title: presuda od 28. travnja 1998., Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft/Vijeće i Komisija (T‑184/95, EU:T:1998:74)

text:
PRESUDA PRVOSTUPANJSKOG SUDA28. travnja 1998.(*) „Izvanugovorna
 odgovornost zbog zakonitog akta – Uredba br. 2340/90 – Trgovinski
embargo protiv Iraka – Povreda koja odgovara izvlaštenju – Odgovornost
zbog nezakonitog akta – Šteta“U predmetu T-184/95,Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH,
 društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom, sa sjedištem u Münchenu
(Njemačka), koje zastupaju profesor Karl M. Meessen, s izabranom adresom
 za dostavu u Luxembourgu, pri uredu odvjetnika Patricka Kinscha, 100,
boulevard de la Pétrusse,tužitelj,protivVijeća Europske unije,
 koje je zastupao Yves Cretien, pravni savjetnik, a zatim Stephan
Marquardt i Antonio Tanca, članovi pravne službe, u svojstvu agenata, s
izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod Alessandra Morbillija,
generalnog direktora uprave za pravne poslove Europske investicijske
banke, 100, boulevard Konrad Adenauer,iKomisije Europskih zajednica,
 koju zastupaju Peter Gilsdorf i Allan Rosas, glavni pravni savjetnici,
te Jörn Sack, pravni savjetnik, u svojstvu agenata, s izabranom adresom
za dostavu u Luxembourgu, kod Carlosa Gómeza de la Cruza, člana pravne
službe, Centre Wagner, Kirchberg,tuženici,povodom
 tužbe za naknadu štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog donošenja
 Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2340/90 od 8. kolovoza 1990. kojom se sprečava
trgovina između Zajednice i Iraka i Kuvajta (SL L 213, str. 1.)
[neslužbeni prijevod]. PRVOSTUPANJSKI SUD EUROPSKIH ZAJEDNICA (drugo vijeće),u sastavu: C. W. Bellamy, predsjednik, A. Kalogeropoulos i V. Tiili, suci,tajnik: H. Jung,uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. lipnja 1997.,donosi sljedećuPresuduČinjenice iz kojih proizlazi tužba1        Tužitelj
 Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: Dorsch
Consult) je društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u skladu s
njemačkim pravom, sa sjedištem u Münchenu (Njemačka) i čija je glavna
djelatnost pružanje savjeta o inženjerstvu u različitim zemljama. 2        Tužitelj
 je 30. siječnja 1975. sklopio s Ministry of Works and Housing Republike
 Irak (u daljnjem tekstu: iračko ministarstvo) ugovor kojim se obvezao
pružati usluge u vezi s organizacijom i praćenjem radova vezanih uz
gradnju Irak Express Waya br. 1. Taj ugovor, koji je sklopljen na
najmanje šest godina, bio je nakon toga nekoliko puta produljen za
potrebe završetka i praćenja gore navedenih radova. Članak X. tog
ugovora je među ostalim predviđao da su u slučaju različitog tumačenja
njegovih odredbi ili neizvršenja iz njih proizlazećih obveza ugovorne
strane dužne pokušati sporazumno pronaći prihvatljivo rješenje (članak
X. stavak 1.). U slučaju daljnjeg neslaganja o sporu je trebao odlučiti
Planning Board, čija bi odluka bila konačna i obvezujuća. Međutim,
nikakva odluka donesena u okviru predmetnog ugovora ne može spriječiti
ugovorne strane da svoj spor upute na odlučivanje i nadležnim iračkim
sudovima (članak X. stavak 2.).3        Kako
 to proizlazi iz spisa, još nenaplaćena potraživanja koja je tužitelj od
 početka 1990. imao prema iračkim tijelima na ime usluga pruženih u
okviru gore navedenog ugovora priznata su dvama dopisima od 5. i 6.
veljače 1990. koje je iračko ministarstvo uputilo iračkoj banci Rafidian
 Bank (u daljnjem tekstu: banka Rafidian) kojima se nalaže prijenos na
račun tužitelja iznosa koje mu duguju.4        Vijeće
 sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 2. kolovoza 1990. Rezoluciju
br. 660 (1990), kojom je utvrdilo da su mir i međunarodna sigurnost
narušeni zbog iračkog napada na Kuvajt te je zatražilo hitno i
bezuvjetno povlačenje iračkih snaga s područja Kuvajta.5        Vijeće
 sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 6. kolovoza 1990. Rezoluciju
br. 661 (1990) kojom je, proglasivši se „svjesnim vlastite odgovornosti
koju ima na temelju povelje Ujedinjenih naroda što se tiče održavanja
međunarodnog mira i sigurnosti“ i utvrdivši da Republika Irak (u
daljnjem tekstu: Irak) nije poštovala Rezoluciju br. 660 (1990),
odlučilo uvesti trgovinski embargo protiv Iraka i Kuvajta.6        Vijeće
 je, pozivajući se na „ozbiljnost situacije koja je [nastala kao
posljedica] iračke invazije Kuvajta“ i na Rezoluciju Vijeća sigurnosti
Ujedinjenih naroda br. 661 (1990) na prijedlog Komisije, 8. kolovoza
1990. donijelo Uredbu (EEZ) br. 2340/90 spriječivši trgovinu između
Zajednice i Iraka i Kuvajta (SL L 213, str. 1., u daljnjem tekstu:
Uredba br. 2340/90).7        Člankom
 1. Uredbe br. 2340/90 zabranjen je, počevši od 7. kolovoza 1990., uvoz
na područje Zajednice svih proizvoda koji su bili podrijetlom ili su
dolazili iz Iraka ili Kuvajta i izvoz svih proizvoda koji su bili
podrijetlom ili su dolazili iz Zajednice u te zemlje. Člankom 2.
navedene Uredbe zabranjena je, počevši od 7. kolovoza 1990.: a) svaka
trgovinska aktivnost ili transakcija, uključujući svaku radnju povezanu s
 već dogovorenim ili djelomično provedenim transakcijama, kojima je cilj
 ili učinak bio poticati izvoz svih proizvoda koji su bili podrijetlom
ili su dolazili iz Iraka i Kuvajta; b) prodaja ili isporuka svih
proizvoda, neovisno o njihovom izvoru i podrijetlu, svim fizičkim ili
pravnim osobama koje su se nalazile u Iraku i Kuvajtu ili svakoj drugoj
fizičkoj ili pravnoj osobi u svrhu svake trgovinske aktivnosti koja se
provodila na području Iraka ili Kuvajta ili s njihovog područja; i c)
svaka aktivnost kojoj je cilj ili učinak bio poticati te prodaje ili
isporuke.8        Kako
 to proizlazi iz spisa, „Više revolucionarno vijeće Republike Irak“
donijelo je 16. rujna 1990., pozivajući se na „arbitrarne odluke
pojedinih vlada“, Zakon br. 57 o zaštiti iračke imovine, interesa i
prava unutar i izvan Iraka (u daljnjem tekstu: Zakon br. 57), s
retroaktivnim učinkom od 6. kolovoza 1990. Člankom 7. toga zakona
zamrznuta su sva dobra i imovina kao i na temelju njih ostvareni
prihodi, kojima su u vrijeme kada su se dogodile činjenice raspolagale
vlade, poduzetnici, društva i banke država koje su donijele navedene
„arbitrarne odluke“ protiv Iraka.9        Budući
 da mu iračka tijela nisu isplatila njegova potraživanja, priznata u
gore navedenim dopisima iračkog ministarstva od 5. i 6. veljače 1990.
(vidjeti gornju točku 3.), tužitelj se dopisima od 4. kolovoza 1995.
obratio Vijeću i Komisiji zahtijevajući od njih da mu nadoknade štetu
koju je pretrpio jer su njegova potraživanja zbog primjene Zakona br. 57
 postala nenaplativa, s obzirom na to da je taj zakon donesen kao
protumjera donošenju Uredbe Zajednice br. 2340/90. U tim dopisima
tužitelj je tvrdio da je zakonodavac Zajednice bio dužan nadoknaditi
štetu subjektima koji su bili pogođeni uvođenjem embarga protiv Iraka i
da je propust da to učini doveo do odgovornosti Zajednice na temelju
članka 215. stavka 2. Ugovora o EZ-u. Dodao je da je opreza radi svoja
potraživanja prema Iraku prijavio United Nations Irak Claims
Compensation Commission.10      Dopisom od 20. rujna 1995. Vijeće je odbilo prihvatiti tužiteljev zahtjev za naknadu štete.11      U
 tim je okolnostima tužbom podnesenom tajništvu Prvostupanjskog suda 6.
listopada 1995. tužitelj pokrenuo ovaj postupak.12      Na
 temelju izvještaja suca izvjestitelja Prvostupanjski sud (drugo vijeće)
 odlučio je otvoriti usmeni dio postupka bez prethodnog provođenja mjera
 izvođenja dokazâ. Međutim, u okviru mjera upravljanja postupkom stranke
 su bile pozvane odgovoriti na određena pisana pitanja.13      Na
 javnoj raspravi 19. lipnja 1997. stranke su saslušane u svojim
izlaganjima i odgovorima na usmena pitanja koja je postavio
Prvostupanjski sud.  Zahtjevi stranaka14      Tužitelj od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        naloži
 Zajednici da mu na ime protučinidbe za ustup potraživanja u istom
iznosu koje ima prema Iraku isplati 2.279.859,69 DM, zajedno s kamatama
po godišnjoj stopi od 8 %, počevši od 9. kolovoza 1990.,–        naloži tuženicima snošenje troškova;–        proglasi presudu izvršnom;–        podredno,
 proglasi presudu privremeno izvršnom po podnošenju bankarske garancije.
 15      Vijeće od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        tužbu odbaci kao nedopuštenu;–        u suprotnom, tužbu odbije kao neosnovanu;–        tužitelju naloži snošenje troškova.16      Komisija od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        tužbu odbije kao neosnovanu,–        tužitelju naloži snošenje troškova. Dopuštenost Tužbeni razlozi i argumenti stranaka17      Vijeće
 tvrdi, a da na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika formalno nije
istaknulo prigovor nedopuštenosti, da je tužba nedopuštena jer Zajednica
 ne može biti odgovorna za štetu koju je tužitelj navodno pretrpio
(presuda Suda od 26. studenoga 1975., Grands moulins des
Antilles/Komisija, 99/74, Zb., str. 1531.).18      Kao
 prvo, Vijeće tvrdi da je Zakon br. 57 uzrokovao navedenu štetu, a ne
Uredba br. 2340/90. Suprotno onome što tvrdi tužitelj, Vijeće navodi da
donošenje toga zakona nije bilo „izravna reakcija“ na donošenje Uredbe
br. 2340/90, već, kako to proizlazi iz njegove preambule, reakcija na
„arbitrarne odluke“ koje su donijele „pojedine vlade“. Vijeće smatra da
su to Rezolucije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda br. 660 (1990) i
661 (1990) koje su u biti dovele do donošenja Zakona br. 57. U tim
uvjetima, činjenica da je embargo Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda
protiv Iraka bio opravdan zbog nezakonitog postupanja Iraka (napad na
Kuvajt) sprečava da se uspostavi objektivna veza između donošenja Uredbe
 br. 2340/90 i Zakona br. 57 koji je Irak donio kao protumjeru i, stoga,
 prizna da postoji uzročna veza između uredbe Zajednice i štete koju
tužitelj navodi.19      Kao
 drugo, Vijeće postavlja pitanje predstavljaju li tužiteljeva
potraživanja prema iračkim tijelima „imovinu“ koja je zamrznuta na
temelju članka 7. Zakona br. 57 (vidjeti gornju točku 8.). Osobito,
tužitelj nije dokazao da je banka Rafidian primjenom Zakona br. 57
odbila izvršiti naloge za prijenos iračkog ministarstva. Vijeće ističe
da je predmetne naloge za prijenos iračko ministarstvo izdalo dopisima
od 5. i 6. veljače 1990., to jest puno prije donošenja Zakona br. 57 u
rujnu 1990.20      Kao
 treće, Vijeće tvrdi da je, čak i u slučaju da su iračka tijela
primjenom Zakona br. 57 odbila tužitelju podmiriti svoja dugovanja, u
nedostatku bilo koje mjere Zajednice ili nacionalne mjere kojom se
zabranjuje prijenos financijskih sredstava iz Iraka u Njemačku, samo taj
 zakon uzrokovao štetu koju tužitelj navodi. Tužiteljeva situacija je
