title: Presuda Suda (peto vijeće) od 18. prosinca 2014.#LVP NV protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank van eerste aanleg te Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička organizacija tržišta – Banane – Uvozni režim – Primjenjive stope carine.#Predmet C-306/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička organizacija tržišta — Banane — Pravila za uvoz — Primjenjive stope carine“
      U predmetu C‑306/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgija), odlukom od 17. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 4. lipnja 2013., u postupku

         LVP NV

      protiv

         Belgische Staat,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za LVP NV, R. Verbeke, P. Vlaemminck i B. Van Vooren, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, I. Chalkias i A. Vasilopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, S. Boelaert i E. Karlsson, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wils i I. Zervas, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na ocjenu valjanosti Uredbe Vijeća (EZ) br. 1964/2005 od 29. studenoga 2005. o carinskim stopama za banane (SL L 316., str. 1.) s obzirom na članak I., članak XIII. stavke 1. i 2. točku (d) i članak XXVIII. i/ili bilo koju drugu primjenjivu odredbu Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (SL 1994., L 336, str. 11., u daljnjem tekstu: GATT iz 1994.), koji se nalazi u Prilogu 1. A Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO‑a), potpisanog u Marakešu 15. travnja 1994. i potvrđenog odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (SL L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između LVP NV (u daljnjem tekstu: LVP) i Belgische Staat zbog zahtjeva za povrat carine koju je LVP platio na ime uvoza banana kostarikanskog i ekvadorskog podrijetla.

         Pravni okvir

         Sporazumi WTO‑a

               3

               Odlukom 94/800 Vijeće Europske unije potvrdilo je Sporazum o osnivanju WTO‑a i sporazume koji se nalaze u Prilozima 1., 2. i 3. tog sporazuma (u daljnjem tekstu: sporazumi o WTO‑u), među kojima je i GATT iz 1994.

               4

               Člankom II. stavkom 2. Sporazuma o osnivanju WTO‑a propisano je:
               „Sporazumi i s njima povezani pravni instrumenti sadržani u Prilozima 1., 2. i 3. [...] sastavni su dijelovi ovog Sporazuma i obvezuju sve članice.“

               5

               Sukladno članku IV. stavku 1. Sporazuma o osnivanju WTO‑a, uspostavlja se Ministarska konferencija sastavljena od predstavnika svih članica WTO‑a. Člankom IX., stavcima 3. i 4. navedenog sporazuma određeni su uvjeti pod kojima u iznimnim okolnostima Ministarska konferencija može odlučiti o izuzeću od obveze koja se Sporazumom o osnivanju WTO‑a ili nekim od sporazuma o WTO‑u određuje članici.

               6

               U skladu s člankom I. stavkom 1. GATT‑a iz 1994.:
               „Sve prednosti, pogodnosti, povlastice ili imuniteti koje jedna ugovorna strana dodijeli proizvodu podrijetlom iz bilo koje zemlje ili namijenjenom bilo kojoj zemlji bit će, bez odgode i bezuvjetno, prošireni na sve slične proizvode podrijetlom iz područja svih drugih ugovornih strana ili namijenjene takvome. Ova odredba tiče se carina i davanja svih vrsta koja se plaćaju na uvoz ili izvoz ili prilikom uvoza ili izvoza […].“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Člankom II. GATT‑a iz 1994., naslovljenim „Rasporedi koncesija“ , predviđeno je:
               „1.

                        (a)

                        Svaka ugovorna strana postupat će s drugim ugovornim stranama u području trgovine na način koji nije nepovoljniji od onoga koji je predviđen u mjerodavnom dijelu odgovarajućeg rasporeda priloženog ovom Sporazumu.

                  [...]
               7.   Rasporedi priloženi ovom Sporazumu sastavni su dio I. dijela tog Sporazuma.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Člankom XIII. GATT‑a iz 1994. o nediskriminatornoj primjeni količinskih ograničenja propisano je:
               „1.   Ugovorne strane neće primjenjivati nikakve zabrane ili ograničenja pri uvozu proizvoda podrijetlom iz područja druge ugovorne strane [...], osim ako se slične zabrane ili ograničenja ne primjenjuju na uvoz sličnog proizvoda podrijetlom iz bilo koje treće zemlje.
               [...] [neslužbeni prijevod]
               2.   Pri primjeni uvoznih ograničenja na bilo koji proizvod ugovorne će strane nastojati postići to da se raspodjela trgovine tim proizvodom što je više moguće približi onome što bi različite ugovorne strane imale pravo očekivati kada ta ograničenja ne bi postojala i u tu će svrhu poštovati sljedeće odredbe:
               [...]

                        (d)

                        U slučajevima kada se kvota dijeli između zemalja dobavljača ugovorna strana koja primjenjuje ograničenja moći će se sporazumjeti o podjeli kvote sa svim drugim ugovornim stranama koje imaju značajan interes za pribavljanje navedenog proizvoda. U slučaju kada nije moguće primijeniti ovu metodu, ugovorna strana o kojoj je riječ dodijelit će ugovornim stranama koje imaju značajan interes za pribavljanje tog proizvoda udjele razmjerne doprinosu navedenih ugovornih strana ukupnoj količini ili vrijednosti uvoza tog proizvoda tijekom reprezentativnog prethodnog razdoblja, uzimajući potpuno u obzir sve posebne čimbenike koji su mogli ili mogu utjecati na trgovinu tim proizvodom. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak XXVIII. GATT‑a iz 1994., naslovljen „Izmjena rasporedâ“, sadržava detaljna pravila o izmjeni rasporedâ koncesijâ predviđajući u tu svrhu složeni sustav pregovora između ugovornih strana.

               10

               Člankom XXVIII. stavcima 1., 3. i 5. GATT‑a iz 1994. predviđeno je:
               „1.   Prvog dana svakog trogodišnjeg razdoblja, od kojih prvo započinje 1. siječnja 1958. [...], svaka ugovorna strana (u ovom članku pod nazivom ‚ugovorna strana podnositelj zahtjeva’) moći će izmijeniti ili povući koncesiju sadržanu u odgovarajućem rasporedu priloženom ovom Sporazumu, nakon provedenih pregovora i postignutog sporazuma sa svim ugovornim stranama s kojima su o toj koncesiji prvobitno bili vođeni pregovori, kao i sa svim drugim ugovornim stranama čiji interes kao glavnog dobavljača bude priznat od strane ugovornih strana (ove dvije kategorije ugovornih strana, kao i ugovorna strana podnositelj zahtjeva nazivaju se u ovom članku ‚primarno zainteresirane ugovorne strane’) i pod uvjetom da je konzultirala sve ostale ugovorne strane čiji su značajan interes u toj koncesiji priznale ugovorne strane.
               [...]
               3.

                        (a)

                        Ako primarno zainteresirane ugovorne strane ne postignu sporazum do 1. siječnja 1958. ili do isteka bilo kojeg razdoblja predviđenog prvim stavkom ovog članka, ugovorna strana koja predlaže izmjenu ili povlačenje koncesije, imat će ipak mogućnost to učiniti. Ako ona poduzme takvu mjeru, sve ugovorne strane s kojima su o toj koncesiji prvobitno bili vođeni pregovori, sve ugovorne strane čiji je interes kao glavnog dobavljača priznat sukladno prvom stavku, kao i sve ugovorne strane čiji je značajan interes priznat sukladno navedenom stavku, imat će mogućnost povući, u roku od šest mjeseci računajući od dana početka primjene ove mjere i trideset dana od dana kada ugovorne strane o tome prime pisanu obavijest, bitno istovrsne koncesije o kojima su prvobitno bili vođeni pregovori s ugovornom stranom podnositeljem zahtjeva.

                        (b)

                        Ako primarno zainteresirane ugovorne strane postignu sporazum koji ne odgovara drugoj ugovornoj strani čiji je značajan interes priznat sukladno prvom stavku, potonja će imati mogućnost povući, u roku od šest mjeseci računajući od početka primjene mjere predviđene tim Sporazumom i trideset dana od dana kada ugovorne strane o tome prime pisanu obavijest, bitno istovrsne koncesije o kojima su prvobitno bili vođeni pregovori s ugovornom stranom podnositeljem zahtjeva.

                  [...] [neslužbeni prijevod]
               5.   Prije 1. siječnja 1958. i prije isteka bilo kojeg razdoblja predviđenog prvim stavkom svaka ugovorna strana moći će tijekom sljedećeg razdoblja, putem obavijesti upućene ugovornim stranama, pridržati pravo na izmjenu odgovarajućeg rasporeda pod uvjetom da postupi u skladu s postupcima određenima u stavcima 1. do 3. Ako jedna ugovorna strana iskoristi tu mogućnost, drugim ugovornim stranama bit će dopušteno tijekom istog razdoblja izmijeniti ili povući sve koncesije o kojima su prvobitno bili vođeni pregovori s navedenom ugovornom stranom pod uvjetom da postupe u skladu s istim postupcima.“

         Dogovori o bananama koje je sklopila Europska unija s Republikom Ekvador i sa Sjedinjenim Američkim Državama

               11

               Unija je 11. travnja i 30. travnja 2001. sklopila dogovore sa Sjedinjenim Američkim Državama i Republikom Ekvador kojima su definirani načini rješavanja sporova koje su te države pokrenule pred WTO‑om zbog tarifnog postupanja s bananama uvezenima u Uniju (u daljnjem tekstu: dogovori o bananama). Tim dogovorima bilo je predviđeno da Unija uvede isključivo tarifni režim za uvoz banana najkasnije do 1. siječnja 2006.

               12

               Dogovorom o bananama koji je sklopljen s Republikom Ekvador bilo je predviđeno da se pregovori na temelju članka XXVIII. GATT‑a iz 1994., u kojima je ta država priznata kao glavni dobavljač, u tu svrhu pravovremeno započnu.

         Odstupanje iz Dohe

               13

               Ministarska konferencija WTO‑a, koja se sastala u Dohi, 14. studenoga 2001. odobrila je Uniji odstupanje od članka I. GATT‑a iz 1994. (u daljnjem tekstu: Odstupanje iz Dohe), u mjeri koja je potrebna kako bi se Uniji omogućilo da za proizvode porijeklom iz grupe afričkih, karipskih i pacifičkih zemalja (AKP) (u daljnjem tekstu: zemlje AKP‑a) odobri povlašteno tarifno postupanje propisano Sporazumom o partnerstvu između Skupine afričkih, karipskih i pacifičkih država s jedne strane i Europske zajednice i njezinih država članica s druge strane, potpisanom u Cotonouu 23. lipnja 2000. (SL L 317, str. 3.), i koji je u ime Zajednice potvrđen Odlukom Vijeća 2003/159/EZ od 19. prosinca 2002. (SL 2003., L 65, str. 27., u daljnjem tekstu: Sporazum o partnerstvu AKP‑EZ) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11, svezak 1., str. 3.), a da nije dužna odobriti isto povlašteno postupanje sa sličnim proizvodima bilo koje druge članice WTO‑a.

               14

               Prilogom odluci Ministarske konferencije kojom je odobreno odstupanje iz Dohe ipak su, u okviru pregovora na temelju članka XXVIII. GATT‑a iz 1994., predviđeni specifični arbitražni postupci između Unije i država u kojima banane podliježu stopi države s najviše povlastica (u daljnjem tekstu: države NPF‑a), kako bi se utvrdilo ima li predviđeno ponovno uvođenje carine koje Unija primjenjuje na banane barem učinak da održi potpuni pristup tržištu dobavljačima banana iz država NPF‑a.

               15

               Navedenim prilogom bilo je određeno da pregovori na temelju članka XXVIII. GATT‑a iz 1994. i ti arbitražni postupci moraju biti dovršeni prije stupanja na snagu novog isključivo tarifnog režima Unije 1. siječnja 2006.

         Ženevski sporazum

               16

               Unija i određene države NPF‑a Latinske Amerike su 15. prosinca 2009. parafirale Ženevski sporazum o trgovini bananama između Europske unije i Brazila, Kolumbije, Kostarike, Ekvadora, Guatemale, Hondurasa, Meksika, Nikaragve, Paname, Perua i Venezuele (u daljnjem tekstu: Ženevski sporazum), koji je potpisan 31. svibnja 2010. i potvrđen Odlukom Vijeća 2011/194/EU od 7. ožujka 2011. (SL L 88, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 119., str. 208.).

               17

               Stavkom 3. točkom (a) Ženevskog sporazuma predviđeni su maksimalni iznosi carina koje Unija treba primjenjivati na banane počevši od 15. prosinca 2009., koji se postupno smanjuju sve do 1. siječnja 2017. s iznosa od 148 eura po toni na 114 eura po toni.

               18

               Iz stavka 5. Ženevskog sporazuma proizlazi da se moraju riješiti svi sporovi koji su u tijeku u okviru WTO‑a i sve pritužbe koje su uložile zemlje NPF‑a, koje su stranke tog Sporazuma, u skladu s postupcima iz članaka XXIV. i XXVIII. GATT‑a iz 1994., a tiču se trgovinskog režima Unije koji se primjenjuje na banane. Navedenim stavkom predviđeno je, među ostalim, da stranke Ženevskog sporazuma zajednički obavještavaju tijelo koje je u WTO‑u nadležno za rješavanje sporova da su pronašle zajedničko rješenje kojim su se dogovorile okončati te sporove.

         Pravo Unije

               19

               Glavom IV. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 od 13. veljače 1993. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru banana (SL L 47., str. 1.) raniji različiti nacionalni sustavi zamijenjeni su, u sektoru banana, zajedničkim sustavom razmjene s trećim zemljama.

               20

               Članak 15. Uredbe br. 404/93 je, na temelju glave IV. navedene uredbe, odredio četiri kategorije banana, i to tradicionalne banane iz država AKP‑a, netradicionalne banane iz država AKP‑a, banane iz trećih zemalja koje nisu države AKP‑a i banane porijeklom iz Zajednice.

               21

               Člankom 18. Uredbe br. 404/93 bilo je predviđeno da se za svaku godinu uvede tarifna kvota od 2 milijuna tona neto težine za uvoz banana iz trećih zemalja koje nisu države AKP‑a i za netradicionalne banane iz država AKP‑a, međutim podvrgavajući uvoz tih dviju kategorija banana različitim carinskim stopama.

               22

               Uredba br. 404/93 naknadno je izmijenjena više puta.

               23

               Uredbom Vijeća (EZ) br. 3290/94 od 22. prosinca 1994. (SL L 349, str. 105.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 22., str. 11.), Uredbom Vijeća (EZ) br. 216/2001 od 29. siječnja 2001. (SL L 31, str. 2.) i Uredbom Vijeća (EZ) br. 2587/200l od 19. prosinca 2001. (SL L 345, str. 13.) izmijenjeni su članci 15. do 20. Uredbe br. 404/93, posebno što se tiče tarifne kvote i iznosa carine određene člankom 18. potonje uredbe.

               24

               Člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 404/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 2587/2001, tako je predviđeno:
               „Ovaj članak i članci 17. do 20. primjenjuju se na uvoz svježih proizvoda iz oznake KN 0803 00 19 sve do stupanja na snagu stope Zajedničke carinske tarife za te proizvode, najkasnije do 1. siječnja 2006., uspostavljene u skladu s postupkom predviđenim člankom XXVIII. [GATT‑a iz 1994.].“ [neslužbeni prijevod]

               25

               Člankom 18. Uredbe br. 404/93, izmijenjene Uredbom br. 2587/2001, propisano je:
               „1.   Svake godine, počevši od 1. siječnja, otvaraju se sljedeće tarifne kvote:

                        (a)

                        tarifna kvota od 2.200.000 tona neto težine, odnosno ‚kvota A’;

                        (b)

                        dodatna tarifna kvota od 453.000 tona neto težine, odnosno ‚kvota B’;

                        (c)

                        autonomna tarifna kvota od 750.000 tona neto težine, odnosno ‚kvota C’.

                  Kvote A i B otvorene su za uvoz proizvoda porijeklom iz svih trećih zemalja.
               Kvota C otvorena je za uvoz proizvoda porijeklom iz [država] AKP‑a.
               [...] [neslužbeni prijevod]
               2.   U okviru kvota A i B uvoz banana iz trećih zemalja koje nisu [države] AKP‑a podliježe carini od 75 eura po toni. Uvoz proizvoda porijeklom iz [država] AKP‑a podliježe nultoj stopi carine.
               3.   U okviru kvote C uvoz podliježe nultoj stopi carine.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               26

               Uvodne izjave 1. do 7. Uredbe br. 1964/2005 glase:

                        „(1)

                        [Uredbom br. 404/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 2587/2001] predviđeno je stupanje na snagu isključivo tarifnog režima za uvoz banana najkasnije do 1. siječnja 2006.

                        (2)

                        Vijeće je 12. srpnja 2004. ovlastilo Komisiju da započne pregovore u okviru članka XXVIII. GATT‑a [iz] 1994. kako bi se izmijenile neke koncesije primjenjive na banane. Sijedom toga, Zajednica je 15. srpnja 2004. obavijestila WTO o svojoj namjeri da izmijeni koncesije dodijeljene za tarifni broj 0803 00 19 (banane) s rasporeda Zajednice CXL. Pregovore je vodila Komisija uz savjetovanje s odborom koji je osnovan na temelju članka 133. Ugovora i s posebnim odborom za poljoprivredu, sukladno direktivama o pregovorima koje je donijelo Vijeće.

                        (3)

                        Komisija nije uspjela postići prihvatljiv sporazum s Ekvadorom i Panamom koje imaju interes kao glavni dobavljači, ni s Kolumbijom i Kostarikom koje imaju interes kao važni dobavljači proizvoda iz podbroja SH 0803 00 19 (banane). Sukladno Prilogu odluci Ministarske konferencije WTO‑a od 14. studenoga 2001. o Sporazumu o partnerstvu AKP‑EZ [...], Komisija se također konzultirala s drugim članicama WTO‑a. Te konzultacije nisu rezultirale prihvatljivim sporazumom.

                        (4)

                        Zajednica je 31. siječnja 2005. obavijestila WTO o svojoj namjeri da svoje koncesije vezane uz tarifni broj 0803 00 19 (banane) zamijeni obvezujućom carinom od 230 eura po toni.

                        (5)

                        Arbitražni postupak koji je predviđen Prilogom gore navedene odluke, započeo je 30. ožujka 2005. Pravorijekom koji je arbitražni sudac donio 1. kolovoza 2005. bilo je određeno da carinska stopa NPF‑a od 230 eura po toni koju je predložila Zajednica nije bila u skladu s gore navedenim Prilogom s obzirom na to da njezin učinak nije bio barem održavanje potpunog pristupa tržištu za dobavljače NPF‑a. Komisija je revidirala prijedlog Zajednice u skladu sa zaključcima arbitražnog suca. Prema drugom arbitražnom pravorijeku donesenom 27. listopada 2005., arbitražni sudac je zaključio da carinska stopa NPF‑a od 187 eura po toni, prema revidiranom prijedlogu, ne znači prikladno rješenje. Komisija je stoga ponovno izmijenila prijedlog kako bi riješila tu neusklađenost.

                        (6)

                        Potrebno je, također, uvesti tarifnu kvotu za banane porijeklom iz [država] AKP‑a, sukladno obvezama koje je Zajednica preuzela u okviru Sporazuma o partnerstvu AKP‑EZ.

                        (7)

                        Valja donijeti mjere potrebne za provedbu ove Uredbe, kao i prijelazne mjere koje se posebno tiču upravljanja tarifnim kvotama za banane porijeklom iz [država] AKP‑a, u skladu s Odlukom Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji [SL L 184, str. 23.] (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 36.).“ [neslužbeni prijevod]

               27

               Člankom 1. te Uredbe predviđeno je:
               „1.   Od 1. siječnja 2006. carinska stopa koja se primjenjuje na banane (oznaka KN 0803 00 19) određuje se u iznosu 176 eura po toni.
               2.   Svake se godine od 1. siječnja, i to počevši od 1. siječnja 2006., otvara autonomna tarifna kvota od 775.000 tona neto težine za uvoz banana (oznaka KN 0803 00 19) porijeklom iz [država] AKP‑a po nultoj stopi carine.“

               28

               Nakon što je 31. svibnja 2010. potpisan Ženevski sporazum Uredba br. 1964/2005 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 306/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. (SL L 88, str. 44.).

               29

               Iz uvodne izjave 3. Uredbe br. 306/2011 proizlazi da će, sukladno Ženevskom sporazumu, Unija postupno smanjivati svoje carinske stope na banane s iznosa od 176 eura po toni na iznos od 114 eura po toni. Prvim smanjenjem, koje je bilo primijenjeno retroaktivno, počevši od 15. prosinca 2009., datuma parafiranja Ženevskog sporazuma, carinska je stopa tako smanjena na 148 eura po toni.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               30

               LVP je društvo uvoznik banana sa sjedištem u Belgiji.

               31

               Predmet glavnog postupka je zahtjev koji je podnio LVP za povrat preplaćene carine u iznosu od 176 eura po toni uvezenih banana kostarikanskog i ekvadorskog porijekla u razdoblju od 1. siječnja 2006. do 15. prosinca 2009., pretežno tijekom razdoblja od drugog do četvrtog tromjesečja 2006. (u daljnjem tekstu: sporno razdoblje).

               32

               Taj zahtjev, koji je 6. siječnja 2009. podnesen regionalnoj upravi za carine i trošarine u Gandu, odbijen je odlukom od 20. svibnja 2009.

               33

               Odlukom od 7. studenoga 2012. upravni pravni lijek koji je LVP podnio 27. srpnja 2009. protiv odluke o odbijanju od 20. svibnja 2009. glavnom upravitelju za carine i trošarine proglašen je neosnovanim zato što su se carine, u trenutku njihova plaćanja, zakonski dugovale na temelju prava Unije.

               34

               Tužbom koju je 7. veljače 2013. predao tajništvu suda koji je uputio zahtjev LVP je pokrenuo postupak pred sudom protiv odluke glavnog upravitelja za carine i trošarine.

               35

               U pogledu obveza Unije na temelju prava WTO‑a, LVP osporava valjanost carinske stope od 176 eura po toni, koja se primjenjuje od 1. siječnja 2006. na banane podrijetlom iz država AKP‑a, određene Uredbom br. 1964/2005. Prema LVP‑u režim predviđen navedenom uredbom mogao se primjenjivati samo od datuma sklapanja Ženevskog sporazuma, odnosno od 15. prosinca 2009., tako da je za sporno razdoblje još uvijek trebalo primjenjivati carinsku stopu od 75 eura po toni određenu Uredbom br. 404/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 2587/2001 za uvoz banana iz trećih zemalja koje nisu države AKP‑a, u okviru kvota A i B uspostavljenih navedenom uredbom.

               36

               Pozivajući se osobito na članak 16. stavak 1. Uredbe br. 404/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 2587/2001, sud koji je uputio zahtjev naglašava da pregovori u okviru članka XXVIII. GATT‑a iz 1994. tijekom spornog razdoblja još nisu bili završeni, tako da je, po njegovom mišljenju, carinska stopa od 75 eura po toni, koja se primjenjuje na kvotu A od 2,2 milijuna tona otvorenu za uvoz banana iz trećih zemalja Uredbom br. 404/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 2587/2001, još uvijek bila na snazi tijekom tog razdoblja i da je nije mogla zamijeniti ona predviđena Uredbom br. 1964/2005. Unija, s jedne strane, i osobito, Republika Kostarika i Republika Ekvador, s druge strane, uspjele su postići sporazum tek od 15. prosinca 2009. Slijedom toga, carinska stopa od 75 eura prestala se primjenjivati tek od tog datuma.

               37

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Republika Ekvador podnijela tužbu protiv uvođenja carinske stope od 176 eura po toni pred nadležnim tijelima WTO‑a. U svojem izvještaju o tom predmetu žalbeno tijelo WTO‑a navelo je da je carinska stopa od 75 eura po toni za kvotu od 2,2 milijuna tona ostala na snazi sve do završetka pregovora na temelju članka XXVIII. GATT‑a iz 1994., koji su završeni 15. prosinca 2009.

               38

               Iako, u skladu sa sudskom praksom Suda, odredbe prava WTO‑a nemaju izravan učinak (vidjeti presudu Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121), sud koji je uputio zahtjev ističe da je ipak moguće da Sud nadzire sukladnost zakonodavstva Unije sa sporazumima WTO‑a ako je takvo zakonodavstvo doneseno posebno u provedbi odredaba prava WTO‑a ili ako ono izričito upućuje na točno određene odredbe sporazuma WTO‑a (vidjeti presude Nakajima/Vijeće, C‑69/89, EU:C:1991:186, t. 31.; FIAMM i FIAMM Technologies/Vijeće i Komisija, T‑69/00, EU:T:2005:449, t. 114., kao i Fedon & Figli i dr./Vijeće i Komisija, T‑135/01, EU:T:2005:454, t. 107.).

               39

               Sud koji je uputio zahtjev osobito ističe da uvodne izjave uredaba koje uređuju uvoz u sektoru banana upućuju na WTO i na pregovore u okviru članka XXVIII. GATT‑a iz 1994. Stoga se ne može isključiti da je Sud nadležan ocjenjivati zakonitost Uredbe br. 1964/2005 s obzirom na pravila WTO‑a.

               40

               U tim je okolnostima Rechtbank van eerste aanleg te Brussel odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Povrjeđuje li Uredba [br. 1964/2005], kako ju je Unija primjenjivala [...] u razdoblju od 1. siječnja 2006. do 15. prosinca 2009., članak I., članak XIII. stavke 1. i 2. točku (d) i članak XXVIII. i/ili bilo koju drugu primjenjivu odredbu GATT‑a iz 1994., kada ih se razmatra odvojeno ili zajedno, time što je uvela carinsku stopu od 176 eura po toni koja se primjenjuje na banane (oznaka KN 0803 00 19) suprotnu koncesijama za banane o kojima je [Zajednica] pregovarala, prije nego što se o tom pitanju donese novi Sporazum o kojem se pregovaralo u okviru WTO‑a?“

         O prethodnom pitanju

               41

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita povrjeđuje li Uredba br. 1964/2005 članak I., članak XIII. stavke 1. i 2. točku (d) i članak XXVIII. i/ili bilo koju drugu odredbu GATT‑a iz 1994. time što je tom uredbom uvedena stopa carine od 176 eura po toni koja se na banane primjenjuje počevši od 1. siječnja 2006.

               42

               Zanemarivši autonomnu kvotu od 775.000 tona neto težine po nultoj stopi carine, koja je uvedena spomenutom uredbom za uvoz banana porijeklom iz država AKP‑a, Uredba br. 1964/2005 je od 1. siječnja 2006. uvela isključivo tarifni režim za uvoz banana u Uniju, odredivši carinsku stopu koja se primjenjuje na banane od tog datuma u iznosu od 176 eura po toni.

               43

               Ispitivanje prethodnog pitanja nameće prethodno rješavanje pitanja mogu li odredbe GATT‑a iz 1994. stvarati prava za pojedince na koja se oni mogu izravno pozivati pred nacionalnim sudom radi pobijanja primjene te carinske stope određene člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 1964/2005.

               44

               U tom smislu treba najprije istaknuti da, uzimajući u obzir njihovu narav i strukturu, sporazumi WTO‑a načelno ne pripadaju u norme u pogledu kojih Sud nadzire zakonitost akata institucija Unije (vidjeti presudu Portugal/Vijeće, C‑149/96, EU:C:1999:574, t. 47.; rješenje OGT Fruchthandelsgesellschaft, C‑307/99, EU:C:2001:228, t. 24.; presude Omega Air i dr., C‑27/00 i C‑122/00, EU:C:2002:161, t. 93.; Petrotub i Republica/Vijeće, C‑76/00 P, EU:C:2003:4, t. 53.; Biret International/Vijeće, C‑93/02 P, EU:C:2003:517, t. 52., kao i Van Parys, EU:C:2005:121, t. 39.).

               45

               Budući da je utvrdio da je sustav koji je proizašao iz Sporazuma WTO‑a važno mjesto sačuvao za pregovore između stranaka (vidjeti presudu Portugal/Vijeće, EU:C:1999:574, t. 36.), Sud je smatrao da bi činjenica da se nadležnim sudovima nameće obveza da odbiju primjenu pravila nacionalnog prava koja nisu u skladu sa Sporazumima WTO‑a imala za posljedicu da se zakonodavnim ili izvršnim tijelima ugovornih strana oduzme mogućnost, koju osobito pruža Dogovor o pravilima i postupcima za rješavanje sporova, koji čini Prilog 2. Sporazumu o osnivanju WTO‑a (u daljnjem tekstu: Dogovor o rješavanju sporova), da makar i privremeno pronađu rješenje o kojem se pregovaralo (vidjeti presude Portugal/Vijeće, EU:C:1999:574, t. 40. i Van Parys, EU:C:2005:121, t. 48.).

               46

               Osim toga, Sud je procijenio da činjenica da se priznalo da sudac Unije ima izravnu zadaću osiguranja sukladnosti prava Unije s pravilima WTO‑a dovodi do toga da se zakonodavnim ili izvršnim tijelima Unije oduzima manevarski prostor koji imaju slična tijela trgovinskih partnera Unije. Naime, nije sporno da su neke od ugovornih strana, među kojima su i najvažniji partneri Unije s trgovinske točke gledišta, s obzirom na predmet i cilj sporazumâ WTO‑a, točno zaključile da se oni ne nalaze među pravnim pravilima u pogledu kojih njihova pravosudna tijela nadziru zakonitost svojih pravila nacionalnog prava. Kada bi takvo nepostojanje uzajamnosti bilo prihvaćeno, ono bi moglo dovesti do neujednačene primjene pravila WTO‑a (vidjeti presude Portugal/Vijeće, EU:C:1999:574, t. 43. do 46.; Van Parys, EU:C:2005:121, t. 53., kao i FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 119.).

               47

               Sud je dužan nadzirati zakonitost određenog akta Unije s obzirom na pravila WTO‑a samo pod pretpostavkom da je Unija namjeravala izvršiti posebnu obvezu preuzetu u okviru WTO‑a ili u slučaju da akt Unije izričito upućuje na točno određene odredbe iz sporazumâ WTO‑a (vidjeti, što se tiče Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1947., presude Fediol/Komisija, 70/87, EU:C:1989:254, t. 19. do 22. i Nakajima/Vijeće, EU:C:1991:186, t. 31. kao i, što se tiče sporazumâ WTO‑a, presude Portugal/Vijeće, EU:C:1999:574, t. 49.; Biret International/Vijeće, EU:C:2003:517, t. 53., i Van Parys, EU:C:2005:121, t. 40.).

               48

               Međutim, suprotno onome što tvrdi LVP, u ovom slučaju nije riječ o takvoj iznimnoj situaciji.

               49

               Naime, valja najprije podsjetiti da je Sud presudio da svrha zajedničkog uređenja tržišta u sektoru banana, koje je uspostavljeno Uredbom br. 404/93 i zatim izmijenjeno, nije osigurati izvršenja posebne obveze preuzete u okviru GATT‑a iz 1994. u pravnom poretku Unije, niti izričito upućuje na njegove točno određene odredbe (rješenje OGT Fruchthandelsgesellschaft, EU:C:2001:228, t. 28.).

               50

               Nadalje, budući da je Uredbom br. 1964/2005 odredila carinsku stopu koja se primjenjuje na banane koje nisu porijeklom iz država AKP‑a u iznosu od 176 eura po toni počevši od 1. siječnja 2006., Unija nije u svojem pravnom poretku namjeravala osigurati izvršenje posebne obveze preuzete u okviru WTO‑a, kojom bi se mogla opravdati iznimka od nemogućnosti pozivanja na pravila WTO‑a pred sucem Unije i kojom bi se sucu omogućilo da provede nadzor zakonitosti predmetnih odredaba Unije s obzirom na ta pravila.

               51

               U tom pogledu, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je Unija, nakon što je s Republikom Ekvador i Sjedinjenim Američkim Državama sklopila Dogovor o bananama koji predviđa da Unija uspostavi isključivo tarifni režim za uvoz banana najkasnije 1. siječnja 2006., započela pregovore u okviru članka XXVIII. GATT‑a iz 1994. kako bi izmijenila svoje koncesije koje se primjenjuju na banane i kako bi postigla, sukladno Prilogu odluci Ministarske konferencije WTO‑a kojim joj je dopušteno odstupanje iz Dohe, sporazum o carinama na uvoz kojima bi se održao potpuni pristup tržištu banana porijeklom iz zemalja NPF‑a.

               52

               Nakon što su započeli različiti postupci za rješavanje sporova u okviru WTO‑a, s jedne strane na temelju Priloga odluci Ministarske konferencije WTO‑a kojom se Uniji dopušta odstupanje iz Dohe, protiv carinskih stopa koje je predložila Unija i, s druge strane na temelju Dogovora o rješavanju sporova, protiv carinske stope od 176 eura po toni koja je određena Uredbom br. 1964/2005, rješenje o kojem se pregovaralo konačno je postignuto 15. prosinca 2009. Ženevskim sporazumom sklopljenim između Unije i predmetnih zemalja NPF‑a Latinske Amerike.

               53

               Osim postupnog smanjenja carinske stope koja se primjenjuje na banane počevši od 15. prosinca 2009., navedenim je Sporazumom predviđeno osobito rješavanje sporova u tijeku u okviru WTO‑a, što se tiče režima koji se primjenjuje na banane, kao i svih pritužbi koje su podnijele zemlje NPF‑a koje su stranke istog sporazuma, na temelju postupaka iz članaka XXIV. i XXVIII. GATT‑a iz 1994. Kao što to u biti ističu belgijska i grčka vlada te Vijeće i Komisija, iz toga proizlazi da su, po završetku pregovora koje je započela Unija, države NPF‑a koje su stranke Ženevskog sporazuma naposljetku prihvatile da se tijekom spornog razdoblja primjenjuje carinska stopa od 176 eura po toni koja je predviđena Uredbom br. 1964/2005, a protiv koje su usto pokrenuli postupke rješavanja sporova i koja je u okviru tih postupaka bila proglašena neusklađenom s mjerodavnim odredbama GATT‑a iz 1994.

               54

               Stoga je potrebno navesti da režim koji je Unija dobila Ženevskim sporazumom, osobito to što su se zemlje NPF‑a koje su stranke tog sporazuma zauzele da okončaju sve sporove i riješe sve pritužbe u tijeku, odražava potrebu da se institucijama Unije prizna manevarski prostor u okviru pregovora koji su doveli do postizanja tog sporazuma.

               55

               Posebno treba naglasiti da su, s jedne strane, Dogovori o bananama doista predviđali da će Unija uspostaviti isključivo tarifni režim za uvoz banana najkasnije do 1. siječnja 2006., i da će usto u tu svrhu pravodobno započeti pregovore na temelju članka XXVIII. GATT‑a iz 1994., i, s druge strane, da je Prilog odluci Ministarske konferencije WTO‑a kojim je Uniji dopušteno odstupanje iz Dohe, njoj u tom pogledu nametao da postupi u skladu s posebnim arbitražnim postupcima kako bi postigla sporazum o carinama na uvoz kojima bi se održao potpuni pristup tržištu za banane porijeklom iz država NPF‑a. Međutim, važno je utvrditi da ni ti dogovori ni taj Prilog, pa ni dva arbitražna pravorijeka donesena 1. kolovoza i 27. listopada 2005. na temelju navedenog priloga, na koje upućuje uvodna izjava 5. Uredbe br. 1964/2005, nisu odredili visinu carine na uvoz koju Unija treba primjenjivati.

               56

               Osim toga, dogovori o bananama ne spominju se u Uredbi br. 1964/2005, čija uvodna izjava 1. samo navodi da „[Uredba br. 404/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 2587/2001] predviđa stupanje na snagu isključivo tarifnog režima za uvoz banana najkasnije do 1. siječnja 2006.“ [neslužbeni prijevod]

               57

               Usto, carinska stopa u iznosu od 176 eura po toni, koja je određena Uredbom br. 1964/2005, naknadno je proglašena neusklađenom s mjerodavnim odredbama GATT‑a iz 1994. u okviru postupaka rješavanja sporova pokrenutih na temelju Dogovora o rješavanju sporova. Suprotno onome što tvrdi LVP, ta okolnost potkrjepljuje zaključak da Unija, time što je odredila upravo tu visinu carinske stope koja se primjenjuje na banane počevši od 1. siječnja 2006., nije namjeravala osigurati izvršenje posebne obveze preuzete u okviru WTO‑a.

               58

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se Uredbu br. 1964/2005 ne može smatrati mjerom koja je namijenjena tome da u pravnom poretku Unije osigura izvršenje posebne obveze preuzete u okviru WTO‑a.

               59

               Naposljetku, samo upućivanje na kontekst pregovora koje je Unija započela u okviru članka XXVIII. GATT‑a iz 1994., iz uvodnih izjava 2. do 5. Uredbe br. 1964/2005, ne može dovesti do zaključka da ta Uredba udovoljava drugom uvjetu pod kojim bi se, kao što to proizlazi iz točke 47. ove presude i u skladu s presudom Fediol/Komisija (EU:C:1989:254, t. 19. do 22.), mogla opravdati iznimka od nemogućnosti da se pred sucem Unije pozove na pravila WTO‑a, to jest uvjetu prema kojem predmetni akt Unije treba izričito upućivati na točno određene odredbe sporazumâ WTO‑a.

               60

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da odredbe GATT‑a iz 1994. ne mogu stvarati prava za pojedince na koja se oni mogu izravno pozivati pred nacionalnim sudom radi pobijanja primjene stope carine od 176 eura po toni određenoj u članku 1. stavku 1. Uredbe br. 1964/2005.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu koji nisu troškovi spomenutih stranaka ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Odredbe Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. koji se nalazi u Prilogu 1. A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i potvrđenom odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) ne mogu stvarati prava za pojedince na koja se oni mogu izravno pozivati pred nacionalnim sudom radi pobijanja primjene stope carine od 176 eura po toni određenoj u članku 1. stavku 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1964/2005 od 29. studenoga 2005. o carinskim stopama za banane.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 2017.#Klassisk investment Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig CLASSIC FINE FOODS – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-194/16.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. listopada 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 92/100/EEZ.#Predmet C-36/05.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. rujna 2013.#Daniele Biasci i dr. protiv Ministero dell’Interno i Questura di Livorno (C‑660/11) i Cristian Rainone i dr. protiv Ministero dell’Interno i dr. (C‑8/12).#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per la Toscana.#Sloboda poslovnog nastana – Sloboda pružanja usluga – Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a – Igre na sreću – Prikupljanje oklada – Uvjeti za dobivanje dozvole – Igre na sreću – Prikupljanje oklada – Uvjeti za dobivanje dozvole – Obveza pribavljanja dozvole policije i koncesije – Nacionalni propisi – Obvezna minimalna udaljenost između mjesta na kojima se prikupljaju oklade – Prekogranične aktivnosti usporedive s onima koje su predmet koncesije – Zabrana – Uzajamno priznavanje licencija u području igara na sreću.#Spojeni predmeti C-660/11 i C-8/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Sloboda poslovnog nastana — Slobodno pružanje usluga — Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a — Igre na sreću — Prikupljanje oklada — Uvjeti za dobivanje dozvole — Obveza pribavljanja dozvole policije i koncesije — Nacionalni propisi — Obvezna minimalna udaljenost između mjesta na kojima se prikupljaju oklade — Prekogranične aktivnosti usporedive s onima koje su predmet koncesije — Zabrana — Uzajamno priznavanje licencija u području igara na sreću“
      U spojenim predmetima C‑660/11 i C‑8/12,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Italija), odlukama od 5. prosinca 2011., koje je Sud zaprimio 27. prosinca 2011. i 2. siječnja 2012., u postupcima

         Daniele Biasci,

         Alessandro Pasquini,

         Andrea Milianti,

         Gabriele Maggini,

         Elena Secenti,

         Gabriele Livi,

      protiv

         Ministero dell’Interno,

         Questura di Livorno,

      uz sudjelovanje:

         SNAI – Sindacato Nazionale Agenzie Ippiche SpA (C‑660/11),
      i

         Cristian Rainone,

         Orentino Viviani,

         Miriam Befani

      protiv

         Ministero dell’Interno,

         Questura di Prato,

         Questura di Firenze,

      uz sudjelovanje:

         SNAI – Sindacato Nazionale Agenzie Ippiche SpA,

         Stanley International Betting Ltd,

         Stanleybet Malta ltd. (C‑8/12),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Hewlett, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za D. Biascija, A. Pasquinija, A. Miliantija, G. Magginija, E. Secenti, G. Livija, C. Rainonea, O. Vivianija i M. Befani: A. Dossena i F. Donati, avvocati,

               —

               za SNAI – Sindacato Nazionale Agenzie Ippiche SpA: G. Viciconte, C. Sambaldi, A. Fratini i F. Filpo, avvocati,

               —

               za Stanley International Betting Ltd: D. Agnello, A. Piccinini i M. Mura, avvocati,

               —

               za Stanleybet Malta ltd.: R. Jacchia, A. Terranova, F. Ferraro, D. Agnello i A. Piccinini, odvjetnici,

               —

               za talijansku vladu: G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato, i A. Bizzaraija, esperto,

               —

               za belgijsku vladu: M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Vlaemmincka i R. Verbekeja, advocaten,

               —

               za maltešku vladu: A. Buhagiar, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Kimberleya, avukat,

               —

               za portugalsku vladu: L. Inez Fernandes, A. P. Barros i A. Silva Coelho, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju: E. Traversa, D. Nardi i I. V. Rogalski, u svojstvu agenata,

         odlučivši, saslušavši nezavisnog odvjetnika, da se u predmetu odluči bez prijedloga odluke,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a.

               2

               Ti su zahtjevi podneseni u okviru sporova između, s jedne strane, D. Biascija, A Pasquinija, A. Miliantija, G. Magginija, E. Secenti i G. Livija i Ministero dell’Interno (Ministarstva unutarnjih poslova) i Questura di Livorno (policijske uprave u Livornu) (predmet C‑660/11) i, s druge strane, C. Rainonija i O. Vivianija i M. Befani i Ministero dell’Interno, Questura di Prato (policijske uprave u Pratu) i Questura di Firenze (policijske uprave u Firenci) (predmet C‑8/12).

         Pravni okvir

               3

               Talijansko zakonodavstvo u bitnom određuje da je za obavljanje djelatnosti prikupljanja i upravljanja okladama potrebno pribaviti koncesiju na temelju postupka javne nabave i dozvolu policije. Svaka povreda tog zakonodavstva podliježe kaznenim sankcijama.

         Koncesije

               4

               Do izmjena mjerodavnog zakonodavstva 2002. gospodarski subjekti koji su bili organizirani u obliku društva kapitala čije dionice kotiraju na organiziranom tržištu nisu mogli dobiti koncesiju za igre na sreću. Stoga su ti gospodarski subjekti bili isključeni iz javnih natječaja za dodjelu koncesija koji su održani 1999. Nezakonitost tog isključenja sukladno člancima 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a utvrđena je, među ostalim, u presudi od 6. ožujka 2007., Placanica i dr. (C‑338/04, C‑359/04 i C‑360/04, Zb., str. I‑1891.).

               5

               Zakonodavni dekret (Decreto‑legge) br. 223 od 4. srpnja 2006., koji sadrži hitne odredbe za gospodarsku i socijalnu obnovu, za nadzor i racionalizaciju javnih rashoda i mjere u području poreznih prihoda i borbe protiv porezne prijevare, pretvoren u Zakon br. 248 od 4. kolovoza 2006. (GURI br. 18, od 11. kolovoza 2006., u daljnjem tekstu: dekret Bersani), započeo je reformu sektora igara na sreću u Italiji kako bi se osigurala usklađenost tog sektora s obvezama koje proizlaze iz prava Unije.

               6

               Članak 38. dekreta Bersani, naslovljen „Mjere borbe protiv nezakonitih igara na sreću”, predviđa u stavku 1. usvajanje niza odredaba do 31. prosinca 2006.„za borbu protiv širenja neregularnih i nezakonitih igara na sreću, poreznih utaja i poreznih prijevara u sektoru igara na sreću i osiguravanje zaštite igrača”.

               7

               Članak 38. stavak 2. i 4. dekreta Bersani određuje nova pravila za distribuciju igara na sreću koja se s jedne strane odnose na događaje različite od konjskih utrka, a s druge strane na konjske utrke. On osobito određuje sljedeće:

                        —

                        predviđa se otvaranje najmanje 7000 novih prodajnih mjesta za igre na sreću koje se odnose na događaje različite od konjskih utrka i najmanje 10000 novih prodajnih mjesta za igre na sreću koje se odnose na konjske utrke;

                        —

                        najveći broj prodajnih mjesta po općini određuje se s obzirom na broj stanovnika i uzimajući u obzir prodajna mjesta za koja je koncesija već dana nakon javnog natječaja iz 1999.;

                        —

                        nova prodajna mjesta moraju poštivati najmanju dopuštenu udaljenost između novih prodajnih mjesta i onih za koje je koncesija dana nakon javnog natječaja iz 1999.; i

                        —

                        neovisna uprava za državne monopole (u daljnjem tekstu: AAMS), koja djeluje pod nadzorom Ministarstva gospodarstva i financija, zadužena je za „određivanje načina zaštite” nositelja koncesija koje su dodijeljene nakon javnog natječaja iz 1999. godine.

         Dozvole policije

               8

               Sustav koncesija usko je povezan sa sustavom dozvola policije koji je reguliran kraljevim dekretom br. 773 koji potvrđuje pročišćeni tekst zakonâ u području javne sigurnosti (Regio decreto n. 773 – Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza) od 18. lipnja 1931. (GURI br. 146. od 26. lipnja 1931.), kako je izmijenjen člankom 37. stavkom 4. Zakona br. 388 od 23. prosinca 2000. (redovni prilog GURI br. 302 od 29. prosinca 2000., u daljnjem tekstu: kraljev dekret).

               9

               Sukladno članku 88. tog kraljevog dekreta dozvola policije, koja iziskuje brojne provjere osobnih i stručnih osobina podnositelja zahtjeva, može se u sektoru igara na sreću izdati isključivo onima koji raspolažu koncesijom. Talijanski propisi nadalje predviđaju kaznene sankcije do godine dana zatvora za svaku osobu koja u javnosti nudi igre na sreću bez koncesije ili dozvole policije.

         Postupci javne nabave na temelju dekreta Bersani

               10

               Odredbe dekreta Bersani provedene su putem postupaka javne nabave koje je AAMS pokrenuo tijekom 2006. Dokumentacija javne nabave uključivala je, među ostalim, specifikaciju usluga koja je sadržavala osam priloga i model ugovora između AAMS‑a i koncesionara za igre na sreću koje se odnose na događaje različite od konjskih utrka (u daljnjem tekstu: model ugovora).

               11

               Na temelju članka 23. stavka 3. modela ugovora, AAMS oduzima koncesiju kada koncesionar neposredno ili posredno nudi na talijanskom teritoriju, ili pomoću servera koji se nalaze izvan nacionalnog teritorija, na tržištu igre na sreću koje su usporedive s javnim igrama na sreću ili drugim igrama na sreću kojima upravlja AAMS ili igrama na sreću koje talijanski pravni poredak zabranjuje.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               12

               Tužitelji u glavnom postupku su voditelji „centara za prijenos podataka” (u daljnjem tekstu: CPP) za račun Goldbet Sportwetten GmbH (u daljnjem tekstu: Goldbet), društva osnovanog u skladu s austrijskim pravom koje je nositelj licencije za prikupljanje oklada koju je dala vlada Tirola.

               13

               Tužitelji su u glavnom postupku pred Tribunale amministrativo regionale per la Toscana naveli da je Goldbet društvo sa sjedištem u Innsbrucku (Austrija), koje je ovlašteno obavljati djelatnost prikupljanja oklada u više država diljem svijeta i nad kojim nadležna tijela provode strog nadzor pravilnog obavljanja te djelatnosti.

               14

               Vezano uz odnos između Goldbeta i tužitelja u glavnom postupku, tužitelji su tvrdili da oklade organizira isključivo to društvo. Naime, nakon primitka ponude za okladu koju je CPP prenio Goldbetu, on pridržava diskrecijsko pravo prihvata ili odbijanja oklade, dok operater CPP‑a ima isključivu ulogu uspostavljanja kontakta između igrača i inozemne kladionice. Ponuda usluge sastoji se dakle isključivo od nuđenja veze i prijenosa podataka igračima, a sve kako bi se kladionici olakšao primitak oklade koju je dao igrač.

               15

               Iako su smatrali da se djelatnost koju obavljaju ne može nazvati djelatnošću posredovanja u klađenju, tužitelji u glavnom postupku podnijeli su kod nadležnih tijela zahtjeve za izdavanje dozvole policije propisane člankom 88. kraljevog dekreta. Svi zahtjevi odbijeni su s obrazloženjem da Goldbet u Italiji ne posjeduje koncesiju koju daje AAMS, a koja je člankom 88. kraljevog dekreta propisana kao obvezna za izdavanje navedene dozvole.

               16

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su pred sudom koji je uputio zahtjev odvojene tužbe za poništenje tih odluka o odbijanju nakon prethodne suspenzije njihovih učinaka, ističući osobito povredu načela uzajamnog priznavanja između država članica. Prema mišljenju tužitelja, talijanski pravni poredak vrijeđa to načelo jer društvima koja imaju odgovarajuće dozvole u drugim državama članicama odbija izdati dozvole za obavljanje djelatnosti izvan granica tih država.

               17

               U četiri predmetna spora koji su doveli do predmeta C‑660/11, SNAI – Sindacato Nazionale Agenzie Ippiche SpA intervenirao je podupirući tužbene zahtjeve tuženika, Ministero dell’Interno, u svojstvu državnog koncesionara za prikupljanje oklada i javne igre na sreću i društva koje pruža visokotehnološke telekomunikacijske usluge za prikupljanje i provođenje oklada u konjskim i sportskim utrkama te prognoze rezultata. Stanley International Betting Ltd i Stanleybet Malta ltd. također su intervenirali podupirući tužbene zahtjeve tuženika u sporovima koji su doveli do predmeta C‑8/12.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se glavni postupci uklapaju u pravni i činjenični okvir koji se, u biti, poklapa s onim koji je doveo do presude od 16. veljače 2012., Costa i Cifone (C‑72/10 i C‑77/10), tako da Sudu, u bitnome, postavlja pitanja identična onima koje je Corte suprema di cassazione već postavio u predmetima koji su doveli do te presude koja se odnosi na usklađenost s pravom Unije nacionalnog zakonodavstva koje štiti koncesije dane prije izmjene propisa. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev želi postaviti Sudu pitanje o usklađenosti postupka izdavanja dozvola policije predviđenog člankom 88. kraljevog dekreta i neprimjenjivanja uzajamnog priznavanja licencija u području igara na sreću u talijanskom pravu s pravom Unije.

               19

               Pod tim uvjetima Tribunale amministrativo regionale per la Toscana odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Trebaju li se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a tumačiti na način da su oni, načelno, prepreka nacionalnim propisima kao onome iz članka 88. [kraljevog dekreta], na temelju kojeg „licencija za prikupljanje oklada može biti izdana isključivo onima koji imaju koncesiju ili dozvolu ministarstva ili drugih tijela kojima je Zakonom dana ovlast za organizaciju ili upravljanje okladama, kao i onima kojima to pravo povjeri koncesionar ili imatelj dozvole na temelju te iste koncesije ili dozvole”, i članka 2. stavka 2.b Zakonodavnog dekreta br. 40 od 25. ožujka 2010., pretvorenog u Zakon br. 73/2010, koji propisuje da „članak 88. pročišćenog teksta zakonâ iz područja javne sigurnosti iz kraljevog dekreta [...], treba tumačiti na način da kada je licencija izdana za gospodarsku djelatnost s kojom se provode i prikupljaju javne igre na sreću s novčanim dobitkom, treba smatrati da ona proizvodi pravne učinke tek nakon što Ministarstvo gospodarstva i financija – [AAMS] da posebnu koncesiju za provođenje i prikupljanje tih igara na sreću subjektu koji obavlja tu djelatnost”?

                        2)

                        Trebaju li se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a tumačiti tako da, načelno, čine prepreku nacionalnim propisima, kao onome iz članka 38. stavka 2. [dekreta Bersani] koji propisuje „članak 1. stavak 287. Zakona br. 311. od 30. prosinca 2004. [(Zakon o financijama iz 2005.)], zamjenjuje se sljedećim člankom:
                        „287.   Ministarstvo [g]ospodarstva i [f]inancija – [AAMS] – poduzima mjere namijenjene određivanju novih pravila za distribuciju igara na sreću koje se odnose na događaje različite od konjskih utrka uz poštivanje sljedećih kriterija:

                                 a)

                                 u igre klađenja na događaje različite od konjskih utrka uključuju se oklade s totalizatorom i oklade s fiksnom kvotom na događaje različite od konjskih utrka, sportske prognoze, prognoze rezultata s nazivom totip, konjske utrke sukladno stavku 498. kao i sve druge javne igre klađenja na događaje različite od konjskih utrka;

                                 b)

                                 mogućnost prikupljanja oklada na događaje različite od konjskih utrka za gospodarske subjekte koji obavljaju djelatnost prikupljanja oklada u jednoj od država članica Europske unije, gospodarske subjekte iz država članica Europske udruge slobodne trgovine, kao i gospodarske subjekte drugih država kada ispunjavaju uvjete pouzdanosti koje određuje [AAMS];

                                 c)

                                 obavljanje djelatnosti prikupljanja oklada putem prodajnih mjesta čija je glavna djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću i djelatnosti prikupljanja oklada putem prodajnih mjesta čija je pomoćna djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću; određene vrste oklada mogu biti ekskluzivno rezervirane za prodajna mjesta čija je glavna djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću;

                                 d)

                                 otvaranje najmanje 7000 novih prodajnih mjesta od kojih najmanje 30 % njih kao glavnu djelatnost obavljaju prodaju proizvoda javnih igara na sreću;

                                 e)

                                 utvrđivanje najvećeg broja prodajnih mjesta po općini u odnosu na broj stanovnika i uzimajući u obzir prodajna mjesta za koja je koncesija već bila dana;

                                 f)

                                 smještaj prodajnih mjesta čija je glavna djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću u općinama s više od 200000 stanovnika na udaljenosti ne manjoj od 800 metara od prodajnih mjesta za koja je koncesija već bila dana i u općinama s manje od 200000 stanovnika na udaljenosti ne manjoj od 1600 metara od prodajnih mjesta za koja je koncesija već bila dana;

                                 g)

                                 smještaj prodajnih mjesta čija je pomoćna djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću u općinama s više od 200000 stanovnika na udaljenosti ne manjoj od 400 metara od prodajnih mjesta za koja je koncesija već bila dana i u općinama s manje od 200000 stanovnika na udaljenosti ne manjoj od 800 metara od prodajnih mjesta za koja je koncesija već bila dana, ne dovodeći u pitanje prodajna mjesta u kojima su se na dan 30. lipnja 2006. prikupljale sportske prognoze;

                                 h)

                                 dodjela prodajnih mjesta nakon jednog ili više postupaka javne nabave otvorenih za sve gospodarske subjekte i čija osnovna ponuda za dodjelu ne smije biti niža od 25000 eura za svako prodajno mjesto čija je glavna djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću i 7500 eura za svako prodajno mjesto čija je pomoćna djelatnost prodaja proizvoda javnih igara na sreću;

                                 i)

                                 mogućnost prikupljanja igara na sreću na daljinu, uključujući igre spretnosti s novčanim dobitkom nakon prethodne uplate iznosa koji nije niži od 200000 eura;

                           [...]

                                 l)

                                 određivanje načina zaštite koncesionara za prikupljanje oklada s fiksnom kvotom na događaje različite od konjskih utrka koji su regulirani pravilnikom iz dekreta br. 111. Ministarstva gospodarstva i financija od 1. ožujka 2006.?”

                           Pitanje koje se odnosi na usklađenost članka 38. stavka 2. [dekreta Bersani] s navedenim načelima Zajednice odnosi se isključivo na one dijelove navedene odredbe koji predviđaju sljedeće: a) postojanje opće tendencije zaštite koncesija danih prije izmjene propisa; b) uvođenje obveze otvaranja novih prodajnih mjesta na određenoj udaljenosti od ranijih prodajnih mjesta, što bi zapravo jamčilo održavanje postojećih tržišnih položaja. Pitanje se odnosi i na opće tumačenje državnih monopola iz članka 38. stavka 2. [dekreta Bersani] koje je dala [AAMS], predviđajući unošenje ranije spomenute klauzule o oduzimanju koncesije u ugovore o koncesiji (članak 23. stavak 3.) u slučaju kada koncesionar neposredno ili posredno obavlja prekogranične usporedive djelatnosti;

                        3)

                        U slučaju potvrdnog odgovora, to jest ako nacionalni propisi navedeni u gornjim točkama nisu izrazito suprotni propisima Zajednice, treba li se članak 49. UEZ‑a tumačiti na način da u slučaju ograničenja slobode pružanja usluga zbog razloga općeg interesa prethodno treba provjeriti je li taj opći interes već dovoljno uzet u obzir odredbama, kontrolama i provjerama kojima je pružatelj usluga podvrgnut u državi u kojoj ima sjedište?

                        4)

                        U slučaju potvrdnog odgovora, u smislu prethodnog stavka, treba li sud koji je uputio zahtjev uzeti u obzir, u okviru provjere proporcionalnosti jednog takvog ograničenja, i činjenicu da su predmetne odredbe u državi u kojoj pružatelj usluga ima sjedište po strogosti identične ili strože od onih države u kojoj se pružaju usluge?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita trebaju li se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo koje društvima koja žele obavljati djelatnosti povezane s igrama na sreću nalaže obvezu pribavljanja dozvole policije i to dodatno uz koncesiju koju država daje za obavljanje takve djelatnosti, a dodjelu takve dozvole ograničava posebice na podnositelje zahtjeva koji već raspolažu takvom koncesijom.

               21

               Sud je već presudio da nacionalno zakonodavstvo o kojem se radi u glavnim postupcima sadrži, u svojoj zabrani obavljanja djelatnosti u sektoru igara na sreću bez koncesije ili dozvole policije koje izdaje država, pod prijetnjom kaznenih sankcija, ograničenja slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga (presuda Placanica i dr., gore navedena, točka 42. i navedena sudska praksa).

               22

               Takva ograničenja mogu ipak biti dopuštena na temelju iznimaka koje su izričito predviđene u člancima 45. UEZ‑a i 46. UEZ‑a, a koje se primjenjuju i u području slobode pružanja usluga na temelju članka 55. UEZ‑a, ili opravdana, sukladno sudskoj praksi Suda, važnim razlozima u općem interesu (presuda od 24. siječnja 2013., Stanleybet International i dr., C‑186/11 i C‑209/11, još neobjavljene u Recueil, točka 22. kao i navedena sudska praksa).

               23

               Vezano uz predmetne nacionalne propise u glavnom postupku, Sud je već utvrdio da sam cilj borbe protiv kriminaliteta povezanog s igrama na sreću može opravdati ograničenja temeljnih sloboda koja proizlaze iz tih propisa ako ta ograničenja poštuju načelo proporcionalnosti i ako su mjere ili sredstva koja se koriste u tom pogledu dosljedne i sustavne (vidjeti, u tom smislu, presude gore navedene Placanica i dr., točke 52. do 55., kao i Costa i Cifone, točke 61. do 63.).

               24

               U tom pogledu valja se prisjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda sustav koncesija može biti djelotvoran mehanizam za nadzor gospodarskih subjekata koji su aktivni u sektoru igara na sreću s ciljem sprečavanja iskorištavanja tih djelatnosti u kriminalne ili prijevarne svrhe (vidjeti presudu Placanica i dr., gore navedena, točka 57.).

               25

               Sud koji je uputio zahtjev dužan je međutim provjeriti odgovara li sustav koncesija ustanovljen nacionalnim propisima, u mjeri u kojoj ograničava broj gospodarskih subjekata koji djeluju u sektoru igara na sreću, doista cilju sprečavanja iskorištavanja djelatnosti u tom sektoru u kriminalne ili prijevarne svrhe. Nadalje, na tom je sudu da provjeri ispunjavaju li ograničenja uvjete koji proizlaze iz sudske prakse Suda u pogledu njihove proporcionalnosti (vidjeti presudu Placanica i dr., gore navedena, točka 58.).

               26

               Vezano uz obvezu pribavljanja dozvole policije, na temelju koje su gospodarski subjekti koji su aktivni u ovom sektoru kao i njihovi prostori podvrgnuti prethodnoj kontroli i stalnom nadzoru, Sud je već utvrdio da ona jasno pridonosi cilju izbjegavanja uključivanja tih gospodarskih subjekata u kriminalne ili prijevarne aktivnosti i da se čini kao mjera koja je u potpunosti proporcionalna tom cilju (vidjeti, u tom smislu, presudu Placanica i dr., gore navedena, točka 65.).

               27

               Dakle, činjenica da gospodarski subjekt mora raspolagati i koncesijom i dozvolom policije kako bi mogao pristupiti predmetnom tržištu nije, sama po sebi, neproporcionalna cilju koji želi postići nacionalni zakonodavac, a to je borba protiv kriminaliteta povezanog s igrama na sreću.

               28

               No, kako se dozvole policije izdaju samo nositeljima koncesije, nepravilnosti u okviru postupka dodjele koncesije postoje i u postupku dodjele dozvola policije. Stoga se zbog nedostatka dozvole policije ne može prigovoriti osobama koje nisu mogle pribaviti tu dozvolu jer je dodjela koncesije, na koju navedene osobe nisu imale pravo suprotno pravu Unije, preduvjet za dodjelu te dozvole (vidjeti presudu Placanica i dr., gore navedena, točka 67.).

               29

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a trebaju tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo koje društvima koja žele obavljati djelatnosti povezane s igrama na sreću nalaže obvezu pribavljanja dozvole policije i to dodatno uz koncesiju koju država daje za obavljanje takve djelatnosti, a dodjelu takve dozvole ograničava posebice na podnositelje zahtjeva koji već raspolažu takvom koncesijom.

         Drugo pitanje

               30

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita trebaju li se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a tumačiti na način da su im protivni nacionalni propisi, kao što su članak 38. stavak 2. dekreta Bersani i članak 23. stavak 3. modela ugovora, koji s jedne strane štite stečene tržišne položaje postojećih gospodarskih subjekata predviđajući, osobito, najmanje udaljenosti između objekata novih koncesionara i onih postojećih gospodarskih subjekata i, s druge strane, predviđaju oduzimanje koncesije za djelatnosti prikupljanja i upravljanja okladama ako nositelj koncesije neposredno ili posredno obavlja prekogranične djelatnosti koje su usporedive s igrama kojima upravlja AAMS ili igrama na sreću koje su zabranjene nacionalnim pravnim poretkom.

               31

               Ovo pitanje sadržajno je identično, u bitnome, pitanjima o kojima je Sud već odlučio u svojoj presudi Costa i Cifone, gore navedena.

               32

               Vezano uz prvi dio ovog pitanja, Sud je u točki 66. navedene presude presudio da se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a kao i načela jednakog postupanja i učinkovitosti trebaju tumačiti na način da zabranjuju da država članica, koja je suprotno pravu Unije isključila jednu kategoriju gospodarskih subjekata iz dodjele koncesija za obavljanje gospodarske djelatnosti i tu povredu pokušava otkloniti raspisivanjem natječaja za značajan broj novih koncesija, štiti stečene tržišne položaje postojećih gospodarskih subjekata predviđajući, osobito, najmanje udaljenosti između objekata novih koncesionara i onih postojećih gospodarskih subjekata.

               33

               Vezano uz drugi dio tog istog pitanja koje se odnosi na članak 23. stavak 3. modela ugovora, Sud je u točkama 89. i 90. navedene presude utvrdio da ta odredba nije formulirana na jasan, precizan i jednoznačan način te da se, pod tim uvjetima, ne može prigovoriti gospodarskom subjektu zato što se zbog nepostojanja pravne sigurnosti odrekao podnošenja prijave za koncesiju, dok god je postojala nesigurnost o usklađenosti djelovanja tog gospodarskog subjekta s odredbama ugovora koji treba potpisati prilikom dodjele koncesije.

               34

               Međutim, stranke u postupku pred Sudom ne slažu se oko pitanja jesu li predmetne situacije u glavnom postupku usporedive ili neusporedive s onima na kojima se temelji navedena presuda i, osobito, jesu li na Goldbet i tužitelje u glavnom postupku negativno utjecale nacionalne odredbe za koje je Sud utvrdio neusklađenost s pravom Unije.

               35

               Naime, iako je Sud već imao priliku utvrditi da se situacija voditelja CPP‑a povezanog s Goldbetom uklapa u pravni i činjenični okvir koji je, u bitnome, identičan onome koji je doveo do presude Costa i Cifone, gore navedena (rješenje od 16. veljače 2012., Pulignani i dr., C‑413/10, točka 3.), on se u tom pogledu ipak oslonio na utvrđenja suda koji je uputio zahtjev u predmetu u kojem je to rješenje izdano. Vezano uz ove predmete, sud koji je uputio zahtjev dužan je ocijeniti činjenično stanje i posljedice koje za njega proizlaze iz presude Costa i Cifone, gore navedena.

               36

               Ako bi taj sud utvrdio da je Goldbet u predmetnom slučaju prije gubitka svojih prava sudjelovao u postupcima dodjele koncesija i da su mu koncesije dodijeljene preko povezanog društva talijanskog prava, mora ocijeniti ima li to utvrđenje za posljedicu da se Goldbet treba smatrati jednim od postojećih gospodarskih subjekata, kojima je doista pogodovano pravilima o najmanjoj udaljenosti koja se mora poštivati između mjesta za prikupljanje oklada i koja su se odnosila samo na objekte novih koncesionara. Ako bi sud koji je uputio zahtjev zaključio da Goldbet nije sudjelovao u navedenim postupcima, mora osobito provjeriti je li se taj gospodarski subjekt odrekao podnošenja prijave za koncesiju zbog nedostatka pravne sigurnosti koja proizlazi iz članka 23. stavka 3. modela ugovora.

               37

               Ako bi taj sud utvrdio da su Goldbetu prava oduzeta na temelju navedenog članka, morao bi utvrditi je li taj gubitak nastupio zato što je Goldbet nudio nedopuštene igre na sreću ili zbog same činjenice obavljanja prekogranične djelatnosti. U vezi s drugom mogućnošću, valja uzeti u obzir da su nacionalni propisi koji zapravo zabranjuju svaku prekograničnu djelatnost u sektoru igara na sreću, neovisno o obliku u kojem se ta aktivnost obavlja i osobito, u slučajevima kada postoji neposredni kontakt između potrošača i gospodarskog subjekta i mogućnost podvrgavanja posrednika prisutnih na nacionalnom teritoriju fizičkoj kontroli u policijske svrhe, u suprotnosti s člancima 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a.

               38

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja odgovoriti na drugo pitanje:

                        —

                        Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a kao i načela jednakog postupanja i učinkovitosti trebaju se tumačiti na način da zabranjuju da država članica, koja je suprotno pravu Unije isključila jednu kategoriju gospodarskih subjekata iz dodjele koncesija za obavljanje gospodarske djelatnosti i tu povredu pokušava otkloniti raspisivanjem natječaja za značajan broj novih koncesija, štiti stečene tržišne položaje postojećih gospodarskih subjekata predviđajući, osobito, najmanje udaljenosti između objekata novih koncesionara i onih postojećih gospodarskih subjekata.

                        —

                        Iz članaka 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a, načela jednakog postupanja, obveze transparentnosti kao i načela pravne sigurnosti proizlazi da uvjeti i načini provođenja postupka javne nabave, poput onih u glavnim postupcima, a osobito odredbe koje predviđaju oduzimanje koncesija dodijeljenih na temelju takvog javnog natječaja, kao što su one iz članka 23. stavka 3. modela ugovora, trebaju biti formulirani na jasan, precizan i jednoznačan način, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                        —

                        Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a trebaju se tumačiti na način da su u suprotnosti s nacionalnim propisima koji zapravo zabranjuju svaku prekograničnu djelatnost u sektoru igara na sreću, neovisno o obliku u kojem se ta djelatnost obavlja i, osobito, u slučajevima kada postoji neposredni kontakt između potrošača i gospodarskog subjekta i mogućnost podvrgavanja posrednika prisutnih na nacionalnom teritoriju fizičkoj kontroli u policijske svrhe. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti je li to slučaj u odnosu na članak 23. stavak 3. modela ugovora.

         Treće pitanje

               39

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita trebaju li se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a tumačiti na način da, prema trenutnom stanju prava Unije, okolnost da gospodarski subjekt, koji u državi članici u kojoj ima sjedište raspolaže dozvolom za nuđenje igara na sreću, sprečava drugu državu članicu da takvom gospodarskom subjektu uvjetuje mogućnost nuđenja takvih usluga potrošačima koji se nalaze na njezinu teritoriju posjedovanjem dozvole koju izdaju njezina tijela.

               40

               U tom pogledu Sud je, s obzirom na široku marginu prosudbe država članica u vezi s ciljevima koje žele postići i željenom razinom zaštite potrošača te u nedostatku ikakvog usklađivanja u području igara na sreću, već presudio da prema trenutnom stanju prava Unije ne može postojati obveza uzajamnog priznavanja dozvola izdanih od različitih država članica (vidjeti, u tom smislu, presude od 8. rujna 2010., Stoß i dr., C‑316/07, C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 i C‑410/07, str. I‑8069., točka 112., kao i od 15. rujna 2011., Dickinger i Ömer, C‑347/09, Zb., str. I‑8185., točke 96. i 99.).

               41

               Naime, svaka država članica pridržava pravo uvjetovanja mogućnosti svakom gospodarskom subjektu koji potrošačima koji se nalaze na njezinu teritoriju želi nuditi igre na sreću posjedovanjem dozvole koju izdaju njezina nadležna tijela, na što ne utječe okolnost da određeni gospodarski subjekt već raspolaže dozvolom izdanom u drugoj državi članici (vidjeti presudu Stoß i dr., gore navedena, točka 113.).

               42

               Doista, različite države članice ne raspolažu nužno istim sredstvima nadzora nad igrama na sreću i ne donose nužno iste odluke u tom pogledu. Činjenica da određena razina zaštite potrošača može biti dosegnuta u jednoj državi članici primjenom napredne tehnologije kontrole i nadzora ne može voditi do zaključka da ista razina zaštite može biti dosegnuta u drugim državama članicama koje ne raspolažu tim sredstvima ili koje nisu donijele iste odluke. Država članica može također opravdano željeti nadzirati gospodarsku djelatnost koja se obavlja na njezinu teritoriju, a to bi bilo nemoguće kad bi se morala osloniti na kontrole koje su provela tijela druge države članice koristeći regulatorne sustave kojima ona sama ne vlada (vidjeti, u tom smislu, presudu Dickinger i Ömer, gore navedena, točka 98.).

               43

               Slijedi da na treće prethodno pitanje valja odgovoriti tako da se članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a trebaju tumačiti na način da, prema trenutnom stanju prava Unije, okolnost da gospodarski subjekt, u državi članici u kojoj ima sjedište, raspolaže dozvolom za nuđenje igara na sreću ne sprečava drugu državu članicu da uvjetuje, poštujući obveze prema pravu Unije, takvom gospodarskom subjektu, mogućnost nuđenja takvih usluga potrošačima koji se nalaze na njezinu teritoriju posjedovanjem dozvole koju izdaju njezina vlastita tijela.

         Četvrto pitanje

               44

               Uzimajući u obzir odgovor dan na treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na četvrto pitanje suda koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a trebaju se tumačiti na način da im nije suprotno nacionalno zakonodavstvo koje društvima koja žele obavljati djelatnosti povezane s igrama na sreću nalaže obvezu pribavljanja dozvole policije i to dodatno uz koncesiju koju država daje za obavljanje takvih djelatnosti, a dodjelu takve dozvole ograničava posebice na podnositelje zahtjeva koji već raspolažu takvom koncesijom.

                        2.

                           Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a, kao i načela jednakog postupanja i učinkovitosti trebaju se tumačiti na način da zabranjuju da država članica, koja je suprotno pravu Unije isključila jednu kategoriju gospodarskih subjekata iz dodjele koncesija za obavljanje gospodarske djelatnosti i tu povredu pokušava otkloniti raspisivanjem natječaja za značajan broj novih koncesija, štiti stečene tržišne položaje postojećih gospodarskih subjekata predviđajući, osobito, najmanje udaljenosti između objekata novih koncesionara i onih postojećih gospodarskih subjekata.

                           Iz članaka 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a, načela jednakog postupanja, obveze transparentnosti kao i načela pravne sigurnosti proizlazi da uvjeti i načini provođenja postupka javne nabave, poput onih u glavnim postupcima, a osobito odredbe koje predviđaju oduzimanje koncesija dodijeljenih na temelju takvog javnog natječaja, kao što su one iz članka 23. stavka 3. modela ugovora između neovisne uprave za državne monopole i koncesionara za igre na sreću koje se odnose na događaje različite od konjskih utrka, trebaju biti formulirani na jasan, precizan i jednoznačan način, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                           Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a trebaju se tumačiti na način da su im protivni nacionalni propisi koji zapravo zabranjuju svaku prekograničnu djelatnost u sektoru igara na sreću, neovisno o obliku u kojem se ta djelatnost obavlja i osobito, u slučajevima kada postoji neposredan kontakt između potrošača i gospodarskog subjekta i kada posrednici poduzetnika koji su prisutni na nacionalnom teritoriju mogu biti podvrgnuti fizičkoj kontroli za potrebe policije. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti je li to slučaj u odnosu na članak 23. stavak 3. navedenog modela ugovora.

                        3.

                           Članci 43. UEZ‑a i 49. UEZ‑a trebaju se tumačiti na način da, prema trenutnom stanju prava Unije, okolnost da gospodarski subjekt u državi članici u kojoj ima sjedište raspolaže dozvolom za nuđenje igara na sreću ne čini prepreku tomu da druga država članica, poštujući obveze prema pravu Unije, takvom gospodarskom subjektu uvjetuje mogućnost nuđenja takvih usluga potrošačima koji se nalaze na njezinu teritoriju posjedovanjem dozvole izdane od njezinih vlastitih tijela.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. rujna 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Irske. # Povreda obveze države članice - Okoliš - Direktiva 91/271/EEZ. # Predmet C-316/06.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. svibnja 2016.#Aranynektár Termékgyártó és Kereskedelmi kft protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Natür‑bal ‐ Raniji verbalni žig Europske unije NATURVAL – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-503/15.