title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. travnja 2017.#Stichting Brein protiv Jacka Frederika Wullemsa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Midden-Nederland.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Direktiva 2001/29/EZ – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Pojam – Prodaja multimedijskog preglednika – Add on programi – Objava djela bez pristanka nositelja prava – Pristup internetskim stranicama sa streamingom – Članak 5. stavci 1. i 5. – Pravo reproduciranja – Iznimke i ograničenja – Ovlašteno korištenje.#Predmet C-527/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Direktiva 2001/29/EZ — Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava — Članak 3. stavak 1. — Priopćavanje javnosti — Pojam — Prodaja multimedijskog preglednika — Add‑on programi — Objava djela bez pristanka nositelja prava — Pristup internetskim stranicama sa streamingom — Članak 5. stavci 1. i 5. — Pravo reproduciranja — Iznimke i ograničenja — Ovlašteno korištenje“
      U predmetu C‑527/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank Midden‑Nederland (Sud za Središnju Nizozemsku, Nizozemska), odlukom od 30. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 5. listopada 2015., u postupku

         Stichting Brein

      protiv

         Jacka Frederika Wullemsa, koji djeluje i pod nazivom „Filmspeler”,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, A. Prechal, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Stichting Brein, D. Visser i P. de Leeuwe, advocaten,

               —

               za J. F. Wullemsa, koji djeluje i pod nazivom „Filmspeler”, J. van Groenendaal, D. Stols i F. Blokhuis, advocaten,

               —

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, T. Rendas i M. Figueiredo, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda, T. Scharf i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. i članka 5. stavaka 1. i 5. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Stichtinga Brein, zaklade koja štiti interese nositelja autorskih prava, i Jacka Frederika Wullemsa, povodom činjenice da potonji prodaje multimedijski preglednik koji omogućava da se bez pristanka nositelja autorskih prava slobodno pristupi audiovizualnim djelima koja su tim pravima zaštićena.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 9., 10., 23., 27. i 33. Direktive 2001/29 određeno je:

                        „(9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva.

                        (10)

                        Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, kao što to moraju dobiti i producenti kako bi bili u mogućnosti financirati to djelo. Ulaganje potrebno za proizvodnju proizvoda kao što su fonogrami, filmovi ili multimedijalni proizvodi, i usluga kao što su usluge ‚na zahtjev’, značajno je. Odgovarajuća pravna zaštita prava intelektualnog vlasništva nužna je za jamčenje postojanja takve naknade i pruža mogućnost zadovoljavajućeg povrata tog ulaganja.

                  […]

                        (23)

                        Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.

                  […]

                        (27)

                        [Puka] opskrba materijalnim uređajem za priopćavanje nije sama po sebi priopćavanje u smislu ove Direktive.

                  […]

                        (33)

                        Isključivo pravo reproduciranja trebalo bi biti podložno iznimci kako bi se dopustile određene privremene radnje reproduciranja, koje su u stvari prolazne ili popratne i koje čine sastavni i bitni dio tehnološkog procesa i čija je jedina svrha ili omogućavanje učinkovitog prijenosa u mreži između trećih strana preko posrednika ili ovlašteno korištenje djela ili drugog predmeta zaštite. Navedene radnje reproduciranja ne smiju kao takve imati neovisnu ekonomsku vrijednost. Ukoliko te radnje zadovoljavaju ove uvjete, ova iznimka trebala bi uključivati i radnje koje omogućuju pregledavanje i pohranjivanje, uključujući one koje omogućuju učinkovit rad prijenosnih sustava, uz uvjet da posrednik ne mijenja informacije i ne upliće se u zakonitu uporabu tehnologije, koja je široko priznata i u uporabi je u industriji, za dobivanje podataka o korištenju informacija. Uporaba bi se trebala smatrati zakonitom ako ju je odobrio nositelj prava ili ako nije ograničena zakonom.”

               4

               Članak 2. Direktive 2001/29, naslovljen „Pravo reproduciranja” glasi kako slijedi:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                        (b)

                        umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;

                        (c)

                        proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;

                        (d)

                        proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i umnoženih primjeraka njihovih filmova;

                        (e)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

               5

               U članku 3. te direktive, naslovljenom „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti”, određeno je:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
               2.   Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu:

                        (a)

                        umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;

                        (b)

                        proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;

                        (c)

                        proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i primjeraka njihovih filmova;

                        (d)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.

                  3.   Prava iz stavaka 1. i 2. ne iscrpljuju se bilo kojom radnjom priopćavanja javnosti ili stavljanja na raspolaganje javnosti određenom ovim člankom.”

               6

               U članku 5. stavcima 1. i 5. spomenute direktive predviđeno je:
               „ 1.   Privremene radnje reproduciranja iz članka 2., koje su prolazne ili popratne i koje čine sastavni i bitan dio tehnološkog postupka i čija je jedina svrha omogućiti:

                        (a)

                        prijenos u mreži između trećih strana putem posrednika; ili

                        (b)

                        ovlašteno korištenje

                  djela ili drugog predmeta zaštite i koje nemaju neovisan gospodarski značaj, izuzete su iz prava reproduciranja predviđenog člankom 2.
               […]
               5.   Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.”

            Nizozemsko pravo

               7

               U članku 1. Auteursweta (nizozemski Zakon o autorskom pravu; u daljnjem tekstu: Zakon o autorskom pravu) propisano je:
               „Autorsko pravo isključivo je pravo autora književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela ili njegovih sljednika da to djelo objave i reproduciraju, uz ograničenja predviđena zakonom.”

               8

               Članak 12. Zakona o autorskom pravu glasi kako slijedi:
               „1.   Priopćavanjem književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela smatra se osobito:

                        1°.

                        priopćavanje cjelovite ili djelomične reprodukcije djela

                  […]”

               9

               Članak 13.a tog zakona predviđa:
               „Nije riječ o reprodukciji književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela u slučaju privremenih radnji reproduciranja koje su prolazne ili popratne te čine sastavni i bitan dio tehnološkog procesa, a čija je jedina svrha

                        a)

                        prijenos djela u mreži između trećih strana preko posrednika ili

                        b)

                        ovlašteno korištenje djelom

                  te nemaju neovisan gospodarski značaj.”

               10

               U članku 2. Weta op de Naburige Rechten (Zakon o srodnim pravima, u daljnjem tekstu: Zakon o srodnim pravima) propisano je:
               „1.   Umjetnik izvođač ima isključivo pravo davanja ovlaštenja za jednu ili više sljedećih radnji:
               […]

                        d.

                        emitiranje, reemitiranje, stavljanje na raspolaganje javnosti ili bilo koji drugi oblik priopćavanja izvedbe djela ili njezine snimke odnosno reprodukcije.

                  […]”

               11

               Članak 6. Zakona o srodnim pravima predviđa:
               „1.   Proizvođač fonograma ima isključivo pravo davanja ovlaštenja za:
               […]

                        c.

                        emitiranje, reemitiranje, stavljanje na raspolaganje javnosti ili bilo koji drugi oblik priopćavanja svojeg fonograma ili njegove reprodukcije.

                  […]”

               12

               Članak 7.a Zakona o srodnim pravima glasi kako slijedi:
               „1.   Proizvođač prvih fiksiranja filmova ima isključivo pravo davanja ovlaštenja za:
               […]

                        c.

                        stavljanje na raspolaganje javnosti prvog fiksiranja svojeg filma ili njegove reprodukcije.

                  […]”

               13

               U članku 8. Zakona o srodnim pravima propisano je:
               „Televizijska kuća ima isključivo pravo davanja ovlaštenja za jednu ili više sljedećih radnji:
               […]

                        e.

                        stavljanje na raspolaganje javnosti ili bilo koji drugi oblik priopćavanja snimki programa ili njegovih reprodukcija, bez obzira na tehnička sredstva korištena u tu svrhu. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Stichting Brein nizozemska je zaklada za zaštitu interesa nositelja autorskih prava.

               15

               J. F. Wullems na više internetskih stranica — među kojima i na vlastitoj stranici www.filmspeler.nl — prodaje različite modele multimedijskog preglednika. On se prodaje pod nazivom „filmspeler”, a riječ je o perifernom uređaju koji djeluje kao instrument povezivanja između izvora slikovnih i/ili zvučnih podataka, s jedne strane, i televizijskog zaslona, s druge strane.

               16

               U taj preglednik J. F. Wullems instalirao je programsku opremu (softver) otvorenog koda koja omogućava pokretanje datoteka u jednostavnom korisničkom sučelju s izbornicima te je u isti integrirao — pritom ga ne mijenjajući — add‑on programe trećih osoba dostupne na internetu, od kojih neki posebno vode do internetskih stranica na kojima su zaštićena djela stavljena na raspolaganje korisnicima interneta bez pristanka nositelja autorskih prava.

               17

               Spomenuti add‑on programi sadržavaju poveznice koje pri aktiviranju daljinskim upravljačem navedenog multimedijskog preglednika vode na internetske stranice sa streamingom, kojima upravljaju treće osobe, a od kojih neke daju pristup digitalnim sadržajima uz pristanak nositeljâ autorskih prava, dok druge takav pristup daju bez navedenog pristanka. Konkretno, funkcija add‑on programa jest crpiti željeni sadržaj internetskih stranica sa streamingom i pokrenuti ga jednostavnim klikom na multimedijskom pregledniku koji prodaje J. F. Wullems, a priključen je na televizijski zaslon.

               18

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje, J. F. Wullems oglašavao je multimedijski preglednik „filmspeler” kao proizvod koji omogućuje da se besplatno i bez poteškoća na televizijskom zaslonu gledaju audiovizualni sadržaji dostupni na internetu bez pristanka nositelja autorskih prava.

               19

               Stichting Brein 22. svibnja 2014. zahtijevao je od J. F. Wullemsa da prestane prodavati navedeni multimedijski preglednik. Dana 1. srpnja 2014. protiv njega je pokrenuo postupak pred sudom koji je uputio zahtjev, tražeći da on u bitnome naloži prestanak prodaje multimedijskih preglednika poput „filmspelera” ili nuđenja hiperpoveznica koje korisnicima omogućavaju nezakonit pristup zaštićenim djelima.

               20

               Stichting Brein pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da je J. F. Wullems prodajom multimedijskog preglednika „filmspeler”„priopćio” djelo „javnosti” protivno člancima 1. i 12. Zakona o autorskom pravu i člancima 2., 6., 7.a i 8. Zakona o srodnim pravima. Te odredbe treba tumačiti s obzirom na članak 3. Direktive 2001/29, koji prenose u nizozemsko pravo. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da sudska praksa Suda ne daje siguran odgovor na pitanje je li u okolnostima o kojima je riječ u glavnom postupku došlo do priopćavanja djela javnosti.

               21

               S druge strane, J. F. Wullems pred sudom koji je uputio zahtjev ističe da je emitiranje u streamingu djela zaštićenih autorskim pravom iz neovlaštenog izvora obuhvaćeno iznimkom iz članka 13.a Zakona o autorskom pravu, koji treba tumačiti s obzirom na članak 5. stavak 1. Direktive 2001/29, koji prenosi u nizozemsko pravo. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, Sud se još nije izjašnjavao o značenju zahtjeva „ovlaštenog korištenja” u smislu čanka 5. stavka 1. točke (b) spomenute direktive.

               22

               U tim je okolnostima Rechtbank Midden‑Nederland (Sud za Središnju Nizozemsku) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da se ‚priopćavanjem javnosti’ u smislu te odredbe smatra kada određena osoba prodaje proizvod (multimedijski preglednik) u koji je instalirala add‑on programe koji sadržavaju poveznice na internetske stranice na kojima su neposredno dostupna autorski zaštićena djela poput filmova, serija i emisija uživo bez pristanka nositelja autorskog prava?

                        2.

                        Postoji li s time u vezi razlika,

                                 —

                                 ako djela zaštićena autorskim pravom prethodno još uopće nisu ili su samo putem pretplate uz pristanak nositelja prava bila objavljena na internetu?

                                 —

                                 ako su add‑on programi — koji sadržavaju poveznice na internetske stranice na kojima su autorski zaštićena djela bez pristanka autora učinjena neposredno dostupnim – slobodno dostupni te ih korisnici sami mogu instalirati u multimedijski preglednik?

                           – ako su internetske stranice i time – bez pristanka nositelja prava – i autorski zaštićena djela na njima dostupni javnosti i bez multimedijskog preglednika?

                        3.

                        Treba li članak 5. Direktive 2001/29 tumačiti na način da se ne može smatrati ‚ovlaštenim korištenjem’ u smislu stavka 1. točke (b) te odredbe kada krajnji korisnik prilikom streaminga autorskim pravom zaštićenog djela s internetske stranice koja pripada trećoj osobi, a na kojoj je to autorskim pravom zaštićeno djelo dostupno bez pristanka nositelja prava, izrađuje privremenu kopiju?

                        4.

                        Ako je odgovor na treće pitanje niječan: je li izrada privremene kopije – koju krajnji korisnik izrađuje prilikom streaminga djela zaštićenog autorskim pravom s internetske stranice na kojoj je navedeno djelo zaštićeno autorskim pravom dostupno bez pristanka nositelja prava – u tom slučaju protivna ‚testu tri koraka’ u smislu članka 5. stavka 5. Direktive 2001/29?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo prethodno pitanje

               23

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da obuhvaća prodaju multimedijskog preglednika poput onoga iz glavnog postupka, u koji su prethodno instalirani add‑on programi dostupni na internetu koji sadržavaju hiperpoveznice na internetske stranice slobodno dostupne javnosti na kojima su bez pristanka nositelja autorskih prava stavljena na raspolaganje tim pravima zaštićena djela.

               24

               Iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da države članice moraju osigurati autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žično ili bežično, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im svatko može pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sam odabere.

               25

               Na temelju te odredbe, autori imaju pravo koje je preventivne naravi i koje im omogućuje da stanu između eventualnih korisnika svojih djela i radnji priopćavanja javnosti koje bi ti korisnici mogli izvršiti, a sve kako bi to mogli zabraniti (presude od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 30. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 28. i navedena sudska praksa).

               26

               S obzirom na to da člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 nije definiran pojam „priopćavanje javnosti”, njegov smisao i doseg valja odrediti s obzirom na ciljeve koji se žele ostvariti tom direktivom i s obzirom na kontekst kojeg je dio odredba koja se tumači (presuda od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 29. i navedena sudska praksa).

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz uvodnih izjava 9. i 10. Direktive 2001/29 proizlazi da ta direktiva ima kao glavni cilj uspostavu višeg stupnja zaštite autora, omogućavajući im dobivanje odgovarajuće naknade za korištenje njihovih djela, osobito prigodom priopćavanja javnosti. Iz toga slijedi da pojam „priopćavanje javnosti” treba tumačiti u širem smislu, kao što je to, uostalom, izričito navedeno u uvodnoj izjavi 23. te direktive (presude od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 36. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 30. i navedena sudska praksa).

               28

               Sud je također naglasio da pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 podrazumijeva pojedinačnu ocjenu (presuda od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 33. i navedena sudska praksa).

               29

               Iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da pojam „priopćavanje javnosti” ujedinjuje dva kumulativna elementa, točnije „radnju priopćavanja” nekog djela i priopćavanje tog djela određenoj „javnosti” (presude od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 37. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 32. i navedena sudska praksa).

               30

               Kako bi se ocijenilo priopćava li korisnik djelo javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, važno je imati u vidu više međusobno dopunjujućih kriterija koji nisu samostalni ni neovisni jedan o drugomu. Budući da se ti kriteriji mogu naći u različitim konkretnim situacijama u vrlo različitom opsegu, valja ih primijeniti i pojedinačno i u njihovoj međusobnoj interakciji (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 78. i 79.; od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 30. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 34.).

               31

               Među tim kriterijima Sud je, kao prvo, istaknuo nezaobilaznu ulogu korisnika. Naime, taj korisnik poduzima radnju priopćavanja kada djeluje, i pritom je u potpunosti svjestan posljedica svojeg postupanja, kako bi omogućio svojim klijentima pristup zaštićenom djelu, i to osobito kada, kad ne bi bilo takvog djelovanja, ti klijenti ne bi načelno mogli uživati emitirano djelo (presude od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 46. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 35. i navedena sudska praksa).

               32

               Sud je potom precizirao da pojam „javnost” obuhvaća neograničen broj potencijalnih adresata te usto podrazumijeva znatan broj osoba (presude od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 32.; od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 41. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 36. i navedena sudska praksa).

               33

               Sud je također podsjetio da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost kvalificiranja radnje kao „priopćavanja javnosti” zaštićenog djela podrazumijeva njegovo priopćavanje na poseban tehnološki način, koji se razlikuje od dotad korištenog načina, ili, ako to nije posrijedi, „novoj javnosti”, odnosno javnosti koju nisu uzeli u obzir nositelji autorskog prava kad su dali ovlaštenje za prvotno priopćavanje javnosti (presude od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 26.; od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 24. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 37.).

               34

               Naposljetku, Sud je u više navrata naglasio da lukrativna narav priopćavanja javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 nije irelevantna (vidjeti osobito presude od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 204.; od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 42. i od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 38.).

               35

               Kada je, kao prvo, riječ o tome je li prodaja multimedijskog preglednika poput onoga u glavnom postupku „radnja priopćavanja” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, treba istaknuti da – kao što to proizlazi iz uvodne izjave 23. Direktive 2001/29 – pravo autora na priopćavanje javnosti, navedeno u spomenutoj odredbi, obuhvaća svaki prijenos ili reemitiranje djela javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja, žično ili bežično, uključujući radiodifuzijsko emitiranje.

               36

               Nadalje, kako to proizlazi iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, za postojanje „radnje priopćavanja” dovoljno je, ponajprije, da se djelo stavi na raspolaganje određenoj javnosti na način da mu osobe od kojih se ona sastoji mogu pristupiti, a da pri tome ne mora biti odlučujuće jesu li se one tom mogućnošću koristile ili ne (vidjeti presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U tom pogledu Sud je već ocijenio da stavljanje na internetsku stranicu poveznica na koje je moguće kliknuti, a koje vode do zaštićenih djela objavljenih bez ograničenja pristupa na drugoj internetskoj stranici, nudi korisnicima prve stranice izravan pristup navedenim djelima (presuda od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 18.; vidjeti također u tom smislu rješenje od 21. listopada 2014., BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, t. 15. i presudu od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 43.).

               38

               Takav je slučaj i s prodajom multimedijskog preglednika poput onoga u glavnom postupku.

               39

               Točno je da – kako to proizlazi iz uvodne izjave 27. Direktive 2001/29 –puka opskrba materijalnim uređajem za priopćavanje nije sama po sebi „priopćavanje” u smislu te direktive.

               40

               Međutim, u tom je pogledu Sud ocijenio da – kada je riječ o opremanju hotelskih soba televizijskim uređajima – iako „puka opskrba materijalnim uređajima” nije sama po sebi „priopćavanje” u smislu Direktive 2001/29, ona može tehnički omogućiti pristup javnosti radiodifuzijskim djelima. Prema tome, ako posredstvom na taj način postavljenih televizijskih uređaja hotelska ustanova distribuira signal svojim klijentima koji su odsjeli u sobama tog hotela, riječ je o priopćavanju javnosti, bez obzira na primijenjenu tehniku prijenosa signala (presuda od 7. prosinca 2006., SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 46).

               41

               Na isti način valja smatrati da u predmetnom slučaju nije riječ o „pukoj” opskrbi materijalnim uređajima za priopćavanje. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točkama 53. i 54. svojeg mišljenja, J. F. Wullems, potpuno svjestan posljedica svojeg postupanja, u multimedijski preglednik „filmspeler”, koji prodaje, prethodno instalira add‑on programe koji kupcima tog preglednika posebno omogućavaju da bez pristanka nositeljâ autorskih prava pristupe zaštićenim djelima objavljenima na stranicama sa streamingom i da ih gledaju na zaslonima svojih televizora (vidjeti po analogiji presudu od 7. prosinca 2006., SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 42.). Budući da ta radnja omogućava uspostavljanje izravne veze između internetskih stranica koje emitiraju krivotvorena djela i kupaca spomenutog multimedijskog preglednika, bez kojeg bi potonji mogli samo uz poteškoće uživati u zaštićenim djelima, takva se aktivnost ne može izjednačiti s pukom opskrbom materijalnim uređajima, navedenom u uvodnoj izjavi 27. Direktive 2001/29. U tom pogledu iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da javnost ne može jednostavno doći do internetskih stranica sa streamingom o kojima je riječ u glavnom postupku, pri čemu se većina njih često mijenja.

               42

               Slijedom navedenoga, treba smatrati da se prodajom multimedijskog preglednika poput onoga u glavnom postupku omogućava da se, s obzirom na prethodno instalirane add‑on programe, putem strukturiranih izbornika pristupi poveznicama koje oni sadrže – a koje pri aktiviranju daljinskim upravljačem tog multimedijskog preglednika korisnicima daju izravan pristup zaštićenim djelima objavljenima bez pristanka nositeljâ autorskih prava – te da tu opskrbu valja smatrati radnjom priopćavanja u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               43

               Kao drugo, da bi bila obuhvaćena pojmom „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, još je potrebno da su zaštićena djela doista priopćena određenoj javnosti (presuda od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 31.).

               44

               U tom pogledu Sud je precizirao, s jedne strane, da pojam „javnost” podrazumijeva određeni minimalni prag, što iz tog pojma isključuje vrlo malen odnosno neznatan broj osoba. S druge strane, da bi se utvrdio taj broj, treba uzeti u obzir kumulativan učinak koji proizlazi iz stavljanja djelâ na raspolaganje mogućim adresatima. Stoga je bitno znati koliko osoba ima pristup istom djelu, ne samo istodobno nego i uzastopno (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2012., Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, t. 35.; od 27. veljače 2014., OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, t. 28. i od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               45

               U predmetnom slučaju valja istaknuti da je, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, znatan broj osoba kupio multimedijski preglednik „filmspeler”. Nadalje, priopćavanje o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaća sve potencijalne kupce tog preglednika kojima je dostupna internetska veza. Te osobe mogu istodobno pristupiti zaštićenim djelima njihovim emitiranjem putem streaminga na internetu. Na taj način spomenuto priopćavanje obuhvaća neograničen broj potencijalnih adresata i podrazumijeva znatan broj osoba (vidjeti po analogiji presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 35. i 36.).

               46

               Iz navedenoga slijedi da su u glavnom postupku zaštićena djela doista priopćena određenoj „javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               47

               Kada je, nadalje, riječ o pitanju jesu li ta djela priopćena „novoj” javnosti u smislu sudske prakse navedene u točki 33. ove presude, treba istaknuti da je Sud u presudi od 13. veljače 2014., Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 24. i 31.) i u rješenju od 21. listopada 2014., BestWater International (C‑348/13, EU:C:2014:2315) ocijenio da je nova javnost ona koju nositelji autorskog prava nisu uzeli u obzir kad su dali ovlaštenje za prvotno priopćavanje. U presudi od 8. rujna 2016., GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 43.) Sud je naglasio da se tim odlukama potvrđuje važnost ovlaštenja koje daje nositelj autorskog prava za zaštićena djela stavljena na slobodno raspolaganje na internetskoj stranici, s obzirom na članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29, kojim je izričito propisano da nositelj autorskog prava mora dati ovlaštenje za svaku radnju priopćavanja djela javnosti.

               48

               Naime, iz presuda navedenih u prethodnoj točki proizlazi da se stavljanje na internetsku stranicu hiperpoveznica koje upućuju na zaštićeno djelo stavljeno na slobodno raspolaganje na drugoj internetskoj stranici uz pristanak nositelja autorskog prava na tom djelu ne može kvalificirati kao „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. U tom pogledu Sud je utvrdio da, s obzirom na to da je i sve dok je to djelo slobodno raspoloživo na internetskoj stranici kojoj se može pristupiti uz pomoć hiperpoveznice, treba smatrati da su nositelji autorskog prava na tom djelu, dajući ovlaštenje za takvo priopćavanje, uzeli u obzir kao javnost sve korisnike interneta, tako da radnja priopćavanja nije bila upućena novoj javnosti. Međutim, iz tih presuda ne može se izvesti isti zaključak ako spomenuto ovlaštenje ne postoji (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 42. i 43.).

               49

               Sud je stoga najprije ocijenio da treba smatrati da — kad je utvrđeno da je osoba koja pruža izravan pristup zaštićenim djelima znala ili trebala znati da je hiperpoveznica koju je postavila omogućila pristup djelu koje je nezakonito objavljeno na internetu — postavljanje te poveznice predstavlja „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Sud je potom dodao da isto vrijedi i za slučaj da ta poveznica korisnicima internetske stranice na kojoj se nalazi omogućuje zaobilaženje mjera ograničenja koje je postavila stranica na kojoj se nalazi zaštićeno djelo da bi se pristup javnosti ograničio samo na pretplatnike, pri čemu postavljanje takve poveznice tada predstavlja namjernu intervenciju bez koje se navedeni korisnici ne bi mogli koristiti prenesenim djelima. Naposljetku, Sud je upozorio na to da, kada se poveznice postavljaju s ciljem stjecanja dobiti, od osobe koja ih postavlja može se očekivati da izvrši potrebne provjere kako bi se uvjerila da predmetno djelo nije nezakonito objavljeno na internetskoj stranici na koju upućuju navedene hiperpoveznice, tako da valja pretpostaviti da je to postavljanje izvršeno s punom sviješću o tome da je navedeno djelo zaštićeno i da možda ne postoji ovlaštenje nositelja autorskog prava za objavljivanje na internetu. U takvim okolnostima, i pod uvjetom da ta oboriva pretpostavka nije oborena, radnja postavljanja poveznice koja upućuje na djelo nezakonito objavljeno na internetu predstavlja „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 (vidjeti presudu od 8. rujna 2016., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, t. 49. do 51.).

               50

               U predmetnom slučaju nedvojbeno je to da je multimedijski preglednik „filmspeler” prodavan s punom sviješću o činjenici da add‑on programi koji sadržavaju hiperpoveznice i prethodno su instalirani u spomenuti preglednik daju pristup djelima nezakonito objavljenima na internetu. Naime, kao što je to istaknuto u točki 18. ove presude, prilikom oglašavanja tog multimedijskog preglednika posebno se navodila mogućnost da se s pomoću njega besplatno i bez poteškoća na televizijskom zaslonu gledaju audiovizualni sadržaji dostupni na internetu bez pristanka nositelja autorskih prava.

               51

               Osim toga, ne može se osporiti da je spomenuti multimedijski preglednik prodavan s ciljem stjecanja dobiti, s obzirom na to da se njegova kupovna cijena plaćala poglavito radi dobivanja izravnog pristupa zaštićenim djelima dostupnima na stranicama sa streamingom bez pristanka nositelja autorskih prava. Kao što to naglašava portugalska vlada, glavna odlika navedenog multimedijskog preglednika za njegove potencijalne kupce upravo je to da su u njega prethodno instalirani programi koji korisnicima omogućuju pristup stranicama na kojima su bez pristanka nositelja autorskih prava stavljeni na raspolaganje tim pravima zaštićeni filmovi.

               52

               Prema tome, treba smatrati da prodaja takvog multimedijskog preglednika predstavlja „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

               53

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da obuhvaća prodaju multimedijskog preglednika poput onoga iz glavnog postupka, u koji su prethodno instalirani add‑on programi dostupni na internetu koji sadržavaju hiperpoveznice na internetske stranice slobodno dostupne javnosti na kojima su bez pristanka nositelja autorskih prava stavljena na raspolaganje javnosti njima zaštićena djela.

            Treće i četvrto prethodno pitanje

         Dopuštenost

               54

               Komisija je u svojim očitovanjima istaknula da su treće i četvrto pitanje hipotetske naravi jer se odnose na emitiranje u streamingu djela zaštićenih autorskim pravom, a ne na prodaju multimedijskog preglednika.

               55

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (vidjeti osobito presudu od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnima da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presudu od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               57

               To, međutim, u ovom predmetu nije tako. Naime, dokazana je veza trećeg i četvrtog pitanja sa stvarnošću glavnog postupka jer je sud koji je uputio zahtjev – u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje što ga je Sud podnio na temelju članka 101. svojeg Poslovnika — pojasnio da mu je odgovor na ta pitanja nužan za donošenje odluke o zahtjevu tužitelja u glavnom postupku, koji je od njega, među ostalim, zatražio da presudi da gledanje putem streaminga djela zaštićenih autorskim pravom iz neovlaštenog izvora nije „ovlašteno korištenje” u smislu članka 5. Direktive 2001/29.

               58

               Posljedično, spomenuta su pitanja dopuštena.

         Meritum

               59

               Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članka 5. stavaka 1. i 5. Direktive 2001/29 tumačiti na način da izrada na multimedijskom pregledniku poput onoga u glavnom postupku privremene kopije djela zaštićenog autorskim pravom prilikom streaminga s internetske stranice koja pripada trećoj osobi i na kojoj je to djelo dostupno bez pristanka nositelja autorskog prava ispunjava uvjete navedene u spomenutim odredbama.

               60

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2001/29, radnja reproduciranja izuzeta je iz prava reproduciranja predviđenog u njezinu članku 2. ako ispunjava sljedećih pet uvjeta:

                        —

                        privremena je;

                        —

                        prolazna je ili popratna;

                        —

                        čini sastavni i bitan dio tehnološkog postupka;

                        —

                        jedina joj je svrha omogućiti ili prijenos u mreži između trećih strana putem posrednika ili ovlašteno korištenje djela ili drugog predmeta zaštite i

                        —

                        nema neovisan gospodarski značaj.

               61

               Najprije valja istaknuti da su ti uvjeti kumulativni u tom smislu da nepoštovanje samo jednog od njih dovodi do toga da radnja reproduciranja nije izuzeta na temelju članka 5. stavka 1. Direktive 2001/29 iz prava reproduciranja predviđenog u njezinu članku 2. (presuda od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 55.; rješenje od 17. siječnja 2012., Infopaq International, C‑302/10, EU:C:2012:16, t. 26.).

               62

               Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da se gore navedeni uvjeti trebaju usko tumačiti jer članak 5. stavak 1. spomenute direktive predstavlja iznimku od njome ustanovljenog općeg pravila koje zahtijeva da nositelj autorskog prava daje ovlaštenje za svako reproduciranje zaštićenog djela (presude od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 56. i 57. i od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 162.; rješenje od 17. siječnja 2012., Infopaq International, C‑302/10, EU:C:2012:16, t. 27. i presuda od 5. lipnja 2014., Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, t. 23.).

               63

               To vrijedi osobito zato što se spomenuta iznimka mora tumačiti s obzirom na članak 5. stavak 5. Direktive 2001/29, prema kojem je ta iznimka primjenjiva samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava (presuda od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 58.).

               64

               Kada je riječ o uvjetu prema kojem je jedina svrha predmetnog tehnološkog postupka omogućiti ili prijenos u mreži između trećih strana putem posrednika ili ovlašteno korištenje djela ili drugog predmeta zaštite, sud koji je uputio zahtjev ističe da radnje reproduciranja o kojima je riječ u glavnom postupku ne omogućavaju spomenuti prijenos. Stoga valja ispitati je li jedina svrha tih radnji omogućiti ovlašteno korištenje djela ili drugog predmeta zaštite.

               65

               U tom pogledu, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 33. Direktive 2001/29, korištenje bi se trebalo smatrati ovlaštenim ako ga je odobrio nositelj prava ili ako nije ograničeno zakonom (vidjeti također presudu od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 168. i rješenje od 17. siječnja 2012., Infopaq International, C‑302/10, EU:C:2012:16, t. 42.).

               66

               Budući da nositelji autorskih prava nisu odobrili korištenje djelima o kojima je riječ u glavnom postupku, valja ocijeniti je li cilj spornih radnji omogućiti korištenje djelima koje nije ograničeno zakonom, pri čemu svakako treba uzeti u obzir, kao što je to navedeno u točki 63. ove presude, činjenicu da je iznimka iz članka 5. Direktive 2001/29 primjenjiva samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.

               67

               U presudi od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 170. do 172.) Sud je utvrdio da je percepcija gledatelja ta da prolazne radnje reproduciranja o kojima je riječ u ovom predmetu — koje osiguravaju ispravno funkcioniranje satelitskog dekodera i televizijskog zaslona — omogućuju prikazivanje emisija koje sadržavaju zaštićena djela. U tom pogledu Sud je ocijenio da prikazivanje tih emisija, to jest njihov prijam i gledanje u privatnom okruženju, samo po sebi nije radnja ograničena zakonom i da se takvo prikazivanje treba smatrati ovlaštenim u slučaju emisija koje potječu iz drugih država članica, a prikazuju se posredstvom inozemnog dekodera. Sud je zaključio da je jedina svrha radnji reproduciranja o kojima je riječ omogućiti „ovlašteno korištenje” u smislu članka 5. stavka 1. točke (b) Direktive 2001/29.

               68

               Jednako tako, u rješenju od 17. siječnja 2012., Infopaq International (C‑302/10, EU:C:2012:16, t. 44. i 45.) Sud je utvrdio da pripremanje sažetka novinskih članaka, unatoč tome što ga nisu odobrili nositelji autorskih prava na tim člancima, nije ograničeno zakonom, tako da se sporno korištenje ne može smatrati neovlaštenim.

               69

               Suprotno tomu, u okolnostima poput onih u glavnom postupku i uzimajući u obzir osobito sadržaj oglasa koji se tiču spornog multimedijskog preglednika, a spomenuti su u točki 18. ove presude, te činjenicu, istaknutu u točki 51. ove presude, da je glavna odlika navedenog preglednika za njegove potencijalne kupce ta da su u njega prethodno instalirani dotični add‑on programi, treba smatrati da kupac takvog preglednika u načelu namjerno i svjesno prihvaća besplatnu i neovlaštenu ponudu zaštićenih djela.

               70

               Također treba načelno smatrati da je izrada na multimedijskom pregledniku poput onoga u glavnom postupku privremene kopije djela zaštićenog autorskim pravom prilikom streaminga s internetske stranice koja pripada trećoj osobi i na kojoj je to djelo dostupno bez pristanka nositelja autorskog prava takve naravi da je u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem tih djela i da bezrazložno dovodi u pitanje zakonite interese nositelja prava jer, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 78. i 79. svojeg mišljenja, obično dovodi do smanjenja zakonitih transakcija koje se odnose na ta zaštićena djela, što neopravdano šteti nositeljima autorskih prava (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 39.).

               71

               Iz toga slijedi da navedene radnje ne ispunjavaju uvjete iz članka 5. stavaka 1. i 5. Direktive 2001/29.

               72

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće i četvrto prethodno pitanje valja odgovoriti tako da odredbe članka 5. stavaka 1. i 5. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da izrada na multimedijskom pregledniku poput onoga u glavnom postupku privremene kopije djela zaštićenog autorskim pravom prilikom streaminga s internetske stranice koja pripada trećoj osobi i na kojoj je to djelo dostupno bez pristanka nositelja autorskog prava ne ispunjava uvjete navedene u spomenutim odredbama.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da obuhvaća prodaju multimedijskog preglednika poput onoga iz glavnog postupka, u koji su prethodno instaliraniadd‑on programi dostupni na internetu koji sadržavaju hiperpoveznice na internetske stranice slobodno dostupne javnosti na kojima su bez pristanka nositelja autorskih prava stavljena na raspolaganje javnosti njima zaštićena djela.

                        2.

                           Odredbe članka 5. stavaka 1. i 5. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da izrada na multimedijskom pregledniku poput onoga u glavnom postupku privremene kopije djela zaštićenog autorskim pravom prilikom streaminga s internetske stranice koja pripada trećoj osobi i na kojoj je to djelo dostupno bez pristanka nositelja autorskog prava ne ispunjava uvjete navedene u spomenutim odredbama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. prosinca 2011.#Chalkor AE Epexergasias Metallon protiv Europske komisije.#Žalba - Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet C-386/10 P.


Presuda Suda (peto vijeće) od 14. prosinca 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Ujedinjene Kraljevine. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/49/EZ. # Predmet C-138/06.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 10. veljače 2010. # O2 (Germany) GmbH & Co. OHG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje. # Predmet T-344/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. srpnja 2011.#Brahim Samba Diouf protiv Ministre du Travail, de l’Emploi et de l’Immigration.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif - Luksemburg.#Direktiva 2005/85/EZ.#Predmet C-69/10.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. listopada 2015.#Ville de Mons protiv Base Company SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Mons.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/20/EZ – Članak 13. – Naknada za prava na instalaciju opreme – Područje primjene – Općinski propis kojim se uvodi porez na teret vlasnika antenskih stupova i jarbola mobilne telefonije.#Predmet C-346/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/20/EZ — Članak 13. — Naknada za prava na instalaciju opreme — Područje primjene — Općinski propis kojim se uvodi porez na teret vlasnika antenskih stupova i jarbola mobilne telefonije“
      U predmetu C‑346/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Mons (Belgija), odlukom od 7. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 25. lipnja 2013., u postupku

         Ville de Mons

      protiv

         Base Company SA, prijašnji KPN Group Belgium SA,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ville de Mons, N. Fortemps, avocate,

               —

               za Base Company SA, prijašnji KPN SA, A. Verheyden, S. Champagne i M. Derijke, avocats,

               —

               za belgijsku vladu, J. Van Holm, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Bourtembourga, avocat,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Base Company SA, nekadašnjeg KPN Group Belgium SA (u daljnjem tekstu: Base Company), i Ville de Mons (Grada Monsa) vezano uz porez na antenske stupove i jarbole mobilne radiotelefonije postavljene na području tog grada.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive o ovlaštenju naslovljen „Cilj i opseg“ u svojem stavku 2. određuje:
               „Ova Direktiva se primjenjuje na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.“

               4

               U članku 2. stavku 2. točki (a) te direktive navodi se sljedeća definicija:
               „‚opće ovlaštenje’ znači pravni okvir koji je utvrdila država članica kojim se osiguravaju prava na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te predviđaju posebne obveze sektora koje se mogu primijeniti na sve ili na određene vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, u skladu s ovom Direktivom“.

               5

               U članku 13. navedene direktive, naslovljenom „Naknade za prava korištenja i prava na instalaciju opreme“, navodi se sljedeće:
               „Države članice mogu nadležnom tijelu dozvoliti da uvede naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javnog ili privatnog vlasništva koje odražavaju potrebu osiguranja optimalnog korištenja tih resursa. Države članice osiguravaju da su te naknade objektivno opravdane, transparentne, nediskriminirajuće i proporcionalne u odnosu na njihovu namjenu i uzimaju u obzir ciljeve iz članka 8. [Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)]“.

         Belgijsko pravo

               6

               Općinsko vijeće Ville de Monsa usvojilo je 5. ožujka 2007. porezni propis kojim je uveden porez na antenske stupove i jarbole mobilne telefonije (u daljnjem tekstu: porezni propis), s primjenom za porezno razdoblje 2007. i za sljedeće godine.

               7

               U članku 1. poreznog propisa, naslovljenom „Predmet poreza“, precizira se da se navedeni porez primjenjuje na „antenske stupove ili jarbole od određene važnosti, koji su samostojeće konstrukcije, postojeće tijekom razdoblja oporezivanja, čija je namjena podupiranje različitih vrsta antena potrebnih za uredno funkcioniranje mreže mobilne telekomunikacije, a koje nije bilo moguće smjestiti na postojeće lokacije (krovove, crkve, itd.)“.

               8

               Prema članku 3. stavku 1. tog poreznog propisa, naslovljenom „Obveznici poreza“, navedeni porez dužne su plaćati „sve fizičke ili pravne osobe koje su vlasnici stvari iz članka 1. [poreznog propisa]“.

               9

               U članku 4. poreznog propisa, naslovljenom „Porezna stopa“, određuje se da porez o kojem je riječ u glavnom postupku iznosi 2500 eura, a plaća se po antenskom stupu ili jarbolu mobilne telefonije.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Iz spisa kojim Sud raspolaže razvidno je da je Base Company operator javnih telekomunikacijskih mreža i, po toj osnovi, vlasnik i koncesionar mreže stupova na području grada Monsa na koje se postavljaju telekomunikacijske antene mobilne telefonije.

               11

               Nadležna tijela Ville de Monsa izdala su sukladno poreznom propisu tri opomene‑obavijesti o nepodmirenim dugovanjima, vezano uz obveze društva Base Company u pogledu plaćanja poreza o kojem je riječ u glavnom postupku za porezno razdoblje 2008. godine u ukupnom iznosu od 7500 eura. Protiv navedenih opomena‑obavijesti o nepodmirenim dugovanjima podnesen je prigovor Općinskom vijeću Ville de Monsa. Nakon što je prigovor odbijen, protiv tih opomena pokrenuta je tužba pred Tribunal de première instance de Mons, koji ih je ukinuo. Ville de Mons uložio je žalbu na tu presudu pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. Potonji izražava sumnju u mogućnost primjene članaka 13. Direktive o ovlaštenju u predmetu iz glavnog postupka.

               12

               U tim je okolnostima Cour d’appel de Mons odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećem pitanju:
               „Zabranjuje li članak 13. Direktive [o ovlaštenju] lokalnim i područnim jedinicama da iz proračunskih ili drugih razloga oporezuju gospodarsku djelatnost telekomunikacijskih operatora koja se na njihovu području [očituje] kroz prisutnost stupova, jarbola ili antena [mobilne radiotelefonije] namijenjenih toj djelatnosti?“

         Prethodno pitanje

               13

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u osnovi pita treba li članak 13. Direktive o ovlaštenju tumačiti na način da se on protivi propisivanju poreza, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, vlasnicima samostojećih konstrukcija, poput antenskih stupova ili jarbola, čija je namjena podupiranje antena nužnih za funkcioniranje mobilne telekomunikacijske mreže, a koje nije bilo moguće smjestiti na postojeće lokacije.

               14

               Treba prije svega podsjetiti da se u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive o ovlaštenju, ta direktiva primjenjuje na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (presuda Belgacom i Mobistar, C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 35.).

               15

               Ta direktiva ne propisuje samo pravila u vezi s postupkom odobravanja općih ovlaštenja ili prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva, kao i u vezi sa sadržajem tih ovlaštenja, nego i pravila u vezi s vrstom pa čak i opsegom novčanih naknada koje su povezane s navedenim postupcima, a koje države članice mogu propisati na teret poduzeća u sektoru elektroničkih komunikacijskih usluga (presuda Belgacom i Mobistar, C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 29. i navedena sudska praksa).

               16

               Prema ustaljenoj praksi Suda, u okviru Direktive o ovlaštenju države članice ne mogu ubirati dodatne poreze ili naknade u odnosu na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, osim onih koji su predviđeni tom direktivom (vidjeti u tom smislu presude Vodafone España i France Telecom España, C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:446, t. 28. i 29., te Belgacom i Mobistar, C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               17

               Slijedom navedenog, kao što je to u osnovi naveo i nezavisni odvjetnik u točkama 33. do 36. svojeg mišljenja, da bi se odredbe Direktive o ovlaštenju mogle primijeniti na porez poput onog iz glavnog postupka, oporezivi događaj treba biti vezan uz postupak općeg ovlaštenja koji osigurava, sukladno članku 2. stavku 2. točki (a) Direktive o ovlaštenju, pravo na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Francuska, C‑485/11, EU:C:2013:427, t. 30., 31. i 34.; Vodafone Malta i Mobisle Communications, C‑71/12, EU:C:2013:431, t. 24. i 25., te Fratelli De Pra i SAIV, C‑416/14, EU:C:2015:617, t. 41.).

               18

               Sud je s tim u vezi podsjetio, kada je riječ o članku 13. Direktive o ovlaštenju na koji se i odnosi pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, ta odredba ne obuhvaća sve naknade kojima podliježe infrastruktura koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (presuda Belgacom i Mobistar, C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 34.).

               19

               Naime, taj članak odnosi se na uvjete pod kojima se mogu ubirati naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod nekretnina u javnom ili privatnom vlasništvu (presuda Belgacom i Mobistar, C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 31. i navedena sudska praksa).

               20

               U predmetnom slučaju, iz odluke u kojoj se postavlja prethodno pitanje razvidno je da su porez o kojem je riječ u glavnom postupku dužne plaćati „sve fizičke ili pravne osobe koje su vlasnici stvari“, dakle „antensk[ih] stupov[a] ili jarbol[a] od određene važnosti, koji su samostojeće konstrukcije […] čija je namjena podupiranje različitih vrsta antena potrebnih za uredno funkcioniranje mreže mobilne telekomunikacije, a koje nije bilo moguće smjestiti na postojeće lokacije (krovove, crkve…)“.

               21

               Prema praksi Suda, izraz „resursi“ i izraz „instalacija“ iz članka 13. Direktive o ovlaštenju ukazuju na materijalnu infrastrukturu koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga odnosno na stvarnu instalaciju tih resursa na dotičnoj nekretnini u javnom ili privatnom vlasništvu (presuda Belgacom i Mobistar, C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 33. i navedena sudska praksa).

               22

               Stoga, iako je porez koji je predmet glavnog postupka propisan na teret vlasnika antenskih stupova i jarbola namijenjenih podupiranju antena potrebnih za uredno funkcioniranje mobilne telekomunikacijske mreže, a one predstavljaju materijalnu infrastrukturu koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, ne može se zaključiti da taj porez ima osobine naknade propisane na teret poduzeća koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže i usluge u zamjenu za pravo na instalaciju opreme.

               23

               Nadalje, kao što proizlazi iz očitovanja dostavljenih Sudu, oporezivi događaj kod tog poreza, propisanog na teret svih vlasnika antenskih stupova ili jarbola bez obzira na to je li on i nositelj ovlaštenja dodijeljenog na temelju Direktive o ovlaštenju, nije u vezi s postupkom odobravanja općih ovlaštenja koji poduzećima omogućuju da pružaju elektroničke komunikacijske mreže i usluge, a što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               24

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 13. Direktive o ovlaštenju treba tumačiti na način da se on ne protivi propisivanju poreza, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na teret vlasnika samostojećih konstrukcija, kao što su antenski stupovi ili jarboli, čija je namjena podupiranje antena potrebnih za funkcioniranje mobilne telekomunikacijske mreže, a koje nije bilo moguće smjestiti na postojeće lokacije.

         Troškovi

               25

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) treba tumačiti na način da se on ne protivi propisivanju poreza, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na teret vlasnika samostojećih konstrukcija, kao što su antenski stupovi ili jarboli, čija je namjena podupiranje antena potrebnih za funkcioniranje mobilne telekomunikacijske mreže, a koje nije bilo moguće smjestiti na postojeće lokacije.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 17. prosinca 2015.#Carlos Bowles protiv Europske središnje banke.#Javna služba – Osoblje ESB‑a – Članovi odbora osoblja – Primici od rada – Plaća – Dodatno povećanje plaće – Ispunjavanje uvjeta.#Predmet F-94/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. lipnja 1990. # Alfons Berkenheide protiv Hauptzollamt Münster. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Poljoprivreda - Dodatna pristojba za mlijeko. # Predmet C-67/89.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. lipnja 2015.#Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG protiv Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička organizacija tržišta – Šećer – Naknada za troškove skladištenja – Uredba (EEZ) br. 1998/78 – Članak 14. stavak 3. – Uredba (EEZ) br. 2670/81 – Članak 2. stavak 2. – Zamjena C šećera za potrebe izvoza – Pretpostavke – Stvarna zamjena C šećera zamjenskim šećerom – Zamjena koju je moguće izvršiti samo šećerom koji je proizveo proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice – Valjanost s obzirom na članke 34. i 35. UFEU‑a.#Predmet C-51/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      11. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Zajednička organizacija tržišta — Šećer — Naknada za troškove skladištenja — Uredba (EEZ) br. 1998/78 — Članak 14. stavak 3. — Uredba (EEZ) br. 2670/81 — Članak 2. stavak 2. — Zamjena C šećera za potrebe izvoza — Pretpostavke — Stvarna zamjena C šećera zamjenskim šećerom — Zamjena koju je moguće izvršiti samo šećerom koji je proizveo proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice — Valjanost s obzirom na članke 34. i 35. UFEU‑a“
      U predmetu C‑51/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Njemačka), odlukom od 17. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 4. veljače 2014., u postupku

         Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

      protiv

         Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. siječnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG, D. Ehle, Rechtsanwalt,

               —

               za Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung, W. Wolski i J. Jakubiec, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Rossi i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. stavka 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 1998/78 od 18. kolovoza 1978. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu sustava naknade za troškove skladištenja u sektoru šećera (SL L 231, str. 5.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 1714/88 od 13. lipnja 1988. (SL L 152, str. 23., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1998/78), kao i na tumačenje i valjanost članka 2. stavka 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2670/81 od 14. rujna 1981. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu proizvodnje izvan kvote u sektoru šećera (SL L 262, str. 14.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 3892/88 od 14. prosinca 1988. (SL L 346, str. 29., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2670/81).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Pfeifer & Langen) i Bundesanstalta für Landwirtschaft und Ernährung (Savezni ured za poljoprivredu i hranu, u daljnjem tekstu: BLE), u vezi s povratom naknada za troškove skladištenja koje je društvo Pfeifer & Langen navodno nepravilno steklo oštetivši financijske interese Europske unije.

         Pravni okvir

         Uredba (EEZ) br. 1785/81

               3

               Uvodne izjave 3., 11. i 15. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1785/81 od 30. lipnja 1981. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru šećera (SL L 177, str. 4.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1069/89 od 18. travnja 1989. (SL L 114, str. 1., u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), glasile su kako slijedi:
               „[…] radi osiguranja održavanja nužnih jamstava zaposlenja i životnog standarda [Unijinih] proizvođača šećerne repe i šećerne trske, potrebno je predvidjeti zasebne mjere za stabilizaciju tržišta šećera […];
               […]
               […] razlozi koji su do sada vodili [Uniju] da zadrži sustav proizvodnih kvota za sektore šećera […] i dalje su utemeljeni; […] međutim, potrebno je promijeniti taj sustav kako bi se uzeo u obzir nedavni razvoj proizvodnje i kako bi se [Uniji] dali potrebni instrumenti za osiguranje da proizvođači na pravedan, ali i učinkovit način sâmi u potpunosti snose troškove prodaje viškova [Unijine] proizvodnje u odnosu na potrošnju; […]
               […]
               […] s obzirom na to da su proizvodne kvote koje su dodijeljene poduzećima sredstvo kojim se proizvođačima jamče cijene Zajednice i prodaja njihove proizvodnje, prijenos kvota mora se provesti uzimajući u obzir interese svih uključenih stranaka, a osobito proizvođača šećerne repe i šećerne trske;
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 8. stavci 1. i 2. Osnovne uredbe navodi:
               „1.   Pod uvjetima utvrđenima u ovom članku, utvrđuje se sustav naknade za troškove skladištenja koji obuhvaća paušalnu naknadu koja se financira iz doprinosa.
               […]
               2.   Države članice paušalno vraćaju troškove skladištenja:

                        —

                        bijelog šećera,

                  […]
               koji su proizvedeni iz repe ili trske ubrane u [Uniji].
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 24. Osnovne uredbe za svako prodajno razdoblje, odnosno od 1. srpnja jedne godine do 30. lipnja sljedeće godine, određivao je osnovne količine „A šećera“ i „B šećera“ koje je svaka država članica bila dužna raspodijeliti među proizvođačima šećera s poslovnim nastanom na njezinu državnom području (u daljnjem tekstu: proizvođači). Na taj su način proizvođačima bile dodijeljene kvota A i kvota B za svako prodajno razdoblje. Sve količine šećera proizvedene povrh kvota A i B bile su označene kao „C šećer“.

               6

               U skladu s člankom 26. te uredbe:
               „1.   […] C šećer koji nije prenesen na temelju članka 27. […] ne može se prodati na unutarnjem tržištu […] i mora se izvesti u prirodnom stanju prije 1. siječnja nakon završetka predmetnog prodajnog razdoblja.
               [Članak 8. ne primjenjuje se] na taj šećer […].
               […]
               3.   Podrobna pravila za primjenu ovog članka donose se u skladu s postupkom utvrđenim u članku 41.
               […]“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1998/78

               7

               Uredba br. 1998/78 utvrđuje pravila primjene sustava naknade za troškove skladištenja šećera koji je uspostavljen člankom 8. Osnovne uredbe.

               8

               Članak 14. stavak 3. te uredbe određuje:
               „Kad je količina C šećera za potrebe izvoza zamijenjena istom količinom A šećera ili B šećera, tada se u svrhe naknade zamijenjena količina smatra A šećerom od dana kada su ispunjene izvozne carinske formalnosti.“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 2670/81

               9

               Donesena na temelju članka 26. stavka 3. Osnovne uredbe, Uredba br. 2670/81 utvrđivala je pretpostavke pod kojima se smatra da je obavljen izvoz C šećera.

               10

               Uvodna izjava 5. Uredbe br. 2670/81 glasila je kako slijedi:
               „[…] proizvođač mora imati mogućnost izvoziti šećer […] koji nije on sâm proizveo; […] u tom je slučaju potrebno predvidjeti plaćanje paušalnog iznosa koji se u svakom slučaju može smatrati naknadom za svaku korist koja proizlazi iz takve zamjene;
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 2. stavak 2. te uredbe predviđao je:
               „Dokaz [o izvozu C šećera] podnosi se u obliku:

                        a)

                        izvozne dozvole koju je proizvođaču izdala […] nadležna agencija države članice, navedena u stavku 1.;

                        b)

                        dokumenata […] koji su potrebni za vraćanje osiguranja;

                        c)

                        proizvođačeve izjave da je on proizveo C šećer […].

                  […]
               Međutim, predmetni proizvođač može pri izvozu zamijeniti C šećer drugim bijelim šećerom u stanju prema [oznaci 1701 kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.)] ili C izoglukozu drugom izoglukozom, koje je proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. U tom slučaju proizvođač koji provodi zamjenu mora platiti […] iznos od 1,25 [eura] za 100 kilograma […].
               […]“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da je primjenom članka 8. stavka 2. Osnovne uredbe proizvođač šećera društvo Pfeifer & Langen primalo naknadu za troškove skladištenja bijelog šećera u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera (u daljnjem tekstu: ZOT šećera) tijekom prodajnih razdoblja 1987./1988. do 1996./1997.

               13

               Između 1997. i 2003. društvo Pfeifer & Langen bilo je predmet istrage o prijevari u vezi s naknadom za troškove skladištenja bijelog šećera tijekom navedenih prodajnih razdoblja. U tom mu je smislu osobito prigovoreno da je tijekom prodajnog razdoblja 1990./1991. jednu količinu šećera proizvedenog preko proizvodnih kvota, u tom slučaju kvalificiranog kao „C šećer“, prijavilo kao šećer podoban za naknadu.

               14

               Pfeifer & Langen u tom je pogledu naveo da je tijekom prodajnog razdoblja 1990./1991. kupio jednu količinu šećera unutar kvote, u tom slučaju označenog kao „A šećer“ ili „B šećer“, proizvedenog u Francuskoj. Taj je šećer iz te države članice bio određen za jednu od poslovnih jedinica društva Pfeifer & Langen smještenu u Njemačkoj, gdje je u knjige i uveden kao šećer unutar kvote. Međutim, taj šećer nije bio pohranjen u silose tog društva, nego je dobio nove putne dokumente te je prevezen u luku Antwerpen (Belgija) radi izvoza izvan Unije kao C šećer. Društvo Pfeifer & Langen zatim je prijavilo istu količinu C šećera koji je proizveden kao višak (u daljnjem tekstu: predmetni C šećer) kao šećer proizveden unutar kvote za koji je zatražena naknada za troškove skladištenja.

               15

               BLE, kao nadležno tijelo za naknadu troškova skladištenja, odlukom od 30. siječnja 2003. djelomično je poništio naknadu za troškove skladištenja dodijeljenu društvu Pfeifer & Langen za razdoblje od srpnja 1990. do lipnja 1991. te je zatražio povrat plaćenih iznosa. Društvo Pfeifer & Langen podnijelo je prigovor protiv te odluke.

               16

               BLE je odlukom od 4. listopada 2006. odbio prigovor društva Pfeifer & Langen koji se odnosio na predmetni C šećer.

               17

               Društvo Pfeifer & Langen 7. studenoga 2006. podnijelo je tužbu protiv BLE‑ove potonje odluke pred Verwaltungsgerichtom Köln (Upravni sud u Kölnu). To je društvo u svojoj tužbi navelo, među ostalim, da je pri izvozu ispravno zamijenilo predmetni C šećer istom količinom šećera unutar kvote podrijetlom iz Francuske, pa je C šećer bio podoban za naknadu za troškove skladištenja u skladu s člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 1998/78.

               18

               Presudom od 25. studenoga 2009. Verwaltungsgericht Köln odbio je zahtjev društva Pfeifer & Langen koji se odnosio na operaciju zamjene šećera što ju je provelo to društvo. Navedeni sud u tom je pogledu smatrao da ta zamjena nije bila u skladu s člankom 2. stavkom 2. podstavkom 2. Uredbe br. 2670/81, koji zahtijeva da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev, koji postupa povodom žalbe društva Pfeifer & Langen protiv te presude, smatra da ishod postupka koji je pred njim u tijeku ovisi o odgovoru na pitanje je li radi izvoza C šećera moguća zamjena među proizvođačima s poslovnim nastanom u različitim državama članicama, zbog čega je potrebno odrediti koja se odredba primjenjuje na okolnosti predmeta u glavnom postupku – članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 ili članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81. Naime, iako se obje te odredbe odnose na zamjenu C šećera, članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 ne propisuje nikakvu posebnu pretpostavku, a članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81 propisuje da zamjenski šećer mora proizvesti proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici.

               20

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno razjasniti zahtijevaju li te odredbe da se količina početnog C šećera fizički zamijeni količinom zamjenskog šećera ili je dostatna računovodstvena zamjena navedenih količina. Naposljetku, ako bi se u predmetu u glavnom postupku primijenio članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81, sud koji je uputio zahtjev pita je li ograničenje zamjene na proizvođače s poslovnim nastanom u istoj državi članici ograničenje slobode kretanja robe u Uniji.

               21

               U tim okolnostima, Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Viši upravni sud savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uređuje li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 na sveobuhvatan način zamjenu šećera u području naknade za troškove skladištenja i ne određuje li ta odredba da zamjenski šećer mora proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora, propisuje li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 da za ostvarivanje naknade za troškove skladištenja C šećer koji se zamjenjuje mora biti ,stvarno zamijenjen' kod proizvođača šećera?

                        3.

                        Ako je na slučaj zamjene šećera primjenjiv članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81, zahtijeva li ta odredba da za ostvarivanje naknade za troškove skladištenja C šećer koji se zamjenjuje bude ,stvarno zamijenjen'?

                        4.

                        Podredno, je li odredba članka 2. stavka 2. Uredbe br. 2670/81 nevaljana u dijelu u kojem zahtijeva da je zamjenski šećer ,proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice'?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               22

               Kao prvo valja podsjetiti da u okviru ZOT‑a šećera Osnovna uredba propisuje sustav nacionalnih kvota za proizvodnju šećera u Uniji. U skladu s člankom 24. te uredbe, države članice dodjeljuju kvotu A i kvotu B svakom proizvođaču šećera na svojem državnom području, poštujući osnovne količine koje su im dane. Šećer proizveden u granicama tih kvota može se staviti u promet u Uniji te ostvarivati različite mjere proizvodnih potpora.

               23

               Nasuprot tomu, šećer proizveden povrh kvota dodijeljenih svakom proizvođaču, odnosno C šećer, ne može se prodavati na unutarnjem tržištu. Primjenom članka 26. Osnovne uredbe, taj se šećer načelno mora izvesti u prirodnom stanju izvan Unije prije 1. siječnja nakon predmetnog prodajnog razdoblja.

               24

               Kao što to proizlazi iz članaka 1. i 2. Uredbe br. 2670/81, svaki proizvođač načelno mora izvesti C šećer proizveden u vlastitoj proizvodnji. Međutim, kao što je to naglašeno u uvodnoj izjavi 5. te uredbe, Unijin zakonodavac smatrao je prikladnim predvidjeti mogućnost da ti proizvođači u određenim slučajevima izvezu šećer koji nisu sâmi proizveli.

               25

               U tu svrhu članak 2. stavak 2. podstavak 2. navedene uredbe predviđa mehanizam koji proizvođaču omogućava da prilikom izvoza zamijeni količinu C šećera koji je dužan izvesti istom količinom šećera unutar kvote koji je proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Iz te odredbe na taj način proizlazi da zamjenski šećer koji je početno ulazio u kategoriju C šećera računovodstvenom promjenom dobiva status šećera unutar kvote i proizvođač ga može slobodno staviti u promet na unutarnjem tržištu, dok se zamjenski šećer koji je početno proizveden unutar kvote izvozi kao C šećer.

               26

               Kao drugo, valja podsjetiti da članak 8. stavci 1. i 2. Osnovne uredbe uspostavlja sustav naknade za troškove skladištenja šećera u skladu s kojim su države članice dužne proizvođačima paušalno nadoknaditi troškove koje oni snose za to skladištenje. U skladu s člankom 26. stavkom 1. podstavkom 2. navedene uredbe, naknada je moguća samo za troškove skladištenja šećera proizvedenog u granicama kvota A i B, osim troškova skladištenja C šećera.

               27

               Na pitanja suda koji je uputio zahtjev treba odgovoriti u svjetlu tih razmatranja.

         Prvo i četvrto pitanje

               28

               Svojim prvim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81, promatrane zajedno, tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač želi za potrebe izvoza zamijeniti količinu C šećera istom količinom šećera koji je unutar kvote proizveo drugi proizvođač, u okviru naknade za troškove skladištenja valja uzeti u obzir pretpostavke koje se nalaze u potonjoj odredbi i, s druge strane, je li ta ista odredba valjana s obzirom na pravo Unije u mjeri u kojoj zahtijeva da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice.

               29

               Ponajprije valja podsjetiti da članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 predviđa da, kad je količina šećera za potrebe izvoza zamijenjena odgovarajućom količinom A šećera ili B šećera, tada se u svrhe naknade količina koja je zamijenjena smatra A šećerom od dana kada su ispunjene izvozne carinske formalnosti.

               30

               S obzirom na njezin tekst, potrebno je navesti da ta odredba ne utvrđuje trenutak od kojeg se, u svrhe izračuna naknade za troškove skladištenja, redovno zamijenjena količina C šećera šećerom unutar kvote mora smatrati šećerom podobnim za navedenu naknadu.

               31

               Kad je riječ o situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač za potrebe izvoza želi zamijeniti jednu količinu C šećera istom količinom šećera koji je proizveo drugi proizvođač unutar kvote, valja također uzeti u obzir pretpostavke iz članka 2. stavka 2. podstavka 2. Uredbe br. 2670/81.

               32

               U tom pogledu, iz teksta te potonje odredbe proizlazi da su za pravilnost takve zamjene predviđene tri pretpostavke. Kao prvo, zamjenski šećer mora biti obuhvaćen kodom 1701 kombinirane nomenklature u Prilogu I. Uredbi br. 2658/87, kao drugo, taj šećer trebao je proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice i, kao treće, proizvođač koji provodi zamjenu mora platiti iznos od 1,25 eura za svakih 100 kilograma zamjenskog šećera.

               33

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da iz njemačke verzije teksta članka 2. stavka 2. podstavka 2. Uredbe br. 2670/81, u njegovoj početnoj verziji, nije moguće sa sigurnošću zaključiti da ta odredba određuje da zamjenski šećer mora proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Naime, u navedenoj je verziji glagol „proizvesti“ u jednini pa bi gramatičko tumačenje dovelo do stajališta da se pretpostavka prema kojoj zamjenski proizvod mora proizvesti proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice primjenjuje samo na zamjenu C izoglukoze.

               34

               S tim u vezi dostatno je podsjetiti da nužnost ujednačene primjene i tumačenja odredaba prava Unije isključuje da se u slučaju sumnje tekst odredbe razmatra izdvojeno u jednoj od svojih jezičnih verzija, nego, naprotiv, zahtijeva tumačenje i primjenu s obzirom na jezične verzije utvrđene na drugim službenim jezicima (vidjeti osobito presude Stauder, 29/69, EU:C:1969:57, t. 3.; Moksel Import und Export, 55/87, EU:C:1988:377, t. 15.; EMU Tabac i dr., C‑296/95, EU:C:1998:152, t. 36. i Profisa, C‑63/06, EU:C:2007:233, t. 13.).

               35

               Međutim, unatoč mogućoj dvosmislenosti izričaja članka 2. stavka 2. podstavka 2. Uredbe br. 2670/81 na njemačkom jeziku u njegovoj početnoj verziji, iz teksta te odredbe u drugim službenim jezičnim verzijama, a osobito na francuskom, grčkom, talijanskom i nizozemskom jeziku, izričito proizlazi da je zakonodavac Unije kao pretpostavku za zamjenu C šećera za potrebe izvoza propisao da je zamjenski šećer morao proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Štoviše, ta pretpostavka jasno proizlazi iz teksta verzije te uredbe na njemačkom jeziku, kako je primjenjiva ratione temporis na dan činjenica u predmetu u glavnom postupku, i osobito iz izraza „die von einem anderen auf dem Hoheitsgebiet desselben Mitgliedstaats ansässigen Hersteller erzeugt worden sind“.

               36

               Naposljetku, u mjeri u kojoj članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 propisuje da je zamjenski šećer morao proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici, sud koji je uputio zahtjev pita je li ta odredba valjana s obzirom na pravo Unije, a osobito s obzirom na pravila primarnog prava koja se odnose na slobodu kretanja robe, odnosno članke 34. i 35. UFEU‑a.

               37

               Uistinu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u člancima 34. i 35. UFEU‑a propisana zabrana količinskih ograničenja i mjera s istovrsnim učinkom vrijedi ne samo za nacionalne mjere nego i za mjere Unijinih institucija (vidjeti u tom smislu presude Denkavit Nederland, 15/83, EU:C:1984:183, t. 15.; Meyhui, C‑51/93, EU:C:1994:312, t. 11.; Kieffer i Thill, C‑114/96, EU:C:1997:316, t. 27. kao i Alliance for Natural Health i dr., C‑154/04 i C‑155/04, EU:C:2005:449, t. 47.).

               38

               Međutim, valja utvrditi da je pretpostavka prema kojoj zamjenski šećer mora proizvesti proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici, propisana u članku 2. stavku 2. podstavku 2. Uredbe br. 2670/81, čak i ako predstavlja ograničenje u smislu članaka 34. i 35. UFEU‑a, u svakom slučaju opravdana s obzirom na to da je to jedna od nužnih posljedica sustava kvota koji je uspostavljen Osnovnom uredbom.

               39

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 3., 10. i 14. Osnovne uredbe, sustav kvota jedna je od mjera ZOT‑a šećera čiji je krajnji cilj stabilizacija tržišta Unije i stoga, među ostalim, osiguranje održavanja nužnih jamstava zaposlenja i životnog standarda Unijinih proizvođača. U tom okviru nacionalne kvote jamče proizvođačima cijene Zajednice i prodaju njihove proizvodnje (vidjeti u tom smislu presudu Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija, C‑68/05 P, EU:C:2006:674, t. 59. i 62. kao i rješenje Isera & Scaldis Sugar i dr., C‑154/12, EU:C:2013:101, t. 46.).

               40

               Zakonodavac Unije propisao je u tu svrhu, kao što se na to podsjeća u točki 22. ove presude, raspodjelu proizvodnje šećera u Uniji među državama članicama. Na svakoj je državi članici da među proizvođačima šećera na svojem državnom području u obliku kvota A i B raspodijeli osnovne količine koje su im dodijeljene radi uređenja proizvodnje šećera.

               41

               Međutim, zamjena C šećera za potrebe izvoza među proizvođačima s poslovnim nastanom u različitim državama članicama, koji su obuhvaćeni različitim nacionalnim kvotama, narušavala bi strukturu sustava proizvodnih kvota uspostavljenog Osnovnom uredbom. Naime, operacija zamjene C šećera za potrebe izvoza, kao što je to opisano u točki 25. ove presude, činjenično bi predstavljala prijenos kvota s proizvođača koji isporučuje zamjenski šećer na proizvođača koji provodi tu zamjenu. Iz toga bi osobito slijedilo to da se kvote tih dvaju proizvođača ne bi više podudarale s kvotama koje su im početno dodijelile odnosne države članice prema njihovoj osnovnoj količini.

               42

               Stoga pretpostavka kao što je ona uspostavljena člankom 2. stavkom 2. podstavkom 2. Uredbe br. 2670/81 nije protivna zabranama propisanima u člancima 34. i 35. UFEU‑a.

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81, promatrane zajedno, treba tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač za potrebe izvoza želi zamijeniti jednu količinu C šećera istom količinom šećera koji je proizveo drugi proizvođač unutar kvote, u okviru naknade za troškove skladištenja valja uzeti u obzir pretpostavke koje se nalaze u potonjoj odredbi. Te pretpostavke osobito obuhvaćaju zahtjev da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Ispitivanje upućenih pitanja nije otkrilo nijedan element koji bi utjecao na valjanost te odredbe.

         Drugo i treće pitanje

               44

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 tumačiti na način da, kao pretpostavku pravilnosti operacije zamjene šećera, zahtijevaju da je proizvođač stvarno zamijenio količinu početnog C šećera i količinu zamjenskog šećera.

               45

               Uvodno valja podsjetiti da, kao što je to utvrđeno u točki 30. ove presude, članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 ne utvrđuje trenutak od kojeg se, u svrhe izračuna naknade za troškove skladištenja, redovno zamijenjena količina C šećera šećerom unutar kvote mora smatrati šećerom podobnim za navedenu naknadu. Pretpostavke pravilnosti operacije zamjene za potrebe izvoza C šećera šećerom unutar kvote koji je proizveo drugi proizvođač obuhvaćene su, naime, člankom 2. stavkom 2. podstavkom 2. Uredbe br. 2670/81.

               46

               Što se tiče te potonje odredbe, valja utvrditi da se pretpostavka prema kojoj se količina početnog C šećera mora stvarno zamijeniti količinom zamjenskog šećera ne nalazi u pretpostavkama propisanima u njezinu tekstu, na koje se podsjeća u točki 32. ove presude. Stoga navedena odredba ne nameće takvu stvarnu zamjenu.

               47

               Taj zaključak potvrđuje činjenica, kao što su to naveli Pfeifer & Langen kao i BLE u svojim pisanim očitovanjima, da je bijeli šećer homogen proizvod pa ne postoje zamjetne fizičke razlike između početnog C šećera, s jedne strane, i zamjenskog šećera, s druge strane.

               48

               Usto, iz uvodne izjave 5. Uredbe br. 2670/81 proizlazi da mehanizam zamjene za potrebe izvoza C šećera omogućava proizvođaču da ispuni svoju obvezu izvoza C šećera izvoženjem šećera koji nije on sâm proizveo. Zahtijevanje stvarne zamjene zamijenjenih količina šećera bilo bi protivno tom cilju.

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 treba tumačiti na način da kao pretpostavku pravilnosti operacije zamjene za potrebe izvoza šećera ne zahtijevaju da je proizvođač stvarno zamijenio količinu početnog C šećera i količinu zamjenskog šećera.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 14. stavak 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 1998/78 od 18. kolovoza 1978. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu sustava naknade za troškove skladištenja u sektoru šećera, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 1714/88 od 13. lipnja 1988., i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2670/81 od 14. rujna 1981. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu proizvodnje izvan kvote u sektoru šećera, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 3892/88 od 14. prosinca 1988., promatrane zajedno, treba tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač za potrebe izvoza želi zamijeniti jednu količinu C šećera istom količinom šećera koji je proizveo drugi proizvođač unutar kvote, u okviru naknade za troškove skladištenja valja uzeti u obzir pretpostavke koje se nalaze u potonjoj odredbi. Te pretpostavke osobito uključuju zahtjev da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Ispitivanje upućenih pitanja nije otkrilo nijedan element koji bi utjecao na valjanost te odredbe.

                           2.

                           Članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 treba tumačiti na način da kao pretpostavku pravilnosti operacije zamjene za potrebe izvoza šećera ne zahtijevaju da je proizvođač stvarno zamijenio količinu početnog C šećera i količinu zamjenskog šećera.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 16. prosinca 2008. # Budějovický Budvar, národní podnik protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Spojeni predmeti T-225/06, T-255/06, T-257/06 i T-309/06.


Presuda Suda (četvrto vijeće) 19. srpnja 2012.#Lietuvos geležinkeliai AB protiv Vilniaus teritorinė muitinė i Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės.#Predmet C-250/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. travanj 26.#Staatssecretaris van Financiën protiv L.A.C. van Putten i drugi.#Zahtjevi za prethodnu odluku, podnesene po Hoge Raad der Nederlanden.#Spojeni predmeti C-578/10 do C-580/10.


Presuda Suda od 20. rujna 2001.#Courage Ltd protiv Bernard Crehan i Bernard Crehan protiv Courage Ltd i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-453/99.


Presuda Suda od 25. srpnja 2002.#Unión de Pequeños Agricultores protiv Vijeća Europske unije.#Žalba - Tužba za poništenje - Dopuštenost.#Predmet C-50/00 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. studenog 2010.#Lidl SNC protiv Vierzon Distribution SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de commerce de Bourges - Francuska.#Direktive 84/450/EEZ i 97/55/EZ.#Predmet C-159/09.