title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. prosinca 2013.#Europska komisija protiv Irske i dr.#Žalba – Državne potpore – Oslobođenje od trošarina na mineralna ulja – Sudačke ovlasti – Tužbeni razlog koji je sud Unije istaknuo po službenoj dužnosti – Odnos između usklađivanja poreza i nadzora državnih potpora – Nadležnosti Vijeća odnosno Komisije – Načelo pravne sigurnosti – Pretpostavka zakonitosti akata Unije.#Predmet C-272/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      10. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Državne potpore — Oslobođenje od trošarina na mineralna ulja — Sudačke ovlasti — Tužbeni razlog koji je sud Unije istaknuo po službenoj dužnosti — Odnos između usklađivanja poreza i nadzora državnih potpora — Nadležnosti Vijeća odnosno Komisije — Načelo pravne sigurnosti — Pretpostavka zakonitosti akata Unije“
      U predmetu C‑272/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 1. lipnja 2012.,

         Europska komisija, koju zastupaju V. Di Bucci, G. Conte, D. Grespan i N. Khan, kao i K. Walkerová, u svojstvu agenata, s adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      druge stranke u postupku su:

         Irska, koju zastupa E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. McGarryja, SC, s adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues i, prvotno, J. Gstalter, a zatim N. Rouam, u svojstvu agenata,

         Talijanska Republika, koju zastupa G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Aiella, avvocato dello Stato, s adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Eurallumina SpA, sa sjedištem u Portoscusu (Italija), koji zastupaju R. Denton i A. Stratakis kao i L. Martin Alegi i L. Philippou, solicitors,

         Aughinish Alumina Ltd, sa sjedištem u Askeatonu (Irska), koji zastupaju C. Waterson kao i C. Little i J. Handoll, solicitors,
      tužitelji u prvostupanjskom postupku,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta i T. von Danwitz, predsjednici vijeća, A. Rosas, J. Malenovský, E. Levits, A. Arabadjiev, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. travnja 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom je žalbom zatražila ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 21. ožujka 2012., Irska i dr./Komisija (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on poništio Odluku Komisije 2006/323/EZ od 7. prosinca 2005. o oslobođenju od trošarina na mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju aluminija u pokrajini Gardanne, u pokrajini Shannon i na Sardiniji, a koje su provele Francuska, Irska i Italija (SL 2006, L 119, str. 12., u daljnjem tekstu: osporavana odluka), u dijelu u kojem utvrđuje ili se temelji na tvrdnji da oslobođenja od trošarina na mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju aluminija, koja su do 31. prosinca 2003. dodijelile Francuska Republika, Irska i Talijanska Republika, predstavljaju državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a i u dijelu u kojem se Francuskoj Republici, Irskoj i Talijanskoj Republici nalaže da poduzmu sve potrebne mjere kako bi se spomenuta oslobođenja povratila od njihovih korisnika u mjeri u kojoj su ovi potonji oslobođeni trošarina u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog mineralnog ulja.

         Pravni okvir

               2

               Trošarine na mineralna ulja bile su predmetom nekoliko direktiva, odnosno Direktive Vijeća 92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 12.), Direktive Vijeća 92/82/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju stopa trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 19.) i Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.), koja je ukinula direktive 92/81 i 92/82 s učinkom od 31. prosinca 2003.

               3

               Članak 8. stavak 4. Direktive 92/81 određivao je:
               „Vijeće, jednoglasno odlučujući o prijedlogu Komisije, može ovlastiti državu članicu da zbog specifičnih političkih razloga uvede oslobođenja ili dodatna sniženja.
               Svaka država članica koja želi uvesti takvu mjeru o tome obavještava Komisiju i dostavlja joj sve važne ili potrebne informacije. Komisija obavještava druge države članice o predloženoj mjeri u roku od mjesec dana.
               Smatra se da je Vijeće dopustilo predloženo oslobođenje ili sniženje ako u roku od dva mjeseca od datuma kada su druge države članice obaviještene u skladu s drugim podstavkom ni Komisija ni bilo koja država članica ne zatraže od Vijeća da preispita to pitanje.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Na temelju članka 8. stavka 5. ove direktive:
               „Ako Komisija smatra da oslobođenja ili sniženja iz stavka 4. više nisu održiva, osobito u vezi s nepoštenim tržišnim natjecanjem ili zbog narušavanja funkcioniranja unutarnjeg tržišta ili u vezi s politikom Zajednice o zaštiti okoliša, ona Vijeću podnosi odgovarajuće prijedloge. O tim prijedlozima Vijeće odlučuje jednoglasno.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 6. Direktive 92/82 odredio je minimalnu stopu trošarine na teško loživo ulje, počevši od 1. siječnja 1993., u iznosu od 13 eura za 1000 kg.

               6

               Direktiva 2003/96 u svom članku 2. stavku 4. točki (b) drugoj alineji predviđa da se ne primjenjuje na energente s dvojnim korištenjem, to jest na one koji se upotrebljavaju kao loživo ulje i za druge namjene osim kao pogonsko gorivo ili loživo ulje. Uporaba energenata za kemijske redukcije i u elektrolitskim i metalurgijskim procesima smatra se dvojnim korištenjem. Tako od 1. siječnja 2004., datuma stupanja na snagu ove direktive, više ne postoji minimalna stopa trošarina na upotrebu teškog loživog ulja u proizvodnji aluminija. Osim toga, spomenuta direktiva je u svom članku 18. stavku 1. ovlastila države članice da do 31. prosinca 2006. nastave primjenjivati snižene stope ili oslobođenja taksativno nabrojena u njenom Prilogu II., koji spominje oslobođenja od trošarina na teško loživo ulje koje se upotrebljava kao gorivo u proizvodnji aluminija u pokrajini Gardanne, pokrajini Shannon i na Sardiniji.

         Činjenična osnova spora

               7

               Irska, Talijanska Republika i Francuska Republika oslobodile su od trošarina mineralna ulja koja se upotrebljavaju za proizvodnju aluminija u pokrajini Shannon počevši od 1983., odnosno na Sardiniji počevši od 1993. i u pokrajini Gardanne počevši od 1997. godine.

               8

               Ova oslobođenja (u daljnjem tekstu: sporna oslobođenja) odobrena su Odlukom Vijeća 92/510/EEZ od 19. listopada 1992. kojom se države članice ovlašćuju da na određena mineralna ulja koja se upotrebljavaju za posebne namjene nastave primjenjivati sniženja stopa trošarina ili oslobođenje od postojećih trošarina, sukladno postupku predviđenom u članku 8. stavku 4. Direktive 92/81 (SL L 316, str. 16.), odnosno Odlukom Vijeća 93/697/EZ od 13. prosinca 1993. kojom se određene države članice ovlašćuje da primjenjuju ili da na određena mineralna ulja koja se upotrebljavaju za posebne namjene nastave primjenjivati sniženja ili oslobođenja od trošarina sukladno postupku predviđenom u članku 8. stavku 4. Direktive 92/81 (SL L 321, str. 29.) i Odlukom Vijeća 97/425/EZ od 30. lipnja 1997. kojom se države članice ovlašćuju da na određena mineralna ulja koja se upotrebljavaju za posebne namjene primjenjuju ili nastave primjenjivati sniženja stopa trošarina ili oslobođenja od postojećih trošarina, sukladno postupku predviđenom u Direktivi 92/81 (SL L 182, str. 22.). Vijeće je zatim ova ovlaštenja u nekoliko navrata produžilo, posljednji put Odlukom Vijeća 2001/224/EZ od 12. ožujka 2001. o sniženim stopama posebnog poreza i oslobođenjima od poreza određenih mineralnih ulja kad se koriste za posebne namjene (SL L 84, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 64.) do 31. prosinca 2006.

               9

               U svojoj uvodnoj izjavi 5. ova posljednja odluka naglašava da ne dovodi u pitanje „rezultate postupaka koji bi se mogli poduzeti u vezi s narušavanjem djelovanja jedinstvenog tržišta, a posebno na temelju članaka [87. UEZ‑a] i [88 UEZ‑a]” i da ne oslobađa od „obveze da države članice prijave Komisiji slučajeve moguće državne potpore na temelju članka [88. UEZ‑a]”.

               10

               Svojim trima odlukama od 30. listopada 2001. Komisija je u vezi sa svakim od spornih oslobođenja pokrenula postupak predviđen u članku 88. stavku 2. UEZ‑a. Po završetku tog postupka usvojila je osporavanu odluku na temelju koje:

                        —

                        oslobođenja od trošarina na teška mineralna ulja koja se upotrebljavaju u proizvodnji aluminija koja su do 31. prosinca 2003. dodijelile Irska, Francuska Republika i Talijanska Republika predstavljaju državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a;

                        —

                        potpore dodijeljene između 17. srpnja 1990. i 2. veljače 2002., u mjeri u kojoj su nespojive sa zajedničkim tržištem, nisu vraćene jer bi njihov povrat bio protivan općim načelima prava Zajednice;

                        —

                        potpore dodijeljene između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. nespojive su sa zajedničkim tržištem u smislu članka 87. stavka 3. UEZ‑a u mjeri u kojoj su korisnici oslobođeni trošarina u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog mineralnog ulja, i

                        —

                        se ove posljednje potpore moraju povratiti.

               11

               Komisija je u osporavanoj odluci smatrala da sporna oslobođenja predstavljaju nove potpore, a ne postojeće potpore u smislu članka 1. točke (b) Uredbe (EZ) Vijeća br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [88. UEZ‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.). Ovu ocjenu osobito je utemeljila na činjenici da sporna oslobođenja nisu postojala prije stupanja na snagu Ugovora o EZ‑u u državama članicama u pitanju, da nisu nikad bila analizirana ni odobrena na temelju pravila koja uređuju državne potpore i da nikad nisu bile prijavljene.

               12

               Nakon što je navela u kojoj mjeri su predmetne potpore nespojive sa zajedničkim tržištem, Komisija je smatrala, imajući u vidu odluke Vijeća kojima su sporna oslobođenja odobrena (u daljnjem tekstu: odluke o odobrenju) i uzevši u obzir činjenicu da su one usvojene na njegov prijedlog, povrat potpora nespojivih s unutarnjim tržištem dodijeljenih prije 2. veljače 2002., datuma objave odluka o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ‑a u Službenom listu Europskih zajednica, bio bi protivan načelima zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti.

         Postupak i pobijana presuda

               13

               Tužbama podnesenim tajništvu Općeg suda 16., 17. i 23. veljače 2006. Talijanska Republika, Irska, Francuska Republika, Eurallumina SpA (u daljnjem tekstu: Eurallumina) i Aughinish Alumina Ltd (u daljnjem tekstu: AAL) pokrenuli su postupak za djelomično poništenje osporavane odluke ili u cijelosti.

               14

               Opći sud je presudom od 12. prosinca 2007., Irska i dr./Komisija (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 i T‑69/06), poništio osporavanu odluku. Sud je presudom od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr. (C‑89/08 P, Recueil, str. I‑11245.), na koju se upućuje za iscrpniji prikaz postupka koji je prethodio, ukinuo ovu presudu u dijelu u kojem je ona poništila osporavanu odluku uz obrazloženje da je u njoj Komisija povrijedila obvezu obrazlaganja, s obzirom na to da se u predmetnom slučaju radilo o neprimjeni članka 1. točke (b) i (v) Uredbe br. 659/1999.

               15

               Nakon što su predmeti vraćeni Općem sudu na ponovno suđenje, oni su spojeni u svrhu pisanog i usmenog postupka i presude.

               16

               Kako bi ponovno poništio osporavanu odluku, Opći sud je u pobijanoj presudi prihvatio tužbene razloge ili prigovore koje su iznijele stranke ili pojedine od njih, a koji su se temeljili na povredi načela pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti akata Europske unije i kojima su tužitelji u bitnom prigovorili Komisiji da je spomenutom odlukom djelomično poništila pravne posljedice koje su proizvele odluke o odobrenju. Ispitujući ove tužbene razloge, Opći sud je osobito smatrao da ove odluke priječe Komisiju u tome da pripiše sporna oslobođenja dotičnim državama članicama i da ih prema tome okvalificira kao državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a. Nadalje, Opći sud je u predmetu T 62/06 RENV prihvatio prigovor temeljen na povredi načela dobre uprave.

         Tužbeni zahtjevi stranaka

               17

               Komisija zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, vrati predmete Općem sudu na ponovno suđenje i da o troškovima odluči naknadno.

               18

               Irska, Francuska Republika, Talijanska Republika, Eurallumina i AAL zahtijevaju da se žalba odbije i da se Komisiji naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               19

               U prilog svojoj žalbi Komisija ističe pet žalbenih razloga. Prva dva su postupovne naravi, dok se preostala tri temelje na materijalnoj povredi prava Unije.

               20

               Prvi žalbeni razlog temelji se na nenadležnosti Općeg suda, nepravilnostima postupka kao i na povredi načela dispozitivnosti iz članka 21. Statuta Suda Europske unije i članaka 44. stavka 1. i 48. stavka 2. Poslovnika Općeg suda i, podredno, na nedostatku u obrazloženju.

         Argumentacija stranaka

               21

               Komisija prigovara Općem sudu da je po službenoj dužnosti istaknuo tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a ili da je prekvalificirao sam predmet tužbe. Ona, naime, smatra da je pravi razlog koji je doveo do poništenja osporavane odluke taj što, prema Općem sudu, sporna oslobođenja nisu bila podvrgnuta pravilima koja se odnose na nadzor državnih potpora jer nisu bila pripisiva dotičnim državama članicama, već Uniji. Međutim, nijedan tužitelj u prvostupanjskom postupku nije iznio ovaj tužbeni razlog koji je na raspravi istaknuo Opći sud pitanjem o kojem su stranke obaviještene 20. srpnja 2011., premda se takav tužbeni razlog ne može istaknuti po službenoj dužnosti. Opći sud je potom u pobijanoj presudi pokušao uskladiti ovaj tužbeni razlog s onima na koje su se pozvale stranke, a koji su se temeljili na povredi načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti akata Unije.

               22

               Irska, Francuska Republika, Talijanska Republika, Eurallumina i AAL protive se ovom prvom žalbenom razlogu.

               23

               Kao prvo, Francuska Republika i Talijanska Republika navode da se obrazloženje iz pobijane presude ne temelji samo na nepripisivosti spornih oslobođenja državama članicama, već istodobno počiva na provjeri narušava li mjera tržišno natjecanje i je li pripisiva državi, što su dvije pretpostavke koje moraju biti ispunjene ne bi li se neka mjera smatrala državnom potporom. Prema Talijanskoj Republici, iako Opći sud mora odlučiti u granicama određenim tužbenim razlozima, on svejedno može po službenoj dužnosti provjeriti nedostaje li koja od pretpostavki nužnih za postojanje državne potpore, ostajući u okviru odredaba istaknutih u prilog ovim tužbenim razlozima.

               24

               Irska i Talijanska Republika dodaju da je Opći sud mogao po službenoj dužnosti ispitivati bitnu povredu postupovnih pravila. Komisija je dakle u predmetnom slučaju, ne izloživši u osporavanoj odluci razloge zbog kojih je smatrala da su sporna oslobođenja pripisiva državama članicama, povrijedila svoju obvezu obrazlaganja.

               25

               Kao drugo, Francuska Republika, Eurallumina i AAL smatraju da je Opći sud u biti proširio tužbene razloge koje su oni iznijeli, zbog prepiski među strankama tijekom postupka. Francuska Republika podsjeća da se njezin prvi tužbeni razlog za poništenje temeljio na kršenju pojma državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, dok Eurallumina tvrdi da je ona ne upotrijebivši izraz „pripisivost” istaknula pitanje o tome bi li oslobođenje koje je se tiče moglo predstavljati državnu potporu koju je dodijelila Talijanska Republika. Sama je Komisija u raspravu unijela pitanje pripisivosti spornih oslobođenja, u obranu tužbenog razloga koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti. Prema Eurallumini, Opći sud je zatim ispitao ovo pitanje ne bi li odbio argumente Komisije i ne bi li podržao svoju ocjenu toga mogu li se učinci ovlaštenja, koje dodijeli jedna europska institucija i koje državi članici ne ostavlja nikakav manevarski prostor za njegovu provedbu, dovesti u pitanje i poništiti kao što je to učinila jedna druga institucija Unije. Prema AAL‑u, Opći sud nije učinio ništa drugo nego ispitao, a zatim odbio argument Komisije.

               26

               Kao treće, Francuska Republika, Talijanska Republika i Eurallumina smatraju da je pitanje pripisivosti spornih oslobođenja u svakom slučaju od relativne važnosti za obrazloženje pobijane presude koja se, ako se prihvati prvi žalbeni razlog, ostaje temeljiti na drugim razlozima.

         Utvrđenje Suda

               27

               Iz pravila koja uređuju postupak pred sudovima Unije, osobito iz članka 21. Statuta Suda i članka 44. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, proizlazi da u načelu spor i njegove granice određuju stranke i da sud Unije ne može odlučivati ultra petita.

               28

               Čak i ako se određeni tužbeni razlozi mogu, odnosno moraju, ispitivati po službenoj dužnosti, kao što su nedostatak ili manjkavost obrazlaganja predmetne odluke što spada u bitna postupovna pravila, suprotno tome tužbeni razlog koji se odnosi na materijalnu zakonitost spomenute odluke, koji se odnosi na povredu ugovora ili bilo kojeg pravila koje se odnosi na njihovu primjenu u smislu članka 263. UFEU‑a, sud Unije može ispitati samo ako se na njega pozove tužitelj (vidjeti, u tom smislu, presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C 367/95 P, Recueil, str. I‑1719., točku 67.; od 30. ožujka 2000., VBA/Florimex i dr., C 265/97 P, Recueil, str. I‑2061., točku 114., kao i gore navedenu Komisija/Irska i dr., točku 40.).

               29

               Znači ne može se po službenoj dužnosti ispitivati tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a zato što mjera u pitanju nije pripisiva državi.

               30

               U ovom slučaju, nakon što je u točkama 73. i 74. pobijane presude naveo da, kako bi se prednosti mogle smatrati državnim potporama u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, one moraju ponajprije biti pripisive državi, Opći sud je u točkama 98. i 99. te presude odbio argumente Komisije prema kojima odluke o odobrenju nisu ni u kojem slučaju mogle za učinak imati oslobađanje Irske, Talijanske Republike i Francuske Republike od njihove obveze da poštuju postupke i pravila u području državnih potpora i prema kojima Vijeće, pri izvršavanju vlastitih ovlasti u području poreznog usklađivanja, nije moglo zadirati u nadležnost Komisije u području državnih potpora. Smatrao je da su prednosti koje su sporna oslobođenja eventualno donijela njihovim korisnicima dodijeljena u skladu s odlukama o odobrenju zato što nisu pripisiva državama članicama već Uniji i da ih prema tome Komisija nije mogla čak ni prilikom izvršavanja svojih gotovo isključivih ovlasti na temelju članaka 87. i 88. UEZ‑a okvalificirati kao državne potpore.

               31

               Opći sud je u točki 104. pobijane presude zaključio da odluke o odobrenju priječe Komisiju u tome da pripiše sporna oslobođenja državama članicama u pitanju i da ih time okvalificira kao državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a te da naloži njihov djelomičan povrat ako ih procijeni nespojivima s unutarnjim tržištem u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a.

               32

               Prema tome, Opći sud je u točki 110. i izreci pobijane presude poništio osporavanu odluku „u dijelu u kojem utvrđuje ili se temelji na tvrdnji da su [sporna] oslobođenja državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a” i u dijelu u kojem nalaže povrat spomenutih oslobođenja od njihovih korisnika.

               33

               Smatrajući da su sporna oslobođenja pripisiva Uniji, Opći sud nije ispitao tužbeni razlog temeljen na bitnoj povredi postupovnih pravila, kao što sugeriraju Irska i Talijanska Republika, već tužbeni razlog koji se odnosi na materijalnu zakonitost osporavane odluke koji proizlazi iz povrede Ugovora o EZ‑u.

               34

               Međutim, kao što ističe Komisija i kao što zaključuje nezavisni odvjetnik u točkama 57. do 63. svojeg mišljenja, nijedan tužitelj pred Općim sudom nije istako takav tužbeni razlog. Iz spisa Općeg suda proizlazi u biti da je pitanje pripisivosti spornih oslobođenja, na koje se Komisija samo pozivau svom odgovoru na tužbu u predmetu T‑56/06, kao i Eurallumina u svojoj replici u predmetu T‑62/06 u kojoj uza sve to navodi „da međutim nije potrebno baviti se ovim problemom”, stavio na raspravu Opći sud postavivši pisano pitanje strankama, kao što uostalom i proizlazi iz točke 98. pobijane presude.

               35

               Suprotno onome što tvrde Francuska Republika, Eurallumina i AAL, ne može se smatrati da je Opći sud proširio tužbene razloge koje su istaknule stranke. Naime, iako je Opći sud povezao pitanje pripisivosti spornih oslobođenja s tužbenim razlozima koje su istaknule stranke, a koji se temelje na povredi načela o pretpostavci zakonitosti akata Unije i pravne sigurnosti, s jedne strane proizlazi da ovo pitanje potječe iz odvojenog tužbenog razloga drukčije naravi koji se ne temelji na povredi općih načela prava Unije, nego na povredi Ugovora o EZ‑u, i s druge strane da se stranke, kao što osobito proizlazi iz tužbenih razloga stranaka navedenih u točkama 53. do 56. pobijane presude, nisu pozvale na ova načela kako bi se smatralo da sporna oslobođenja ne predstavljaju državne potpore.

               36

               Iz navedenog slijedi da je Opći sud, time što je po službenoj dužnosti istaknuo tužbeni razlog prema kojem sporna oslobođenja nisu pripisiva državama članicama već Uniji i iz tog razloga ne predstavljaju državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑u, u pobijanoj presudi povrijedio pravo.

               37

               Međutim, razlozi vezani za pripisivost spornih oslobođenja kojima su posvećene samo točke 73., 74., 98., 99. i 104. pobijane presude, samo su dio obrazloženja ove potonje. Stoga valja istražiti ostaje li ta presuda utemeljena zbog drugih razloga koji su u njoj navedeni.

               38

               Opći sud je, osim na razmatranjima vezanima za nepripisivost spornih oslobođenja državama članicama, pobijanu presudu temeljio na sljedećim razlozima.

               39

               U točkama 63. do 72. pobijane presude Opći sud je najprije smatrao da, uzimajući u obzir zajednički cilj pravila u području usklađivanja nacionalnih poreznih zakonodavstava i pravila u području državnih potpora, odnosno promicanje dobrog funkcioniranja unutarnjeg tržišta u borbi protiv narušavanja tržišnog natjecanja, usklađena provedba ovih pravila nameće uzimanje u obzir činjenice da pojam narušavanje tržišnog natjecanja ima isti doseg i smisao u ta dva područja. U tom pogledu utvrdio je da članak 8. stavci 4. i 5. Direktive 92/81 osobito dodjeljuje Komisji, koja predlaže, i Vijeću, koje propisuje, odgovornost ocjenjivanja eventualnog postojanja narušavanja tržišnog natjecanja, s ciljem ovlašćivanja ili neovlašćivanja države članice da primijeni ili nastavi primjenjivati oslobođenje od usklađenih trošarina i da u slučaju različitih ocjena Komisija protiv odluke Vijeća ima mogućnost podnošenja tužbe za poništenje.

               40

               Opći sud je nadalje u točkama 76. do 79. pobijane presude zaključio da u predmetnom slučaju nije osporavano da su Irska, Talijanska Republika i Francuska Republika odluku hoće li primjenjivati ili nastaviti primjenjivati sporna oslobođenja do 31. prosinca 2003. utemeljile na odlukama o odobrenju i da su u potpunosti postupile u skladu sa spomenutim odlukama koje su, u dijelu u kojem su sadržavale zemljopisna i vremenska ograničenja, imale, što se njih tiče, obvezujući učinak.

               41

               U tim okolnostima, u točkama 79. do 96. iste presude, Opći sud je odbacio argumente Komisije prema kojima su odluke o odobrenju s jedne strane nužan, ali nedovoljan uvjet da bi države članice mogle odobriti sporna oslobođenja te da, s druge strane, ne prejudiciraju mora li ona, u slučaju da su spomenuta oslobođenja državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, o njima biti obaviještena i odobriti ih u skladu s člankom 88. UEZ‑a, kao što to navodi uvodna izjava 5. Odluke 2001/224. U tom pogledu primijetio je da odluke o odobrenju prije Odluke 2001/224 nisu sadržavale takav uvjet i zaključio da se spomenutu uvodnu izjavu 5. ne može analizirati kao očitovanje volje Vijeća da podredi učinke svog odobrenja eventualnim kasnijim postupcima i odlukama Komisije u području državnih potpora.

               42

               Doista, prema Općem sudu, odgovor Vijeća na pitanja Općeg suda pobija Komisijino tumačenje uvodne izjave 5. Odluke 2001/224. Osim toga, ono ni u kojem slučaju ne bi moglo biti prihvaćeno u mjeri u kojoj bi dovelo, u okolnostima ovog slučaja, do neusklađene provedbe pravila u području usklađivanja poreznih zakonodavstava i pravila u području državnih potpora, s obzirom na to da, kao prvo, odluke o odobrenju koje su jednoglasno usvojene na prijedlog Komisije počivaju na zajedničkoj ocjeni ovih dviju institucija prema kojoj sporna oslobođenja ne uzrokuju narušavanje tržišnog natjecanja i ne sprječavaju dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta, kao drugo, iz ovih odluka izravno proizlazi regionalna selektivnost spomenutih oslobođenja i, kao treće, ove potonje ovlastile su na potpuno oslobođenje od trošarina.

               43

               Napokon, nakon što je u točkama 100. do 103. pobijane presude utvrdio da Komisija nikad nije iskoristila ovlasti koje je imala na temelju članka 8. stavka 5. Direktive 92/81 ili članaka 230. UEZ‑a i 241. UEZ‑a, kako bi ishodila ukidanje ili izmjenu odluka o odobrenju, poništenje ovih istih odluka ili proglašenje ove direktive navaljanom, Opći sud je u točkama 104. i 105. te presude utvrdio da je u trenutku kad je osporavana odluka bila usvojena Odluka 2001/224 bila valjana i da se na nju, kao i na odluke koje su joj prethodile, te na spomenutu direktivu primjenjivala pretpostavka zakonitosti koja se veže uz akte Unije i da su one proizvodile sve svoje pravne učinke. Smatrao je da su posljedično Irska, Francuska Republika i Talijanska Republika bile ovlaštene osloniti se na te odluke kako bi nastavile primjenjivati sporna oslobođenja. Zaključio je da u osobitim okolnostima ovog slučaja osporavana odluka ponovno izravno dovodi u pitanje valjanost spornih oslobođenja i također, neizravno, ali nužno, valjanost odluka o odobrenju i učinaka koji se na njih vežu, kršeći tako načela pravne sigurnosti i pretpostavku zakonitosti akata Unije.

               44

               Nadalje, u točkama 107. do 109. pobijane presude Opći sud je prihvatio prigovor temeljen na povredi načela dobre uprave koji je u predmetu T‑62/06 RENV istaknula Eurallumina, smatrajući da je takva povreda posljedica činjenice da je Komisija donijela osporavanu odluku ne vodeći računa o pojedinim pravima koje je Talijanska Republika bila dodijelila ovom društvu na temelju Odluke 2001/224 čiji su učinci bili pravno zaštićeni načelima pravne sigurnosti i pretpostavkom zakonitosti akata Unije.

               45

               Tako odlučivši, Opći sud međutim nije poštivao nadležnosti Vijeća i Komisije u području usklađivanja zakonodavstava vezanih za trošarine s jedne strane i u području državnih potpora s druge strane.

               46

               Stoga valja podsjetiti da je Direktiva 92/81 bila usvojena na temelju članka 99. Ugovora o EEZ‑u (koji je postao članak 99. Ugovora o EZ‑u, koji je zatim postao članak 93. UEZ‑a), koji je Vijeću dodjeljivao ovlast donošenja odredaba koje se tiču usklađivanja zakonodavstava vezanih za poreze na promet, trošarine i ostale oblike neizravnih poreza u mjeri u kojoj je takvo usklađivanje neophodno da bi se osigurala uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta.

               47

               Odluke o odobrenju donesene su sukladno članku 8. stavku 4. ove direktive koja je Vijeću dodijelila pravo da, odlučujući jednoglasno na prijedlog Komisije, ovlasti državu članicu da uvede oslobođenja ili sniženja različita od onih predviđenih spomenutom direktivom „radi provođenja pojedinih politika”. Postupak u ovom članku predviđa cilj i polje primjene koji su različiti od sustava uspostavljenog člankom 88. UEZ‑a.

               48

               Kao što je Sud zaključio u točkama 29. do 31. presude od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće (C‑110/02, Recueil, str. I‑6333.), Ugovor, određujući člankom 88. UEZ‑a da Komisija trajno ispituje i nadzire potpore, podrazumijeva da je utvrđenje eventualne nespojivosti potpore sa zajedničkim tržištem posljedica prikladnog postupka čija provedba ulazi u odgovornost ove institucije, pod nadzorom Općeg suda i Suda. Članci 87. UEZ‑a i 88. UEZ‑a tako daju Komisiji središnju ulogu u utvrđivanju eventualne nespojivosti neke potpore. Ovlast koja je člankom 88. stavkom 2. trećim podstavkom UEZ‑a dana Vijeću u području državnih potpora je, u odnosu na nj, iznimne naravi što podrazumijeva da je se nužno mora usko tumačiti (vidjeti također, u tom smislu, presudu od 4. prosinca 2013., Komisija/Vijeće, C–111/10, točku 39.).

               49

               Prema tome, odluka Vijeća kojom se, sukladno članku 8. stavku 4. Direktive 92/81, državu članicu ovlašćuje da uvede oslobođenje od trošarina ne može imati za posljedicu sprječavanje Komisije da izvršava ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorom i posljedično provedbu postupka predviđenog u članku 88. UEZ‑a radi ispitivanja je li to oslobođenje državna potpora i da po završetku tog postupka, ako je primjenjivo, donese odluku kao što je osporavana odluka.

               50

               Okolnost da odluke o odobrenju dodjeljuju potpuna oslobođenja od trošarina određujući detaljne zemljopisne i vremenske uvjete i da su države članice strogo poštovale ove potonje nije bila od utjecaja na podjelu nadležnosti između Vijeća i Komisije i stoga nije mogla Komisiju lišiti prava da izvršava svoje nadležnosti.

               51

               Uostalom, poštovanje ove podjele nadležnosti razlog je zašto je uvodna izjava 5. Odluke 2001/224, koja je bila na snazi u tijeku razdoblja za koje osporavana odluka nalaže povrat potpora, izložila da spomenuta odluka ne prejudicira ishod eventualnih postupaka koji bi mogli biti pokrenuti na temelju članaka 87. UEZ‑a i 88. UEZ‑a i ne oslobađa države članice njihove „obveze prijave Komisiji državnih potpora koje bi se mogle dodijeliti”.

               52

               Točno je da su odluke o odobrenju bile usvojene na prijedlog Komisije i da ona nikada nije iskoristila ovlasti koje je imala na temelju članka 8. stavka 5. Direktive 92/81 ili članaka 230. UEZ‑a i 241. UEZ‑a da ishodi ukidanje ili izmjenu odluka o odobrenju, poništenje tih istih odluka ili proglašenje te direktive nevaljanom. U tom pogledu iz osporavane odluke proizlazi da je Komisija, nakon što je Vijeće usvojilo odluke o odobrenju, procijenila da ove potonje nemaju za posljedicu narušavanje tržišnog natjecanja i ne sprječavaju dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta (gore navedena presuda Komisija/Irska i dr., točka 83.).

               53

               Međutim, kao što Komisija ističe, pojam državne potpore odgovara objektivnoj situaciji i ne ovisi o postupcima ili izjavama institucija (gore navedena presuda Komisija/Irska i dr., točka 72.). Posljedično, okolnost da su odluke o odobrenju usvojene na prijedlog Komisije ne može biti prepreka tome da se spomenuta oslobođenja okvalificiraju kao državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, ako su ispunjeni uvjeti za postojanje državne potpore. Takvu okolnost bi se moglo uzeti u obzir kad je riječ o obvezi povrata nespojive potpore s obzirom na načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, kao što je Komisija i učinila u osporavanoj odluci odbijajući naložiti povrat potpora dodijeljenih prije datuma objave odluka o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ‑a u Službenom listu Europskih zajednica.

               54

               Iz navedenog slijedi da obrazloženje pobijane presude, izloženo u točkama 39. do 44. ove presude, ne može pravno utemeljiti zaključak Općeg suda prema kojem osporavana odluka dovodi u pitanje valjanost odluka Vijeća o odobrenju i također krši načela pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti akata Unije. Isto proizlazi iz zaključka koji se temelji na istim razlozima, a prema kojem je Komisija u predmetu T–62/06 RENV povrijedila načelo dobre uprave.

               55

               Slijedom svega navedenog, valja bez ispitivanja drugih argumenata i žalbenih razloga stranaka u cijelosti ukinuti pobijanu presudu.

         O vraćanju predmeta na ponovno suđenje Općem sudu

               56

               Sukladno članku 61. prvom stavku Statuta Suda, Sud u slučaju ukidanja odluke Općeg suda može ili sam konačno odlučiti o sporu ili, ako je u njemu odlučeno, vratiti predmet na ponovno suđenje Općem sudu.

               57

               Budući da je u predmetnom slučaju Opći sud ispitao samo dio brojnih žalbenih razloga koje su stranke istaknule, Sud smatra da u predmetnom sporu nije odlučeno. Prema tome, spojene predmete valja vratiti Općem sudu na ponovno suđenje.

         Troškovi

               58

               Budući da se predmeti vraćaju Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 21. ožujka 2012., Irska i dr./Komisija (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV).

                        2.

                           Spojeni predmeti T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV vraćaju se na ponovno suđenje Općem sudu Europske unije.

                        3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezici postupka: francuski, engleski i talijanski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. lipnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 89/391/EEZ. # Predmet C-226/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. travnja 2016.#X protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Uredba (EZ) br. 1186/2009 – Članak 3. – Oslobođenje od uvoznih carina – Osobno vlasništvo – Prijenos boravišta iz treće zemlje u državu članicu – Pojam ,uobičajeno boravište’ – Nemogućnost istodobnog uobičajenog boravišta u državi članici i trećoj zemlji – Kriteriji za utvrđenje uobičajenog boravišta.#Predmet C-528/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      27. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička carinska tarifa — Uredba (EZ) br. 1186/2009 — Članak 3. — Oslobođenje od uvoznih carina — Osobno vlasništvo — Prijenos boravišta iz treće zemlje u državu članicu — Pojam ‚uobičajeno boravište’ — Nemogućnost istodobnog uobičajenog boravišta u državi članici i trećoj zemlji — Kriteriji za utvrđenje uobičajenog boravišta“
      U predmetu C‑528/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske, Nizozemska), odlukom od 14. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 21. studenoga 2014., u postupku

         X

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za osobu X, B. J. B. Boersma, adviseur,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i H. Kranenborg, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1186/2009 od 16. studenoga 2009. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (SL L 324, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 260.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između osobe X i Staatssecretaris van Financiëna (državni tajnik za financijska pitanja) u pogledu odbijanja potonjeg da dopusti prijenos osobnog vlasništva osobe X iz Katara u Nizozemsku uz oslobođenje od uvoznih carina.

         Pravni okvir

         Direktiva 83/182

               3

               Člankom 7. stavkom 1. Direktive Vijeća 83/182/EEZ od 28. ožujka 1983. o oslobođenju od poreza unutar Zajednice za određena prijevozna sredstva koja se privremeno uvoze iz jedne države članice u drugu (SL L 105, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/98/EZ od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 129.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 238.; u daljnjem tekstu: Direktiva 83/182), propisano je:
               „Za potrebe ove Direktive ,uobičajeno boravište' znači mjesto u kojem osoba obično živi, najmanje 185 dana svake kalendarske godine, zbog osobnih ili poslovnih veza ili u slučaju osobe koja nema poslovnih veza, zbog osobnih veza koje pokazuju blisku povezanost između te osobe i mjesta gdje živi.
               Međutim, uobičajenim boravištem osobe čije se poslovne veze nalaze u mjestu različitom od njezinih njegovih osobnih veza i koja stoga naizmjence živi u različitim mjestima u dvije ili više država članica smatra se mjesto njezinih osobnih veza, pod uvjetom da se ta osoba ondje redovito vraća. [...]”

         Direktiva 83/183/EEZ

               4

               Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 83/183/EEZ od 28. ožujka 1983. o poreznim oslobođenjima koja se primjenjuju na konačni uvoz osobnog vlasništva pojedinaca iz države članice (SL L 105, str. 64.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/55/EZ od 25. svibnja 2009. (SL L 145, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 193.), imao je isti sadržaj kao članak 7. stavak 1. Direktive 83/182.

         Uredba br. 1186/2009

               5

               Uredbom Vijeća (EZ) br. 1186/2009 stavljena je izvan snage Uredba Vijeća (EZ) br. 918/83 od 28. ožujka 1983. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (SL L 105, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 260.).

               6

               U uvodnim izjavama 3. i 4. Uredbe br. 1186/2009 navedeno je:

                        „(3)

                        [...] u određenim dobro definiranim okolnostima, kada zbog posebnih uvjeta pod kojima se roba uvozi nema uobičajene potrebe da se zaštiti gospodarstvo, [...] oporezivanje nije opravdano.

                        (4)

                        Poželjno je da se u takvim okolnostima predvidi, kao što se to tradicionalno radi u većini carinskih sustava, da se omogući da roba bude oslobođena od uvoznih carina kojima bi inače podlijegala.”

               7

               Članak 2. stavak 1. točka (c) te uredbe glasi kako slijedi:
               „[...] Osobno vlasništvo ne smije biti takvo da svojom naravi ili količinom pokazuje da ga se uvozi zbog komercijalnih razloga;”

               8

               Člankom 3. navedene uredbe određeno je:
               „Podložno člancima 4. do 11., osobno vlasništvo koje uvoze fizičke osobe koje mijenjaju svoje uobičajeno boravište iz treće zemlje na carinsko područje Zajednice oslobođeno je uvoznih carina.”

               9

               U članku 4. iste uredbe predviđeno je:
               „Oslobođenje je ograničeno na osobno vlasništvo koje:

                        (a)

                        je, osim u posebnim slučajevima pod opravdanim okolnostima, bilo u vlasništvu i, u slučaju robe koja se ne može konzumirati, rabljeno od dotične osobe na njegovom prijašnjem uobičajenom boravištu najmanje šest mjeseci prije datuma na koji je prestala imati svoje uobičajeno boravište u trećoj zemlji otpreme;

                        (b)

                        je namijenjeno za uporabu za istu svrhu u njenom novom uobičajenom mjestu boravišta.

                  [...]”

               10

               U članku 5. stavku 1. Uredbe br. 1186/2009 navodi se:
               „1.   Oslobođenje se može odobriti samo osobama čije je uobičajeno boravište bilo izvan carinskoga područja Zajednice u kontinuiranom razdoblju od najmanje dvanaest mjeseci.”

               11

               Sukladno članku 7. stavku 1. te uredbe, oslobođenje se odobrava samo za osobno vlasništvo pušteno u slobodan promet u roku od dvanaest mjeseci od dana kada je dotična osoba prijavila uobičajeno boravište na carinskom području Europske unije.

               12

               U članku 9. navedene uredbe predviđeno je da se oslobođenje može odobriti za osobno vlasništvo pušteno u slobodan promet prije nego što je dotična osoba prijavila svoje uobičajeno boravište na carinskom području Unije, pod uvjetom da se ona u stvarnosti obvezuje tamo prijaviti svoje uobičajeno boravište u roku od šest mjeseci.

               13

               Sukladno članku 10. iste uredbe, kada radi poslovnih obveza dotična osoba napušta treću zemlju u kojoj je imala svoje uobičajeno boravište, a da pritom ne prijavi svoje uobičajeno boravište na carinskom području Unije, iako ima namjeru to učiniti, nadležna tijela mogu odobriti da se osobno vlasništvo koje ta osoba u tu svrhu prenosi na dotično područje uveze bez plaćanja carina.

               14

               Člankom 11. Uredbe br. 1186/2009 omogućeno je nadležnim tijelima da odstupe od određenih uvjeta primjene oslobođenja od uvoznih carina iz članka 3. iste uredbe.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Tužitelj u glavnom postupku je do 1. ožujka 2008. boravio i radio u Nizozemskoj. Od 1. ožujka 2008. do 1. kolovoza 2011. radio je u Kataru, gdje mu je njegov poslodavac osigurao smještaj. Tužitelj u glavnom postupku imao je poslovne i osobne veze s tom trećom zemljom. Njegova je supruga nastavila živjeti i raditi u Nizozemskoj. Ona ga je posjetila šest puta te boravila kod njega ukupno 83 dana. U razmatranom razdoblju tužitelj u glavnom postupku boravio je 281 dan izvan Katara, a tijekom tog vremena posjetio je suprugu, punoljetnu djecu i svoju obitelj u Nizozemskoj te je putovao na godišnji odmor u druge države.

               16

               Kako bi se vratio u Nizozemsku, tužitelj u glavnom postupku zatražio je da mu se, primjenom članka 3. Uredbe br. 1186/2009, odobri da uveze svoje osobno vlasništvo iz Katara u Uniju uz oslobođenje od uvoznih carina. Taj je njegov zahtjev odbijen odlukom poreznog inspektora, s obrazloženjem da nije prenio u Nizozemsku uobičajeno boravište u smislu tog članka. Naime, on je zadržao svoje uobičajeno boravište u toj državi članici za vrijeme trajanja svojeg boravka u Kataru, tako da uobičajeno boravište nije nikada uspostavljeno u toj trećoj zemlji.

               17

               Tužitelj u glavnom postupku je protiv navedene odluke o odbijanju podnio tužbu Rechtbanku te Haarlem (Sud u Haarlemu), koji ju je prihvatio. Porezni inspektor je protiv presude tog suda podnio žalbu Gerechtshofu Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu). Potonji je sud podsjetio da je, sukladno sudskoj praksi Suda, uobičajeno boravište mjesto u kojemu se nalazi trajno središte interesa zainteresirane osobe. Nadalje je naveo da, u odnosu na osobne i poslovne veze tužitelja u glavnom postupku, nije moguće utvrditi gdje se nalazi stalno središte njegovih interesa. U tim okolnostima, prema tom sudu, prednost valja dati osobnim vezama, tako da se u razmatranom razdoblju uobičajeno boravište tužitelja u glavnom postupku nije nalazilo u Kataru, već u Nizozemskoj.

               18

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev. Taj je sud, nakon što je naveo da u Uredbi br. 1186/2009 nije dana definicija pojma „uobičajeno boravište”, istaknuo da pristup Gerechtshofa Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) dovodi do pitanja je li tužitelj u glavnom postupku imao, u razmatranom razdoblju, uobičajeno boravište i u Nizozemskoj i u Kataru. On je naglasio da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ni mogućnost postojanja uobičajenog boravišta i u Nizozemskoj i u Kataru kao ni primjena oslobođenja od uvoznih carina iz članka 3. navedene uredbe nisu protivni ciljevima te uredbe, s obzirom na to da je tužitelj u glavnom postupku odustao od svojeg boravišta u Kataru te je prenio svoje osobno vlasništvo u Nizozemsku.

               19

               U slučaju da Uredbu br. 1186/2009 treba tumačiti na način da isključuje mogućnost postojanja dvostrukog uobičajenog boravišta, sud koji je uputio zahtjev želi znati, za potrebe primjene te uredbe, koje kriterije treba, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, uzeti u obzir za utvrđenje koje od dvaju boravišta treba smatrati uobičajenim boravištem. U tom pogledu taj sud postavlja pitanje o relevantnosti kriterija koje je Sud uspostavio u presudama Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) i Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) kako bi utvrdio „uobičajeno boravište” u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe 83/182 i članka 6. stavka 1. Direktive 83/183, posebno o relevantnosti prvenstva koje je, u okviru tog utvrđenja, dano osobnim vezama.

               20

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li Uredbom br. 1186/2009 predviđena mogućnost da fizička osoba ima svoje uobičajeno boravište istodobno u državi članici i u trećoj zemlji i, ako jest, primjenjuje li se oslobođenje od uvoznih carina predviđeno u članku 3. na osobno vlasništvo koje je preneseno u Europsku uniju kada ta osoba prestane imati svoje uobičajeno boravište u trećoj zemlji?

                        2.

                        U slučaju da Uredba br. 1186/2009 isključuje mogućnost postojanja dvostrukog uobičajenog boravišta, a ocjena svih okolnosti nije dovoljna za utvrđenje uobičajenog boravišta: na temelju kojih pravila ili kriterija za potrebe primjene te uredbe treba odrediti u kojoj zemlji osoba o kojoj je riječ ima svoje uobičajeno boravište u slučaju poput ovoga, u kojem ta osoba u trećoj zemlji ima i osobne i poslovne veze, a u državi članici osobne veze?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Uredbe br. 1186/2009 tumačiti na način da, za potrebe primjene tog članka, fizička osoba može istodobno raspolagati uobičajenim boravištem i u državi članici i u trećoj zemlji. U slučaju potvrdnog odgovora, taj sud također pita primjenjuje li se oslobođenje od uvoznih carina iz tog članka i na osobno vlasništvo koje ta fizička osoba uvozi u Uniju nakon što joj prestane uobičajeno boravište u trećoj zemlji.

               22

               S obzirom na to da u Uredbi br. 1186/2009 nije predviđena definicija pojma „uobičajeno boravište” iz njezina članka 3., kako bi se utvrdio doseg tog članka, valja istodobno voditi računa o njegovu tekstu, o njegovu kontekstu i o njegovim ciljevima (presuda Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, t. 26. i navedena sudska praksa).

               23

               U odnosu na sadržaj članka 3. Uredbe br. 1186/2009 valja, s jedne strane, navesti da se izraz „uobičajeno boravište” tamo koristi u jednini, što upućuje na to da fizička osoba može u isto vrijeme imati samo jedno uobičajeno boravište. S druge strane, tim se člankom uvjetuje oslobođenje od uvoznih carina prijenosom uobičajenog boravišta iz treće zemlje u carinsko područje Unije. Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 37. mišljenja, upotreba glagola „mijenjati” neophodno podrazumijeva prenošenje uobičajenog boravišta iz mjesta koje se nalazi izvan tog područja u mjesto koje se nalazi unutar tog područja te mu je protivno to da se u istom razdoblju kumulira jedno uobičajeno boravište u državi članici i drugo u trećoj zemlji.

               24

               U odnosu na kontekst članka 3. Uredbe br. 1186/2009, u člancima 4., 5., 7. te 9. do 11. te uredbe, kojima se posebno uređuju uvjeti primjene oslobođenja od carina iz članka 3. navedene uredbe, također se koristi izraz „uobičajeno boravište” u jednini. Isto vrijedi i za druge članke te uredbe, gdje se pojavljuje pojam „uobičajeno boravište”.

               25

               Nadalje, formulacije članaka 4., 7. te 9. do 11. Uredbe br. 1186/2009 potkrjepljuju tumačenje pojma „uobičajeno boravište” prema kojemu fizička osoba može u isto vrijeme imati samo jedno uobičajeno boravište. Najprije, člankom 4. te uredbe propisano je da je oslobođenje ograničeno na osobno vlasništvo koje je, s jedne strane, „rabljeno od dotične osobe na njegovom prijašnjem uobičajenom boravištu” najmanje šest mjeseci prije datuma na koji je „prestala imati svoje uobičajeno boravište” u trećoj zemlji otpreme i, s druge strane, koje je namijenjeno uporabi „u novom uobičajenom boravištu”. Nadalje, u člancima 7., 9. i 10. navedene uredbe upućuje se na slijed događaja, u kojemu, prvo, osoba napušta svoje uobičajeno boravište u trećoj zemlji, a potom, nešto kasnije, prijavi to boravište na carinskom području Unije. Naposljetku, u članku 11. Uredbe br. 1186/2009 preuzet je glagol „prenijeti”, koji se također koristi u članku 3. Uredbe kako bi se označio prijenos uobičajenog boravišta iz treće zemlje prema državi članici.

               26

               U odnosu na ciljeve Uredbe br. 1186/2009, u njezinoj uvodnoj izjavi 3. precizirano je da su u navedenoj uredbi predviđena oslobođenja od uvozne carine, s obzirom na to da „[...], u određenim dobro definiranim okolnostima, kada zbog posebnih uvjeta pod kojima se roba uvozi nema uobičajene potrebe da se zaštiti gospodarstvo, to oporezivanje nije opravdano”.

               27

               Iz sudske prakse koja se odnosi na drugu uvodnu izjavu Uredbe br. 918/83, čiji je sadržaj istovjetan onom uvodne izjave 3. Uredbe br. 1186/2009, proizlazi da se ciljevi kojima je težio zakonodavac Unije prilikom donošenja prve uredbe sastoje u pojednostavnjenju, s jedne strane, uspostave novog boravišta fizičke osobe u odnosnoj državi članici i, s druge strane, posla carinskih tijela država članica (presuda Treimanis, C‑487/11, EU:C:2012:556, t. 24.). Ti zaključci mogu se primijeniti i na Uredbu br. 1186/2009, s obzirom na to da je njome zakonodavac Unije kodificirao različite odredbe sustava oslobođenja od carine, uključujući odredbe Uredbe br. 918/83.

               28

               Međutim, za tumačenje prema kojemu fizička osoba može kumulirati dva uobičajena boravišta u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009, jedno u trećoj zemlji i drugo u državi članici, ne može se smatrati da je u skladu s ciljevima koji idu za pojednostavnjenjem uspostave novog boravišta u državi članici.

               29

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. Uredbe br. 1186/2009 treba tumačiti na način da, za potrebe primjene tog članka, fizička osoba ne može istodobno raspolagati uobičajenim boravištem i u državi članici i u trećoj zemlji. S obzirom na taj odgovor nije potrebno odgovoriti na drugi dio prvog pitanja.

         Drugo pitanje

               30

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita koje kriterije valja uzeti u obzir za utvrđenje mjesta uobičajenog boravišta u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima zainteresirana osoba ima u trećoj zemlji osobne i poslovne veze, dok u državi članici ima osobne veze.

               31

               Uvodno valja podsjetiti da sukladno stalnoj sudskoj praksi koja je razvijena u različitim područjima prava Unije, uobičajenim boravištem valja smatrati mjesto u kojemu se nalazi trajno središte interesa zainteresirane osobe (vidjeti, analogijom, presude Schäflein/Komisija, 284/87, EU:C:1988:414, t. 9., Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, t. 19., Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, t. 51., Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, t. 55., I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, t. 44. i B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, t. 26.)

               32

               Također je presuđeno da, za utvrđenje uobičajenog boravišta kao trajnog središta interesa zainteresirane osobe, valja uzeti u obzir sve relevantne činjenične elemente (vidjeti, analogijom, presude Schäflein/Komisija, 284/87, EU:C:1988:414, t. 10., Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, t. 20., Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, t. 55., Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, t. 57. te I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, t. 45. i 46.).

               33

               U presudama Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) i Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), čiju relevantnost sud koji je uputio zahtjev ispituje u okviru drugog pitanja kako bi utvrdio uobičajeno boravište u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009, Sud je, u odnosu na članak 7. stavak 1. Direktive 83/182 i članak 6. stavak 1. Direktive 83/183, naveo da činjenični elementi koje valja uzeti u obzir za utvrđenje uobičajenog boravišta kao trajnog središta interesa zainteresirane osobe obuhvaćaju, osobito, njegovu fizičku prisutnost, fizičku prisutnost članova njegove obitelji, to da ima na raspolaganju smještaj, mjesto stvarnog školovanja njegove djece, mjesto obavljanja poslovnih aktivnosti, mjesto gdje se nalaze imovinski interesi, mjesto gdje se uspostavljaju upravne veze s javnim tijelima i socijalnim subjektima, s obzirom na to da navedeni elementi odražavaju namjeru te osobe da uspostavi određenu stabilnost s mjestom veze, zbog kontinuiteta koji je rezultat životne navike i održavanja društvenih i redovnih poslovnih odnosa (presude Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, t. 55. i Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, t. 57.).

               34

               Također, Sud je u tim presudama precizirao da, kada sveobuhvatna ocjena relevantnih činjeničnih elemenata ne omogućuje utvrđenje stalnog središta interesa odnosne osobe, kako bi se utvrdilo to mjesto, prednost valja dati osobnim vezama (presude Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, t. 53. i Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, t. 61.).

               35

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev pita posebno može li se posljednji navod, prema kojemu prednost valja dati osobnim vezama, primijeniti i na tumačenja pojma „uobičajeno boravište” u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009, s obzirom na to da je Gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu), o čijoj se odluci raspravlja u postupku pred tim sudom, smatrao da je u okolnostima iz glavnog postupka prednost valjalo dati navedenim osobnim vezama.

               36

               U tom pogledu valja navesti da iz presuda Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, t. 53.) i Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251, t. 61.) proizlazi da se to prvenstvo temelji na tumačenju pojmova iz članka 7. stavka 1. Direktive 83/182 i članka 6. stavka 1. Direktive 83/183. Međutim, Uredba br. 1186/2009 ne sadrži odredbu koja je istovjetna tim odredbama.

               37

               Osim toga, valja primijetiti da se te direktive odnose na porezna izuzeća koja se primjenjuju unutar Unije, dok se predmetna uredba odnosi na oslobođenja od carina koja se primjenjuju na robu iz trećih zemalja koja se uvozi u Uniju. Stoga je cilj navedenih direktiva različit od cilja Uredbe br. 1186/2009. Naime, iz preambule istih direktiva proizlazi da je njihov cilj poticanje ostvarenja slobodnog kretanja osoba unutar Unije, ukidajući porezne prepreke na uvoz u državu članicu osobnog vlasništva i prijevoznih sredstava iz druge države članice. S druge strane, kako to proizlazi iz uvodne izjave 3. te uredbe, njezin je cilj da se u odnosu na uvoz robe iz trećih zemalja u Uniju, koja, sukladno članku 2. stavku 1. točki (c) te uredbe, zbog svoje naravi i količine ne odražava komercijalni interes, odobri oslobođenje od carina, kada zbog posebnih uvjeta pod kojima se roba uvozi „nema uobičajene potrebe da se zaštiti gospodarstvo”.

               38

               U tim uvjetima, tumačenje pojma „uobičajeno boravište” u smislu članka 7. stavka 1. Direktive 83/182 i članka 6. stavka 1. Direktive 83/183, prema kojemu, kada se ne može utvrditi stalno središte interesa odnosne osobe, prednost valja dati osobnoj vezi, ne može se primijeniti na pojam „uobičajeno boravište” u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009.

               39

               Slijedom toga, uobičajeno boravište u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009 valja smatrati mjestom u kojemu je zainteresirana osoba uspostavila trajno središte svojih interesa. Kako bi se utvrdilo nalazi li se to uobičajeno boravište u trećoj zemlji, za potrebe primjene poreznog izuzeća predviđenog u članku 3. valja uzeti u obzir sve činjenične elemente, uključujući one koje je Sud netaksativno nabrajao u presudama Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) i Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) i koji su navedeni u točki 33. ove presude, s time da nije potrebno dati prednost osobnim vezama.

               40

               U okviru te analize, valja navesti da je u Uredbi br. 1186/2009 dana posebna važnost trajanju boravka odnosne osobe u predmetnoj trećoj zemlji. Stoga, sukladno članku 5. stavku 1. te uredbe, oslobođenje predviđeno u članku 3. navedene uredbe može se odobriti samo osobama čije je uobičajeno boravište bilo izvan carinskoga područja Zajednice u kontinuiranom razdoblju od najmanje dvanaest mjeseci. Također, Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), kojoj je Unija zatražila pristupanje i koja je prihvatila njezin zahtjev tijekom 2007., u svojoj preporuci od 5. prosinca 1962. o oslobođenju od carine za pokretnine uvezene prilikom prijenosa boravišta navelo je da oslobođenje može biti osobito podložno uvjetu da je trajanje boravka u inozemstvu bilo dostatno.

               41

               Imajući u vidu gornje navode, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima zainteresirana osoba ima u trećoj zemlji osobne i poslovne veze, dok u državi članici ima osobne veze, kako bi se utvrdilo nalazi li se uobičajeno boravište zainteresirane osobe u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009 u trećoj zemlji, prilikom provođenja sveobuhvatne ocjene relevantnih činjeničnih elemenata posebnu važnost treba dati trajanju boravka zainteresirane osobe u trećoj zemlji.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1186/2009 od 16. studenoga 2009. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici treba tumačiti na način da, za potrebe primjene tog članka, fizička osoba ne može istodobno raspolagati uobičajenim boravištem i u državi članici i u trećoj zemlji.

                           2.

                           U okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima zainteresirana osoba ima u trećoj zemlji osobne i poslovne veze, dok u državi članici ima osobne veze, kako bi se utvrdilo nalazi li se uobičajeno boravište zainteresirane osobe, u smislu članka 3. Uredbe br. 1186/2009, u trećoj zemlji, prilikom provođenja sveobuhvatne ocjene relevantnih činjeničnih elemenata posebnu važnost treba dati trajanju boravka zainteresirane osobe u trećoj zemlji.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski