title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. ožujka 2017.#Société Euro Park Service, venant aux droits et obligations de la société Cairnbulg Nanteuil protiv Ministre des finances et des comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Izravno oporezivanje – Društva iz različitih država članica – Zajednički sustav oporezivanja – Spajanje preuzimanjem – Prethodno odobrenje porezne uprave – Direktiva 90/434/EEZ – Članak 11. stavak 1. točka (a) – Utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza – Sloboda poslovnog nastana.#Predmet C-14/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      8. ožujka 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Izravno oporezivanje — Društva iz različitih država članica — Zajednički sustav oporezivanja — Spajanje preuzimanjem — Prethodno odobrenje porezne uprave — Direktiva 90/434/EEZ — Članak 11. stavak 1. točka (a) — Utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza — Sloboda poslovnog nastana“
      U predmetu C‑14/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 30. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 11. siječnja 2016., u postupku

         Euro Park Service, pravni sljednik društva SCI Cairnbulg Nanteuil,
      protiv

         Ministre des Finances et des Comptes publics,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Euro Park Service, pravnog sljednika društva SCI Cairnbulg Nanteuil, u početku N. Boullez, odvjetnik, potom N. Boullez i M. Castro, odvjetnici,

               —

               za francusku vladu, u početku D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata, potom D. Colas kao i E. de Moustier i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i L. Pamukcu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 49. UFEU‑a i članka 11. Direktive Vijeća 90/434/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na spajanja, podjele, prijenose imovine i zamjenu dionica društava različitih država članica (SL 1990., L 225., str. 1.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Euro Park Service (u daljnjem tekstu: Euro Park), pravnog sljednika društva SCI Cairnbulg Nanteuil (u daljnjem tekstu: Cairnbulg) i Ministre des Finances et des Comptes publics (Ministar javnih financija, Francuska; u daljnjem tekstu: porezna uprava) povodom odbijanja potonjeg da društvu Cairnbulg prizna odgodu oporezivanja kapitalnih dobitaka od imovine tog društva u trenutku spajanja pripajanjem tog društva društvu sa sjedištem u drugoj državi članici jer društva koja su se spojila nisu zatražila prethodno odobrenje porezne uprave.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Iz prve uvodne izjave Direktive 90/434 proizlazi da se postupci restrukturiranja društava iz različitih država članica, poput spajanja, podjele, prijenosa imovine i zamjene dionica, ne bi trebali sprečavati ograničenjima, nepovoljnijim uvjetima i nepravilnostima koje proizlaze osobito iz poreznih propisa država članica.

               4

               U tu svrhu njome je uspostavljen sustav u okviru kojeg navedeni postupci ne mogu, sami za sebe, dovesti do oporezivanja. Eventualni kapitalni dobici povezani s tim postupcima mogu, u načelu, biti oporezovani, ali samo onda kad se stvarno ostvare.

               5

               Prve četiri uvodne izjave kao i deveta uvodna izjava te direktive glase kako slijedi:
               „budući da spajanja, podjele, prijenos imovine i zamjena dionica društava iz različitih država članica mogu biti nužni radi stvaranja uvjeta u Zajednici koji odgovaraju uvjetima na unutarnjem tržištu te osiguravanja učinkovitog funkcioniranja unutarnjeg tržišta; da se ti postupci ne bi trebali sprečavati ograničenjima, nepovoljnijim uvjetima i nepravilnostima koji proizlaze posebno iz poreznih propisa država članica; da se u skladu s tim, za takve postupke moraju osigurati porezni propisi koji su sa stajališta tržišnog natjecanja neutralni kako bi se omogućilo usklađivanje poduzeća sa zahtjevima unutarnjeg tržišta, povećanje njihove produktivnosti i jačanje sposobnosti konkuriranja na međunarodnoj razini;
               budući da su zbog poreznih propisa predmetni postupci u nepovoljnijem položaju u odnosu na postupke društava iz iste države članice; da je nužno ukloniti takve nepovoljne uvjete;
               budući da taj cilj nije moguće postići širenjem sustava koji vrijedi u državama članicama na razinu Zajednice jer razlike između tih sustava mogu prouzročiti nepravilnosti u tržišnom natjecanju; da jedino zajednički porezni sustav može biti zadovoljavajuće rješenje;
               budući da bi se u okviru zajedničkog poreznog sustava trebalo izbjeći oporezivanje prilikom spajanja, podjele, prijenosa imovine ili zamjene dionica uz istodobno očuvanje financijskih interesa država članica prenesenog društva ili preuzetog društva;
               […]
               budući da je potrebno državama članicama pružiti mogućnost da odbiju primijeniti ovu direktivu kada se spajanje, podjela, prijenos imovine ili zamjena dionica ostvaruju s ciljem utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza […].”

               6

               Članak 4. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Spajanje ili podjela ne smije dovesti do oporezivanja kapitalnih dobitaka, koji se izračunavaju iz razlike između stvarne vrijednosti prenesene imovine i obveza i njihove porezne vrijednosti. […]”

               7

               Članak 11. stavak 1. točka (a) te iste direktive glasi:
               „Država članica može u cijelosti ili djelomice odbiti primijeniti odredbe poglavlja II., III. i IV. ili povući korist koja proizlazi iz tih odredbi kada spajanje, podjela, prijenos imovine ili zamjena dionica:

                        a)

                        za glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva ima utaju ili izbjegavanje plaćanja poreza; pretpostavka da takav postupak za glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva ima utaju ili izbjegavanje plaćanja poreza može se temeljiti na činjenici da se postupak iz članka 1. ne provodi radi valjanih gospodarskih razloga poput restrukturiranja ili racionalizacije poslovanja društava koja sudjeluju u postupku.”

            Francusko pravo

               8

               U nastavku su navedene relevantne odredbe Općeg poreznog zakonika (u daljnjem tekstu: CGI) na snazi u Francuskoj u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku.

               9

               Članak 210. CGI‑ja određuje:
               „1.   Porezu na dobit ne podliježe neto kapitalni dobitak i dobit ostvarena od ukupne imovine koja je prenesena zbog spajanja.
               […]
               3.   Primjena tih odredbi podliježe uvjetu da se društvo preuzimatelj u aktu o spajanju obveže na poštovanje sljedećih zahtjeva:
               […]

                        b.

                        Ono mora stupiti u položaj društva prenositelja radi uključivanja dobiti čije je uzimanje u obzir bilo odgođeno radi oporezivanja tog društva;

                        c.

                        Ono mora obračunati kapitalni dobitak koji je ostvaren nakon prijenosa neamortizirane dugotrajne imovine koja mu je prenesena prema vrijednosti koju je s poreznog stajališta imala u računovodstvenim evidencijama društva prenositelja;

                        d.

                        Ono mora uključiti u svoju oporezivu dobit kapitalni dobitak ostvaren tijekom prenošenja amortizirane imovine […].”

               10

               Člankom 210. B stavkom 3. istog zakonika propisano je:
               „[…] Odobrenje se izdaje kada je, uzimajući u obzir sve elemente koji su predmet prijenosa:

                        a.

                        Postupak opravdan iz gospodarskog razloga, što osobito znači zbog obavljanja samostalne djelatnosti društva na koje se prenosi imovina ili poboljšanja strukture, kao i udruživanja među strankama;

                        b.

                        glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva postupka nije utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza;

                        c.

                        načini provedbe postupka osiguravaju buduće oporezivanje kapitalnog dobitka čije je oporezivanje odgođeno.”

               11

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, člankom 210. C CGI‑ja osigurano je prenošenje Direktive 90/434 u unutarnje pravo. Taj članak glasi:
               „1.   Odredbe članaka 210. A i 210. B primjenjuju se na postupke u kojima isključivo sudjeluju pravne osobe ili subjekti koji su obveznici poreza na dobit.
               2.   Te se odredbe mogu primijeniti na prijenose od francuskih pravnih osoba stranim pravnim osobama samo ako su oni prethodno odobreni prema uvjetima iz članka 210. B stavka 3.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Francusko društvo Cairnbulg prestalo je postojati 26. studenoga 2004. bez likvidacije na zahtjev i u korist svojeg jedinog člana, luksemburškog društva Euro Park. Cairnbulg je tom prigodom u svojoj poreznoj prijavi, podnesenoj 25. siječnja 2005. za poslovnu godinu završenu 26. studenoga 2004., odabralo poseban sustav za spajanja koji je bio predviđen člancima 210. A i pratećim člancima CGI‑ja. Zbog toga ono nije prijavilo porez na dobit u odnosu na neto kapitalni dobitak i dobit ostvarenu od imovine koju je prenijelo Euro Parku.

               13

               Javnobilježničkim aktom od 19. travnja 2005. imovina Cairnbulga procijenjena je po njezinoj neto računovodstvenoj vrijednosti, odnosno na 9387700 eura. Tog istog dana njezinu je imovinu Euro Park prenio na društvo SCI IBC Ferrier po cijeni od 15776000 eura, što je odgovaralo tržišnoj vrijednosti navedene imovine 26. studenoga 2004.

               14

               Nakon inspekcije porezna uprava je dovela u pitanje pravo na posebni sustav za spajanja jer, s jedne strane, SCI Cairnbulg nije zatražio ministarsko odobrenje iz članka 210. C CGI‑ja i, s druge strane, jer to odobrenje u svakom slučaju ne bi bilo dodijeljeno zato što postupak nije bio opravdan gospodarskim razlogom, nego mu je cilj bio utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza. Posljedično, dodatni porezi i dodatni doprinosi na porez, uz popratne kazne koje predviđa CGI u slučaju namjerne povrede, stavljeni su na teret Euro Parku kao sljedniku prava i obveza društva Cairnbulg.

               15

               Euro Park je od tribunal administratif de Paris (Upravni sud u Parizu, Francuska) zatražio da ga oslobodi tih poreza i kazni. Budući da je taj sud odbio njegov zahtjev, to društvo je pokrenulo postupak pred cour administrative d’appel de Paris (Žalbeni upravni sud u Parizu, Francuska), koji je potvrdio tu odluku o odbijanju.

               16

               Euro Park je stoga podnio žalbu Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), navodeći da se time što su postupku prethodnog odobrenja podvrgnuti samo prijenosi nerezidentnim pravnim osobama, a ne i oni rezidentnim pravnim osobama, člankom 210. C stavkom 2. CGI‑ja neopravdano ograničava članak 49. UFEU‑a i stoga načela slobode poslovnog nastana.

               17

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U slučaju da nacionalno zakonodavstvo države članice iskoristi u unutarnjem pravu opciju iz članka 11. stavka 1. Direktive 90/434, može li se vršiti nadzor akata donesenih radi primjene te opcije u vezi s pravilima primarnog prava Europske unije?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li odredbe članka 49. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi to da nacionalno zakonodavstvo, s ciljem borbe protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza, podvrgne mogućnost korištenja zajedničkog sustava oporezivanja primjenjivog na spajanja i s njima izjednačene transakcije postupku izdavanja prethodnog odobrenja samo u vezi s prijenosima stranim pravnim osobama, ali ne i prijenosima pravnim osobama osnovanima u skladu s nacionalnim pravom?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita omogućava li pravo Unije ocjenu sukladnosti nacionalnog propisa, poput onog u glavnom postupku, u odnosu na primarno pravo, kad je taj propis donesen kako bi se u unutarnje pravo prenijela mogućnost sadržana u članku 11. stavku 1. točki (a) Direktive 90/434.

               19

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, svaku nacionalnu mjeru iz područja u kojem je provedeno iscrpno usklađivanje na razini Europske unije valja ocjenjivati u svjetlu odredaba te mjere usklađivanja, a ne s obzirom na odredbe primarnog prava (presuda od 12. studenoga 2015., Visnappu, C‑198/14, EU:C:2015:751, t. 40. i navedena sudska praksa).

               20

               Posljedično tomu, nužno je utvrditi provodi li se člankom 11. stavkom 1. točkom (a) Direktive 90/434 takvo usklađivanje.

               21

               U predmetnom slučaju dostatno je utvrditi da iz teksta te odredbe jasno proizlazi da tomu nije tako.

               22

               Kao prvo, kao što proizlazi iz tog teksta, navedena odredba omogućava državama članicama da odbiju primijeniti sve odredbe ili dio odredaba navedene direktive ili da povuku koristi koje iz njih proizlaze samo kada je utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva postupka iz područja primjene te direktive, poput postupka spajanja društava iz različitih država članica (prekogranično spajanje) (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 38.).

               23

               Nadalje, u okviru tog pridržaja ovlasti, ta ista odredba ovlašćuje države članice da uspostave pretpostavku utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza za slučaj kad postupak spajanja nije proveden radi valjanih gospodarskih razloga (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 39.).

               24

               Naposljetku, kad je riječ o izvršavanju takve mogućnosti i primjeni te pretpostavke, iz sudske prakse Suda proizlazi da je, zbog nepostojanja preciznijih odredaba prava Unije u tom pogledu, na državama članicama da utvrde, poštujući načelo proporcionalnosti, pravila u svrhu primjene članka 11. stavka 1. točke (a) Direktive 90/434 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 43.).

               25

               U tim okolnostima valja utvrditi da predmet te odredbe, kad je riječ o mjerama koje se odnose na borbu protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza, nije provesti iscrpno usklađivanje na razini Unije.

               26

               Posljedično tomu, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da, u mjeri u kojoj se člankom 11. stavkom 1. točkom (a) Direktive 90/434 ne provodi iscrpno usklađivanje, pravo Unije omogućava ocjenu usklađenosti nacionalnog propisa, poput onog u glavnom postupku, u odnosu na primarno pravo, kad je taj propis donesen radi prenošenja u unutarnje pravo mogućnosti sadržane u toj odredbi.

            Drugo pitanje

               27

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji u slučaju prekograničnog spajanja podvrgava dodjelu poreznih olakšica primjenjivih na takav postupak na temelju Direktive 90/434, u predmetnom slučaju odgodu oporezivanja kapitalnog dobitka od imovine koju je na društvo sa sjedištem u drugoj državi članici prenijelo francusko društvo, postupku prethodnog odobrenja u okviru kojeg, kako bi dobio to odobrenje, porezni obveznik mora dokazati da je predmetni postupak opravdan gospodarskim razlogom, da mu glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva nije utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza i da način njegove provedbe omogućava buduće oporezivanje kapitalnog dobitka čije je oporezivanje odgođeno, iako se u slučaju spajanja unutar države takva odgoda dodjeljuje a da se porezni obveznik ne podvrgava takvom postupku.

               28

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud već pojasnio da je prekogranično spajanje poseban način izvršavanja slobode poslovnog nastana koji je važan za pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i stoga spada u gospodarske aktivnosti u odnosu na koje su države članice dužne poštovati tu slobodu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2005., SEVIC Systems, C‑411/03, EU:C:2005:762, t. 19.).

               29

               Kako se taj poseban način izvršavanja slobode poslovnog nastana ne bi sprečavao ograničenjima, nepovoljnijim uvjetima ili nepravilnostima koji proizlaze posebno iz poreznih propisa država članica, Direktiva 90/434, kao što to proizlazi iz njezine prve i pete uvodne izjave, utvrđuje zajednički sustav oporezivanja predvidjevši porezne olakšice, poput odgode oporezivanja kapitalnog dobitka od prenesene imovine u trenutku takvog postupka.

               30

               U tim okolnostima Sud je već imao prilike pojasniti da države članice trebaju dodijeliti te porezne olakšice za postupke na koje se primjenjuje ta direktiva, osim ako je glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva tih postupaka utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza u smislu članka 11. stavka 1. točke (a) navedene direktive (presuda od 11. prosinca 2008., A. T., C‑285/07, EU:C:2008:705, t. 30.).

               31

               U dijelu u kojem su sud koji je uputio zahtjev i francuska vlada naveli da je cilj predmetnog propisa osigurati prenošenje u unutarnje pravo Direktive 90/434 i konkretno njezina članka 11. stavka 1. točke (a), valja stoga najprije utvrditi može li se donošenje nacionalnog propisa, poput onog u glavnom postupku, temeljiti na toj odredbi i, u vezi s tim, protivi li se on toj direktivi.

         Članak 11. stavak 1. točka (a) Direktive 90/434

               32

               Na temelju propisa iz glavnog postupka, pravo na odgodu oporezivanja kapitalnih dobitaka od imovine koju je francusko društvo prenijelo na društvo sa sjedištem u drugoj državi članici podvrgnuto je prethodnom postupku u okviru kojeg, kako bi se steklo to pravo, porezni obveznik mora dokazati da su ispunjena tri uvjeta, odnosno i) da je predviđeni postupak opravdan gospodarskim razlogom, ii) da njegov glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva nije utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza i iii) da načini provedbe postupka omogućavaju buduće oporezivanje kapitalnih dobitaka čije je oporezivanje bilo odgođeno.

               33

               Postavlja se dakle pitanje protivi li se članku 11. stavku 1. točki (a) Direktive 90/434 donošenje takvog propisa.

         – O postojanju prethodnog postupka

               34

               Kad je riječ o postojanju prethodnog postupka, valja podsjetiti da Direktiva 90/434 ne sadržava nijedan postupovni zahtjev koji su države članice dužne poštovati u svrhu dodjele poreznih olakšica predviđenih tom direktivom.

               35

               Čak i ako se pretpostavi da navedena direktiva omogućava državama članicama da predvide takav zahtjev, onaj utvrđen u propisu u glavnom postupku nije u skladu s tom istom direktivom.

               36

               Kada u određenom području u pravu Unije ne postoji propis, postupovna pravila čiji je cilj osigurati zaštitu prava koja porezni obveznici izvode iz prava Unije obuhvaćena su pravnim poretkom svake države članice na temelju načela procesne autonomije država članica, ali pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 18. listopada 2012., Pelati, C‑603/10, EU:C:2012:639, t. 23. i navedena sudska praksa).

               37

               Kad je riječ o potonjem načelu, valja podsjetiti da svaki slučaj u kojem se postavi pitanje o tome čini li nacionalna postupovna odredba praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pojedincima na temelju pravnog poretka Unije mora biti ispitan vodeći računa, prema potrebi, o načelima na kojima se temelji predmetni nacionalni pravni sustav, među kojima osobito načelo pravne sigurnosti (vidjeti, u tom smislu, presude od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 48., i od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 36.).

               38

               U tom pogledu, Sud je već pojasnio da je zahtjev pravne sigurnosti osobito strog kad je riječ o propisu Unije koji može imati financijske posljedice, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da točno poznaju obveze koje im nameće (vidjeti, u tom smislu, presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 72., i od 9. srpnja 2015., Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, t. 34.).

               39

               U predmetnom slučaju, kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, francuska vlada je na raspravi navela da se prethodni postupak predviđen propisom iz glavnog postupka u načelu primjenjuje samo u slučaju prekograničnog spajanja. Međutim, Sud ipak ne raspolaže potrebnim elementima kad je riječ o postupovnim pravilima primjenjivima na spajanja unutar države radi ocjene postupa li se s prekograničnim spajanjima na nepovoljniji način u odnosu na potonje. Na sudu koji je uputio zahtjev je da, uspoređujući postupovna pravila primjenjiva na prekogranična spajanja i spajanja unutar države, ocijeni usklađenost tog propisa s tim načelom.

               40

               Kad je riječ o načelu djelotvornosti, poštovanje zahtjeva pravne sigurnosti zahtijeva da postupovna pravila kojima se provodi Direktiva 90/434, i osobito njezin članak 11. stavak 1. točka (a), budu dovoljno precizna, jasna i predvidljiva kako bi se poreznim obveznicima omogućilo da točno poznaju svoja prava radi korištenja poreznih olakšica na temelju navedene direktive i, u slučaju potrebe, pozivanja na nju pred nacionalnim sudovima (vidjeti, u tom smislu, presude od 28. veljače 1991., Komisija/Njemačka, C‑131/88, EU:C:1991:87, t. 6.; od 10. ožujka 2009., Heinrich, C‑345/06, EU:C:2009:140, t. 44. i 45.; od 15. srpnja 2010., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑582/08, EU:C:2010:429, t. 49. i 50., kao i od 18. listopada 2012., Pelati, C‑603/10, EU:C:2012:639, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Međutim, u predmetnom slučaju, valja navesti da propis u glavnom postupku ne utvrđuje pravila primjene predmetnog prethodnog postupka. Iako je potvrdila da je tomu tako, francuska vlada je na raspravi, pozivajući se na praksu porezne uprave, pružila nekoliko pojašnjenja koja se tiču tih pravila. U tom pogledu navela je da je prema praksi porezne uprave dovoljno da za dodjelu odobrenja bude ispunjen samo uvjet postojanja gospodarskog razloga iako taj propis određuje tri uvjeta u svrhu dobivanja prethodnog odobrenja. Nadalje, navedena vlada pojašnjava da, prema toj istoj praksi, postupak prethodnog odobrenja ne odgađa prekogranično spajanje. Stoga taj postupak, pod uvjetom da je zahtjev za odobrenje podnesen prije njegova izvršenja, može biti izvršen prije dobivanja odobrenja porezne uprave.

               42

               U tom pogledu, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 30. do 34. i 57. svojeg mišljenja, valja utvrditi da odredbe propisa iz glavnog postupka ipak ne odgovaraju praksi porezne uprave, što može dovesti do nesigurnosti kad je riječ o pravilima primjene članka 11. stavka 1. točke (a) Direktive 90/434. Slijedom toga, ta se pravila ne čine dovoljno preciznima, jasnima i predvidljivima kako bi omogućila poreznim obveznicima da točno poznaju svoja prava, tim više što se neka od njih mogu izmijeniti prema volji porezne uprave.

               43

               Osim toga, francuska vlada je na raspravi navela da je odluka o odbijanju uvijek obrazložena, iako je ipak dodala da činjenica proteka roka od četiri mjeseca bez odgovora navedene uprave na taj zahtjev znači prešutnu odluku o odbijanju koja je u tom slučaju obrazložena samo ako porezni obveznik to zahtijeva.

               44

               Valja utvrditi da takvo pravilo ne ispunjava zahtjev pravne sigurnosti.

               45

               Kako bi porezni obveznik mogao točno ocijeniti doseg prava i obveza koje izvodi iz Direktive 90/434 i postupiti u skladu s njima (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. ožujka 2009., Heinrich, C‑345/06, EU:C:2009:140, t. 44. i 45., i od 15. srpnja 2010., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑582/08, EU:C:2010:429, t. 49. i 50.), odluka porezne uprave kojom se tom poreznom obvezniku odbija pravo na poreznu olakšicu na temelju te direktive mora uvijek biti obrazložena kako bi porezni obveznik mogao provjeriti utemeljenost razloga zbog kojih mu ta uprava nije dodijelila olakšicu predviđenu navedenom direktivom i, prema potrebi, pozvati se na svoje pravo pred nadležnim sudovima.

               46

               U tim okolnostima čini se da se postupovnim pravilima iz glavnog postupka krši zahtjev pravne sigurnosti i da stoga taj propis ne poštuje načelo djelotvornosti.

         – O uvjetima za dobivanje prava na porezne olakšice utvrđene Direktivom 90/434

               47

               Kad je riječ o uvjetima utvrđenima navedenim propisom, valja podsjetiti da je Sud u više navrata presudio da se zajednički sustav oporezivanja uspostavljen Direktivom 90/434, koji obuhvaća različite porezne olakšice, bez razlike primjenjuje na sve postupke koji spadaju u područje primjene te direktive, bez obzira na to temelje li se na financijskim, gospodarskim ili samo poreznim razlozima (presuda od 20. svibnja 2010., Modehuis A. Zwijnenburg, C‑352/08, EU:C:2010:282, t. 41. i navedena sudska praksa).

               48

               Sud je također pojasnio da države članice mogu samo iznimno i u posebnim slučajevima na temelju članka 11. stavka 1. točke (a) navedene direktive odbiti primijeniti sve odredbe ili dio njezinih odredaba ili povući korist koja iz njih proizlazi (presuda od 20. svibnja 2010., Modehuis A. Zwijnenburg, C‑352/08, EU:C:2010:282, t. 45. i navedena sudska praksa).

               49

               Budući da ta odredba predviđa odstupanje od općeg pravila utvrđenog Direktivom 90/434, odnosno od provedbe zajedničkog sustava oporezivanja za postupke obuhvaćene područjem primjene te iste direktive, navedenu odredbu valja usko tumačiti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. svibnja 2010., Modehuis A. Zwijnenburg, C‑352/08, EU:C:2010:282, t. 46.).

               50

               Kao prvo, valja navesti da u predmetnom slučaju, iako Direktiva 90/434 postavlja kao načelo pravo odgode oporezivanja kapitalnih dobitaka od prenesene imovine i omogućava odbijanje tog prava samo pod jednim uvjetom, odnosno samo kad je glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva predviđenog postupka utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 45.), propisom u glavnom postupku u načelu se odbija priznati to pravo, osim ako porezni obveznik najprije ispuni u njemu utvrđene formalne i materijalne zahtjeve.

               51

               Drugo, u mjeri u kojoj navedeni propis podvrgava dodjelu navedenog prava trima uvjetima istaknutima u točki 32. ove presude, on proširuje, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 34. do 36. svojeg mišljenja, područje primjene pridržaja ovlasti država članica, navedenog u točkama 22. i 23. ove presude, iznad onoga što je određeno u članku 11. stavku 1. točki (a) Direktive 90/434.

               52

               Treće, kao što je nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 36. svojeg mišljenja, protivno onomu što navodi francuska vlada, treći uvjet predviđen propisom iz glavnog postupka, odnosno da način provedbe postupka omogućava buduće oporezivanje kapitalnih dobitaka za koje je odgođeno oporezivanje – koji, osim toga, nije predviđen Direktivom 90/434 – ne može biti opravdan borbom protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza, s obzirom na to da je taj cilj već izričito obuhvaćen drugim uvjetom utvrđenim tim propisom.

               53

               Četvrto, kad je riječ o pretpostavci utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza utvrđenoj u članku 11. stavku 1. točki (a) Direktive 90/434, valja podsjetiti da ta odredba ovlašćuje države članice da primijene pretpostavku utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza samo u slučaju da je cilj predviđenog postupka isključivo stjecanje porezne olakšice te da stoga nije proveden radi valjanih gospodarskih razloga (vidjeti, u tom smislu, presude od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 45., i od 10. studenoga 2011., Foggia – Sociedade Gestora de Participações Sociais, C‑126/10, EU:C:2011:718, t. 36.).

               54

               Peto, iz sudske prakse Suda proizlazi da države članice ne mogu, prenoseći članak 11. stavak 1. točku (a) Direktive 90/434, primijeniti opću pretpostavku utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza.

               55

               U tom pogledu Sud je već pojasnio da se, radi provjere je li cilj predmetnog postupka utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza, nadležna nacionalna tijela ne mogu zadovoljiti primjenom općih unaprijed određenih kriterija, već moraju u svakom pojedinom slučaju izvršiti opću ocjenu tog postupka s obzirom na to da uvođenje općeg pravila koje automatski isključuje određene kategorije postupaka od poreznih olakšica a da pritom ne vodi računa o tome radi li se stvarno o utaji ili izbjegavanju plaćanja poreza, prelazi ono što je nužno za izbjegavanje takve utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza i ugrožava cilj te direktive (presuda od 10. studenoga 2011., Foggia – Sociedade Gestora de Participações Sociais, C‑126/10, EU:C:2011:718, t. 37.).

               56

               Međutim, u mjeri u kojoj propis u glavnom postupku, radi dodjele prava na odgodu oporezivanja kapitalnih dobitaka na temelju Direktive 90/434, od poreznog obveznika sustavno i bezuvjetno zahtijeva da dokaže da je predmetni postupak opravdan gospodarskim razlogom i da mu glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva nije utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza, a da porezna uprava pritom nije dužna pružiti ni najmanji dokaz nepostojanja valjanih gospodarskih razloga ili dokaz utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza, njime se uvodi opća pretpostavka utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza.

               57

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da članak 11. stavak 1. točku (a) Direktive 90/434 treba tumačiti tako da mu se protivi donošenje nacionalnog propisa poput onog u glavnom postupku.

         Članak 49. UFEU‑a

               58

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, člankom 49. UFEU‑a propisuje se ukidanje ograničenja slobode poslovnog nastana. Premda odredbe Ugovora o FEU‑u koje se odnose na slobodu poslovnog nastana prema svojem tekstu imaju za cilj osigurati povlasticu nacionalnog tretmana u državi članici primateljici, one se također protive tomu da država članica podrijetla postavlja prepreke svojim državljanima ili trgovačkom društvu koje je osnovano u skladu s njezinim zakonima u pogledu uspostavljanja poslovnog nastana u drugoj državi članici (presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 35. i navedena sudska praksa).

               59

               Kao ograničenja slobode poslovnog nastana treba smatrati sve mjere koje zabranjuju ostvarivanje te slobode ili ga ometaju ili čine manje privlačnim (presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 36., kao i navedena sudska praksa).

               60

               Valja utvrditi da je, u predmetu u glavnom postupku, samo u slučaju prekograničnih spajanja dodjela prava na odgodu oporezivanja kapitalnih dobitaka od imovine koju je francusko društvo prenijelo na društvo sa sjedištem u drugoj državi članici podvrgnuta zahtjevima predmetnog propisa.

               61

               Kao što je to navela francuska vlada, taj propis različito tretira prekogranična spajanja i spajanja unutar države.

               62

               Takva razlika može ih odvratiti od ostvarivanja njihove slobode slobodnog nastana i stoga čini ograničenje te slobode.

               63

               Takvo ograničenje može se prihvatiti samo ako može biti objektivno opravdano važnim razlozima u općem interesu prepoznatima pravom Unije. Nadalje je nužno, u tom slučaju, da ono ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja (presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 42. i navedena sudska praksa).

               64

               Prema francuskoj vladi, ograničenje u glavnom postupku opravdano je važnim razlogom u općem interesu povezanim s borbom protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza i s borbom povezanom sa zaštitom uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica.

               65

               U tom pogledu valja navesti da je Sud već presudio da borba protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza i potreba očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica čine važne razloge u općem interesu koji mogu opravdati ograničenje sloboda kretanja zajamčenih Ugovorom (presuda od 5. srpnja 2012., SIAT, C‑318/10, EU:C:2012:415, t. 36. i 37. kao i navedena sudska praksa).

               66

               Kad je riječ o potonjem cilju, ipak valja navesti, poput nezavisnog odvjetnika u točki 39. njegova mišljenja, da je on već osiguran samom Direktivom 90/434.

               67

               Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, iz četvrte i šeste uvodne izjave te direktive proizlazi da se njome uspostavlja samo sustav odgode oporezivanja kapitalnih dobitaka svojstvenih imovini koja se prenosi, koji, izbjegavajući da prijenos djelatnosti dovede sam po sebi do oporezivanja, štiti financijske interese države prenesenog društva osiguravajući oporezivanje kapitalnih dobitaka u trenutku njezina stvarnog raspolaganja (presuda od 19. prosinca 2012., 3D I, C‑207/11, EU:C:2012:818, t. 28.).

               68

               Stoga navedeni cilj ne može, u predmetu iz glavnog postupka, opravdati ograničenje slobode poslovnog nastana.

               69

               Kad je riječ o važnom razlogu u općem interesu povezanom s borbom protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza, dovoljno je utvrditi, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točkama 72. i 73. svojega mišljenja, da taj cilj ima isti doseg bilo da se na njega poziva primjenom članka 11. stavka 1. točke (a) Direktive 90/434 bilo kao na opravdanje ograničenja primarnog prava. Stoga se razmatranja iz točaka 54. do 56. ove presude, koja se odnose na proporcionalnost propisa u glavnom postupku i na tu odredbu, također primjenjuju na analizu proporcionalnosti tog propisa u odnosu na slobodu poslovnog nastana. Iz toga slijedi da porezni propis, poput onog u glavnom postupku, kojim se uvodi opća pretpostavka o utaji ili izbjegavanju plaćanja poreza, prelazi preko onog što je nužno za postizanje navedenog cilja i stoga ne može opravdati ograničenje te slobode.

               70

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 49. UFEU‑a i članak 11. stavak 1. točku (a) Direktive 90/434 treba tumačiti tako da im se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji u slučaju prekograničnog spajanja podvrgava dodjelu poreznih olakšica primjenjivih na takav postupak na temelju te direktive, u predmetnom slučaju odgodu oporezivanja kapitalnih dobitaka od imovine koju je francusko društvo prenijelo na društvo sa sjedištem u drugoj državi članici, postupku prethodnog odobrenja u okviru kojeg, kako bi dobio to odobrenje, porezni obveznik mora dokazati da je predmetni postupak opravdan gospodarskim razlogom, da mu glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva nije utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza i da način njegove provedbe omogućava buduće oporezivanje kapitalnih dobitaka čije je oporezivanje odgođeno, dok se u slučaju spajanja unutar države takva odgoda dodjeljuje a da porezni obveznik nije podvrgnut takvom postupku.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           U mjeri u kojoj se člankom 11. stavkom 1. točkom (a) Direktive Vijeća 90/434/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na spajanja, podjele, prijenose imovine i zamjenu dionica društava različitih država članica ne provodi iscrpno usklađivanje, pravo Unije omogućava ocjenu usklađenosti nacionalnog propisa, poput onog u glavnom postupku, u odnosu na primarno pravo, kad je taj propis donesen radi prenošenja u unutarnje pravo mogućnosti sadržane u toj odredbi.

                           2.

                           Članak 49. UFEU‑a i članak 11. stavak 1. točku (a) Direktive 90/434 treba tumačiti tako da im se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji, u slučaju prekograničnog spajanja, podvrgava dodjelu poreznih olakšica primjenjivih na takav postupak na temelju te direktive, u predmetnom slučaju odgodu oporezivanja kapitalnih dobitaka od imovine koju je francusko društvo prenijelo na društvo sa sjedištem u drugoj državi članici, postupku prethodnog odobrenja u okviru kojeg, kako bi dobio to odobrenje, porezni obveznik mora dokazati da je predmetni postupak opravdan gospodarskim razlogom, da mu glavni cilj ili jedan od glavnih ciljeva nije utaja ili izbjegavanje plaćanja poreza i da način njegove provedbe omogućava buduće oporezivanje kapitalnih dobitaka čije je oporezivanje odgođeno, dok se u slučaju spajanja unutar države takva odgoda dodjeljuje a da porezni obveznik nije podvrgnut takvom postupku.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 13. veljače 2014. # Demon International, LC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-380/12.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 12. prosinca 2013. # Claudia Marenco protiv Izvršne agencije za istraživanje (REA). # Predmet F-135/12.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. svibnja 2013. # Aleris Holding AB protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-353/12.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. rujna 2017.#Europska komisija protiv Frucona Košice a.s.#Žalba – Državne potpore – Pojam ‚potpora’ – Pojam ‚gospodarska prednost’ – Kriterij privatnog vjerovnika – Uvjeti primjene – Primjena – Obveze istrage koje valja ispuniti Europska komisija.#Predmet C-300/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      20. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Državne potpore – Pojam ‚potpora’ – Pojam ‚gospodarska prednost’ – Kriterij privatnog vjerovnika – Uvjeti primjene – Primjena – Obveze istrage koje valja ispuniti Europska komisija”
      U predmetu C‑300/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. svibnja 2016.,

         Europska komisija, koju zastupaju K. Walkerová, L. Armati, T. Maxian Rusche i B. Stromsky, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Frucona Košice a.s., sa sjedištem u Košicama (Slovačka), koju zastupaju K. Lasok, QC, B. Hartnett, barrister, J. Holmes, QC, i O. Geiss, Rechtsanwalt,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. veljače 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Europska komisija svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. ožujka 2016., Frucona Košice/Komisija (T‑103/14, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:152), kojom je taj sud poništio Odluku Komisije 2014/342/EU od 16. listopada 2013. o državnoj potpori SA.18211 (C 25/05) (ex NN 21/05) koju je Slovačka Republika dodijelila društvu Frucona Košice a.s. (SL 2014., L 176, str. 38., u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora

               2

               Okolnosti spora iznesene su u točkama 1. do 34. pobijane presude na sljedeći način:
               „Promjena u okolnostima društva [Frucona Košice] i postupak dogovora s vjerovnicima

                        1

                        […] Frucona Košice a.s. […] društvo je osnovano u skladu sa slovačkim pravom koje se bavilo, među ostalim, proizvodnjom alkoholnih pića i jakih alkoholnih pića.

                        2

                        U razdoblju od studenoga 2002. do studenoga 2003. društvo [Frucona Košice] dobilo je više odgoda plaćanja poreznog duga na ime neplaćenih trošarina. Te su mu odgode plaćanja odobrene nakon što je svojemu lokalnom poreznom tijelu, tj. poreznom uredu Košice IV (u daljnjem tekstu: lokalno porezno tijelo), pružilo financijska jamstva.

                        3

                        Zbog financijskih poteškoća s kojima je bilo suočeno, dana 25. veljače 2004. društvo [Frucona Košice] nije bilo u stanju podmiriti trošarine koje je dugovalo za siječanj 2004. godine. Nakon zakonodavne izmjene koja je nastupila 1. siječnja 2004. društvo [Frucona Košice] više nije moglo dobiti odgodu plaćanja tih trošarina.

                        4

                        Kao posljedica toga, društvu [Frucona Košice] oduzeta je dozvola za proizvodnju i preradu alkoholnih pića i jakih alkoholnih pića. Ono je od onda svoju djelatnost ograničilo na distribuciju, pod markom Frucona, jakih alkoholnih pića kupljenih od O. H., društva koje ih je u skladu sa sporazumom s društvom [Frucona Košice] proizvodilo pod licencijom u njegovim tvornicama jakih alkoholnih pića.

                        5

                        Društvo [Frucona Košice] isto se tako zateklo u položaju zaduženosti s obzirom na zákon č. 328/1991 Zb. o konkurze a vyrovnaní (Zakon br. 328/1991 o stečajnom postupku i dogovoru s vjerovnicima).

                        6

                        Dana 8. ožujka 2004. društvo [Frucona Košice] podnijelo je zahtjev za pokretanje postupka dogovora s vjerovnicima pred Krajský súdom v Košiciach [Okružni sud u Košicama (Slovačka)] i pritom svojim vjerovnicima predložilo da svakom od njih isplati 35 % iznosa koji im duguje (u daljnjem tekstu: prijedlog dogovora s vjerovnicima). Ukupni iznos duga društva [Frucona Košice] iznosio je otprilike 644,6 milijuna slovačkih kruna (SKK) [oko 21,4 milijuna eura], od kojih je oko 640,8 milijuna SKK [oko 21,3 milijuna eura] bio porezni dug.

                        7

                        Odlukom od 29. travnja 2004. Krajský súd v Košiciach [(Okružni sud u Košicama)] odobrio je pokretanje postupka dogovora s vjerovnicima.

                        8

                        Na raspravi o dogovoru održanoj 9. srpnja 2004. vjerovnici društva [Frucona Košice], u koje se ubraja i lokalno porezno tijelo, prihvatili su prijedlog dogovora s vjerovnicima. U okviru tog postupka dogovora, lokalno porezno tijelo imalo je položaj razlučnog vjerovnika, i to zbog činjenice da su mu pružena jamstva za odgode plaćanja trošarina koje je dugovalo društvo [Frucona Košice] (vidjeti točku 2. ove presude).

                        9

                        Društvo [Frucona Košice] navodi da je prije 9. srpnja 2004. lokalnom poreznom tijelu podnijelo izvješće o reviziji koje je izradilo neovisno revizorsko društvo (u daljnjem tekstu: izvješće E), kako bi mu omogućilo da ocijeni prednosti dogovora s vjerovnicima, odnosno stečajnog postupka.

                        10

                        Dana 21. lipnja 2004. slovačka porezna uprava provela je terenski nadzor u uredima društva [Frucona Košice]. Prilikom tog nadzora utvrđeno je financijsko stanje tog društva na dan 17. lipnja 2004.

                        11

                        Odlukom od 14. srpnja 2004. Krajský súd v Košiciach [(Okružni sud u Košicama)] odobrio je dogovor s vjerovnicima. U skladu s njim trebalo je podmiriti 35 % potraživanja slovačke porezne uprave, tj. iznos od oko 224,3 milijuna SKK [(oko 7,45 milijuna eura)].

                        12

                        Dopisom od 20. listopada 2004. lokalno porezno tijelo obavijestilo je društvo [Frucona Košice] da uvjeti dogovora s vjerovnicima na temelju kojih dio poreznog duga ne treba podmirivati, čine neizravnu državnu potporu koja podliježe odobrenju Komisije Europskih zajednica.

                        13

                        Dana 17. prosinca 2004. društvo [Frucona Košice] platilo je naime lokalnom poreznom tijelu iznos od 224,3 milijuna SKK [(oko 7,45 milijuna eura)], što odgovara 35 % njegova ukupnog poreznog duga. Odlukom od 30. prosinca 2004. Krajský súd v Košiciach [(Okružni sud u Košicama)] proglasio je zatvaranje postupka dogovora s vjerovnicima. Dana 18. kolovoza 2006. Krajský súd v Košiciach [(Okružni sud u Košicama)] smanjio je iznos koji se treba platiti lokalnom poreznom tijelu na 224,1 milijun SKK [(oko 7,44 milijuna eura)].

                  Upravni postupak

                        14

                        Dana 15. listopada 2004. Komisiji je podnesena pritužba u vezi s navodno nezakonitom državnom potporom društvu [Frucona Košice].

                        15

                        Slovačka je Republika dopisom od 4. siječnja 2005., obavijestila Komisiju – nakon što joj je potonja podnijela zahtjev za informacije – o mogućnosti da je društvo [Frucona Košice] primilo nezakonitu potporu i od nje zatražila da tu potporu odobri kao pomoć dodijeljenu poduzetniku u teškoćama.

                        16

                        Nakon što je dobila dodatne informacije, Komisija je dopisom od 5. srpnja 2005. Slovačku Republiku obavijestila o svojoj odluci da o predmetnoj mjeri pokrene formalni istražni postupak predviđen u članku 88. stavku 2. UEZ‑a. Ta je odluka objavljena u Službenom listu Europske unije (SL 2005., C 233, str. 47.).

                        17

                        Dopisom od 10. listopada 2005. Slovačka Republika Komisiji je priopćila svoje primjedbe o spornoj mjeri. Isto tako, dopisom od 24. listopada 2005. društvo [Frucona Košice] Komisiji je priopćilo svoje primjedbe u vezi sa spornom mjerom. One su bile proslijeđene Slovačkoj Republici kako bi mogla na njih odgovoriti, što je i učinila u dopisu od 16. prosinca 2005.

                  Prvotna odluka

                        18

                        Dana 7. lipnja 2006. Komisija je donijela odluku 2007/254/EZ o državnoj potpori C 25/05 (ex NN 21/05) koju je Slovačka Republika dodijelila društvu [Frucona Košice] (SL 2007., L 112, str. 14., u daljnjem tekstu: prvotna odluka). U članku 1. izreke te odluke navodi se da državna potpora u iznosu od 416515990 SKK [(oko 13900000 eura)] koju je Slovačka Republika dodijelila društvu [Frucona Košice] nije spojiva sa zajedničkim tržištem te u članku 2. nalaže povrat te potpore.

                  Postupak pred Općim sudom i Sudom

                        19

                        Dana 12. siječnja 2007. društvo [Frucona Košice] Općem sudu podnijelo je tužbu za poništenje prvotne odluke.

                        20

                        Presudom od 7. prosinca 2010.Frucona Košice/Komisija [(T‑11/07, Zb., EU:T:2010:498)] Opći je sud tu tužbu odbio kao neosnovanu.

                        21

                        Nakon što mu je društvo [Frucona Košice] podnijelo žalbu na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, Sud je presudom od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija [(C‑73/11 P, EU:C:2013:32)], ukinuo presudu [od 7. prosinca 2010., Frucona Košice/Komisija (T‑11/07, EU:T:2010:498)]. U okviru ocjene merituma spora u prvostupanjskom postupku Sud je zauzeo stajalište prema kojem je Komisija, time što pri ocjeni kriterija privatnog vjerovnika nije vodila računa o trajanju stečajnog postupka, počinila očitu pogrešku u ocjeni, odnosno da, ako je uzela taj element u obzir, nije u dovoljnoj mjeri obrazložila prvotnu odluku. Naposljetku, Sud je predmet vratio Općem sudu na odlučivanje o tužbenim razlozima o kojima nije odlučio.

                        22

                        Slijedom presude [od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, EU:C:2013:32)] i kako bi pristupila uklanjanju nedostataka koje je istaknuo Sud, Komisija je 16. listopada 2013. donijela [spornu] odluku u čijem je članku 1. određeno da se prvotna odluka „poništava”.

                        23

                        Posljedično tomu, [rješenjem od 21. ožujka 2014., Frucona Košice/Komisija (T‑11/07 RENV, neobjavljeno, EU:T:2014:173)] Opći sud je […] odlučio obustaviti postupak o tužbi za poništenje prvotne odluke.

                  [Sporna] odluka
               […]

                        25

                        Komisija je u [spornoj] odluci među ostalim zaključila da je bilo potrebno u bitnome razmotriti pitanje je li lokalno porezno tijelo, time što je prihvatilo prijedlog dogovora s vjerovnicima te prema tome i otpis 65 % svojeg potraživanja, s društvom [Frucona Košice] postupalo kao privatni vjerovnik u tržišnoj ekonomiji. Komisija je u tom pogledu pojasnila da je položaj vjerovnika društva [Frucona Košice] koje je to tijelo imalo spram tog društva bio neobično jak jer je to tijelo bilo u puno povoljnijem pravnom i ekonomskom položaju od privatnih vjerovnika društva [Frucona Košice]. Lokalno porezno tijelo imalo je naime više od 99 % svih registriranih potraživanja i bilo je razlučni vjerovnik čija su se potraživanja mogla namiriti u svakom trenutku tijekom stečajnog postupka prodajom osigurane imovine (uvodna izjava 80. [sporne] odluke).

                        26

                        Kao prvo, što se tiče kriterija privatnog vjerovnika Komisija je, među ostalim, napomenula da primjenjivost tog kriterija ovisi o tome je li predmetna država članica poduzetniku dodijelila ekonomsku prednost u svojstvu koje nije svojstvo javnog tijela i je li, ako se država članica pozivala na taj kriterij tijekom upravnog postupka, dužna u slučaju sumnje nedvojbeno i na temelju objektivnih i provjerljivih elemenata dokazati da je provedena mjera bila povezana s njezinim svojstvom privatnog gospodarskog subjekta na tržištu. Komisija je u vezi s time uputila na presudu od 5. lipnja 2012.Komisija/EDF [(C‑124/10 P, EU:C:2012:318)], t. 81. do 85.) (uvodna izjava 82. [sporne] odluke).

                        27

                        U uvodnoj izjavi 83. [sporne] odluke Komisija je navela sljedeće:
                        „Ukratko, Slovačka Republika tvrdi da, prema njezinu mišljenju, predmetna mjera predstavlja državnu potporu. Priznala je da u vrijeme donošenja dogovora pitanje državne potpore jednostavno nije uzeto u obzir i zatražila je da se sa spornom mjerom postupi kao s potporom za sanaciju. Stoga se čini da u ovom predmetu nisu bili ispunjeni zahtjevi sudske prakse koji su gore navedeni i sporna mjera predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.”

                        28

                        Kao drugo, nakon što je u uvodnoj izjavi 84. [sporne] odluke napomenula da je „društvo [Frucona Košice] to koje je tvrdilo da mjera [nije] potpora i podnio dokumente koji su gore opisani, posebno izvještaje dvaju revizora”, Komisija je ispitala je li Slovačka Republika spram društva [Frucona Košice] postupala kao privatni vjerovnik.

                        29

                        U tu je svrhu Komisija kao prvo usporedila, uzimajući u obzir dokaze koje je podnijelo društvo [Frucona Košice], postupak dogovora s vjerovnicima sa stečajnim postupkom (uvodne izjave 88. do 119. [sporne] odluke), kao drugo usporedila je postupak dogovora s vjerovnicima s postupkom ovrhe radi naplate poreznog duga (uvodne izjave 120. do 127. [sporne] odluke) te kao treće ocijenila ostale dokaze koje su podnijeli slovačke vlasti i društvo [Frucona Košice] (uvodne izjave 128. do 138. [sporne] odluke). Komisija je u bitnome ocijenila da su i stečajni postupak i postupak ovrhe radi naplate poreznog duga sa stajališta lokalne porezne uprave bila povoljnija rješenja od prijedloga dogovora s vjerovnicima (uvodne izjave 119., 124. i 127. [sporne] odluke).

                        30

                        U uvodnoj izjavi 139. [sporne] odluke Komisija je zaključila da kriterij privatnog vjerovnika nije bio ispunjen i da je Slovačka Republika društvu [Frucona Košice] dala prednost koju ne bi moglo dobiti u tržišnim uvjetima. U uvodnoj izjavi 140. navedene odluke zaključila je da otpis duga na koji je u skladu s dogovorom pristalo lokalno porezno tijelo predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. U uvodnoj izjavi 182. te iste odluke Komisija je naposljetku zaključila da ta državna potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem.

                        31

                        Izreka [sporne] odluke sadržava pet članaka.

                        32

                        Prema članku 1. [sporne] odluke: „[prvotna o]dluka stavlja se izvan snage” (vidjeti točku 22. ove presude).

                        33

                        Prema članku 2. [sporne] odluke, državna potpora koju je Slovačka Republika dodijelila društvu [Frucona Košice] ukupne vrijednosti 416515990 SKK [(oko 13900000 eura)] nije spojiva s unutarnjim tržištem.

                        34

                        U članku 3. [sporne] odluke Komisija Slovačkoj Republici nalaže da povrati iznos predmetne potpore, koja je društvu [Frucona Košice] dodijeljena nezakonito, uvećan za zatezne kamate.”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               3

               Tužbom podnesenom 17. veljače 2014. tajništvu Općeg suda društvo Frucona Košice pokrenulo je postupak za poništenje sporne odluke.

               4

               U prilog svojoj tužbi, ono je istaknulo četiri tužbena razloga, prvi, koji se temelji na povredi prava obrane, drugi, na pogrešci koja se tiče prava i koja je sadržana u uvodnoj izjavi 83. sporne odluke, treći, na pogrešnoj ocjeni koja se tiče činjenica i prava, a odnosi se na zaključak prema kojem je stečajni postupak bio povoljniji od postupka dogovora s vjerovnicima i, četvrti, na pogrešnoj ocjeni koja se tiče činjenica i prava prema kojoj je postupak ovrhe radi naplate poreznog duga bio povoljniji od postupka dogovora s vjerovnicima.

               5

               Opći je sud pobijanom presudom odbio prvi i drugi tužbeni razlog, a prihvatio treći i četvrti. Posljedično tomu, poništio je spornu odluku i naložio Komisiji snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               6

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        odbije tužbu i naloži društvu Frucona Košice snošenje troškova i,

                        –

                        podredno, vrati predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu, a o troškovima će odlučiti naknadno.

               7

               Frucona Košice traži od Suda da:

                        –

                        odbije žalbu, i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

         O žalbi

               8

               U prilog svojoj žalbi Komisija ističe šest žalbenih razloga, prvi, koji se temelji na pogrešnom tumačenju sporne odluke, drugi i četvrti, na nepoštovanju uvjeta za primjenu kriterija privatnog vjerovnika, treći, na pogrešnom tumačenju načela pravomoćnosti i ne ultra petita, peti, na pogrešnoj primjeni kriterija privatnog vjerovnika i šesti, na povredi granica obveze provođenja pažljive i nepristrane istrage.

               9

               Valja na prvom mjestu ispitati drugi i četvrti žalbeni razlog, na drugom mjestu prvi žalbeni razlog, kao treće treći žalbeni razlog i naposljetku peti i šesti žalbeni razlog.

         Drugi i četvrti žalbeni razlog, koji se odnose na primjenu kriterija privatnog vjerovnika
      Argumentacija stranaka

               10

               Svojim drugim žalbenim razlogom Komisija navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 109. do 118. pobijane presude utvrdio da se korisnik potpore može valjano pozvati na kriterij privatnog vjerovnika.

               11

               Komisija smatra da se taj kriterij odnosi na subjektivno stajalište javnog tijela prilikom donošenja odluke o usvajanju predmetne mjere. Stoga, s jedne strane, subjektivno je pravo predmetne države članice otkriti koje su joj namjere u tom trenutku, tako da se na to pravo ne mogu pozivati treći. S druge strane, samo ta država članica raspolaže svim relevantnim elementima na kojima je temeljila svoje stajalište u trenutku donošenja odluke o usvajanju predmetne mjere. Stoga je na navedenoj državi članici pozvati se na kriterij privatnog vjerovnika i pružiti tražene elemente.

               12

               Međutim, u predmetnom slučaju, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 128. do 132. sporne odluke, Komisija je posjedovala dokaze da je stajalište Slovačke Republike bilo jasno i dosljedno, kako u odgovoru na pritužbu tako i u samom trenutku odobrenja sporazuma, ta država članica uvijek je tvrdila da se prema njezinu mišljenju radi o državnoj potpori.

               13

               Komisija dodaje da je, kad bi se moglo utvrditi da se korisnik potpore može pozvati na kriterij privatnog vjerovnika, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije zahtijevao od društva Frucona Košice, kao što bi to zahtijevao od države članice, da nedvosmisleno i na temelju objektivnih i provjerljivih elemenata utvrdi da predmetna mjera proizlazi iz svojstva privatnog vjerovnika navedene države članice.

               14

               Svojim četvrtim žalbenim razlogom Komisija navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 247. pobijane presude presudio da Komisija ne može praviti razliku u pogledu primjenjivosti kriterija privatnog vjerovnika s obzirom na druge različite mogućnosti naspram sporne mjere.

               15

               Budući da se primjena kriterija privatnog vjerovnika temelji na dokazima podnesenima za utvrđivanje njegove primjenjivosti, pogreška Općeg suda nalazi se u njegovoj odluci prema kojoj je primjena tog kriterija apstraktni zadatak rekonstruiranja, po službenoj dužnosti, ponašanja idealnog, razboritog i potpuno informiranog hipotetskog privatnog vjerovnika.

               16

               Stoga, ako je jasno da javnom vjerovniku nije podnesena nikakva informacija o određenom ponašanju, bilo kakva usporedba ponašanja tog tijela i ponašanja privatnog vjerovnika u sličnoj situaciji nema nikakvog smisla. Taj kriterij stoga u predmetnom slučaju nije primjenjiv.

               17

               Komisija navodi da je u ovom predmetu nesporno da tada nije izvršena nikakva usporedba, na temelju kriterija privatnog vjerovnika, prijedloga dogovora s vjerovnicima i postupka ovrhe radi naplate poreznog duga. Stoga je Opći sud trebao odlučiti sadržava li ustvari uvodna izjava 120. sporne odluke prešutan zaključak da se ne primjenjuje kriterij privatnog vjerovnika.

               18

               Društvo Frucona Košice osporava osnovanost Komisijine argumentacije.

         Ocjena Suda

               19

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se nešto okvalificiralo kao „državna potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a svi uvjeti predviđeni tom odredbom moraju biti ispunjeni. Tako se mora, kao prvo, raditi o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, ona mora davati selektivnu prednost svojem korisniku. Četvrto, ona mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (presude od 21. prosinca 2016., Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, t. 40., kao i od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 53.).

               20

               Pojam „potpora” ne obuhvaća samo pozitivna davanja poput subvencija nego i intervencije koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje su time, iako nisu subvencije u strogom značenju riječi, iste naravi i imaju identične učinke (presuda od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 30.).

               21

               Ipak, pretpostavke koje određena mjera mora ispuniti da bi se smatrala „potporom” u smislu članka 107. UFEU‑a nisu ispunjene ako je poduzetnik kojemu je potpora bila dodijeljena putem državnih sredstava istu prednost mogao ostvariti pod normalnim tržišnim uvjetima (presuda od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 70.).

               22

               To se ocjenjivanje provodi kada javni vjerovnik poduzetniku daje olakšice u plaćanju duga koji ovaj prema njemu ima, primjenjujući u pravilu kriterij privatnog vjerovnika (presuda od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 32.).

               23

               Stoga, kriterij privatnog vjerovnika nije iznimka koja se primjenjuje isključivo na zahtjev države članice ako se utvrdi da su ostvareni svi sastavni elementi pojma državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Naime, kad se primjenjuje, taj je kriterij jedan od elemenata koje Komisija mora uzeti u obzir za utvrđivanje postojanja takve potpore (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 103., kao i od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 32.).

               24

               Posljedično tomu, kada postane jasno da bi se kriterij privatnog vjerovnika mogao primijeniti, na Komisiji je da od dotične države članice zatraži sve relevantne informacije na temelju kojih može provjeriti jesu li ostvarene sve pretpostavke za primjenu tog kriterija (presuda od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 33.).

               25

               Kao prvo, iz te sudske prakse Suda proizlazi da je na Komisiji da, kad postane jasno da bi se mogao primijeniti kriterij privatnog vjerovnika, ispita tu pretpostavku neovisno o svakom zahtjevu u tom smislu.

               26

               Stoga, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 72. i 76. svojeg mišljenja, s jedne strane, korisnik potpore može se pozvati na primjenjivost tog kriterija i, s druge strane, ako se pozove na taj kriterij, na Komisiji je da ispita njegovu primjenjivost i prema potrebi njegovu primjenu.

               27

               Na drugom mjestu, kad je riječ o relevantnosti subjektivnog stajališta države članice, valja istaknuti da, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 74. svojeg mišljenja, kako bi se utvrdilo primjenjuje li se kriterij privatnog gospodarskog subjekta, valja za polazište uzeti gospodarsku narav postupka države članice, a ne način na koji je ta država članica, subjektivno govoreći, mislila da djeluje ili koje je alternativne načine postupanja razmatrala prije donošenja predmetne mjere.

               28

               U svakom slučaju, kriterij privatnog vjerovnika koristi se kako bi se utvrdilo je li očito da poduzetnik korisnik navodne potpore ne bi usporedive olakšice dobio od privatnog vjerovnika koji se nalazi u situaciji što je moguće bližoj onoj javnog vjerovnika koji nastoji namiriti potraživanja koja ima prema dužniku u financijskim poteškoćama (presuda od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 72.) i stoga, je li taj poduzetnik mogao dobiti istu prednost poput one koja mu je stavljena na raspolaganje putem državnih sredstava u okolnostima koje odgovaraju normalnim tržišnim uvjetima (presuda od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 70.).

               29

               Ipak, iz toga proizlazi da se ispitivanje koje prema potrebi mora izvršiti Komisija ne može ograničiti samo na opcije koje je nadležno javno tijelo ustvari uzelo u obzir, već se mora nužno odnositi na sve opcije koje je privatni vjerovnik razumno mogao predvidjeti u takvoj situaciji.

               30

               Kad je riječ o argumentaciji koju je iznijela Komisija u četvrtom žalbenom razlogu, valja utvrditi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 247. pobijane presude potvrdio da s obzirom na to da je kriterij privatnog vjerovnika kao takav primjenjiv, Komisija ne može praviti razliku u pogledu njegove primjenjivosti s obzirom na druge različite mogućnosti naspram sporne mjere.

               31

               Iz toga slijedi da drugi i četvrti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju sporne odluke
      Argumentacija stranaka

               32

               Svojim prvim žalbenim razlogom Komisija navodi da je Opći sud pogrešno protumačio spornu odluku time što je u točkama 101. do 104. pobijane presude zaključio da je ta institucija u navedenoj odluci utvrdila da se kriterij privatnog vjerovnika primjenjuje na činjenice u predmetnom slučaju.

               33

               Naime, Opći je sud pogrešno utvrdio da iz posljednje rečenice uvodne izjave 80. te iste odluke treba zaključiti da se kriterij privatnog vjerovnika primjenjuje na ovaj predmet. Ta pogreška u tumačenju proizlazi iz tumačenja sljedećih uvodnih izjava te odluke. Naime, uvodna izjava 81. ne odnosi se specifično na uvjete za primjenu tog kriterija, uvodna izjava 82. posebno određuje situaciju u pogledu primjenjivosti navedenog kriterija, a uvodna izjava 83. i uvodne izjave 128. do 132. razmatraju pitanje primjenjivosti istog kriterija.

               34

               Društvo Frucona Košice osporava osnovanost Komisijine argumentacije.

         Ocjena Suda

               35

               Najprije valja utvrditi da sporna odluka izričito ne određuje da je kriterij privatnog vjerovnika u predmetnom slučaju neprimjenjiv. Naprotiv, zaključak iz uvodnih izjava 139. i 140. te odluke prema kojem sporna mjera predstavlja državnu potporu izričito se temelji na primjeni tog kriterija.

               36

               Nadalje, ako je Komisija imala bilo kakvu sumnju kad je riječ o primjenjivosti navedenog kriterija, valja podsjetiti da je ona trebala, kao što proizlazi iz točke 24. ove presude, zahtijevati od Slovačke Države relevantne informacije u tom pogledu i izvršiti sveukupnu ocjenu tih elemenata (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 86.). Međutim, u spornoj odluci nema ni traga takvom zahtjevu ni ispitivanju.

               37

               Naposljetku, valja navesti da je Komisija primijenila kriterij privatnog vjerovnika nakon što je u točkama 84. i 86. sporne odluke istaknula da je korisnik naveo da prihvat prijedloga dogovora s vjerovnicima nije državna potpora jer je stečajni postupak bio nepovoljniji za Slovačku Državu.

               38

               U tim okolnostima prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se odnosi na načela pravomoćnosti odluke i ne ultra petita
      Argumentacija stranaka

               39

               Komisija navodi da je Opći sud povrijedio načela pravomoćnosti i ne eat iudex ultra petita partium kad je u točkama 123. do 126. pobijane presude utvrdio da je Sud prešutno, ali sasvim sigurno, u svojoj presudi od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, EU:C:2013:32) utvrdio da se kriterij privatnog vjerovnika primjenjuje na činjenice predmetnog slučaja i da bi stoga tumačenje sporne odluke koje je predložila Komisija bilo protivno načelu pravomoćnosti.

               40

               Društvo Frucona Košice osporava Komisijinu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               41

               Budući da se treći žalbeni razlog temelji na podrednoj argumentaciji u prilog odluci Općeg suda prema kojoj se kriterij privatnog vjerovnika primjenjivao na činjenice u predmetnom slučaju i da su prvi, drugi i četvrti žalbeni razlog, koji kritiziraju tu istu odluku Općeg suda, odbijeni kao neosnovani, treći žalbeni razlog valja odbaciti kao bespredmetan.

         Peti i šesti žalbeni razlog, koji se temelje na primjeni kriterija privatnog vjerovnika i Komisijinoj obvezi provođenja pažljive i nepristrane istrage
      Argumentacija stranaka

               42

               Svojim petim žalbenim razlogom Komisija kao prvo smatra da kriterij privatnog vjerovnika podrazumijeva to da ona treba utvrditi subjektivno stajalište javnog tijela i usporediti ga sa stajalištem koje je privatni vjerovnik zauzeo u istim okolnostima. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da su relevantni samo dokazi koji su bili raspoloživi i okolnosti koje su se mogle predvidjeti u trenutku kad je to javno tijelo donosilo odluku.

               43

               Komisija iz toga zaključuje da je na predmetnoj državi članici da dokaže da je, kako bi donijela odluku, ustvari uzela u obzir takve dokaze i okolnosti koje moraju biti usporedive s onima koje bi privatni gospodarski subjekt uzeo u obzir prije donošenja iste odluke.

               44

               Naime, iz sudske praske Suda proizlazi da primjena kriterija privatnog vjerovnika isključuje da je privatni vjerovnik mogao djelovati slučajno, već samo na temelju potpunog poznavanja činjenica, jer, prema toj sudskoj praksi, ne mogu biti dovoljne gospodarske ocjene utvrđene nakon dodjele predmetne prednosti, kao ni retrospektivno utvrđenje da je ulaganje predmetne države članice bilo isplativo ili naknadna opravdanja djelovanja koje je doista poduzeto.

               45

               To ne znači da zainteresirane stranke ne mogu podnijeti informacije ili korisne dokaze kako bi prosvijetile Komisiju, primjerice o naravi i predmetu sporne mjere, njezinu kontekstu ili cilju. Ipak, na tim strankama nije da ocjenu koju je stvarno izvršila predmetna država članica u trenutku donošenja svoje odluke zamijene svojom ocjenom, kao što nije na Komisiji da po službenoj dužnosti rekonstruira ponašanje idealnog, razboritog i potpuno informiranog hipotetskog privatnog vjerovnika.

               46

               Informacije podnesene Komisiji, uz one na koje se poziva predmetna država članica, mogu služiti za dokazivanje da bi, na temelju informacija o kojima je ta država članica stvarno vodila računa, privatni vjerovnik djelovao ili ne na isti način. Te informacije ne mogu, ipak, opravdati odluku donesenu pozivanjem na informacije ili elemente koje predmetna država članica nije uzela u obzir.

               47

               Kao drugo, Komisija navodi da je Opći sud, prilikom formuliranja svojeg kriterija ispitivanja u točki 137. pobijane presude, propustio ograničiti obvezu provjere, koju treba izvršiti ta institucija, na elemente kojima raspolaže. Taj propust naveo je Opći sud da utvrdi, u točki 201. pobijane presude, da je Komisija trebala nastojati dobiti dodatne informacije kako bi provjerila i potkrijepila svoje zaključke koje je temeljila na spisu iz upravnog postupka.

               48

               U navedenoj točki 201. Opći sud tako je utvrdio novi zahtjev prema kojem Komisija mora rekonstruirati ponašanje idealnog, razboritog i potpuno informiranog hipotetskog privatnog vjerovnika tragajući za svim „zamislivim” dokazima i informacijama, pri čemu je taj zahtjev protivan samoj filozofiji na kojoj se temelji kriterij privatnog vjerovnika, odnosno ocjeni subjektivnog stajališta javnog tijela u trenutku donošenja odluke.

               49

               Komisija smatra da se tako točke 137. i 180. do 213. pobijane presude temelje, s jedne strane, na pogrešnom zaključku da sudska praksa Suda nalaže Komisiji da izvrši objektivnu i potpunu analizu prednosti i nedostataka stečajnog postupka, umjesto analize koja se temelji na subjektivnom položaju javnog tijela i, s druge strane, pogrešnom tumačenju sporne odluke tako da proizlazi da je ta institucija izvršila takvu analizu.

               50

               Kao treće, Komisija navodi da se sporna odluka temelji na imovinskom stanju društva Frucona Košice dana 17. lipnja 2004. i da, prema mišljenju Općeg suda, Komisija pravilno nije prihvatila metodologiju izvješća E kad je riječ o utvrđivanju koeficijenata za likvidaciju navedene imovine. Ipak, budući da je lokalno porezno tijelo raspolagalo samo tim gospodarskim informacijama kad je odlučilo prihvatiti prijedlog dogovora s vjerovnicima, logična posljedica tih činjeničnih utvrđenja je da privatni vjerovnik koji raspolaže samo tim informacijama ne bi pristao na dogovor. Naime, da je tražio dodatne informacije, takav vjerovnik ne bi prihvatio prijedlog dogovora.

               51

               Komisija smatra da je, s obzirom na to da je morala izvršiti svoju provjeru isključivo s obzirom na informacije i elemente koji su ustvari bili u posjedu javnog vjerovnika ili koji su bili javno poznati, upravni spis je u svakom slučaju valjano potkrijepio njezin zaključak prema kojem privatni vjerovnik ne bi pristao na dogovor. Naime, Opći sud nije naveo nijedan dodatni element koji bi bio relevantan u trenutku nastanka činjenica, a koji je Komisija propustila uzeti u obzir.

               52

               Posljedično tomu, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 186. i 235. pobijane presude presudio da elementi iz spisa ne mogu u dovoljnoj mjeri jednoznačno pravno potkrijepiti zaključke koje je Komisija izvela radi procjene prihoda od prodaje imovine u stečajnom postupku na 435 milijuna SKK (oko 14,5 milijuna eura). Komisija dodaje da Opći sud ne navodi koji je standard dokazivanja Komisija trebala primijeniti niti smatra li je li taj standard dovoljno visok da Komisija jednoznačno dokaže što bi bio prihod od prodaje.

               53

               Kao četvrto, Komisija navodi da su pogreške koje se tiču prava koje je navela također obilježile ocjenu Općeg suda u vezi s trajanjem stečajnog postupka kao i s postupkom ovrhe radi naplate poreznog duga. Naime, te ocjene temelje se na istom pogrešnom kriteriju i odbijanju Komisijine ocjene prihoda od likvidacije imovine društva Frucona Košice.

               54

               Svojim šestim žalbenim razlogom Komisija navodi da se točke 191. do 195. pobijane presude mogu tumačiti na način da se Komisiji prigovara povreda njezine obveze provođenja pažljive i nepristrane istrage. Ako je to tumačenje točno, Komisija navodi da je Opći sud pogrešno protumačio tu obvezu i nametnuo joj prekomjeran teret.

               55

               U tom pogledu, Komisija navodi da je u točkama 187. i 191. pobijane presude Opći sud utvrdio da je valjano odbacila dokaznu vrijednost izvješća E i stoga izvela zaključke na temelju dokaza koje je podnijelo društvo Frucona Košice ili koje ono nije osporilo. On je potom odlučio kazniti Komisiju što nije zatražila dodatne informacije kako bi provjerila i potkrijepila zaključke do kojih je došla na temelju tih elemenata a da nije objasnio vrstu dodatnih dokaza koje je ta institucija eventualno mogla tražiti.

               56

               Komisija je utemeljila svoju ocjenu na dokazima kojima je stvarno raspolagala u tom trenutku te je ocijenila da se može pozivati na iznos koji je utvrdio korisnik, a koji je odobrilo porezno tijelo te koji se temeljio na nezavisnim izvješćima a da pritom ne zahtijeva podnošenje drugih izvješća. U svakom slučaju, javni vjerovnik ne bi prihvatio to da njegov dužnik u dovoljnoj mjeri ne potkrijepi vrijednost svoje imovine koju nudi kao jamstvo radi odgode svojeg poreznog duga. U predmetnom slučaju, lokalno porezno tijelo raspolagalo je vlastitim zaključcima o vrijednosti te imovine, kao što proizlazi iz odluke o odgodi duga.

               57

               Frucona Košice osporava Komisijinu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               58

               Najprije valja navesti da se peti i šesti žalbeni razlog u biti odnose na doseg Komisijinih obveza istrage prilikom izvršavanja ocjene kriterija privatnog vjerovnika, kako je smatrao Opći sud prilikom ispitivanja dijelova sporne odluke u vezi sa stečajnim postupkom i s postupkom ovrhe radi naplate poreznog duga.

               59

               U skladu s ustaljenom praksom Suda, na Komisiji je da prilikom primjene kriterija privatnog vjerovnika izvrši opću ocjenu vodeći računa o svim relevantnim dokazima u predmetnom slučaju na temelju kojih može utvrditi je li očito da poduzetnik koji je dobio olakšice u plaćanju dugova ne bi usporedive olakšice dobio od privatnog vjerovnika (vidjeti u tom smislu presude od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 73., i od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 47.).

               60

               U tom pogledu, s jedne strane, relevantnom treba smatrati svaku informaciju koja bi mogla osjetno utjecati na odlučivanje uobičajeno razboritog i pažljivog privatnog vjerovnika koji se nalazi u situaciji što je moguće bližoj onoj javnog vjerovnika i koji nastoji namiriti iznose koje potražuje od dužnika u financijskim problemima (presude od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 78., i od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, EU:C:2013:186, neobjavljena, t. 54.).

               61

               S druge strane, u svrhu primjene kriterija privatnog vjerovnika relevantni su samo raspoloživi elementi i okolnosti koje su se mogle predvidjeti u trenutku kad je ta odluka donesena (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 105.).

               62

               Takvo Komisijino ispitivanje pitanja mogu li se određene mjere okvalificirati kao državna potpora, s obzirom na to da javna tijela nisu postupala na isti način kao privatni vjerovnik, zahtijeva složenu gospodarsku ocjenu (presude od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 74., i od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 48.).

               63

               U tom pogledu valja podsjetiti da, u okviru nadzora koji sudovi Europske unije provode nad Komisijinim složenim gospodarskim ocjenama u području državnih potpora, sud Unije nije dužan zamijeniti vlastitu gospodarsku ocjenu Komisijinom (presude od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 75., i od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 49.).

               64

               Međutim, sud Unije ne treba provjeriti samo činjeničnu točnost navedenih dokaza, njihovu pouzdanost i dosljednost, već također ispitati sadržavaju li ti elementi sve relevantne podatke koje treba uzeti u obzir za ocjenu složene situacije i jesu li takve naravi da potkrjepljuju zaključke koji iz njih proizlaze (presude od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 76., i od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 50.).

               65

               U predmetnom slučaju valja kao prvo ispitati argumentaciju koju je istaknula Komisija u okviru petog i šestog žalbenog razloga, a koja je usmjerena protiv stranke pobijane presude u vezi sa stečajnim postupkom.

               66

               U tom pogledu, kao prvo valja odbaciti argumente na koje se poziva Komisija, a koji se temelje na tome da je trebalo na prvom mjestu utvrditi subjektivno stajalište nadležnog javnog tijela i, na drugom mjestu, usporediti stajalište tog tijela s onim hipotetskog privatnog vjerovnika, s obzirom na to da je relevantnost takvog rasuđivanja već isključena u okviru ispitivanja drugog i četvrtog žalbenog razloga, u mjeri u kojoj se ono temelji na pogrešnoj ocjeni kriterija privatnog vjerovnika.

               67

               Kao drugo, u mjeri u kojoj Komisija prigovara Općem sudu da je nametnuo novi zahtjev kojim joj zadaje pretjeran teret, među ostalim propustivši ograničiti obvezu koju ta institucija ima u pogledu provjere elemenata kojima raspolaže, a koji se sastoji u obvezi istraživanja svih „zamislivih” elemenata i informacija, valja utvrditi da se Komisijina argumentacija temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude.

               68

               U tom pogledu, valja najprije navesti da je Opći sud, osobito u točkama 134. do 137. pobijane presude, naveo da se ocjena kriterija privatnog vjerovnika treba izvršiti u odnosu na situaciju što je moguće bližu onoj predmetnog javnog tijela.

               69

               Potom je Opći sud u točkama 138. do 143. pobijane presude naveo načela za koja smatra da uređuju Komisijin teret dokazivanja te je u tom kontekstu iznio dokaze koje ta institucija mora prema potrebi pribaviti i uzeti u obzir prilikom svojeg ispitivanja, kao i opća ograničenja njezinih istražnih ovlasti, poput onih određenih sudskom praksom sudova Unije.

               70

               U tom pogledu, valja također napomenuti da zakonitost odluke u području državnih potpora sud Unije treba ocjenjivati s obzirom na informacije kojima je Komisija mogla raspolagati u trenutku kada ju je donijela (presuda od 2. rujna 2010., Komisija/Scott, C‑290/07 P, EU:C:2010:480, t. 91. i navedena sudska praksa).

               71

               Međutim, informacije kojima je Komisija „mogla raspolagati” uključuju one koje su relevantne za ocjenu koju treba izvršiti u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 60. do 62. ove presude i koje je mogla dobiti na zahtjev tijekom upravnog postupka.

               72

               Naposljetku, u točkama 171. do 178. pobijane presude Opći sud podsjetio je da, prema njegovoj sudskoj praksi, Komisija nije uopće podvrgnuta općoj obvezi angažiranja vanjskih stručnjaka te je na toj osnovi odbio navode društva Frucona Košice prema kojima je ta institucija trebala pribaviti novu vanjsku ekspertizu.

               73

               Međutim, točke 180. do 213. i 235. pobijane presude, kojima Komisija prigovara kako je izloženo u točki 64. ove presude, ne podrazumijevaju nove zahtjeve koji nisu spojivi sa sudskom praksom Suda, kad se tumače u svjetlu pravnog konteksta na koji se poziva Opći sud.

               74

               Stoga se činjenično utvrđenje izvršeno u točki 185. pobijane presude –prema kojem je Komisija utvrdila likvidacijske faktore na temelju elemenata iz spisa upravnog postupka, nije izvršila nikakvu metodološku ili ekonomsku analizu niti je zatražila dodatne informacije na temelju kojih bi ispitala i potkrijepila zaključke koje je izvela iz tih elemenata – ne može tumačiti tako da nameće zahtjev koji prelazi ono što se zahtijeva načelima koja je Opći sud naveo u točkama 138. do 143. pobijane presude ili koji nije spojiv s onima izloženima u točkama 59. i 60. ove presude.

               75

               Kad je riječ o činjeničnim utvrđenjima Općeg suda iz točaka 186., 196., 200. i 201. pobijane presude – prema kojima elementi iz spisa iz upravnog postupka nisu mogli u dovoljnoj mjeri potkrijepiti Komisijine ocjene likvidacijskih faktora i da je ona stoga trebala nastojati pridobiti dodatne informacije u svrhu potkrjepljivanja svojih zaključaka – ta utvrđenja ni u čemu ne prelaze granice sudskog nadzora očite pogreške u ocjeni koji treba izvršiti Opći sud na temelju sudske prakse navedene u točki 63. ove presude, i ne može se smatrati da uvode zahtjev koji je nespojiv s načelima izloženima u točkama 59. i 60. ove presude.

               76

               U mjeri u kojoj je Opći sud u točki 186. pobijane presude presudio da elementi iz spisa iz upravnog postupka trebaju potkrijepiti ne samo pravno valjane nego i jednoznačne zaključke koje je izvela Komisija, valja navesti da iz točaka 187. do 201. pobijane presude proizlazi da u svakom slučaju Opći sud nije izvršio svoju ocjenu u pogledu takvog zahtjeva niti je na to uputio u okviru svojih utvrđenja iz točaka 196., 200., 201. i 235. pobijane presude.

               77

               Naime, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 125. i 131. svojeg mišljenja, Opći sud je u točkama 191. do 195., 198. i 199. pobijane presude samo naveo unutarnja proturječja sporne odluke i izvršio činjenična utvrđenja prema kojima nijedan element iz upravnog spisa me može pružiti objašnjenje u vezi s likvidacijskim faktorima koje je Komisija primijenila.

               78

               Stoga, protivno onomu što navodi Komisija, Opći sud nije primijenio pogrešan pravni kriterij. Iz toga slijedi da Komisijine navode valja odbaciti kao djelomično bespredmetne i odbiti kao djelomično neosnovane.

               79

               Na drugom mjestu, u dijelu u kojem Komisija navodi da su pogreške koje se tiču prava koje je utvrdila također prisutne u ocjeni Općeg suda u vezi s trajanjem stečajnog postupka, iz točaka 223. do 235. pobijane presude, kao i u ocjeni postupka ovrhe radi naplate poreznog duga, iz točaka 277. do 284. te presude, dovoljno je utvrditi da je, s obzirom na to da ispitivanjem Komisijinih navoda nije utvrđena nikakva pogreška koja se tiče prava, ta argumentacija potpuno neosnovana.

               80

               Osim toga, u točkama 279., 282. i 283. pobijane presude, Opći sud je utvrdio da se Komisija propustila, najprije, informirati o predviđenom trajanju postupka ovrhe radi naplate poreznog duga, potom, uzeti u obzir da je bilo vjerojatno da će se taj postupak prekinuti otvaranjem likvidacijskog postupka i, naposljetku, informirati se o troškovima koji mogu nastati u takvom postupku.

               81

               Međutim, u dijelu u kojem se takva utvrđenja odnose na informacije koje uobičajeno razborit i pažljiv privatni vjerovnik, koji se nalazi u situaciji usporedivoj s onom lokalnog poreznog tijela, ne može a priori zanemariti, ona mogu sama po sebi opravdati odluku Općeg suda prema kojoj je Komisija propustila uzeti u obzir sve relevantne elemente (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/KomisijaC‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 77., 78. i 81.).

               82

               Nadalje, iz točaka 69. do 84. ove presude proizlazi da je, protivno onome što navodi Komisija, iz pobijane presude jasno da je Opći sud u dovoljnoj mjeri definirao, s jedne strane, doseg obveza istrage koje su na toj instituciji i, s druge strane, vrstu dodatnih dokaza koje je navedena institucija mogla tražiti.

               83

               Iz toga slijedi da peti i šesti žalbeni razlog moraju biti odbijeni kao neosnovani.

               84

               Budući da je sve žalbene razloge koje je istaknula Komisija u potporu ovoj žalbi potrebno odbiti, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               85

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               86

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               87

               Budući da Komisija nije uspjela u svojim zahtjevima te s obzirom na to da je društvo Frucona Košice zatražilo da ona snosi troškove, valja joj naložiti da snosi troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 14. srpnja 2016.#Monster Energy Company protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije MAD CATZ – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-429/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 10. rujna 2015.#EE Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice koji prikazuje bijele točke na žutoj pozadini – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-143/14.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 3. listopada 2006. # Hewlett-Packard GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje. # Predmet T-313/04.