title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 16. ožujka 2017.#Valsts ieņēmumu dienests protiv "Veloserviss” SIA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākā tiesa Administratīvo lietu departaments.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Zajednice – Članak 220. stavak 2. točka (b) – Naknadna naplata uvoznih carina – Legitimna očekivanja – Uvjeti primjene – Pogreška carinskih tijela – Obveza uvoznika da djeluje u dobroj vjeri i provjeri okolnosti u kojima je izdana potvrda o podrijetlu ‚obrazac A’ – Dokazna sredstva – Izvještaj Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF).#Predmet C-47/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      16. ožujka 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija — Carinski zakonik Zajednice — Članak 220. stavak 2. točka (b) — Naknadna naplata uvoznih carina — Legitimna očekivanja — Uvjeti primjene — Pogreška carinskih tijela — Obveza uvoznika da djeluje u dobroj vjeri i provjeri okolnosti u kojima je izdana potvrda o podrijetlu ‚obrazac A’ — Dokazna sredstva — Izvještaj Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF)“
      U predmetu C‑47/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (upravni odjel Vrhovnog suda, Latvija), odlukom od 20. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 27. siječnja 2016., u postupku

         Valsts ieņēmumu dienests

      protiv

         „Veloserviss” SIA,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i K. Freimanis, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i I. Rubene, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 220. stavka 2. točke (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000. (SL 2000., L 311, str. 17., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Valsts ieņēmumu dienestsa (latvijsko tijelo porezne uprave, u daljnjem tekstu: porezna uprava) i društva „Veloserviss” SIA u vezi s naplatom uvoznih carina i poreza na dodanu vrijednost (PDV) sa zateznim kamatama pri naknadnoj provjeri carinske deklaracije.

         Pravni okvir

               3

               U članku 78. stavku 3. Carinskog zakonika, naslovljenom „Naknadna provjera deklaracija”, određuje se:
               „Ako se revizijom deklaracije ili naknadnom provjerom utvrdi da su odredbe, koje uređuju određeni carinski postupak, bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, carinska tijela, u skladu s bilo kojim utvrđenim odredbama, poduzimaju potrebne mjere da bi se slučaj, sukladno novim raspoloživim podacima, uredio.”

               4

               Sukladno odredbama članka 220. stavka 2. tog zakonika:
               „Osim u slučajevima iz članka 217. stavka 1. podstavka drugog i trećeg, naknadno knjiženje ne provodi se:
               [...]

                        (b)

                        ako iznos carine koji se zakonski potražuje nije proknjižen uslijed greške carinskih tijela koja prema okolnostima slučaja nisu mogla otkriti osobu odgovornu za plaćanje [koju osoba odgovorna za plaćanje razumno nije mogla uočiti], a koja je djelovala u dobroj vjeri i koja se pridržavala svih odredbi o carinskoj deklaraciji propisanih važećim zakonodavstvom.

                  Kada se povlašteni status robe utvrđuje na osnovi sustava upravne suradnje koji obuhvaća tijela treće zemlje, izdavanje potvrde od strane tih tijela, ako je nepravilno, pogreška je koja se razumno nije mogla uočiti u smislu prvog stavka.
               Međutim, izdavanje neispravnog uvjerenja ne predstavlja grešku ako se uvjerenje temelji na netočnom obračunu podataka koje je pribavio izvoznik, osim ako nije evidentno da su tijela koja su ga izdala bila svjesna ili su trebala biti svjesna da roba nije odgovarala uvjetima koji su utvrđeni za dodjeljivanje prava na povlašteno postupanje.
               Dužnik se može pozivati na dobru vjeru ako može dokazati da je, u razdoblju dotičnih poslovnih transakcija, posvetio dužnu pažnju kako bi osigurao da su ispunjeni svi uvjeti za povlašteno postupanje.
               Dužnik se ne može pozivati na dobru vjeru ako je Komisija objavila obavijest u Službenom listu Europske unije kojom se tvrdi da postoje razlozi za sumnju da zemlja ili područje korisnik neispravno provode povlaštena postupanja;
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               5

               U skladu s člankom 72.a stavkom 4. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 1602/2000 od 24. srpnja 2000. (SL 2000., L 188, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 9., str. 200.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba):
               „Dokaz o statusu s podrijetlom robe izvezene iz zemlje regionalne skupine u drugu zemlju iste skupine koja se upotrebljava u daljnjoj obradi ili preradi ili koja se ponovno izvozi ako nema daljnje obrade ili prerade, pruža se potvrdom o podrijetlu obrazac A sastavljenom u prvoj zemlji.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Veloserviss je 17. svibnja 2007. iz Kambodže u Europsku uniju uvezao bicikle s ciljem njihova puštanja u slobodan promet. Oslanjajući se na potvrdu o podrijetlu koju je 16. veljače 2007. izdala kambodžanska vlada, Veloserviss nije platio ni carinu ni PDV.

               7

               Porezna uprava je tijekom 2008. godine provela prvu naknadnu carinsku provjeru za razdoblje tijekom kojega su predmetni bicikli bili uvezeni. Budući da u tom pogledu nije bila utvrđena nikakva nepravilnost, Veloserviss je postupio po odluci donesenoj nakon te provjere.

               8

               Porezna uprava je tijekom 2010. godine od Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) primila informacije prema kojima potvrda o podrijetlu koju je izdala kambodžanska vlada vezano uz dotičnu robu nije bila u skladu s pravom Unije.

               9

               Na temelju tih informacija porezna uprava obavila je drugu naknadnu provjeru vezano uz jedinstvenu carinsku deklaraciju koju je podnio Veloserviss te je utvrdila da su izuzeća od poreza nepravilno primijenjena na tu robu.

               10

               Porezna uprava potom je u odluci od 23. srpnja 2010. Veloservissu naložila plaćanje carine i PDV‑a zajedno sa zateznim kamatama.

               11

               Veloserviss je slijedom toga protiv te odluke podnio tužbu za poništenje.

               12

               Nakon što je ispitala predmet u žalbenom postupku, Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud, Latvija) u presudi od 27. ožujka 2014. potvrdila je poništenje odluke porezne uprave od 23. srpnja 2010. smatrajući, među ostalim, da, sukladno članku 23. stavku 1. nacionalnog propisa o porezima i naknadama, porezna uprava nije bila ovlaštena iznova provesti naknadnu provjeru dotične deklarirane robe jer je prva provjera kod Veloservissa stvorila legitimna očekivanja i jer je on ispunjavao sve uvjete predviđene u pogledu podnošenja carinske deklaracije, uzevši u obzir da on objektivno nije mogao znati da je kambodžansko nadležno tijelo izdalo potvrdu koja nije bila u skladu sa zahtjevima prava Unije. Veloserviss je stoga postupao u dobroj vjeri.

               13

               Porezna uprava podnijela je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev.

               14

               Taj sud je odlukom od 11. rujna 2014. uputio prvi zahtjev za prethodnu odluku koji se u biti odnosi na pitanje može li se na temelju članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika ograničiti mogućnost carinskih tijela da povuku naknadnu provjeru, kao što to predviđa latvijski zakon o porezima i naknadama.

               15

               Sud je na to niječno odgovorio svojom presudom od 10. prosinca 2015., Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803).

               16

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku smatra da u okviru iste žalbe u kasacijskom postupku koji se pred njim vodi postoji još pitanja u pogledu pojma „dobra vjera” dužnika u smislu članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika.

               17

               U tom kontekstu taj sud navodi da porezna uprava tvrdi da je Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud) neutemeljeno smatrala da je Veloserviss djelovao u dobroj vjeri, zbog čega se nije mogao osloniti na članak 220. stavak 2. točku (b) Carinskog zakonika. U točkama 36. i 40. presude od 8. studenoga 2012., Lagura Vermögensverwaltung (C‑438/11, EU:C:2012:703), Sud je smatrao da u slučaju kada carinska tijela države uvoza sumnjaju u pravo podrijetlo robe, mišljenje tijela države izvoza ne može obvezivati Uniju i njezine države članice pri njihovoj ocjeni valjanosti potvrde o podrijetlu „obrazac A”.

               18

               Veloserviss pred sudom koji je uputio zahtjev ističe da je Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud) pravilno primijenio spomenutu odredbu s obzirom na to da, s jedne strane, ni carinska tijela države uvoza ni sama država kao uvoznik nisu mogli biti sigurni da su službe države izvoza počinile pogrešku i, s druge strane, da je Veloserviss djelovao u dobroj vjeri kada je poreznoj upravi dao informacije kojima je raspolagao i za koje je znao. U tom pogledu se Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud) pravilno oslonila na Odluku Komisije (2012) 8694 od 30. studenoga 2012. kojom se u određenom slučaju utvrđuje opravdanim odbiti naknadno uzimanje u obzir (spis REC 01/2011) jer su činjenične okolnosti navele Komisiju da donese tu odluku zato što su u bitnome bile slične onima u glavnom predmetu.

               19

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da iz sudske prakse Suda u pogledu članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika proizlazi da je moguća naknadna naplata iako je izvoznik počinio pogrešku pri davanju informacija. Naprotiv, taj sud smatra da, iako su carinska tijela zemlje izvoznice počinila pogrešku, a znala su ili su morala znati da predmetna roba ne ispunjava propisane uvjete, predočenje netočne potvrde ne smije štetiti uvozniku.

               20

               Međutim, taj sud ima sumnje u vezi s primjenom članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika u predmetu kao što je onaj koji se pred njim vodi, u kojem je iz izvještaja OLAF‑a vidljivo ne samo da je izvoznik carinskim tijelima zemlje izvoznice pružio netočne informacije, već i da su carinska tijela zemlje izvoznice počinila pogreške pri izdavanju potvrde o podrijetlu „obrazac A”. Također se pita u kojoj mjeri valja uzeti u obzir pravnu i činjeničnu ocjenu koju je dao OLAF.

               21

               U tim je okolnostima Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (upravni odjel Vrhovnog suda, Latvija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li uvoznikovu obvezu da djeluje u dobroj vjeri, koja se nalazi u članku 220. stavku 2. točki (b) [Carinskog zakonika], utvrditi na način da

                                 a)

                                 uključuje uvoznikovu obvezu da dokaže okolnosti u kojima je izdana potvrda ‚A’ koju je izvoznik primio (potvrde o sastavnim dijelovima robe, ulozi izvoznika u proizvodnji robe, itd.)?

                                 b)

                                 uvoznik je djelovao u lošoj vjeri već samim time što je izvoznik djelovao u lošoj vjeri (primjerice kada izvoznik ne otkrije carinskim tijelima zemlje izvoza stvarno podrijetlo troškova, vrijednost sastavnih dijelova robe itd.)?

                                 c)

                                 obveza djelovanja u dobroj vjeri nije ispunjena samim time što je izvoznik pružio netočan podatak carinskim tijelima zemlje izvoza, i to čak i kada su sama carinska tijela počinila pogrešku prilikom izdavanja potvrde?

                        2.

                        Je li obveza uvoznika da djeluje u dobroj vjeri, koja se nalazi u članku 220. stavku 2. točki (b) [Carinskog zakonika], dovoljno dokazana općim opisom u obavijesti OLAF‑a i zaključcima OLAF‑a, ili nacionalna carinska tijela ipak trebaju prikupiti dodatne dokaze o postupanju izvoznika?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 220. stavak 2. točku (b) Carinskog zakonika tumačiti na način da se na temelju te odredbe uvoznik može pozvati na legitimno očekivanje pri osporavanju naknadnog uzimanja u obzir uvoznih carina, ističući svoju dobru vjeru, bilo u slučaju kada ne samo da je izvoznik carinskim tijelima države izvoza pružio netočne informacije, osobito u pogledu stvarnog podrijetla troškova ili vrijednosti sastavnih dijelova predmetne robe, već su i sama ta tijela počinila pogrešku pri izdavanju predmetne potvrde o podrijetlu „obrazac A”, bilo u slučaju kada taj izvoznik nije provjerio okolnosti u kojima su carinska tijela države izvoza izdala tu potvrdu, na primjer potvrde o sastavnim dijelovima te robe ili o ulozi izvoznika u proizvodnji te robe.

               23

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja najprije podsjetiti da je cilj članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika zaštita legitimnih očekivanja osobe u pogledu osnovanosti svih podataka koji se navode u odluci o naplati ili nenaplati carina (presude od 18. listopada 2007., Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 31., i od 10. prosinca 2015., Veloserviss, C‑427/14, EU:C:2015:803, t. 43.).

               24

               U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se uvoznik na temelju te odredbe može pozvati na legitimno očekivanje, i time imati pravo na iznimku od naknadne naplate koja je u njoj predviđena, samo ako su ispunjena tri kumulativna uvjeta. Prvi uvjet je da carina nije naplaćena zato što su sama nadležna tijela počinila pogrešku, zatim da je pogreška koju su počinili takva da je osoba u dobroj vjeri razumno nije mogla uočiti i, naposljetku, da je potonja poštovala sve odredbe predviđene propisom na snazi u pogledu carinske deklaracije (vidjeti među ostalim presude od 18. listopada 2007., Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 35., i od 15. prosinca 2011., Afasia Knits Deutschland, C‑409/10, EU:C:2011:843, t. 47.).

               25

               U tim je uvjetima u biti raspodijeljen rizik od pogrešaka ili nepravilnosti koje zahvaćaju carinske deklaracije ovisno o ponašanju i pažnji svakog uključenog aktera, to jest nadležnih tijela države izvoza i države uvoza, izvoznika i uvoznika.

               26

               Kao prvo, valja ispitati može li se uvoznik pozvati na legitimno očekivanje na temelju članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika ističući svoju dobru vjeru u slučaju kada ne samo da je izvoznik carinskim tijelima države izvoza pružio netočne informacije, osobito u pogledu stvarnog podrijetla troškova ili vrijednosti sastavnih dijelova predmetne robe, nego i kada su sama ta tijela počinila pogrešku pri izdavanju predmetne potvrde o podrijetlu „obrazac A”.

               27

               U tom pogledu valja utvrditi da su, u skladu s prvim od uvjeta navedenih u točki 24. ove presude, legitimna očekivanja dužnika dostojna zaštite predviđene spomenutom odredbom samo ako su „sâma” nadležna tijela stvorila temelj na kojem počiva to očekivanje (vidjeti presude od 18. listopada 2007., Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 31., i od 10. prosinca 2015., Veloserviss, C‑427/14, EU:C:2015:803, t. 44.).

               28

               Stoga samo pogreške koje se mogu pripisati aktivnom postupanju nadležnih tijela otvaraju pravo na naknadno neprovođenje naplate carina (vidjeti presude od 18. listopada 2007., Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 31., i od 15. prosinca 2011., Afasia Knits Deutschland, C‑409/10, EU:C:2011:843, t. 54.).

               29

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da se članak 220. stavak 2. točku (b) treći podstavak Carinskog zakonika ne može tumačiti na način da je to što su carinska tijela države izvoza izdala netočnu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” pogreška koju su počinila „sâma” ta tijela kada su izradila te potvrde na osnovi toga što je izvoznik netočno predočio činjenice osim ako je, među ostalim, očito da su spomenuta tijela znala ili morala znati da roba ne ispunjava uvjete koji se zahtijevaju za dodjeljivanje prava na povlašteno postupanje (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Lagura Vermögensverwaltung, C‑438/11, EU:C:2012:703, t. 19.).

               30

               U ovom slučaju valja utvrditi da, iako iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i, osobito, iz teksta prvog pitanja pod (c) proizlazi da sud koji je uputio zahtjev polazi od premise prema kojoj su carinska tijela države izvoza počinila pogrešku kada su izdala potvrdu o podrijetlu o kojoj je riječ u glavnom postupku, Sud nije u mogućnosti utvrditi točnu prirodu te pogreške niti u kojoj mjeri su nadležna tijela države izvoza bila – ili mogla biti – dovedena u zabludu zbog netočne deklaracije izvoznika.

               31

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li potvrda o podrijetlu „obrazac A” netočno izdana nakon pogreške pripisive samim carinskim tijelima države izvoza ili kao posljedica deklaracija izvoznika čiju netočnost ta tijela nisu – ili nisu mogla – otkriti.

               32

               Ako se utvrdi da je nepravilnost koja zahvaća potvrdu o podrijetlu „obrazac A” posljedica protupravnog ponašanja izvoznika i da nadležna tijela države izvoza nisu mogla ni morala znati da roba ne ispunjava uvjete koji se zahtijevaju za dodjeljivanje prava na povlašteno postupanje, uvoznik snosi posljedice kada se tijekom naknadne kontrole predoči trgovačka isprava za koju se ispostavi da je lažna, zbog čega se uvoznik ne može, u sličnoj situaciji, protiviti naknadnoj naplati carine (vidjeti u tom smislu presude od 14. svibnja 1996., Faroe Seafood i dr., C‑153/94 i C‑204/94, EU:C:1996:198, t. 92., i od 14. studenoga 2002., Ilumitrónica, C‑251/00, EU:C:2002:655, t. 43.).

               33

               Dakle, kada su carinska tijela države izvoza počinila pogrešku pri izdavanju potvrde o podrijetlu „obrazac A” i kada ta pogreška proizlazi iz netočnosti informacija koje je izvoznik pružio tim tijelima, osobito u pogledu stvarnog podrijetla troškova ili vrijednosti sastavnih dijelova predmetne robe, uvoznik se ne može pozivati na legitimno očekivanje na temelju te odredbe kako bi osporio naknadno uzimanje u obzir uvoznih carina, ističući svoju dobru vjeru, osim ako je očito da su carinska tijela države izvoza znala ili morala znati da dotična roba ne ispunjava uvjete koji se zahtijevaju za dodjeljivanje prava na povlašteno postupanje, a što treba utvrditi nacionalni sud.

               34

               Kao drugo, valja utvrditi može li se uvoznik pozivati na legitimno očekivanje na temelju članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika kako bi osporio naknadno uzimanje u obzir uvoznih carina, ističući svoju dobru vjeru, ako nije provjerio okolnosti u kojima su carinska tijela države izvoza izdala potvrdu o podrijetlu „obrazac A”, na primjer potvrde o sastavnim dijelovima te robe ili o ulozi izvoznika u proizvodnji te robe.

               35

               Točnije, to pitanje odnosi se na pažnju koju uvoznik mora dokazati kako bi se moglo smatrati da je djelovao u dobroj vjeri u smislu spomenute odredbe.

               36

               U tom pogledu valja najprije podsjetiti da, iako je u ovom slučaju pogreška pripisiva protupravnom ponašanju carinskih tijela države izvoza, usto još mora biti, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 24. ove presude, riječ o takvoj pogrešci koju osoba u dobroj vjeri nije razumno mogla otkriti, unatoč svojem profesionalnom iskustvu i pažnji koju je morala dokazati (vidjeti među ostalim presudu od 14. studenoga 2002., Ilumitrónica, C‑251/00, EU:C:2002:655, t. 38.).

               37

               U tom pogledu je Sud presudio da je na gospodarskim subjektima, čim osjete sumnje u pogledu točne primjene odredaba čija neprovedba može dovesti do carinskog duga ili u pogledu utvrđivanja podrijetla robe, da se informiraju i zatraže sva moguća pojašnjenja kako bi provjerili jesu li te sumnje opravdane (vidjeti u tom smislu osobito presude od 14. svibnja 1996., Faroe Seafood i dr., C‑153/94 i C‑204/94, EU:C:1996:198, t. 100., i od 11. studenoga 1999., Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, t. 58.).

               38

               Sud je također presudio da je na gospodarskim subjektima da u okviru svojih ugovornih odnosa poduzmu mjere potrebne kako bi se zaštitili od rizika radnji poduzetih za naknadnu naplatu i da se takva prevencija može, među ostalim, sastojati u činjenici da dužnik od druge ugovorne stranke, prilikom ili nakon sklapanja ugovora, dobije sve dokaze koji potvrđuju da roba dolazi iz države koja je u sustavu općih carinskih povlastica, uključujući dokumente kojima se utvrđuje to podrijetlo (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Lagura Vermögensverwaltung, C‑438/11, EU:C:2012:703, t. 30. i 31.).

               39

               Međutim, iz toga ne proizlazi opća obveza uvoznika da sustavno provjerava okolnosti u kojima su carinska tijela države izvoza izdala potvrdu o podrijetlu „obrazac A”, uključujući ulogu izvoznika u proizvodnji robe. Takvu obvezu uvoznik ima samo ako postoje očiti razlozi za sumnju u točnost potvrde o podrijetlu. Ako se u tom slučaju ipak ne raspita, u okviru svojih mogućnosti, o okolnostima izdavanja te potvrde kako bi provjerio jesu li te sumnje opravdane, morat će se smatrati daje uvoznik mogao ili morao otkriti očitu pogrešku koju su počinila carinska tijela države izvoza, zbog čega se neće moći pozivati na svoju dobru vjeru na temelju članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika.

               40

               Takva opća obveza uvoznika ne proizlazi iz članka 220. stavka 2. točke (b) četvrtog podstavka Carinskog zakonika, prema kojem, da bi se mogao pozivati na svoju dobru vjeru, dužnik mora dokazati da je „tijekom razdoblja dotičnog trgovinskog posla, posvetio dužnu pažnju kako bi osigurao da su ispunjeni svi uvjeti za povlašteno postupanje”.

               41

               Kao treće, valja provjeriti je li deklarant u pogledu carinskog postupanja zahtijevanog za dotičnu robu doista pružio nadležnim carinskim tijelima sve potrebne informacije predviđene pravom Unije i nacionalnim zakonodavstvom koje ga, ako je potrebno, dopunjuju ili prenose (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 14. svibnja 1996., Faroe Seafood i dr., C‑153/94 i C‑204/94, EU:C:1996:198, t. 108., i od 18. listopada 2007., Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 33.).

               42

               U ovom slučaju je na sudu koji je uputio zahtjev da, s obzirom na sve konkretne dokaze u glavnom postupku, ocijeni jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika, kako su navedeni u točki 24. ove presude i kako ih je u okviru nje Sud pojasnio, zbog čega se uvoznik o kojemu je riječ u glavnom postupku može pozivati na legitimno očekivanje na temelju članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2007., Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 34.).

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 220. stavak 2. točku (b) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da se uvoznik može pozivati na legitimno očekivanje na temelju te odredbe kako bi osporio naknadno uzimanje u obzir uvoznih carina, ističući svoju dobru vjeru, samo ako su ispunjena tri kumulativna uvjeta. Prvi uvjet je da carina nije naplaćena zato što su sama nadležna tijela počinila pogrešku, zatim da je pogreška koju su počinili takva da je osoba u dobroj vjeri razumno nije mogla uočiti i, naposljetku, da je potonja poštovala sve odredbe na snazi u pogledu svoje carinske deklaracije. Nije moguće pozivati se na takvo legitimno očekivanje kada se uvoznik, iako je imao očite razloge sumnjati u točnost potvrde o podrijetlu „obrazac A”, nije raspitao, u okviru svojih mogućnosti, o okolnostima izdavanja te potvrde kako bi provjerio jesu li te sumnje opravdane. Međutim, takva obveza ne znači da je uvoznik općenito obvezan sustavno provjeravati okolnosti u kojima carinska tijela države izvoza izdaju potvrdu o podrijetlu „obrazac A”. Na sudu je koji je uputio zahtjev da ocijeni, vodeći računa o svim konkretnim dokazima u glavnom postupku, jesu li ta tri uvjeta ispunjena u ovom slučaju.

         Drugo pitanje

               44

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 220. stavak 2. točku (b) Carinskog zakonika tumačiti na način da se, u predmetu poput onoga u glavnom postupku, iz samih informacija sadržanih u izvještaju OLAF‑a može zaključiti da se uvoznik ne može pozvati na legitimno očekivanje na temelju te odredbe radi osporavanja naknadnog uzimanja u obzir uvoznih carina ili nadležna carinska tijela moraju ishoditi dodatne dokaze u pogledu ponašanja izvoznika.

               45

               U tom pogledu valja podsjetiti da pitanje može li se uvoznik na temelju članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika protiviti naknadnoj naplati uvoznih carina treba ocjenjivati s obzirom na tri kumulativna uvjeta za primjenu te odredbe, navedena u točki 24. ove presude i čiji je doseg preciziran u okviru odgovora na prvo pitanje, s obzirom na sve konkretne činjenične elemente ovog slučaja.

               46

               Što se konkretno tiče ponašanja izvoznika, iz točaka 27. do 32. ove presude proizlazi da se uvoznik može pozivati na takvo legitimno očekivanje, i to kako bi izbjegao naknadnu naplatu carine samo ako je to što su carinska tijela države izvoza izdala netočnu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” pripisivo ponašanju izvoznika (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 15. prosinca 2011., Afasia Knits Deutschland, C‑409/10, EU:C:2011:843, t. 54.).

               47

               Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda u pogledu pravila o podjeli tereta dokazivanja u ovom području, načelno je na carinskim tijelima države uvoza koja planiraju pokrenuti postupak naknadne naplate carine da podnesu dokaz o tomu da je to što su carinska tijela države izvoza izdala netočnu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” pripisivo tomu što je izvoznik netočno predočio činjenice. Međutim, kada carinska tijela države uvoza nisu u mogućnosti podnijeti spomenuti dokaz, osobito nakon nepažnje pripisive samom izvozniku, na uvozniku je, ako je potrebno, da dokaže da je spomenuta potvrda donesena na osnovi točnog prikaza činjenica od strane izvoznika (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 9. ožujka 2006., Beemsterboer Coldstore Services, C‑293/04, EU:C:2006:162, t. 39. i 46., i od 8. studenoga 2012., Lagura Vermögensverwaltung, C‑438/11, EU:C:2012:703, t. 41.).

               48

               U tom pogledu se, u dijelu u kojem s tim u svezi sadržava relevantne elemente, može uzeti u obzir izvještaj OLAF‑a kako bi se utvrdilo jesu li ispunjeni uvjeti pod kojima se uvoznik može pozivati na legitimno očekivanje na temelju članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika.

               49

               Međutim, s obzirom na to da takav izvještaj sadržava samo opći opis predmetne situacije, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, on sam po sebi nije dovoljan da bi se utvrdilo da su u tom pogledu ispunjeni uvjeti, osobito u pogledu relevantnog ponašanja izvoznika.

               50

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 220. stavak 2. točku (b) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da se, u predmetu poput onoga u glavnom postupku, iz samih informacija sadržanih u izvještaju OLAF‑a može zaključiti da se uvoznik ne može pozvati na legitimno očekivanje na temelju te odredbe radi osporavanja naknadnog uzimanja u obzir uvoznih carina. Ipak, s obzirom na to da takav izvještaj sadržava samo opći opis predmetne situacije, a što treba provjeriti nacionalni sud, on sam po sebi nije dovoljan da bi se valjano utvrdilo da su u tom pogledu doista ispunjeni uvjeti, osobito u pogledu relevantnog ponašanja izvoznika. U takvim okolnostima je načelno na carinskim tijelima države uvoza da dokažu, pomoću dodatnih dokaza, da je to što su carinska tijela države izvoza izdala netočnu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” pripisivo tomu što je izvoznik netočno predočio činjenice. Međutim, kada carinska tijela države uvoza nisu u mogućnosti podnijeti spomenuti dokaz, na uvozniku je, ako je potrebno, da dokaže da je spomenuta potvrda donesena na osnovi točnog prikaza činjenica od strane izvoznika.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 220. stavak 2. točku (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000., treba tumačiti na način da se uvoznik može pozivati na legitimno očekivanje na temelju te odredbe kako bi osporio naknadno uzimanje u obzir uvoznih carina, ističući svoju dobru vjeru, samo ako su ispunjena tri kumulativna uvjeta. Prvi uvjet je da carina nije naplaćena zato što su sama nadležna tijela počinila pogrešku, zatim da je pogreška koju su počinila takva da je osoba u dobroj vjeri razumno nije mogla uočiti i, naposljetku, da je potonja poštovala sve odredbe na snazi u pogledu svoje carinske deklaracije. Nije moguće pozivati se na takvo legitimno očekivanje kada se uvoznik, iako je imao očite razloge sumnjati u točnost potvrde o podrijetlu „obrazac A”, nije raspitao, u okviru svojih mogućnosti, o okolnostima izdavanja te potvrde kako bi provjerio jesu li te sumnje opravdane. Međutim, takva obveza ne znači da je uvoznik općenito obvezan sustavno provjeravati okolnosti u kojima carinska tijela države izvoza izdaju potvrdu o podrijetlu „obrazac A”. Na sudu je koji je uputio zahtjev da ocijeni, vodeći računa o svim konkretnim dokazima u glavnom postupku, jesu li ta tri uvjeta ispunjena u ovom slučaju.

                           2.

                           Članak 220. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom br. 2700/2000, treba tumačiti na način da se, u predmetu poput onoga u glavnom postupku, iz informacija sadržanih u izvještaju Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) može zaključiti da se uvoznik ne može pozvati na legitimno očekivanje na temelju te odredbe radi osporavanja naknadnog uzimanja u obzir uvoznih carina. Ipak, s obzirom na to da takav izvještaj sadržava samo opći opis predmetne situacije, a što treba provjeriti nacionalni sud, on sam po sebi nije dovoljan da bi se valjano utvrdilo da su u tom pogledu doista ispunjeni uvjeti, osobito u pogledu relevantnog ponašanja izvoznika. U takvim okolnostima je načelno na carinskim tijelima države uvoza da dokažu, pomoću dodatnih dokaza, da je to što su carinska tijela države izvoza izdala netočnu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” pripisivo tomu što je izvoznik netočno predočio činjenice. Međutim, kada carinska tijela države uvoza nisu u mogućnosti podnijeti spomenuti dokaz, na uvozniku je, ako je potrebno, da dokaže da je spomenuta potvrda donesena na osnovi točnog prikaza činjenica od strane izvoznika.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. rujna 2015.#Reed Exhibitions Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice INFOSECURITY – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Nepostojanje opisnog karaktera stečenog uporabom – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) članak 7. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-633/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. veljače 2007.#Jose Maria Sison protiv Vijeća Europske unije.#Žalba.#Predmet C-266/05 P.


Presuda Suda (peto vijeće) od 18. travnja 2013.#Meliha Veli Mustafa protiv Direktor na fond „Garantirani vzemania na rabotnitsite i sluzhitelite” kam Natsionalnia osiguritelen institut.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Varhoven administrativen sad.#Predmet C-247/12.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. listopada 2011. # Europska komisija protiv Portugalske Republike. # Povreda obveze države članice - Članak 49. UEZ-a - Socijalna sigurnost. # Predmet C-255/09.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. srpnja 2013.#New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (OHIM).#Žalba – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice FISHBONE – Postupak povodom prigovora – Raniji nacionalni figurativni žig FISHBONE BEACHWEAR – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Uzimanje u obzir dodatnih dokaza koji nisu podneseni u određenom roku – Uredba (EZ) br. 207/2009 ‐ Članci 42. stavci 2. i 3. i članak 76. stavak 2. – Uredba (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 22. stavak 2.#Predmet C-621/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice FISHBONE — Postupak povodom prigovora — Raniji nacionalni figurativni žig FISHBONE BEACHWEAR — Stvarna uporaba ranijeg žiga — Uzimanje u obzir dodatnih dokaza koji nisu podneseni u određenom roku — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članci 42. stavci 2. i 3. i članak 76. stavak 2. — Uredba (EZ) br. 2868/95 — Pravilo 22. stavak 2.“
      U predmetu C‑621/11 P,
      Povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 2. prosinca 2011.,

         New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG, ranije New Yorker SHK Jeans GmbH, sa sjedištem u Kielu (Njemačka), koji zastupa V. Spitz, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      druge stranke u postupku su:

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa P. Geroulakos, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Vallis K. - Vallis A. & Co. OE, sa sjedištem u Ateni (Grčka),
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan i A. Prechal (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG, ranije New Yorker SHK Jeans GmbH (u daljnjem tekstu: New Yorker Jeans), zatražio je poništenje presude Općeg suda od 29. rujna 2011., New Yorker SHK Jeans protiv OHIM‑a – Vallis K. ‐ Vallis A. (FISHBONE) (T‑415/09, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje odluke prvog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 30. srpnja 2009. (predmet R 1051/2008‑1) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) koja se odnosi na postupak povodom prigovora koji su pokrenuli Vallis K. – Vallis A. & Co OE (u daljnjem tekstu: Vallis K. ‐ Vallis A.) protiv prijave za registraciju verbalnog žiga FISHBONE koju je podnio New Yorker Jeans.

         Pravni okvir

         Uredba br. 207/2009

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) kodificirala je i ukinula uredbu Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.).

               3

               Članak 15. Uredbe br. 207/2009 pod naslovom „Uporaba žigova Zajednice” propisuje:
               „1.   Ako u petogodišnjem razdoblju od registracije nositelj nije stvarno rabio svoj žig u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig Zajednice podliježe sankcijama predviđenim ovom Uredbom, osim ako postoje opravdani razlozi za neuporabu.
               [...]”

               4

               Članak 42. „Ispitivanje prigovora”, koji se nalazi u odjeljku 4. „Primjedbe trećih strana i prigovor” glave IV. „Postupak registracije” Uredbe br. 207/2009, određuje:
               „1.   U postupku ispitivanja prigovora Ured poziva stranke onoliko puta koliko je to potrebno, da u roku koji on odredi podnesu primjedbe na podneske drugih stranaka ili na njegove odluke.
               2.   Ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice koji je podnio obavijest o prigovoru, mora dokazati da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu objave prijave žiga Zajednice, raniji žig Zajednice bio u stvarnoj uporabi u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i koje on navodi kao opravdanje za svoj prigovor ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tomu, prigovor se odbacuje. Ako je raniji žig Zajednice rabljen u odnosu na samo jedan dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora, smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga.
               3.   Stavak 2. primjenjuje se na ranije nacionalne žigove iz članka 8. stavka 2. točke (a), zamjenjujući uporabu u državi članici u kojoj je raniji nacionalni žig zaštićen, uporabom u Zajednici.
               [...]”

               5

               Članak 76. pod naslovom „Ispitivanje činjenica od strane Ureda po službenoj dužnosti”, koji se nalazi u odjeljku 1. „Opće odredbe” glave IX. „Postupak” Uredbe br. 2007/2009, određuje:
               „1.   U postupcima koji se pred njim vode, Ured po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, Ured to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke.
               2.   Ured ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

         Uredba (EZ) br. 2868/95

               6

               Pravilo 22. stavak 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe br. 40/94 (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL L 172, str. 4., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2868/95), određuje:
               „Ako podnositelj prigovora mora dostaviti dokaze o uporabi ili pokazati da postoje opravdani razlozi za neuporabu, Ured ga poziva da dostavi traženi dokaz u roku koji mu odredi. Ako podnositelj prigovora ne dostavi dokaz prije isteka roka, Ured odbacuje prigovor.”

         Pozadina spora

               7

               Opći sud iznio je pozadinu spora u točkama 1. do 12. pobijane presude na sljedeći način:

                        „1

                        [New Yorker Jeans] podnio je prijavu za registraciju žiga Zajednice 31. listopada 2003. [OHIM‑u] u skladu s Uredbom (EZ) br. 40/94 [...].

                        2

                        Žig za koji je zatražena registracija je verbalni znak FISHBONE.

                        3

                        Proizvodi za koje je zatražena registracija su, inter alia, iz razreda 18. i 25. Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena [...]

                  [...]

                        5

                        Vallis K. ‐ Vallis A. [...] podnio je 28. siječnja 2005. [...] na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 (postao članak 41. Uredbe br. 207/2009) prigovor na prijavu za registraciju žiga za proizvode iz točke 3. ove presude na temelju:

                                 —

                                 grčke registracije figurativnog žiga br. 121579 podnesene 24. siječnja 1994. i registriranog 17. svibnja 1996. za proizvode ‚tee‑shirts (majice), odjeća za plažu’ iz razreda 25. [...]

                        7

                        Pismom od 5. travnja 2006. i nastavno na zahtjev [New Yorker Jeansa], OHIM je pozvao [Vallis K. ‐ Vallis A.] da podnese, u skladu s člankom 43. Uredbe br. 40/94 (postao članak 42. Uredbe br. 207/2009), dokaz o uporabi ranijeg nacionalnog figurativnog žiga najkasnije do 6. lipnja 2006. Pismom od 6. lipnja 2006. [Vallis K. ‐ Vallis A.] predočio je dokaze koji su se sastojali od izjave dane pod prisegom od 1. lipnja 2006., faktura i više fotografija.

                        8

                        Pismom od 25. rujna 2006. [New Yorker Jeans] je posebno istaknuo da su predočeni dokazi nedovoljni kako bi se dokazala stvarna uporaba ranijeg prava. Pismom od 14. studenoga 2006. OHIM je pozvao [Vallis K. ‐ Vallis A.] da se očituje na navedene tvrdnje do 14. siječnja 2007.

                        9

                        Pismom podnesenim OHIM‑u 15. siječnja 2007. [Vallis K. ‐ Vallis A.] podnio je, inter alia, dodatne dokaze o uporabi koji su se sastojali od kataloga za 2000., 2001. i 2003.

                        10

                        Odjel za prigovore prihvatio je 26. svibnja 2008., na temelju članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, prigovor za dio osporavanih proizvoda, to jest za ‚torbe, naprtnjače’ iz razreda 18 i za sve proizvode iz razreda 25. Kako bi zaključio o postojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu između predmetnih žigova, posebno je uzeo u obzir jedan od ranije spomenutih kataloga iz ljeta 2001.

                        11

                        Žalitelj (New York Jeans) je 16. srpnja 2008. podnio žalbu OHIM‑u na temelju članaka 57. do 62. Uredbe br. 40/94 (postali članci 58. do 64. Uredbe br. 207/2009) protiv odluke Odjela za prigovore.

                        12

                        Prvo žalbeno vijeće OHIM‑a djelomično je [spornom odlukom] prihvatilo žalbu odbivši prigovor u pogledu ‚torbi, naprtnjača’” iz razreda 18 i prihvatilo odluku Odjela za prigovore u pogledu proizvoda iz razreda 25. Smatralo je, s jedne strane, da je Odjel za prigovore bio u pravu kada je uzeo u obzir dodatne dokaze podnesene 15. siječnja 2007. i, s druge strane, da je u ovom slučaju postojalo dovoljno dokaza o uporabi ranijeg grčkog žiga. [...]”

         Pobijana presuda

               8

               Tužbom podnesenom tajništvu 14. listopada 2009. New Yorker Jeans zatražio je od Općeg suda da izmijeni spornu odluku i proglasi žalbu pred žalbenim vijećem osnovanom te odbije prigovor za proizvode iz razreda 25. Podredno, New Yorker Jeans traži poništenje te odluke u dijelu u kojem odbija njegovu žalbu i potvrđuje odbijanje registracije za te proizvode.

               9

               U prilog tužbi New Yorker Jeans posebno se pozvao na tužbeni razlog proizašao iz povrede članka 42. stavaka 2. i 3. i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 kao i iz povrede pravila 22. stavka 2. druge rečenice Uredbe br. 2868/95. On tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da je Odjel za prigovore bio ovlašten uzeti u obzir dodatne dokaze o uporabi ranijeg žiga koji su bili podneseni nakon isteka roka koji je odredio OHIM u skladu s navedenom odredbom.

               10

               Nakon što je podsjetio u točkama 23. i 24. pobijane presude, pozivajući se na presudu od 13. ožujka 2007. OHIM/Kaul (C‑29/05 P, Zb., str. I‑2213., točka 42.), da iz članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi kao opće pravilo, ukoliko nije drugačije određeno, da stranke mogu podnositi činjenice i dokaze i nakon isteka rokova za njihovo podnošenje predviđenih Uredbom br. 207/2009 i da ničime nije zabranjeno OHIM‑u da uzima u obzir činjenice i dokaze dostavljene nakon proteka roka, Opći sud odbio je takav tužbeni razlog New Yorker Jeansa presudivši u biti kako slijedi u točkama 25. do 34. navedene presude:

                        „25

                        [...] Pravilo 22. stavak 2. Uredbe br. 2868/95 predviđa da, ako stranka koja podnosi prigovor treba, u skladu s člankom 42. stavkom 2. ili 3. Uredbe br. 207/2009, dostaviti dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga, OHIM je poziva da to učini u roku koji on odredi. Druga rečenica ranije navedenog pravila 22. dodaje da ako stranka koja podnosi prigovor ne dostavi takav dokaz u određenom roku, OHIM će odbaciti prigovor.

                        26

                        Iz navedene druge rečenice proizlazi da podnošenje dokaza o uporabi ranijeg žiga nakon isteka roka određenog za tu svrhu u načelu podrazumijeva odbacivanje prigovora a da OHIM nema diskrecijski prostor. [...]

                  [...]

                        30

                        [...] Potrebno je smatrati, s obzirom na to da su relevantni dokazi, poput izjave dane pod prisegom, faktura i fotografija, podneseni u određenom roku, to jest 6. lipnja 2006., da su [Vallis K. ‐ Vallis A.] poštovali rok predviđen pravilom 22. stavkom 2. drugom rečenicom Uredbe br. 2868/95. Nadalje, nije sporno da je OHIM na temelju primjedaba podnositelja prijave da su podneseni dokazi nedostatni omogućio [Vallis K. ‐ Vallis A.] da dostavi svoje primjedbe do 14. siječnja 2007. U tom kontekstu Odjel za prigovore mogao bi uzeti u obzir dokaze koje su [Vallis K. ‐ Vallis A.] podnijeli uz primjedbe u navedenom roku.

                        31

                        Pravilo 22. stavak 2. Uredbe br. 2868/95 treba razumjeti na način da ništa ne sprječava uvažavanje dodatnih dokaza, koji samo dopunjuju druge dokaze podnesene u određenom roku, s obzirom na to da su prvotni dokazi relevantni, ali ih je druga stranka osporila kao nedostatne. Takvo razmatranje, koje ni na koji način ne čini gore navedeno pravilo suvišnim, vrijedi tim više s obzirom na to da [Vallis K. ‐ Vallis A.] nije zlorabio određene rokove namjerno koristeći taktike odgađanja ili pokazujući očiti nemar.

                  [...]

                        33

                        U ovom slučaju, s obzirom na to da dokazi koje je podnio [Vallis K. ‐ Vallis A.] izvan roka koji je odredio Odjel za prigovore nisu prvi i jedini dokazi uporabe, nego dodatni dokazi koji potkrjepljuju relevantne dokaze podnesene u roku, činjenica da je tužitelj osporio te dokaze dovoljna je kako bi se opravdalo podnošenje dokaza od strane [Vallis K. ‐ Vallis A.] kada je podnosio svoje primjedbe. Činjenica da su ti dokazi uzeti u obzir omogućila je da Odjel za prigovore i kasnije žalbeno vijeće odluče o stvarnoj uporabi ranijeg žiga na temelju svih relevantnih čimbenika i dokaza.

                        34

                        [...] Zaključak prema kojem je Odjel za prigovore bio u potpunosti u pravu kad je uzeo u obzir kataloge koji su mu bili podneseni 15. siječnja 2007. također se slaže s općenitijim ciljem koji podupire postupak povodom prigovora u smislu kojeg je članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 tumačen, a znači da dokazi koji su bili podneseni izvan roka trebaju biti uzeti u obzir pod uvjetom da se čine bitnima i da stadij postupka i okolnosti pod kojima su podneseni ne sprječavaju njihovo podnošenje.”

               11

               Odbivši također druge tužbene razloge koje je New Yorker Jeans naveo u prilog svojoj tužbi, Opći sud odbio je tužbu.

         Žalbeni zahtjevi stranaka pred Sudom

               12

               New Yorker Jeans svojom žalbom traži od Suda da ukine pobijanu presudu i prihvati njegovu tužbu iz prvog stupnja ili, podredno, vrati predmet Općem sudu kako bi on mogao dati konačnu odluku u sporu. Također traži od suda da naloži OHIM‑u snošenje svih troškova.

               13

               OHIM traži od Suda da odbije žalbu i naloži New Yorker Jeansu snošenje troškova.

         O žalbi

         Argumentacija stranaka

               14

               U prilog svojoj žalbi New Yorker Jeans iznosi samo jedan žalbeni razlog proizašao iz povrede članka 42. stavka 2. i 3. i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, kao i pravila 22. stavka 2. Uredbe br. 2868/95.

               15

               Kao prvo, ističe da je Opći sud povrijedio navedene odredbe utvrdivši da je OHIM ispravno uzeo u obzir dodatne dokaze uporabe ranijeg žiga koje su predložili Vallis K. –Vallis A. 15. siječnja 2007.

               16

               Prema New Yorker Jeansu, budući da dokazi podneseni u roku koji je OHIM prvotno odredio nisu bili dovoljni kako bi se utvrdilo postojanje stvarne uporabe ranijeg žiga, OHIM je trebao odbaciti prigovor u skladu s pravilom 22. stavkom 2. drugom rečenicom Uredbe br. 2868/95, s obzirom na to da u tom pogledu navedena odredba predstavlja iznimku od pravila izloženog u članku 76. stavku 2. Uredbe br. 207/2009.

               17

               Takvo tumačenje ne stavlja u nepovoljan položaj suprotnu stranu s obzirom na to da je ona znala, prije nego što je podnijela prigovor, da će možda trebati na zahtjev dokazati stvarnu uporabu ranijeg žiga pod prijetnjom odbacivanja njenog prigovora, da će joj za to biti dodijeljen dostatan rok i da dodatno ima mogućnost tražiti produljenje tog roka. Osim toga, ta stranka zadržava pravo da naknadno traži poništenje novo registriranog žiga, čak i u slučaju kada bi njen prigovor bio odbačen.

               18

               Podredno, New Yorker Jeans, pozivajući se na točku 44. ranije navedene presude OHIM protiv Kaula, tvrdi da čak i ako bi se smatralo da je podnošenje dodatnih dokaza dopušteno, Opći sud je pogrešno protumačio pravilo iz članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 prema kojemu OHIM treba ispitati jesu li dokazi podneseni izvan roka relevantni i ne protivi li se stadij postupka u kojem su ti dokazi podneseni njihovom uzimanju u obzir. U tom pogledu OHIM je zloupotrijebio svoju diskrecijsku ovlast i zanemario obvezu očuvanja učinkovitosti postupka propustivši provjeriti postojanje novih elemenata koji bi opravdali to podnošenje izvan roka, jer činjenica da druga strana osporava dokaze koje je podnijela suprotna strana ne predstavlja novi dokaz.

               19

               OHIM ističe da je Opći sud u pobijanoj presudi ispravno protumačio pravilo 22. stavak 2. Uredbe br. 2868/95 smatrajući da kada su, kao u ovom slučaju, relevantni dokazi uporabe žiga podneseni u roku određenom u skladu s tom odredbom, to ne sprječava da se naknadno podnesu dodatni dokazi te uporabe.

               20

               Takvo tumačenje pravila 22. stavka 2. u skladu s načelima koja je Sud iznio u ranije navedenoj presudi OHIM protiv Kaula i prihvaćanje takvih isključivo dodatnih dokaza ispunjava, u pravilu, različite kriterije iznesene u toj presudi.

         Utvrđenje Suda

               21

               Kao prvo, u pogledu glavnog dijela žalbenog razloga New Yorker Jeansa najprije je potrebno istaknuti da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 propisuje da OHIM ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje stranke nisu podnijele u roku.

               22

               Kao što je Sud presudio, iz teksta te odredbe proizlazi kao opće pravilo, ukoliko nije drugačije određeno, da stranke mogu podnositi činjenice i dokaze i nakon isteka rokova za njihovo podnošenje predviđenih Uredbom br. 207/2009 i da OHIM‑u ničim nije zabranjeno da uzima u obzir činjenice i dokaze dostavljene nakon proteka roka (ranije navedena presuda OHIM protiv Kaula, točka 42.).

               23

               Navodeći da u takvom slučaju „može” odlučiti ne uzeti u obzir navedene dokaze, članak 76. stavak 2. dodjeljuje OHIM‑u široku diskrecijsku ovlast da odluči, temeljeći svoju odluku na toj odredbi, hoće li uzeti takve dokaze u obzir ili ne (ranije navedena presuda OHIM protiv Kaula, točka 43.).

               24

               Preciznije, u pogledu podnošenja dokaza stvarne uporabe ranijeg žiga u kontekstu postupaka povodom prigovora, potrebno je istaknuti da iako članak 42. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 predviđa da ako podnositelj prijave za registraciju to zatraži, vlasnik žiga koji je uložio prigovor treba dostaviti dokaz o ranijoj uporabi svog žiga, a ukoliko to ne učini, prigovor će se odbaciti. Ta odredba ne propisuje rok u kojem se takav dokaz mora podnijeti.

               25

               S druge strane, pravilo 22. stavak 2. Uredbe br. 2868/95 predviđa u tom pogledu da će, u slučaju kada je takav zahtjev podnesen, OHIM odrediti rok u kojem će pozvati vlasnika ranijeg žiga da dostavi dokaz o uporabi ranijeg žiga ili o postojanju opravdanih razloga za neuporabu.

               26

               O ovom slučaju, Odjel za prigovore OHIM‑a primijenio je tu odredbu i odredio rok u kojem je Vallis K. – Vallis A. trebao podnijeti takav dokaz. Nije sporno da je Vallis K. – Vallis A. u tom roku podnio različite dokumente koji dokazuju uporabu ranijeg žiga.

               27

               Nadalje, potrebno je istaknuti da druga rečenica pravila 22. stavka 2. također navodi da će se, ukoliko dokaz o uporabi žiga ne bude podnesen u roku koji odredi OHIM, prigovor odbaciti.

               28

               U tom pogledu, iz teksta navedene odredbe doista proizlazi da će OHIM, u slučaju kada dokaz o uporabi predmetnog žiga ne bude podnesen u roku koji on odredi, automatski odbaciti prigovor. S druge strane, takav zaključak nije neminovan kada je dokaz o uporabi podnesen u tom roku.

               29

               U takvom slučaju, osim ako se ne čini da su ti dokazi nebitni za utvrđivanje stvarne uporabe žiga, postupak se nastavlja svojim tijekom. U skladu s tim OHIM je ovlašten, kao što je predviđeno u članku 42. stavku 1. Uredbe br. 207/2009, pozvati stranke onoliko puta koliko je to potrebno da iznesu svoje primjedbe na njegove odluke ili na podneske drugih stranaka. U tom kontekstu, ako prigovor bude odbačen kao posljedica nedostatnih dokaza o stvarnoj uporabi ranijeg žiga, navedeno odbacivanje nije posljedica primjene pravila 22. stavka 2. Uredbe br. 2868/95, odredbe koja je u biti postupovne naravi, nego isključivo posljedica primjene materijalne odredbe iz članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

               30

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je, kao što je Opći sud ispravno utvrdio u pobijanoj presudi, kada kao i ovom slučaju dokazi koji se smatraju bitnima u svrhu utvrđivanja uporabe predmetnog žiga budu podneseni u roku koji je odredio OHIM u skladu s pravilom 22. stavkom 2. Uredbe br. 2868/95, podnošenje dodatnih dokaza o toj uporabi moguće nakon isteka spomenutog roka. U takvom slučaju, što je Opći sud također ispravno utvrdio, OHIM‑u nije ni na koji način zabranjeno uzeti u obzir dokaze podnesene nakon proteka roka kada koristi pravo prosudbe koje mu je dodijeljeno člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, kao što je navedeno u točkama 22. i 23. ove presude.

               31

               Iz svega navedenog slijedi da glavni dio jedinog žalbenog razloga valja odbiti.

               32

               Kao drugo, New Yorker Jeans tvrdi u podrednom dijelu navedenog žalbenog razloga da je Opći sud pogrešno propustio sankcionirati OHIM‑ovu zloupotrebu diskrecijske ovlasti propustivši utvrditi jesu li dokazi koji su podneseni nakon proteka roka relevantni i je li ih zabranjeno uzeti u obzir u stadiju postupka u kojem su podneseni.

               33

               U pogledu OHIM‑ove diskrecijske ovlasti s ciljem mogućeg uzimanja u obzir dokaza podnesenih nakon proteka roka, potrebno je napomenuti da je Sud već presudio da će, kada OHIM odlučuje u postupku povodom prigovora, uzimanje takvih dokaza u obzir vrlo vjerojatno biti opravdano u slučaju kada on smatra da će, s jedne strane, dokazi koji su podneseni kasno vjerojatno biti značajni za ishod postupka povodom prigovora i da se, s druge strane, stadij postupka u kojem su dokazi podneseni i okolnosti pod kojima su podneseni ne protive njihovom uzimanju u obzir (ranije navedena presuda OHIM protiv Kaula, točka 44.).

               34

               U ovom smislu jasno je iz utvrđenja činjenica koja je proveo Opći sud, osobito u točkama 33. i 34. pobijane presude, da je uzimanje u obzir dokaza koje je Vallis K. ‐ Vallis A. podnio nakon proteka roka kao dodatak relevantnim dokazima koje je prvotno podnio, omogućilo Odjelu za prigovore i kasnije žalbenom vijeću da odluče o stvarnoj uporabi ranijeg žiga na temelju svih relevantnih činjenica i dokaza te da se stadij postupka u kojem su podneseni dodatni dokazi i okolnosti koje ga okružuju ne protive njihovom podnošenju.

               35

               Budući da je utvrđeno da je uzimanje u obzir dodatnih dokaza podnesenih nakon proteka roka omogućilo OHIM‑u da utvrdi postojanje stvarne uporabe ranijeg žiga, argument kojim New Yorker Jeans tvrdi da OHIM nije utvrdio jesu li ti dokazi relevantni očito ne može biti prihvaćen.

               36

               S druge strane, potrebno je istaknuti da je u točki 31. pobijane presude Opći sud utvrdio da Vallis K. – Vallis A. nije zlorabio određene rokove namjerno koristeći taktike odgađanja ili pokazujući očiti nemar, nego je samo podnio dodatne dokumente nakon što je New Yorker Jeans osporio dokaze koje je prvotno podnio.

               37

               Različita utvrđenja Općeg suda koja su uključena, kao što je vidljivo iz točke 28. pobijane presude, među razmatranja koja su taj sud navela da odbije argumente New Yorker Jeansa, prema kojima je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da je Odjel za prigovore mogao u predmetnom slučaju uzeti u obzir kataloge koji su bili podneseni nakon proteka roka, ne sadrže nikakvu pravnu pogrešku.

               38

               Iz svih razmatranja koja prethode proizlazi da podredni dio jedinog žalbenog razloga, kojime je žalitelj prigovorio Općem sudu da je propustio sankcionirati navodnu OHIM‑ovu zloporabu margine procjene koja mu je dana člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, nije osnovan.

               39

               S obzirom na to da jedini žalbeni razlog nije osnovan ni u jednom od svoja dva dijela, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               40

               U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kada žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               41

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbene postupke u skladu s člankom 184. stavkom 1. istog Poslovnika, stranka koja izgubi spor dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nije uspio u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je OHIM zatražio da New Yorker Jeans snosi troškove, treba mu naložiti da snosi troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski