Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. rujan 05.#Secretary of State for the Home Department protiv Muhammad Sazzadur Rahman i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London.#Predmet C-83/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. studenog 2011.#X (C-319/10) protiv Inspecteur van de Belastingsdienst / Y i X BV (C-320/10) protiv Inspecteur van de Belastingdienst P.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Rechtbank Haarlem - Nizozemska.#Spojeni predmeti C-319/10 i C-320/10.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 20. lipnja 2013.#Europska komisija protiv Nizozemska Kraljevina.#Predmet C-635/11.


Presuda Suda od 17. listopada 1989. # Dow Benelux NV protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Obrazloženje. # Predmet 85/87.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 20. veljače 2013. # Caventa AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-631/11.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2013. ožujak 13.#AK protiv Europska komisija.#Predmet F-91/10.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 25. studenog 2014. # Brouwerij Van Honsebrouck protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-374/12.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. lipnja 2014.#Deltafina SpA protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Talijansko tržište kupnje i prve prerade sirovog duhana – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a – Oslobađanje od kazni – Obveza suradnje – Pravo na obranu – Granice sudskog nadzora – Pravo na pošteno suđenje – Saslušanje svjedoka ili stranaka – Razuman rok – Načelo jednakog postupanja.#Predmet C‑578/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      12. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Talijansko tržište kupnje i prve prerade sirovog duhana — Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a — Oslobađanje od kazni — Obveza suradnje — Pravo na obranu — Granice sudskog nadzora — Pravo na pošteno suđenje — Saslušanje svjedoka ili stranaka — Razuman rok — Načelo jednakog postupanja“
      U predmetu C‑578/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 18. studenoga 2011.,

         Deltafina SpA, sa sjedištem u Orvietu (Italija), koju zastupaju J.-F. Bellis, F. Di Gianni i G. Coppo, avvocati,
      tužitelj,
      a druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju É. Gippini Fournier i L. Malferrari, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnica: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. studenoga 2012.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 27. ožujka 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Deltafina SpA (u daljnjem tekstu: Deltafina) zahtijeva ponajprije, s jedne strane, ukidanje presude Općeg suda Europske unije Deltafina/Komisija (T‑12/06, EU:T:2011:441, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom je Opći sud odbio njezinu tužbu za poništenje i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja joj je bila izrečena Odlukom Komisije C(2005) 4012 final od 20. listopada 2005. o postupku primjene članka 81. stavka 1. [UEZ‑a] (Predmet COMP/C.38.281/B.2 – Sirovi duhan – Italija) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) te, s druge strane, poništenje te odluke u dijelu u kojem se odnosi na nju kao i ukidanje ili smanjenje iznosa novčane kazne koja joj je bila izrečena tom odlukom i, podredno, vraćanje predmeta pred Opći sud.

         Okolnosti spora

               2

               Deltafina je talijansko društvo čija je glavna djelatnost prva prerada sirovog duhana i prodaja prerađenog duhana. U stopostotnom je vlasništvu Universal Corpa. (u daljnjem tekstu: Universal), društva sa sjedištem u Richmondu (Sjedinjene Američke Države).

               3

               Od 3. do 5. listopada 2001. Europska komisija na temelju članka 14. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., prve uredbe o provedbi članaka [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] (SL 1962, 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), provela je pretrage, osobito u sjedištima Europskog saveza prerađivača duhana u Bruxellesu (Belgija) i triju glavnih španjolskih prerađivača sirovog duhana. Taj je savez o tim pretragama odmah izvijestio svoje članove, među kojima i Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI).

               4

               Dana 19. veljače 2002. Deltafina je podnijela Komisiji zahtjev za oslobađanje od kazne na temelju Glave A Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002, C 45, str. 3., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2002.). Taj se zahtjev odnosio na navodni zabranjeni sporazum između prerađivača sirovog duhana na talijanskom tržištu.

               5

               Dana 6. ožujka 2002. Komisija je izvijestila Deltafinu da je njezin zahtjev ispunjavao uvjete određene Obaviješću o suradnji iz 2002. i da će je na kraju upravnog postupka osloboditi od kazne, pod uvjetom da ona ispunjava sve uvjete iz točke 11. te obavijesti.

               6

               Dana 14. ožujka 2002. održan je sastanak Komisijinih službi i predstavnika Deltafine i Universala radi dogovora o uvjetima suradnje Deltafine s Komisijom (u daljnjem tekstu: sastanak od 14. ožujka 2002.).

               7

               Na tom sastanku Komisijine službe izjavile su da namjeravaju provesti nenajavljene pretrage u vezi sa zabranjenim sporazumom koji je otkrila Deltafina te da se te pretrage ne mogu provesti prije 18. travnja 2002. i da ih je zbog toga potrebno držati u tajnosti do tog datuma kako se ne bi ugrozila njihova učinkovitost (točka 412. obrazloženja sporne odluke).

               8

               Deltafina je objasnila da bi joj bilo nemoguće držati u tajnosti svoj zahtjev za oslobađanje od kazne do predviđenog datuma pretraga zbog skorog održavanja sastanaka APTI‑ja na kojima bi taj zahtjev bilo teško držati u tajnosti i zbog potrebe da o njemu izvijesti svoje srednje rukovodeće osoblje kao i zbog potrebe da otkrije taj zahtjev za oslobađanje od kazne u financijskim transakcijama Universala u Sjedinjenim Državama (točka 413. obrazloženja sporne odluke).

               9

               Komisija je primila na znanje te probleme te zatražila od Deltafine, s obzirom na to da bi davanje tih podataka drugim sudionicima zabranjenog sporazuma moglo spriječiti planirane pretrage, da joj u još kraćem roku dostavi dokaze i podatke kako bi mogla provesti te pretrage (točke 413. do 417. obrazloženja sporne odluke).

               10

               Dana 22. ožujka 2002. održan je telefonski razgovor (u daljnjem tekstu: telefonski razgovor od 22. ožujka 2002.) između predstavnika Deltafine i dužnosnika Komisije zaduženog za predmet o kojem je riječ o nekoliko pitanja o suradnji Deltafine s Komisijom (točke 418. do 420. obrazloženja sporne odluke kao i točke 10., 157. i 158. pobijane presude).

               11

               Dana 4. travnja 2002. na sastanku u uredu APTI‑ja predsjednik Deltafine nazočnima je objavio da je to društvo surađivalo s Komisijom (u daljnjem tekstu: objava od 4. travnja 2002.). Istoga dana Dimon Italia Srl (u daljnjem tekstu: Dimon Italia) i Transcatab SpA (u daljnjem tekstu: Transcatab), čiji su predstavnici nazočili tom sastanku, podnijeli su zahtjev na temelju obavijesti o suradnji iz 2002., ne spominjući izjave predsjednika Deltafine na sastanku APTI‑ja (točke 421. do 426., 454. i 455. obrazloženja sporne odluke).

               12

               Dana 18. i 19. travnja 2002, Komisija je na temelju članka 14. Uredbe br. 17 provela pretrage u prostorijama Dimona Italia i Transcataba kao i društava Trestina Azienda Tabacchi SpA i Romana Tabacchi SpA (točka 428. obrazloženja sporne odluke).

               13

               Dana 29. svibnja i 11. srpnja 2002. održana su još dva sastanka predstavnika Deltafine i Komisijinih službi na kojima ni Deltafina ni Komisija nisu postavile pitanje tajnosti zahtjeva za oslobađanje od kazne toga društva niti je Deltafina navela da je s činjenicom podnošenja zahtjeva za oslobađanje od kazne upoznala Dimon Italia i Transcatab na sastanku u uredu APTI‑ja 4. travnja 2002. (točke 420. i 429. obrazloženja sporne odluke).

               14

               Dana 25. veljače 2004. Komisija je uputila Obavijest o utvrđenim činjenicama nekolicini poduzetnika ili udruženjima poduzetnika među kojima i Deltafini, Universalu, Dimonu Italia i Transcatabu.

               15

               Saslušanje na kojem je sudjelovala Deltafina održano je 22. lipnja 2004. Na tom je saslušanju predstavnik Dimona Italia skrenuo pozornost Komisiji na dva dokumenta umetnuta u spis prilikom pretraga u prostorijama Dimona Italia koji su se sastojali od dviju pisanih bilješki u kojima su sažeto iznesene izjave predsjednika Deltafine sa sastanka u uredu APTI‑ja 4. travnja 2002.

               16

               Dana 21. prosinca 2004. Komisija je usvojila dodatak Obavijesti o utvrđenim činjenicama od 25. veljače 2004. kojim je izvijestila Deltafinu i druge predmetne poduzetnike da ne namjerava tom društvu dodijeliti zatraženo oslobađanje od kazni zbog njegove povrede obveze suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002.

               17

               Dana 20. listopada 2005. Komisija je donijela spornu odluku, a u njezinom članku 1. osobito je navedeno da su sudjelovanjem u sporazumima i usklađenim djelovanjima u sektoru sirovog duhana u Italiji između 29. rujna 1995. i 19. veljače 2002. Deltafina i Universal povrijedili članak 81. stavak 1. UEZ‑a. U skladu s člankom 2. te odluke, izrečena je kazna u visini od 30 milijuna eura za čije su plaćanje solidarno odgovorni Deltafina i Universal zbog povreda navedenih u članku 1. navedene odluke.

               18

               Komisija je kao olakotnu okolnost uzela u obzir stvarnu suradnju Deltafine, smanjivši za 50% iznos novčane kazne koju treba izreći tom društvu. Komisija je osobito priznala da je Deltafina od početka pružila važan doprinos njezinoj istrazi i nikada nije osporavala činjenice.

               19

               Kad je riječ o zahtjevu Deltafine za oslobađanje od kazni, Komisija je smatrala da obveza suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. uključuje obvezu suzdržavanja od poduzimanja bilo kakvih mjera koje bi mogle ugroziti Komisijinu mogućnost istrage i/ili utvrđivanja povrede. Komisija je dodala da se ta obveza protivi bilo kakvom otkrivanju zahtjeva za oslobađanje u trenutku kada Komisija još uvijek nije provela pretrage i kada sektor ne zna za pretrage koje slijede. Takvo bi otkrivanje moglo nepovratno ugroziti mogućnost te institucije da provede učinkovite pretrage i da tako utvrdi postojanje povrede (točke 432. i 433. obrazloženja sporne odluke).

               20

               Komisija je navela da „inherentna suprotnost“ između potonje obveze i one iz točke 11. podtočke (b) Obavijesti o suradnji iz 2002., na temelju koje podnositelj zahtjeva mora prekinuti svoje sudjelovanje u povredi najkasnije do dana podnošenja zahtjeva za oslobađanje od kazni, ne ovlašćuje podnositelja zahtjeva da dragovoljno izvijesti druge sudionike u zabranjenom sporazumu o tome da je podnio zahtjev za oslobađanje od kazni (točka 434. obrazloženja sporne odluke).

               21

               Komisija je zaključila da Deltafina nije poštovala tu obvezu zato što je, iako je znala za činjenicu da Komisija namjerava provesti pretrage od 18. do 20. travnja 2002., njezin predsjednik dragovoljno izvijestio njezine glavne konkurente o podnošenju zahtjeva za oslobađanje od kazni prije provođenja tih pretraga (točke 441. do 444. i 460. obrazloženja sporne odluke).

               22

               Komisija je dodala da ni razgovori na sastanku od 14. ožujka 2002. ni njezino ponašanje nakon toga ne ostavljaju nikakvu sumnju u pogledu činjenice da nikada nije prihvatila da Deltafina obvezno mora objaviti svoj zahtjev za oslobađanje od kazni svojim konkurentima i da se stoga pretrage više ne mogu provesti. Ona tvrdi da je jasno dala do znanja da je potrebno zadržati tajnost još jedan mjesec kako bi se pripremile navedene pretrage (točke 445. do 448. obrazloženja sporne odluke).

               23

               Komisija je potvrdila da je priznala kako Deltafinine praktične probleme u održavanju tajnosti zahtjeva za oslobađanje od kazni tako i činjenicu da bi predviđene pretrage postale teško moguće ako bi Deltafina bila dužna objaviti svoj zahtjev svojim konkurentima. Komisija je naglasila da je, s obzirom na to da predsjednik Deltafine nije djelovao pod utjecajem nikakve obvezujuće prijetnje, objava od 4. travnja 2002. bila dragovoljna i spontana (točke 450. do 453. i 459. obrazloženja sporne odluke).

               24

               Ta je institucija smatrala da se to postupanje ničim ne može opravdati (točke 454. do 459. obrazloženja sporne odluke).

               25

               Komisija je također navela kako je činjenica da je Deltafina nije izvijestila, osobito o objavi od 4. travnja 2002., upućivala na to da Deltafina nije očekivala da će ta institucija odobriti njezino postupanje (točka 449. obrazloženja sporne odluke).

               26

               Stoga, zaključila je Komisija, „zbog svih gore iznesenih razloga [...], dragovoljnim otkrivanjem svojega zahtjeva za oslobađanje od kazni na sastanku APTI‑ja od 4. travnja 2002. Deltafina je povrijedila obvezu suradnje koju je imala na temelju točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002.“ (točka 460. obrazloženja sporne odluke).

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               27

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 19. siječnja 2006. Deltafina je podnijela tužbu za, ponajprije, poništenje novčane kazne koja joj je izrečena spornom odlukom i, podredno, njezino smanjenje.

               28

               U prilog svojoj tužbi Deltafina je istaknula sedam tužbenih razloga, od toga četiri glavna, u potporu svojem zahtjevu za poništenje sporne odluke u dijelu u kojem joj je tom odlukom naloženo plaćanje novčane kazne, kao i tri sporedna tužbena razloga, u prilog svojem zahtjevu za smanjenje iznosa te novčane kazne.

               29

               Opći sud odbio je sve tužbene razloge koje je istaknula Deltafina osim šestoga, koji je Deltafina povukla.

         Zahtjevi stranaka

               30

               Deltafina zahtijeva od Suda da:

                        —

                        kao prvo, potpuno ili djelomično ukine pobijanu presudu i u dijelu u kojemu se odnosi na nju poništi spornu odluku kao i da poništi ili smanji iznos novčane kazne koja joj je izrečena,

                        —

                        podredno, vrati predmet Općem sudu, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               31

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži Deltafini snošenje troškova.

         O žalbi

               32

               U prilog svojoj žalbi Deltafina ističe četiri žalbena razloga. Najprije treba zajednički ispitati prvi i drugi žalbeni razlog, zatim četvrti žalbeni razlog i naposljetku treći žalbeni razlog.

         Prvi i drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               33

               Svojim prvim žalbenim razlogom Deltafina najprije prigovara Općem sudu da je propustio odlučiti o tužbenom razlogu koji se temelji na činjenici da je nakon sastanka od 14. ožujka 2002. Deltafina mogla zaključiti da ju je Komisija oslobodila obveze tajnosti i da, slijedom toga, svojom objavom od 4. travnja 2002. nije povrijedila obvezu suradnje.

               34

               Nadalje, Deltafina ističe da se jedina povreda obveze suradnje koja joj se pripisuje sastoji od objave od 4. travnja 2002. Posljedično, time što je utvrdio da je Deltafina povrijedila obvezu suradnje zato što je propustila izvijestiti Komisiju o toj objavi, Opći je sud povrijedio pravo na obranu i prekoračio svoje nadležnosti, koje su bile ograničene na ocjenu zakonitosti te odluke.

               35

               Naposljetku, Deltafina smatra da je u točki 149. pobijane presude Opći sud svojom vlastitom analizom obveza suradnje zamijenio ono što je bilo dogovoreno između nje i Komisije na sastanku od 14. ožujka 2002. Kako bi utvrdio točan opseg te obveze suradnje, Opći sud trebao je uzeti u obzir dogovorene uvjete suradnje.

               36

               Opći sud oslonio se na netočnu premisu prema kojoj je propust Deltafine da izvijesti Komisiju o objavi svojeg zahtjeva za oslobađanje od kazni u svakom slučaju predstavljao povredu obveze suradnje, s obzirom na to da klasifikacija tih činjenica ovisi o dogovorenim uvjetima. Kao što to potvrđuje točka 12. podtočka (a) Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2006, C 298, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62.), Komisija je mogla odobriti objavu spomenutog zahtjeva za oslobađanje od kazni.

               37

               U ovom slučaju do tog bi odobrenja došlo na sastanku od 14. ožujka 2002. Na osnovi suvremenih zapisnika sa spomenutog sastanka i kasnijeg postupanja dotičnih stranaka, Opći sud trebao je utvrditi da su se Deltafina i Komisija složile o neizbježnosti te objave i posljedično težoj obvezi za to društvo da pruži dodatne dokaze.

               38

               Deltafina navodi da iz zapisnika sastanka od 14. ožujka 2002. proizlazi da se nije raspravljalo o pitanju treba li ta objava biti „dragovoljna i spontana“ili „prisilna i obvezna“ te stoga smatra da se ocjena Općeg suda, uzimajući u obzir narav spomenute objave, temelji na ex post rekonstrukciji činjenica koja ne može biti dopuštena. U svakom slučaju, svaka sumnja o sadržaju navodnog sporazuma o uvjetima suradnje, prema mišljenju Deltafine, mora ići njoj u prilog.

               39

               Svojim drugim žalbenim razlogom Deltafina ističe da je Opći sud povrijedio članke 65. i 68. svojega Poslovnika prihvativši na raspravi usmena svjedočenja njezina odvjetnika gospodina R. i M. V. E.-a, Komisijina službenika zaduženog za predmet, u svojstvu sudionika sastanka od 14. ožujka 2002. i, posljedično, kao svjedoka, a da nije doneseno rješenje kojim se naznačuju činjenice koje treba utvrditi, da ti svjedoci nisu položili prisegu i da o njihovim iskazima nije sastavljen zapisnik.

               40

               Prema mišljenju Deltafine, Opći sud u točki 159. pobijane presude oslonio se na svjedočenje M. V. E.-a kako bi utvrdio da on nije razumio da Deltafina namjerava izvršiti objavu od 4. travnja 2002. i da se on s time ni u kojem slučaju ne bi bio složio. Time što nije usporedio to svjedočenje s onim gospodina J., od kojega nije bile zatraženo da svjedoči, Opći sud povrijedio je pravo Deltafine na pošteno suđenje.

               41

               Komisija osporava argumentaciju Deltafine.

         Ocjena Suda

               42

               Kad je riječ o dopuštenosti argumentacije sažete u točki 33. ove presude, koju Komisija osporava, treba utvrditi da Deltafina ne zahtijeva od Suda da provede novu ocjenu činjenica, već da utvrdi nedostatak obrazloženja pobijane presude. Stoga je ta argumentacija dopuštena.

               43

               Što se tiče dopuštenosti argumentacije sažete u točkama 35. i 36. ove presude, treba utvrditi da Deltafina prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava pri utvrđivanja njezinih obveza suradnje. Stoga je i ta argumentacija dopuštena.

               44

               S druge strane, kao što to ispravno tvrdi Komisija, argumentacijom sažetom u točkama 37. i 38. ove presude Deltafina dovodi u pitanje činjeničnu ocjenu koju je proveo Opći sud, bez pozivanja na iskrivljivanje dokaza. Međutim, u skladu s ustaljenom praksom Suda, takvo ispitivanje nije u nadležnosti potonjeg, stoga tu argumentaciju treba odbiti kao nedopuštenu.

               45

               Kad je riječ o meritumu, treba utvrditi da argumentacijom sažetom u točkama 36. i 37. ove presude Deltafina, s jedne strane, prigovara Općem sudu da je propustio odlučiti o tužbenom razlogu prema kojem ga je Komisija oslobodila obveze tajnosti kao i, s druge strane, da je proveo nezakonitu izmjenu obrazloženja te je na taj način prekoračio svoje ovlasti.

               46

               Što se tiče prvog dijela Deltafinine argumentacije, treba utvrditi da je Opći sud u točki 160. pobijane presude presudio da Komisija nije mogla unaprijed odobriti spontanu objavu od 4. travnja 2002. zato što to društvo nije dokazalo da je unaprijed pravilno izvijestilo Komisiju o svojim namjerama.

               47

               Osobito u svjetlu tog razmatranja, Opći je sud u točki 173. spomenute presude potvrdio ocjenu Komisije prema kojoj je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje.

               48

               U tom smislu, iz točaka 441., 450. i 460. obrazloženja sporne odluke proizlazi da je Komisija smatrala da se dragovoljna i spontana objava poduzetnika koji je sudjelovao u zabranjenom sporazumu svoje suradnje s Komisijom drugim poduzetnicima koji su sudjelovali u istom zabranjenom sporazumu, u stadiju kada su bile predviđene pretrage kod tih poduzetnika, razlikuje od otkrivanja te suradnje od istih tih poduzetnika zbog praktičnih problema za navedenog poduzetnika da zadrži tajnost svoje suradnje.

               49

               Komisija je smatrala da ta dragovoljna i spontana objava sama po sebi pokazuje povredu obveze suradnje, osim ako se nedvosmisleno ne utvrdi da ju je ta institucija unaprijed izričito odobrila.

               50

               Međutim, Opći je sud presudio da se u ovome slučaju nije radilo o tome te je stoga u točkama 160. i 173. pobijane presude potvrdio Deltafininu povredu obveze suradnje, koju je Komisija utvrdila u točki 460. obrazloženja sporne odluke.

               51

               Suprotno onome što tvrdi Deltafina, ta ocjena nije zahvaćena nikakvom pogreškom.

               52

               Deltafina osobito nije osporila činjenično utvrđenje Općeg suda o nepostojanju Komisijina izričitog prethodnog odobrenja za spontano otkrivanje od 4. travnja 2002. U tim okolnostima Opći sud nije bio dužan izričito odbiti argumentaciju Deltafine kojom se dokazuje postojanje dogovora o neizbježnosti otkrivanja njezine suradnje.

               53

               Doista, s obzirom na to da je objava od 4. travnja 2002. bila spontana, ona nije bila neizbježna. Čak i ako pretpostavimo da je Komisija prihvatila moguću nedragovoljnu objavu Deltafinine suradnje, takvo prihvaćanje ne bi opravdavalo njezinu spontanu objavu i stoga ne bi moglo poništiti utvrđenje povrede obveze suradnje tog društva. Iz toga slijedi da je takva argumentacija bespredmetna.

               54

               Kad je riječ o drugom dijelu argumentacije iznesene u prilog prvom tužbenom razlogu, to jest argumenta koji se temelji na nezakonitoj izmjeni obrazloženja, iz točaka 143. do 145. pobijane presude proizlazi da je Opći sud proveo sveobuhvatnu analizu obveze suradnje poduzetnika koji zahtijeva da na kraju upravnog postupka uživa konačno oslobađanje. Ta obveza potpune, neprekidne i brze suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. osobito obuhvaća obvezu cjelovitog izvješćivanja u vezi sa svim relevantnim okolnostima za Komisijinu istragu.

               55

               Osim toga, iz točaka 429., 449. i 459. obrazloženja sporne odluke proizlazi da je Komisija uzela u obzir izostanak nekih podataka koje je poduzetnik trebao dostaviti, osobito u vezi s okolnostima pod kojima je održan sastanak od 4. travnja 2002.

               56

               Stoga je Opći sud u točkama 152. do 162. pobijane presude samo odgovorio na argumentaciju koju je pred njim iznijela Deltafina, kako proizlazi iz točke 151. te presude. Slijedom navedenog, s obzirom na to da Opći sud nikako nije proveo izmjenu obrazloženja, drugi dio Deltafinine argumentacije treba odbiti.

               57

               Nadalje, u dijelu u kojem Deltafina svojim drugim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud povrijedio pravo tog društva na pošteno suđenje, u mjeri u kojoj je, s jedne strane, na raspravi, protivno člancima 65. i 68. svojega Poslovnika, dobio usmena svjedočenja Deltafinina odvjetnika kao i Komisijina službenika zaduženog za predmet i, s druge strane, u točki 159. pobijane presude oslonio se na jedno od tih svjedočenja, a da ga nije usporedio s onima gospodina J., od kojega nije bilo zatraženo da svjedoči, treba utvrditi kako slijedi.

               58

               Kao prvo, nesporno je da je Opći sud na raspravi saslušao R.-a i M. V. E.-a kao sudionike sastanka od 14. ožujka 2002. te M. V. E.-a kao sudionika telefonskog razgovora od 22. ožujka 2002. Također je nesporno da je Opći sud ispitao zainteresirane osobe o njihovu shvaćanju sadržaja navedenih sastanka i razgovora, da je to ispitivanje provedeno izvan postupovnog okvira predviđenog člankom 68. Poslovnika Općeg suda te da Deltafina nije istaknula nikakav prigovor u vezi s tom raspravom.

               59

               U tom smislu, s jedne strane, suprotno onome što tvrdi Komisija, činjenica da Deltafina nije istaknula nikakav prigovor na navedenoj raspravi nema za posljedicu nedopuštenost drugog tužbenog razloga (vidjeti u tom smislu presudu Corus UK/Komisija, C‑199/99 P, EU:C:2003:531, t. 32. i 35.).

               60

               S druge strane, kako je Komisija pravilno istaknula, nedvojbeno je da postoji stalna i zakonita praksa Općeg suda da o tehničkim ili složenim pitanjima ispita osobe koje zastupaju stranke koje znaju relevantne podatke.

               61

               Međutim, u ovom slučaju, kako je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 116. i 117. svojeg mišljenja, pitanja koja je Opći sud uputio gospodi R.-u i M. V. E.-u osobito su se odnosila na sporne i osporene činjenice između stranaka. Osim toga, te teme nikako se ne čine tehničkima ili složenima i ne čini se, nadalje, da su gospoda R. i M. V. E. bila ispitana zbog osobitih tehničkih znanja kojima raspolažu.

               62

               U tim okolnostima mora se primijetiti da Deltafina ispravno tvrdi da je ispitivanjem na raspravi njezina odvjetnika i službenika Komisije zaduženog za predmet o njihovu shvaćanju onoga što se dogovorilo na sastanku od 14. ožujka 2002. kao i u telefonskom razgovoru od 22. ožujka 2002. Opći sud izišao iz okvira onoga što je dopušteno tom praksom s obzirom na to da se ispitivanje Općeg suda odnosilo na činjenice koje je, prema potrebi, trebalo utvrditi svjedočenjima, na temelju postupka propisanog člankom 68. Poslovnika Općeg suda.

               63

               Međutim, suprotno onome što tvrdi Deltafina, ta postupovna nepravilnost ne predstavlja povredu njezina prava na pošteno suđenje.

               64

               Doista, kako ispravno ističe Komisija i suprotno onome što tvrdi Deltafina, Opći je sud u točki 159. pobijane presude uzeo u obzir izjave službenika Komisije zaduženog za predmet samo radi potpunijeg obrazloženja, s obzirom na to da se njezino obrazloženje u bitnome temeljilo na pisanim dokazima ispitanima u točkama 153. do 158. pobijane presude, to jest osobito na izvješću sa sastanka od 14. ožujka 2002. i izvješću o telefonskom razgovoru od 22. ožujka 2002.

               65

               Kako je to također primijetila nezavisna odvjetnica u točki 120. svojeg mišljenja, Opći sud mogao je temeljiti svoj zaključak samo na tim pisanim dokazima.

               66

               S obzirom na, s jedne strane, činjenicu da se u pisanim dokazima ništa ne govori o izričitoj Deltafininoj obavijesti o njezinoj namjeri da dragovoljno otkrije svoju suradnju s Komisijom kao ni o izričitom Komisijinu dopuštenju za takvo otkrivanje i, s druge strane, na važnost takvog izričitog dopuštenja kako za Deltafinu tako i za učinkovitost planiranih pretraga, treba ustvrditi da je Opći sud mogao smatrati, a da ne počini pogrešku, da je izostanak obavijesti i dopuštenja bio dostatno utvrđen navedenim pisanim dokazima.

               67

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, samo Opći sud ocjenjuje moguću potrebu za dopunom podataka kojima raspolaže u predmetima o kojima odlučuje. Pitanje dokazne vrijednosti postupovnih dokumenata ulazi u njegovu samostalnu ocjenu činjenica koja ne podliježe nadzoru Suda u žalbenom postupku osim u slučaju iskrivljivanja dokaza iznesenih Općem sudu ili kada je materijalna netočnost utvrđenja Općeg suda vidljiva iz dokumenata u spisu (presuda Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 163. i navedena sudska praksa).

               68

               Međutim, u okolnostima ovog slučaja, s obzirom na to da Deltafina nije podnijela zahtjev za saslušanjem svjedoka te da se nije pozvala ni na kakvo iskrivljivanje dokaza koje je Opći sud uzeo u obzir, Opći sud mogao je smatrati da nije potrebno saslušati kao svjedoke gospodu R.-a i J.-a ili M. V. E.-a.

               69

               Iz toga slijedi, s jedne strane, da drugi žalbeni razlog nije osnovan i, s druge strane, da obrazloženje Općeg suda iz točaka 153. do 160. pobijane presude nije zahvaćeno povredom prava na obranu.

               70

               U tim okolnostima prvi i drugi žalbeni razlog valja odbiti.

         Četvrti žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               71

               Deltafina zahtijeva od Suda smanjenje novčane kazne koja joj je izrečena kako bi se ublažila povreda načela jednakog postupanja za koju tvrdi da ju je počinila Komisija jednakim smanjenjem novčane kazne njoj i Dimonu Italia.

               72

               Prema mišljenju Deltafine, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava izjavivši da je taj zahtjev, koji je bio podnesen na prvostupanjskoj raspravi, predstavljao novi razlog koji se nije temeljio na pravnim i činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka te je stoga nedopušten. Deltafinini argumenti temelje se na sudskoj praksi iz presude Općeg suda Nintendo i Nintendo of Europe/Komisija (T‑13/03, EU:T:2009:131), do koje je došlo tek kasnije, na kraju pisanog dijela postupka.

               73

               Komisija osporava tu argumentaciju Deltafine.

         Ocjena Suda

               74

               Kako proizlazi iz članka 48. stavka 2. Poslovnika Općeg suda i članka 127. stavka 1. Poslovnika Suda, tijekom postupka zabranjeno je iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka (rješenje Arbos/Komisija, C‑615/12 P, EU:C:2013:742, t. 35.).

               75

               Deltafina nije Općem sudu pružila nikakav dokaz kojim bi se moglo dokazati da se razlog o kojem je riječ temelji na pravnom pitanju za koje se saznalo tijekom postupka. Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 127. svojeg mišljenja, načelo jednakog postupanja, na koje se poziva Deltafina, opće je načelo prava Unije čije poštovanje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, osiguravaju Sud i Opći sud, osobito u vezi s novčanim kaznama za povrede prava tržišnog natjecanja.

               76

               Stoga se presuda kojom se utvrđuju Komisijine obveze na temelju načela jednakog postupanja, kakvo je ono na koje se poziva Deltafina, ne može smatrati novim pravnim pitanjem koje opravdava kasno isticanje novog razloga.

               77

               Slijedom navedenog, četvrti žalbeni razlog valja odbiti.

         Treći žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               78

               Deltafina ističe da je postupak pred Općim sudom trajao pet godina i osam mjeseci te navodi da su prošla četrdeset i tri mjeseca između završetka pisanog postupka i odluke o otvaranju usmenog postupka. Ona smatra da je taj postupak bio pretjerano dug i zahtijeva da Sud u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti ukine ili znatno smanji novčanu kaznu koja joj je izrečena, kako bi se ublažila povreda temeljnog prava Deltafine na dobivanje odluke u razumnom roku, zajamčenog člancima 41. stavkom 1. i 47. drugim podstavkom Povelje o temeljnim pravim Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja).

               79

               Komisija osporava argumentaciju Deltafine.

         Ocjena Suda

               80

               Potrebno je podsjetiti da prekoračenje razumnog roka za suđenje, kao nepravilnost postupka koja dovodi do povrede temeljnog prava, mora pružiti stranci u pitanju učinkovito pravno sredstvo koje joj pruža odgovarajuće popravljanje posljedica (presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, t. 80.).

               81

               U mjeri u kojoj Deltafina zahtijeva ukidanje pobijane presude i, podredno, smanjivanje iznosa novčane kazne koja joj je izrečena, potrebno je istaknuti da je Sud već presudio da, u nedostatku bilo kakve indicije o tome da je prekomjerna duljina postupka pred Općim sudom utjecala na rješenje spora, nepoštovanje razumnog roka za suđenje ne može dovesti do ukidanja pobijane presude (presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, t. 81. i navedena sudska praksa).

               82

               Ta sudska praksa temelji se posebno na stajalištu prema kojem, ako ne postoji utjecaj nepoštovanja razumnog roka za suđenje na rješenje spora, ukidanje pobijane presude ne bi popravilo povredu načela učinkovite sudske zaštite koju je počinio Opći sud (presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, t. 82. i navedena sudska praksa).

               83

               U konkretnom predmetu Deltafina nije iznijela Sudu nijednu indiciju koja bi upućivala na to da je to što Opći sud nije poštovao razumni rok za suđenje moglo imati utjecaja na rješenje spora koji je pred njim bio vođen.

               84

               Nadalje, vodeći računa o potrebi da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Europske unije, Sud žalitelju ne može dopustiti da jedino na osnovi nepoštovanja razumnog roka za suđenje dovede u pitanje osnovanost ili iznos novčane kazne, dok su svi ostali žalbeni razlozi usmjereni protiv utvrđenja Općeg suda o pitanju iznosa te novčane kazne i ponašanja koja su njome sankcionirana bili odbijeni (presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, t. 84. i navedena sudska praksa).

               85

               Slijedi da, suprotno onome što ističe Deltafina, treći žalbeni razlog ne može dovesti do ukidanja pobijane presude, čak ni djelomičnog.

               86

               Što se tiče Deltafinina zahtjeva za poništenjem ili smanjenjem iznosa novčane kazne koja joj je izrečena tako da se vodi računa o financijskim posljedicama koje su za nju nastale zbog prekomjernog trajanja postupka pred Općim sudom, Sud je presudio da nepoštovanje, od strane Općeg suda, njegove obveze suđenja u razumnom roku iz članka 47. stavka 2. Povelje, mora pronaći svoju sankciju u tužbi za naknadu štete podnesenoj Općem sudu, jer takva tužba za naknadu štete predstavlja učinkovito pravno sredstvo (presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, t. 87. i 89.).

               87

               Slijedi da je na Općem sudu, koji je nadležan na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a, da odluči o takvim zahtjevima za naknadu štete, u sastavu drukčijem od onoga u kojem je postupao u sporu iz kojeg je proizašao postupak čijoj duljini se prigovara i da se ti zahtjevi ne mogu podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe (presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, t. 90. i 96.).

               88

               U tom je smislu važno podsjetiti da u okviru tužbe za naknadu štete koja se temelji na povredi članka 47. stavka 2. Povelje od strane Općeg suda, utoliko što nije poštovao zahtjeve u vezi s poštovanjem razumnog roka za suđenje, takvo nepoštovanje predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila koje za cilj ima dodjelu prava pojedincima (vidjeti osobito presudu Komisija/CEVA i Pfizer, C 198/03 P, EU:C:2005:445, t. 63. i navedenu sudsku praksu), na Općem sudu je da u svojoj ocjeni navedenog nepoštovanja uzme u obzir specifične okolnosti svakog slučaja, kao što su složenost spora i ponašanje stranaka, temeljni zahtjev pravne sigurnosti koju moraju uživati gospodarski subjekti kao i cilj osiguravanja da tržišno natjecanje ne bude narušeno, kako proizlazi iz točaka 91. do 95. presude Gascogne Sack Deutschland/Komisija (EU:C:2013:768).

               89

               Opći sud također mora ocijeniti kako postojanje navodne štete tako i uzročnu vezu koja postoji između nje i prekomjerne duljine sudskog postupka te uzeti u obzir opća načela primjenjiva u pravnim sustavima država članica za postupanje po pravnim lijekovima koji se temelje na sličnim povredama.

               90

               Međutim, s obzirom na to da je u ovom slučaju očito, a da nije potrebno da stranke podnose dokaze u tom smislu, da je Opći sud dovoljno ozbiljno povrijedio svoju obvezu da o predmetu odluči u razumnom roku, Sud može tako utvrditi.

               91

               Doista, trajanje postupka pred Općim sudom, to jest gotovo 5 godina i 8 mjeseci, kojemu je osobito pridonijelo razdoblje od 3 godine i 7 mjeseci koje je proteklo između završetka pisanog postupka i rasprave, ne može biti opravdano ni određenim stupnjem složenosti spora, ni činjenicom da je šest adresata sporne odluke podnijelo tužbu za poništenje protiv nje, ni zahtjevom Deltafine da se tijekom pisanog postupka pred Općim sudom pokaže dokument u Komisijinu posjedu.

               92

               Ipak, iz razmatranja izloženih u točkama 81. do 87. ove presude proizlazi da treći žalbeni razlog valja odbiti.

               93

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               94

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               95

               Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se Deltafini naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u svojim pravnim navodima, treba joj naložiti snošenje troškova ovog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Deltafini SpA nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. rujna 2013.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Vijeća Europske unije.#Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Sporazum o EGP‑u – Prijedlog izmjene – Odluka Vijeća – Odabir pravne osnove – Članak 48. UFEU‑a – Članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a.#Predmet C-431/11.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Koordinacija sustava socijalne sigurnosti — Sporazum o EGP‑u — Prijedlog izmjene — Odluka Vijeća — Odabir pravne osnove — Članak 48. UFEU‑a — Članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a“
      U predmetu C‑431/11,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 16. kolovoza 2011.,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa C. Murrell, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Dasrwood, QC,
      tužitelj,
      koju podupire:

         Irska, koju zastupa E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Travers, BL,
      intervenijent,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju M. Veiga te A. De Elera i G. Marhic, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupire:

         Europska komisija, koju zastupaju V. Kreuschitz i S. Pardo Quintillán, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits, i J.-J. Kasel, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. veljače 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               U svojoj tužbi Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske zahtijeva od Suda da, s jedne strane, poništi Odluku Vijeća br. 2011/407/EU od 6. lipnja 2011. o stajalištu koje Europska unija treba usvojiti u Zajedničkom odboru EGP‑a u vezi s izmjenom Priloga VI. (Socijalna sigurnost) i Protokola 37. uz Sporazum o EGP‑u (SL L 182, str. 12., u daljnjem tekstu: pobijana odluka) i, s druge strane, u slučaju da poništi tu odluku, da održi njezine učinke do donošenja nove odluke.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Članak 48. UFEU‑a, koji je dio odredaba koje se odnose na slobodu kretanja sadržanih u trećem dijelu, glava IV. UFUE‑a glasi:
               „Europski parlament i Vijeće, u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, usvajaju mjere u području socijalne sigurnosti nužne za omogućavanje slobode kretanja radnika; u tu svrhu Europski parlament i Vijeće uspostavljaju sustav kojim se zaposlenim i samozaposlenim radnicima migrantima i njihovim uzdržavanicima jamči:

                        a)

                        zbrajanje ukupnog staža koji se uzima u obzir na temelju zakona različitih zemalja radi stjecanja i zadržavanja prava na naknadu i obračun visine naknade;

                        b)

                        isplatu naknada osobama koje imaju boravište na državnom području država članica.

                  (...)”

               3

               Članak 79. UFEU‑a, koji je dio odredaba koje se odnose na područje slobode, sigurnosti i pravde sadržanih u trećem dijelu, glavi V., UFEU‑a, određuje:
               „1.   Unija razvija zajedničku politiku useljavanja čiji je cilj u svim fazama osigurati učinkovito upravljanje migracijskim tokovima, pravedno postupanje prema državljanima trećih zemalja koji zakonito borave u državama članicama te sprečavanje nezakonitog useljavanja i trgovanja ljudima i jačanje mjera za njihovo suzbijanje.
               2.   Za potrebe stavka 1. Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom usvajaju mjere u sljedećim područjima:
               (...)

                        b)

                        utvrđivanje prava državljana trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici, uključujući i uvjete koji uređuju slobodu kretanja i boravka u drugim državama članicama;

                  (...)”

               4

               Prema članku 2. Protokola br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde „nijedna odredba glave V. trećeg dijela [UFEU‑a], nijedna mjera usvojena na temelju te glave, nijedna odredba bilo kojeg međunarodnog sporazuma koji je Unija sklopila na temelju te glave i nijedna odluka Suda Europske unije kojom se takva odredba ili mjera tumači nije obvezujuća za Ujedinjenu Kraljevinu ili Irsku niti se na njih primjenjuje”.

               5

               Nadalje, sukladno člancima 1. i 3. navedenog protokola, Ujedinjena Kraljevina i Irska ne sudjeluju u usvajanju mjera Vijeća koje se predlažu na temelju glave V. trećeg dijela UFEU‑a, osim ukoliko ne obavijeste u pisanom obliku predsjednika Vijeća da to žele učiniti u roku od tri mjeseca računajući od iznošenja prijedloga ili inicijative Vijeću.

         Sporazum o EGP‑u

               6

               Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru, od 2. svibnja 1992. (SL 1994, L 1, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u), zaključen je kao sporazum o udruživanju na temelju članka 238. Ugovora o EZ, koji je postao članak 217. UFEU‑a, između Europskih zajednica i njihovih tadašnjih država članica, s jedne strane, i država koje su u to vrijeme bile članice Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA), i to Republike Austrije, Republike Finske, Republike Island, Kneževine Lihtenštajn, Kraljevine Norveške, Kraljevine Švedske i Švicarske Konfederacije, s druge strane.

               7

               Sukladno uvodnoj izjavi 5. tog sporazuma, njegove su ugovorne strane pristale [„ostvariti u najvećoj mogućoj mjeri slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala u cijelom Europskom gospodarskom prostoru (EGP‑u)]” [neslužbeni prijevod].

               8

               Članak 1. navedenog sporazuma glasi:
               [„1.   Cilj je ovog sporazuma o udruživanju promicanje stalnog i uravnoteženog jačanja gospodarskih i trgovačkih odnosa između ugovornih stranaka s jednakim uvjetima tržišnog natjecanja te poštivanje istih pravila radi stvaranja ujednačenog [EGP‑a]…
               2.   Radi postizanja ciljeva iz stavka 1., udruživanje u skladu s odredbama ovog Sporazuma obuhvaća:

                        a)

                        slobodno kretanje robe,

                        b)

                        slobodno kretanje osoba,

                        c)

                        slobodno kretanje usluga,

                        d)

                        slobodno kretanje kapitala,

                        e)

                        uspostavljanje sustava koji osigurava da se tržišno natjecanje ne narušava i da se pravila tržišnog natjecanja poštuju na jednak način, kao i

                        f)

                        jačanje suradnje u drugim područjima, poput istraživanja i razvoja, okoliša, obrazovanja i socijalne politike”] [neslužbeni prijevod].

               9

               Članak 3. Sporazuma o EGP‑u glasi:
               [„Ugovorne će stranke poduzeti sve prikladne opće ili pojedinačne mjere kako bi osigurale ispunjenje obveza koje proizlaze iz ovog Sporazuma.
               One će se suzdržati od svake mjere koja bi mogla ugroziti postizanje ciljeva iz ovog Sporazuma.
               Osim toga, one će olakšavati suradnju u okviru ovog Sporazuma”] [neslužbeni prijevod].

               10

               Članak 6. Sporazuma o EGP‑u određuje:
               [„Ne dovodeći u pitanje budući razvoj sudske prakse, odredbe ovog Sporazuma tumačit će se, ako su u bitnom istovjetne odgovarajućim pravilima Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice i Ugovora o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik te aktima koji su usvojeni na temelju tih dvaju Ugovora, u njihovoj provedbi i primjeni u skladu s mjerodavnom sudskom praksom Suda Europskih zajednica donesenom prije datuma potpisa ovog Sporazuma”] [neslužbeni prijevod].

               11

               Članak 7. navedenog Sporazuma određuje:
               [„Akti koji se navode ili su sadržani u prilozima ovom Sporazumu ili odlukama Zajedničkoga odbora EGP‑a obvezuju ugovorne stranke i sastavni su dio ili će postati dio njihovog unutarnjeg pravnog poretka kako slijedi:

                        a)

                        akt koji odgovara uredbi EEZ‑a postat će kao takav dio unutarnjeg pravnog poretka ugovornih stranaka;

                  (…)]” [neslužbeni prijevod].

               12

               Članak 28. Sporazuma o EGP‑u, koji u bitnome, preuzima sadržaj članka 45. UFEU‑a, određuje:
               [„1.   Zajamčena je sloboda kretanja radnika između država članica EZ‑a i država EFTA‑e.
               2.   Navedena sloboda kretanja podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije na temelju državljanstva između radnika iz država članica EZ‑a i država EFTA‑e u pogledu zapošljavanja, plaće i drugih uvjeta rada i zapošljavanja.
               3.   Uz ograničenja opravdana razlozima javnog reda, javne sigurnosti ili javnog zdravlja ona podrazumijeva pravo:

                        a)

                        prihvatiti stvarno ponuđeno zaposlenje;

                        b)

                        slobodno se u tu svrhu kretati unutar područja država članica EZ‑a i država EFTA‑e;

                        c)

                        boraviti na teritoriju države članice EZ‑a ili države EFTA‑e u svrhu zapošljavanja u skladu sa zakonodavnim, administrativnim i drugim odredbama kojima je uređeno zapošljavanje državljana te države;

                        d)

                        ostati na teritoriju države članice EZ‑a ili države EFTA‑e nakon što su u njoj bili zaposleni.

                  (...)]” [neslužbeni prijevod].

               13

               Članak 29. Sporazuma o EGP‑u, koji u bitnome, preuzima sadržaj članka 48. UFEU‑a, određuje:
               [„Radi omogućavanja slobode kretanja zaposlenih i samozaposlenih radnika ugovorne stranke u području socijalne sigurnosti, kako je propisano Prilogom VI., za zaposlene i samozaposlene radnike te za uzdržavane članove njihove obitelji posebno osiguravaju:

                        a)

                        zbrajanje svih razdoblja koja se uzimaju u obzir prema zakonima nekoliko zemalja, radi stjecanja i zadržavanja prava na naknade i izračunavanja iznosa naknada;

                        b)

                        isplatu naknada osobama s prebivalištem na područjima ugovornih stranaka.]” [neslužbeni prijevod].

               14

               U Prilogu VI. Sporazumu o EGP‑u, naslovljenom „Socijalna sigurnost”, pod naslovom [„Akti na koje se upućuje”] [neslužbeni prijevod], navedene su Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.) i Uredba Vijeća (EEZ) br. 574/72 o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 (SL L 74, str. 1.).

               15

               Dana 1. srpnja 2011. Zajednički odbor EGP‑a donio je Odluku br. 76/2011 radi ažuriranja upućivanja na Uredbe br. 1408/71 i 574/72, sadržanih u Prilogu VI. Sporazumu o EGP‑u, s obzirom na to da su te Uredbe zamijenjene Uredbom (EZ) br. 883/2004 Europskog Parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog Parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL L 284, str. 46., u daljnjem tekstu: Uredba 883/2004) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.), odnosno Uredbom (EZ) br. 987/2009 Europskog Parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.). Osim toga, navedena odluka, sukladno njezinoj uvodnoj izjavi 22., ima za cilj izmijeniti Protokol 37. uz Sporazum o EGP‑u radi uključivanja administrativne komisije za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti, osnovane Uredbom 883/2004, u njegov popis odbora.

         Činjenična osnova spora

               16

               Dana 9. rujna 2010. Europska komisija je podnijela prijedlog odluke Vijeća kojim se utvrđuje stajalište Europske unije u vezi s izmjenom Priloga VI. (Socijalna sigurnost) i Protokola 37. uz Sporazum o EGP‑u. U tom su prijedlogu kao pravna osnova navedeni članci 48., 218. stavak 9. i 352. UFEU‑a.

               17

               Dana 10. ožujka 2011. Komisija je podnijela izmijenjen prijedlog radi promjene pravne osnove na koju se pozvala. Sukladno obrazloženju tog prijedloga, nakon što je Lisabonski ugovor proširio nadležnost određenu u članku 48. UFEU‑a na samozaposlene radnike migrante, članak 352. UFEU‑a više nije bio nužan kao pravna osnova.

               18

               Dana 6. lipnja 2011. Vijeće je donijelo pobijanu odluku temeljeći je na člancima 48. i 218. stavak 9. UFEU‑a.

               19

               Odlukom br. 76/2011 Zajednički odbor EGP‑a izvršio je predviđene izmjene Priloga VI. i Protokola 37. uz Sporazum o EGP‑u. Međutim, kako bi ta odluka stupila na snagu, potrebno je da jedna od stranaka Sporazuma o EGP‑u udovolji određenim ustavnopravnim zahtjevima.

               20

               Smatrajući da je pobijana odluka donesena na temelju pogrešne pravne osnove i da je trebala biti donesena na temelju članka 79. stavka 2. točke (b) UFEU‑a, Ujedinjena Kraljevina podnijela je predmetnu tužbu.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               21

               Ujedinjena Kraljevina zahtijeva od Suda da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        ograniči vremenske učinke te odluke dok Vijeće ne donese, na temelju članka 79. stavka 2. točke (b) UFEU‑a, novu odluku, i

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               22

               Vijeće zahtijeva odbijanje tužbe i nalaganje Ujedinjenoj Kraljevini da snosi troškove.

               23

               Rješenjem predsjednika Suda od 10. siječnja 2012. Irskoj je dopušteno intervenirati podupirući Ujedinjenu Kraljevinu, a Komisiji podupirući Vijeće.

               24

               Usmeni dio postupka zaključen je 21. ožujka 2013. pošto je nezavisna odvjetnica iznijela svoje mišljenje.

               25

               Podneskom dostavljenim tajništvu Suda 23. svibnja 2013. Ujedinjena Kraljevina je na temelju članka 83. Poslovnika Suda zatražila od Suda ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

               26

               U prilog tom zahtjevu Ujedinjena Kraljevina navela je kako mišljenje nezavisne odvjetnice sadrži nove argumente, koji nikada nisu raspravljeni između stranaka, a mogli bi utjecati na odluku Suda.

               27

               U tom pogledu valja primijetiti da Sud može u svakom trenutku, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, naložiti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka sukladno članku 83. Poslovnika Suda, među ostalim, ako smatra da ne raspolaže s dovoljnom količinom podataka ili da je o ishodu predmeta potrebno odlučiti na temelju argumenta koji nije raspravljen između stranaka ili osoba na koje se odnosi članak 23. Statuta Suda Europske unije (vidjeti presudu od 22. studenoga 2012., Bank Handlowy i Adamiak, C‑116/11, točku 28. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Međutim, u ovom predmetu, nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, Sud smatra da raspolaže svim elementima potrebnim za donošenje odluke o tužbi koju je podnijela Ujedinjena Kraljevina i da su ti elementi bili predmetom rasprave vođene pred njim.

               29

               Slijedom navedenog, valjalo je odbiti zahtjev za ponovnim otvaranjem usmenog postupka.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               30

               Ujedinjena Kraljevina, koju podupire Irska, zahtijeva poništenje pobijane odluke iz razloga što je ista donesena uzimajući pogrešno kao materijalnopravnu osnovu članak 48. UFEU‑a. Ujedinjena Kraljevina primjećuje da se, kako je to Sud jasno potvrdio u svojoj presudi od 5. srpnja 1984., Meade (238/83, Zb., str. 2631.), navedena odredba odnosi na nadležnost Unije za poduzimanje mjera samo u odnosu na radnike koji su državljani država članica.

               31

               Naprotiv, u mjeri u kojoj ima za cilj proširiti, putem međunarodnog sporazuma, odredbe Uredbe br. 883/2004 na državljane Republike Island, Kneževine Lihtenštajn i Kraljevine Norveške, pobijana odluka teži tomu da dodijeli dodatna prava iz područja socijalne sigurnosti državljanima trećih zemalja. Stoga je takva odluka trebala biti donesena na temelju članka 79. stavka 2. točke (b) UFEU‑a, koji dopušta upravo donošenje mjera kojima se utvrđuju „prava državljana trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici”. Nadalje, članak 79. stavak 2. točka (b) UFEU‑a bio je upotrijebljen radi donošenja drugih sličnih mjera kojima su proširena takva prava na državljane trećih zemalja poput, među ostalima, Alžirske Narodne Demokratske Republike, Države Izrael, bivše jugoslavenske Republike Makedonije, Kraljevine Maroko i Republike Tunis.

               32

               Ujedinjena Kraljevina također navodi kako izbor između jedne ili druge navedene odredbe UFEU‑a kao pravne osnove zahtijeva primjenu bitno različitih zakonodavnih postupaka koji imaju značajne posljedice kako za Ujedinjenu Kraljevinu tako i za Irsku.

               33

               Posebice, za razliku od akata donesenih na temelju članka 48. UFEU‑a, akti doneseni na temelju članka 79. UFEU‑a primjenjivali bi se na navedene države članice samo ukoliko bi one iskoristile mogućnost da im pristupe, sukladno odredbama Protokola 21. uz UFEU‑a.

               34

               Slijedom navedenog, donošenje pobijane odluke na temelju pogrešne osnove iz članka 48. UFEU‑a uskratilo je Ujedinjenoj Kraljevini i Irskoj mogućnost, koju imaju na temelju primarnog prava Unije, da ne sudjeluju u donošenju odluke koja proširuje prava iz područja socijalne sigurnosti na državljane država članica EFTA‑e i da ne budu vezane takvom odlukom.

               35

               Prihvaćajući da je, nakon stupanja na snagu Amsterdamskog ugovora, članak 79. stavak 2. UFEU‑a uistinu korišten za dodjeljivanje prava u području socijalne sigurnosti državljanima trećih zemalja, Vijeće, koje podupire Komisija, smatra da to nije odgovarajuća pravna osnova za donošenje pobijane odluke.

               36

               Uistinu, u tekstu Sporazuma o EGP‑u ništa ne upućuje na to da je potonji bio sklopljen u okviru razvijanja „zajedničke politike useljavanja” i da mu je „cilj … osigurati učinkovito upravljanje migracijskim tokovima”, u smislu odredbe članka 79. UFEU‑a.

               37

               Nadalje, prema mišljenju Vijeća, smatrati da je izmjena Sporazuma o EGP‑u, predložena pobijanom odlukom, dio politike Unije u području useljavanja, s posljedicama koje to podrazumijeva, točnije isključenje Kraljevine Danske i priliku za Ujedinjenu Kraljevinu i Irsku da iskoriste svoju mogućnost nesudjelovanja, ne bi bilo u skladu s obvezama koje je Unija preuzela u odnosu na države EFTA‑a Sporazumom o EGP‑u i moglo bi ugroziti postizanje glavnog cilja Sporazuma o EGP‑u, to jest ostvarivanja u najvećoj mogućoj mjeri unutarnjeg tržišta na cjelokupnom EGP‑u.

               38

               Stoga Vijeće smatra da, u mjeri u kojoj pobijana odluka ima za cilj proširiti novu pravnu stečevinu Unije na području koordinacije sustava socijalne sigurnosti na države EFTA‑e koje su ugovorne stranke Sporazuma o EGP‑u i da je ta pravna stečevina nužna za ostvarivanje glavnog cilja Sporazuma o EGP‑u, jamčeći državljanima navedenih država učinkovitu slobodu kretanja na području Unije, članak 48. UFEU‑a uistinu jest odgovarajuća pravna osnova za donošenje stajališta Unije o tom pitanju.

               39

               U svojoj replici Ujedinjena Kraljevina dodatno pojašnjava razloge zbog kojih odbija prihvatiti prijedlog iznesen u pobijanoj odluci o uključivanju Uredbe br. 883/2004 u Sporazum o EGP‑u. U tom smislu Ujedinjena Kraljevina ističe da je ta uredba, u odnosu na Uredbu br. 1408/71, navedenu u Prilogu VI. Sporazumu o EGP‑u, među ostalim, proširila područje primjene socijalne sigurnosti Unije ratione personae na „neaktivne” građane. Međutim, Ujedinjena Kraljevina protivi se proširivanju sustava socijalne sigurnosti na državljane trećih zemalja koji nisu aktivni i upravo je to razlog zbog kojeg je bila odlučila ne sudjelovati u donošenju Uredbe (EZ) br. 1231/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o proširenju Uredbe (EZ) br. 883/2004 i Uredbe (EZ) br. 987/2009 na državljane trećih zemalja koji tim uredbama još nisu obuhvaćeni isključivo na temelju svog državljanstva (SL L 344, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 261.).

               40

               Vijeće osporava takvu analizu i ističe da su Uredbom br. 1408/71, koja se primjenjivala na zaposlene radnike, a od 1981. i na samozaposlene radnike, već bile obuhvaćene različite kategorije građana koji ekonomski „nisu aktivni”, poput umirovljenika, studenata ili osoba na neplaćenom dopustu. Posljedično tomu, smatra da ne postoji razlika između područja primjene ratione personae navedene uredbe i Uredbe br. 883/2004.

               41

               Nadalje, unatoč izričitom zahtjevu Vijeća Ujedinjena Kraljevina nije dostavila konkretne podatke o broju i kategorijama osoba koje su trenutno obuhvaćene Uredbom br. 883/2004, a koje nisu bile u području primjene Uredbe br. 1408/71.

         Ocjena Suda

               42

               Najprije je potrebno primijetiti, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 31. svog mišljenja, da se sve stranke predmetnog postupka slažu kako je, s postupovnog stajališta, Vijeće pravilno donijelo pobijanu odluku na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a.

               43

               Međutim, ono što Ujedinjena Kraljevina osporava u svojoj tužbi jest korištenje članka 48. UFEU‑a kao materijalnopravne osnove za donošenje te odluke.

               44

               U tom smislu, valja imati na umu da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, izbor pravne osnove za neki akt Unije mora temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su cilj i sadržaj tog akta (presuda od 19. srpnja 2012., Parlament protiv Vijeća, C‑130/10, točka 42. i navedena sudska praksa).

               45

               U konkretnom slučaju pobijana odluka, kao što je jasno iz njezinih uvodnih odredaba i njezinog jedinog članka, ima za cilj usvojiti stajalište koje će zauzeti Unija unutar Zajedničkog odbora EGP‑a u vezi s predloženim izmjenama Priloga VI. i Protokola 37. uz Sporazum o EGP‑u.

               46

               Posebice, kao što je navedeno u točki 15. ove presude, pobijana odluka ima za cilj, s jedne strane, ažurirati upućivanja na Uredbe br. 1408/71 i br. 574/72 u Prilogu VI. Sporazumu o EGP‑u, s obzirom na to da su te uredbe zamijenjene uredbama br. 883/2004 i br. 987/2009, i, s druge strane, uključiti administrativnu komisiju za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti osnovanu Uredbom 883/2004 u popis odbora navedenih u Protokolu 37. uz Sporazum o EGP‑u.

               47

               Dakle, cilj je pobijane odluke omogućiti da se pravna stečevina Unije o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena uredbama br. 883/2004 i br. 987/2009, primjenjuje i na države EFTA‑e koje su ugovorne stranke Sporazuma o EGP‑u.

               48

               U mjeri u kojoj pobijana odluka ima za cilj izmijeniti pravila o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti sadržana u Sporazumu o EGP‑u, potrebno je također uzeti u obzir kontekst kojega je ta odluka dio i, među ostalim, cilj i sadržaj tog sporazuma, kako bi se utvrdilo je li članak 48. UFEU‑u odgovarajuća pravna osnova za donošenje te odluke.

               49

               U tom smislu, valja na početku napomenuti da Sporazum o EGP‑u uspostavlja blisko udruživanje između Unije i država EFTA‑e, koje se temelji na posebnim, povlaštenim vezama između sudionika.

               50

               Zapravo, kao što je Sud već imao priliku istaknuti, jedan je od glavnih ciljeva Sporazuma o EGP‑u, kojega su Ujedinjena Kraljevina i Irska također stranke, ostvariti u najvećoj mogućoj mjeri slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala u cijelom EGP‑u, tako da unutarnje tržište ostvareno na području Unije bude prošireno na države EFTA‑e (presuda od 23. rujna 2003., Ospelt i Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Zb., str. I‑9743., točka 29.).

               51

               Što se tiče ovog predmeta, Sporazum o EGP‑u obuhvaća među ostalim, u članku 28., slobodu kretanja radnika između država članica i država EFTA‑e te određuje, u članku 29., priznanje s tim povezanih prava iz područja socijalne sigurnosti pod uvjetima koji su u bitnom identični onima koji su određeni člankom 45. odnosno člankom 48. UFEU‑u.

               52

               Upravo u tom kontekstu udruživanje stvoreno Sporazumom o EGP‑u obuhvaća, u skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (f) tog sporazuma, jačanje suradnje u području socijalne politike i zahtijeva od ugovornih stranaka, na temelju svog članka 3., ne samo da olakšaju suradnju u okviru tog sporazuma, nego i da se suzdrže od svake mjere koja bi mogla ugroziti ostvarenje njegovih ciljeva.

               53

               Također treba napomenuti da, sukladno članku 7. Sporazuma o EGP‑u, akti na koje se upućuje u prilozima Sporazumu o EGP‑u ili u odlukama Zajedničkog odbora EGP‑a obvezuju sve ugovorne stranke i dio su njihovog unutarnjeg pravnog poretka.

               54

               Konkretno, kada je riječ o uredbi Unije, članak 7. točka (a) izričito određuje da je takav akt „kao takav” dio unutarnjeg pravnog poretka ugovornih stranka, to jest, bez potrebe za donošenjem provedbenih mjera u tu svrhu.

               55

               Posljedično tomu, kako je ispravno istaknula Komisija, pobijana odluka ima za cilj izravno regulirati ne samo socijalna prava državljana triju država EFTA‑e u pitanju, nego jednako i na isti način regulirati socijalna prava građana Unije u navedenim državama. Drugim riječima, izmjene Sporazuma o EGP‑u predviđene pobijanom odlukom ne samo da omogućuju, u bitnom, državljanima Islanda, Lihtenštajna i Norveške da se pozivaju na području Unije na prava koja proizlaze iz primjene uredaba br. 883/2004 i 987/2009, već istovremeno omogućuju državljanima država članica da se koriste takvim pravima u Islandu, Lihtenštajnu i Norveškoj.

               56

               Nadalje, potrebno je napomenuti da je, što se tiče ovoga predmeta, u vrijeme kada je sklopljen Sporazum o EGP‑u, Uredba br. 1408/71, koja je tada bila na snazi, bila ugrađena u Prilog VI. i Protokol 37. uz navedeni sporazum uzrokujući time proširenje propisa o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti koje je sadržavala na cjelokupni EGP.

               57

               Međutim, u mjeri u kojoj pobijana odluka ima za cilj zamijeniti upućivanje na Uredbu br. 1408/71 s upućivanjem na Uredbu br. 883/2004, pošto je potonja ukinula prethodnu, treba napomenuti da s materijalnopravnog stajališta ta odluka omogućuje, poštujući obveze koje su preuzele stranke Sporazuma o EGP‑u i razinu integracije koja je već postignuta od njegova stupanja na snagu, da se nastavi održavati proširenje socijalnih prava u korist državljana tih država kako je namjeravano i provodi se Sporazumom o EGP‑u još od 1992.

               58

               Pobijana odluka je upravo jedna od mjera pomoću kojih se pravo unutarnjeg tržišta Unije mora, koliko je to moguće, proširiti na EGP, tako da državljani navedenih država imaju koristi od slobodnog kretanja osoba pod istim socijalnim uvjetima kao i građani Unije.

               59

               Doista, u nedostatku izmjene predložene pobijanom odlukom, slobodno kretanje osoba u EGP‑u ne bi se moglo ostvarivati pod jednakim socijalnim uvjetima kao unutar Unije, što bi nedvojbeno ugrozilo razvoj udruživanja i ostvarivanje ciljeva Sporazuma o EGP‑u.

               60

               Iz navedenoga slijedi da se osuvremenjivanje i pojednostavljivanje pravila koordinacije sustava socijalne sigurnosti koji se primjenjuju u zemljama Europske unije, što je upravo cilj pobijane odluke kojom se Uredba br. 1408/71 zamjenjuje Uredbom br. 883/2004, nužno moraju osigurati i na razini EGP‑a.

               61

               U tim okolnostima mora se smatrati da je, uzimajući u obzir kontekst čiji je sastavni dio, pobijana odluka mogla valjano biti donesena na temelju članka 48. UFEU‑a.

               62

               Također, poradi cjelovitosti treba napomenuti da, protivno tvrdnjama Ujedinjene Kraljevine i Irske, članak 79. stavak 2. UFEU‑a ne može predstavljati osnovu za donošenje mjera kao što je pobijana odluka.

               63

               Ponajprije, kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 39. do 41. svog mišljenja, navedena odredba mora se tumačiti u kontekstu čiji je sastavni dio, odnosno glave V., poglavlja 2. UFEU‑a, pod nazivom „Politike o graničnoj kontroli, azilu i useljavanju”, i s obzirom na stavak 1. istog članka, sukladno kojemu Unija razvija zajedničku politiku useljavanja čiji je cilj osigurati „učinkovito upravljanje migracijskim tokovima, pravedno postupanje prema državljanima trećih zemalja … te sprečavanje nezakonitog useljavanja i trgovanja ljudima i jačanje mjera za njihovo suzbijanje”.

               64

               Međutim, jasno je da je mjera poput pobijane odluke, uzevši u obzir kontekst razvoja udruživanja s državama EFTA‑e, čiji je sastavni dio, te, među ostalim, i ciljeve tog udruženja, očito nespojiva s takvim namjerama.

               65

               Nadalje, ne može se isključiti vjerojatnost da korištenje članka 79. stavka 2. UFEU‑a, koji uključuje mogućnost nesudjelovanja za Ujedinjenu Kraljevinu i/ili Irsku, ne bi u praksi moglo, protivno članku 3. Sporazuma o EGP‑u, navedenom u točki 52. ove presude, ugroziti ostvarivanje ciljeva tog sporazuma. Konkretno, u slučaju da se ne postigne sporazum između navedenih država članica i država EFTA‑e u pitanju, takvo bi postupanje dovelo do postojanja dvaju paralelnih režima koordinacije sustava socijalne sigurnosti.

               66

               Konačno, što se tiče argumenta istaknutog od strane Ujedinjene Kraljevine i Irske da bi pribjegavanje članku 79. stavku 2. UFEU‑a bilo opravdano u ovom slučaju s obzirom na činjenicu da je ta odredba već upotrijebljena od strane zakonodavnog tijela Unije kao osnova za donošenje sličnih odluka u odnosu na druge treće zemlje, taj argument ne može biti prihvaćen u ovome predmetu.

               67

               U tom pogledu, dovoljno je napomenuti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravna osnova za neki akt mora odrediti s obzirom na cilj i sadržaj tog akta, a ne s obzirom na pravnu osnovu koja je upotrijebljena za donošenje drugih akata Unije koji, u određenim slučajevima, imaju slične osobine (vidjeti presudu od 10. siječnja 2006., Komisija protiv Vijeća, C 94/03, Zb., str. I‑1., točku 50. i navedenu sudsku praksu).

               68

               S obzirom na sve navedene razloge mora se zaključiti da je pobijana odluka pravilno donesena uzimajući članak 48. UFEU‑a kao pravnu osnovu.

               69

               Stoga tužbu treba odbiti kao neosnovanu.

         Troškovi

               70

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, stranka koja izgubi dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Ujedinjenoj Kraljevini naloži snošenje troškova i da je ona izgubila spor, Ujedinjenoj Kraljevini valja naložiti snošenje troškova. Na temelju članka 140. stavka 1. Poslovnika, intervenijenti u ovom postupku snose svoje vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske nalaže se snošenje troškova.

                        3.

                           Irska i Europska komisija snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. siječnja 2011.#Europska komisija protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice - Članci 12., 18., 39. i 43. UEZ-a.#Predmet C-155/09.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2013. travanj 18.#Colloseum Holding AG protiv Levi Strauss & Co.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesgerichtshof.#Predmet C-12/12.