasljeđivanja imale ili ne boravište na tom području samo u svrhu primjene smanjenja poreza na nasljedstvo iz članka 27. stavka 1. ErbStG‑a (vidjeti po analogiji presudu od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Iz toga slijedi da se razlika u tretmanu koju pravi propis o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi na situacije koje su objektivno usporedive.

               29

               Stoga valja ispitati može li se takav propis objektivno opravdati važnim razlogom u općem interesu, poput potrebe očuvanja usklađenosti poreznog sustava koju je naveo sud koji je uputio zahtjev i na koju se pozvala njemačka vlada.

               30

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je Sud već prihvatio da potreba očuvanja usklađenosti poreznog sustava može opravdati ograničenje korištenja slobodama kretanja zajamčenima Ugovorom. Međutim, kako bi se to opravdanje moglo prihvatiti, treba utvrditi postojanje izravne veze između porezne pogodnosti i poravnanja te pogodnosti s određenim poreznim davanjem, pri čemu izravnu narav te veze treba ocijeniti s obzirom na cilj predmetnog propisa (presude od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 59., i od 7. studenoga 2013., K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 65. i 66. kao i navedena sudska praksa).

               31

               U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev smatrao je da je pogodnost koja je posljedica smanjenja poreza na nasljedstvo predviđenog člankom 27. stavkom 1. ErbStG‑a izravno vezana uz činjenicu da je već došlo do naplate poreza na nasljedstvo za prethodno stjecanje iste imovine nasljeđivanjem. Taj je sud pojasnio da je u slučaju višestrukog prijenosa iste imovine među osobama obuhvaćenima poreznim razredom I. unutar razdoblja od deset godina cilj te odredbe smanjiti porez na nasljedstvo koji se odnosi na tu imovinu za najviše 50 %, u mjeri u kojoj je ta imovina bila predmetom oporezivanja na teret prijašnjeg stjecatelja.

               32

               To mišljenje u biti dijeli i njemačka vlada, koja pojašnjava da se članak 27. ErbStG‑a temelji na ideji da se imovina prenosi među bliskim srodnicima s jedne na drugu generaciju i da je novo oporezivanje iste imovine, kada je ona već bila oporezovana u bliskoj prošlosti, u određenoj mjeri nepravično. Stoga je svrha tog članka djelomično sprečavanje dvostrukog oporezivanja iste imovine unutar kratkog razdoblja odricanjem od naplate dijela poreza na nasljedstvo kada je taj porez naplaćen u Njemačkoj prilikom prethodnog nasljeđivanja u rokovima predviđenima navedenim člankom. Neodjeljivanje smanjenja navedenog poreza u slučaju prethodnog stjecanja koje je oporezovano isključivo u inozemstvu bilo bi objektivno povezano s činjenicom da Savezna Republika Njemačka nije mogla oporezovati to sjecanje i ubrati odgovarajuće porezne prihode.

               33

               S obzirom na ta razmatranja, očito je da, propisujući da se smanjenje poreza na nasljedstvo odnosi isključivo na osobe koje nasljeđivanjem stječu imovinu koja je dovela do naplate tog poreza u Njemačkoj prilikom prethodnog nasljeđivanja, konfiguracija te porezne pogodnosti odražava simetričnu logiku (vidjeti presude od 1. prosinca 2011, Komisija/Belgija, C‑250/08, EU:C:2011:793, t. 73., i Komisija/Mađarska, C‑253/09, EU:C:2011:795, t. 74.). Bilo bi u suprotnosti s tom logikom ako bi se ta porezna pogodnost odnosila i na osobe koje nasljeđuju imovinu koja nije oporezovana porezom na nasljedstvo u toj državi članici.

               34

               Iz toga slijedi da u tom sustavu izuzeća od poreza na nasljedstvo postoji izravna veza između navedene porezne pogodnosti i prethodnog oporezivanja.

               35

               Točno je da je Sud, u predmetima koji se ne odnose na područje oporezivanja nasljedstva, presudio da izravna veza ne postoji osobito kad je riječ o različitom oporezivanju ili različitom poreznom tretmanu poreznih obveznika (vidjeti u tom smislu presude od 18. rujna 2003., Bosal,C‑168/01, EU:C:2003:479, t. 30., i od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 49.).

               36

               Međutim, u posebnoj situaciji poput one predviđene člankom 27. ErbStG‑a, ne može se primijeniti uvjet prema kojem treba biti riječ o istom poreznom obvezniku s obzirom na to da je osoba koja je platila porez na nasljedstvo prilikom prethodnog nasljeđivanja nužno preminula.

               37

               Usto cilj kojem teži članak 27. ErbStG‑a je, kao što to proizlazi iz točaka 31. i 32. ove presude, u određenoj mjeri smanjiti porezno opterećenje nasljedstva koje obuhvaća imovinu koja se prenosi među bliskim srodnicima i koje je već prije oporezivano, sprečavajući dvostruko oporezivanje te imovine u Njemačkoj unutar kratkog razdoblja. S obzirom na taj cilj, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, postoji izravna veza između smanjenja poreza na nasljedstvo koje predviđa navedeni članak i prethodnog oporezivanja porezom na nasljedstvo s obzirom na to da su ta porezna pogodnost i to prethodno oporezivanje vezani uz isti porez, istu imovinu i bliske članove iste obitelji.

               38

               Slijedom toga valja utvrditi da potreba jamčenja usklađenosti poreznog sustava može opravdati ograničenje kretanja kapitala koje je posljedica nacionalnog propisa poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               39

               Kako bi ograničenje bilo opravdano potrebno je i da ono bude prikladno i proporcionalno s obzirom na cilj čijem se ostvarenju teži (vidjeti u tom smislu presude od 1. prosinca 2011., Komisija/Belgija, C‑250/08, EU:C:2011:793, t. 78., i Komisija/Mađarska, C‑253/09, EU:C:2011:795, t. 79.).

               40

               U tom pogledu valja utvrditi da je smanjenje poreza na nasljedstvo, izračunano primjenom postotaka s obzirom na vrijeme koje je proteklo između dvaju trenutaka kada je nastala porezna obveza i uvjetovano time da je imovina u razdoblju od prethodnih deset godina već oporezovana tim porezom u Njemačkoj, prikladno za ostvarenje cilja kojem teži članak 27. ErbStG‑a, kako je opisan u točki 37. ove presude. Usto, to je smanjenje s obzirom na taj cilj proporcionalno s obzirom na to da Savezna Republika Njemačka nije imala ovlast oporezivanja prethodnog nasljedstva. U tim okolnostima, ograničiti to smanjenje na situacije u kojima je navedena imovina oporezovana u Njemačkoj proporcionalno je s obzirom na navedeni cilj (vidjeti u tom smislu presudu od 1. prosinca 2011., Komisija/Mađarska, C‑253/09, EU:C:2011:795, t. 80. i 81.).

               41

               Iz toga slijedi da je ograničenje kretanja kapitala koje proizlazi iz nacionalnog propisa poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku opravdano potrebom očuvanja usklađenosti poreznog sustava.

               42

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članku 63. stavku 1. i članku 65. UFEU‑a nije protivan propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji u slučaju nasljeđivanja od strane osoba iz određenog poreznog razreda predviđa smanjenje poreza na nasljedstvo kada ostavina sadržava imovinu koja je tijekom deset godina koje su prethodile tom stjecanju već bila prenesena nasljeđivanjem, pod uvjetom da je taj prijenos već bio oporezovan porezom na nasljedstvo u toj državi članici.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članku 63. stavku 1. i članku 65. UFEU‑a nije protivan propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji u slučaju nasljeđivanja od strane osoba iz određenog poreznog razreda predviđa smanjenje poreza na nasljedstvo kada ostavina sadržava imovinu koja je tijekom deset godina koje su prethodile tom stjecanju već bila prenesena nasljeđivanjem, pod uvjetom da je taj prijenos već bio oporezovan porezom na nasljedstvo u toj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. listopada 2011. # Mindo Srl protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje - Obustava postupka. # Predmet T-19/06.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 21. siječnja 2016.#ROD Leichtmetallräder GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice ROD – Raniji nacionalni figurativni žigovi RODI – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Raniji postupak povodom prigovora – Pravilo 39. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-75/15.