stoga drukčija od situacije ostalih njemačkih subjekata koji su
pretrpjeli štetu zbog njemačkih nacionalnih mjera kojima se u skladu s
Uredbom br. 2340/90 zabranjuje svaka trgovinska transakcija s Irakom.21      Komisija,
 sa svoje strane, smatra da sudska praksa Suda u području izvanugovorne
odgovornosti načelno ne dopušta da se na temelju članka 178. i članka
215. stavka 2. Ugovora podnese tužba zbog izvanugovorne odgovornosti
Zajednice zbog zakonitog akta. Međutim, smatra da bi u Ugovoru trebao
postojati pravni temelj koji bi pojedincu omogućio da zatraži
odgovornost Zajednice zbog zakonitog akta.22      Tužitelj
 tvrdi da je njegova tužba dopuštena i da pravna i činjenična
razmatranja Vijeća te osobito ona o nepostojanju uzročne veze između
donošenja Uredbe br. 2340/90 i njegove nemogućnosti da od iračkih tijela
 naplati svoja potraživanja ulaze u meritum, a ne u dopuštenost tužbe. Ocjena Prvostupanjskog suda23      Prvostupanjski
 sud ističe da tužitelj u svojoj tužbi jasno opisuje narav i opseg
navedene štete i razloge zašto smatra da postoji uzročna veza između te
štete i donošenja Uredbe br. 2340/90. Slijedom toga, tužba ima dovoljno
elemenata kako bi udovoljila zahtjevima dopuštenosti koji su u tom
području određeni člankom 44. stavkom 1. točkom (c) Poslovnika i sudskom
 praksom pa se argumenti Vijeća o postojanju i naravi navedene štete te
uzročnoj vezi koji ulaze u ocjenu osnovanosti tužbe stoga moraju
ispitati u okviru tužbe. Iz toga slijedi da tužbu treba proglasiti
dopuštenom (presude Prvostupanjskog suda od 16. travnja 1997., Saint i
Murray/Vijeće i Komisija, T-554/93, Zb., str. II-563., t. 59. i od 10.
srpnja 1997., Guérin automobiles/Komisija, T-38/96, Zb., str. II-1223.,
t. 42.). Meritum 24      Tužitelj
 tvrdi da je, s obzirom na to da je povod za donošenje Zakona br. 57
donošenje Uredbe br. 2340/90 kojom se protiv Iraka uvodi embargo,
Zajednica njemu dužna nadoknaditi štetu koju je pretrpio zato što su mu
iračka tijela odbila podmiriti svoja dugovanja. Tvrdi da odgovornost
Zajednice za tako pretrpljenu štetu nastupa, kao prvo, na temelju načela
 odgovornosti Zajednice zbog zakonitog akta, zbog povrede njegovih
imovinskih prava jednakovrijedne izvlaštenju i, podredno, na temelju
načela odgovornosti Zajednice zbog nezakonitog akta, pri čemu se
nezakonitost o kojoj je riječ u predmetnom slučaju sastoji od propusta
zakonodavca Zajednice da prilikom donošenja Uredbe br. 2340/90 predvidi
naknadu za štete koje je ta uredba uzrokovala predmetnim poduzetnicima. Odgovornost Zajednice zbog zakonitog akta Argumentacija stranaka Temelj odgovornosti Zajednice zbog zakonitog akta25      Tužitelj
 kao prvo tvrdi da u skladu s člankom 1. dodatnog Protokola br. 1 uz
Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u
daljnjem tekstu: EKLJP) i općim načelima međunarodnog prava o obvezi
naknade štete zbog povrede prava vlasništva, članak 14. stavak 3.
Grundgesetza (njemačkog ustava) predviđa da se odluka o izvlaštenju u
općem interesu može izvršiti samo uz plaćanje naknade štete. Tužitelj
smatra da se to isto pravilo primjenjuje i u slučaju „povrede
jednakovrijedne izvlaštenju“ ili u slučaju da u skladu s njemačkom
sudskom praksom postoji obveza isplate naknade štete kada zakoniti
državni akti, koji ne predstavljaju formalne mjere izvlaštenja, bez
obzira na to imaju sporednu posljedicu povrede imovinskih prava.26      Također,
 iz sudske prakse Europskog Suda za ljudska prava proizlazi da su na
temelju članka 1. Protokola br. 1 uz EKLJP potraživanja također
obuhvaćena pojmom vlasništva koje se štiti od povreda jednakovrijednih
izvlaštenju (presuda Europskog suda za ljudska prava od 9. prosinca
1994., Grčke rafinerije Stan i Stratis Andreadis/Grčka). Usto, isto je
rješenje prihvaćeno sudskom praksom u području međunarodnog javnog prava
 i pravom država članica.27      Na
 temelju tih razmatranja tužitelj tvrdi da mu je činjenica da su njegova
 postojeća i nesporna potraživanja primjenom Zakona br. 57, koji je
donesen kao protumjera uvođenju embarga protiv Iraka Uredbom br.
2340/90, postala nenaplativa nanijela „postojeću i konkretnu“ štetu koju
 Zajednica mora nadoknaditi.28      Tvrdi
 da je njegov zahtjev za naknadu štete zbog zakonite povrede njegovih
imovinskih prava opravdan utvrđenjem da njegov doprinos troškovima
politike embarga koju je Zajednica primijenila ne smije biti teži od
onog drugih poreznih obveznika Zajednice, koji bi u skladu s načelom
jednakog postupanja također trebali snositi te troškove (presuda Suda od
 5. ožujka 1980., Ferwerda, 265/78, Zb., str. 617., 628.).29      U
 svojem odgovoru na argument tuženikâ, prema kojem je u predmetnom
slučaju riječ o mjeri Zajednice koja pripada u izbor ekonomske politike,
 tako da šteta koju tužitelj navodi ne prelazi granice svojstvene
rizicima ekonomskih aktivnosti u predmetnom području i ne ugrožava
njegovo postojanje kao poduzetnika, tužitelj navodi da pitanje
predstavlja li embargo uveden protiv Iraka mjeru ekonomske politike ili
sigurnosne politike kojom se ugrožava njegovo postojanje nije relevantno
 jer u predmetnom slučaju nije riječ o budućim financijskim gubicima,
već o povredi postojećih vlasničkih prava. Što se tiče pitanja je li on
pružanjem usluga u Iraku svjesno preuzeo rizik da u budućnosti ne može
naplatiti svoja potraživanja, podsjeća da je ugovor sa iračkim tijelima
sklopio 1975., odnosno četiri godine prije uspostave sadašnjeg režima u
Iraku i pet godina prije rata između Iraka i Irana.30      Vijeće
 kao prvo tvrdi da uvjeti za nastanak odgovornosti zbog zakonitog akta
moraju biti stroži od uvjeta primjenjivih u okviru  odgovornosti zbog
nezakonitog akta.31      Navodi
 da, u skladu sa sudskom praksom u tom području nastanak objektivne
odgovornosti pretpostavlja ili to da pojedinac u korist općeg interesa
snosi teret koji u uobičajenim okolnostima nije dužan snositi (presuda
Suda od 24. lipnja 1986., Développement SA i Clemessy/Komisija, 267/82,
Zb., str. 1907.) ili to da posebna skupina poduzetnika specijaliziranih
za određene proizvode preuzme neproporcionalni dio tereta koji je
posljedica toga što je Zajednica donijela određene ekonomske mjere
(presuda Suda od 29. rujna 1987., De Boer Buizen/Vijeće i Komisija,
81/86, Zb., str. 3677.).32      Međutim,
 Vijeće smatra da u predmetnom slučaju nije ispunjen ni jedan od
navedenih uvjeta. Kada je riječ o tužiteljevoj tvrdnji prema kojoj nije
prihvatljivo da više od ostalih gospodarskih subjekata pridonosi
troškovima politike embarga protiv Iraka samo zato što njegova
potraživanja u trenutku provedbe te politike nisu još bila naplaćena,
Vijeće odgovara da nije dužnost Zajednice popraviti „nesreću“ subjekata
uključenih u transakcije za koje postoje ekonomski rizici.33      Komisija
 tvrdi da pojam „posebna žrtva“ („Sonderopfer“) njemačkog prava, na
kojem tužitelj temelji svoj zahtjev za naknadu štete, pretpostavlja da
je pojedinac pretrpio posebnu štetu te da ga kao takvog nije moguće
prenijeti u pravo Zajednice. Usto, bilo bi sumnjivo da se tužitelj može
smatrati dijelom dovoljno određene skupine poduzetnika koja je u smislu
te teorije podnijela „posebnu žrtvu“.34      Komisija
 ističe da se tužiteljevo pozivanje na njemačku sudsku praksu odnosi na
povrede prava vlasništva na nekretninama ili trgovačkog vlasništva zbog
donošenja državnih mjera na području gradnje i komasacije zemljišta i da
 stoga nije usporedivo s predmetnim slučajem. Isto tako, sudska praksa
Europskog suda za ljudska prava u području zaštite prava vlasništva koju
 tužitelj navodi (vidjeti gornju točku 29.) u biti se odnosi na izravno
oduzimanje vlasništva aktima državne vlasti, a ne na neizravne
posljedice zakonitih pravnih akata koje je donijela Zajednica, kao u
predmetnom slučaju.35      Usto,
 kako to proizlazi iz sudske prakse u tom području, odgovornost
Zajednice zbog zakonitog akta mogla bi nastati samo ako navedena šteta
nije bila predvidiva ili je pažljiv gospodarski subjekt nije mogao
izbjeći. Međutim, predvidivost insolventnosti i/ili odbijanja plaćanja
Iraka u predmetnom je slučaju očita uzimajući u obzir, s jedne strane,
opći kontekst i, s druge strane, posebnu situaciju te zemlje. Komisija
smatra da su poduzetnici poput tužitelja koji nisu mogli dobiti jamstva
 javnih tijela ili osiguravajućih društava za pokriće rizikâ koji
proizlaze iz trgovinskih transakcija sa zemljama koje se smatraju
„visoko rizičnim zemljama“ samo svjesno prihvatili povećane rizike koji
iz toga proizlaze.36      Naposljetku,
 tužitelj nije naveo ni jednu okolnost koja bi mogla ozbiljno ugroziti
njegovo djelovanje i dovesti u pitanje njegov opstanak kao poduzetnika
(vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Lenza u vezi s presudom Suda od
 11. ožujka 1987., Rau i dr./Komisija, 279/84, 280/84, 285/84 i 286/84,
Zb., str. 1069., 1084., 1114.). Uzročna veza37      Tužitelj
 tvrdi da je navedenu štetu uzrokovalo donošenje Uredbe br. 2340/90
kojom je uveden embargo protiv Iraka jer su mu iračka tijela u skladu sa
 Zakonom br. 57, koji je donesen kao protumjera donošenju navedene
uredbe, odbila platiti potraživanja. Suprotno onome što tvrdi Vijeće, to
 što je Irak donio Zakon br. 57 ne predstavlja „daleku“ posljedicu u
smislu sudske prakse (presuda Suda od 4. listopada 1979., Dumortier
Frères/Vijeće, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 i 45/79, Zb.,
 str. 3091.), već uobičajenu i predvidivu posljedicu akta o uvođenju
embarga.38      U
 tom pogledu, tužitelj tvrdi da su prilikom donošenja Uredbe br. 2340/90
 i Komisija i Vijeće doista uzeli u obzir troškove i ostale posljedice
koje bi mogle proizaći zbog eventualne iračke suspenzije plaćanja
dospjelih potraživanja poduzetnika Zajednice. U prilog tom navodu kao
svjedoke navodi bivšeg predsjednika Komisije, J. Delorsa, i bivšeg
predsjednika Vijeća, De Michelisa, te od Prvostupanjskog suda zahtijeva
da Vijeću i Komisiji naloži da dostave sve pripremne akte koji su
poslužili za donošenje Uredbe br. 2340/90 (presuda Prvostupanjskog suda
od 19. listopada 1995., Carvel i Guardian Newspapers/Vijeće, T-194/94,
Zb., str. II-2765.).39      Tužitelj
 smatra da argumentu tuženikâ, prema kojem navedena šteta nije
posljedica donošenja Uredbe br. 2340/90 već samo činjenice da Irak,
prije donošenja navedene uredbe i prije napada na Kuvajt 2. kolovoza
1990., nije bio u stanju platiti svoje dugove, proturječi činjenica da
su mu u travnju i svibnju 1990. iračka tijela za pružene usluge već bila
 isplatila iznos od oko 200.000 DM. Također se zakašnjenje s kojim su
iračka tijela u stranoj valuti podmirila različite račune opravdava
isključivo birokratskim poteškoćama iračke administracije, a ne navodnom
 insolventnošću Iraka.40      Tužitelj
 ne prihvaća argument Vijeća prema kojem uzrok nemogućnosti naplate
njegovih potraživanja nije Uredba br. 2340/90, već jedan dalji uzrok, to
 jest napad Iraka na Kuvajt počinjen kršenjem međunarodnog javnog prava.
 Činjenica da je embargo Zajednice protiv Iraka bio opravdan prethodnim
nezakonitim ponašanjem te države ne isključuje obvezu Zajednice da
nadoknadi štetu trećim osobama zbog povrede jednakovrijedne izvlaštenju.
 Ni postojanje izravne veze koja se u ovom predmetu navodi nije dovedeno
 u pitanje činjenicom da je pretrpljena šteta nastala kao posljedica
nezakonitog uzroka, to jest Zakona br. 57, donesenog kao protumjera
prethodnom zakonitom aktu, to jest donošenju Uredbe br. 2340/90 (presuda
 Suda od 7. studenoga 1985., Adams/Komisija, 145/83, Zb., str. 3539.).41      Što
 se tiče argumenta Vijeća, prema kojem bi u konačnici uzrok štete bile
rezolucije koje je donijelo Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda,
tužitelj odgovara da rezolucije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda
nemaju izravan učinak u pravnim poretcima država članica.42      Kada
 je riječ o pitanju koje su postavili tuženici čine li, s jedne strane,
potraživanja tužitelja doista „imovinu“ u smislu Zakona br. 57 i, s
druge strane, je li taj zakon još uvijek na snazi, tužitelj tvrdi da je
važna samo činjenica da iračka tijela nastavljaju odbijati podmiriti
svoja dugovanja.43      Naposljetku,
 suprotno onome što tvrdi Vijeće, tužitelj tvrdi da činjenica da se
Uredba br. 2340/90 isključivo odnosila na izvoz i uvoz robe, a ne na
pružanje usluga, ne utječe na ocjenu postoji li uzročna veza s obzirom
na to da su iračka tijela zbog donošenja te uredbe odbila platiti svoja
dugovanja.44      Vijeće
 ističe da, čak i ako bi trebalo smatrati da su potraživanja koja
tužitelj ima prema Iraku postala nenaplativa i da je on stoga pretrpio
štetu, ne postoji nikakva veza ili barem ne „dovoljno izravna“ veza
između te štete i donošenja Uredbe br. 2340/90.45      Vijeće
 smatra da razlog tomu što Irak odbija isplatiti tužiteljeva
potraživanja nije primjena Zakona br. 57 kao protumjere Uredbi br.
2340/90, već financijske poteškoće u kojima se Irak našao zbog svoje
politike agresije na susjedne države. Usto, budući da iračka tijela,
prilikom donošenja Zakona br. 57, još nisu prenijela financijska
sredstva na bankovni račun tužitelja, nikakvo „dobro“ ili „imovina“ koji
 pripadaju tužitelju nisu bili zamrznuti u užem smislu odredaba toga
zakona.46      U
 slučaju da se šteta koju tužitelj navodi treba smatrati posljedicom
primjene Zakona br. 57, suprotno onome što tvrdi tužitelj, Vijeće smatra
 da su uzrok donošenja toga zakona Rezolucije Vijeća sigurnosti
Ujedinjenih naroda br. 660 (1990) i 661 (1990), kojima je uveden embargo
 protiv Iraka i koje je Zajednica pravno bila dužna primjenjivati, a ne
Uredba br. 2340/90. Iz toga bi proizlazilo da se u smislu sudske prakse u
 tom području donošenje Zakona br. 57 ne može smatrati „dovoljno
izravnom“ posljedicom donošenja Uredbe br. 2340/90.47      Usto,
 navedena uzročna veza ne postoji s obzirom na to da se, kad se
činjenice sagledaju iz povijesnog kuta gledanja, Zakon br. 57 ne može
smatrati „reakcijom“ Iraka na mjere embarga koje je uvelo Vijeće
sigurnosti Ujedinjenih naroda i koje je Zajednica provela Uredbom br.
2340/90 jer su mjere protiv Iraka donesene nakon što je ta zemlja
prethodno povrijedila međunarodno javno pravo.48      Naposljetku,
 Vijeće tvrdi da, s obzirom na to da je cilj Uredbe br. 2340/90 bio
zabraniti uvoz i izvoz robe, a ne zabraniti gospodarskim subjektima
Zajednice da od iračkih tijela naplate već postojeća potraživanja, ne
postoji nikakva dovoljno izravna uzročna veza između donošenja te uredbe
 i navedene štete.49      Komisija
 tvrdi da šteta koju tužitelj navodi proizlazi isključivo iz Zakona br.
57, a ne iz donošenja Uredbe br. 2340/90, koja je poslužila samo kao
opravdanje za to da Irak zbog poteškoća u kojima se našao i zbog loše
financijske situacije u kojoj se nalazio zbog svojih ratnih aktivnosti u
 regiji i svoje politike naoružavanja suspendira plaćanje svojih dugova.50      Usto,
 iz članaka 5. i 7. Zakona br. 57 proizlazi da Irak nije konačno odbio
platiti tužiteljeva potraživanja, što objašnjava zašto je tužitelj
tuženicima predložio da im ustupi svoja potraživanja u zamjenu za
naknadu štete, tako da i iz tog razloga ne postoji nikakva izravna veza
između štete na koju se tužitelj poziva i Uredbe br. 2340/90. U svakom
slučaju, iako postojanje neizravne uzročne veze može biti dovoljno za
nastanak izvanugovorne odgovornosti Zajednice, činjenica je da je takva
veza irelevantna u slučaju kada se, kao u ovom predmetu, odnosi na
zakonito postupanje (to što je Vijeće donijelo Uredbu br. 2340/90) koje
je nakon toga prouzročilo nezakonito postupanje trećeg (to što je Irak
donio Zakon br. 57).51      Komisija
 dodaje da je Irak dopisom od 28. veljače 1991. upućenim predsjedniku
Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda formalno priznao zakonitost
Rezolucije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda br. 660 (1990) i
zakonitost ostalih rezolucija koje su dovele do donošenja Zakona br. 57,
 kao i to da je taj zakon konačno stavljen izvan snage 3. ožujka 1991.,
tako da tužitelj može, počevši od toga datuma, od iračkih tijela
zahtijevati plaćanje svojih potraživanja.52      Što
 se tiče zahtjeva da se u svojstvu svjedoka saslušaju bivši predsjednik
Komisije i bivši predsjednik Vijeća, Komisija ističe da je bespredmetan s
 obzirom na to da se dokazi koje je tužitelj dužan dostaviti ne mogu
sastojati od iskaza osoba u pitanju. Šteta53      Tužitelj
 tvrdi da je u smislu sudske prakse u području izvanugovorne
odgovornosti Zajednice pretrpio „postojeću i konkretnu“ štetu zato što
su nakon donošenja Uredbe br. 2340/90 njegova potraživanja prema Iraku
postala nenaplativa. Činjenica da je tuženicima predložio da im u
zamjenu za zatraženu naknadu štete ustupiti svoja potraživanja ne znači
da šteta ne postoji, već da to isključivo ima za svrhu izbjegavanje
vlastitog neopravdanog bogaćenja. U slučaju da tuženici pokušaju dovesti
 u pitanje postojanje njegovih potraživanja prema Iraku i nemogućnost
njihove naplate, tužitelj predlaže da se kao dokaz provede uvid u
potvrde koje mogu dostaviti njegov direktor prodaje, Hartwig von Bredow,
 i njegov tadašnji zastupnik u Bagdadu, Wolfang Johner. Pojašnjava da je
 razlog tomu što nije objasnio zašto su iračka tijela odbila isplatiti
njegova potraživanja taj što on za to nije dobio nikakvo objašnjenje,
tim više što je njemu embargo Zajednice na pružanje usluga u Iraku
[Uredba Vijeća (EEZ) br. 3155/90 od 29. listopada 1990. o produljenju i
izmjeni Uredbe br. 2340/90, SL L 304, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba
 br. 3155/90] [neslužbeni prijevod] zabranjivao da pravnim zastupnicima u
 Iraku da punomoć.54      Tužitelj
 procjenjuje da šteta koju je pretrpio iznosi 2.279.859,69 DM, što bi
odgovaralo iznosu potraživanja koja je iračko ministarstvo priznalo
dopisima od 5. i 6. veljače 1990. naloživši njihovo plaćanje, ali koja
mu još uvijek nisu isplaćena.55      Tvrdi
 da bi, u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava,
određivanje iznosa naknade štete moralo dovesti do pravične ravnoteže
između zahtjevâ općeg interesa Zajednice, s jedne strane, i obveze
zaštite temeljnih prava pojedinca, s druge strane. Međutim, smatra da se
 time ne isključuje činjenica da naknada štete može pokriti sveukupni
iznos potraživanja koja su zbog donošenja državne mjere postala
nenaplativa, uključujući i kamate koje treba platiti od datuma njihova
nastanka (gore navedena presuda Grčke rafinerije Stan i Stratis
Andreadis/Grčka). Naime njemačko bi pravo omogućavalo dobivanje naknade
štete zbog sveukupnih financijskih gubitaka koje je uzrokovala „povreda
jednakovrijedna izvlaštenju“. Isto vrijedi i za sudsku praksu Europskog
suda za ljudska prava. Zajednici bi se tako moralo naložiti da mu, u
zamjenu za ustup potraživanja koja ima prema Iraku, isplati naknadu
štete koja odgovara iznosu tih potraživanja, uključujući i dužne kamate.
 Međutim, ne isključuje mogućnost da se s obzirom na okolnosti
predmetnog slučaja zatražena naknada štete smanji.56      Vijeće
 tvrdi da su mjere koje je Irak donio, osobito Zakon br. 57, imale za
posljedicu to da su samo odgodile plaćanje tužiteljevih potraživanja,
tako da iz pravnog kuta gledanja tužitelj nije, u smislu sudske prakse u
 tom području, pretrpio „postojeću i konkretnu“ štetu, što uostalom
proizlazi i iz činjenice da je on spreman ustupiti svoja potraživanja
institucijama Zajednice u zamjenu za naknadu štete koju je navodno
pretrpio.57      Usto,
 iz dopisa koji je tužitelj uputio Vijeću 4. kolovoza 1994. proizlazi da
 je on svoja potraživanja prijavio nadležnim upravnim tijelima u
Njemačkoj, kako bi se na njih mogao pozvati pred Claims Commission koji
je uspostavila Organizacija Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: OUN)
kako bi riješila pitanja ekonomske štete koju su subjekti pretrpjeli
zbog uvođenja embarga protiv Iraka, što dokazuje da će tužiteljeva šteta
 konačno ovisiti o tome hoće li eventualno OUN ukinuti embargo protiv
Iraka.58      Komisija
 tvrdi da trenutno nije utvrđen točan iznos pretrpljene štete jer, iz
pravnog kuta gledanja, tužiteljeva potraživanja nisu prestala postojati i
 odbacuje tužiteljev prijedlog da se njegova potraživanja ustupe u
zamjenu za to da mu Zajednica prizna pravo na naknadu štete. Ocjena Prvostupanjskog suda 59      Uvodno,
 Prvostupanjski sud podsjeća da, kao prvo, izvanugovorna odgovornost
Zajednice zbog nezakonitog ili zakonitog akta podrazumijeva u svakom
slučaju utvrđenje da je navodno pretrpljena šteta stvarno i počinjena i
postojanje uzročne veze između te štete i tog akta (presuda Suda od 29.
rujna 1982., Oleifici Mediterranei/EEZ, 26/81, Zb., str. 3057., t. 16. i
 presude Prvostupanjskog suda od 13. prosinca 1995., Exporteurs in
Levende Varkens i dr./Komisija, T-481/93 i T-484/93, Zb., str. II-2941.,
 t. 80.; od 11. srpnja 1996., International Procurement
Services/Komisija, T-175/94, Zb., str. II-729., t. 44.; od 16. listopada
 1996., Efisol/Komisija, T-336/94, Zb., str. II-1343., t. 30.; od 11.
srpnja 1997., Oleifici Italiani/Komisija, T-267/94, Zb., str. II-1239.,
t. 20.; i od 29. siječnja 1998., Dubois et Fils/Vijeće i Komisija,
T-113/96, Zb., str. II-125., t. 54.). Kao drugo, kada je kao u
predmetnom slučaju riječ o odgovornosti Zajednice zbog zakonitog akta,
Prvostupanjski sud ističe da iz sudske prakse u tom području proizlazi
da bi u slučaju da se u pravu Zajednice prihvati takvo načelo nastanak
takve odgovornosti u svakom slučaju pretpostavljao da postoji
„neuobičajena“ i „posebna“ šteta (presude Suda od 13. lipnja 1972.,
Compagnie d'approvisionnement i grands moulins de Paris/Komisija, 9/71 i
 11/71, Zb., str. 391., t. 45. i 46.; od 6. prosinca 1984.,
Biovilac/EEZ, 59/83, Zb., str. 4057., t. 28.; Développement SA i gore
navedene presude Clemessy/Komisija, t. 33. i De Boer Buizen/Vijeće i
Komisija, t. 16. i 17.). Stoga valja ispitati postoji li navedena šteta,
 u smislu da je riječ o „stvarnoj i odredivoj“ šteti, ako je ta šteta
izravna posljedica toga što je Vijeće donijelo Uredbu br. 2340/90 i je
li navedena šteta takva da može dovesti do odgovornosti Zajednice zbog
zakonitog akta, u smislu gore navedene sudske prakse. Postojanje navedene štete 60      Kada
 je riječ o pitanju je li tužitelj doista pretrpio „stvarnu  i odredivu“
 štetu, u smislu sudske prakse u tom području (presude Suda od 27.
siječnja 1982., Birra Wührer i dr./Vijeće i Komisija, 256/80, 257/80,
265/80, 267/80 i 5/81, Zb., str. 85., t. 9. i De Franceschi/Vijeće i
Komisija, 51/81, Zb., str. 117., t. 9.; presude Prvostupanjskog suda od
16. siječnja 1996., Candiotte/Vijeće, T-108/94, Zb., str. II-87., t.
54., od 12. prosinca 1996., Stott/Komisija, T-99/95, Zb., str. II-2227.,
 t. 72. i gore navedena presuda od 11. srpnja 1997., Oleifici
Italiani/Komisija, t. 74.), to jest jesu li potraživanja koja ima prema
Iraku konačno postala nenaplativa, Prvostupanjski sud najprije podsjeća
da je u skladu s ustaljenom sudskom praksom na tužitelju da sucu
Zajednice podnese dokaze kako bi se utvrdilo postojanje štete za koju
tvrdi da ju je pretrpio (presuda Prvostupanjskog suda od 9. siječnja
1996., Koelman/Komisija, T-575/93, Zb., str. II-1., t. 97.).61      Međutim,
 valja utvrditi da je činjenica, iako u predmetnom slučaju među
strankama nije sporno da tužiteljeva potraživanja još nisu plaćena, da
se dokazima koje je tužitelj dostavio ne može s dovoljnom sigurnošću
dokazati da su mu iračka tijela zbog donošenja Uredbe br. 2340/90
konačno odbila podmiriti svoja dugovanja. Naime, tužitelj nije dostavio
dokaze iz kojih bi proizlazilo da je doista kontaktirao, ili barem
pokušao kontaktirati, bilo predmetna iračka državna tijela bilo banku
Rafidian kako bi razjasnio zašto nalozi za plaćanje njegovih
potraživanja koje je banci Rafidian dalo iračko ministarstvo dopisima od
 5. i 6. veljače 1990. još nisu bili izvršeni.62      U
 tom pogledu je Prvostupanjski sud u okviru mjera upravljanja postupkom
 pozvao tužitelja da predoči korespondenciju koju je eventualno vodio s
iračkim tijelima u vezi s plaćanjem svojih potraživanja. U svojim
pisanim odgovorima na pitanja Prvostupanjskog suda tužitelj je priznao
da nije vodio korespondenciju s iračkim tijelima, naglasivši da nije
bilo u njegovom interesu „novom korespondencijom dovesti u pitanje
obvezujuću narav naloga od 5. i 6. veljače koje je Ministry of Housing
and reconstruction dao banci Rafidian“ i da „je usto bilo nedopustivo i
stoga kontraproduktivno da pismenim stajalištima pokuša ubrzati
unutarnje izvršenje naloga ministarstva“. Međutim, činjenica da tužitelj
 nije smatrao korisnim ili prikladnim pokušati „ubrzati unutarnje
upravno izvršenje naloga iračkog ministarstva“ sama po sebi ne može biti
 dovoljna da bi se potkrijepila njegova tvrdnja da su iračka tijela
konačno odbila platiti njegova potraživanja. Slijedom toga, ne može se
isključiti da je neplaćanje njegovih potraživanja posljedica
jednostavnog upravnog zakašnjenja, privremenog odbijanja plaćanja ili
privremene ili stalne nesolventnosti Iraka.63      Taj
 zaključak ne može se dovesti u pitanje dopisom od 10. listopada 1990.
koji je irački ministar poslao tužitelju i koji je tužitelj predočio na
raspravi 19. lipnja 1997., iz kojeg, prema tužiteljevom mišljenju,
proizlazi da je irački ministar, „diplomatskim jezikom“, sugerirao da se
 njegova potraživanja neće platiti sve dok bude trajao embargo Zajednice
 protiv Iraka. Naime, taj dopis koji je tužitelju poslan „prilikom
proglašenja ujedinjenja Savezne Republike Njemačke i Njemačke
Demokratske Republike“ ne spominje ugovorne odnose tužitelja s iračkim
tijelima koji proizlaze iz ugovora iz 1975. ni, a fortiori,
sudbinu tužiteljevih potraživanja, već je ograničen na općenite izjave o
 doprinosu koji bi njemački poduzetnici mogli dati u „razvijanju plodne
dvostrane suradnje“ između Njemačke i Iraka i o šteti koju je tim
odnosima uzrokovao embargo i „prijetnje Iraku“.64      Usto,
 iako se u svojim pisanim odgovorima na gore navedeno pitanje
Prvostupanjskog suda tužitelj pozvao na neka povjerljiva izvješća koja
je sastavio zamjenik direktora njegove podružnice u Iraku, iz kojih
proizlazi da iračka tijela još uvijek odbijaju platiti njegova
potraživanja zbog održavanja embarga Zajednice, valja istaknuti da on
Prvostupanjskom sudu nije predočio primjerke tih izvješća.65      U
 svakom slučaju, i pod pretpostavkom da je, kao što je to tužitelj
istaknuo u svojoj tužbi, uzrok tomu što Irak odbija platiti njegova
potraživanja, donošenje Zakona br. 57, kojim je zamrznuta sva imovina
poduzetnika sa sjedištem u državama kojih su vlade protiv njega donijele
 „arbitrarne odluke“, poput Uredbe br. 2340/90, taj je zakon, kako su to
 tuženici istaknuli u svojim podnescima, konačno stavljen izvan snage 3.
 ožujka 1991. Iz toga slijedi da, barem od toga datuma, načelno nisu
trebale postojati pravne prepreke koje bi iračka tijela sprečavale da
plate tužiteljeva potraživanja. Prvostupanjski sud je, u okviru mjera
upravljanja postupkom koje je naložio, pozvao tužitelja da pojasni je li
 nakon stavljanja izvan snage Zakona br. 57 poduzeo potrebne korake kako
 bi mu potraživanja bila plaćena i razloge zbog kojih su ona ostala
nenaplaćena unatoč stavljanju izvan snage toga zakona. U svom pisanom
odgovoru tužitelj je pojasnio, kao što je to također učinio prvi puta u
svojoj replici, da se Zakon br. 57 ne može smatrati uzrokom odbijanja
plaćanja Iraka, već indicijom za takvo odbijanje u smislu da Iraku kao
dužniku za neispunjenje ugovornih obveza nije bio potreban pravni
temelj. Međutim, čak i pod pretpostavkom da Irak naposljetku nije odbio
platiti tužiteljeva potraživanja zbog donošenja Zakona br. 57, što je
svakako u suprotnosti s onim što tužitelj tvrdi u tužbi, činjenica je da
 je u predmetnom slučaju riječ o tvrdnji koja nije potkrijepljena s
obzirom na to da tužitelj, kao što je to upravo izloženo, još uvijek
nije dokazao konačnu narav odbijanja plaćanja i nije naveo razloge za to
 odbijanje iako je Zakon br. 57 stavljen izvan snage.66      Usto,
 Prvostupanjski sud ističe da se, kako to proizlazi iz spisa, tužitelj
nije ni pokušao poslužiti ugovornim sredstvima koja su u tu svrhu bila
predviđena ugovorom koji je sklopio s iračkim ministarstvom 30. siječnja
 1975. kako bi od iračkih tijela dobio konačno stajalište o neplaćanju
njegovih potraživanja. Naime, u skladu s člankom X. navedenog ugovora
(vidjeti gornju točku 2.), u slučaju različitog tumačenja njegovih
odredbi ili neizvršenja iz njih proizlazećih obveza, ugovorne strane su
dužne pokušati sporazumno pronaći prihvatljivo rješenje i, ako ne nađu
takvo rješenje, prepustiti Planning Boardu da on odluči o sporu, a da
zbog toga ne izgube pravo da isti spor upute na odlučivanje i nadležnim
iračkim sudovima (stavci 1. i 2. članka X. navedenog ugovora). Kako je
to tužitelj objasnio na raspravi 19. lipnja 1997., embargo Zajednice
koji se odnosio na pružanje usluga u Iraku i Kuvajtu, uveden Uredbom br.
 3155/90, sprečavao ga je da potraži pomoć iračkih odvjetnika ili
pravnih zastupnika. Međutim, iako nije moguće isključiti da je,
uzimajući u obzir unutarnju situaciju u Iraku nakon završetka zaljevskog
 rata, stranim poduzetnicima otežano potražiti pravnu pomoć iračkih
odvjetnika kako bi riješili svoje sporove s iračkim tijelima, činjenica
je da, suprotno onome što tvrdi tužitelj, takva poteškoća nije nastala
zbog Uredbe br. 3155/90, jer se njome samo zabranjivalo pružanje usluga u
 Zajednici ili s njezinog područja fizičkim osobama u Iraku ili
poduzećima registriranima u toj zemlji kojima je cilj odnosno krajnji
učinak bio podupiranje iračkog gospodarstva a ne pružanje usluga
fizičkih ili pravnih osoba sa sjedištem u Iraku trećim osobama u toj
zemlji (članak 1. uredbe).67      Naposljetku,
 činjenica da tužitelj predlaže tuženicima da će im ustupiti
potraživanja koja ima prema Iraku u zamjenu za plaćanje odgovarajućeg
iznosa, u nedostatku suprotnih dokaza, onemogućava zaključak da su
njegova potraživanja doista postala konačno nenaplativa.68      Iz
 svega prethodno navedenog proizlazi da tužitelj nije mogao dokazati s
dovoljnom sigurnošću da je pretrpio stvarnu i odredivu štetu s smislu
gore navedene sudske prakse (vidjeti gornju točku 60.).69      Međutim,
 i pod pretpostavkom da se šteta koju tužitelj navodi može smatrati
„stvarnom i odredivom“, odgovornost Zajednice zbog zakonitog akta može
nastati samo ako postoji neposredna uzročna veza između Uredbe br.
2340/90 i navedene štete. Uzimajući u obzir posebne aspekte ove tužbe,
Prvostupanjski sud smatra da tu pretpostavku valja ispitati i provjeriti
 postoji li, u predmetnom slučaju, takva uzročna veza. Uzročna veza70      Iz
 tužiteljevih argumenata proizlazi da se, s obzirom na to da su njegova
potraživanja postala nenaplativa zato što je Irak donio Zakon br. 57 kao
 predvidivu i izravnu protumjeru donošenju Uredbe br. 2340/90 kojom se
protiv njega uvodi trgovinski embargo, šteta za koju tvrdi da ju je
pretrpio mora konačno pripisati Zajednici. Stoga najprije valja ispitati
 jesu li potraživanja koja tužitelj ima prema Iraku postala nenaplativa
zbog donošenja Zakona br. 57 i, u slučaju potvrdnog odgovora, jesu li
donošenje tog zakona i naknadno odbijanje iračkih tijela da plate
navedena potraživanja neposredan rezultat donošenja Uredbe br. 2340/90
(vidjeti gore navedenu presudu International Procurement
Services/Komisija, t. 55.).71      U
 tom pogledu, Prvostupanjski sud, kao prvo ističe da iz preambule Zakona
 br. 57. proizlazi da je njegovo donošenje bilo opravdano jer su
„pojedine vlade“ donijele „arbitrarne odluke“ protiv Iraka. Međutim,
potrebno je utvrditi da Zakon br. 57 ne sadrži nijedno upućivanje ni na
Europsku Zajednicu ni na Uredbu br. 2340/90. Čak i pod pretpostavkom da
se Zakon br. 57 prešutno odnosi na vlade svih država članica, ne može se
 osporiti da je Uredbu br. 2340/90 koja sprečava trgovinu između
Zajednice i Iraka donijela Zajednica, a ne te vlade.72      Čak
 i kad bi se to što je Vijeće donijelo Uredbu br. 2340/90 moralo
tumačiti kao „arbitrarna odluka“ koju su donijele „pojedine vlade“ u
smislu Zakona br. 57, Prvostupanjski sud smatra da tužitelj, na kojem je
 teret dokaza (presude Suda od 21. siječnja 1976., Produits Bertrand,
40/75, Zb., str. 1. i Prvostupanjskog suda od 24. rujna 1996.,
Dreyfus/Komisija, T-485/93, Zb., str. II-1101., t. 69.), nije s
dovoljnom sigurnošću dokazao da donošenje tog zakona, kao protumjere,
prema redovitom tijeku stvari, predstavlja objektivno predvidljivu
posljedicu donošenja navedene uredbe. Uostalom, sve da je takva izravna
uzročna veza i postojala između navodno pretrpljene štete i donošenja
Zakona br. 57, iz spisa proizlazi da je taj zakon, koji je stupio na
snagu 6. kolovoza 1990., konačno stavljen izvan snage 3. ožujka 1991. Iz
 toga slijedi da se barem od tog datuma Zakon br. 57 ne može smatrati
uzrokom odbijanja plaćanja tužiteljevih potraživanja.73      U
 svakom slučaju, čak i da se Zakon br. 57 može smatrati predvidljivom
posljedicom donošenja Uredbe br. 2340/90 i/ili da iračka tijela, bez
obzira na stavljanje izvan snage toga zakona, i dalje odbijaju plaćati
tužiteljeva potraživanja na ime protumjere zbog održavanja embarga
Zajednice, Prvostupanjski sud smatra da se u konačnici navedena šteta ne
 može pripisati Uredbi br. 2340/90, već prije, kao što je to također i
Vijeće tvrdilo, Rezoluciji Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda br. 661
(1990) kojom je uveden embargo protiv Iraka.74      U
 tom pogledu, Prvostupanjski sud ističe da u skladu s člankom 25.
Povelje Ujedinjenih naroda samo „[države] članice Organizacije“ moraju
prihvatiti i primijeniti rezolucije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih
naroda. Međutim, iako je točno da su države članice OUN-a kao takve
morale poduzeti sve potrebne mjere za provođenje trgovinskog embarga
protiv Iraka uvedenog Rezolucijom br. 661 (1990), činjenica je da su one
 među njima koje su imale i svojstvo država članica Zajednice na taj
način mogle postupiti samo u okviru Ugovora s obzirom na to da svaka
mjera zajedničke trgovinske politike, poput uvođenja trgovinskog embarga
 na temelju članka 113. Ugovora, ulazi u isključivu nadležnost
Zajednice. Upravo je na temelju tih razmatranja donesena Uredba br.
2340/90, u čijoj se preambuli navodi da su se „Zajednica i njezine
države članice sporazumjele o tome da će se koristiti instrumentom
Zajednice kako bi unutar Zajednice osigurale ujednačenu provedbu mjera
koje se odnose na trgovinu s Irakom i Kuvajtom o kojima je odlučilo
Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda“. Slijedom toga Prvostupanjski sud
smatra da se u slučaju koji se ispituje navedena šteta ne može pripisati
 donošenju Uredbe br. 2340/90, već Rezoluciji Vijeća sigurnosti
Ujedinjenih naroda br. 661 (1990) kojom je uveden embargo protiv Iraka.
Iz prethodno navedenog proizlazi da tužitelj nije dokazao da postoji
izravna uzročna veza između navedene štete i donošenja Uredbe br.
2340/90.75      Uzimajući
 u obzir posebne okolnosti predmetnog slučaja, Prvostupanjski sud smatra
 da također valja ispitati bi li se, u slučaju da su bili ispunjeni
uvjeti koji se odnose na postojanje štete i izravne uzročne veze, šteta
mogla kvalificirati kao „posebna“ i „neuobičajena“, u smislu gore
navedene sudske prakse (t. 59.) o odgovornosti Zajednice zbog zakonitog
akta. Narav pretrpljene štete76      Prvostupanjski
 sud podsjeća da je Sud, u gore navedenoj presudi Compagnie
d'approvisionnement i grands moulins de Paris/Komisija, odbio
„neuobičajen i poseban“ zahtjev za naknadu štete koji su tužitelji
podnijeli na temelju odgovornosti Zajednice zbog zakonitog akta zbog
„nejednake raspodjele javnog tereta“, zato što se „eventualna
odgovornost zbog zakonitog normativnog akta ne može predvidjeti u
situaciji poput ove u predmetnom slučaju, uzimajući u obzir činjenicu da
 su mjere koje je Komisija poduzela bile namijenjene, u općem ekonomskom
 interesu, samo ublažavanju posljedica, osobito za sve francuske
uvoznike, nacionalne odluke o devalvaciji francuskog franka“ (t. 45. i
46. presude).77      Isto
 tako, u gore navedenoj presudi Biovilac/EEZ Sud je naveo da bi se uvjet
 prema kojem odgovornost Zajednice zbog nezakonitog normativnog akta
može nastati samo kada navedena šteta prijeđe granice ekonomskih rizika
koji su svojstveni aktivnostima u predmetnom sektoru „morao a fortiori primjenjivati
 u slučaju kada bi se sustav objektivne odgovornosti prihvatio u pravu
Zajednice“ (t. 28. presude). U predmetu u kojem je donesena ta presuda
tužitelj je temeljio svoj zahtjev za naknadu štete zbog zakonitog akta
na pojmovima njemačkog prava „posebna žrtva“ (Sonderopfer) i francuskog
prava „nejednake raspodjele javnog tereta“, načela koja tužitelj također
 navodi u ovoj tužbi.78      U
 gore navedenoj presudi Développement SA i Clemessy/Komisija Sud je
također odbio zahtjev za naknadu štete koji se temeljio na načelu
objektivne odgovornosti navodeći da je to načelo, kako su ga tužitelji
opisali, pretpostavljalo „da pojedinac u općem interesu snosi teret koji
 obično ne bi snosio“, što se međutim nije dogodilo u predmetnom slučaju
 (t. 33. presude).79      Naposljetku,
 u gore navedenoj presudi De Boer Buizen/Vijeće i Komisija, Sud je
međutim, presudivši da sustav za provedbu dogovora između Zajednice i
Sjedinjenih Američkih Država o trgovini čeličnim cijevima koji su uvele
institucije Zajednice nije dovodio ni do kakve diskriminacije prema
proizvođačima tih proizvoda u odnosu na distributere iz Zajednice i da
stoga uvjeti za nastanak odgovornosti Zajednice zbog nezakonitog akta
nisu bili ispunjeni, dodao da nepostojanje takve diskriminacije između
proizvođača i distributera Zajednice proizvodâ u pitanju ne može
isključiti „određenu odgovornost“ institucija ako bi se utvrdilo da su
neki poduzetnici „kao skupina morali snositi neproporcionalan dio
tereta“ koji je bio posljedica provedbe navedenog trgovinskog dogovora.
Sud smatra da bi u takvom slučaju „institucije Zajednice bile te koje bi
 to trebale riješiti“ (t. 16. i 17.).80      Iz
 gore navedene sudske prakse Suda proizlazi da, u slučaju kada bi se
načelo odgovornosti Zajednice zbog zakonitog akta moralo priznati u
pravu Zajednice, takva odgovornost može nastati samo ako se navedena
šteta, i pod pretpostavkom da je „postojeća i konkretna“,
neproporcionalno odnosi na posebnu skupinu gospodarskih subjekata u
odnosu na ostale subjekte (posebna šteta) i prelazi granice ekonomskih
rizika koji su svojstveni aktivnostima predmetnog sektora (neuobičajena
šteta), a da regulatorni akt koji je uzrokovao navedenu štetu nije
opravdan općim ekonomskim interesom (gore navedene presude De Boer
Buizen/Vijeće i Komisija, Compagnie d'approvisionnement i grand moulins
de Paris/Komisija i Biovilac/EEZ).81      U
 odnosu na posebnu narav navedene štete, u smislu da neproporcionalno
utječe na posebnu skupinu gospodarskih subjekata u odnosu na druge
subjekte, Prvostupanjski sud ističe, kao prvo, da mjeru donošenja Zakona
 br. 57, čija je svrha bila zamrzavanje „imovine“ koju su poduzetnici sa
 sjedištem u Zajednici imali u Iraku i „prihoda“ koje je ta „imovina“
stvarala u smislu tužiteljeve argumentacije, treba izjednačiti sa svim
ostalim protumjerama iračkih tijela koje imaju isti učinak. Iz toga
proizlazi da nisu bila pogođena samo tužiteljeva potraživanja, već i
potraživanja svih drugih poduzetnika Zajednice koja još nisu bila
plaćena kada je Uredbom br. 2340/90 uveden embargo protiv Iraka. Kako je
 to tužitelj istaknuo na raspravi, potraživanja koja su poduzetnici
Zajednice imali prema Iraku i koja su nakon uvođenja embarga protiv te
zemlje postala nenaplativa te koja su državna jamstva trebala pokriti
iznosila su, naime, 18 milijardi USD.82      U
 tim okolnostima ne može se smatrati da je tužitelj dio skupine
gospodarskih subjekata čiji su imovinski interesi bili pogođeni na način
 koji ih razlikuje od svih ostalih gospodarskih subjekata čija su
potraživanja zbog uvođenja embarga Zajednice postala nenaplativa. Stoga
on ne može tvrditi da je pretrpio posebnu štetu ili da je podnio posebnu
 žrtvu. Valja dodati da činjenica da njegova potraživanja nisu mogla
biti pokrivena državnim jamstvima, jer su proizlazila iz izvršenja
ugovora sklopljenog prije nego što se u Njemačkoj počeo primjenjivati
sustav jamstava protiv trgovinskih rizika u zemljama poput Iraka, kako
je tužitelj objasnio u svojim pisanim odgovorima na pitanja
Prvostupanjskog suda i na raspravi, nije takve naravi da bi ga
razlikovala od poduzetnika koji su doista imali ta jamstva. Naime,
tužitelj nije mogao dokazati da je bio jedini poduzetnik ili da je bio
dio ograničene skupine gospodarskih subjekata koji nisu imali pokriće
ponuđeno tom vrstom osiguranja.83      Kao
 drugo, u odnosu na neuobičajenu narav štete koju tužitelj navodi, u
smislu da prelazi ekonomske rizike svojstvene gospodarskim aktivnostima u
 predmetnom sektoru, Prvostupanjski sud smatra da, u ovom slučaju, te
granice nisu bile prijeđene. Naime, nije sporno da se Irak, zbog svoje
upletenosti u ratne operacije s Iranom, puno prije napada na Kuvajt 2.
kolovoza 1990., već tada smatrao, kako su to tuženici tvrdili, a da to
tužitelj nije osporio, „visoko rizičnom zemljom“. U tim okolnostima
ekonomski i trgovinski rizici koji proizlaze iz eventualne umiješanosti
Iraka u nove ratne operacije sa susjednim zemljama i iz prekida plaćanja
 vlastitih dugova iz razloga povezanih s njegovom vanjskom politikom
činili su predvidljive rizike svojstvene svim aktivnostima pružanja
usluga u Iraku. Činjenica da je Irak uspijevao, kao što to tužitelj
tvrdi, iako sa znatnim kašnjenjem, plaćati svoje dugove nije značila da
su gore navedeni rizici nestali.84      Taj
 je zaključak usto potkrijepljen dopisom od 28. studenoga 1995., koji je
 Komisiji uputio savezni ministar financija, iz kojeg proizlazi da je
sustav jamstava koji je u Njemačkoj uveden između 1980. i 1990. za
pokrivanje potraživanja nastalih zbog njemačkog izvoza u Irak u više
navrata suspendiran upravo zbog pogoršanja političke situacije u Iraku.85      Iz
 toga proizlazi da su rizici koje je predstavljalo tužiteljevo pružanje
usluga u Iraku bili dio rizika svojstvenih predmetnom sektoru.86      Naposljetku,
 i u svakom slučaju, valja istaknuti, s jedne strane, da Uredba br.
2340/90, pod pretpostavkom da je, kao što to tvrdi tužitelj, uzrokovala
navedenu štetu, predstavlja, kao što je to upravo izloženo (vidjeti
gornju točku 74.), provedbu u Zajednici obveze država članica kao
članica OUN-a da aktom Zajednice provedu Rezoluciju Vijeća sigurnosti
Ujedinjenih naroda br. 661 (1990) kojom je uveden trgovinski embargo
protiv Iraka. S druge strane, valja istaknuti da je, kao što to osobito
proizlazi iz Rezolucije br. 661 (1990), trgovinski embargo protiv Iraka
bio odlučen u okviru „održavanja međunarodnog mira i sigurnosti“ i na
temelju „prirodnog prava na pojedinačnu ili zajedničku samoobranu u
slučaju oružanog napada Iraka na Kuvajt, propisanog člankom 51. Povelje
[Ujedinjenih naroda]“.87      Međutim,
 kao što je Sud presudio u presudi od 30. srpnja 1996., u predmetu
Bosphorus (C-84/95, Zb., str. I-3953.), iako je točno da propisi čija je
 svrha održavanje međunarodnog mira i sigurnosti uvođenjem trgovinskog
embarga protiv treće zemlje po definiciji utječu na slobodu obavljanja
ekonomskih aktivnosti, tako uzrokujući štetu strankama koje nimalo nisu
odgovorne za situaciju koja je dovela do sankcija, činjenica je da je
važnost ciljeva čijem ostvarenju teže takvi propisi, međutim, takva da
opravdava negativne posljedice, čak i znatne, za određene subjekte.88      Slijedom
 toga, s obzirom na cilj u općem interesu koji je jednako značajan za
međunarodnu zajednicu kao i onaj koji se sastoji u tome da se okonča
irački napad i okupacija Kuvajta i da se u regiji održe međunarodni mir i
 sigurnost, navedena šteta, čak i ako bi se trebala kvalificirati kao
znatna, u smislu gore navedene presude Bosphorus, ne može, u ovom
slučaju, dovesti do odgovornosti Zajednice (vidjeti i gore navedenu
presudu Compagnie d'approvisionnement i grands moulins de
Paris/Komisija, t. 46. i mišljenje nezavisnog odvjetnika Mayrasa u vezi s
 tom presudom, Zb., str. 417., 425. i 426.).89      Iz
 svega prethodno navedenog proizlazi da tužiteljev zahtjev za naknadu
štete koji se temelji na načelu odgovornosti Zajednice zbog zakonitog
akta nije osnovan i da ga stoga treba odbiti. Podredni zahtjev za naknadu pretrpljene štete koja je navodno nastala zbog nezakonitog akta  Argumentacija stranaka Nezakonitost Uredbe br. 2340/9090      Tužitelj
 navodi da podredno zahtijeva da se, u slučaju da Prvostupanjski sud
smatra da nema pravo na naknadu štete koja odgovara sadašnjoj
vrijednosti njegovih potraživanja, već na paušalnu naknadu za
pretrpljenu štetu koju bi odredio zakonodavac Zajednice, utvrdi
odgovornost Zajednice zbog nezakonitog akta. U tom pogledu tvrdi da je, s
 obzirom na to da zakonodavac Zajednice nije donošenjem Uredbe br.
2340/90 predvidio sustav naknade štete gospodarskim subjektima čija bi
potraživanja prema Iraku zbog uvođenja embarga protiv te zemlje postala
nenaplativa, uvjet čije se ispunjenje zahtijeva za nastanak odgovornosti
 Zajednice, to jest postojanje nezakonitog akta, u ovom slučaju ispunjen
 jer se ta nezakonitost sastoji upravo u povredi obveze naknade štete
ili propisivanja naknade štete subjektima čija su imovinska prava
povrijeđena, a da za to nije postojala krivnja, a ta obveza predstavlja
opće načelo prava. Tužitelj smatra da su Vijeće i Komisija, u ovom
slučaju, povrijedili svoju obvezu izvršavanja diskrecijske ovlasti u tom
 području za određivanje naknade štete u iznosu 100 %, 50 % ili u drugom
 postotku, počinivši tako pogrešku u ocjeni, kako je to uostalom
Prvostupanjski sud utvrdio u gore navedenoj presudi Carvel i Guardian
Newspapers/Vijeće.91      Vijeće
 smatra da se navodnim nezakonitim propustom zakonodavca Zajednice da
prilikom donošenja Uredbe br. 2340/90 predvidi sustav naknade štete
gospodarskim subjektima pogođenima mjerama embarga protiv Iraka u biti
postavlja isto meritorno pitanje kao i tužiteljevim zahtjevom za naknadu
 štete zbog zakonite povrede njegovih imovinskih prava jednakovrijedne
izvlaštenju. U obama slučajevima postavlja se pitanje predstavlja li
povreda prava vlasništva na koju se tužitelj poziva povredu višeg
pravnog pravila koja dovodi do odgovornosti Zajednice na temelju članka
215. stavka 2. Ugovora. Vijeće smatra da je odgovor na to pitanje
negativan.92      Vijeće
 smatra da, s obzirom na to da je Uredba br. 2340/90 ekonomski
normativni akt, do odgovornosti Zajednice treba doći samo ako postoji
dovoljno ozbiljna povreda višeg pravnog pravila o zaštiti pojedinaca
što, međutim, ovdje nije slučaj. Podsjeća da, u skladu sa sudskom
praksom, ostvarenje prava vlasništva može biti podvrgnuto ograničenjima
pod uvjetom da su ona u skladu s ciljevima Zajednice i da ne
predstavljaju nerazmjerno i nedopušteno posezanje kojim se šteti samoj
biti zajamčenih prava (presuda Suda od 11. srpnja 1989., Schräder HS
Kraftfutter, 265/87, Zb., str. 2237.). Međutim, čak i da su tužiteljeva
potraživanja prema iračkim tijelima postala konačno nenaplativa, šteta
koju je tužitelj pretrpio ne bi predstavljala neproporcionalnu i tešku
povredu biti njegova prava vlasništva.93      Usto,
 Vijeće smatra da, u slučaju ekonomske štete, izvanugovorna odgovornost
Zajednice može nastati samo ako je, s jedne strane, predmetna
institucija, a da se nije pozvala na viši javni ekonomski interes, u
potpunosti propustila uzeti u obzir posebnu situaciju specifične skupine
 gospodarskih subjekata (presuda Suda od 19. svibnja 1992., Mulder i
dr./Vijeće, C-104/89 et C-37/90, Zb., str. I-3061.) i, s druge strane,
ako navedena šteta prelazi granice ekonomskih rizika svojstvenih
ekonomskim aktivnostima u predmetnom ekonomskom sektoru. Međutim, u ovom
 predmetu, tužitelju su bili povrijeđeni trgovinski interesi na isti
način kao i svim drugim gospodarskim subjektima koji su imali
potraživanja prema Iraku ili prema društvu koje je imalo sjedište u toj
zemlji. Usto, nije sporno da se Irak tada nalazio u takvoj financijskoj
situaciji da je nepodmirivanje dugovanja nastalih zbog transakcija s tom
 zemljom bilo dio rizika svojstvenih predmetnim trgovinskim
aktivnostima. Naposljetku, kada je riječ o području ekonomske politike
Zajednice, pojedinci bi, u razumnim granicama, trebali snositi štetne
posljedice koje normativni akt može imati na njihove ekonomske interese a
 da im se ne prizna pravo na naknadu štete (presude Suda od 25. svibnja
1978., Bayerische HNL i dr./Vijeće i Komisija, 83/76 i 94/76, 4/77,
15/77 i 40/77, Zb., str. 1209., t. 6. i Prvostupanjskog suda od 14.
rujna 1995., Antillean Rice Mills i dr./Komisija, T-480/93 i T-483/93,
Zb., str. II-2305.).94      Komisija
 tvrdi da osnovanost tužiteljevih argumenata koji se temelje na  navodno
 nezakonitoj naravi Uredbe br. 2340/90 ovisi o postojanju prava na
naknadu štete koje ističe u okviru svog glavnog zahtjeva, na način da
nepostojanje takvog prava nužno dovodi do odbijanja njegovog podrednog
zahtjeva za naknadu štete. Uzročna veza i pretrpljena šteta95      Tužitelj,
 Vijeće i Komisija navode iste tužbene razloge i argumente u vezi s
navedenom štetom i postojanjem uzročne veze između te štete i Uredbe br.
 2340/90 kao i u okviru glavnog zahtjeva za naknadu štete zbog zakonitog
 akta (vidjeti gornje točke 42. do 57. i 58. do 63.). Ocjena Prvostupanjskog suda96      Prvostupanjski
 sud najprije ističe da je tužitelj, kao što je istaknuo u replici i na
raspravi 19. lipnja 1997., svoj podredni zahtjev za naknadu štete
istaknuo samo u slučaju kada bi Prvostupanjski sud gospodarskim
subjektima, poput njega, čija su potraživanja postala nenaplativa zbog
uvođenja trgovinskog embarga protiv Iraka, priznao samo pravo na
paušalnu naknadu štete, a ne pravo na naknadu štete koja odgovara iznosu
 sadašnje vrijednosti njegovih potraživanja (vidjeti gornju točku 90.) i
 koja je predmet njegovog glavnog zahtjeva za naknadu štete zbog
zakonitog akta.97      U
 okviru tog podrednog zahtjeva tužitelj osobito tvrdi da su uvjeti čije
se ispunjenje traži za odgovornost Zajednice zbog nezakonitosti Uredbe
br. 2340/90 u ovom slučaju ispunjeni zato što je zakonodavac Zajednice
prilikom donošenja te uredbe propustio izvršiti diskrecijsku ovlast koju
 je imao za predviđanje naknade štete koju bi gospodarski subjekti
pretrpjeli zbog uvođenja trgovinskog embarga protiv Iraka.98      Prvostupanjski
 sud smatra da taj tužiteljev podredni zahtjev za naknadu štete,
postavljen kako je to gore navedeno, pretpostavlja, kao što su to i
tuženici istaknuli, da tužitelj ima pravo na naknadu štete, poput onog
na koje se pozvao u okviru glavnog zahtjeva za naknadu štete zbog
zakonitog akta.99      Međutim,
 iz ispitivanja glavnog tužiteljevog zahtjeva proizlazi da mu se ne može
 priznati nikakvo pravo na naknadu štete s obzirom na to da nije uspio
dokazati osobito to da je pretrpio stvarnu i odredivu štetu. U tim
okolnostima, neovisno o tome kakva može biti relevantnost razlike koju
je tužitelj pravio između eventualnog prava na naknadu štete koja
odgovara sadašnjoj vrijednosti njegovih potraživanja i eventualnog prava
 na paušalnu naknadu štete, s jedne strane, i s obzirom na to da se
obama zahtjevima traži naknada jedne te iste štete, s druge strane,
njegov podredni zahtjev također treba odbiti. U tim okolnostima, budući
da ne postoji pravo na naknadu štete, tužitelj ne može ni isticati da je
 zakonodavac Zajednice propustio izvršiti diskrecijsku ovlast za
poduzimanje mjera naknade štete u korist poduzetnika koji se nalaze u
istoj situaciji kao tužitelj. U odnosu na gore navedenu presudu Carvel i
 Guardian Newspapers/Vijeće (t. 78.), na koju se u tom pogledu pozvao
tužitelj, Prvostupanjski sud smatra da je to pozivanje bespredmetno jer
se u tom predmetu, za razliku od ovoga, odredbom sekundarnog
zakonodavstva Zajednice Vijeće doista pozivalo da izvrši svoju
diskrecijsku ovlast u vezi s pitanjem treba li u okviru svojih
nadležnosti u području pristupa svojim dokumentima prihvatiti ili odbiti
 zahtjeve.100    Iz
 toga slijedi da tužiteljev podredni zahtjev za naknadu štete koju je
pretrpio zbog nezakonitog akta također treba odbiti.101    Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu treba u cijelosti odbiti.  Troškovi102    U
 skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući
 da su tuženici zatražili naknadu troškova i da tužitelj u postupku nije
 uspio sa svojim tužbenim zahtjevima, istom valja naložiti snošenje
troškova.Slijedom navedenoga,PRVOSTUPANJSKI SUD (drugo vijeće)proglašava i presuđuje:1.      Tužba se odbija.2.      Tužitelju se nalaže nošenje troškova.Bellamy  Kalogeropoulos  TiiliObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. travnja 1998.Tajnik         PredsjednikH. Jung       A. Kalogeropoulos* Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 20. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Članak 90. UEZ-a. # Predmet C-74/06.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. listopada 1991. # Kazneni postupak protiv Willy Kennes i Verkooyen PVBA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet C-8/90.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. veljače 2016.#Air Baltic Corporation AS protiv Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Montrealska konvencija – Članci 19., 22. i 29. – Odgovornost zračnog prijevoznika u slučaju kašnjenja u međunarodnom prijevozu putnika – Ugovor o prijevozu koji je sklopio putnikov poslodavac – Šteta uzrokovana kašnjenjem – Šteta koju je pretrpio poslodavac.#Predmet C-429/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zračni prijevoz — Montrealska konvencija — Članci 19., 22. i 29. — Odgovornost zračnog prijevoznika u slučaju kašnjenja u međunarodnom prijevozu putnika — Ugovor o prijevozu koji je sklopio putnikov poslodavac — Šteta uzrokovana kašnjenjem — Šteta koju je pretrpio poslodavac“
      U predmetu C‑429/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litavski vrhovni sud, Litva), odlukom od 16. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 18. rujna 2014., u postupku

         Air Baltic Corporation AS

      protiv

         Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Air Baltic Corporation AS, I. Jansons, pravni savjetnik, M. Freimane, pravnica, i E. Matulionytė, avokatė,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i A. Svinkūnaitė, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i M.-L. Kitamura, u svojstvu agenata,

               —

               za latvijsku vladu, L. Skolmeistare i I. Kalniņš, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė, N. Yerrell i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 19., 22. i 29. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključene u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. (SL L 194, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 5.; u daljnjem tekstu: Montrealska konvencija).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka koji se vodi između društva Air Baltic Corporation AS (u daljnjem tekstu: Air Baltic) i Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba (Ured za posebne istrage Republike Litve; u daljnjem tekstu: Ured za istrage) za naknadu štete koja je potonjem prouzročena uslijed kašnjenja letova na kojima su bila prevožena dva njegova službenika na temelju ugovora o međunarodnom prijevozu putnika sklopljenog s Air Balticom.

         Pravni okvir

               3

               U preambuli Montrealske konvencije među ostalim se u njezinoj trećoj alineji navodi da države stranke te konvencije „prepoznaj[u] značaj zajamčene zaštite interesa korisnika u međunarodnom zračnom prijevozu i potrebe za pravičnom naknadom temeljenom na načelu naknade štete“. U njoj se usto u petoj alineji navodi da te države „vjeruj[u] da je zajedničko djelovanje država s ciljem daljnjeg usklađivanja i kodifikacije određenih pravila koja uređuju međunarodni zračni prijevoz kroz novu Konvenciju najprikladniji način postizanja pravedne uravnoteženosti interesa“.

               4

               Poglavlje I. te konvencije, naslovljeno „Opće odredbe“, sadržava članak 1. koji nosi naslov „Opseg primjene“ i među ostalim određuje:
               „1.   Ova se Konvencija primjenjuje na cjelokupan međunarodni prijevoz osoba, prtljage ili putnika [tereta] obavljen zrakoplovom za naknadu. Primjenjuje se isto tako i na besplatan prijevoz zrakoplovom koji obavlja zrakoplovna prijevoznička tvrtka.
               2.   U svrhe ove Konvencije izraz međunarodni prijevoz znači bilo koji prijevoz u kojem se, sukladno sporazumu između stranaka, mjesto polaska i mjesto odredišta, bilo da postoji ili ne postoji prekid ili prekrcaj tijekom tog prijevoza, nalazi ili unutar državnog područja dviju država stranaka ili unutar državnog područja jedne države stranke ako postoji ugovoreno zaustavno mjesto unutar državnog područja druge države, čak i ako ta država nije država stranka. Prijevoz između dva mjesta unutar državnog područja jedne države stranke bez ugovorenoga zaustavnog mjesta unutar državnog područja druge države nije međunarodni prijevoz u svrhe ove Konvencije. [...]
               3.   Prijevoz koji će obaviti nekoliko uzastopnih prijevoznika smatra se, u svrhe ove konvencije, jednim nedjeljivim prijevozom ako ga stranke smatraju jednim letom, bilo da je ugovoren u obliku jednog ugovora ili niza ugovora, te on ne gubi svoj međunarodni karakter samo zato što će se jedan ugovor ili niz ugovora provesti u cijelosti unutar državnog područja iste države.“

               5

               Poglavlje II. te konvencije, naslovljeno „Dokumentacija i obveze stranaka koje se odnose na prijevoz putnika, prtljage i tereta“, sadržava članak 3. koji nosi naslov „Putnici i prtljaga“ i u stavku 5. određuje:
               „Nepoštivanje odredaba prethodnih stavaka ne utječe na postojanje ili valjanost ugovora o prijevozu koji usprkos tomu podliježe odredbama ove Konvencije uključujući i one koje se odnose na ograničenje odgovornosti.“

               6

               Poglavlje III. iste konvencije, naslovljeno „Odgovornost prijevoznika i opseg naknade za štetu“, sadržava članke 17. do 37.

               7

               U članku 19. Montrealske konvencije, naslovljenom „Kašnjenje“, određuje se:
               „Prijevoznik je odgovoran za štetu uzrokovanu kašnjenjem zračnog prijevoza putnika, prtljage ili tereta. Unatoč tomu, prijevoznik nije odgovoran za štetu uzrokovanu kašnjenjem ako dokaže da su on i njegovi službenici i agenti poduzeli sve mjere koje su se razumno mogle zatražiti da izbjegnu štetu ili ako nije bilo moguće poduzeti takve mjere.“

               8

               Članak 22. te konvencije, naslovljen „Ograničenja odgovornosti vezana uz kašnjenje, prtljagu i teret“, u stavku 1. određuje:
               „U slučaju štete uzrokovane kašnjenjem kako je navedeno u članku 19. pri prijevozu osoba, odgovornost prijevoznika za svakog putnika ograničena je na 4150 posebnih prava vučenja.“

               9

               U članku 25. te konvencije, naslovljenom „Odredba o ograničenjima“, određuje se:
               „Prijevoznik može odrediti da ugovor o prijevozu podliježe višim ograničenjima odgovornosti od ograničenja navedenih u ovoj Konvenciji ili da ne podliježe nikakvim ograničenjima odgovornosti.“

               10

               U članku 29. iste konvencije, naslovljenom „Temelj za odštetne zahtjeve“, određuje se:
               „Za prijevoz putnika, prtljage i tereta, bilo kakav odštetni zahtjev, s bilo koje osnove, bilo prema ovoj konvenciji ili prema ugovoru ili na temelju kršenja ugovora ili na neki drugi način, mogu se podnijeti samo pod uvjetima i takvim ograničenjima odgovornosti kako je određeno ovom konvencijom ne utječući na pitanje tko su osobe koje imaju pravo na tužbu i koja im prava pripadaju. U bilo kojoj od navedenih aktivnosti, kaznene, preventivne ili bilo kakve druge štete koje se ne mogu nadoknaditi ne mogu se naplatiti.“

               11

               Članak 33. Montrealske konvencije, naslovljen „Sudska nadležnost, u stavku 1. određuje:
               „Tužba za naknadu štete podnosi se, po izboru tužitelja, na državnom području jedne od država stranaka, bilo pred sudom stalnog boravišta prijevoznika ili u glavnom mjestu njegovog poslovanja, ili u mjestu poslovanja u kojem je sklopljen ugovor ili na sudu u mjestu odredišta.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Ured za istrage posredstvom jedne turističke agencije kupio je avionske karte koje su dvojici njegovih službenika trebale omogućiti da putuju iz Vilniusa (Litva) u Baku (Azerbajdžan), preko Rige (Latvija) i Moskve (Rusija), u svrhu službenog putovanja. U tom kontekstu, bilo je predviđeno da ti službenici iz Vilniusa otputuju 16. siječnja 2011. u 19:55 sati i da u Baku stignu u 22:40 sati istog dana. Bilo je predviđeno i da će letove između Vilniusa, Rige i Moskve obavljati Air Baltic.

               13

               Službenici Ureda za istrage u planirano su vrijeme napustili Vilnius i stigli u Rigu. Međutim, na njihovu sljedećem letu poletjeli su iz Rige i sletjeli u Moskvu sa zakašnjenjem. Iz tog razloga nisu mogli iskoristiti let od Moskve do Bakua koji je trebao biti treći po redu. Air Baltic ih je zato prebacio na drugi let, koji je krenuo iz Moskve te stigao u Baku dan kasnije nego što je bilo previđeno.

               14

               Budući da je kašnjenje od preko četrnaest sati s kojim su dotični službenici stigli na konačno odredište uzrokovalo produljenje njihova službenog puta, Ured za istrage u skladu s litavskim propisima uplatio im je dnevnice i dodatne socijalne doprinose u ukupnom iznosu od 1168,35 litavskih litasa (LTL) (otprilike 338 eura). Taj je ured potom od Air Baltica zatražio da mu naknadi štetu u visini navedenog iznosa, ali je Air Baltic odbio prihvatiti taj zahtjev.

               15

               U tim okolnostima, Ured za istrage podnio je pred Vilniaus miesto 1-asis apylinkės teismas (Prvi okružni sud u Vilniusu) zahtjev kojim je zatražio da se Air Balticu naloži plaćanje 1168,35 LTL (otprilike 338 eura) po osnovi naknade štete. Taj je sud u odluci od 30. studenoga 2012. prihvatio navedeni zahtjev.

               16

               Air Baltic je podnio žalbu protiv te odluke pred Vilniaus apygardos teismas (Regionalni sud u Vilniusu). Potonji je u presudi od 7. studenoga 2013. odbio žalbu i potvrdio tu odluku.

               17

               Air Baltic potom je žalbom pokrenuo kasacijski postupak pred Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litavski vrhovni sud).

               18

               U okviru te žalbe Air Baltic tvrdi da pravna osoba, kao što je to Ured za istrage, nema pravo pozivati se na odgovornost zračnog prijevoznika predviđenu člankom 19. Montrealske konvencije. On u osnovi tvrdi da se ta odgovornost primjenjuje samo prema samim putnicima, ne i prema drugim osobama, tim više ako one nisu fizičke osobe, pa se stoga ni ne mogu smatrati potrošačima.

               19

               Ured za istrage, s druge strane, u osnovi ističe da se odgovornost zračnog prijevoznika predviđena navedenim člankom 19. primjenjuje na osobu, kao što je taj ured, koja je, kao prvo, stranka ugovora o međunarodnom prijevozu putnika sklopljenog sa zračnim prijevoznikom, i koja je, kao drugo, pretrpjela štetu zbog kašnjenja.

               20

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litavski vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 19., 22. i 29. Montrealske konvencije razumjeti i tumačiti na način da je zračni prijevoznik odgovoran trećim osobama, među ostalim i poslodavcu putnika, pravnoj osobi s kojom je sklopljen ugovor o međunarodnom prijevozu putnika, za štetu nastalu zbog kašnjenja leta, zbog kojeg je podnositelj zahtjeva (poslodavac) snosio dodatne izdatke povezane s kašnjenjem (primjerice plaćanje dnevnica)?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje negativan, treba li članak 29. Montrealske konvencije razumjeti i tumačiti na način da treće osobe imaju pravo podnijeti zahtjev protiv zračnog prijevoznika i na drugim temeljima, primjerice, na temelju nacionalnog prava?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u osnovi želi znati treba li Montrealsku konvenciju, naročito njezine članke 19., 22. i 29., tumačiti na način da zračni prijevoznik koji je sklopio ugovor o međunarodnom prijevozu s poslodavcem osoba koje se prevoze kao putnici, kao što je onaj iz glavnog postupka, odgovora tom poslodavcu za štetu uzrokovanu kašnjenjem letova koje su obavljali njegovi zaposlenici na temelju tog ugovora te koja je dovela do dodatnih troškova za tog poslodavca.

               22

               Uvodno treba reći da je Europska zajednica Montrealsku konvenciju potpisala 9. prosinca 1999. te da ju je potom Vijeće Europske unije potvrdilo 5. travnja 2001. Konvencija je stupila na snagu, kada je riječ o Europskoj uniji, 28. lipnja 2004.

               23

               Shodno tomu, odredbe Montrealske konvencije od tog su stupanja na snagu sastavni dio pravnog sustava Unije, pa je Sud nadležan u prethodnom postupku odlučivati o njihovu tumačenju (vidjeti u tom smislu presude IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 36., i Walz, C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 20.), vodeći računa o tome da je ta konvencija sastavljena na arapskom, engleskom, francuskom, kineskom, španjolskom i ruskom jeziku te da su svih šest navedenih jezičnih verzija jednako vjerodostojne.

               24

               Vezano uz navedeno tumačenje, valja napomenuti da prema ustaljenoj sudskoj praksi međunarodni ugovor treba tumačiti prema tekstu iz kojeg je sastavljen kao i u kontekstu njegovih ciljeva. Članak 31. Bečke konvencije od 23. svibnja 1969. o pravu međunarodnih ugovora, kojom se kodificira opće međunarodno pravo, čije odredbe obvezuju Uniju, s tim u vezi precizira da se međunarodni ugovor mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora (vidjeti u tom smislu presude IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 40., i Walz, C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 23.).

               25

               Glede merituma, treba reći da članak 29. Montrealske konvencije, koji je relevantan za postupak, predviđa da se kod prijevoza putnika, prtljage i tereta, odštetni zahtjev s bilo koje osnove, bilo prema toj konvenciji ili prema ugovoru ili na temelju kršenja ugovora ili na neki drugi način, može podnijeti samo pod uvjetima i ograničenjima odgovornosti određenim tom konvencijom, neovisno o pitanju tko su osobe koje imaju pravo na tužbu i koja im prava pripadaju. Njime se također određuje da se u zahtjevima te vrste ne može potraživati naknada štete koja je kaznene ili preventivne naravi ili naknada koja se ne plaća po osnovi naknade štete.

               26

               Stoga, radi utvrđivanja postoji li mogućnost potraživanja naknade štete pozivajući se na odgovornost zračnog prijevoznika na temelju Montrealske konvencije, treba prethodno provjeriti primjenjuje li se ta konvencija na štetu poput one iz glavnog postupka, zbog koje se traži ta odgovornost.

               27

               S tim u vezi, iz članka 19. Montrealske konvencije proizlazi da je zračni prijevoznik načelno vezan općom obvezom da naknadi svaku „štetu uzrokovanu kašnjenjem zračnog prijevoza putnika, prtljage ili tereta“.

               28

               Iako se u navedenom članku naknadiva šteta u slučaju kašnjenja karakterizira po svojem štetnom događaju, u njemu se s druge strane ne precizira osoba kojoj takva šteta može biti uzrokovana.

               29

               Pod takvim pretpostavkama valja zaključiti da je članak 19. Montrealske konvencije, bez obzira što izričito ne predviđa odgovornost zračnog prijevoznika prema poslodavcu poput onoga iz glavnog postupka u slučaju štete uzrokovane kašnjenjem letova obavljenih na temelju ugovora o međunarodnom zračnom prijevozu koji povezuje tog poslodavca i tog prijevoznika, moguće tumačiti na način da se on primjenjuje ne samo na štetu koja je uzrokovana samom putniku nego i na štetu koju je pretrpio navedeni poslodavac.

               30

               S obzirom na sudsku praksu spomenutu u točki 24. ove presude, potrebno je utvrditi idu li u prilog tumačenju izvedenom iz teksta odredbe članka 19. Montrealske konvencije kontekst čiji je taj članak dio te ciljevi postavljeni tom konvencijom.

               31

               S tim u vezi treba, kao prvo, svakako konstatirati da članak 22. stavak 1. Montrealske konvencije, u verziji na francuskom jeziku, pojam štete uzrokovane kašnjenjem, u cilju ograničavanja odgovornosti zračnog prijevoznika, svodi samo na štetu „uzrokovanu putnicima“ [francuski: „subi par des passagers“].

               32

               Međutim, navedena se odredba izričito poziva na članak 19. Montrealske konvencije, tako da je nije moguće sagledavati kao da pojam štete definira drugačije nego što to čini taj članak.

               33

               Nadalje, verzije članka 22. stavka 1. Montrealske konvencije na engleskom, ruskom i španjolskom razlikuju se od njegove verzije na francuskom jeziku jer se prvonavedene verzije referiraju na štetu uzrokovanu kašnjenjem („damage caused by delay“, „daño causado por retraso“ i „вред, причиненный при перевозке лиц в результате задержки“), ne ograničavajući takvu štetu samo na onu koja je uzrokovana putnicima.

               34

               Čitanje članka 22. stavka 1. Montrealske konvencije u različitim vjerodostojnim jezičnim verzijama stoga može ići u prilog tumačenju iz točke 29. ove presude.

               35

               Kao drugo, iz članka 1. stavka 1. Montrealske konvencije, u kojem se precizira njezino područje primjene, proizlazi da se ta konvencija primjenjuje na cjelokupan međunarodni prijevoz osoba, prtljage ili tereta koji se obavlja zrakoplovom uz naknadu.

               36

               Tom su odredbom stoga, općenito gledano, obuhvaćene samo osobe u njihovu svojstvu putnika koji se prevoze, kao što se prevozi prtljaga i teret, na temelju međunarodnog zračnog prijevoza.

               37

               Naprotiv, ona ne definira osobe koje se koriste uslugama međunarodnog zračnog prijevoza kako bi organizirale prijevoz određenih putnika, prtljage ili tereta i koje po toj osnovi mogu pretrpjeti štetu.

               38

               U tom pogledu, međutim, članak 1. stavak 1. Montrealske konvencije treba tumačiti u kontekstu treće alineje preambule te iste konvencije u kojoj se ističe značaj zajamčene zaštite interesa korisnika u međunarodnom zračnom prijevozu, imajući na umu da se pojam „korisnika“ u smislu te konvencije nužno ne preklapa s pojmom „putnika“, ali uključuje, ovisno o slučaju, osobe koje same nisu prevožene te stoga nisu putnici.

               39

               U pogledu tog cilja, nepozivanje u tekstu odredbe članka 1. stavka 1. Montrealske konvencije na osobe koje se koriste uslugama međunarodnog zračnog prijevoza kako bi organizirale prijevoz svojih zaposlenika kao putnika, ne može se shvatiti kao da su iz područja primjene te konvencije isključene te osobe, pa prema tomu i šteta koju one mogu pretrpjeti po toj osnovi.

               40

               Stoga, iz analize članka 1. stavka 1. Montrealske konvencije proizlazi da šteta uzrokovana takvim osobama može ulaziti u područje primjene te konvencije.

               41

               Kao treće i posljednje, iz više odredaba Montrealske konvencije, koje imaju isti cilj, proizlazi da ta konvencija postavlja vezu između, s jedne strane, odgovornosti zračnog prijevoznika i, s druge strane, postojanja ugovora o međunarodnom prijevozu sklopljenog između tog zračnog prijevoznika i druge osobe, pri čemu za pokretanje odgovornosti prijevoznika zbog tog ugovora nije od posebne važnosti činjenica je li putnik sama ta osoba.

               42

               Članak 1. stavak 2. Montrealske konvencije prilikom definiranja pojma međunarodnog prijevoza referira se na „sporazum između stranaka“ u pogledu mjesta polaska i odredišta tog prijevoza, navodeći da se on određuje u okviru ugovora.

               43

               Nadalje, kao što je navedeno u točki 25. ove presude, iz članka 29. Montrealske konvencije proizlazi da se odštetni zahtjev s bilo koje osnove, bilo prema toj konvenciji ili prema ugovoru ili na temelju kršenja ugovora ili na neki drugi način, može podnijeti samo pod uvjetima i ograničenjima odgovornosti određenim tom konvencijom, osim ako je zračni prijevoznik – sukladno njezinu članku 25. – u ugovoru odredio više ograničenje odgovornosti ili ako ugovor ne sadržava nikakvo ograničenje.

               44

               Osim toga, u članku 33. stavku 1. Montrealske konvencije navodi se da se takav zahtjev može podnijeti, među ostalim mogućnostima koje se nude podnositelju, pred sudom nadležnim prema mjestu poslovanja zračnog prijevoznika u kojem je sklopljen ugovor.

               45

               Konačno, u članku 3. stavku 5. te konvencije određuje se da nepoštivanje specifičnih obveza informiranja i izdavanja dokumenata, koje su u okviru međunarodnog prijevoza osoba propisane zračnom prijevozniku, ne utječe na postojanje ili valjanost ugovora o prijevozu koji usprkos tomu podliježe odredbama te konvencije, uključujući i one koje se odnose na ograničenje odgovornosti.

               46

               Iz svega navedenog slijedi da članak 19. Montrealske konvencije treba, s obzirom na njegov tekst i kontekst čiji je dio te cilj zaštite interesa potrošača koji se tom konvencijom želi postići, tumačiti na način da se primjenjuje ne samo na štetu uzrokovanu putniku nego i na štetu uzrokovanu osobi koja je u svojstvu poslodavca sa zračnim prijevoznikom sklopila ugovor o međunarodnom prijevozu u cilju organiziranja prijevoza putnika koji su njezini zaposlenici.

               47

               Međutim, kao što proizlazi iz točke 12. ove presude, osoba o kojoj je riječ u predmetu iz glavnog postupka tražila je da joj se naknadi šteta koja joj je nastala zbog kašnjenja leta obavljenog na temelju ugovora o međunarodnom prijevozu čiji je cilj bio da se preveze ne jedan nego dva putnika koji su njezini zaposlenici. U takvoj situaciji, ne može se isključiti da je iznos naknade štete koju ta osoba potražuje veći od iznosa koji je mogao potraživati svaki od tih putnika da su zasebno tražili obeštećenje.

               48

               Uzevši u obzir ograničenje odgovornosti zračnog prijevoznika „za svakog putnika“, predviđeno u članku 22. stavku 1. Montrealske konvencije, valja stoga provjeriti može li tumačenje članka 19. te konvencije izneseno u točki 46. ove presude biti dovedeno u pitanje zbog činjenice da su stranke te konvencije, zaključujući je, željele također postići pravednu uravnoteženost postojećih interesa, kao što proizlazi iz pete alineje njezine preambule.

               49

               Iz zahtjeva ograničene odgovornosti „za svakog putnika“ proizlazi da iznos naknade štete koji se može priznati osobi, poput one iz glavnog postupka, koja traži obeštećenje zbog štete uzrokovane kašnjenjem u međunarodnom prijevozu putnika, ni u kojem slučaju ne može biti veći od iznosa dobivenog kad se iznos ograničenja određen u članku 22. stavku 1. Montrealske konvencije pomnoži s brojem putnika koji se prevoze na temelju ugovora sklopljenog između te osobe i dotičnog odnosno dotičnih zračnih prijevoznika.

               50

               Takvim se obeštećenjem može postići pravedna uravnoteženost postojećih interesa. Naime, osobe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku stavljene su, u pogledu iznosa ograničenja predviđenog člankom 22. stavkom 1. Montrealske konvencije, u položaj koji nije ni povoljniji niti nepovoljniji od položaja putnika kojima je samima uzrokovana šteta zbog kašnjenja.

               51

               S druge strane, zračnim prijevoznicima time se jamči da njihova odgovornost ne može prelaziti granicu ograničenja „za svakog putnika“ postavljenu tom odredbom, zato što, kako je to izloženo u točki 49. ove presude, obeštećenje priznato tim osobama ni u kojem slučaju ne može biti veće od zbroja svih obeštećenja koja bi se mogla priznati svim tim putnicima kad bi oni podnijeli zasebne zahtjeve.

               52

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da Montrealsku konvenciju, naročito njezine članke 19., 22. i 29., treba tumačiti na način da zračni prijevoznik koji je sklopio ugovor o međunarodnom prijevozu s poslodavcem osoba koje se prevoze kao putnici, kao što je onaj iz glavnog postupka, odgovora tom poslodavcu za štetu uzrokovanu kašnjenjem letova koje su obavljali njegovi zaposlenici na temelju tog ugovora te koja je dovela do dodatnih troškova za tog poslodavca.

         Drugo pitanje

               53

               Drugim pitanjem, postavljenim pod pretpostavkom da je odgovor na prvo pitanje negativan, sud koji je uputio zahtjev u osnovi želi znati treba li članak 29. Montrealske konvencije tumačiti na način da poslodavac, poput onoga iz glavnog postupka, ima pravo pozvati se na odgovornost zračnog prijevoznika i na drugim temeljima, među kojima na temelju nacionalnog prava.

               54

               Uzevši u obzir odgovor na prvo pitanje, nema potrebe odgovarati na drugo pitanje.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Konvenciju o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključenu u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrenu u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001., posebno njezine članke 19., 22. i 29., treba tumačiti na način da zračni prijevoznik koji je sklopio ugovor o međunarodnom prijevozu s poslodavcem osoba koje se prevoze kao putnici, kao što je onaj iz glavnog postupka, odgovora tom poslodavcu za štetu uzrokovanu kašnjenjem letova koje su obavljali njegovi zaposlenici na temelju tog ugovora te koja je dovela do dodatnih troškova za tog poslodavca.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: litavski.