title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. srpnja 2018.#Messer France SAS protiv Premier ministre i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Direktiva 92/12/EEZ – Članak 3. stavak 2. – Direktiva 2003/96/EZ – Članci 3. i 18. – Oporezivanje energenata i električne energije – Trošarine – Postojanje drugog neizravnog poreza – Pretpostavke – Nacionalni propis kojim se predviđa doprinos za javnu uslugu opskrbe električnom energijom – Pojam ‚posebne namjene’ – Poštovanje najnižih stopa oporezivanja.#Predmet C-103/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      25. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Direktiva 92/12/EEZ – Članak 3. stavak 2. – Direktiva 2003/96/EZ – Članci 3. i 18. – Oporezivanje energenata i električne energije – Trošarine – Postojanje drugog neizravnog poreza – Pretpostavke – Nacionalni propis kojim se predviđa doprinos za javnu uslugu opskrbe električnom energijom – Pojam ‚posebne namjene’ – Poštovanje najnižih stopa oporezivanja”
      U predmetu C‑103/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 22. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2017., u postupku

         Messer France SAS, prije Praxair,
      protiv

         Premier ministre,

         Commission de régulation de l’énergie,

         Ministre de l’Économie et des Finances,

         Ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. prosinca 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Messer France SAS, S. Espasa‑Mattei, C. Smits i B. Boutemy, avocats,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, E. de Moustier, A. Alidière i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i P. Cottin, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Bourtembourga, V. Feyens i L. Ernoux‑Neufcoeur, avocats,

               –

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, C. Perrin, D. Recchia i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 2. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju (SL 1992., L 76, str. 1.) i članaka 3. i 18. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva Messer France SAS, prije Praxair, i, s druge strane, Premier ministrea (predsjednik vlade Francuske Republike), Commission de régulation de l’énergie (Energetska regulatorna agencija, Francuska), ministrea de l’Économie et des Finances (ministar gospodarstva i financija, Francuska) i ministrea de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer (ministar okoliša, energije i mora, Francuska) u vezi s povratom doprinosa za javnu uslugu opskrbe električnom energijom (contribution au service public de l’électricité, u daljnjem tekstu: doprinos CSPE) koje je to društvo platilo za razdoblje od 2005. do 2009.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 92/12

               3

               Treća uvodna izjava Direktive 92/12 glasila je:
               „[…] Potrebno je definirati pojam proizvoda koji podliježu trošarinama, s obzirom na to da jedino ona roba koja se takvom smatra u svim državama članicama može biti predmet odredbi Zajednice, da navedeni proizvodi mogu biti predmet drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom, da zadržavanje ili uvođenje drugih neizravnih poreza ne smije dovesti do formalnosti povezanih s prelaskom preko granice”. [neslužbeni prijevod]

               4

               Njezinim člankom 3. bilo je propisano:
               „1.   Ova Direktiva primjenjuje se na razini Zajednice na sljedeće proizvode kako su definirani u relevantnim direktivama:

                        –

                        mineralna ulja,

                        –

                        alkohol i alkoholna pića,

                        –

                        prerađeni duhan.

                  2.   Proizvodi navedeni u stavku 1. mogu biti predmet drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom, pod uvjetom da ti porezi poštuju pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili porez na dodanu vrijednost [(PDV)] u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               U skladu s člankom 6. navedene direktive:
               „1.   Obveza obračunavanja trošarine nastaje prilikom puštanja u potrošnju ili kada se utvrde manjkovi koji u skladu s člankom 14. stavkom 3. podliježu trošarinama.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               6

               Direktiva 92/12 stavljena je izvan snage s učinkom od 1. travnja 2010. i zamijenila ju je Direktiva Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12 (SL 2009., L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.).

         Direktiva 2003/96

               7

               Člankom 1. Direktive 2003/96 predviđeno je:
               „Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom.”

               8

               Njezinim člankom 3. određuje se:
               „Upućivanja u Direktivi [92/12] na ‚mineralna ulja’ i ‚trošarine’, ako se ta Direktiva primjenjuje na mineralna ulja, tumače se kao da obuhvaćaju sve energente, električnu energiju i sve nacionalne neizravne poreze koji su navedeni u članku 2. i članku 4. stavku 2. ove Direktive.”

               9

               U članku 4. iste direktive navodi se:
               „1.   Razine oporezivanja koje države članice primjenjuju na energetske proizvode i električnu energiju, a koje su navedene u članku 2., ne smiju biti ispod najniže razine oporezivanja propisane ovom Direktivom.
               2.   Za potrebe ove Direktive, ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim PDV‑a) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju.”

               10

               U skladu s njezinim člankom 18. stavkom 10.:
               „Francuska Republika može do 1. siječnja 2009. primjenjivati potpuna ili djelomična oslobođenja ili sniženja poreza za energente i električnu energiju koju koriste državna, regionalna i lokalna vladina tijela ili druge javnopravne institucije kad se bave aktivnostima ili poslovanjem u okviru obavljanja dužnosti javne vlasti.
               Francuska Republika može primjenjivati prijelazno razdoblje do 1. siječnja 2009. za prilagodbu sadašnjeg sustava oporezivanja električne energije odredbama predviđenima u ovoj Direktivi. U tom razdoblju treba uzimati u obzir ukupnu prosječnu razinu sadašnjeg lokalnog oporezivanja električne energije kad se procjenjuje poštuju li se najniže stope predviđene u ovoj Direktivi.”

               11

               Člankom 28. stavcima 1. i 2. Direktive 2003/96 propisano je:
               „1.   Države članice donose i objavljuju zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 31. prosinca 2003. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
               2.   One primjenjuju te odredbe od 1. siječnja 2004., osim odredaba utvrđenih člankom 16. i člankom 18. stavkom 1., koje države članice mogu primjenjivati od 1. siječnja 2003.”

            Nacionalno pravo

               12

               Člankom 1. loi no 2000‑108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (Zakon br. 2000‑108 od 10. veljače 2000. o osuvremenjivanju i razvoju javne usluge opskrbe električnom energijom, JORF od 11. veljače 2000., str. 2143.) bilo je propisano:
               „Cilj je javne usluge opskrbe električnom energijom jamčiti opskrbu električnom energijom na cijelom državnom području, uzimajući u obzir opći interes.
               Ta javna usluga u okviru energetske politike doprinosi neovisnosti i sigurnosti opskrbe, kakvoći zraka i suzbijanju efekta staklenika, optimalnom upravljanju i razvoju domaćih resursa, kontroli potražnje energije, konkurentnosti gospodarske djelatnosti i kontroli odabira novih tehnologija budućnosti te racionalnoj upotrebi energije.
               Ona doprinosi kako socijalnoj koheziji – jamčeći svima pravo na električnu energiju – tako i sprečavanju isključenosti, uravnoteženom razvoju zemlje štiteći pritom okoliš, istraživanju i tehnološkom razvoju te obrani i javnoj sigurnosti.
               […]”

               13

               Člankom 37. loi no 2003‑8, du 3 janvier 2003, relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie (Zakon br. 2003‑8 od 3. siječnja 2003. o tržištima plina i električne energije i javnoj usluzi opskrbe električnom energijom, JORF od 4. siječnja 2003., str. 265.), kojim je izmijenjen Zakon br. 2000‑108, bilo je određeno:

                        „I. –

                        Stavak I. u članku 5. Zakona br. 2000‑108 […] mijenja se i glasi:

                        ‚I. –

                        Troškovi koji se mogu pripisati zadaćama javne usluge koje su povjerene operatorima električne energije u cijelosti se nadoknađuju. Oni obuhvaćaju:

                        (a)

                        u području proizvodnje električne energije:

                                 1°

                                 dodatne troškove koji eventualno proiziđu iz primjene članaka 8. i 10. u odnosu na troškove koje izbjegne Électricité de France ili eventualno distributeri koji nisu nacionalizirani, navedeni u članku 23. Zakona br. 46‑628 od 8. travnja 1946. [o nacionalizaciji električne energije i plina] kojih bi se to moglo ticati. Iste vrijednosti izbjegnutih troškova služe kao referentna vrijednost za određivanje dodatnih troškova koji se nadoknađuju kada se predmetnim postrojenjima koristi Électricité de France ili distributer koji nije nacionaliziran. Kada je predmet ugovora otkup električne energije koju proizvodi postrojenje za proizvodnju koje se nalazi na području koje nije spojeno na mrežu kontinentalne Francuske, u odnosu na dio koji se odnosi na proizvodnju dodatni troškovi izračunavaju se prema utvrđenim tarifnim stavkama za prodaju tarifnim kupcima;

                                 2°

                                 dodatne troškove proizvodnje u područjima koja nisu spojena na mrežu kontinentalne Francuske koji zbog posebnosti proizvodnog parka svojstvenih prirodi tih područja nisu obuhvaćeni dijelom koji se tiče proizvodnje u tarifama za prodaju tarifnim kupcima ili eventualnim gornjim granicama cijene predviđenima stavkom I. članka 4. ovog zakona;

                        (b)

                        u području opskrbe električnom energijom:

                                 1°

                                 gubitak prihoda i troškove koje opskrbljivači električnom energijom snose zbog primjene posebne tarife za ‚proizvod za osnovne potrebe’, navedene u članku 4. stavku I. posljednjem podstavku.

                                 2°

                                 troškove koje opskrbljivači električnom energijom snose zbog svojeg sudjelovanja u sustavu uspostavljenom radi osoba koje se nalaze u teškoj imovinskoj situaciji, navedenom u članku 2. stavku III. točki 1°. Ti se troškovi uzimaju u obzir do visine postotka troškova koje opskrbljivač snosi na temelju posebne tarife za ‚proizvod za osnovne potrebe’, navedene u prethodnom podstavku. Taj postotak utvrđuje ministar nadležan za energetiku.
                                 Ti troškovi računaju se na temelju primjerene računovodstvene evidencije operatora koji snose te troškove. Nadzor te računovodstvene evidencije, ustanovljene sukladno pravilima Energetske regulatorne agencije, na trošak operatora koji snose te troškove obavlja njihov revizor ili, za javna poduzeća, njihov javni računovođa. Energetska regulatorna agencija može na trošak operatora naložiti da te evidencije provjeri nezavisno tijelo. Ministar nadležan za energetiku svake godine propisuje iznos tih troškova na prijedlog Energetske regulatorne agencije.
                                 Nadoknađivanje tih troškova operatorima koji ih snose osigurava se doprinosima koje duguju krajnji potrošači električne energije koji se nalaze na državnom području.
                                 Iznos prethodno navedenih doprinosa izračunava se razmjerno količini potrošene električne energije. Međutim, električna energija koju je proizvođač proizveo za vlastitu uporabu ili ona koju je krajnji potrošač za vlastitu uporabu kupio od treće osobe koja upravlja postrojenjem za proizvodnju na mjestu potrošnje uzima se u obzir za potrebe izračuna doprinosa tek od 240 milijuna kilovatsati godišnje i po mjestu proizvodnje.
                                 Iznos doprinosa koji s obzirom na mjesto potrošnje duguju krajnji potrošači navedeni u prvom podstavku stavka I. članka 22. ne može prelaziti 500.000 [eura].
                                 Iznos doprinosa primjenjiv na svaki kilovatsat računa se tako da doprinosi pokriju sve troškove predviđene u točkama (a) i (b) kao i troškove upravljanja koje snosi Caisse des dépôts et consignation [(Depozitni i založni fond, Francuska, u daljnjem tekstu: Depozitni fond)] navedene u daljnjem tekstu. Ministar nadležan za energetiku svake godine utvrđuje taj iznos na prijedlog Energetske regulatorne agencije.
                                 Doprinos primjenjiv na svaki kilovatsat ne smije prelaziti 7 % prodajne cijene po kilovatsatu, ne uključujući pretplate i bez poreza, što odgovara ugovaranju snage 6 kVA bez ograničenja i promjene cijena ovisno o dobu dana i godišnjem dobu.

                  […]”

               14

               Nakon pisma opomene koje je Europska komisija uputila Francuskoj Republici 18. ožujka 2010. kako bi potonja svoj sustav oporezivanja električne energije uskladila s Direktivom 2003/96, ta je država članica donijela loi no 2010‑1488, du 7 décembre 2010, portant nouvelle organisation du marché de l’électricité (Zakon br. 2010‑1448 od 7. prosinca 2010. o novoj organizaciji tržišta električne energije, JORF od8. prosinca 2010., str. 21467.), poznat i kao „Zakon NOME”. Tim su zakonom u nacionalno pravo prenesene odredbe navedene direktive. Tako je doprinos CSPE zamijenjen općinskim i područnim porezom na konačnu potrošnju električne energije. Novi je sustav u cijelosti stupio na snagu 1. siječnja 2011.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Praxair, čiji je pravni sljednik Messer France, podnio je zahtjev za povrat doprinosa CSPE koji je platio za razdoblje od 2005. do 2009.

               16

               To društvo smatra, među ostalim, da je taj neizravni porez u suprotnosti s člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 jer nema posebnu namjenu u smislu te odredbe.

               17

               Budući da je nadležno ministarstvo taj zahtjev prešutno odbilo 5. siječnja 2011., navedeno je društvo pred tribunal administratif de Paris (Upravni sud u Parizu, Francuska) podnijelo tužbu radi povrata tako plaćenih doprinosa CSPE zajedno sa zateznim kamatama. Presudom od 6. srpnja 2012. tribunal administratif de Paris (Upravni sud u Parizu) odbio je tu tužbu. Cour administrative d’appel de Paris (Žalbeni upravni sud, Francuska) 23. veljače 2016. odbio je Praxairovu žalbu protiv navedene presude.

               18

               Praxair je 25. travnja 2016. podnio žalbu u kasacijskom postupku pred Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska). Pritom je istaknuo nekoliko žalbenih razloga u vezi s usklađenošću doprinosa CSPE s pravom Unije, a osobito s Direktivom 92/12.

               19

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kada država članica, nakon stupanja na snagu Direktive [2003/96], prvotno nije donijela nijednu odredbu o uvođenju trošarina na potrošnju električne energije, nego je zadržala na snazi ranije uveden neizravni porez na tu potrošnju kao i lokalne poreze:

                                 –

                                 treba li usklađenost predmetnog poreza s direktivama [92/12] i [2003/96] ocjenjivati s obzirom na pretpostavke koje su člankom 3. stavkom 2. Direktive [92/12] propisane za postojanje ‚drugog neizravnog poreza’, uključujući nastojanje da se ostvare jedna ili više posebnih namjena i poštovanje određenih pravila oporezivanja primjenjivih na trošarinu ili [PDV;]

                                 –

                                 ili je li zadržavanje ‚drugog neizravnog poreza’ moguće samo ako postoji usklađena trošarina i, konačno, u tom slučaju, može li se predmetni porez smatrati takvom trošarinom, zbog čega se njegova usklađenost s tim dvjema direktivama treba ocijeniti s obzirom na ukupna pravila o usklađivanju koja one propisuju?

                        2.

                        Treba li smatrati da se doprinosom koji se temelji na potrošnji električne energije, a čiji je prihod namijenjen financiranju troškova povezanih s proizvodnjom električne energije iz obnovljivih izvora i kogeneracije te uspostavi geografskog izjednačavanja tarifa i sniženju cijena električne energije za siromašna kućanstva, ostvaruju posebne namjene koje su potrebne u sklopu primjene odredaba članka 3. stavka 2. Direktive [92/12], koje su preuzete člankom 1. stavkom 2. Direktive [2008/118]?

                        3.

                        Ako se samo neke od namjena koje se žele ostvariti mogu smatrati posebnim namjenama u smislu tih odredaba, mogu li porezni obveznici ipak zahtijevati potpuni povrat spornog doprinosa ili samo njegov djelomičan povrat koji se temelji na dijelu ukupnih troškova koji se njime financiraju, a kojim se ne ostvaruje posebna namjena?

                        4.

                        Ako, u skladu s odgovorima na prethodna pitanja, sustav doprinosa [CSPE], u cijelosti ili djelomično, nije u skladu s pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, treba li članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive [2003/96] tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009., među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, obveza poštovanja najnižih razina oporezivanja koja je propisana tom direktivom jedina obveza koja se odnosila na Francusku [Republiku]?”

         O prethodnim pitanjima

            Četvrto pitanje

               20

               Svojim četvrtim pitanjem, koje valja ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive 2003/96 tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009. poštovanje najnižih razina oporezivanja propisanih tom direktivom, među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, bila jedina obveza koja se odnosila na Francusku Republiku.

               21

               Valja podsjetiti na to da je člankom 3. Direktive 2003/96 područje primjene Direktive 92/12 prošireno na električnu energiju. U skladu s člankom 28. stavcima 1. i 2. Direktive 2003/96, rok za prenošenje te direktive istekao je 31. prosinca 2003., s obzirom na to da je stupila na snagu 1. siječnja 2004.

               22

               Međutim, člankom 18. stavkom 10. drugim podstavkom Direktive 2003/96 bilo je predviđeno prijelazno razdoblje do 1. siječnja 2009., kako bi se Francuskoj Republici omogućilo da svoj sustav oporezivanja električne energije prilagodi toj direktivi. Tom je odredbom bilo predviđeno da radi ocjene poštuju li se najniže stope predviđene u toj direktivi do navedenog datuma ta država članica mora uzeti u obzir „ukupnu prosječnu razinu [t]adašnjeg lokalnog oporezivanja električne energije”. Francuska je Republika, dakle, do 1. siječnja 2009. svoj sustav oporezivanja električne energije morala uskladiti s odredbama Direktive 2003/96.

               23

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti tako da se članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive 2003/96 mora tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009. poštovanje najnižih razina oporezivanja propisanih tom direktivom, među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, bila jedina obveza koja se odnosila na Francusku Republiku.

            Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, kao prvo, treba li članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 tumačiti na način da je pretpostavka za zadržavanje drugog neizravnog poreza uvođenje usklađene trošarine i, kao drugo, može li se smatrati da je porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku takva trošarina ili treba li se njegova usklađenost s direktivama 92/12 i 2003/96 možda ocjenjivati prema kriterijima koji su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđeni za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.

               25

               Kada je riječ o prvom dijelu prvog pitanja, valja podsjetiti na to da, prema članku 3. stavku 2. Direktive 92/12, električna energija može biti predmet drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom, pod uvjetom da ti porezi poštuju pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili PDV.

               26

               Međutim, iz sadržaja Direktive 92/12 uopće se ne može zaključiti da je u sustavu oporezivanja potrošnje električne energije koji je uspostavila Europska unija uvođenje usklađene trošarine preduvjet za to da države članice smiju uvesti druge neizravne poreze.

               27

               Nadalje, svrha je članka 3. stavka 2. Direktive 92/12, koji je unijelo Vijeće Europske unije, uzeti u obzir različitost poreznih tradicija država članica u tom području, a osobito često služenje neizravnim oporezivanjem radi ostvarivanja neproračunskih politika (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑434/97, EU:C:2000:98, t. 18.).

               28

               Članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 ne može se zato tumačiti na način kao da postavlja uvjete za valjanost drugih neizravnih poreza na električnu energiju koje su države članice eventualno zadržale na snazi ili uvele.

               29

               U pogledu drugog dijela prvog pitanja, valja podsjetiti na to da je Sud u presudi od 25. listopada 2012., Komisija/Francuska (C‑164/11, neobjavljena, EU:C:2012:665) zaključio da Francuska Republika nije poštovala svoje obveze prenošenja Direktive 2003/96 nakon isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju koje je Komisija uputila toj državi članici, to jest 22. svibnja 2010.

               30

               Inače, i sama je Francuska Republika priznala da do tog dana nije usvojila nužne mjere radi prenošenja odredaba Direktive 2003/96, koja je kasnije prenesena Zakonom br. 2010‑1488 (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Komisija/Francuska, C‑164/11, neobjavljenu, EU:C:2012:665, t. 22.).

               31

               Međutim, članak 37. Zakona br. 2003‑8, kojim je uveden doprinos CSPE, na dan podnošenja tužbe zbog povrede obveze utvrđene tom presudom već je bio stupio na snagu. Budući da je i Sud utvrdio i da je Francuska Republika priznala da do tog dana nije izmijenila svoj sustav oporezivanja električne energije radi uvođenja usklađene trošarine na električnu energiju, doprinos CSPE ne može se smatrati takvom trošarinom.

               32

               Zato se usklađenost doprinosa CSPE s direktivama 92/12 i 2003/96 mora ocijeniti prema kriterijima koji su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđeni za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.

               33

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 mora tumačiti na način da uvođenje usklađene trošarine nije preduvjet za uvođenje drugog neizravnog poreza na električnu energiju i da se – s obzirom na to da porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nije takva trošarina – njegova usklađenost s direktivama 92/12 i 2003/96 mora ocjenjivati prema pretpostavkama koje su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđene za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.

            Drugo pitanje

               34

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 tumačiti na način da se porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „drugi neizravni porez”.

               35

               U tom pogledu valja naglasiti da prema članku 3. stavku 2. Direktive 92/12 države članice smiju uvesti ili zadržati neizravni porez različit od trošarine koja je uvedena tom direktivom ako taj porez, s jedne strane, ima posebnu namjenu i ako, s druge strane, poštuje pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili PDV u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 21.).

               36

               Ta su dva uvjeta, kojima je cilj izbjegavanje dodatnih neizravnih poreza koji neopravdano priječe trgovinu, kumulativna, kao što to proizlazi iz samog teksta navedene odredbe (presuda od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 22.).

               37

               Što se tiče prvog uvjeta, iz sudske prakse Suda proizlazi da posebna namjena u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 92/12 nije isključivo proračunska svrha (presude od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑434/97, EU:C:2000:98, t. 19.; od 9. ožujka 2000., EKW i Wein & Co, C‑437/97, EU:C:2000:110, t. 31. i od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 23.).

               38

               Naime, kako bi se za neki porez smatralo da ima posebnu namjenu u smislu navedene odredbe, on sam po sebi mora imati za cilj podržavanje navedene posebne namjene. To je osobito slučaj ako se prihod od tog poreza obvezno mora upotrijebiti za smanjenje troškova zaštite okoliša koji su posebno povezani s potrošnjom električne energije koja se oporezuje navedenim porezom i za poticanje teritorijalne i socijalne kohezije, tako da postoji izravna veza između upotrebe prihoda i namjene predmetnog poreza (vidjeti u tom smislu presude od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 30. i od 5. ožujka 2015., Statoil Fuel & Retail, C‑553/13, EU:C:2015:149, t. 41.).

               39

               Međutim, takva unaprijed određena namjena koja je samo rezultat unutarnje organizacije proračuna države članice ne može kao takva biti dovoljan uvjet za to, s obzirom na to da svaka država članica, bez obzira na ciljanu svrhu, može odlučiti propisati namjenu prihoda od nekog poreza za financiranje određenih troškova (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 29.).

               40

               U tom pogledu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi, kao prvo, da je cilj doprinosa CSPE bio financiranje ekoloških ciljeva plaćanjem dodatnih troškova koji proizlaze iz obveze opskrbljivača da otkupljuju električnu energiju proizvedenu iz obnovljivih izvora i kogeneracije. Kao drugo, svrha doprinosa CSPE bila je i financiranje ciljeva teritorijalne i socijalne kohezije naknadom dodatnih troškova proizvodnje u područjima koja nisu spojena na mrežu kontinentalne Francuske, gubitka prihoda i dodatnih troškova upravljanja koje snose opskrbljivači električnom energijom zbog, s jedne strane, primjene posebne tarife za električnu energiju koja se kvalificira kao „proizvod za osnovne potrebe” i, s druge strane, sudjelovanja u sustavu koji se primjenjuje na osobe koje se nalaze u teškoj imovinskoj situaciji. Kao treće, cilj doprinosa CSPE bio je financiranje troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja médiateura national de l’énergie (Nacionalni ombudsman za energiju, Francuska) i Depozitnog fonda, za upravljanje doprinosom CSPE.

               41

               Iz elemenata kojima Sud raspolaže također proizlazi da se iznos pristojbe CSPE unaprijed određivao na temelju procjena operatorâ u pogledu troška provedbe ciljeva tog doprinosa. Operatori su svoja predviđanja dostavljali Energetskoj regulatornoj agenciji, koja je na temelju tih predviđanja određivala točan iznos troškova javne usluge koje je trebalo pokriti tim doprinosom te je vladi podnosila svoj prijedlog najkasnije 15. listopada u godini koja prethodi godini oporezivanja. Nakon toga je ministar nadležan za energetiku bio dužan svake godine prije 31. prosinca propisati iznos doprinosa koji se obračunavao po svakom potrošenom kilovatsatu, kako bi se prihodima od tog doprinosa pokrili svi troškovi koje treba nadoknaditi. Usto, sredstva prikupljena na temelju doprinosa CSPE nisu se prenosila u državni proračun, nego su se uplaćivala na poseban račun otvoren u Depozitnom fondu, a jedina im je namjena bila nadoknaditi troškove koji se mogu pripisati zadaćama javne usluge koje su povjerene operatorima električne energije, a navedene su u članku 5. Zakona br. 2000‑108, kako je izmijenjen Zakonom br. 2003‑8.

               42

               Zato, što se tiče, kao prvo, troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja Nacionalnog ombudsmana za energiju i Depozitnog fonda, za upravljanje doprinosom CSPE, valja istaknuti da oni uopće nemaju drugu posebnu svrhu osim proračunske i ne odnose se isključivo na potrošnju električne energije, već na opće funkcioniranje sustava uspostavljenog nacionalnim zakonodavstvom. Međutim, takvi opći troškovi mogu se financirati prihodom od poreza bilo koje vrste.

               43

               Kao drugo, što se tiče ciljeva teritorijalne i socijalne kohezije koje se nastojalo ostvariti doprinosom CSPE, što je obuhvaćalo uspostavu geografskog izjednačavanja tarifa i sniženje cijena električne energije za siromašna kućanstva, riječ je o ciljevima koji se uobičajeno financiraju iz državnog proračuna, zbog čega se ne može zaključiti da je taj porez imao posebnu namjenu.

               44

               Stoga, iako je predmetnim nacionalnim zakonodavstvom bio predviđen mehanizam unaprijed određene namjene prihoda od doprinosa CSPE, kao što je to navedeno u točki 41. ove presude, među ostalim, za administrativno djelovanje i ciljeve teritorijalne i socijalne kohezije, tim se prihodima uopće ne ostvaruje posebna namjena u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 92/12.

               45

               Kao treće, što se tiče cilja zaštite okoliša koji se nastojao ostvariti doprinosom CSPE, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, doprinosom CSPE potiče se proizvodnja električne energije iz obnovljivih izvora energije i kogeneracije njezinim sufinanciranjem, što znači da on sam po sebi podržava ostvarivanje navedene posebne namjene. Između cilja zaštite okoliša koji se nastojao ostvariti tim doprinosom i ublažavanja negativnih učinaka potrošnje električne energije na okoliš postojala je, dakle, izravna povezanost.

               46

               Slijedom toga, što se tiče njegova cilja zaštite okoliša, doprinos CSPE doista je imao posebnu namjenu.

               47

               Što se tiče druge pretpostavke navedene u točki 35. ove presude, valja provjeriti je li doprinos CSPE poštovao pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili PDV u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza, u skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12.

               48

               S tim u vezi, valja primijetiti da ta odredba od država članica ne zahtijeva da poštuju sva pravila o trošarinama ili PDV‑u u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza. Dovoljno je, naime, da su neizravni porezi s posebnom namjenom u tom pogledu usklađeni s općom strukturom jedne ili druge navedene porezne tehnike kako ih uređuju propisi Unije (presuda od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑434/97, EU:C:2000:98, t. 27.).

               49

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točki 82. svojeg mišljenja, doprinos CSPE nije imao strukturu sličnu strukturi PDV‑a s obzirom na to da, kao prvo, njegov iznos nije bio proporcionalan cijeni robe koja se oporezuje, nego se izračunavao s obzirom na količinu potrošene električne energije, i da se, kao drugo, naplaćivao u trenutku puštanja električne energije u potrošnju, a ne u svakoj fazi proizvodnog i distribucijskog lanca, kao što je to slučaj s PDV‑om. Zato valja ispitati sličnosti između pravila oporezivanja svojstvenih doprinosu CSPE i onih o trošarinama.

               50

               Kao prvo, što se tiče određivanja porezne osnovice i izračunavanja poreza, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se iznos doprinosa CSPE, poput trošarina, računao prema potrošenim kilovatima.

               51

               Kao drugo, što se tiče obveze obračuna doprinosa CSPE, jednako kao što je u članku 6. stavku 1. Direktive 92/12 predviđeno za trošarine, ona je nastajala prilikom puštanja električne energije u potrošnju.

               52

               Kao treće, što se tiče nadzora poreza, u skladu s dotičnim francuskim zakonodavstvom doprinos CSPE obustavljali su opskrbljivači električnom energijom koji su ga zatim uplaćivali u Depozitni fond, odakle se preraspodjeljivao na različite opskrbljivače. Pritom je posredstvom Energetske regulatorne agencije nadzor nad ubiranjem tog doprinosa bio u nadležnosti tijela javne vlasti, a sporovi u pogledu njegova ubiranja bili su u nadležnosti upravnih sudova, kao što je to predviđeno i u području neizravnih poreza.

               53

               Slijedom toga, s obzirom na elemente kojima Sud raspolaže, proizlazi da je doprinos CSPE poštovao pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine i da je zato ispunjavao drugu pretpostavku iz članka 3. stavka 2. Direktive 92/12, a što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               54

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 mora tumačiti na način da se porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „drugi neizravni porez”, s obzirom na svoj cilj zaštite okoliša koji se odnosi na financiranje dodatnih troškova povezanih s obvezom otkupa zelene električne energije, ali ne i u dijelu koji se odnosio na ciljeve teritorijalne i socijalne kohezije, poput geografskog izjednačavanja tarifa i sniženja cijena električne energije za siromašna kućanstva te u dijelu koji se odnosio na isključivo administrativne ciljeve, uključujući financiranje troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja javnih tijela ili institucija poput Nacionalnog ombudsmana za energiju i Depozitnog fonda, pri čemu nacionalni sud svakako mora provjeriti jesu li se poštovala pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine.

            Treće pitanje

               55

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, u slučaju da se samo neke od namjena koje se žele ostvariti mogu smatrati posebnim namjenama u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 92/12, treba li pravo Unije tumačiti na način da porezni obveznici ipak mogu zahtijevati potpuni povrat predmetnog doprinosa ili samo njegov djelomičan povrat koji se temelji na dijelu ukupnih troškova koji se financiraju doprinosom CSPE, a kojim se ne ostvaruje posebna namjena.

               56

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je pravo na povrat poreza koji su protivno pravu Unije naplaćeni u državi članici posljedica i dodatak pravima koje odredbe prava Unije, kako ih je protumačio Sud, dodjeljuju poreznim obveznicima. Države članice, dakle, načelno moraju vratiti poreze naplaćene protivno pravu Unije (presuda od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C‑591/10, EU:C:2012:478, t. 24. i navedena sudska praksa).

               57

               Isto tako, Sud je presudio da se jedina iznimka od prava na povrat poreza naplaćenih protivno pravu Unije odnosi na slučaj u kojem je porezni obveznik nedugovani porez izravno prevalio na kupca (presuda od 15. rujna 2011., Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, t. 74.).

               58

               Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje i pod uvjetom da žalitelj u glavnom postupku kao konačni potrošač električne energije neosnovano plaćeni iznos na temelju doprinosa CSPE nije izravno prevalio na svoje kupce, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, on može zahtijevati povrat tih iznosa razmjerno dijelu prihoda od doprinosa CSPE kojim su se financirali ciljevi teritorijalne i socijalne kohezije i isključivo administrativni ciljevi, uključujući financiranje administrativnog djelovanja Nacionalnog ombudsmana za energiju i Depozitnog fonda, za upravljanje doprinosom CSPE.

               59

               Osim toga, u skladu s odgovorom na četvrto pitanje, žalitelj u glavnom postupku može zahtijevati povrat tih iznosa samo od 1. siječnja 2009., kada su pravni učinci Direktive 2003/96 postali obvezni u pogledu Francuske Republike.

               60

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da se pravo Unije mora tumačiti na način da porezni obveznici mogu zahtijevati djelomičan povrat poreza poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, razmjerno dijelu prihoda od tog poreza kojim se ne financiraju posebne namjene, pod uvjetom da ga nisu prevalili na svoje kupce, što svakako mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije mora se tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009. poštovanje najnižih razina oporezivanja propisanih tom direktivom, među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, bila jedina obveza koja se odnosila na Francusku Republiku.

                           2.

                           Članak 3. stavak 2. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju mora se tumačiti na način da uvođenje usklađene trošarine nije preduvjet za uvođenje drugog neizravnog poreza na električnu energiju i da se – s obzirom na to da porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nije takva trošarina – njegova usklađenost s direktivama 92/12 i 2003/96 mora ocjenjivati prema pretpostavkama koje su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđene za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.

                           3.

                           Članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 mora se tumačiti na način da se porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „drugi neizravni porez”, s obzirom na svoj cilj zaštite okoliša koji se odnosi na financiranje dodatnih troškova povezanih s obvezom otkupa zelene električne energije, ali ne i u dijelu koji se odnosio na ciljeve teritorijalne i socijalne kohezije, poput geografskog izjednačavanja tarifa i sniženja cijena električne energije za siromašna kućanstva te u dijelu koji se odnosio na isključivo administrativne ciljeve, uključujući financiranje troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja javnih tijela ili institucija poput médiateura national de l’énergie (Nacionalni ombudsman za energiju, Francuska) i Caisse des dépôts et consignation (Depozitni i založni fond, Francuska), pri čemu nacionalni sud svakako mora provjeriti jesu li se poštovala pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine.

                           4.

                           Pravo Unije mora se tumačiti na način da porezni obveznici mogu zahtijevati djelomičan povrat poreza poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, razmjerno dijelu prihoda od tog poreza kojim se ne financiraju posebne namjene, pod uvjetom da ga nisu prevalili na svoje kupce, što svakako mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. rujna 2018.#Kazneni postupak protiv Emila Mileva.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Spetsializiran nakazatelen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva (EU) 2016/343 – Pretpostavka nedužnosti – Javna upućivanja na krivnju – Pravna sredstva – Postupak ispitivanja zakonitosti mjere određivanja istražnog zatvora.#Predmet C-310/18 PPU.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva (EU) 2016/343 – Pretpostavka nedužnosti – Javna upućivanja na krivnju – Pravna sredstva – Postupak ispitivanja zakonitosti mjere određivanja istražnog zatvora”
      U predmetu C‑310/18 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska), odlukom od 11. svibnja 2018., koju je Sud zaprimio istog dana, u kaznenom postupku protiv

         Emila Mileva,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, S. Rodin (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: R. Șereș, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. srpnja 2018., uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. Mileva, on sam,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, R. Troosters i Y. Marinova, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. kolovoza 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3., članka 4. stavka 1. i članka 10. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.), u vezi s njezinim uvodnim izjavama 16. i 48. kao i člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka protiv Emila Mileva povodom njegova zadržavanja u istražnom zatvoru.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 10. Direktive 2016/343 glasi:
               „Utvrđivanjem zajedničkih minimalnih pravila o zaštiti postupovnih prava osumnjičenika ili optuženika, ova Direktiva nastoji ojačati međusobno povjerenje država članica u njihove sustave kaznenog pravosuđa te time olakšati uzajamno priznavanje odluka u kaznenim stvarima. Takvim zajedničkim minimalnim pravilima mogle bi se ukloniti i prepreke slobodnom kretanju građana na području država članica.”

               4

               Uvodna izjava 16. te direktive glasi:
               „Pretpostavka nedužnosti bila bi prekršena u slučaju da se u izjavama za javnost tijela javne vlasti ili u sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za osumnjičenika ili optuženika navodi da je kriv, dok god toj osobi nije dokazana krivnja u skladu sa zakonom. U tim se izjavama ili sudskim odlukama ne bi trebalo odražavati mišljenje da je osoba kriva. Time se ne bi trebale dovoditi u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika, kao što je optužnica, ni sudske odluke slijedom kojih na snagu stupa uvjetna kazna, pod uvjetom da su poštovana prava na obranu. Time se također ne bi trebalo dovesti u pitanje privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili elementima inkriminirajućih dokaza kao što su odluke o istražnom pritvoru [zatvoru], pod uvjetom da se u njima ne upućuje na osumnjičenike ili optuženike kao na krive. Prije donošenja privremene odluke postupovne prirode nadležno tijelo prvo bi moralo provjeriti postoje li dostatni elementi inkriminirajućih dokaza protiv osumnjičenika ili optuženika kojima bi se opravdala dotična odluka koja bi mogla upućivati na te elemente.”

               5

               U skladu s uvodnom izjavom 48. navedene direktive:
               „S obzirom na to da se ovom Direktivom utvrđuju minimalna pravila, države članice trebale bi moći proširiti prava utvrđena ovom Direktivom kako bi osigurale višu razinu zaštite. Razina zaštite koju pružaju države članice nikad ne bi smjela pasti ispod razine standarda predviđenih Poveljom i [Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950.], kako ih tumače Sud i Europski sud za ljudska prava.”

               6

               Člankom 1. iste direktive, naslovljenim „Predmet”, predviđeno je:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednička minimalna pravila koja se odnose na:

                        (a)

                        određene vidove pretpostavke nedužnosti u kaznenim postupcima;

                        (b)

                        pravo sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku.”

               7

               Člankom 2. Direktive 2016/343, naslovljenim „Područje primjene”, propisano je:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku. Primjenjuje se u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela ili navodnog kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluke o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna.”

               8

               Člankom 3. te direktive, naslovljenim „Pretpostavka nedužnosti”, propisano je:
               „Države članice osiguravaju da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.”

               9

               Stavkom 1. članka 4. navedene direktive, naslovljenog „Javna upućivanja na krivnju”, određeno je:
               „Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u izjavama za javnost tijela javne vlasti i sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva. Time se ne dovode u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika ni privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima.”

               10

               U skladu s člankom 10. iste direktive, naslovljenim „Pravna sredstva”:
               „1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici i optuženici, ako su njihova prava iz ove Direktive prekršena, imaju na raspolaganju učinkovito pravno sredstvo.
               2.   Ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila i sustave o prihvatljivosti dokaza, države članice tijekom kaznenog postupka osiguravaju da se, pri procjeni izjava koje su dali osumnjičenici ili optuženici ili dokaza prikupljenih uslijed kršenja prava da se brane šutnjom ili prava da sami sebe ne izlože kaznenom progonu, poštuju prava obrane i pravičnost postupka.”

            Bugarsko pravo

               11

               Pod naslovom „Istražni zatvor”, članak 63. Nakazatelno procesualen kodeks (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK), u svojem stavku 1. određuje:
               „Mjera ,istražnog zatvora’ određuje se kada postoji osnovana sumnja da je okrivljenik počinio kazneno djelo […]”

               12

               Članak 64. NPK‑a o određivanju prisilne mjere „istražnog zatvora” tijekom predsudskog postupka, u svojem stavku 4. navodi:
               „Sud donosi prisilnu mjeru ‚istražnog zatvora’ ako su ispunjeni uvjeti iz članka 63. stavka 1. […]”

               13

               Stavcima 1. i 4. članka 65. NPK‑a predviđeno je da u svakom trenutku predsudskog postupka okrivljenik protiv kojeg je određena prisilna mjera „istražnog zatvora” može zatražiti njezino preispitivanje. Sud tada ispituje postoje li i dalje svi razlozi koji su opravdali određivanje te mjere, uključujući i postojanje osnovane sumnje da je okrivljenik počinio predmetno kazneno djelo.

         Glavni predmet i prethodna pitanja

               14

               E. Milev je u okviru istrage pokrenute zbog razbojništva počinjenog 2008. u trgovini u Sofiji (Bugarska) bio osumnjičen da je jedan od počinitelja navedenog razbojništva. Međutim, nije bio optužen.

               15

               Ta je istraga 31. srpnja 2009. bila prekinuta jer nijedan od osumnjičenika nije bio identificiran.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se protiv E. Mileva vode dva druga kaznena postupka.

               17

               On navodi da je u prvom od tih predmeta, koji se odnosi na razbojništvo banke, bugarski sud odbio E. Milevu odrediti istražni zatvor s obrazloženjem da iskazi glavnog svjedoka optužbe, BP‑a, nisu vjerodostojni. U navedenom predmetu još nije donesena nikakva sudska odluka o meritumu.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je u drugom predmetu, koji se odnosi na vođenje zločinačkog udruženja kojemu je cilj počinjenje razbojništvâ, u kojemu je BP također glavni svjedok optužbe, E. Milev bio u istražnom zatvoru od 24. studenoga 2013. do 9. siječnja 2018., datuma kada je oslobođen svih optužbi zato što je bugarski sud smatrao BP‑ove iskaze nevjerodostojnima. Međutim, E. Milev nije bio pušten na slobodu.

               19

               Postupak koji se odnosi na razbojništvo počinjeno 2008. ponovno je pokrenut 11. siječnja 2018. BP je ponovno bio saslušan u svojstvu svjedoka.

               20

               E. Milev je istog dana uhićen radi dovođenja pred sud koji je nadležan za odlučivanje o njegovu stavljanju u istražni zatvor.

               21

               U prvom je stupnju zahtjev državnog odvjetnika da se E. Milevu odredi istražni zatvor prihvaćen zato što su „na prvi pogled” iskazi svjedoka, BP‑a, bili vjerodostojni. U drugom je stupnju istražni zatvor potvrđen na temelju BP‑ovih detaljnih iskaza i zbog postojanja mogućnosti kaznene odgovornosti svjedoka za lažno svjedočenje. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, oba suda pred kojima se vodi postupak zasebno su ispitala BP‑ove iskaze a da ih nisu usporedila s drugim oslobađajućim dokazima u korist E. Mileva. Osim toga, dotični sudovi propustili su odlučiti o prigovorima koje je u tom pogledu iznio njegov odvjetnik.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je prvostupanjski sud prilikom ispitivanja održavanja na snazi mjere istražnog zatvora, smatrajući da detaljna analiza dokaza nije potrebna, ispitao jedino BP‑ove iskaze. Potonji je sud također smatrao da se E. Mileva može zadržati u istražnom zatvoru na temelju inkriminirajućih dokaza manje dokazne snage. Drugostupanjski je sud potvrdio tu ocjenu nakon što je ispitao iskaze svjedokâ vrlo općenito i utvrdio da dokazi „iako su sažeti, […] [podupiru] optužbu […] i da nisu opovrgnuti drugim dokazima”.

               23

               Prilikom drugog ispitivanja mjere istražnog zatvora drugostupanjski je sud smatrao da, u skladu s NPK‑om kako je izmijenjen, iskaze i dokaze iz spisa ne treba ispitivati temeljito, već vrlo općenito, te da je u okviru tog ispitivanja dovoljno utvrditi postojanje općenite vjerojatnosti i sumnje da je E. Milev sudjelovao u počinjenju predmetnog kaznenog djela.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da drugostupanjski sud nije kontradiktorno ispitao prigovore okrivljenikova odvjetnika koji se odnose na pristranost i nevjerodostojnost BP‑ovih iskaza te da, štoviše, nije o njima ni odlučio.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da mu je E. Milev podnio zahtjev za preispitivanje zakonitosti njegova istražnog zatvora.

               26

               On navodi da E. Milev smatra da uvjet predviđen nacionalnim propisom, kojim je uvjetovano određivanje i održavanje na snazi mjere istražnog zatvora, a koji se odnosi na postojanje „osnovane sumnje” da je okrivljenik počinio kazneno djelo, treba tumačiti na način kako je utvrđen u presudi ESLJP‑a od 30. kolovoza 1990., Fox, Campbell i Hartley protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486). E. Milev također tvrdi da se tim uvjetom zahtijeva postojanje objektivnih podataka kojima se objektivnog promatrača može uvjeriti da je dotična osoba vjerojatno počinila predmetno kazneno djelo. On je također iznio konkretne argumente u pogledu nevjerodostojnosti svjedoka, BP‑a, a njegov je odvjetnik podnio brojne zahtjeve za pribavljanje dokaza s ciljem provjere vjerodostojnosti BP‑ovih dokaza.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da su se nacionalno pravo i nacionalna sudska praksa u tom području promijenili.

               28

               U skladu s tim razvila se nova nacionalna sudska praksa koja se odnosi na ispitivanje „osnovane sumnje” na temelju koje sud pred kojim se vodi postupak, kako u predsudskoj tako i u sudskoj fazi, treba odlučiti nakon što je „na prvi pogled” razmotrio dokaze, i to ne detaljno.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da odluke koje se odnose na zadržavanje u istražnom zatvoru čine „privremene odluke postupovne prirode”, u smislu članka 4. stavka 1. druge rečenice Direktive 2016/343, koje imaju i određena obilježja odluka „o krivnji” iz prve rečenice te odredbe.

               30

               On se stoga također pita koliki mora biti opseg njegova ispitivanja glavnih inkriminirajućih dokaza i u kojoj mjeri mora pružiti jasan i konkretan odgovor na argumente okrivljenika, imajući u vidu elemente pravâ obrane iz članka 10. Direktive 2016/343 i članka 47. stavka 1. Povelje. Naposljetku, taj sud želi znati znači li okolnost da se u uvodnoj izjavi 16. te direktive navodi da bi privremena odluka postupovne prirode „mogla upućivati” na elemente inkriminirajućih dokaza da ti elementi mogu biti predmetom kontradiktorne rasprave pred sudom ili to da ih potonji smije samo navesti.

               31

               U tim je okolnostima Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nacionalna sudska praksa kojom se održavanje na snazi prisilne mjere ‚istražnog zatvora’ (četiri mjeseca nakon uhićenja okrivljenika) uvjetuje postojanjem ‚osnovane sumnje’, shvaćene tek kao utvrđenje ‚na prvi pogled’ da je okrivljenik mogao počiniti predmetno kazneno djelo, u skladu s člankom 3., člankom 4. stavkom 1. drugom rečenicom, člankom 10., uvodnom izjavom 16. četvrtom i petom rečenicom te uvodnom izjavom 48. Direktive 2016/343, kao i s člancima 47. i 48. Povelje?
                        Ili, ako nije, je li nacionalna sudska praksa u skladu s kojom se ‚osnovana sumnja’ tumači kao velika vjerojatnost da je okrivljenik počinio predmetno kazneno djelo, u skladu s prethodno navedenim odredbama?

                        2.

                        Je li nacionalna sudska praksa kojom se sudu koji odlučuje o zahtjevu za izmjenu već donesene prisilne mjere ‚istražnog zatvora’ nalaže da obrazloži svoju odluku a da ne usporedi inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze, čak i ako je odvjetnik okrivljenika iznio argumente u tom smislu, s obzirom na to da je jedini razlog tog ograničenja obveza suda da zadrži svoju nepristranost u slučaju da mu taj predmet bude dodijeljen radi ispitivanja o meritumu, u skladu s člankom 4. stavkom 1. drugom rečenicom, člankom 10., uvodnom izjavom 16. četvrtom i petom rečenicom te uvodnom izjavom 48. Direktive 2016/343, kao i s člankom 47. Povelje?
                        Ili, ako nije, je li nacionalna sudska praksa prema kojoj sud detaljnije i preciznije ispituje dokaze i daje jasan odgovor na argumente okrivljenikova odvjetnika, čak i ako se time dovodi u opasnost od nemogućnosti ispitivanja predmeta i donošenja konačne odluke o krivnji ako mu je navedeni predmet dodijeljen radi ispitivanja o meritumu, što podrazumijeva da drugi sud ispituje meritum tog predmeta, u skladu s prethodno navedenim odredbama?”

         Hitni prethodni postupak

               32

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovome zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

               33

               U potporu svojem zahtjevu taj sud navodi činjenicu da se E. Milev trenutačno nalazi u istražnom zatvoru i da će, na temelju odgovora Suda, odlučiti o pitanju zakonitosti produljenja te mjere istražnog zatvora.

               34

               U tom pogledu treba istaknuti, kao prvo, da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Direktive 2016/343 koja je obuhvaćena glavom V. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se o njemu može odlučivati u hitnom prethodnom postupku.

               35

               Kao drugo, glede kriterija hitnosti, u skladu sa sudskom praksom Suda, treba uzeti u obzir okolnost da je osobi na koju se odnosi glavni postupak trenutačno oduzeta sloboda te da njezino zadržavanje ovisi o rješenju spora u glavnom postupku (presuda od 28. srpnja 2016., J. Z., C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, t. 29. i navedena sudska praksa).

               36

               U predmetnom slučaju iz elemenata koje je podnio sud koji je uputio zahtjev i koji se navode u točkama 19. do 25. ove presude proizlazi da je E. Milevu trenutačno oduzeta sloboda i da njegovo zadržavanje u istražnom zatvoru ovisi o odluci Suda s obzirom na to da bi odgovor Suda na postavljena pitanja kao posljedicu mogao imati njegovo puštanje na slobodu bez odgode (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2017., Ardic, C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, t. 59.).

               37

               U tim okolnostima prvo vijeće Suda odlučilo je 5. lipnja 2018. na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku.

         O prethodnim pitanjima

               38

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3., članak 4. stavak 1. i članak 10. Direktive 2016/343, u vezi s uvodnim izjavama 16. i 48. te direktive kao i člancima 47. i 48. Povelje, tumačiti na način da se nacionalni sud, kada provjerava postoji li „osnovana sumnja”, u smislu nacionalnog propisa, da je osoba počinila kazneno djelo, kojom je uvjetovano zadržavanje u istražnom zatvoru te osobe, može ograničiti na utvrđivanje da je, na prvi pogled, ta osoba mogla počiniti to kazneno djelo ili navedeni sud mora istražiti postoji li velika vjerojatnost da je navedena osoba počinila navedeno kazneno djelo. Nacionalni sud se također pita treba li te odredbe tumačiti na način da nacionalni sud koji odlučuje o zahtjevu za izmjenu mjere istražnog zatvora može obrazložiti svoju odluku a da nije usporedio inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze ili taj sud mora detaljnije ispitati te dokaze i pružiti jasan odgovor na argumente koje je iznijela osoba koja se nalazi u istražnom zatvoru.

               39

               Uvodno valja utvrditi da je člankom 2. Direktive 2016/343 predviđeno da se ona primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela ili navodnog kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluke o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna.

               40

               Budući da sud koji je uputio zahtjev mora odlučiti o zakonitosti zadržavanja u istražnom zatvoru koji je određen u okviru kaznenog predmeta protiv E. Mileva zbog postojanja osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo, treba smatrati da se Direktiva 2016/343 primjenjuje na E. Mileva i na taj postupak pred nacionalnim sudom.

               41

               Međutim, budući da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da se predmet u glavnom postupku odnosi na postojanje učinkovitog pravnog sredstva, kako je predviđeno u članku 10. stavku 1. Direktive 2016/343, ili na neko od pitanja koje uređuje članak 10. stavak 2. te direktive, taj članak nije relevantan za odgovor koji Sud treba dati u ovom predmetu.

               42

               Što se tiče drugih odredbi Direktive 2016/343 koje navodi sud koji je uputio zahtjev, valja primijetiti da se člankom 3. te direktive predviđa da države članice osiguravaju da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.

               43

               U tom se pogledu člankom 4. stavkom 1. navedene direktive određuje da je na državama članicama da poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u sudskim odlukama, među ostalim, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva, čime se ne dovode u pitanje privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima.

               44

               Ta se odredba mora tumačiti u vezi s uvodnom izjavom 16. Direktive 2016/343, prema kojoj poštovanje pretpostavke nedužnosti ne dovodi u pitanje odluke o istražnom zatvoru, pod uvjetom da se u njima ne upućuje na osumnjičenike ili optuženike kao na krive. U skladu s tom istom uvodnom izjavom, prije donošenja privremene odluke postupovne prirode, sudsko tijelo prvo bi moralo provjeriti postoje li dostatni elementi inkriminirajućih dokaza protiv osumnjičenika ili optuženika kojima bi se opravdala dotična odluka koja bi mogla upućivati na te elemente.

               45

               Usto valja istaknuti da je svrha Direktive 2016/343, kako to proizlazi iz članka 1. i uvodne izjave 9. te direktive, utvrditi zajednička minimalna pravila primjenjiva na kaznene postupke koja se odnose na određene vidove pretpostavke nedužnosti i pravo sudjelovati na raspravi.

               46

               Osim toga, u skladu s uvodnom izjavom 10. Direktive 2016/343, njome se utvrđuju samo zajednička minimalna pravila o zaštiti postupovnih prava osumnjičenika ili optuženika kako bi se ojačalo međusobno povjerenje država članica u njihove sustave kaznenog pravosuđa te time olakšalo uzajamno priznavanje odluka u kaznenim stvarima.

               47

               Stoga se Direktiva 2016/343, s obzirom na minimalno usklađivanje kojem teži, ne može protumačiti kao cjelovit i sveobuhvatan instrument koji ima za svrhu utvrditi sve uvjete za donošenje odluke o istražnom zatvoru.

               48

               Iz prethodno navedenog proizlazi da u okviru kaznenih postupaka Direktiva 2016/343 i osobito njezin članak 3. i njezin članak 4. stavak 1. ne sprečavaju donošenje privremenih odluka postupovne prirode, poput odluke o održavanju na snazi mjere istražnog zatvora koju je donijelo sudsko tijelo, koje se temelje na sumnji ili elementima inkriminirajućih dokaza, pod uvjetom da se u njima za osobu koja se nalazi u istražnom zatvoru ne navodi da je kriva. Osim toga, u mjeri u kojoj sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima želi saznati pod kojim uvjetima se može donijeti odluka o istražnom zatvoru i u kojoj se pita, osobito, o stupnju uvjerenja koji mora imati u odnosu na počinitelja kaznenog djela, načinima ispitivanja različitih dokaza i opsegu obrazloženja koje je dužan pružiti u odgovoru na argumente koji su mu podneseni, takva pitanja nisu uređena tom direktivom, već ulaze isključivo u područje primjene samog nacionalnog prava.

               49

               Slijedom toga, na upućena prethodna pitanja valja odgovoriti da članak 3. i članak 4. stavak 1. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da im se ne protivi donošenje privremenih odluka postupovne prirode, poput odluke o održavanju na snazi mjere istražnog zatvora koju je donijelo sudsko tijelo, koje se temelje na sumnji ili elementima inkriminirajućih dokaza, pod uvjetom da se u njima za osobu koja se nalazi u istražnom zatvoru ne navodi da je kriva. Nasuprot tomu, tom se direktivom ne uređuju uvjeti pod kojima se mogu donijeti odluke o istražnom zatvoru.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. i članak 4. stavak 1. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku treba tumačiti na način da im se ne protivi donošenje privremenih odluka postupovne prirode, poput odluke o održavanju na snazi mjere istražnog zatvora koju je donijelo sudsko tijelo, koje se temelje na sumnji ili elementima inkriminirajućih dokaza, pod uvjetom da se u njima za osobu koja se nalazi u istražnom zatvoru ne navodi da je kriva. Nasuprot tomu, tom se direktivom ne uređuju uvjeti pod kojima se mogu donijeti odluke o istražnom zatvoru.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski