Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. rujna 2015.#Petro Suisse Intertrade Co. SA protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Poddržavno tijelo – Aktivna procesna legitimacija i pravni interes – Dopuštenost – Pravo na saslušanje – Obveza obavješćivanja – Obveza obrazlaganja – Pravo na obranu – Očita pogreška u ocjeni – Pravo na vlasništvo.#Spojeni predmeti T-156/13 i T-373/14.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. rujna 1997. # Provincia autonoma di Trento i Ufficio del medico provinciale di Trento protiv Dega di Depretto Gino SNC. # Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Predmet C-83/96.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 3. lipnja 2015.#Levi Strauss & Co. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice 101 – Raniji verbalni žig Zajednice 501 – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-604/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. rujna 2015.#HTTS Hanseatic Trade Trust & Shipping GmbH i Naser Bateni protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana – Zamrzavanje financijskih sredstava – Kriterij za pružanje osnovnih usluga IRISL‑u ili subjektima u njegovu vlasništvu, pod njegovim nadzorom ili koji djeluju za njegov račun – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Pravo vlasništva – Sloboda poduzetništva – Pravo na poštovanje obiteljskog života – Proporcionalnost.#Predmet T-45/14.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 19. srpnja 2016.#H. protiv Vijeća Europske unije i Europske komisije.#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) – Odluka 2009/906/ZVSP – Policijska misija Europske unije (EUPM) u Bosni i Hercegovini – Upućeni nacionalni član osoblja – Preraspoređivanje u regionalni ured te misije – Članak 24. stavak 1. podstavak 2. posljednja rečenica UEU‑a – Članak 275. prvi stavak UFEU‑a – Tužba za poništenje i naknadu štete – Nadležnost sudova Europske unije – Članci 263. i 268. te članak 340. stavak drugi UFEU‑a.#Predmet C-455/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      19. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) — Odluka 2009/906/ZVSP — Policijska misija Europske unije (EUPM) u Bosni i Hercegovini — Upućeni nacionalni član osoblja — Preraspoređivanje u regionalni ured te misije — Članak 24. stavak 1. podstavak 2. posljednja rečenica UEU‑a — Članak 275. stavak 1. UFEU‑a — Tužba za poništenje i naknadu štete — Nadležnost sudova Europske unije — Članci 263. i 268. te članak 340. stavak 2. UFEU‑a“
      U predmetu C‑455/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 29. rujna 2014.,

         H., sa stalnom adresom u Cataniji (Italija), koju zastupa M. Velardo, avvocato,
      žaliteljica,
      a druge stranke u postupku su:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju A. Vitro i F. Naert, u svojstvu agenata,

         Europska komisija, koju zastupaju F. Erlbacher, G. Gattinara i J.-P. Keppenne, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Policijska misija Europske unije (EUPM) u Bosni i Hercegovini, sa sjedištem u Sarajevu (Bosna i Hercegovina),
      tuženici u prvom stupnju,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz i C. Lycourgos, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.-C. Bonichot, M. Berger, K. Jürimäe, M. Vilaras i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. siječnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               H. žalbom zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 10. srpnja 2014., H./Vijeće i dr. (T‑271/10, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2014:702) kojim je odbačena kao nedopuštena njezina tužba kojom traži, s jedne strane, poništenje odluke od 7. travnja 2010. koju je potpisao voditelj osoblja Policijske misije Europske unije (EUPM) i kojom je žaliteljica preraspoređena na radno mjesto „Criminal Justice Adviser – Prosecutor” u regionalnom uredu u Banjoj Luci (Bosna i Hercegovina) i, po potrebi, odluke od 30. travnja 2010., koju je potpisao voditelj te misije u smislu članka 6. Odluke Vijeća 2009/906/ZVSP od 8. prosinca 2009. o Policijskoj misiji Europske unije (EUPM) u Bosni i Hercegovini (SL 2009., L 322, str. 22.), kojom se potvrđuje odluka od 7. travnja 2010., kao i, s druge strane, da se Vijeću, Europskoj komisiji i EUPM‑u naloži plaćanje naknade štete.

         Pravni okvir

               2

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Zajedničke akcije Vijeća 2002/210/ZVSP od 11. ožujka 2002. o Policijskoj misiji Europske unije (SL 2002., L 70, str. 1.), EUPM je stvoren kako bi se osigurala smjena međunarodnih policijskih snaga Ujedinjenih naroda u Bosni i Hercegovini.

               3

               Na temelju članka 28. i članka 43. stavka 2. UEU‑a EUPM je u nekoliko navrata produljen, a posljednji put Odlukom 2009/906 do 31. prosinca 2011.

               4

               Članak 2. te odluke, naslovljen „Cilj misije”, u stavku 1. propisuje:
               „U okviru šire akcije ostvarivanja pravne države u [Bosni i Hercegovini] i regiji, EUPM, koji zadržava svoje preostale funkcije u području reforme policije i jačanja njezine odgovornosti, prije svega je usmjeren na podupiranje nadležnih tijela za provedbu zakona u [Bosni i Hercegovini] u borbi protiv organiziranog kriminala i korupcije, pri čemu se posebno usredotočuje na državna tijela za provedbu zakona, poboljšanje suradnje između policije i tužiteljstva te na regionalnu i međunarodnu suradnju.”

               5

               Članak 4. spomenute odluke, naslovljen „Struktura misije”, u stavku 1. određuje:
               „Struktura EUPM‑a je kako slijedi:

                        (a)

                        glavno sjedište u Sarajevu, koje se sastoji od voditelja misije i osoblja predviđenog operativnim planom (OPLAN);

                        (b)

                        četiri regionalna ureda u Sarajevu, Banjoj Luci, Mostaru i Tuzli;

                  [...]”

               6

               Članak 5. te odluke, naslovljen „Zapovjednik civilne operacije”, u stavcima 2. do 4. propisuje:
               „2.   Zapovjednik civilne operacije, u okviru političkog nadzora i strateškog usmjeravanja Političkog i sigurnosnog odbora (PSO) i sveukupne ovlasti Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku (VP), na strateškoj razini izvršava zapovjedništvo i nadzor nad EUPM‑om.
               3.   Zapovjednik civilne operacije osigurava pravilnu i učinkovitu provedbu odluka Vijeća kao i odluka PSO‑a, među ostalim, izdajući voditelju misije upute na strateškoj razini i savjetujući ga i pružajući mu tehničku potporu.
               4.   Sveukupno upućeno osoblje ostaje pod punim zapovjedništvom nacionalnih tijela države koja ga je uputila ili predmetne institucije Europske unije. Nacionalna tijela prenose operativni nadzor (OPCON) nad vlastitim osobljem, timovima i jedinicama na zapovjednika civilne operacije.”

               7

               Članak 6. Odluke 2009/906, naslovljen „Voditelj misije”, u stavcima 1. do 5. određuje:
               „1.   Voditelj misije snosi odgovornost za EUPM te izvršava zapovjedništvo i nadzor nad EUPM‑om na terenu.
               2.   Voditelj misije izvršava zapovjedništvo i nadzor nad osobljem, timovima i jedinicama iz država koje sudjeluju, kako ih je dodijelio zapovjednik civilne operacije, te je odgovoran i za upravljanje i logistiku, uključujući u pogledu sredstava, resursa i informacija koji su stavljeni na raspolaganje EUPM‑u.
               3.   Voditelj misije daje upute sveukupnom osoblju EUPM‑a radi učinkovite provedbe EUPM‑a na terenu, pri čemu preuzima njegovu koordinaciju i svakodnevno upravljanje, u skladu s uputama zapovjednika civilne operacije na strateškoj razini.
               4.   Voditelj misije odgovoran je za izvršenje proračuna EUPM‑a. U tu svrhu, potpisuje sporazum s Komisijom.
               5.   Voditelj misije odgovoran je za disciplinski nadzor nad osobljem. Disciplinske radnje nad dodijeljenim osobljem izvršava predmetno nacionalno tijelo ili tijelo Europske unije.”

               8

               Članak 7. te odluke, naslovljen „Osoblje EUPM‑a”, određuje:
               „[...]
               2.   EUPM se ponajprije sastoji od osoblja koje su uputile države članice ili institucije Europske unije. Svaka država članica ili institucija Europske unije snosi troškove povezane s članom osoblja kojeg je uputila, uključujući putne troškove do i iz mjesta raspoređivanja, plaće, zdravstveno osiguranje i dodatke, osim odgovarajućih dnevnica i dodataka za teške poslove i rizike.
               3.   EUPM može također po potrebi zaposliti međunarodno i lokalno civilno osoblje na ugovornoj osnovi ako potrebne funkcije nisu popunjene članovima osoblja koje su uputile države članice. [...].
               4.   Svi članovi osoblja poštuju minimalne operativne sigurnosne standarde specifične za Misiju i sigurnosni plan Misije kojim se podupire sigurnosna politika Europske unije na terenu. Svi članovi osoblja kojima su u okviru njihovih funkcija povjereni klasificirani podaci Europske unije moraju poštovati sigurnosna načela i minimalne standarde utvrđene u Odluci Vijeća 2001/264/EZ od 19. ožujka 2001. o donošenju propisa Vijeća o sigurnosti [SL 2001., L 101, str. 1.] [...]”

               9

               Članak 8. spomenute odluke, naslovljen „Status misije i osoblja EUPM‑a”, sadrži stavak 2. koji glasi kako slijedi:
               „Država članica ili institucija Europske unije koja je uputila člana osoblja dužna je odgovoriti na svaku pritužbu u vezi s upućivanjem koja dolazi od tog člana osoblja ili se na njega odnosi. Odnosna država ili institucija Europske unije odgovorna je za pokretanje svakog postupka protiv upućenog člana osoblja.”

               10

               U skladu s člankom 9. te odluke, naslovljenim „Zapovjedni lanac”:
               „1.   EUPM ima jedinstven zapovjedni lanac kao operacija za upravljanje krizama.
               2.   U okviru odgovornosti Vijeća, PSO obavlja politički nadzor i strateško usmjeravanje EUPM‑a.
               3.   Zapovjednik civilne operacije, u okviru političkog nadzora i strateškog usmjeravanja PSO‑a te ukupnih ovlasti VP‑a, zapovjednik je EUPM‑a na strateškoj razini te, kao takav, izdaje voditelju misije upute i daje mu savjete i tehničku potporu.
               [...].
               5.   Voditelj misije provodi zapovjedništvo i nadzor nad EUPM‑om na terenu i izravno odgovara zapovjedniku civilne operacije.”

               11

               Članak 10. Odluke 2009/906, naslovljen „Politički nadzor i strateško usmjeravanje”, u stavku 1. određuje:
               „1. PSO, u okviru odgovornosti Vijeća, obavlja politički nadzor i strateško usmjeravanje EUPM‑a. Vijeće ovime ovlašćuje PSO da donosi odgovarajuće odluke u tu svrhu, u skladu s člankom 38. stavkom 3. [UEU‑a]. To ovlaštenje osobito uključuje ovlast imenovanja voditelja misije na prijedlog VP‑a i izmjene [koncepta operacije] i [plana operacije]. Vijeće i dalje odlučuje o ciljevima i okončanju EUPM‑a.” [neslužbeni prijevod]

               12

               Članak 91. stavak 1. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica, utvrđen Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o utvrđivanju Pravilnika o osoblju za dužnosnike i uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europskih zajednica i uvođenju posebnih mjera koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije (SL 1968., L 56, str. 1.), kako je izmijenjen Uredbom (EU, Euratom) br. 1080/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. (SL 2010., L 311, str. 1. i ispravak SL 2012., L 144, str. 48.) (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), propisuje da je „Sud Europske unije nadležan [...] u svim sporovima između Unije i svake osobe na koju se ovaj Pravilnik o osoblju primjenjuje, koji se odnose na zakonitost akta kojim je dotična osoba oštećena [...]”.

         Okolnosti spora i sporne odluke

               13

               H. je talijanska sutkinja koja je uredbom talijanskog Ministarstva pravosuđa od 16. listopada 2008. upućena EUPM‑u u Sarajevu (Bosna i Hercegovina) radi obavljanja funkcije „Criminal Justice Unit Adviser”, počevši od 14. studenoga 2008.

               14

               Uredbom spomenutog ministra od 7. travnja 2009. žaliteljici je produljeno njezino upućivanje do 31. prosinca 2009., radi obavljanja funkcije „Chief Legal Officer”. Dekretom tog ministra od 9. prosinca 2009. upućivanje žaliteljice ponovno je produljeno, do 31. prosinca 2010., kako bi nastavila obavljati tu istu funkciju.

               15

               Odlukom od 7. travnja 2010., koju je potpisao voditelj osoblja EUPM‑a, žaliteljica je počevši od 19. travnja 2010. preraspoređena na mjesto „Criminal Justice Adviser – Prosecutor” u uredu u Banjoj Luci (Bosna i Hercegovina).

               16

               Nakon što je primila odluku od 7. travnja 2010., žaliteljica se obratila talijanskim tijelima i podnijela pritužbu.

               17

               Službenik u stalnom predstavništvu Talijanske Republike pri Europskoj uniji 15. travnja 2010. elektroničkom je poštom obavijestio žaliteljicu da je provedba odluke od 7. travnja 2010. odgođena.

               18

               Odlukom od 30. travnja 2010., koju je potpisao voditelj misije u smislu članka 6. Odluke 2009/906, on je odgovorio na pritužbu žaliteljice na način da je potvrdio odluku od 7. travnja 2010. (u daljnjem tekstu, zajedno nazvane: sporne odluke). Voditelj misije tom je prilikom pojasnio da je on sam donio odluku od 7. travnja 2010. i da je operativni razlog za preraspoređivanje žaliteljice potreba za kaznenopravnim savjetovanjem u uredu u Banjoj Luci.

               19

               Žaliteljica je 4. lipnja 2010. pred Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Regionalni upravni sud u Laciju, Italija) podnijela tužbu protiv EUPM‑a radi poništenja odluke od 7. travnja 2010. i naknade navodno pretrpljene štete. Tijekom rasprave pred Sudom žaliteljica je navela da je taj postupak još uvijek u tijeku. Ona je također podnijela zahtjev talijanskom sudu radi odgode provedbe te odluke.

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               20

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 16. lipnja 2010. žaliteljica je pred tim sudom pokrenula postupak za poništenje pobijanih odluka i dodjelu naknade štete.

               21

               Vijeće i Komisija zasebnim su aktima podnijeli prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika Općeg suda, u tada mjerodavnoj verziji, istaknuvši u bitnome da su sporne odluke akti obuhvaćeni operativnim djelovanjem, o kojem se odlučuje i koje se vodi u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP), tako da Opći sud, s obzirom na članak 24. stavak 1. podstavak 2. posljednju rečenicu UEU‑a i članak 275. stavak 1. UFEU‑a, nije nadležan za odlučivanje o tužbi koja mu je podnesena.

               22

               Žaliteljica je zatražila odbijanje obaju podnesenih prigovora uz obrazloženje da sporne odluke nisu politički ili strateški akti povezani sa ZVSP‑om i da bi ju se u slučaju nenadležnosti Općeg suda lišilo prava na djelotvoran pravni lijek, s obzirom na to da nacionalni sud ne može ni poništiti spomenute odluke ni naložiti institucijama Unije da poprave štetu koju su prouzročile.

               23

               Opći sud pobijanim je rješenjem odbacio tužbu kao nedopuštenu, smatrajući da nije nadležan za odlučivanje o njoj.

         Zahtjevi stranaka

               24

               Svojom žalbom žaliteljica od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijano rješenje jer je Opći sud njezinu tužbu odbacio kao nedopuštenu;

                        —

                        vrati predmet Općem sudu na odlučivanje;

                        —

                        naloži tuženicima iz prvog stupnja snošenje troškova.

               25

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu;

                        —

                        izmijeni obrazloženje u pogledu delegacije ovlasti i

                        —

                        naloži žaliteljici snošenje troškova.

               26

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijano rješenje;

                        —

                        odbaci tužbu kao nedopuštenu;

                        —

                        podredno, odbaci tužbu kao nedopuštenu u dijelu u kojem je podnesena protiv Komisije i vrati predmet Općem sudu na odlučivanje i

                        —

                        naloži žaliteljici snošenje troškova.

         O žalbi

               27

               Žaliteljica u potporu žalbi ističe dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na povredi članka 114. Poslovnika Općeg suda, u verziji mjerodavnoj u vrijeme donošenja pobijanog rješenja, i prava obrane. Drugi žalbeni razlog temelji se na tome da je Opći sud počinio povrede koje se tiču prava jer se proglasio nenadležnim za odlučivanje o tužbi.

         Argumentacija stranaka

               28

               Drugim žalbenim razlogom, koji treba ispitati na prvom mjestu, žaliteljica Općem sudu prigovora, u njegovu prvom dijelu, da je na temelju članka 24. stavka 1. podstavka 2. posljednje rečenice UEU‑a i članka 275. stavka 1. UFEU‑a smatrao da sporne odluke nisu u njegovoj nadležnosti i, u njegovu drugom dijelu, da je te odluke pripisao nacionalnim tijelima.

               29

               Što se tiče prvog dijela tog žalbenog razloga, žaliteljica ističe da su sporne odluke samo upravni akti koji se odnose na raspoređivanje ljudskih resursa i stoga spadaju u svakodnevno upravljanje operacijama EUPM‑a u Bosni i Hercegovini. Akti povezani sa ZVSP‑om samo su oni akti Europskog vijeća i Vijeća koji su obuhvaćeni člankom 25. UEU‑a i doneseni u skladu s postupkom predviđenim u članku 31. UEU‑a.

               30

               Osim toga, žaliteljica smatra da nadležnost suda Unije za ispitivanje zakonitosti spornih odluka proizlazi iz sadržaja članka 215. i članka 275. stavka 2. UFEU‑a kao i iz ciljeva koji se tim odredbama nastoje postići, kojima se Sudu dodijeljuje nadležnost za nadzor zakonitosti odluka koje određuju mjere ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba. Budući da su u predmetnom slučaju sporne odluke u odnosu na nju proizvele pravne učinke, one mogu biti predmet sudskog nadzora, sukladno presudi Općeg suda od 8. listopada 2008., Sogelma/AER (T‑411/06, EU:T:2008:419).

               31

               Komisija tvrdi, pozivajući se na presude od 27. veljače 2007., Segi i dr./Vijeće (C‑355/04 P, EU:C:2007:116, t. 51. do 54.) i od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće (C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 70.), da članak 24. stavak 1. podstavak 2. posljednja rečenica UEU‑a i članak 275. stavak 1. UFEU‑a ne znače da su svi akti doneseni u okviru ZVSP‑a automatski izvan nadležnosti suda Unije. Budući da ograničenje nadležnosti Suda u pogledu ZVSP‑a predstavlja odstupanje od pravila o općoj nadležnosti iz članka 19. UEU‑a, treba ga tumačiti restriktivno. Tumačenje Općeg suda prema kojem on nije nadležan samo zato što je sporne odluke donijelo tijelo uspostavljeno aktom donesenim na temelju glave V. poglavlja 2. UEU‑a protivno je tekstu, općoj strukturi i ciljevima spomenutih odredbi Ugovorâ.

               32

               Naime, prema mišljenju Komisije, moguće je da institucije Unije donose akte ili budu izvor postupanja ili propusta koji se, iako je do njih došlo u okviru ZVSP‑a, kao politički akti (actes de gouvernement) ne odnose na provedbu ZVSP‑a. Sastavljači Ugovorâ nisu namjeravali iz nadležnosti Suda isključiti samo te akte. U sustavu koji je uspostavljen Ugovorima uvedena je razlika između političkih akata i provedbenih akata koji se donose na temelju političkih. Iako se provedbeni akti donose na temelju glave V. poglavlja 2. UEU‑a, nadležnost Suda u pogledu njih proizlazi iz općih pravila utvrđenih člankom 263. UFEU‑a i nije ju potrebno izrijekom utvrditi.

               33

               Osim toga, Komisija ističe da na temelju teleološkog tumačenja Ugovorâ, koje obilježava zahtjev za poštovanje temeljnih prava, izraz „određenih odluka kako je predviđeno člankom 275. stavkom drugim UFEU‑a” koji je upotrijebljen u članku 24. stavku 1. podstavku 2. posljednjoj rečenici UEU‑a treba tumačiti na način da se odnosi na sve akte koje je institucija Unije donijela protiv određene osobe i koji u odnosu na nju proizvode pravne učinke koji mogu povrijediti njezina temeljna prava.

               34

               Komisija stoga predlaže dva alternativna tumačenja članka 24. stavka 1. podstavka 2. posljednje rečenice UEU‑a i članka 275. stavka 1. UFEU‑a, koja djelomično dovode do drukčijeg ishoda što se tiče nadležnosti suda Unije, s obzirom na to da u skladu s prvim treba ispitati sadržaj predmetnog akta, postupanja ili propusta, dok se drugo temelji na razlozima koji su istaknuti pred sudom Unije. Prema prvom tumačenju, Sud bi trebao doći do zaključka da sud Unije nije nadležan za odlučivanje o ovom predmetu jer su sporne odluke operativni akti iz područja ZVSP‑a koji u odnosu na žaliteljicu ne proizvode pravne učinke koji bi mogli biti u suprotnosti s njezinim temeljnim pravima. U skladu s drugim tumačenjem trebalo bi ispitati razloge iznesene u tužbi u prvom stupnju. Ako Sud prihvati to tumačenje, mora djelomično odbaciti tužbu kao nedopuštenu zbog nepostojanja nadležnosti, a u preostalom dijelu vratiti predmet Općem sudu na ponovno suđenje ili odlučiti o dopuštenosti i meritumu.

               35

               Vijeće zahtijeva da se prvi dio drugog žalbenog razloga odbije. Prije svega smatra da isključenje akata ZVSP‑a iz nadležnosti suda Unije u skladu s člankom 275. stavkom 1. UFEU‑a obuhvaća sve odredbe Ugovora koje se odnose na ZVSP kao i sve akte „donesene na temelju tih odredaba”. To isključenje također se odnosi na djelovanje „misije ZVSP‑a”. Naime, članak 24. stavak 1. UEU‑a i članak 275. stavak 1. UFEU‑a obuhvaćaju ne samo ulogu Europskog vijeća i Vijeća nego i ulogu VP‑a i država članica u provedbi ZVSP‑a.

               36

               Nadalje, Vijeće tvrdi da se pojmu „mjere ograničavanja” u smislu članka 275. stavka 2. UFEU‑a ne može dati široki doseg. Naime, taj pojam odnosi se isključivo na Unijinu politiku u području sankcija. Osim toga, izraz koji je upotrijebljen u toj odredbi ima uže značenje u usporedbi s onim akata „s pravnim učinkom” iz članka 263. UFEU‑a. U tom se smislu ne može utvrditi nikakva analogija s presudom Općeg suda od 8. listopada 2008., Sogelma/AER (T‑411/06, EU:T:2008:419, t. 33. do 57.), s obzirom na to da se, s jedne strane, predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio na tužbu protiv tijela „Zajednice” u okviru prijašnjeg prvog stupa, a ne na odluku povezanu sa ZVSP‑om, i da, s druge strane, EUPM, za razliku od tijela o kojem je bila riječ u tom predmetu, nema pravnu osobnost.

               37

               Naposljetku, što se tiče naravi spornih odluka, Vijeće smatra da su one smještene u okvir operativne odluke u području sigurnosne i obrambene politike, koja nije u nadležnosti sudova Unije. Naime, preraspoređivanje javnog tužitelja u okviru misije upravljanja krizom koja djeluje u osjetljivim okolnostima ne može se smatrati isključivo upravnom odlukom. U tom pogledu, činjenica da se takva odluka može smatrati aktom „svakodnevnog upravljanja” ne znači da je ona isključivo upravne naravi, s obzirom na to da odluke iz područja svakodnevnog upravljanja obuhvaćaju većinu operativnih odluka, kao što su, među ostalim, one koje imaju za cilj odrediti mjesto i način djelovanja.

               38

               Podredno, Vijeće ističe da u dijelu u kojem sporne odluke sadrže elemente upravne naravi, te elemente nije moguće odvojiti od operativnih elemenata. Naime, ne postoji nikakva osnova za restriktivno tumačenje izraza „svaka pritužba u vezi s upućivanjem” iz članka 8. Odluke 2009/906, na način da se napravi razlika između odluke o upućivanju i njezine provedbe putem ugovora. Naprotiv, iz članka 6. stavka 5. te odluke, koji propisuje da disciplinske radnje nad upućenim osobljem izvršava upravno tijelo koje ih je uputilo, proizlazi da odluke o uvjetima provedbe upućivanja spadaju u nadležnost država članica.

         Ocjena Suda

               39

               Treba podsjetiti da u skladu s člankom 24. stavkom 1. podstavkom 2. posljednjom rečenicom UEU‑a i člankom 275. stavkom 1. UFEU‑a Sud načelno nije nadležan za odredbe koje se odnose na ZVSP niti za akte donesene na temelju tih odredaba (presude od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 69. i od 12. studenoga 2015., Elitaliana/Eulex Kosovo, C‑439/13 P, EU:C:2015:753, t. 41.).

               40

               Međutim, spomenutim se odredbama uvodi odstupanje od pravila o općoj nadležnosti koju članak 19. UEU‑a dodjeljuje Sudu za osiguravanje poštovanja prava pri tumačenju i primjeni Ugovorâ i one se stoga moraju restriktivno tumačiti (presude od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 70. i od 12. studenoga 2015., Elitaliana/Eulex Kosovo, C‑439/13 P, EU:C:2015:753, t. 42.)

               41

               U tom pogledu treba istaknuti da se, kao što proizlazi kako iz članka 2. UEU‑a, koji je dio općih odredbi UEU‑a, tako i članka 21. UEU‑a o vanjskom djelovanju Unije, na koji upućuje članak 23. UEU‑a o ZVSP‑u, Unija osobito temelji na vrijednostima jednakosti i vladavine prava (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 27. veljače 2007., Segi i dr./Vijeće, C‑355/04 P, EU:C:2007:116, t. 51. kao i mišljenje 2/13 od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 168. i 169.). Samo postojanje djelotvornog sudskog nadzora radi osiguranja poštovanja Unijinih pravnih odredaba svojstveno je postojanju pravne države (vidjeti presudu od 6. listopada 2015., Schrems, C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 95. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Točno je da u predmetnom slučaju treba utvrditi da su sporne odluke smještene u okvir ZVSP‑a. Naime, te odluke, koje je donio voditelj EUPM‑a u Bosni i Hercegovini, uspostavljenog na temelju članka 28. i članka 43. stavka 2. UEU‑a, kako bi se preraspoređivanjem popunilo radno mjesto u regionalnom uredu te misije, odnose se na operativno djelovanje Unije o kojem se odlučuje i koje se vodi u okviru ZVSP‑a te čiji je cilj, kao što proizlazi iz članka 2. stavka 1. Odluke 2009/906, poduprijeti tijela za provedbu zakona u Bosni i Hercegovini u njihovoj borbi protiv organiziranog kriminala i korupcije.

               43

               Međutim, takva okolnost ne dovodi nužno do isključenja nadležnosti suda Unije (vidjeti u tom smislu presude od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 69. do 74. i od 12. studenoga 2015., Elitaliana/Eulex Kosovo, C‑439/13 P, EU:C:2015:753, t. 43. do 50.).

               44

               U predmetnom slučaju stoga treba istaknuti, kao što je to i samo Vijeće učinilo tijekom rasprave pred Sudom, da su sudovi Unije sukladno članku 270. UFEU‑a nadležni odlučivati o svim tužbama koje podnesu Unijini članovi osoblja upućeni u EUPM. Naime, na njih se tijekom trajanja upućivanja i dalje primjenjuje Pravilnik o osoblju i oni stoga sukladno njegovu članku 91. spadaju u nadležnost suda Unije.

               45

               Točno je da iz Odluke 2009/906 proizlazi da članovi osoblja koje su EUPM‑u u Bosni i Hercegovini uputile države članice i oni koje su uputile institucije Unije u nekoliko pogleda nisu u sličnom odnosno istom položaju.

               46

               Članovi osoblja koje je uputila država članica na temelju članka 5. stavka 4. prve rečenice te odluke ostaju pod punim zapovjedništvom njihovih nacionalnih tijela, dok članovi osoblja koje su uputile institucije Unije u skladu s tom odredbom ostaju pod zapovjedništvom potonjih.

               47

               Istodobno iz članka 6. stavka 5. spomenute odluke proizlazi da su disciplinske radnje protiv članova osoblja koje su uputile države članice u nadležnosti nacionalnih tijela, dok su te iste radnje usmjerene protiv članova osoblja koje su uputile institucije Unije u nadležnosti potonjih.

               48

               Osim toga, sukladno članku 7. stavku 2. te odluke, države članice snose troškove povezane s članovima osoblja koje su uputile, poput, među ostalim, putnih troškova do i iz mjesta raspoređivanja, plaća, zdravstvenog osiguranja i određenih dodataka, dok institucije Unije snose te iste troškove ako su povezani s upućenim članovima svojeg osoblja.

               49

               Nadalje, u skladu s člankom 8. stavkom 2. Odluke 2009/906, tijela država članica nadležna su odgovoriti na svaku pritužbu u vezi s upućivanjem koja dolazi od člana osoblja kojeg su ona uputila ili se na njega odnosi, dok su institucije Unije nadležne odgovoriti na takvu pritužbu u slučaju da dolazi od člana osoblja kojeg su uputile te institucije ili se na njega odnosi.

               50

               Međutim, treba utvrditi da iz odredbi te odluke također proizlazi da se na članove osoblja koje su uputile države članice i one koje su uputile institucije Unije primjenjuju ista pravila u pogledu izvršavanja njihovih dužnosti „na terenu”.

               51

               Naime, na temelju članka 5. stavka 4. druge rečenice spomenute odluke, nacionalna tijela prenijela su operativni nadzor nad svojim osobljem, timovima i jedinicama na zapovjednika civilne operacije, koji u skladu sa stavkom 2. tog članka na strateškoj razini izvršava zapovjedništvo i nadzor EUPM‑a u Bosni i Hercegovini i u tom svojstvu, sukladno stavku 3. spomenutog članka i članku 9. stavku 3. te odluke, daje upute voditelju misije.

               52

               Osim toga, kao što proizlazi iz članka 6. stavaka 1. do 3. i članka 9. stavka 5. Odluke 2009/906, potonji kao odgovorna osoba za taj EUPM „na terenu” izvršava zapovjedništvo i nadzor nad tom misijom, a osobito nad osobljem, timovima i jedinicama „iz država koje sudjeluju” koje je uputio zapovjednik civilne operacije, pri čemu je, osim toga, spomenuti zapovjednik misije dužan osigurati koordinaciju i svakodnevno upravljanje EUPM‑om u Bosni i Hercegovini, na način da daje upute „sveukupnom” osoblju radi učinkovite provedbe te misije na terenu.

               53

               Isto tako, iz članka 7. stavka 4. te odluke proizlazi da svi članovi osoblja poštuju minimalne operativne sigurnosne standarde specifične za tu misiju kao i njezin sigurnosni plan kojim se podupire sigurnosna politika Unije „na terenu”.

               54

               Iako odluke koje nadležna tijela te misije donose u vezi s raspoređivanjem ljuskih resursa koje su misiji dodijelile države članice i institucije Unije radi obavljanja aktivnosti na terenu imaju operativni aspekt koji ulazi u područje ZVSP‑a, one su također, po samoj svojoj biti, akti upravljanja osobljem, isto kao i sve slične odluke koje institucije Unije donose u okviru izvršavanja svojih nadležnosti.

               55

               U tim okolnostima ne može se smatrati da se doseg iznimnog ograničenja nadležnosti Suda predviđenog u članku 24. stavku 1. podstavku 2. posljednjoj rečenici UEU‑a i članku 275. stavku 1. UFEU‑a proteže do isključenja nadležnosti suda Unije za nadzor nad aktima upravljanja osobljem u vezi s članovima osoblja koje su uputile države članice, koji imaju za cilj odgovoriti potrebama spomenute misije na terenu, s time da je sud Unije u svakom slučaju nadležan za nadzor nad takvim aktima ako se odnose na članove osoblja koje su uputile institucije Unije (vidjeti analogijom presude od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 73. i od 12. studenoga 2015., Elitaliana/Eulex Kosovo, C‑439/13 P, EU:C:2015:753, t. 49.).

               56

               To tumačenje potvrđuje i nadležnost Suda za odlučivanje, s jedne strane, o tužbama nacionalnih stručnjaka na temelju članka 11. stavka 3. točke (b) i članka 11. stavka 6. Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/1835 od 12. listopada 2015. o utvrđivanju statuta, sjedišta i načina djelovanja Europske obrambene agencije (SL 2015., L 266, str. 55.) i, s druge strane, o tužbama koje su podnijeli nacionalni stručnjaci koji su upućeni u tu službu na temelju članka 42. stavka 1. Odluke 2012/C 12/04 Visoke predstavnice Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku od 23. ožujka 2011. o pravilima koja se primjenjuju na nacionalne stručnjake upućene u Europsku službu za vanjsko djelovanje (SL 2012., C 12, str. 8.).

               57

               Svako drukčije tumačenje imalo bi za posljedicu osobito to da bi, kada bi se isti akt upravljanja osobljem u vezi s operacijama „na terenu” istodobno odnosio na članove osoblja koje su uputile države članice i na one koje su uputile institucije Unije, odluka donesena u odnosu na prve mogla biti nespojiva s onom koju je donio sud Unije u odnosu na potonje.

               58

               Stoga su Opći sud, a u slučaju žalbe, Sud, nadležni za nadzor takvih akata. Ta nadležnost proizlazi, kada je riječ o nadzoru zakonitosti spomenutih akata, iz članka 263. UFEU‑a, a kada je riječ o sporovima iz područja izvanugovorne odgovornosti, iz članka 268. UFEU‑a u vezi s člankom 340. stavkom 2. UFEU‑a, uzimajući u obzir članak 19. stavak 1. UEU‑a i članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               59

               U predmetnom slučaju valja utvrditi da su sporne odluke, s obzirom na to da se njima žaliteljica preraspoređuje unutar EUPM‑a u Bosni i Hercegovini, akti upravljanja osobljem s ciljem preraspoređivanja članova misije na terenu, a ne, kao što je to Opći sud u bitnome utvrdio u točkama 45. i 46. pobijanog rješenja, akti koji se odnose na pitanja u vezi s upućivanjem, u smislu članka 8. stavka 2. Odluke 2009/906. Slijedom toga, te odluke, iako su donesene u okviru ZVSP‑a, nisu akti obuhvaćeni člankom 24. stavkom 1. podstavkom 2. UEU‑a i člankom 275. stavkom 1. UFEU‑a. One su stoga u nadležnosti suda Unije na temelju općih odredbi UFEU‑a spomenutih u prethodnoj točki ove presude.

               60

               Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 58. pobijanog rješenja presudio da nije nadležan za odlučivanje o tužbi kojom je žaliteljica u prvom stupnju zahtijevala poništenje tih odluka i dodjelu naknade štete.

               61

               Slijedom navedenog, prvi dio drugog žalbenog razloga treba prihvatiti.

               62

               S obzirom na prethodno navedeno, pobijano rješenje treba ukinuti samo na temelju tog razloga, bez potrebe ispitivanja prvog žalbenog razloga i drugog dijela drugog žalbenog razloga.

         O tužbi pred Općim sudom

               63

               U skladu s člankom 61. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. Može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               64

               Iz razloga navedenih u točkama 39. do 60. ove presude, prigovore nedopuštenosti koje su pred Općim sudom istaknuli Vijeće i Komisija i koji se odnose na nenadležnost tog suda za odlučivanje o tužbi treba odbiti kao neosnovane.

               65

               Osim toga, što se tiče Komisijina osporavanja, u prigovoru istaknutom pred Općim sudom, dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem je podnesena protiv nje, treba utvrditi da s obzirom na to da ta institucija nije bila uključena u zapovjedni lanac EUPM‑a u Bosni i Hercegovini i da se sporne odluke ne odnose na izvršenje proračuna EUPM‑a, za što je u skladu s člankom 6. stavkom 4. Odluke 2009/906 potrebno sklapanje ugovora između voditelja misije i Komisije, te odluke ne mogu se pripisati potonjoj. Tužbu stoga treba odbaciti kao nedopuštenu u dijelu u kojem je podnesena protiv Komisije.

               66

               Nasuprot tomu, iz članka 10. stavka 1. Odluke 2009/906 proizlazi da voditelja EUPM‑a u Bosni i Hercegovini, koji je donio sporne odluke, imenuje PSO iz članka 38. UEU‑a. Osim toga, na temelju članka 5. stavka 3. i članka 9. stavaka 3. i 5. te odluke, on je pod zapovjedništvom zapovjednika civilne operacije, koji se pak, u skladu s člankom 5. stavkom 2. i člankom 9. stavkom 3. spomenute odluke, nalazi pod nadzorom PSO‑a i podređen je ukupnim ovlastima VP‑a.

               67

               S jedne strane, kao što proizlazi iz članka 5. stavka 2., članka 9. stavka 2. i članka 10. stavka 1. Odluke 2009/906, PSO obavlja, u okviru odgovornosti Vijeća, politički nadzor i strateško usmjeravanje EUPM‑a. S druge strane, u skladu s člankom 5. stavkom 3. te odluke, zapovjednik civilne operacije osigurava pravilnu i učinkovitu provedbu odluka PSO‑a i Vijeća.

               68

               Iz toga proizlazi da se sporne odluke mogu pripisati Vijeću i da je, slijedom toga, tužba dopuštena samo u dijelu u kojem je podnesena protiv njega.

               69

               Što se tiče pitanja jesu li sporne odluke nezakonite ili se na temelju njih od Unije može tražiti naknada štete, ono zahtijeva da se u kontekstu u kojem institucije uživaju široku diskrecijsku ovlast ispitaju složena činjenična pitanja, na temelju elemenata koje Opći sud nije ispitao i o kojima se pred Sudom nije raspravljalo.

               70

               U tim je okolnostima jasno da stanje postupka ne dopušta odlučivanje o ovom predmetu.

               71

               Ovaj predmet stoga treba vratiti Općem sudu radi odlučivanja o osnovanosti tužbe u dijelu u kojem je podnesena protiv Vijeća, a o troškovima odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 10. srpnja 2014., H./Vijeće i dr., T‑271/10, neobjavljeno, EU:T:2014:702.

                           2.

                           H.-ina tužba odbacuje se kao nedopuštena u dijelu u kojem je podnesena protiv Europske komisije i Policijske misije Europske unije (EUPM) u Bosni i Hercegovini.

                           3.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije radi odlučivanja o osnovanosti tužbe u dijelu u kojem je podnesena protiv Vijeća Europske unije.

                           4.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 7. srpnja 2016.#Fruit of the Loom, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Verbalni žig Europske unije FRUIT – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Vanjska uporaba žiga.#Predmet T-431/15.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. lipnja 2014.#Granton Advertising BV protiv Inspecteur van de Belastingdienst Haaglanden/kantoor Den Haag.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof ’s‑Hertogenbosch.#Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva o PDV‑u – Izuzeća – Članak 13. slovo B točka (d) pod 3 i 5 – Pojmovi ,drugi vrijednosni papiriʼ i ,drugi utrživi instrumentiʼ – Sustav promocije prodaje – Kartica za popust – Porezna osnovica.#Predmet C‑461/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Šesta direktiva o PDV‑u — Izuzeća — Članak 13. B, d) točke 3. i 5. — Pojmovi ‚drugi vrijednosni papiri’ i ‚drugi utrživi instrumenti’ — Sustav promocije prodaje — Kartica za popust — Porezna osnovica“
      U predmetu C‑461/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gerechtshof ’s‑Hertogenbosch (Nizozemska), odlukom od 11. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 15. listopada 2012., u postupku

         Granton Advertising BV

      protiv

         Inspecteur van de Belastingdienst Haaglanden/kantoor Den Haag,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za nizozemsku vladu, M. Noort i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Murrell, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hilla, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, A. Cordewener i E. Manhaeve, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 24. listopada 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Granton Advertisinga BV (u daljnjem tekstu: Granton Advertising) i Inspecteur van de Belastingdienst Haaglanden/kantoor den Haag (inspektor porezne službe Haaglanden/ured u Haagu, u daljnjem tekstu: Inspektor) povodom oporezivanja porezom na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) transakcija prodaje kartica za popust koje je obavljao Granton Advertising u razdoblju od 2001. do 2005. godine.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 11. A stavak 3. Šeste direktive pod naslovom „Na području države“, iz glave VIII. „Porezna osnovica“, propisuje:
               „Porezna osnovica ne uključuje sljedeće čimbenike:
               [...]

                        b)

                        cjenovne popuste i rabate koji se odobravaju kupcu i koje on dobiva u vrijeme isporuke;

                  [...]“

               4

               Članak 13. Šeste direktive pod naslovom „Izuzeća na području države“, iz glave X. „Izuzeća“, sastoji se od dijelova A („Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa“), B („Druga izuzeća“) i C („Mogućnosti“).

               5

               Članak 13. B te direktive propisuje:
               „Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice, države članice dužne su izuzeti [...]:
               [...]

                        d)

                        sljedeće transakcije:
                        [...]

                                 3.

                                 transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente, ali isključujući naplatu dugova;

                           [...]

                                 5.

                                 transakcije, uključujući ugovaranje, ali ne i upravljanje ili pohranu, dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima, dužničkim i drugim vrijednosnim papirima, ali isključujući:

                                          —

                                          dokumente kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom,

                                          —

                                          prava ili vrijednosne papire iz članka 5. stavka 3.;

                           [...]“

         Nizozemsko pravo

               6

               Članak 11. Zakona o porezu na promet (Wet op de omzetbelasting) od 28. lipnja 1968. (Staatsblad 1968, br. 329), u verziji primjenjivoj na glavni postupak, propisuje:
               „1.   Izuzete su od poreza pod uvjetima određenim izvršnom odlukom:
               [...]

                        i.

                        sljedeće isporuke robe i usluga:
                        [...]

                                 2°

                                 transakcije, uključujući ugovaranje, ali ne i upravljanje ili pohranu, obveznicama i drugim vrijednosnim papirima, osim dokumenata kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom;

                           [...]

                        j.

                        sljedeće isporuke usluga:
                        [...]

                                 2°

                                 transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na poštanske virmane, depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente, ali isključujući naplatu dugova;

                           [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Činjenice koje se odnose na glavni postupak dogodile su se u razdoblju između 2001. i 2005. godine, tijekom kojeg je Granton Advertising, društvo osnovano u skladu s nizozemskim pravom koje se do 7. lipnja 2004. nazivalo Granton Marketing BV, izdavalo i prodavalo kartice pod nazivom „Granton“ (u daljnjem tekstu: kartice Granton). Te kartice, koje su se potrošačima prodavale po cijeni između 15 i 25 eura, davale su im u zamjenu pravo na stjecanje i isporuku određenog broja robe i usluga po povoljnijim uvjetima kod trgovaca i poduzetnika, poput restorana, kina, hotela ili sauna, koji su s tim u vezi sklopili sporazum s Granton Advertisingom (u daljnjem tekstu: pridruženi poduzetnici). Kartice Granton bile su dostupne u prodajnim uredima kojima je Granton Advertising isplaćivao naknadu za svaku prodanu karticu Granton.

               8

               Iz sadržaja modela sporazuma koji su sklapali Granton Advertising i pridruženi poduzetnik proizlazi da je, što navodi sud koji je uputio zahtjev, cilj pridruženih poduzetnika bio, u suradnji s Granton Advertisingom, privući klijente koji kupuju njihovu robu i usluge. Pridruženi poduzetnici su se u tu svrhu obvezali prihvaćati važeće kartice Granton koje im budu predočene i isporučiti robu i/ili usluge naznačene na svakoj kartici Granton, u iznosu do maksimalne vrijednosti koja je na njoj naznačena.

               9

               Nadalje, iz sadržaja modela tog sporazuma proizlazi da je obveza Granton Advertisinga bila izrada, proizvodnja, distribucija, promocija i prodaja kartica Granton. Nakon potpisivanja sporazuma, Granton Advertising nije ispostavljao račune pridruženim poduzetnicima za kartice Granton i od njih nije primao nikakvu naknadu.

               10

               U odnosu na obilježja tih kartica, sud koji je uputio zahtjev istaknuo je da je svaka kartica Granton davala svojem vlasniku pravo na sniženje cijene za narudžbe kod pridruženih poduzetnika čije se ime nalazilo na predmetnoj kartici. Sniženje je odobravano za ponude na svakoj kartici, koje su bile različite ovisno o dogovoru između pridruženog poduzetnika i Granton Advertisinga. Ta bi se sniženja dobivala uz predočenje kartice, predajom kupona pričvršćenog na kartici ili potpisivanjem kartice od strane dotičnog pridruženog poduzetnika. Vlasnici kartice Granton mogli su u brojnim slučajevima, kao ostale pogodnosti, dobiti i dva komada ponuđene robe ili usluga za cijenu jednog. Nadalje, kartice Granton bile su zamišljene na način da je njihov vlasnik koristio prednosti već od prve upotrebe kartice. Kartica je u određenom broju slučajeva omogućavala, tijekom cijelog razdoblja njezina važenja, uglavnom šest mjeseci, korištenje više puta, odnosno svaki dan, ponude ili ponuda koje su se nalazile na kartici.

               11

               Osim toga, kartice Granton nisu glasile na osobu nego su bile prenosive. Međutim, one se nisu mogle zamijeniti za novac ili robu.

               12

               Tijekom 2005. godine Inspektor je obavio provjeru računovodstvene dokumentacije Granton Advertisinga. Procijenivši da prodaja kartica Granton od strane tog poduzetnika predstavlja transakciju koja podliježe PDV‑u, Inspektor mu je uputio naknadnu procjenu PDV‑a. Nakon pritužbe koju je podnio Granton Advertising ta je procjena iznosila 643.567 eura.

               13

               Smatrajući da je u odnosu na njega prodaja kartica Granton bila izuzeta od PDV‑a, Granton Advertising je pred Rechtbank Breda (prvostupanjski sud u Bredi) pokrenuo postupak protiv te odluke Inspektora. Međutim, Rechtbank Breda je odbio zahtjev Granton Advertisinga utvrdivši da se na kartice Granton ne odnose pojmovi „drugi vrijednosni papiri“ili „drugi utrživi instrumenti“ u smislu Šeste direktive, uzimajući u obzir osobito kontekst u kojem se ti pojmovi nalaze u toj direktivi i njihov smisao u nizozemskom jeziku te u drugim jezičnim verzijama direktive. Osim toga, Rechtbank Breda smatra da te pojmove treba tumačiti restriktivno.

               14

               Granton Advertising je podnio žalbu protiv te odluke Rechtbank Breda pred sudom koji je uputio zahtjev, Gerechtshof’s‑Hertogenbosch (žalbeni sud u ’s‑Hertogenbosch). Taj sud smatra da se može razmotriti šire tumačenje pojmova „drugi vrijednosni papiri“ ili „drugi utrživi instrumenti“ od onog koje je usvojio Rechtbank Breda. Međutim, isti sud tvrdi da ni razvoj direktive ni doktrina ni postojeća sudska praksa ne omogućavaju određivanje dosega tih pojmova u kontekstu poput onog u predmetu u glavnom postupku.

               15

               U tim je okolnostima Gerechtshof ’s‑Hertogenbosch odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li izraz „drugi vrijednosni papiri“ iz članka 13. B, initio i d), točka [5] Šeste direktive [...] tumačiti na način da uključuje karticu Granton, prenosivu karticu korištenu za plaćanje (djelomično) robe i usluga, te ako to jest slučaj, jesu li izdavanje i prodaja takve kartice izuzeti od PDV‑a?

                        2)

                        Ako odgovor na prvo pitanje bude negativan, treba li izraz „drugi utrživi instrumenti“ iz članka 13. B, initio i d), točka 3. Šeste direktive [...] tumačiti na način da uključuje karticu Granton, prenosivu karticu korištenu za plaćanje (djelomično) robe i usluga, te ako to jest slučaj, jesu li izdavanje i prodaja takve kartice izuzeti od PDV‑a?

                        3)

                        Ako kartica Granton jest „drugi vrijednosni papir“ili „drugi utrživi instrument“ u gore navedenom smislu, utječe li činjenica da je prilikom njezina korištenja praktički neizvediva naplata PDV‑a koji se odnosi na cijenu plaćenu za karticu (proporcionalan dio) na pitanje izuzeća od PDV‑a na izdavanje i prodaju te kartice?“

         O prethodnim pitanjima

               16

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. B, d) Šeste direktive tumačiti na način da prodaja kartice za popust, poput one u glavnom postupku, predstavlja transakciju koja se odnosi na „druge vrijednosne papire“ili „druge utržive instrumente“ u smislu točaka 5. i 3. te odredbe, koja navodi određene transakcije koje su države članice dužne izuzeti od PDV‑a.

         Uvodna očitovanja

               17

               Valja istaknuti da pitanje oporezivanja kartica Granton PDV‑om i eventualni izračun PDV‑a ovise o pravnim i ekonomskim obilježjima tih kartica (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Njemačka, C‑427/98, EU:C:2002:581, t. 57. i navedenu sudsku praksu). Stoga, iako se pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose osobito na pitanje eventualnog izuzeća transakcije prodaje takvih kartica, najprije valja precizirati uvjete koji su uređivali prodaju tih kartica s obzirom na to da ti elementi utječu na identifikaciju oporezive transakcije te na ocjenu prirode te transakcije.

               18

               U tom smislu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da vlasnik kartice Granton može nabaviti proizvode ili usluge koje nude pridruženi poduzetnici po povoljnijim uvjetima koje potonji dogovore s Granton Advertisingom, uključujući osobito sniženja cijena. Naime, dok je u tekstu prethodnih pitanja navedeno da se kartica Granton „koristi za plaćanje (djelomično)“ isporuka robe i usluga, na temelju drugih elemenata iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se, uz predočenje te kartice od strane vlasnika, pridruženi poduzetnik odriče zahtijevanja dijela uobičajene cijene, na način da vlasnik kartice ne obavlja plaćanje u visini iznosa tog popusta.

               19

               Naime, valja smatrati da činjenica da pridruženi poduzetnik pristaje odreći se naplate svote u iznosu popusta stečenog na temelju spomenutih povoljnijih uvjeta predstavlja, kako je istaknula i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, cjenovni popust u smislu članka 11. A stavka 3., b) Šeste direktive. Sukladno sudskoj praksi Suda, takav popust, koji se ne uključuje u poreznu osnovicu za predmetnu transakciju, odnosi se na razliku između uobičajene maloprodajne cijene i novčanog iznosa koji je trgovac na malo zaista naplatio (vidjeti u tom smislu presude Boots Company, C‑126/88, EU:C:1990:136, t. 22. i Argos Distributors, C‑288/94, EU:C:1996:398, t. 16.).

               20

               Nadalje, kad je riječ o poreznoj osnovici za transakcije prodaje kartica Granton, valja istaknuti da se iznosi koje su potrošači platili Granton Advertisingu za stjecanje kartice Granton ne smatraju neizravnom protuvrijednošću ili njezinim dijelom, za isporuke koje potrošači kasnije mogu koristiti kod pridruženih poduzetnika. Naime, ne postoji dovoljno izravna veza između iznosa koji plate ti potrošači radi stjecanja kartice Granton i robe i usluga koje od pridruženih poduzetnika eventualno steknu ti isti potrošači (vidjeti u tom smislu presude Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats, 154/80, EU:C:1981:38, t. 12. i Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, EU:C:2005:47, t. 22.).

               21

               U tom smislu, osim činjenice da ne postoji nikakav sporazum između vlasnika kartica Granton i pridruženih poduzetnika te da potonji poduzetnici ne primaju nikakav udio iz prihoda koje od prodaje tih kartica stekne Granton Advertising, također ne postoji nikakva nužna veza između plaćanja koja potrošač obavi Granton Advertisingu radi stjecanja kartice Granton i vrijednosti eventualno ostvarenih sniženja koja kod pridruženih poduzetnika ostvari isti potrošač. Iznos eventualnih sniženja, koji osobito ovisi o korištenju te kartice i dostupnosti ponuda kod pridruženih poduzetnika, slučajan je i praktički ga je nemoguće unaprijed odrediti (vidjeti analognu presudu Lebara, C‑520/10, EU:C:2012:264, t. 38.).

               22

               U takvim uvjetima valja najprije utvrditi da, suprotno navodima suda koji je uputio zahtjev, korištenje kartice Granton ne predstavlja „plaćanje“ u smislu Šeste direktive s obzirom na to da je riječ o sniženju cijene, drugo, da cjenovni popusti koje odobravaju pridruženi poduzetnici ne predstavljaju dio porezne osnovice za eventualno obavljene transakcije između pridruženih poduzetnika i vlasnika kartice Granton i, treće, da je svrha pitanja koja je postavio taj sud osobito utvrditi trebaju li transakcije prodaje kartica Granton potrošačima – neovisno o drugim eventualno obavljenim transakcijama između istih potrošača i pridruženih poduzetnika – biti izuzete od PDV‑a ili ne.

         O izuzeću transakcije prodaje kartica Granton

               23

               U odnosu na pitanje treba li ili ne izuzeti od PDV‑a transakciju prodaje kartica Granton, potrebno je utvrditi jesu li te kartice za popust obuhvaćene pojmom „drugi vrijednosni papiri“ili „drugi utrživi instrumenti“ iz točaka 5. i 3. članka 13. B, d) Šeste direktive.

               24

               Sve stranke koje su podnijele pisana očitovanja Sudu, odnosno nizozemska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine te Europska komisija ocjenjuju da kartice za popust, poput kartica Granton, nisu obuhvaćene navedenim pojmovima i da, stoga, njihova prodaja ne predstavlja transakciju izuzetu od PDV‑a.

               25

               Potrebno je podsjetiti da, sukladno sudskoj praksi Suda, pojmovi koji se koriste za označavanje izuzeća iz članka 13. Šeste direktive predstavljaju autonomne pojmove prava Unije čiji je cilj izbjeći razlike u primjeni sustava PDV‑a između država članica (presuda Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, t. 22. i navedena sudska praksa) i da te pojmove valja strogo tumačiti s obzirom na to da navedena izuzeća predstavljaju odstupanja od općeg načela u skladu s kojim se PDV naplaćuje za svaku isporuku usluga koju obavi porezni obveznik u zamjenu za plaćanje (presude Stichting Uitvoering Financiële Acties, 348/87, EU:C:1989:246, t. 13. i Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, t. 20.).

               26

               Radi utvrđivanja jesu li kartice za popust, poput kartica Granton, obuhvaćene, s jedne strane, pojmom „drugi vrijednosni papiri“ili, s druge strane, pojmom „drugi utrživi instrumenti“, poput pojmova iz članka 13. B, d) Šeste direktive, valja osobito ocijeniti sadržaj potonje odredbe, kontekst u kojem se nalaze ti pojmovi i cilj izuzeća koje propisuje (vidjeti osobito u tom smislu presude Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12.; ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, t. 12. i RVS Levensverzekeringen, C‑243/11, EU:C:2013:85, t. 23.).

         O pitanju jesu li kartice Granton obuhvaćene pojmom „drugi vrijednosni papiri“

               27

               U odnosu na sadržaj odredbe koja propisuje predmetno izuzeće, valja podsjetiti da su, na temelju članka 13. B, d) točke 5. Šeste direktive, države članice dužne izuzeti transakcije „dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima, dužničkim i drugim vrijednosnim papirima“. Iako se to izuzeće prema tome posebno odnosi na, s jedne strane, vrijednosne papire kojima se dodjeljuje pravo vlasništva na pravnim osobama i, s druge strane, vrijednosne papire koji predstavljaju dug, svejedno valja smatrati da su „drugi vrijednosni papiri“ iz te odredbe u najmanju ruku „vrijednosni papiri“. Stoga ih valja smatrati usporedivima s vrijednosnim papirima koji su posebno navedeni u toj odredbi.

               28

               Tu posljednju tvrdnju potkrepljuju vrijednosni papiri koji su izričito isključeni iz izuzeća koje propisuje ta ista odredba, odnosno dokumenti kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom i dionice ili udjeli koji su ekvivalenti dionicama koji njihovom imatelju daju de jure ili de facto prava vlasništva ili posjeda nepokretne imovine ili njezinog dijela, utoliko što posljednje država članica smatra materijalnom imovinom u skladu s člankom 5. stavkom 3. točkom c) Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presudu DTZ Zadelhoff, C‑259/11, EU:C:2012:423, t. 42.). Naime, svojstvo tih dionica ili udjela kao „vrijednosnih papira“, utoliko što predstavljaju, među ostalim, prava vlasništva na pokretnoj ili nepokretnoj imovini, čini, neovisno o njihovu isključenju iz izuzeća propisanog tom odredbom, pokazatelj kako treba shvatiti „vrijednosni papir“ za svrhe članka 13. B, d) točke 5. Šeste direktive.

               29

               U odnosu na kontekst te odredbe, valja podsjetiti na sudsku praksu Suda sukladno kojoj su transakcije izuzete od PDV‑a na temelju članka 13. B, d) Šeste direktive, po svojoj prirodi, financijske transakcije. Iako te transakcije, definirane u odnosu na prirodu isporučenih usluga, ne moraju nužno obaviti banke ili financijske institucije, one ipak u cijelosti pripadaju području financijskih transakcija (vidjeti u tom smislu presudu Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, t. 21. i 22. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Potrebno je dodati, u odnosu na ciljeve spomenute odredbe, da iz sudske prakse Suda proizlazi da je cilj izuzeća od PDV‑a financijskih transakcija navedenih u članku 13. B, d) točki 5. Šeste direktive među ostalim ublažiti poteškoće povezane s određivanjem porezne osnovice i iznosa PDV‑a koji se može odbiti (presude Velvet & Steel Immobilien, EU:C:2007:232, t. 24. i Skandinaviska Enskilda Banken, EU:C:2011:137, t. 21.).

               31

               U odnosu na pitanje treba li se u predmetnom slučaju kartica za popust, poput kartice Granton, smatrati „drugim vrijednosnim papirom“ u smislu članka 13. B, d) točke 5. Šeste direktive, najprije je potrebno navesti da kada kupac kupi takvu karticu, on ne stječe ni pravo vlasništva društva Granton Advertising ni tražbinu prema tom društvu ni bilo kakvo drugo pravo koje bi bilo povezano s tim pravima. Zapravo je obilježje kartice Granton da svojim vlasnicima dodjeljuje samo pravo na ostvarivanje sniženja cijena proizvoda ili usluga koje nude pridruženi poduzetnici.

               32

               Nadalje, iz ispitivanja bitnih obilježja kartice Granton, onako kako ta obilježja proizlaze iz spisa podnesenog Sudu, proizlazi da ta kartica nema nikakvu nominalnu vrijednost i da se ne može zamijeniti za novac ili robu kod pridruženih poduzetnika. U takvim okolnostima prodaja takve kartice potrošačima ne predstavlja, po svojoj prirodi, financijsku transakciju u smislu sudske prakse Suda vezano uz članak 13. B, d) Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presude Velvet & Steel Immobilien, EU:C:2007:232, t. 22. i 23. i Nordea Pankki Suomi, EU:C:2011:532, t. 24. do 27.).

               33

               Naposljetku, u mjeri u kojoj porezna osnovica oporezive transakcije odgovara naknadi koju potrošači plate za stjecanje kartica Granton, izračun PDV‑a na toj osnovi ne bi trebao predstavljati posebne teškoće.

               34

               S obzirom na to da pojmove izuzeća propisane u članku 13. B, d) Šeste direktive treba strogo tumačiti, kako je navedeno u točki 25. ove presude, valja smatrati da kartice za popust, poput onih u glavnom postupku, nisu obuhvaćene pojmom „drugi vrijednosni papiri“ u smislu članka 13. B, d) točke 5. te direktive.

         O pitanju jesu li kartice Granton obuhvaćene pojmom „drugi utrživi instrumenti“

               35

               Valja navesti da su, na temelju članka 13. B, d) točke 3. Šeste direktive, države članice dužne izuzeti transakcije koje se odnose na „depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente“.

               36

               U skladu s iznesenim u točki 29. ove presude u odnosu na pojam „drugi vrijednosni papiri“ iz članka 13. B, d) točke 5. Šeste direktive, valja smatrati da transakcije izuzete na temelju točke 3. te odredbe također pripadaju području financijskih transakcija (vidjeti u tom smislu presudu Velvet & Steel Immobilien, EU:C:2007:232, t. 22.).

               37

               Potrebno je precizirati da se članak 13. B, d) točka 3. Šeste direktive odnosi među ostalim na instrumente plaćanja poput čekova. Dakle, kako je navedeno u točkama 18. i 31. ove presude, iako kartice Granton daju pravo na sniženja cijena, one same po sebi ne predstavljaju instrument plaćanja za svrhe te direktive. Posebno, kako je istaknula i vlada Ujedinjene Kraljevine, čak i ako su takve kartice prenosive i mogu se preprodati za određenu cijenu, njihov način uporabe ne podrazumijeva nikakav prijenos novca, nasuprot plaćanjima, virmanima i čekovima.

               38

               U takvim okolnostima, s obzirom na to da se pojmovi izuzeća propisani u članku 13. B, d) Šeste direktive trebaju strogo tumačiti, kako je navedeno u točki 25. ove presude, valja smatrati da kartice za popust, poput onih u glavnom postupku, nisu obuhvaćene pojmom „drugi utrživi instrumenti“ u smislu članka 13. B, d) točke 3. Šeste direktive.

               39

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 13. B, d) Šeste direktive treba tumačiti na način da prodaja kartice za popust, poput kartice u glavnom postupku, ne predstavlja transakciju „drugim vrijednosnim papirima“ili „drugim utrživim instrumentima“ u smislu točaka 5. i 3. te odredbe, koja se odnosi na određene transakcije koje su države članice dužne izuzeti od PDV‑a.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. B, d) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica treba tumačiti na način da prodaja kartice za popust, poput kartice u glavnom postupku, ne predstavlja transakciju „drugim vrijednosnim papirima“ili „drugim utrživim instrumentima“ u smislu točaka 5. i 3. te odredbe, koja se odnosi na određene transakcije koje su države članice dužne izuzeti od poreza na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. travnja 2017.#Freie und Hansestadt Hamburg protiv Jost Pinckernelle.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Registracija, evaluacija, autorizacija i ograničavanje kemikalija – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) – Opća obveza registracije i zahtjevi obavješćivanja – Neregistrirane kemikalije – Izvoz neregistriranih kemikalija izvan područja Europske unije.#Predmet C-535/15.

text:
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
27. travnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Registracija, evaluacija, autorizacija i ograničavanje kemikalija – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) – Opća obveza registracije i zahtjevi obavješćivanja – Neregistrirane kemikalije – Izvoz neregistriranih kemikalija izvan područja Europske unije”
U predmetu C‑535/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Njemačka), odlukom od 10. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 14. listopada 2015., u postupku

Freie und Hansestadt Hamburg

protiv

Josta Pinckernellea,

uz sudjelovanje:

Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,

SUD (treće vijeće),
u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
nezavisni odvjetnik: E. Tanchev
tajnik: K. Malacek, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. rujna 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Freie und Hansestadt Hamburg, M. Vogelsang, Rechtsanwalt,

–        za J. Pinckernellea, A. Anisic, Rechtsanwältin,

–        za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller kao i K. Petersen, u svojstvu agenata,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Russo, avvocato dello Stato,
–        za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche i D. Kukovec, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. prosinca 2016.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1. i ispravak u SL‑u 2007., L 136, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.; u daljnjem tekstu: Uredba REACH).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Freie und Hansestadt Hamburg (Slobodni i hanzeatski grad Hamburg, Njemačka; u daljnjem tekstu: Grad Hamburg, Njemačka) i Josta Pinckernellea u vezi s izvozom izvan područja Europske unije kemikalija koje su na to područje uvezene a da nisu registrirane u skladu s, među ostalim, člankom 5. Uredbe REACH.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        Uvodne izjave 1. do 3. i 7. Uredbe REACH glase:
„(1) Ova bi Uredba trebala osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša kao i slobodu kretanja tvari pojedinačno, u pripravcima i proizvodima, uz istovremeno povećavanje konkurentnosti i inovativnosti. […]
(2) Učinkovito funkcioniranje unutarnjeg tržišta tvari može se postići samo ako među državama članicama ne postoje značajne razlike u pogledu zahtjeva za tvari.
(3) Usklađivanjem zakonodavstva o tvarima trebalo bi osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša s ciljem postizanja održivog razvoja. To bi zakonodavstvo trebalo primjenjivati na nediskriminirajući način, bilo da se tvarima trguje na unutarnjem tržištu ili na međunarodnim tržištima u skladu s međunarodnim obvezama Zajednice.
[…]
(7)      Kako bi se očuvala cjelovitost unutarnjega tržišta i osigurala visoka razina zaštite zdravlja ljudi, poglavito radnika, kao i zaštite okoliša potrebno je osigurati usklađenost proizvodnje tvari u Zajednici s pravom Zajednice, čak i u slučaju kad se te tvari izvoze.”

4        Članak 1. te uredbe, naslovljen „Cilj i područje primjene”, u svojem stavku 1. određuje:
„Svrha je ove Uredbe osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša, uključujući promicanje alternativnih metoda za procjenu opasnosti tvari, kao i stavljanje u slobodan promet tvari na unutarnjem tržištu te istovremeno povećati konkurentnost i inovativnost.”

5        Članak 2. navedene uredbe, naslovljen „Primjena”, u svojem stavku 7. točki (c) podtočki i. propisuje:
„Od odredaba glava II., V. i VI. izuzimaju se:
[…]
(c)      tvari pojedinačno ili u pripravcima registrirane u skladu s glavom II. koje je subjekt u lancu opskrbe izvezao iz Zajednice i ponovno uvezao u Zajednicu ili koje je u Zajednicu ponovno uvezao drugi subjekt iz istog lanca opskrbe koji može dokazati da:
i. je tvar koja se uvozi istovjetna tvari koja je izvezena;
[…]”

6        Članak 3. Uredbe REACH, naslovljen „Definicije”, glasi:
„U smislu ove Uredbe:
[…]
9.      proizvođač je fizička ili pravna osoba s poslovnim nastanom u Zajednici koja proizvodi tvar unutar Zajednice;
10.      uvoz je fizičko uvođenje u carinsko područje Zajednice;
11.      uvoznik je fizička ili pravna osoba s poslovnim nastanom u Zajednici koja je odgovorna za uvoz;
12.      stavljanje na tržište je isporučivanje odnosno stavljanje na raspolaganje trećoj osobi bilo uz naknadu ili besplatno; Uvoz se smatra stavljanjem na tržište;
[…]
21. prijavljena tvar je tvar za koju je podnesena prijava i koja bi se mogla staviti na tržište u skladu s Direktivom [Vijeća] 67/548/EEZ [od 27. lipnja 1967. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na razvrstavanje, pakiranje i označivanje opasnih tvari (SL 1967., L 196, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 21., str. 3.)]”

7        U skladu s člankom 5. te uredbe naslovljenim „Bez podataka nema tržišta”:
„Podložno člancima 6., 7., 21. i 23., tvari pojedinačno, u pripravcima i proizvodima ne smiju se proizvoditi u Zajednici niti stavljati na tržište ako nisu registrirane u skladu s odgovarajućim odredbama ove glave, ako se to zahtijeva.”

8        Članak 6. navedene uredbe, naslovljen „Opća obveza registracije tvari pojedinačno ili u pripravcima”, u svom stavku 1. određuje
„Ako u ovoj Uredbi nije predviđeno drukčije, svaki proizvođač odnosno uvoznik tvari pojedinačno ili u jednom ili više pripravaka u količinama od 1 tone godišnje i više dužan je [Europskoj agenciji za kemikalije (u daljnjem tekstu: Agencija)] podnijeti registraciju.”

9        Članak 7. Uredbe REACH, naslovljen „Registracija i prijava tvari u proizvodima”, u svojem stavku 1. propisuje:
„Svaki proizvođač odnosno uvoznik proizvoda podnosi Agenciji registraciju za sve tvari sadržane u proizvodima ako su ispunjena ova dva uvjeta:
(a) tvar je u tim proizvodima prisutna u ukupnim količinama iznad 1 tone godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku,
(b) tvar se treba osloboditi iz proizvoda u uobičajenim odnosno razumno predvidivim uvjetima uporabe.
Kod dostave registracijske dokumentacije plaća se pristojba u skladu s glavom IX.”

10      Članak 21. te uredbe, naslovljen „Proizvodnja i uvoz tvari”, u svojem stavku 1. određuje:
„Ne dovodeći u pitanje članak 27. stavak 8., podnositelj registracije može započeti odnosno nastaviti s proizvodnjom ili uvozom tvari ili proizvodnjom ili uvozom proizvoda u roku od tri tjedna od datuma dostave, ako Agencija ne da naznake koje upućuju na suprotno u skladu s člankom 20. stavkom 2.
U slučaju registracija tvari u postupnom uvođenju, podnositelj registracije može, ne dovodeći u pitanje članak 27. stavak 8., nastaviti s proizvodnjom ili uvozom tvari odnosno proizvodnjom ili uvozom proizvoda ako Agencija ne da naznake koje upućuju na suprotno u skladu s člankom 20. stavkom 2. u roku od tri tjedna od datuma dostave ili, u slučaju registracija dostavljenih u dvomjesečnom razdoblju prije odgovarajućeg datuma iz članka 23., ako Agencija ne da naznake koje upućuju na suprotno u roku od tri mjeseca od tog datuma.
U slučaju ažuriranja registracije u skladu s člankom 22., podnositelj registracije može, ne dovodeći u pitanje članak 27. stavak 8., nastaviti s proizvodnjom ili uvozom tvari odnosno proizvodnjom ili uvozom proizvoda, ako Agencija ne da naznake koje upućuju na suprotno u skladu s člankom 20. stavkom 2. u roku od tri tjedna od datuma izmjene.”

11      Članak 23. navedene uredbe, naslovljen „Posebne odredbe za tvari u postupnom uvođenju”, glasi:
„1. Članci 5., 6., članak 7. stavak 1., članci 17., 18. i 21. ne primjenjuju se na sljedeće tvari do 1. prosinca 2010.:
(a)      tvari u postupnom uvođenju koje su […] razvrstane kao karcinogene, mutagene ili reproduktivno toksične tvari […] i koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 1 tone godišnje po proizvođaču ili uvozniku;
(b)      tvari u postupnom uvođenju koje su […] razvrstane kao vrlo otrovne za organizme koji žive u vodi, koje mogu dugotrajno štetno djelovati u vodi […] i koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 100 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku;
(c)      tvari u postupnom uvođenju koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 1 000 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku.
2.      Članci 5., 6., članak 7. stavak 1., članci 17., 18. i 21. ne primjenjuju se do 1. lipnja 2013. na tvari u postupnom uvođenju koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 100 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku.
3.      […] do 1. lipnja 2018. […]
4.      Ne dovodeći u pitanje odredbe stavaka od 1. do 3., registracija se može podnijeti u svakom trenutku prije odgovarajućeg roka.
5.      Ovaj se članak na odgovarajući način primjenjuje i na tvari registrirane na temelju članka 7.”

12      U skladu s člankom 28. Uredbe REACH, naslovljenim „Obveza predregistracije za tvari u postupnom uvođenju”:
„1. Da bi mogao iskoristiti prijelazni režim predviđen u članku 23., potencijalni podnositelj registracije koji namjerava registrirati tvar u postupnom uvođenju u količinama od 1 tone godišnje ili više, uključujući intermedijere neograničeno, Agenciji dostavlja sljedeće informacije:
[…]
2.      Informacije iz stavka 1. dostavljaju se u razdoblju od 1. lipnja 2008. do 1. prosinca 2008.
3.      Podnositelji registracije koji ne dostave informacije iz stavka 1. ne mogu se pozivati na članak 23.
[…]”

13      Članak 31. te uredbe, naslovljen „Zahtjevi za sigurnosno‑tehničke listove”, u svojem stavku 5. određuje:
„Sigurnosno‑tehnički list se isporučuje na službenom jeziku države članice odnosno država članica u kojima se tvar ili pripravak stavlja na tržište, osim ako ta država članica odnosno države članice odrede drukčije.”

14      Članak 112. navedene uredbe, naslovljen „Područje primjene”, koji se nalazi u njezinoj glavi XI. pod naslovom „Popis razvrstavanja i označivanja”, propisuje:
„Ova se glava primjenjuje na:
[…]
(b)      tvari u smislu članka 1. Direktive 67/548/EEZ, koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao opasne u skladu s tom Direktivom i koje se stavljaju na tržište pojedinačno ili u pripravku u koncentraciji iznad graničnih vrijednosti koncentracije utvrđenih u Direktivi 1999/45/EZ, ako je to relevantno, na temelju čega se pripravak razvrstava kao opasan.”

15      U skladu s člankom 126. Uredbe REACH naslovljenim „Sankcije u slučaju nepridržavanja”:
„Države članice utvrđuju odredbe o sankcijama koje se primjenjuju u slučaju povrede odredaba ove Uredbe i poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale njihovu provedbu. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, primjerene i odvraćajuće. […]”

16      Članak 129. te uredbe, naslovljen „Zaštitna klauzula”, u svojim stavcima 2. i 3. određuje:
„2. Komisija donosi odluku u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 3. u roku od 60 dana od primitka informacija od države članice. Ona u toj odluci:
(a) odobrava privremenu mjeru u trajanju navedenom u odluci; ili
(b) zahtijeva da država članica ukine privremenu mjeru.
3. Ako se, u slučaju odluke iz stavka 2. točke (a), privremena mjera koju je poduzela država članica sastoji u ograničenju stavljanja na tržište ili uporabe tvari, dotična država članica u roku od tri mjeseca od odluke Komisije Agenciji dostavlja dosje u skladu s Prilogom XV. i time pokreće postupak uvođenja ograničenja na razini Zajednice.”

17      U skladu s Prilogom XV. Uredbi REACH, njime su utvrđena opća načela za izradu dosjea u kojima se predlažu i obrazlažu, među ostalim, ograničenje proizvodnje, stavljanje na tržište i uporaba tvari u Zajednici.
 Njemačko pravo

18      Gesetz zum Schutz vor gefährlichen Stoffen (Chemikaliengesetz) (Zakon o zaštiti od opasnih tvari), kako je izmijenjen Službenim priopćenjem od 28. kolovoza 2013. (BGBl. I, str. 3498., 3991.), u svojem članku 27.b, naslovljenom „Povrede Uredbe [REACH]”, propisuje da „[o]soba odgovorna za povredu Uredbe [REACH] kažnjava se kaznom zatvora u trajanju do dvije godine ili novčanom kaznom”.
 Glavni postupak i prethodno pitanje

19      Jost Pinckernelle stavlja na tržište kemikalije.

20      On je nakon 1. prosinca 2008. uvezao iz Kine najmanje 19,4 tone nikotinsulfata a da nije izvršio predregistraciju u skladu s člankom 28. Uredbe REACH.

21      S obzirom na to da J. Pinckernelle nije izvršio ni registraciju tog proizvoda u skladu s člankom 6. te uredbe, Grad Hamburg odlučio je da je J. Pinckernelle imao pravo koristiti se navedenim proizvodom ili ga stavljati na tržište samo nakon dobivanja autorizacije za planiranu uporabu.

22      J. Pinckernelle zahtijevao je autorizaciju za izvoz tog proizvoda u Rusiju, što je Grad Hamburg odbio s obzirom na činjenicu da se proizvod nezakonito nalazio u Hamburgu. Grad Hamburg odbio je i prigovor J. Pinckernellea protiv te odluke o odbijanju.

23      Zbog toga je J. Pinckernelle Verwaltungsgerichtu (Upravni sud u Hamburgu, Njemačka) podnio tužbu protiv odbijanja prigovora, koju taj sud nije prihvatio.

24      Povodom žalbe J. Pinckernellea, Oberverwaltungsgericht (Visoki upravni sud, Njemačka) 25. veljače 2014. ukinuo je presudu Verwaltungsgerichta Hamburg (Upravni sud u Hamburgu) te Gradu Hamburgu propisao obvezu da J. Pinckernelleu da autorizaciju za zahtijevani izvoz nikotinsulfata.

25      Oberverwaltungsgericht (Visoki upravni sud) svoju je presudu obrazložio navodom da, u svakom slučaju, planirani izvoz tvari, čijim je uvozom povrijeđen članak 5. Uredbe REACH zatim nije mogao predstavljati novu povredu odredbe članka 3. točke 12. u vezi s člankom 5. te uredbe, ako tvar o kojoj je riječ, kao u ovom slučaju, nije bila dostupna na europskom tržištu zbog zabrane uporabe.

26      Grad Hamburg podnio je žalbu Bundesverwaltungsgerichtu (Savezni upravni sud, Njemačka) protiv te presude. Tvrdi da se člankom 5. Uredbe REACH zabranjuje izvoz u treće zemlje tvari koje se nalaze na području Unije sve dok i ako te tvari nisu registrirane u skladu s tom uredbom.

27      Neovisno o tom upravnom sporu J. Pinckernelle osuđen je u kaznenom postupku u Njemačkoj na zatvorsku kaznu od 18 mjeseci s rokom kušnje od tri godine te mu je izrečena novčana kazna u visini od 340 000 eura zato što je povrijedivši članak 5. Uredbe REACH uvezao kemikalije.

28      U tim okolnostima, Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 5. Uredbe [REACH] tumačiti na način da uzimajući u obzir članke 6., 7., 21. i 23. Uredbe REACH tvari smiju biti izvezene iz[van] područja Unije samo ako su registrirane prema relevantnim odredbama Poglavlja II. Uredbe REACH gdje je to propisano?”
 O prethodnom pitanju

29      Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem, u biti, pita treba li članak 5. Uredbe REACH tumačiti na način da tvari koje nisu bile registrirane prilikom uvoza na područje Unije u skladu s tom uredbom mogu biti izvezene izvan tog područja.

30      Stoga odgovor na to pitanje ovisi o opsegu obveze registracije propisane tom odredbom.

31      U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst te ciljeve propisa čiji je ona dio (presuda od 17. ožujka 2016., Liffers, C‑99/15, EU:C:2016:173, t. 14. i navedena sudska praksa).

32      Kad je riječ o tekstu članka 5. Uredbe REACH, treba istaknuti da se, u verzijama te odredbe na bugarskom, estonskom, grčkom, engleskom, francuskom, talijanskom, nizozemskom, poljskom, portugalskom i finskom jeziku, izraz „u Zajednici” izričito odnosi na proizvodnju tvari. S druge strane, u verzijama na češkom, danskom, latvijskom, mađarskom, rumunjskom, slovačkom, slovenskom i švedskom jeziku članka 5. Uredbe REACH, izraz „u Zajednici” odnosi se i na proizvodnju i na stavljanje na tržište tvari. Konačno, što se tiče verzija navedenog članka na španjolskom, njemačkom i litavskom jeziku, one su dvosmislene.

33      Stoga, dok tumačenje članka 5. Uredbe REACH prema kojem se izraz „u Zajednici” odnosi i na proizvodnju i na stavljanje na tržište tvari nije isključeno u pogledu svih jezičnih verzija te odredbe, tumačenje prema kojem se navedeni izraz isključivo odnosi na proizvodnju tih tvari protivno je tekstu te odredbe na češkom, danskom, latvijskom, mađarskom, rumunjskom, slovačkom, slovenskom i švedskom jeziku.

34      Kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi predmetna odredba, valja podsjetiti da je člankom 3. točkom 12. Uredbe REACH „stavljanje na tržište” definirano kao isporučivanje odnosno stavljanje na raspolaganje trećoj osobi bilo uz naknadu ili besplatno te se uvoz smatra stavljanjem na tržište. Tom odredbom, pak, nije propisano da se izvoz proizvoda može smatrati stavljanjem na tržište.

35      S obzirom na to da je člankom 3. točkom 12. Uredbe REACH za potrebe te uredbe definiran pojam „stavljanje na tržište”, treba ga ujednačeno tumačiti u njezinu kontekstu.

36      S tim u vezi valja spomenuti članak 3. točku 21. Uredbe REACH na temelju kojeg je „prijavljena tvar” u smislu te uredbe tvar za koju je podnesena prijava i koja bi se mogla staviti na tržište u skladu s Direktivom 67/548. Tom je direktivom, u članku 1. stavcima 1. i 3., s jedne strane, propisano da je njezina svrha usklađivanje zakona i drugih propisa država članica o razvrstavanju, pakiranju i označivanju opasnih tvari koje se stavljaju na tržište u državama članicama Zajednice, i, s druge strane, da se ta direktiva ne odnosi na opasne tvari koje se izvoze u treće zemlje. Iz toga slijedi da se „stavljanje na tržište” na koje se poziva u članku 3. točki 21. Uredbe REACH odnosi samo na unutarnje tržište i isključuje izvoz s njega.

37      U skladu s člankom 31. stavkom 5. Uredbe REACH „[s]igurnosno‑tehnički list se isporučuje na službenom jeziku države članice odnosno država članica u kojima se tvar ili pripravak stavlja na tržište, osim ako ta država članica odnosno države članice odrede drukčije”. Stoga se i tom odredbom „stavljanje na tržište” dovodi u vezu samo s unutarnjim tržištem.

38      Isto vrijedi i za članak 112. točku (b) Uredbe REACH na temelju kojeg se glava XI. te uredbe, pod određenim uvjetima, primjenjuje na „tvari u smislu članka 1. Direktive 67/548/EEZ”, to jest, opasne tvari koje se „stavljaju na tržište država članica Zajednice” osim na tvari koje se „izvoze u treće zemlje”.

39      Na temelju članka 129. stavka 3. Uredbe REACH, ako se, u slučaju odluke Komisije kojom se odobrava privremena mjera, u trajanju navedenom u odluci, koju je poduzela država članica sastoji u ograničenju stavljanja na tržište ili uporabe tvari, dotična država članica u roku od tri mjeseca od odluke Komisije Agenciji dostavlja dosje u skladu s Prilogom XV. i time pokreće postupak uvođenja ograničenja na razini Zajednice. Tim su Prilogom XV. utvrđena opća načela za izradu dosjea u kojima se predlažu i obrazlažu, među ostalim, ograničenje proizvodnje, stavljanje na tržište i uporaba tvari u Zajednici. Stoga je očito da se „stavljanje na tržište” iz članka 129. stavka 3. Uredbe REACH odnosi samo na unutarnje tržište a ne obuhvaća izvoz u treće zemlje.

40      U vezi s potonjim valja naglasiti da se u okviru Uredbe REACH za tvari koje napuštaju područje Zajednice ne navodi da se „stavljaju na tržište” nego da se „izvoze”. Tako članak 2. stavak 7. točka (c) podtočka i. te uredbe određuje da se „[o]d odredaba glava II., V. i VI. izuzimaju […] tvari pojedinačno ili u pripravcima registrirane u skladu s glavom II. koje je subjekt u lancu opskrbe izvezao iz Zajednice i ponovno uvezao u Zajednicu ili koje je u Zajednicu ponovno uvezao drugi subjekt iz istog lanca opskrbe koji može dokazati da je tvar koja se uvozi istovjetna tvari koja je izvezena”.

41      Iz prethodno navedenog proizlazi da se izvoz tvari u treću zemlju ne može smatrati „stavljanjem na tržište” te tvari u smislu članka 3. točke 12. i članka 5. Uredbe REACH.

42      S tim u vezi valja istaknuti da se ciljevima Uredbe REACH ne protivi takvo tumačenje navedenih odredaba potonje. Naime, ta se uredba izričito temelji na članku 95. UEZ‑a, koji je postao članak 114. UFEU‑a, čije se odredbe primjenjuju za ostvarivanje ciljeva određenih člankom 14. UEZ‑a, koji je postao članak 26. UFEU‑a, to jest, uspostave ili osiguranja funkcioniranja unutarnjeg tržišta koje obuhvaća područje bez unutarnjih granica i na kojem se, među ostalim, osigurava slobodno kretanje robe.

43      U tom kontekstu se u uvodnoj izjavi 1. Uredbe REACH navodi da bi potonja osobito trebala osigurati slobodu kretanja robe. Sud je s tim u vezi pojasnio da se sloboda kretanja odnosi na unutarnje tržište (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2016., Canadian Oil Company Sweden i Rantén, C‑472/14, EU:C:2016:171, t. 32.). U skladu s uvodnom izjavom 2. te uredbe, učinkovito funkcioniranje unutarnjeg tržišta tvari može se postići samo ako među državama članicama ne postoje značajne razlike u pogledu zahtjeva za tvari. Prema uvodnoj izjavi 7. navedene uredbe, kako bi se očuvala cjelovitost unutarnjega tržišta i osigurala visoka razina zaštite zdravlja ljudi, poglavito radnika, kao i zaštite okoliša potrebno je osigurati usklađenost proizvodnje tvari u Zajednici s pravom Zajednice, čak i u slučaju kad se te tvari izvoze.

44      Iz svih tih elemenata proizlazi da je tržište koje se navodi u Uredbi REACH unutarnje tržište te da se, stoga, „stavljanje na tržište” odnosi na unutarnje tržište. Takvo tumačenje nije u opreci ni s jednim elementom te uredbe tim više što se u toj uredbi, kad je riječ o stavljanju u promet tvari izvan unutarnjeg tržišta, navodi pojam izvoza.

45      Grad Hamburg i njemačka vlada tvrdili su da bi tumačenje izraza „stavljati na tržište” iz članka 5. Uredbe REACH na način da se odnosi samo na unutarnje tržište a ne na izvoz u treće zemlje kemikalija koje nisu bile registrirane prilikom njihova uvoza u Uniju moglo dovesti do rizika da manje pošteni uvoznici svjesno krše obveze registriranja kemikalija koje je Unija propisala, znajući da te tvari jednostavno mogu izvesti.

46      S tim u vezi valja podsjetiti da, u skladu s člankom 126. Uredbe REACH, države članice utvrđuju odredbe o sankcijama koje se primjenjuju u slučaju povrede odredaba ove uredbe, čijim je člankom 5. propisana obveza registracije tvari, osobito kada se uvoze, i poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale njihovu provedbu. Nadalje, predviđene sankcije moraju biti učinkovite, primjerene i odvraćajuće.

47      U ovom slučaju, valja istaknuti da, kao što je navedeno u točki 18. ove presude, njemački propis predviđa da se osoba odgovorna za povredu Uredbe REACH kažnjava kaznom zatvora u trajanju do dvije godine ili novčanom kaznom.

48      Konačno, kao što slijedi iz spisa kojim Sud raspolaže i, osobito, odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, nadležna tijela mogu se poslužiti odredbama nacionalnog upravnog prava kako bi osigurala poštovanje, po potrebi i prisilnim izvršenjem, obveze registracije tvari koja se uvozi, kao što je ona koja proizlazi iz, među ostalim, članka 5. Uredbe REACH.

49      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Uredbe REACH, u vezi s njezinim člankom 3. točkom 12. te uredbe, treba tumačiti na način da tvari koje nisu bile registrirane prilikom uvoza na područje Unije u skladu s navedenom uredbom mogu biti izvezene izvan tog područja.
 Troškovi

50      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

Članak 5. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ, u vezi s člankom 3. točkom 12. te uredbe treba tumačiti na način da tvari koje nisu bile registrirane prilikom uvoza na područje Europske unije u skladu s navedenom uredbom mogu biti izvezene izvan tog područja.

Potpisi

*      Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 4. lipnja 2015.#Stayer Ibérica, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice STAYER – Raniji međunarodni verbalni žig STAYER – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-254/13.