title: presuda Prvostupanjskog suda - 22 travanj 2016#Francuska / Komisija#predmet T-56/06 RENV II

text:
      PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo prošireno vijeće)
      22. travnja 2016.(*)

      „Državne potpore – Direktiva 92/81/EEZ – Trošarine na mineralna ulja – Mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice – Oslobođenje od trošarina – Legitimna očekivanja – Pravna sigurnost – Razumni rok“
      U predmetu T-56/06 RENV II,
      Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

      tužitelj,
      protiv
      Europske komisije, koju zastupaju V. Di Bucci, N. Khan, G. Conte, D. Grespan i K. Walkerová, u svojstvu agenata,

      tuženik,
      povodom zahtjeva za poništenje članka 5. Odluke Komisije 2006/323/EZ od 7. prosinca 2005. o oslobođenju od trošarina na mineralna
         ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice u pokrajini Gardanne, u pokrajini Shannon i na Sardiniji,
         a koje su provele Francuska, Irska i Italija (SL 2006., L 119, str. 12.), u dijelu u kojem se njime nalaže Francuskoj Republici
         da povrati državne potpore koje su nespojive sa zajedničkim tržištem, a koje je dodijelila između 3. veljače 2002. i 31. prosinca
         2003. na temelju oslobođenja od trošarina na mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice
         u pokrajini Gardanne (Francuska).

      OPĆI SUD (prvo prošireno vijeće)
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová (izvjestiteljica), E. Buttigieg, S. Gervasoni i L. Madise, suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2015.,
      donosi sljedeću
      Presudu
       Okolnosti spora
       Sporno oslobođenje
      1        Glinica (odnosno aluminijev oksid) bijeli je prah koji se uglavnom koristi u ljevaonicama za proizvodnju aluminija. Dobiva
         se od boksita postupkom rafiniranja u kojem je zadnja etapa kalcinacija. Više od 90 % kalcinirane glinice se koristi za fuziju
         aluminija. Ostatak se dalje preoblikuje i ima kemijsku namjenu. Postoje dva tržišta različitih proizvoda, odnosno jedno za
         metaluršku i drugo za kemijsku glinicu. Mineralna ulja se mogu upotrebljavati kao loživo ulje za proizvodnju glinice.

      2        Postoji samo jedan proizvođač glinice u Irskoj, jedan u Italiji i jedan u Francuskoj. U Francuskoj je to Alcan Inc. s poslovnim
         nastanom u pokrajini Gardanne. Proizvođači glinice su također prisutni u Njemačkoj, Španjolskoj, Grčkoj, Mađarskoj i Ujedinjenoj
         Kraljevini.

      3        Francuska Republika od 1997. oslobađa od trošarina mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice
         u pokrajini Gardanne (u daljnjem tekstu: sporno oslobođenje). Sporno je oslobođenje u francusko pravo uvedeno člankom 6. loi
         No 97-1239, du 29 décembre 1997, portant loi de finances rectificative pour 1997 (Zakon br. 97-1239, od 29. prosinca 1997.
         o izmjenama Zakona o financijama za 1997. (JORF od 30. prosinca 1997., str. 19101.).

      4        Primjena francuskog oslobođenja u regiji Gardanne odobrena je do 31. prosinca 1998. Odlukom Vijeća 97/425/EZ od 30. lipnja
         1997. kojim se odobrava državama članicama da na određena mineralna ulja koja se koriste za određene svrhe primijene ili nastave
         primjenjivati postojeća smanjenja trošarinskih stopa odnosno oslobođenja od trošarina u skladu s postupkom predviđenim u Direktivi
         92/81/EEZ (SL L 182, str. 22.). Njezinu je valjanost Vijeće Europske unije nastavno produljilo do 31. prosinca 1999. Odlukom
         1999/255/EZ od 30. lipnja 1997. kojom se u skladu s Direktivom 92/81/EEZ odobrava državama članicama da na određena mineralna
         ulja koja se koriste za određene svrhe primijene ili nastave primjenjivati smanjenja trošarinskih stopa odnosno oslobođenja
         od trošarina i kojom se mijenja Odluka 97/425 (SL L 99, str. 26.). Vijeće joj je opet produljilo valjanost do 31. prosinca
         2000. Odlukom 1999/880/EZ od 17. prosinca 1999. kojom se odobrava državama članicama da na određena mineralna ulja koja se
         koriste za određene svrhe primijene ili nastave primjenjivati postojeća smanjenja trošarinskih stopa odnosno oslobođenja od
         trošarina u skladu s postupkom predviđenim u Direktivi 92/81/EEZ (SL L 331, str. 73.).

      5        Odluka Vijeća 2001/224/EZ od 12. ožujka 2001. o smanjenim trošarinskim stopama odnosno oslobođenjima od trošarina na određena
         mineralna ulja koja se koriste za određene svrhe (SL L 84, str. 23.), odnosno koja se odnosi na sporno oslobođenje, produljuje
         navedeno oslobođenje do 31. prosinca 2006. Prema njezinoj uvodnoj izjavi 5. ta odluka „ne dovodi u pitanje ishod postupaka
         koji bi se mogli poduzeti u vezi s narušavanjem djelovanja jedinstvenog tržišta, a posebno na temelju članaka [87. UEZ-a]
         i [88. UEZ-a]“ i „ne oslobađa od obveze da države članice prijave Komisiji slučajeve moguće državne potpore na temelju članka
         [88. UEZ-a]“.

       Upravni postupak
      6        Komisija Europskih zajednica je dopisom od 2. lipnja 1998. od francuskih tijela zatražila informacije da bi provjerila je
         li sporno oslobođenje obuhvaćeno područjem primjene članaka 87. i 88. UEZ-a. Nakon što je 10. srpnja 1998. zatražila produljenje
         roka za odgovor, što joj je i odobreno 24. srpnja 1998., Francuska je Republika odgovorila dopisom od 7. kolovoza 1998.

      7        Komisija je dopisom od 17. srpnja 2000. od Francuske Republike zatražila da joj prijavi sporno oslobođenje. Francuska su tijela
         dopisom od 4. rujna 2000. odgovorila da smatraju da sporno oslobođenje nije državna potpora te ga prema tome ne treba prijavljivati.
         Komisija je dopisom od 27. rujna pozvala Francusku Republiku da dostavi dodatne informacije. Francuska su tijela slijedom
         Komisijine opomene od 20. studenoga 2000. odgovorila 8. prosinca 2000.

      8        Komisija je Odlukom C (2001) 3295 od 30. listopada 2001. pokrenula postupak predviđen u članku 88. stavku 2. UEZ-a u odnosu
         na sporno oslobođenje (u daljnjem tekstu: formalni istražni postupak). Ta je odluka Francuskoj Republici priopćena dopisom
         od 5. studenog 2001. i objavljena 2. veljače 2002. u Službenom listu Europskih zajednica (SL C 30 str. 21.).

      9        Komisija je dopisima od 26. i 28. veljače te od 1. ožujka 2002. primila očitovanja društava Aughinish Alumina Ltd, Eurallumina
         SpA, Alcan i Europskog aluminijskog udruženja. Ona su Francuskoj Republici priopćena 26. ožujka 2002.

      10      Nakon što je dopisom od 21. studenoga 2001. zatražila produljenje roka za odgovor, što joj je i odobreno 29. studenoga 2001.,
         Francuska je Republika iznijela svoja očitovanja u dopisu od 12. veljače 2002.

       Odluka glinica I.
      11      Komisija je 7. prosinca 2005. donijela Odluku 2006/323/EZ o oslobođenju od trošarina na mineralna ulja koja se upotrebljavaju
         kao loživo ulje za proizvodnju glinice u pokrajini Gardanne, u pokrajini Shannon i na Sardiniji, a koje su provele Francuska,
         Irska i Italija (SL 2006., L 119, str. 12.; u daljnjem tekstu: Odluka glinica I.).

      12      Odluka glinica I. odnosi se na razdoblje prije 1. siječnja 2004., datuma od kojeg se primjenjuje Direktiva Vijeća 2003/96/EZ
         od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL L 283 str.
         51.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.) kojom se stavlja izvan snage Direktiva Vijeća
         92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 12.) kao i Direktiva
         Vijeća 92/82/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju stopa trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 19.), s učinkom od
         31. prosinca 2003. (uvodna izjava 57.). Ona ipak proširuje formalni istražni postupak na razdoblje nakon 31. prosinca 2003.
         (uvodna izjava 92.).

      13      Izreka Odluke glinica I. osobito određuje:

      „Prvi članak
      Oslobođenja od trošarina na teška mineralna ulja koja se upotrebljavaju u proizvodnji glinice koja su do 31. prosinca 2003.
         dodijelile Francuska, Irska i Italija državne su potpore u smislu članka 87. stavka 1. [UEZ-a];

      Članak 2.
      Potpora dodijeljena između 17. srpnja 1990. i 2. veljače 2002., u mjeri u kojoj je nespojiva sa zajedničkim tržištem, nije
         vraćena jer bi taj povrat bio protivan općim načelima prava Zajednice.

      Članak 3.
      Potpora iz prvog članka, dodijeljena između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. spojiva je sa zajedničkim tržištem u smislu
         članka 87. stavka 3. [UEZ-a] u mjeri u kojoj korisnici plaćaju trošarine u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog
         mineralnog ulja.

      Članak 4.
      Potpora [...] dodijeljena između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. nespojiva je sa zajedničkim tržištem u smislu članka
         87. stavka 3. [UEZ-a] u mjeri u kojoj korisnici nisu plaćali trošarinu u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog mineralnog
         ulja.

      Članak 5.
      1.      Francuska, Irska i Italija poduzimaju sve potrebne mjere za povrat nespojive potpore iz članka 4. od njezinih korisnika.
      […]
      5.      Francuska, Irska i Italija korisnicima nespojive potpore iz članka 4. nalažu da u roku od dva mjeseca od dana priopćenja ove
         odluke vrate nezakonitu potporu uvećanu za kamate.“

       Postupak i zahtjevi stranaka
      14      Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 17. veljače 2006. Francuska Republika pokrenula je ovaj postupak, upisan pod brojem
         T-56/06.

      15      Na temelju članka 14. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. i na prijedlog drugog vijeća, Opći je sud odlučio nakon saslušanja
         stranaka sukladno članku 51. navedenog poslovnika uputiti ovaj predmet na odlučivanje u proširenom vijeću.

      16      Rješenjem od 24. svibnja 2007., predsjednik drugog proširenog vijeća Općeg suda je nakon saslušanja stranaka spojio predmete
         T-56/06 i predmete T-50/06, T-60/06, T-62/06 i T-69/06 (u daljnjem tekstu: predmeti Glinica I.) u svrhu usmenog postupka,
         sukladno članku 50. Poslovnika od 2. svibnja 1991.

      17      Presudom od 12. prosinca 2007., Irska i dr./Komisija (T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 i T-69/06, EU:T:2007:383) Opći je
         sud spojio predmete Glinica I. u svrhu donošenja presude, poništio Odluku glinica I. i, u predmetu T-62/06 u preostalom dijelu
         odbio tužbu.

      18      Žalbom od 26. veljače 2008. Komisija je pokrenula žalbeni postupak protiv te presude Općeg suda.

      19      Presudom od 2. prosinca 2009. Komisija/Irska i dr. (C-89/08 P, Zb, EU:C:2009:742) Sud je ukinuo presudu Irska i dr./Komisija,
         točka 17. supra (EU:T:2007:383) u dijelu u kojem je Opći sud poništio Odluku glinica I., vratio predmete Glinica I. na ponovno odlučivanje
         Općem sudu i odluku o troškovima odgodio za kasnije.

      20      Nakon presude Komisija/Irska i dr., točka 19. supra (EU:C:2009:742) i sukladno članku 118. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., predmeti Glinica I. odlukom su predsjednika
         Općeg suda od 18. prosinca 2009. dodijeljeni drugom proširenom vijeću.

      21      Sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., stranke su podnijele svoja pisana očitovanja, i to Francuska
         Republika 16. veljače 2010., a Komisija 28. travnja 2010. U svojem pisanom očitovanju Francuska je Republika u pogledu presude
         Komisija/Irska i dr., točka 19. supra (EU:C:2009:742) navela da odustaje od drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja.

      22      Rješenjem predsjednika drugog proširenog vijeća od 1. ožujka 2010., predmeti Glinica I. su spojeni u svrhu pisanog i usmenog
         postupka te donošenja presude. Odlukom predsjednika Općeg suda od 20. rujna 2010., predmeti Glinica I. preraspodijeljeni su
         četvrtom proširenom vijeću.

      23      Presudom od 21. ožujka 2012., Irska/Komisija (T-50/06 RENV, T-56/06 RENV, T-60/06 RENV, T-62/06 RENV i T-69/06 RENV, Zb.,
         EU:T:2012:134) Opći je sud poništio Odluku glinica I. u dijelu u kojem se njome utvrđuje ili se temelji na utvrđenju da su
         oslobođenja od trošarina na mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice, a koje su do 31.
         prosinca 2003. primjenjivale Francuska Republika, Irska i Talijanska Republika (u daljnjem tekstu: oslobođenja od trošarina)
         državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ-a i u dijelu u kojem se Francuskoj Republici, Irskoj i Talijanskoj Republici
         nalaže poduzimanje svih potrebnih mjera za povrat navedenih oslobođenja od korisnika u mjeri u kojoj potonji nisu plaćali
         trošarine u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog mineralnog ulja.

      24      Žalbom od 1. lipnja 2012. Komisija je pokrenula žalbeni postupak protiv te presude Općeg suda.

      25      Presudom od 10. prosinca 2013. Komisija/Irska i dr. (C-272/12 P, Zb., EU:C:2013:812) Sud je poništio presudu Irska/Komisija,
         točka 23. supra (EU:T:2012:134) vratio predmete Glinica I. na ponovno odlučivanje Općem sudu i odluku o troškovima odgodio za kasnije.

      26      Nakon presude Komisija/Irska i dr., točka 25. supra (EU:C:2013:812) predmeti Glinica I. su odlukama predsjednika Općeg suda od 21. siječnja i 10. ožujka 2014. dodijeljeni prvom
         vijeću.

      27      Sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., stranke su podnijele svoja pisana očitovanja, i to Francuska
         Republika 20. veljače 2014., a Komisija 8. travnja 2014. U svojem pisanom očitovanju Francuska je Republika navela da s obzirom
         na presudu Komisija/Irska i dr. točka 25. supra (EU:C:2013:812) odustaje od prvog žalbenog razloga, koji se temelji na povredi pojma državne potpore u smislu članka 87.
         stavka 1. UEZ-a i da svoj tužbeni zahtjev ograničuje na poništenje članka 5. odluke Glinica I. u dijelu u kojem joj se nalaže
         povrat nespojive državne potpore koju je dodijelila između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. na temelju spornog oslobođenja
         (u daljnjem tekstu: sporna potpora), kao i da traži da se Komisiji naloži snošenje troškova. Komisija se o tome očitovala
         u svojem pisanom očitovanju.

      28      Odlukom predsjednika Općeg suda od 30. rujna 2014., predmeti Glinica I. preraspodijeljeni su prvom proširenom vijeću, sukladno
         članku 118. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991.

      29      Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud odlučio je otvoriti usmeni postupak.

      30      Saslušana su izlaganja stranaka i odgovori stranaka na usmena pitanja koja je Opći sud postavio tijekom rasprave održane 6.
         ožujka 2015.

      31      Francuska Republika u bitnom od Općeg suda zahtijeva da:

      –        poništi članak 5. Odluke glinica I. u dijelu u kojem predviđa povrat sporne potpore (u daljnjem tekstu: pobijana odluka);
      –        naloži Komisiji snošenje troškova.
      32      Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

      –        odbije tužbu;
      –        naloži Francuskoj Republici snošenje troškova.
       Pravo
      33      U prilog tužbi Francuska Republika ističe jedini tužbeni razlog koji odgovara trećem žalbenom razlogu, vezan za to da je Komisija
         donošenjem sporne odluke prekršila načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i poštovanja razumnog roka.

      34      Kao prvo, u prilog svojem tužbenom razlogu vezanom za povredu načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i poštovanja
         razumnog roka, Francuska se Republika poziva na uvodne izjave 98. i 99. Odluke glinica I. u kojoj Komisija priznaje postojanje
         iznimnih okolnosti koje sukladno članku 14. stavku 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih
         pravila primjene članka [88. EZ-a] (SL L 83, str. 1) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku:, poglavlje 8, svezak 4, str.
         16.) i ustaljenoj sudskoj praksi čine zapreku povratu sporne potpore.

      35      Kao drugo, poziva se na Odluku 2001/224 kojom je dobila odobrenje da nastavi primjenjivati sporno oslobođenje do 31. prosinca
         2006., kao i na članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96 kojom se potvrđuje potonja odluka i ističe da oba akta sprečavaju Komisiju
         da smatra da je objavom odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka u Službenom listu 2. veljače 2002. okončano legitimno očekivanje korisnika sporne potpore odnosno društva Alcan vezano za pravilnost te potpore.

      36      Kao treće, Francuska se Republika poziva na Alcanova legitimna očekivanja vezana za pravilnost sporne potpore koja su proizašla
         iz kašnjenja Komisije s donošenjem odluke Glinica I. do kojeg je došlo tek 7. prosinca 2005., iako je objavila odluku o pokretanju
         formalnog istražnog postupka i primila posljednja očitovanja stranaka u veljači 2002. dok se načelima pravne sigurnosti i
         poštovanja razumnog roka protivilo se neograničeno odgađati izvršavanje njezinih ovlasti u području državnih potpora.

      37      Kao četvrto, ona ističe da Komisija ne može opravdati taj rok za pokretanje istrage od gotovo četiri godine osobitom složenošću
         spisa, a da ne precizira u čemu je ocjena spojivosti oslobođenja od trošarine s člankom 87. UEZ-a, odnosno točnije, s okvirima
         Zajednice za državne potpore za zaštitu okoliša iz 1994. i 2001. izazvala ozbiljne poteškoće, s obzirom na činjenicu da je
         Komisija već dugo znala za oslobođenja od trošarine.

      38      Kao peto, Francuska Republika poziva se na sudsku praksu koja jamči mogućnost sudova Europske unije da ocijene razumnost trajanja
         Komisijina formalnog istražnog postupka čak i nakon stupanja na snagu Uredbe br. 659/1999. Prema njezinu mišljenju, nemoguće
         je članak 15. Uredbe br. 659/1999 kojim se uvodi zastarni rok od deset godina za povrat potpore tumačiti na način da ovlašćuje
         Komisiju za ispitivanje spojivosti potpore u tom istom roku, a da time ne ugrozi okvirni rok za provođenje istrage od 18 mjeseci
         koji je izričito predviđen u članku 15. iste uredbe.

      39      Komisija ističe da predmetni žalbeni razlog nije osnovan.

      40      Uvodno valja podsjetiti da sukladno članku 14. stavku 1. Uredbe br. 659/1999, Komisija ne smije zahtijevati povrat državne
         potpore ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava Unije.

      41      U ovom slučaju, Francuska Republika upravo ističe da je pobijana odluka protivna načelima zaštite legitimnih očekivanja, pravne
         sigurnosti i poštovanja načela razumnog roka.

      42      U tom pogledu valja podsjetiti da načelo zaštite legitimnih očekivanja, kao temeljno načelo prava Unije (presuda od 14. listopada
         1999., Atlanta/Europska zajednica, C-104/97 P, Zb., EU:C:1999:498, t. 52.) omogućava svakom gospodarskom subjektu prema kojem
         institucija stvara utemeljena očekivanja da se na njih poziva (presude od 11. ožujka 1987., Van den Bergh en Jurgens i Van
         Dijk Food Products (Lopik)/EEZ 265/85, Zb., EU:C:1987:121, t. 44.; od 24. ožujka 2011., ISD Polska i dr./Komisija, C-369/09
         P, Zb., EU:C:2011:175, t. 123. i od 27. rujna 2012., Producteurs de légumes de France/Komisija, T-328/09, EU:T:2012:498, t.
         18.). Međutim, kad je razborit i oprezan gospodarski subjekt u mogućnosti predvidjeti usvajanje Unijine mjere koja je takve
         naravi da utječe na njegove interese, on se ne može pozivati na blagodat tog načela kad se ta mjera usvoji (vidjeti presude
         od 1. veljače 1978., Lührs, 78/77, Zb., EU:C:1978:20, t. 6. i od 25. ožujka 2009., Alcoa Trasformazioni/Komisija, T-332/06,
         EU:T:2009:79, t. 102.). Pravo pozivanja na legitimna očekivanja pretpostavlja postojanje triju kumulativnih uvjeta. Kao prvo,
         dotična institucija mora osobi u pitanju pružiti precizna, bezuvjetna i podudarajuća jamstva koja dolaze od ovlaštenog i pouzdanog
         izvora. Kao drugo, ta jamstva moraju biti takve naravi da stvaraju legitimno očekivanje kod onih kojima su upućena. Kao treće,
         dana osiguranja moraju biti usklađena s primjenjivim normama (vidjeti ranije navedenu presudu Producteurs de légumes de France/Komisija,
         EU:T:2012:498, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

      43      Valja, nadalje podsjetiti, što se tiče primjenjivosti načela zaštite legitimnih očekivanja u području državnih potpora da
         se država članica čija su tijela dodijelila potporu kršeći postupovna pravila predviđena u članku 88. UEZ-a može pozvati na
         legitimna očekivanja društva korisnika te potpore da bi pred sudom Unije osporila valjanost Komisijine odluke kojom joj se
         nalaže povrat potpore, ali ne da bi izbjegla obvezu poduzimanja mjera potrebnih za njezino izvršenje (vidjeti presudu od 14.
         siječnja 1997., Španjolska/Komisija, C-169/95, Zb., EU:C:1997:10, t. 48. i 49. i navedenu sudsku praksu). Iz sudske prakse
         osim toga proizlazi da, uzevši u obzir temeljnu ulogu obveze obavještavanja radi omogućavanja učinkovitosti Komisijina nadzora
         državnih potpora, koji je obvezan, korisnici potpore ne mogu u načelu imati legitimna očekivanja vezana uz pravilnost navedene
         potpore, osim ako je ona dodijeljena poštujući postupak predviđen u članku 88. UEZ‑a, a gospodarski subjekt koji postupa s
         dužnom pažnjom treba se u načelu moći uvjeriti da je navedeni postupak poštovan. Osobito, korisnik potpore ne može imati legitimna
         očekivanja vezana uz pravilnost dodjele potpore kad se ona provodi bez prethodnog obavještavanja Komisije, na način da je
         nezakonita prema članku 88. stavku 3. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu presudu Producteurs de légumes de France/Komisija, t. 42.
         supra EU:T:2012:498, t. 20. i 21. i navedenu sudsku praksu), osim ako ne postoje iznimne okolnosti (presuda od 20. studenoga 1990.,
         Komisija/Njemačka, C-5/89, Zb., EU:C:1990:320, t. 16.; vidjeti također presudu od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C-298/00
         P, Zb., EU:C:2004:240, t. 86. i navedenu sudsku praksu; presudu od 30. studenoga 2009., Francuska/Komisija, T-427/04 i T-17/05,
         Zb., EU:T:2009:474, t. 263.).

      44      Valja još podsjetiti da je poštovanje razumnog roka u provođenju upravnog postupka opće načelo prava Unije (presuda od 27.
         studenoga 2003., Regione Siciliana/Komisija, T-190/00, Zb., EU:T:2003:316, t. 136.). Usto, temeljni uvjet pravne sigurnosti
         koji se protivi Komisijinu neograničenom odgađanju izvršenja njezinih ovlasti dovodi sud do ispitivanja je li odvijanje upravnog
         postupka obuhvaćeno suviše nepravodobnim djelovanjem te institucije (presude od 24. rujna 2002., Falck i Acciaierie di Bolzano/Komisija,
         C-74/00 P i C-75/00 P, Zb., EU:C:2002:524, t. 140. i 141. i od 14. siječnja 2004., Fleuren Compost/Komisija, T-109/01, Zb.,
         EU:T:2004:4, t. 145. do 147.).

      45      Komisijino kašnjenje u odlučivanju da je potpora nezakonita i da je država članica treba ukinuti i povratiti u određenim okolnostima
         može kod korisnika dotične potpore stvoriti legitimno očekivanje koje može spriječiti Komisiju da navedenoj državi članici
         naloži povrat te potpore (presuda od 24. studenoga 1987., RSV/Komisija, 223/85, Zb., EU:C:1987:502, t. 17.). Ako postoje neprijavljene
         državne potpore, takvo se kašnjenje međutim Komisiji može pripisati samo od trenutka kad je ona saznala za postojanje potpora
         nespojivih sa zajedničkim tržištem (presuda Italija/Komisija, točka 43. supra, EU:C:2004:240, t. 91.).

      46      Sama činjenica da Uredba br. 659/1999, osim zastarnog roka od deset godina (računajući od dodjeljivanja potpore) nakon čijeg
         se isteka više ne može odrediti povrat potpore, ne predviđa nikakav rok, pa čak ni okvirni, za Komisijino ispitivanje nezakonite
         potpore, sukladno članku 13. stavku 2. navedene uredbe koji određuje da Komisija nije vezana rokom utvrđenim u članku 7. stavku
         6. iste uredbe, nije prepreka tomu da sudovi Unije provjere je li ta institucija poštovala razumni rok odnosno je li suviše
         nepravodobno djelovala (vidjeti u tom smislu i po analogiji, što se tiče okvirnog roka, presude od 15. lipnja 2005., Regione
         autonoma della Sardegna/Komisija, T-171/02, Zb., EU:T:2005:219, t. 57., i od 9. rujna 2009., Diputación Foral de Álava i dr.,
         T-230/01 do T-232/01 i T-267/01 do T-269/01, EU:T:2009:316, t. 338. i 339., i Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, T-30/01
         do T-32/01 i T-86/02 do T-88/02, Zb., EU:T:2009:314, t. 259. i 260.).

      47      Valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi, načelo pravne sigurnosti zahtijeva da Komisija, kad je kršenjem svoje obveze dužne
         pažnje stvorila dvosmislenu situaciju zbog uvođenja elemenata nesigurnosti i zbog nejasnoća u primjenjivim propisima, zajedno
         s produljenim izostankom njezine reakcije unatoč njezinim saznanjima o dotičnim potporama, razjasni navedenu situaciju prije
         nego što poduzme bilo kakvu radnju s ciljem nalaganja povrata već isplaćenih potpora (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja
         1970., Komisija/Francuska, 26/69, Zb., EU:C:1970:67, t. 28. do 32.).

      48      U ovom slučaju argumente stranaka treba ocijeniti u kontekstu pravila iznesenih u gornjim točkama 42. do 47.

      49      Francuska Republika ne osporava da nije obavijestila Komisiju o spornoj potpori. Ta je potpora dodijeljena bez prethodne obavijesti
         Komisiji, povredom članka 88. stavka 3. UEZ-a.

      50      Francuska se Republika u ovom slučaju poziva na postojanje iznimnih okolnosti koje su mogle biti legitimni temelj Alcanovih
         očekivanja vezanih za zakonitost spornog oslobođenja i, prema tome, sporne potpore.

      51      Međutim, Francuska se Republika u ovom slučaju neutemeljeno poziva na postojanje tih iznimnih okolnosti i to zbog razloga
         iznesenih u sljedećim točkama 52. do 86.

      52      Suprotno tvrdnjama Francuske Republike, objava odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka mogla je okončati legitimna
         očekivanja koja je Alcan mogao imati vezano za zakonitost spornog oslobođenja, uzimajući u obzir dvosmislenu situaciju koju
         je prethodno stvorio tekst odluka Vijeća o odobrenju, donesenih na prijedlog Komisije uključujući i tekst Odluke 2001/224
         koji je bio na snazi tijekom razdoblja na koje se odnosi pobijana odluka.

      53      U točkama 52. i 53. presude Komisija/Irska i dr., točka 25. supra (EU:C:2013:812) kojima je Opći sud vezan sukladno članku 61. stavku 2. Statuta Suda Europske unije, Sud je presudio da je
         trebalo uzeti u obzir okolnost da su odluke Vijeća o odobrenju donesene na prijedlog Komisije i da ona nikad nije koristila
         ovlasti koje ima na temelju članka 8. stavka 5. Direktive 92/81 odnosno članaka 230. i 241. UEZ-a kako bi ishodila poništenje
         ili izmjenu tih odluka, s obzirom na načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, kao što je to Komisija učinila
         u svojoj Odluci glinica I. suzdržavajući se od nalaganja povrata potpora dodijeljenih do 2. veljače 2002., dana objave odluka
         o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ-a u Službenom listu. To je bio odlučujući razlog za utvrđenje Suda, u točki 54. presude Komisija/Irska i dr., točka 25. supra (EU:C:2013:812) da razlozi izneseni u točkama 39. do 44. te iste presude nisu mogli biti valjani temelj za zaključke Općeg
         suda prema kojima Odluka glinica I. dovodi u pitanje valjanost odluka Vijeća o odobrenju i prema tome krši načela pravne sigurnosti
         i pretpostavku zakonitosti akata institucija, kao ni za zaključak u predmetu T-62/06 RENV, koji se temelji na istim razlozima,
         da je Komisija prekršila načelo dobre uprave.

      54      Uzimajući u obzir zahtjeve koji proizlaze iz načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, dvosmislena se situacija
         koju je stvorio tekst odluka Vijeća o odobrenju, donesenih na prijedlog Komisije, suprotstavlja samo povratu potpore dodijeljene
         na temelju spornog oslobođenja do datuma objave odluke o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ-a u Službenom listu. Nasuprot tomu, računajući od navedene objave, Alcan je trebao znati da je, ako sporno oslobođenje jest državna potpora,
         istu trebala odobriti Komisija, sukladno članku 88. UEZ-a.

      55      Iz toga slijedi da je, suprotno tvrdnjama Francuske Republike, objava odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka okončala
         legitimna očekivanja koje je Alcan prethodno mogao imati vezano za pravilnost spornog oslobođenja, uzimajući u obzir odluke
         Vijeća o odobrenju koje su prethodno donesene na prijedlog Komisije.

      56      Komisija je u uvodnoj izjavi 98. Odluke glinica I. pravilno uzela u obzir iznimne okolnosti slučaja jer je stvorila i zadržala
         određenu dvosmislenost podnošenjem prijedlogâ Vijeću i da se, uslijed nemogućnosti da se ustanovi je li i, ovisno o slučaju,
         u kojem je trenutku država članica stvarno obavijestila različite korisnike o odluci o pokretanju formalnog istražnog postupka
         nije moglo isključiti da su se korisnici mogli pozvati na načelo zaštite legitimnih očekivanja do 2. veljače 2002. kad su
         u Službenom listu objavljene odluke o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ-a u pogledu oslobođenja od trošarine, pri
         čemu se napominje da je najkasnije ta objava uklonila svaku nesigurnost u pogledu činjenice da je dotične mjere, ako su činile
         državne potpore, trebalo odobriti sukladno članku 88. UEZ-a, a do koje je došlo zbog teksta odluka Vijeća o odobrenju.

      57      Utemeljenost takvog rješenja nije dovedena u pitanje različitim argumentima Francuske Republike.

      58      S jedne strane, činjenica da članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96 zajedno s člankom 28. stavkom 2. te iste direktive odobrava
         Francuskoj Republici nastavak primjene spornog oslobođenja od 1. siječnja 2003. nije relevantna za eventualna legitimna očekivanja
         koja je Alcan mogao imati vezano za pravilnost tog oslobođenja za razdoblje od 2. veljače 2002. do 31. prosinca 2003. Naime,
         Alcan je na dan na koji se počeo primjenjivati članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96, odnosno 1. siječnja 2003., trebao biti
         obaviješten o tome da se vodi formalni istražni postupak koji se odnosi na sporno oslobođenje i, ako je sporno oslobođenje
         državna potpora, da ga treba odobriti Komisija sukladno članku 88. UEZ-a. Ta se situacija nije mogla promijeniti 27. odnosno
         31. listopada 2003. donošenjem i stupanjem na snagu Direktive 2003/96 čija uvodna izjava 32. izričito navodi da se istom „ne
         dovodi u pitanje ishod bilo kojeg budućeg postupka za dobivanje državne potpore koji se može pokrenuti u skladu s člancima
         87. i 88. [UEZ-a]“ (u tom smislu i po analogiji vidjeti presudu Komisija/Irska i dr., točka 25. supra, EU:C:2013:812, t. 51.). Prema tome, članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96 nakon objave odluke o pokretanju formalnog istražnog
         postupka nije mogao kod Alcana ponovno pobuditi legitimna očekivanja vezana za zakonitost spornog oslobođenja s obzirom na
         pravila u području državnih potpora.

      59      S druge strane, Komisijino kašnjenje u donošenju Odluke glinica I. nije iznimna okolnost koja je kod Alcana mogla ponovno
         pobuditi legitimna očekivanja vezana za zakonitost spornog oslobođenja iz svih razloga iznesenih u gornjim točkama 60. do
         86.

      60      Kao prvo, valja ispitati je li rok u kojem je proveden formalni istražni postupak prešao granice razumnoga.

      61      U tom pogledu, u presudi RSV/Komisija, točka 45. supra (EU:C:1987:502), na koju se poziva Francuska Republika, Sud je ustanovio da je rok od 26 mjeseci koliko je Komisiji trebalo
         za donošenje njezine odluke prešao granice razumnoga.

      62      Osim toga, primjenom članka 7. stavka 6. Uredbe br. 659/1999, referentni rok za dovršenje formalnog istražnog postupka u okviru
         priopćenih državnih potpora je 18 mjeseci. Taj rok, čak i ako nije primjenjiv na nezakonite potpore, sukladno članku 13. stavku
         2. Uredbe br. 659/1999 (vidjeti gornju točku 46.) pruža referentnu točku korisnu za ocjenu razumnosti trajanja formalnog istražnog
         postupka koji se, kao u ovom slučaju, odnosi na neprijavljenu mjeru.

      63      U ovom slučaju valja utvrditi da je 17. srpnja 2000. Komisija od Francuske Republike, Irske i Talijanske Republike zatražila
         da joj priopće oslobođenja od trošarina na temelju odredaba iz područja državnih potpora. Odgovori, koji nisu imali svojstvo
         prijave dostavljeni su joj u rujnu, listopadu i prosincu 2000. Ona je slijedom toga pokrenula formalni istražni postupak odlukom
         od 30. listopada 2001. koja je priopćena dotičnim državama članicama 5. studenoga 2001. i objavljena u Službenom listu 2. veljače 2002. Konačno je zaprimila komentare društava Aughinish Alumina (dopisi od 26. veljače i od 1. ožujka 2002.),
         Eurallumina (dopis od 28. veljače 2002.), Alcan (dopis od 1. ožujka 2002.) i od Europskog udruženja za aluminij (dopis od
         26. veljače 2002.). Ta su očitovanja Irskoj, Talijanskoj Republici i Francuskoj Republici priopćena 26. ožujka 2002.

      64      Irska je iznijela svoje komentare odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka 8. siječnja 2002. Komisija je 18. veljače
         2002. zatražila dodatne informacije od Irske koja je odgovorila 26. travnja 2002., nakon što je zatražila produljenje roka
         koji joj je određen za odgovor. Nakon što je također 21. studenoga 2001. zatražila produljenje roka za odgovor, Francuska
         je Republika 12. veljače 2002. komentirala odluku o pokretanju. Talijanska je Republika iznijela svoje komentare 6. veljače
         2002.

      65      Odluka o glinici donesena je 7. prosinca 2005.

      66      Proteklo je, dakle, malo više od 49 mjeseci između donošenja odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka i donošenja
         Odluke glinica I.

      67      A priori, takav se rok, koji je gotovo dvostruko dulji od onoga koji je uzet u obzir u presudi RSV/Komisija, točka 45. supra (EU:C:1987:502) i malo više nego dvostruko dulji od onoga predviđenog u članku 7. stavku 6. Uredbe br. 659/1999, za dovršenje
         formalnog istražnog postupka u okviru priopćenih državnih potpora, doima nerazumnim. Sukladno sudskoj praksi, ipak valja ispitati
         može li se taj rok opravdati uzimajući u obzir okolnosti slučaja.

      68      U ovom slučaju, okolnosti na koje se poziva Komisija ne mogu, međutim, opravdati rok za provođenje istrage od 49 mjeseci.

      69      Točno je da taj rok uzima u obzir, s jedne strane, rok koji je državama članicama i korisnicima određen za iznošenje očitovanja
         i, s druge strane, činjenicu da su francuska, irska i talijanska vlada od Komisije zatražile produljenje rokova za podnošenje
         svojih očitovanja i odgovora u okviru formalnog istražnog postupka. Uzimajući u obzir uske veze koje u ovom slučaju postoje
         između oslobođenja od trošarine, što se tiče sličnih mjera koje su, na temelju paralelnih postupaka, odobrene istom odlukom
         Vijeća, valja uzeti u obzir sve postupovne akte iz dotičnog spisa i, osobito, to da je Irska na posljednji Komisijin zahtjev
         za dodatnim informacijama odgovorila 26. travnja 2002.

      70      Međutim, nakon potonjeg datuma proteklo je još malo više od 43 mjeseca prije nego što je Komisija donijela Odluku glinica
         I. Takav rok za ispitivanje dotičnih spisa, u kontekstu svih očitovanja koja su dostavile dotične države članice i zainteresirane
         strane, ne može se opravdati okolnostima slučaja.

      71      Kao prvo, što se tiče navodne složenosti spisâ, ona nije ustanovljena, a sve da tomu i jest tako ona ne bi mogla opravdati
         tako dug rok za ispitivanje kao u ovom slučaju. Naime, niti jedna indicija ne omogućuje zaključak da se Komisija suočila s
         osobito važnim pravnim problemima jer je Odluka glinica I. bila razumne duljine (112 uvodnih izjava) i u njezinu se tekstu
         ne nalaze nikakve očite poteškoće. Nadalje, kako to pravilno ističe Francuska Republika, Komisija je znala za oslobođenja
         od trošarine puno prije pokretanja formalnog istražnog postupka jer su prvi zahtjevi za oslobođenje bili podneseni 1992. za
         Irsku, 1993. za Talijansku Republiku i 1997. za Francusku Republiku. Osim toga, Komisija je ta koja je uzastopne zahtjeve
         za odluke o odobrenju oslobođenja od trošarine prosljeđivala Vijeću nakon što je u tom smislu zaprimila zahtjeve od Francuske
         Republike, Irske i Talijanske Republike. Konačno, u okviru veza koje se odnose na državne potpore, Komisija je obavijestila
         Svjetsku trgovinsku organizaciju (WTO) o postojanju irskog oslobođenja.

      72      Usto, Komisija je sama navela da od 1999. smatra oslobođenja od trošarina protivnima pravilima u području državnih potpora.
         Ona je dakle, od tog datuma bila u mogućnosti detaljnije razmotriti pravilnost navedenih oslobođenja s obzirom na pravila
         u tom području.

      73      Osim toga, činjenica da Komisija od Francuske Republike, Irske i Talijanske Republike više nije tražila nikakve dodatne informacije
         tijekom 43 mjeseca prije donošenja Odluke glinica I. potvrđuje da je ona u to doba već imala sve elemente potrebne za donošenje
         odluke o oslobođenjima od trošarine.

      74      Konačno, kako to pravilno ističe Francuska Republika, Komisija se neutemeljeno poziva na navodnu poteškoću koja proizlazi
         iz razvoja sustava Zajednice za oporezivanje mineralnih ulja i osobito iz donošenja Direktive 2003/96. Naime, Odluka glinica
         I. odnosi se na pravnu situaciju koja nije bila uređena novim sustavom oporezivanja mineralnih ulja proizašlim iz Direktive
         2003/96 koji je stupio na snagu tek od 1. siječnja 2004. , već sustavom oporezivanja mineralnih ulja koji je bio ranije na
         snazi. Slijedom toga, u ovom slučaju razvoj zakonodavstva Zajednice na koji se poziva Komisija nema značaja. To potvrđuje
         činjenica da je u Odluci glinica I. Komisija pokrenula novi formalni istražni postupak u pogledu oslobođenja od trošarina
         na mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice u pokrajini Gardanne, u pokrajini Shannon
         i na Sardiniji za razdoblje od 1. siječnja 2004., tj. dana početka primjene novog sustava oporezivanja mineralnih ulja uspostavljenog
         Direktivom 2003/96. U svakom slučaju valja istaknuti da je Odluka glinica I. donesena gotovo dvije godine nakon donošenja
         Direktive 2003/96. Međutim, jednostavna potreba koju navodi Komisija, da se u Odluci glinica I. moralo uzeti u obzir novi
         sustav oporezivanja mineralnih ulja uspostavljen Direktivom 2003/96 ne može biti dovoljna za opravdanje tako dugog roka za
         istragu poput ovoga u konkretnom slučaju.

      75      U tim okolnostima, Komisija je imala dovoljno saznanja o pravnom i činjeničnom kontekstu oslobođenja od trošarine i nije se
         suočavala ni s jednom očitom poteškoćom u odnosu na ispitivanje s obzirom na pravila u području državnih potpora.

      76      Kao drugo, što se tiče praktičnih i jezičnih poteškoća koje navodi Komisija, čak i pod pretpostavkom da se dokažu, one ne
         bi mogle opravdati tako dug rok za ispitivanje kao u ovom slučaju. U svakom slučaju, Komisija je imala na raspolaganju službe
         koje joj omogućuju da se suoči s navedenim jezičnim poteškoćama, kao i paralelno s istragom oslobođenja od trošarina u rokovima
         koji su kraći od ovoga u konkretnom slučaju, osobito zahvaljujući dobroj koordinaciji tih službi.

      77      Prema tome, rok ispitivanja sporne potpore u ovom slučaju nije razuman.

      78      Kao drugo, preostaje ispitati je li, kao što tvrdi Francuska Republika, to Komisijino nepoštovanje razumnog roka tijekom formalnog
         istražnog postupka moglo razumno navesti Alcan da povjeruje da Komisija više nema sumnji i da nema prigovora spornom oslobođenju,
         te može li se na temelju tog nepoštovanja roka spriječiti Komisiju da zatraži povrat potpore dodijeljene između 3. veljače
         2002. i 31. prosinca 2003. kako je odlučeno u presudi RSV/Komisija, točka 45. supra (EU:C:1987:502, t. 16.), na koju se poziva Francuska Republika.

      79      U presudi RSV/Komisija točka 45. supra (EU:C:1987:502), Sud je ustanovio da je rok od 26 mjeseci koliko je Komisiji trebalo za donošenje odluke mogao dovesti do
         toga da, kako tvrdi tužitelj, korisnik potpore stvori legitimna očekivanja koja bi mogla spriječiti instituciju da naloži
         dotičnim nacionalnim tijelima da odrede povrat te potpore.

      80      Međutim, iako je važno osigurati poštovanje zahtjeva pravne sigurnosti koji štiti privatne interese, ti se zahtjevi trebaju
         odvagati u odnosu na zahtjeve koji štite javni interes što u području državnih potpora uključuje sprečavanje toga da funkcioniranje
         tržišta bude narušeno državnim potporama koje su štetne za tržišno natjecanje što, prema ustaljenoj sudskoj praksi zahtijeva
         povrat nezakonitih potpora u svrhu povrata u prijašnje stanje (vidjeti presudu od 5. kolovoza 2003., P & O European Ferries
         (Vizcaya) i Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, T-116/01 i T-118/01, Zb., EU:T:2003:217, t. 207. i 208. i navedenu sudsku
         praksu).

      81      Sudska je praksa prema tome protumačila presudu RSV/Komisija, točka 45. supra (EU:C:1987:502, t. 16.), na način da su konkretne okolnosti predmeta, koje su do njega dovele, imale odlučujuću ulogu u stavu
         koji je zauzeo Sud (vidjeti u tom smislu presude Italija/Komisija, točka 43. supra, EU:C:2004:240, t. 90.; od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C-372/97, Zb., EU:C:2004:234, t. 119. ; Diputación Foral de
         Álava i dr./Komisija, točka 46. supra, EU:T:2009:314, t. 286., i Diputación Foral de Álava i dr., točka 46. supra, EU:T:2009:316, t. 344.). Konkretno, potpora o kojoj je bila riječ u presudi RSV/Komisija t. 45. supra (EU:C:1987:502) bila je dodijeljena prije nego što je Komisija u odnosu na nju pokrenula formalni istražni postupak. Osim
         toga, ona je nakon isplate formalno prijavljena Komisiji. Osim toga, uz nju su vezani dodatni troškovi vezani za potpore koje
         je Komisija odobrila a koje se odnose na sektor koji je od 1977. bio korisnik potpora koje je Komisija odobrila. Konačno,
         ispitivanje spojivosti potpore nije zahtijevalo dubinsko ispitivanje.

      82      Međutim, u ovom predmetu ne nalaze se sve iznimne okolnosti predmeta u kojem je donesena presuda RSV/Komisija točka 45. supra (EU:C:1987:502). Točno je da je Komisija, kao u predmetu u kojem je donesena presuda RSV/Komisija točka 45. supra (EU:C:1987:502), u trenutku kad je prestala djelovati bila dobro upoznata sa spornim oslobođenjem i prema tome je mogla stvoriti
         mišljenje o pravilnosti tog oslobođenja s obzirom na pravila u području državnih potpora, tako da u tom pogledu više nije
         trebala provoditi dubinsko istraživanje. Međutim, u ovom slučaju nedostaju druge bitne okolnosti utvrđene u presudi RSV/Komisija
         t. 45. supra (EU:C:1987:502). U ovoj je presudi osobito sporna potpora dodijeljena nakon što je Komisija pokrenula formalni istražni postupak
         u odnosu na sporno oslobođenje.

      83      To je temeljna razlika između slučaja iz presude RSV/Komisija točka 45. supra (EU:C:1987:502) i onoga iz ove tužbe. Prema tome, Francuska se Republika ne može u ovom slučaju pravilno pozivati na presudu
         RSV/Komisija t. 45. supra (EU:C:1987:502).

      84      Usto, u obzir valja uzeti to da je Sud, kada je riječ o iznimnim okolnostima koje bi mogle legitimno stvoriti očekivanja korisnika
         nezakonite potpore da je ona zapravo zakonita i, preciznije, u pogledu legitimnih očekivanja koja mogu proizaći iz nedjelovanja
         Komisije, u točki 52. presude od 11. studenoga 2004. Demesa i Territorio Histórico de Álava/Komisija(C-183/02 P i C-187/02
         P, Zb., EU:C:2004:701) presudio da nedjelovanje te institucije nema značaja ako joj nije priopćen program potpora. Dakle,
         u ovom slučaju, Komisijino nedjelovanje tijekom 43 mjeseca nakon odgovora Irske na posljednji Komisijin zahtjev za dodatnim
         informacijama (vidjeti gornju točku 70.), iako je protivno načelu poštovanja razumnog roka, nema osobiti značaj sa stajališta
         primjene pravila u području državnih potpora na spornu potporu. Prema tome, u ovom slučaju ono nije dovoljno da se utvrdi
         postojanje iznimnih okolnosti koje su kod Alcana mogle ponovno pobuditi legitimna očekivanja vezana za pravilnost spornog
         oslobođenja s obzirom na pravila u području državnih potpora. Iz toga slijedi da jedina povreda, u ovom slučaju, načela poštovanja
         razumnog roka prilikom donošenja Odluke glinica I. nije bila prepreka tomu da u toj odluci Komisija naloži povrat sporne potpore.

      85      Dakle, argument vezan za nepoštovanje razumnog roka treba odbiti.

      86      S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da Francuska Republika u ovom slučaju nije dokazala postojanje iznimnih
         okolnosti koje su Alcana mogle razumno navesti na uvjerenje da više ne postoje Komisijine sumnje i da nema prigovora spornom
         oslobođenju, što bi sprečavalo Komisiju da u uvodnoj izjavi 5. Odluke glinica I. naloži povrat sporne potpore.

      87      Valja dakle odbiti tužbeni razlog vezan za to da je Komisija prekršila načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti
         i poštovanja načela razumnog roka i, prema tome, ovu tužbu u cijelosti koja se temelji samo na tom jedinom tužbenom razlogu.

       Troškovi
      88      Sukladno članku 219. Poslovnika Općeg suda, u odlukama Općeg suda donesenim nakon ukidanja i vraćanja na ponovno odlučivanje,
         on odlučuje o troškovima, s jedne strane, postupaka pred njim i, s druge strane, žalbenog postupka pred Sudom. Budući da je
         Sud u presudama Komisija/Irska i dr., točka 19. supra (EU:C:2009:742) i Komisija/Irska i dr., točka 25. supra (EU:C:2013:812) odluku o troškovima ostavio za kasnije, na Općem je sudu da u ovoj presudi odluči i o troškovima tih žalbenih
         postupaka.

      89      Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev
         postavljen. Međutim, prema članku 135. stavku 1. Poslovnika, iznimno, kad to zahtijeva pravičnost, Opći sud može odlučiti
         da stranka koja nije uspjela u postupku, osim vlastitih troškova, snosi samo dio troškova druge stranke. Osim toga, na temelju
         članka 135. stavka 2. istog poslovnika, stranci, pa i onoj koja je uspjela u postupku, Opći sud može naložiti djelomično odnosno
         potpuno snošenje troškova, ako se to čini opravdanim na temelju njezina ponašanja, uključujući ponašanje prije pokretanja
         postupka. Osobito je dopušteno da Opći sud naloži snošenje troškova instituciji čija odluka nije bila poništena, zbog nedostataka
         potonje koji su mogli navesti tužitelja da podnese tužbu (vidjeti po analogiji presudu od 9. rujna 2010., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
         T-387/08, EU:T:2010:377, t. 177. i navedenu sudsku praksu).

      90      U ovom slučaju Francuska Republika nije uspjela sa svojim zahtjevom. Međutim, iz gornje točke 77. proizlazi da je Komisija
         prilikom donošenja pobijane odluke prekršila načelo poštovanja razumnog roka što je moglo potaknuti Francusku Republiku da
         podnese ovu tužbu, s ciljem utvrđenja navedene povrede. U tim okolnostima, Opći sud smatra da je pravedno i pravično, što
         se tiče predmeta T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II, naložiti Francuskoj Republici snošenje vlastitih troškova, kao
         i triju četvrtina troškova Komisije te naložiti potonjoj snošenje četvrtine vlastitih troškova. Što se tiče predmeta C-89/08
         P i C-272/12 P, s obzirom na to da se u svakom od njih Komisiji suprotstavljalo pet stranaka, valja primijeniti ključ za raspodjelu
         utvrđen u predmetima T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II te naložiti Francuskoj Republici snošenje vlastitih troškova,
         kao i triju dvadesetina, odnosno petinu od triju četvrtina troškova Komisije te naložiti potonjoj snošenje petine vlastitih
         troškova.

      Slijedom navedenoga,
      OPĆI SUD (prvo prošireno vijeće)
      proglašava i presuđuje:
      1.      Tužba se odbija.
      2.      Nalaže se Francuskoj Republici snošenje vlastitih troškova, kao i triju četvrtina troškova Europske komisije u predmetima
            T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II, kao i triju dvadesetina troškova Europske komisije u predmetima C-89/08 P i C-272/12
            P.
      3.      Nalaže se Komisiji snošenje četvrtine vlastitih troškova u predmetima T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II, kao i petine
            vlastitih troškova u predmetima C-89/08 P i C-272/12 P.

               Kanninen

               Pelikánová

               Buttigieg

               Gervasoni

                Madise

         Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. travnja 2016.
      Potpisi
      * Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (peto vijeće) od 5. listopada 1994. # TV10 SA protiv Commissariaat voor de Media. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska. # Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-23/93.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 26. rujna 2013.#Alliance One International, Inc (anciennement Dimon, Inc.) protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Španjolsko tržište kupnje i prve prerade sirovog duhana – Utvrđivanje cijena i podjela tržišta – Povreda članka 81. UEZ‑a – Pripisivanje protupravnog ponašanja društva kćeri društvu majci – Obveza obrazlaganja – Temeljna prava – Odvraćajući učinak – Jednako postupanje – Olakotne okolnosti – Suradnja – Neograničena nadležnost – Ne ultra petita – Pravo na pravično suđenje.#Predmet C-679/11 P.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 25. ožujka 2015.#Sea Handling SpA protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti koji se odnose na postupak kontrole državnih potpora – Uskraćivanje pristupa – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu svrhe inspekcija, istraga i revizija – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu komercijalnih interesa trećeg – Obveza provođenja konkretnog i pojedinačnog ispitivanja – Prevladavajući javni interes – Djelomičan pristup.#Predmet T‑456/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 2012. veljača 02.#EI du Pont de Nemours and Company i drugi protiv Europska komisija.#Predmet T-76/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. listopada 2011.#Football Association Premier League Ltd i drugi protiv QC Leisure i dr. (C-403/08) i Karen Murphy protiv Media Protection Services Ltd (C-429/08).#Zahtjevi za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (C-403/08), High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (C-429/08) - Ujedinjena Kraljevina.#Slobodno pružanje usluga - Članak 56. UFEU-a - Tržišno natjecanje - Članak 101. UFEU-a - Direktiva 98/84/EZ - Direktiva 2001/29/EZ - Direktiva 93/83/EEZ.#Spojeni predmeti C-403/08 i C-429/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 5. veljače 2004.#Gustav Schneider protiv Bundesminister für Justiz.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Direktiva 76/207/EEZ - Nedopuštenost.#Predmet C-380/01.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2013. siječanj 22.#Sky Österreich GmbH protiv Österreichischer Rundfunk.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundeskommunikationssenat.#Predmet C-283/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#Colt Télécommunications France protiv Europske komisije.#Državne potpore – Naknada troškova javne usluge u okviru projekta širokopojasne mreže elektroničkih komunikacija u departmanu Hauts-de-Seine – Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje potpore – Neotvaranje službenog ispitnog postupka – Ozbiljne poteškoće.#Predmet T-79/10.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 07. ožujka 2013.#ITV Broadcasting Ltd protiv TV Catch Up Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po High Court of Justice (Chancery Division).#Predmet C-607/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 20. studenog 2003. # Assurandør-Societetet et protiv Skatteministeriet. # Zahtjev za prethodnu odluku: Østre Landsret - Danska. # Šesta direktiva o PDV-u. # Predmet C-8/01.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 8. srpnja 2014. # Rhys Morgan protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet F-26/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 7. prosinca 2006.#Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE) protiv Rafael Hoteles SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Audiencia Provincial de Barcelona - Španjolska.#Direktiva 2001/29/EZ - Članak 3.#Predmet C-306/05.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. srpnja 2014.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Zaštita potrošača – Nepoštena poslovna praksa – Direktiva 2005/29/EZ – Potpuno usklađivanje – Isključivanje slobodnih zanimanja, doktora dentalne medicine i fizioterapeuta – Sudska odluka koja retroaktivno ukida nacionalne odredbe koje su zahvaćene povredom – Načini oglašavanja sniženja cijena – Ograničenje ili zabrana određenih oblika djelatnosti pokretne prodaje.#Predmet C‑421/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑421/12,
            povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 13. rujna 2012.,
            Europska komisija , koju zastupaju M. van Beek i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Kraljevine Belgije , koju zastupaju T. Materne i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju É. Balatea, odvjetnika,
            tuženika,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak i saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. studenoga 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Europska komisija u svojoj tužbi od Suda zahtijeva da utvrdi da:
            – isključivši osobe koje se bave slobodnim zanimanjem kao i doktore dentalne medicine i fizioterapeute iz područja primjene Zakona od 14. srpnja 1991. o poslovnoj praksi, informiranju i zaštiti potrošača ( Moniteur belge od 29. kolovoza 1991., str. 18712.), kako je izmijenjen Zakonom od 5. lipnja 2007. ( Moniteur belge od 21. lipnja 2007., str. 34272., u daljnjem tekstu: Zakon od 14. srpnja 1991.) kojim se prenosi Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2005/29/EZ od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi“) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.), Kraljevina Belgija nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 3. te direktive u vezi s člankom 2. točkama (b) i (d) te direktive,
            – održavši na snazi članke 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010. o poslovnoj praksi i zaštiti potrošača ( Moniteur belge od 12. travnja 2010., str. 20803., u daljnjem tekstu: Zakon od 6. travnja 2010.) Kraljevina Belgija nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 4. Direktive 2005/29,
            – održavši na snazi članak 4. stavak 3. Zakona od 25. lipnja 1993. o obavljanju i organizaciji djelatnosti pokretne i sajmišne prodaje ( Moniteur belge od 30. rujna 1993., str. 21526.), kako je izmijenjen Zakonom od 4. srpnja 2005. ( Moniteur belge od 25. kolovoza 2005., str. 36965., u daljnjem tekstu: Zakon od 25. lipnja 1993.), kao i članak 5. stavak 1. Kraljevskog dekreta od 24. rujna 2006. o obavljanju i organizaciji djelatnosti pokretne prodaje ( Moniteur belge od 29. rujna 2006., str. 50488., u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret od 24. rujna 2006.) Kraljevina Belgija nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 4. Direktive 2005/29.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 2005/29
            2. Uvodne izjave 6., 15. i 17. Direktive 2005/29 glase kako slijedi:
            „(6) Ovom se Direktivom stoga usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. Direktiva ne obuhvaća niti utječe na nacionalne zakone u području nepoštene poslovne prakse koja nanosi štetu jedino interesima konkurenata na tržištu ili se odnosi na poslove između trgovaca; [...] vodeći u potpunosti računa o načelu supsidijarnosti, države članice će, ako tako odluče, i nadalje moći uređivati takvu praksu u skladu s pravom Zajednice. [...]
            [...]
            (15) U slučaju kada pravo Zajednice postavlja zahtjeve u vezi s informacijama u tržišnom komuniciranju, oglašavanju i stavljanju proizvoda na tržište, ta se informacija smatra bitnom prema ovoj Direktivi. Države članice imat će mogućnost zadržati ili dodati nove zahtjeve u vezi s informacijama u ugovornom pravu, koje proizvode posljedice u smislu ugovornog prava, ako je to dopušteno odredbama o minimalnim zahtjevima u postojećim instrumentima prava Zajednice. Popis takvih zahtjeva u pravnoj stečevini [Zajednice primjenjivoj na poslovne prakse kojima se nanosi šteta ekonomskim interesima potrošača], koji nije taksativan, nalazi se u Prilogu II. S obzirom na potpuno usklađivanje koje se uvodi ovom Direktivom, samo se informacije koje zahtijeva pravo Zajednice smatraju bitnima za potrebe njezinog članka 7. stavka 5. Ako su države članice uvele zahtjeve koji prelaze okvire zahtjeva koje utvrđuje pravo Zajednice, na temelju odredbi o minimalnim zahtjevima, ispuštanje tih dodatnih informacija neće predstavljati zavaravajuće izostavljanje u smislu ove Direktive. Nasuprot tome, države članice imat će mogućnost, ako im to dopuštaju odredbe o minimalnim zahtjevima u pravu Zajednice, zadržati ili uvesti strože odredbe u skladu s pravom Zajednice kako bi osigurale viši stupanj zaštite pojedinačnih ugovornih prava potrošača.
            [...]
            (17) Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadrži cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. Popis se može izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.“
            3. Kao što također proizlazi iz njezinog članka 1., svrha te direktive jest „da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača“.
            4. U skladu s člankom 2. točkom (b) te direktive pod pojmom „trgovac“ smatra se „svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca“. Članak 2. točka (d) navedene direktive daje sljedeću definiciju: „poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima“.
            5. Članak 3. te direktive, naslovljen „Područje primjene“, propisuje:
            „1. Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.
            2. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje ugovorno pravo, a posebno pravila o valjanosti, sastavljanju i učinku ugovora.
            [...]
            5. U razdoblju od šest godina od 12. lipnja 2007. države članice mogu u okviru područja koje ova Direktiva usklađuje nastaviti primjenjivati nacionalne odredbe koje su strože ili detaljnije od odredaba ove Direktive i kojima se provode direktive koje sadrže odredbe o minimalnom usklađivanju. Te mjere moraju zadirati u samu bit kako bi osigurale primjerenu zaštitu potrošača od nepoštene poslovne prakse, te moraju biti razmjerne postizanju te svrhe. Preispitivanjem iz članka 18. može se, ako se to smatra primjerenim, obuhvatiti prijedlog produljenja tog odstupanja za daljnje ograničeno razdoblje.
            6. Države članice bez odgode obavješćuju Komisiju o svim nacionalnim odredbama koje se primjenjuju na temelju stavka 5.
            [...]“
            6. U skladu s člankom 4. Direktive 2005/29:
            „Države članice ne ograničavaju slobodu pružanja usluga ni slobodno kretanje robe zbog razloga u okviru područja koje se usklađuje ovom Direktivom.“
            7. Članak 5. te direktive, naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse“, propisuje:
            „1. Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
            2. Poslovna praksa je nepoštena:
            a) ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
            i
            b) ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.
            [...]
            4. Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:
            a) zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;
            ili
            b) agresivna poslovna praksa kako je određena u člancima 8. i 9.
            5. Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama [...].“
            Direktiva 85/577/EEZ
            8. Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 3.) propisuje da se ta direktiva primjenjuje na ugovore sklopljene između trgovca koji dostavlja robu ili pruža usluge i potrošača, bilo za vrijeme izleta koji je organizirao trgovac izvan svojih poslovnih prostorija ili za vrijeme posjeta trgovca, posebno domu potrošača, kada do posjeta nije došlo na izričiti zahtjev potrošača.
            9. U skladu s člankom 5. stavkom 1. te direktive, kod ugovora koji spadaju u njezino područje primjene potrošač se ima pravo odreći učinaka svoje obveze tako da pošalje obavijest o raskidu u roku koji nije kraći od sedam dana od trenutka kada ga je trgovac obavijestio o njegovom pravu na raskid ugovora.
            10. Primjenom članka 8. navedene direktive ona „ne sprečava države članice da usvoje ili zadrže povoljnije odredbe za zaštitu potrošača u području na koje se ona odnosi“.
            Direktiva 98/6/EZ
            11. Kao što također proizlazi iz članka 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 98/6/EZ od 16. veljače 1998. o zaštiti potrošača prilikom isticanja cijena proizvoda ponuđenih potrošačima (SL L 80, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 39.), svrha navedene direktive jest odrediti oznake prodajne cijene i cijene po jedinici mjere proizvoda ponuđenih od strane trgovaca potrošačima s ciljem boljeg informiranja potrošača i lakše usporedbe cijena.
            12. Prema članku 10. te direktive ona „ne sprečava države članice da usvoje ili zadrže povoljnije odredbe u vezi s informiranjem potrošača i usporedbom cijena, ne dovodeći u pitanje njihove obveze iz Ugovora.“.
            Direktiva 2011/83/EU
            13. Uvodna izjava 9. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.) propisuje da ta direktiva posebno utvrđuje pravila o informacijama koje treba pružiti kod ugovora na daljinu, ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija i drugih ugovora te uređuje i pravo odustajanja kod ugovora na daljinu i ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija.
            14. Na temelju članka 28. navedene direktive države članice usvajaju i objavljuju najkasnije do 13. prosinca 2013. zakone i ostale propise potrebne za usklađivanje s navedenom uredbom i primjenjuju te mjere od 13. lipnja 2014.
            15. Članak 31. iste direktive ukida Direktivu 85/577 od 13. lipnja 2014.
            Belgijsko pravo
            16. U skladu s izmjenama koje je donio Zakon od 5. lipnja 2007., Zakon od 14. srpnja 1991. prenio je u interno pravo Direktivu 2005/29. Taj je zakon ukinut Zakonom od 6. travnja 2010. dana 12. svibnja 2010.
            17. Ta dva uzastopna zakona isključuju iz svojeg područja primjene osobe koje se bave slobodnim zanimanjem kao i doktore dentalne medicine i fizioterapeute. Također, članak 2. stavci 1. i 2. kao i članak 3. stavak 2. Zakona od 6. travnja 2010. izmijenjeni su na sljedeći način:
            „Članak 2.	U svrhu primjene ovog zakona pojmovi imaju sljedeće značenje:
            1. Poslovni subjekt: svaka fizička ili pravna osoba koja trajno obavlja određenu ekonomsku djelatnost, uključujući udruženja tih osoba;
            2. Osoba koja se bavi slobodnim zanimanjem: svaki poslovni subjekt koji nije trgovac u smislu članka 1. Trgovačkog zakona i koji je podvrgnut nadzoru disciplinskog tijela koje je uspostavljeno zakonom;
            [...]
            Članak 3.	[...]
            § 2. Ovaj zakon ne primjenjuje se na osobe koje se bave slobodnim zanimanjem, na doktore dentalne medicine ni na fizioterapeute.“
            18. Presudama br. 55/2011 od 6. travnja 2011. ( Moniteur belge od 8. lipnja 2011., str. 33389.) i br. 192/2011 od 15. prosinca 2011. ( Moniteur belge  od 7. ožujka 2012., str. 14196.) Ustavni sud je proglasio neustavnima članak 2. stavak 1. i 2. kao i članak 3. stavak 2. Zakona od 6. travnja 2010. u dijelu u kojem su te odredbe isključivale iz područja primjene tog zakona osobe koje se bave slobodnim zanimanjem kao i doktore dentalne medicine i fizioterapeute.
            19. Članak 4. Zakona od 2. kolovoza 2002. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju, nepoštenim uvjetima i ugovorima na daljinu ( Moniteur belge od 20. studenoga 2002., str. 51704., u daljnjem tekstu: Zakon od 2. kolovoza 2002.) u dijelu koji se odnosi na slobodna zanimanja sadrži definiciju zavaravajućeg oglašavanja i predviđa njegovu zabranu u odnosu na slobodna zanimanja.
            20. Članak 43. stavak 2. i članak 51. stavak 3. Zakona od 14. srpnja 1991. su u načelu propisivali da trgovci ne smiju oglašavati sniženje cijena posebno u okviru rasprodaja ako cijena proizvoda koji je ponuđen na prodaju ne predstavlja stvarno sniženje cijene u odnosu na cijenu koja se uobičajeno primjenjivala tijekom kontinuiranog razdoblja od jednog mjeseca, koje je prethodilo danu od kojeg se primjenjivala snižena cijena.
            21. Na temelju članaka 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010. proizvodi se mogu smatrati proizvodima na rasprodaji samo ako je cijena koja se za njih traži niža od referentne cijene, koja je najniža cijena koju je poslovni subjekt odredio za taj proizvod tijekom mjeseca o kojem je riječ, na tom prodajnom mjestu ili prema toj prodajnoj tehnici.
            22. Članak 4. Zakona od 25. lipnja 1993. predviđa da je obavljanje djelatnosti pokretne prodaje dopušteno u domu potrošača ako se djelatnosti odnose na proizvode i usluge čija je cjelokupna vrijednost manja od 250 eura po potrošaču. Između ostaloga, članak 5. Kraljevskog dekreta od 24. rujna 2006., donesen u svrhu izvršavanja Zakona od 25. lipnja 1993., predviđa da određeni proizvodi poput lijekova, ortopedskih i medicinskih aparata, korektivnih leća i njihovih okvira, plemenitih metala, dragoga kamenja, plemenitih i kultiviranih bisera kao i oružja i streljiva ne mogu biti predmet djelatnosti pokretne prodaje.
            Predsudski postupak
            23. Dana 2. veljače 2009. Komisija je uputila Kraljevini Belgiji pismo opomene u kojem je navela jedanaest prigovora u vezi s različitim povredama Direktive 2005/29. U pismima s odgovorom od 3. i 24. lipnja 2009. ta je država članica najavila zakonodavne izmjene s ciljem rješavanja više problema na koje je uputila Komisija. U tim je okolnostima Zakon od 6. travnja 2010. stupio na snagu 12. svibnja 2010.
            24. Nakon što je proučila taj zakon Komisija je utvrdila da on nije riješio pitanja iz četiriju prigovora iz pisma opomene. Stoga je 15. ožujka 2011. uputila obrazloženo mišljenje Kraljevini Belgiji u vezi s tim prigovorima, na koje je ta država članica odgovorila 11. svibnja 2011.
            25. Budući da nije bila zadovoljna odgovorom Kraljevine Belgije u odnosu na tri prigovora iz svojeg obrazloženog mišljenja, Komisija je odlučila podnijeti predmetnu tužbu.
            O tužbi
            Prvi prigovor
            26. Tim prigovorom Komisija ističe da, isključivši slobodna zanimanja, doktore dentalne medicine i fizioterapeute iz područja primjene Zakona od 6. travnja 2010., Kraljevina Belgija nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 2005/29 u vezi s njezinim člankom 2. točkom (b) i (d).
            Dopuštenost prvog prigovora
            – Argumentacija stranaka
            27. Kraljevina Belgija napominje da u tom prigovoru Komisija ne uzima u obzir Zakon od 2. kolovoza 2002. Taj zakon, koji je još uvijek na snazi, definira što čini zavaravajuće oglašavanje koje počini osoba koja se bavi slobodnim zanimanjem te uređuje posebne mjere sudske kontrole. Međutim, Komisija u svojoj tužbi nije odredila niti koje odredbe o zaštiti potrošača iz Direktive 2005/29 nisu prenesene u belgijsko pravo niti na koji se način Zakonom od 2. kolovoza 2002. povrjeđuje ta direktiva.
            28. Kraljevina Belgija također navodi da Komisija ne osporava da članak 4. Zakona od 2. kolovoza 2002. zabranjuje zavaravajuće oglašavanje slobodnim zanimanjima i time provodi članak 2. točku (d) Direktive 2005/29. Također ta odredba nacionalnog prava osigurava barem djelomično prenošenje te direktive. Budući da Komisija nije uzela u obzir postojanje Zakona od 2. kolovoza 2002. pri sastavljanju zahtjeva, prvi prigovor je nedopušten.
            29. U svojem odgovoru Komisija navodi da, iako Zakon od 2. kolovoza 2002. zabranjuje osobama koje se bave slobodnim zanimanjima da se koriste zavaravajućim oglašavanjem, svrha tog zakona, na koji se Kraljevina Belgija prvi put pozvala u odgovoru na tužbu, u stvarnosti nije prenošenje Direktive 2005/29 u interno pravo, već, u biti, prenošenje Direktive Vijeća 84/450/EEZ od 10. rujna 1984. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o zavaravajućem oglašavanju (SL L 250, str. 17.). [neslužbeni prijevod]
            – Ocjena Suda
            30. Na temelju članka 21. stavka 1. Statuta suda Europske unije i članka 120. točke (c) njegovog Poslovnika Komisija mora u svakoj tužbi koju podnese na temelju članka 258. UFEU‑a navesti točno određene prigovore za koje od Suda traži da o njima odluči, a u najmanju ruku sažeti pravne i činjenične elemente na kojima se taj zahtjev temelji. Iz navedenoga slijedi da tužba Komisije treba sadržavati koherentno i detaljno obrazloženje razloga na temelju kojih je Komisija zaključila da zainteresirana država članica nije ispunila jednu od obveza koju ima na temelju ugovorâ (vidjeti posebno presudu Komisija/Belgija, C‑150/11, EU:C:2012:539, t. 26. i 27. kao i navedenu sudsku praksu).
            31. U predmetnom slučaju zahtjev Komisije, u dijelu u kojem se predbacuje Kraljevini Belgiji da je povrijedila članak 3. stavak 1. kao i članak 2. točke (b) i (d) Direktive 2005/29, isključivši slobodna zanimanja, doktore dentalne medicine i fizioterapeute iz područja primjene nacionalne odredbe kojom se prenosi ova direktiva, odnosno Zakon od 6. travnja 2010., sadrži jasno i detaljno obrazloženje tog prigovora te činjeničnih i pravnih elemenata na kojima se temelji.
            32. Točno je da nije sporno da u tom postupovnom aktu Komisija nije pokušala dokazati u kojem dijelu Zakon od 2. kolovoza 2002., na snazi od usvajanja Direktive 2005/29, koji slobodnim zanimanjima zabranjuje zavaravajuće oglašavanje, nije bio u skladu s odredbama te direktive.
            33. Međutim u tom pogledu treba podsjetiti da je, u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, na državi članici o kojoj se radi da, na temelju članka 4. stavka 3. Ugovora o EU‑u, Komisiji olakša ostvarenje njezinog zadatka koji se sastoji, posebno, prema članku 17. stavku 1. Ugovora o EU‑u, u nadziranju primjene odredbi Ugovora o FEU‑u kao i odredbi koje institucije donose na temelju tog ugovora (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Italija, C‑456/03, EU:C:2005:388, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            34. Primjena načela lojalne suradnje jest ona predviđena člankom 19. Direktive 2005/29 koja, poput ostalih direktiva, nameće državama članicama obvezu preciznog i jasnog informiranja. Kako je Sud već presudio, u nedostatku takvog informiranja Komisija ne može provjeriti je li država članica stvarno i potpuno prenijela direktivu. Povreda te obveze države članice, bilo potpunim izostankom informacija bilo informacijom koja nije dovoljno jasna i precizna, može sama po sebi opravdati pokretanje postupka iz članka 258. UFEU‑a s ciljem utvrđivanja postojanja te obveze (presuda Komisija/Italija, EU:C:2005:388, t. 27. i navedena sudska praksa).
            35. Međutim, u predmetnom slučaju nije sporno da se Kraljevina Belgija pozvala na argument prema kojem Zakon od 2. kolovoza 2002. predstavlja prenošenje Direktive 2005/29 prvi put u dijelu postupka u kojem pisano odgovara na tužbu pred sudom. U svojem odgovoru na obrazloženo mišljenje cjelokupna obrana belgijskih tijela ograničila se na presudu br. 55/2011 Ustavnog suda donesenu 6. travnja 2011., koja je proglasila neustavnim isključivanje slobodnih zanimanja Zakonom od 6. travnja 2010. Navedena država članica je osim toga napomenula da bi također „u sljedećim tjednima“ trebala nastupiti zakonska izmjena u svrhu usklađivanja s pravom Unije.
            36. U tim uvjetima Kraljevina Belgija ne može prigovoriti Komisiji što se u svojem zahtjevu ograničila na iznošenje obrazloženja prema kojem Zakon od 6. travnja 2011. ne predstavlja ispravno prenošenje Direktive 2005/09, bez objašnjenja zašto Zakon od 2. kolovoza 2002. nije relevantan u tom pogledu. Doista, predbacivani nedostatak preciznosti zahtjeva proizlazi iz samog ponašanja belgijskih nadležnih tijela u tijeku predsudskog postupka.
            37. Iz navedenoga slijedi da prvi prigovor Komisije u prilog njezinoj tužbi treba proglasiti dopuštenim.
            Meritum prvog prigovora
            – Argumentacija stranaka
            38. Pozivajući se na tekst članka 2. točke (b) i članka 3. stavka 1. Direktive 2005/29, koji izrijekom uključuje slobodna zanimanja, Komisija napominje da se ta direktiva primjenjuje na poslovne prakse svih trgovaca, bez obzira na njihov pravni status ili područje djelatnosti. Stoga isključivanje izrijekom slobodnih zanimanja, doktora dentalne medicine i fizioterapeuta iz primjene Zakona od 6. travnja 2010. povrjeđuje članak 3. Direktive 2005/29 u vezi s člankom 2. točkom (b) te direktive.
            39. Tijekom predsudskog postupka Kraljevina Belgija je navela da je Ustavni sud u svojoj presudi br. 55/2011 od 6. travnja 2011. ustvrdio upravo da su odredbe Zakona od 6. travnja 2010., koji je isključio ta zanimanja iz svojeg područja primjene, suprotne ustavu i da takva deklaracija neustavnosti omogućuje podnošenje tužbe za poništaj protiv tog zakona u roku od 6 mjeseci, što bi moglo dovesti do retroaktivnog poništaja spornih odredbi. Komisija u tom pogledu na prvom mjestu navodi da tom argumentacijom Kraljevina Belgija priznaje osnovanost povrede koja joj se pripisuje, uključujući isticanje dodijeljenog roka iz obrazloženog mišljenja. Na drugom mjestu Komisija napominje da potencijalni retroaktivni poništaj koji bi mogao izvršiti Ustavni sud ne bi ispravio predbacivanu povredu i da bi bio suprotan sudskoj praksi Suda o nužnosti jasnoće i pravne sigurnosti pri prenošenju pravila Unije o zaštiti potrošača jer te odredbe nisu takve prirode da otklanjaju povredu koja je postojala i nakon isteka roka iz obrazloženog mišljenja.
            40. U vezi s meritumom Kraljevina Belgija ne osporava da su određene profesije isključene iz područja primjene Zakona od 6. travnja 2010. Međutim, ta država članica podsjeća da je Ustavni sud ukinuo to isključivanje presudama br. 55/2011 od 6. travnja 2011. i br. 192/2011 od 15. prosinca 2011. Navodi da Sud treba ocijeniti predmetno prenošenje uzimajući u obzir te presude jer su one učinile neprimjenjivima za belgijske sudove i tribunale predmetne odredbe Zakona od 6. travnja 2010., na način da isključivanje koje su one sadržavale nije imalo učinka od objave tih presuda i prije isteka dodijeljenog roka iz obrazloženog mišljenja.
            41. U odgovoru na tužbu Kraljevina Belgija također dodaje da je na dan podnošenja tog odgovora Ustavnom sudu podnesena tužba za poništaj koja bi, u slučaju da se usvoji tužbeni zahtjev, dovela do retroaktivnog poništavanja članka 2. stavka 2. i članka 3. stavka 2. Zakona od 6. travnja 2010. Iz navedenoga proizlazi da bi se trebalo smatrati da te odredbe nacionalnog prava nikada nisu bile dio pravnog poretka Belgije, na način da povreda koja se pripisuje Kraljevini Belgiji nikada nije mogla postojati.
            – Ocjena Suda
            42. Treba napomenuti da, iako priznaje osnovanost prvog prigovora, Kraljevina Belgija napominje da je u stvarnosti povreda koju navodi Komisija „ispravljena“ učincima presuda Ustavnog suda br. 55/2011 od 6. travnja 2011. i br. 192/2011 od 15. prosinca 2011., koji je proglasio neustavnima članak 2. stavak 2. i članak 3. stavak 2. Zakona od 6. travnja 2010.
            43. U svakom slučaju treba podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se država članica ne može pozivati na odredbe, prakse ili situacije iz svojeg unutarnjeg pravnog poretka da bi opravdala nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (vidjeti posebno presudu Komisija/Luxemburg, C‑450/00, EU:C:2001:519, t. 8. i presudu Komisija/Luxemburg, C‑375/04, EU:C:2005:264, t. 11.).
            44. Štoviše, postojanje pravnih sredstava koja se mogu koristiti pred sudovima ne može spriječiti podnošenje tužbe iz članka 258. UFEU‑a s obzirom na to da ta dva postupka imaju različite ciljeve i učinke (vidjeti presudu Komisija/Italija, C‑87/02, ECLI:EU:C:2004:363, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
            45. Iz ustaljene sudske prakse Suda također proizlazi da se postojanje povrede treba ocijeniti uzimajući u obzir okolnosti u državi članici na kraju razdoblja iz obrazloženog mišljenja (vidjeti presude Komisija/Španjolska, C‑168/03, EU:C:2004:525, t. 24., Komisija/Njemačka, C‑152/05, EU:C:2008:17, t. 15. i Komisija/Luxemburg, C‑282/08, EU:C:2009:55, t. 10.). Sud ne može uzeti u obzir promijene do kojih je došlo nakon toga (vidjeti posebno presude Komisija/Irska, C‑482/03, EU:C:2004:733, t. 11. i Komisija/Švedska, C‑185/09, EU:C:2010:59, t. 9.)
            46. Između ostaloga Sud je već presudio da, čak i kada ustaljena sudska praksa države članice tumači odredbe nacionalnog prava u skladu sa zahtjevima neke direktive, time se ne postiže jasnoća i preciznost koja je potrebna da bi se zadovoljio kriterij pravne sigurnosti, pogotovo u području zaštite potrošača (vidjeti presudu Komisija/Nizozemska, C‑144/99, EU:C:2001:257, t. 21.).
            47. Iz navedenoga slijedi da okolnosti na koje se poziva Kraljevina Belgija nemaju utjecaja na postojanje povrede, koju inače nije ni osporila ta država članica.
            48. Uzevši u obzir prethodno navedeno prvi prigovor koji iznosi Komisija treba smatrati osnovanim.
            Drugi prigovor
            Argumentacija stranaka
            49. Komisija je ustvrdila da članci 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010. propisuju da svako oglašavanje sniženja cijene treba upućivati na cijenu koja je utvrđena zakonom, u predmetnom slučaju najnižu cijenu koja je primijenjena tijekom mjeseca koji je prethodio danu predmetnog oglašavanja. Osim toga, te odredbe zabranjuju, s jedne strane oglašavanje sniženja cijena u trajanju duljem od jedan mjesec i, s druge strane, trajanje takvih oglasa kraće od jednog dana.
            50. Međutim, budući da je Direktiva 2005/29 uvela potpuno usklađivanje pravila u području nepoštene poslovne prakse, članak 4. navedene direktive protivi se postojanju strožih nacionalnih odredbi, poput onih iz prethodne točke.
            51. Doista, Prilog I. Direktivi 2005/29 sadrži taksativan popis 31 poslovne prakse koje se smatraju nepoštenima u svim uvjetima, između kojih se ne nalazi praksa predviđena belgijskim zakonodavstvom o oglašavanju sniženja cijena. Također, takve bi prakse trebalo ispitivati od slučaja do slučaja kako bi se utvrdilo treba li ih smatrati nepoštenima. Međutim, belgijskim zakonodavstvom zabranjuju se sva sniženja cijena koja nisu u skladu s kriterijima koje propisuje taj zakon, čak i kada se takva praksa, kada se ispita pojedinačno, ne bi mogla smatrati zavaravajućom ili nepoštenom u smislu odredbi te direktive.
            52. Kraljevina Belgija s jedne strane naglašava da Direktiva 2005/29, iako uvodi potpuno usklađivanje, ne sadrži usklađena pravila koja bi dopuštala da se utvrdi postojanje ekonomske stvarnosti oglašavanja sniženja cijena i s druge strane da Direktiva 98/6 nije bila izmijenjena Direktivom 2005/29. Štoviše, članak 10. Direktive 98/6 omogućava državama članicama da usvoje ili zadrže povoljnije odredbe u vezi s informiranjem potrošača kao i usporedbom cijena.
            53. Sud je nadalje u svojoj presudi GB‑INNO‑BM (C‑362/88, EU:C:1990:102) utvrdio načelo prava na informiranje potrošača, na način da se ustvari članci 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010. trebaju analizirati u vezi s člankom 28. UFEU‑a.
            Ocjena Suda
            54. Prije svega treba istaknuti da se članci 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010. odnose na oglašavanja sniženja cijena i predstavljaju poslovne prakse, u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/09, i stoga spadaju u područje primjene te direktive (u tom smislu vidjeti rješenje INNO, C‑126/11, EU:C:2011:851, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            55. Sud je već presudio da Direktiva 2005/29 uvodi potpuno usklađivanje pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnih subjekata prema potrošačima na razini Unije. Stoga, kako izrijekom predviđa njezin članak 4., države članice ne mogu usvojiti strože mjere od onih koje su predviđene navedenom direktivom, čak ni u svrhu osiguranja više razine zaštite potrošača (vidjeti presude Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, EU:C:2010:12, t. 41. i Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, t. 37.).
            56. Osim toga, Direktiva 2005/29 u svojem Prilogu I. sadrži taksativan popis 31 poslovne prakse koje se u skladu s člankom 5. stavkom 5. te direktive smatraju nepoštenima „u svim okolnostima“. Stoga, kako se izrijekom precizira u uvodnoj izjavi 17. navedene direktive, samo se te poslovne prakse mogu smatrati nepoštenima a da se ne procjenjuju od slučaja do slučaja na temelju odredbi članaka 5. do 9. Direktive 2005/29 (vidjeti presudu Plus Warenhandelsgesellschaft, EU:C:2010:12, t. 45.).
            57. Kraljevina Belgija u biti navodi da restriktivnije mjere, kako su predviđene člancima 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010., ostaju dopuštene na temelju klauzule o minimalnom usklađivanju iz članka 10. Direktive 98/6, prema kojoj države članice mogu usvojiti ili zadržati povoljnije odredbe u vezi s informiranjem potrošača kao i uspoređivanjem cijena.
            58. U tom pogledu nesporno je da su u skladu s člankom 3. stavkom 5. Direktive 2005/29 u razdoblju od šest godina od 12. lipnja 2007. države članice mogle u okviru područja koje ta direktiva usklađuje nastaviti primjenjivati nacionalne odredbe koje su strože ili detaljnije od odredaba te direktive i kojima su se provodile direktive koje sadrže odredbe o minimalnom usklađivanju.
            59. U svakom slučaju treba napomenuti da, kako je naveo nezavisni odvjetnik u točki 58. i dalje svojeg mišljenja, cilj Direktive 98/6 nije zaštita potrošača u području naznačivanja cijena, načelno ili kada se radi o ekonomskoj stvarnosti oglašavanja sniženja cijena, već zaštita u materiji naznačivanja cijena proizvoda pozivanjem na različite vrste mjernih jedinica.
            60. Ne može se stoga valjano zaključiti da članak 10. Direktive 98/6 može opravdati zadržavanje strožih nacionalnih odredbi o ekonomskoj stvarnosti oglašavanja smanjenja cijena, poput članaka 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010., u mjeri u kojoj takve odredbe ne spadaju u područje primjene Direktive 98/6.
            61. Stoga takva nacionalna odredba koja općenito zabranjuje prakse koje nisu predviđene u Prilogu I. Direktivi 2005/29, a da se pritom ne provodi pojedinačna analiza „nepoštenosti“ tih praksi u vezi s kriterijima iz članaka 5. do 9. te direktive, suprotna je sadržaju članka 4. te direktive i cilju potpunog usklađivanja koji ima navedena direktiva, čak i kada ta odredba ima za cilj osigurati viši stupanj zaštite potrošača (u tom smislu vidjeti presudu Plus Warenhandelsgesellschaft, EU:C:2010:12, t. 41., 45. i 53.).
            62. Što se tiče argumenta u vezi s učincima presude GB‑INNO‑BM (EU:C:1990:102), treba naglasiti, u skladu s navodima Komisije, da su okolnosti predmeta koje su dovele do te presude različite od činjenica koje su dovele do pokretanja ovog postupka. Doista, Sud je u tom predmetu ustvrdio da je nacionalna odredba koja zabranjuje potrošačima svaki pristup određenim informacijama u načelu suprotna slobodnom kretanju dobara jer je svrha Direktive 2005/29, kao što također proizlazi iz njezinog članka 1., da „doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača“.
            63. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, svaka nacionalna mjera u području koje je iscrpno usklađeno na razini Unije treba se ocjenjivati u vezi s odredbama te mjere usklađivanja, a ne u vezi s odredbama primarnog prava (vidjeti presudu Gysbrechts i Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            64. Budući da je Direktiva 2005/29, kao što je već naznačeno u točki 55. ove presude, uvela potpuno usklađivanje zakonodavstva u području nepoštene poslovne prakse, predmetne nacionalne mjere trebaju se stoga ocijeniti isključivo u vezi s odredbama te direktive, a ne u vezi s člankom 28. UFEU‑a.
            65. Presuda GB‑INNO‑BM (EU:C:1990:102), na koju se poziva Kraljevina Belgija, nije relevantna u tom pogledu jer se odnosi na područje koje u tom trenutku još uvijek nije bilo usklađeno na takav način.
            66. Iz gore navedenoga proizlazi da je drugi prigovor Komisije osnovan.
            Treći prigovor
            Argumentacija stranaka
            67. Komisija napominje da s jedne strane članak 4. stavak 3. Zakona od 25. lipnja 1993. u načelu zabranjuje, uz iznimku određenih proizvoda i usluga, svaku pokretnu prodaju proizvoda ili usluga u domu potrošača u vrijednosti većoj od 250 eura po potrošaču. S druge strane, Komisija napominje da članak 5. stavak 1. Kraljevskog dekreta od 24. rujna 2006. zabranjuje pokretnu prodaju određenog broja proizvoda, poput plemenitih metala, dragoga kamenja i plemenitih bisera.
            68. Podsjećajući da Direktiva 2005/29 uvodi potpuno usklađivanje i da su prakse koje se smatraju nepoštenima taksativno nabrojene u Prilogu I. toj direktivi, Komisija napominje da se zabrane obuhvaćene nacionalnim odredbama ne nalaze u tom prilogu i zaključuje da se takve prodaje ne mogu apsolutno zabraniti, već se nasuprot tome treba ispitivati od slučaja do slučaja radi li se o nedopuštenim praksama koje treba zabraniti.
            69. Kraljevina Belgija u biti navodi da kako članak 5. stavak 1. Kraljevskog dekreta od 24. rujna 2006. tako i članak 4. stavak 3. Zakona od 25. lipnja 1993. spadaju u područje primjene Direktive 85/577 i predstavljaju strože nacionalne mjere, dopuštene u okviru te direktive. Ta država članica posebno napominje da je Direktiva 2005/29 pridodana već važećim odredbama Unije u području zaštite potrošača, bez izmjene ili ograničavanja dosega Direktive 85/577, čije je područje primjene komplementarno području primjene Direktive 2005/29.
            70. Osim toga, navedene nacionalne mjere spadaju u provedbene mjere za Direktivu 2011/83, koje je ta država članica morala usvojiti najkasnije do 13. prosinca 2013.
            Ocjena Suda
            71. Prije svega treba precizirati, kao što je također napomenuo nezavisni odvjetnik u točki 79. svojeg mišljenja, da je očito da s jedne strane predmetne nacionalne mjere o zabrani određenih pokretnih prodaja spadaju u područje primjene Direktive 2005/29 s obzirom na to da predstavljaju poslovne prakse u smislu članka 2. točke (d) te direktive i da, s druge strane, u skladu s odredbama Direktive 85/577 za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija, klauzula o minimalnom usklađivanju iz njezinog članka 8. dopušta državama članicama usvajanje ili zadržavanje „povoljnije odredbe o zaštiti potrošača iz njezinog područja“.
            72. Održavanje na snazi takvih strožih nacionalnih odredbi suprotno je članku 4. Direktive 2005/29, uz iznimku članka 3. stavka 5. te direktive, prema kojem „u razdoblju od šest godina od 12. lipnja 2007. države članice mogu u okviru područja koje ova Direktiva usklađuje nastaviti primjenjivati nacionalne odredbe koje su strože ili detaljnije od odredaba ove Direktive i kojima se provode direktive koje sadrže odredbe o minimalnom usklađivanju.“
            73. Stoga iz članka 3. stavka 5. Direktive 2005/29 jasno proizlazi da države članice imaju samo mogućnost da nastave s primjenom strožih ili rigoroznijih odredbi koje već postoje na dan stupanja na snagu Direktive 2005/29.
            74. Međutim, članak 4. stavak 3. Zakona od 25. lipnja 1993. i članak 5. stavak 1. Kraljevskog dekreta od 24. rujna 2006. tim su redoslijedom stupili na snagu 4. srpnja 2005. i 24. rujna 2006., dakle nakon stupanja na snagu Direktive 2005/29. Stoga Kraljevina Belgija nije nastavila primjenjivati postojeće zakonodavstvo na dan stupanja na snagu te direktive.
            75. Stoga iz članka 3. stavka 5. Direktive 2005/29 proizlazi da je nacionalno zakonodavstvo suprotno toj direktivi.
            76. U vezi s argumentom Kraljevine Belgije prema kojem se predmetna nacionalna odredba temelji na Direktivi 2011/83, dovoljno je ustvrditi da ta direktiva nije bila na snazi u trenutku isteka roka iz obrazloženog mišljenja, odnosno 15. svibnja 2011., na način da takav argument ne bi bio osnovan u vezi s načelima iz točke 45. ove presude.
            77. Uzevši u obzir ta razmatranja, treći prigovor Komisije treba proglasiti osnovanim.
            78. Iz gore navedenih razmatranja slijedi da, isključivši osobe koje se bave slobodnim zanimanjem kao i doktore dentalne medicine i fizioterapeute iz područja primjene Zakona od 14. srpnja 1991., kojim se u interno pravo prenosi Direktiva 2005/29, održavajući na snazi članke 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010., članak 4. stavak 3. Zakona od 25. lipnja 1993. kao i članak 5. stavak 1. Kraljevskog dekreta od 24. rujna 2006., Kraljevina Belgija nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 2. točaka (b) i (d) te članaka 3. i 4. Direktive 2005/29.
            Troškovi
            79. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, svaka stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Kraljevina Belgija snosi troškove i da Kraljevina Belgija nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Kraljevina Belgija
            – isključivši osobe koje se bave slobodnim zanimanjem kao i doktore dentalne medicine i fizioterapeute iz područja primjene Zakona od 14. srpnja 1991. o poslovnoj praksi, informiranju i zaštiti potrošača, kako je izmijenjen Zakonom od 5. lipnja 2007., kojim se prenosi Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2005/29/EZ od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi“),
            – održavši na snazi članke 20., 21. i 29. Zakona od 6. travnja 2010. o poslovnoj praksi i zaštiti potrošača te
            – održavši na snazi članak 4. stavak 3. Zakona od 25. lipnja 1993. o obavljanju i organizaciji djelatnosti pokretne i sajmišne prodaje, kako je izmijenjen Zakonom od 4. srpnja 2005., kao i članak 5. stavak 1. Kraljevskog dekreta od 24. rujna 2006. o obavljanju i organizaciji djelatnosti pokretne prodaje,
            nije ispunila obveze koje ima na temelju članaka 2. točaka (b) i (d), članaka 3. i 4. Direktive 2005/29.
            2. Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.


Presuda Službeničkog suda od 10. prosinca 2015.#Arnulf Jäger-Waldau protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Ocjena – Izvješće o ocjeni – Zahtjev za izmjenu – Odbijanje.#Predmet F-17/15.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. listopada 2000. # Cidrerie Ruwet SA protiv Cidre Stassen SA i HP Bulmer Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de commerce de Bruxelles - Belgija. # Slobodno kretanje robe - Direktiva 75/106/EEZ. # Predmet C-3/99.


Presuda Suda (treće vijeće) od 8. lipnja 2006.#L.u.P. GmbH protiv Finanzamt Bochum-Mitte.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u - Granice.#Predmet C-106/05.