title: Presuda Suda (peto vijeće) od 13. srpnja 2017.#Christian Ferenschild protiv JPC Motor SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Mons.#Zahtjev za prethodnu odluku – Prodaja robe široke potrošnje i jamstva za takvu robu – Direktiva 1999/44/EZ – Članak 5. stavak 1. – Razdoblje prodavateljeve odgovornosti – Rok zastare – Članak 7. stavak 1. drugi podstavak – Rabljena roba – Ugovorno ograničenje prodavateljeve odgovornosti.#Predmet C-133/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Prodaja robe široke potrošnje i jamstva za takvu robu – Direktiva 1999/44/EZ – Članak 5. stavak 1. – Razdoblje prodavateljeve odgovornosti – Rok zastare – Članak 7. stavak 1. drugi podstavak – Rabljena roba – Ugovorno ograničenje prodavateljeve odgovornosti”
      U predmetu C‑133/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour d’appel de Mons (Belgija), odlukom od 22. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 4. ožujka 2016., u postupku

         Christian Ferenschild

      protiv

         JPC Motor SA,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C. Ferenschild, P.-E. Partsch, avocat,

               —

               za belgijsku vladu, J. Van Holm i J.-C. Halleux kao i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, koju su zastupali G. Goddin kao i D. Roussanov, u svojstvu agenata, a zatim G. Goddin i C. Valero, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 1. i članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (SL 1999., L 171, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Christiana Ferenschilda i JPC Motor SA u vezi s, osobito, zahtjevom za naknadu štete nastale zbog neusklađenosti vozila koje je od tog društva kupio.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 7. Direktive 1999/44:
               „Budući da roba mora, prije svega, biti u skladu s ugovornim specifikacijama; budući da se načelo usklađenosti s ugovorom može smatrati zajedničkim u raznim nacionalnim pravnim tradicijama; budući da u nekim nacionalnim pravnim tradicijama nije moguće osloniti se samo na to načelo da bi se osigurala minimalna razina zaštite potrošača; budući da bi, posebno kod takvih nacionalnih pravnih tradicija, dodatne zakonske odredbe na nacionalnoj razini bile korisne kako bi se osigurala zaštita potrošača u slučajevima kada stranke ne dogovore nikakve posebne ugovorne uvjete ili kada stranke sklope ugovorne uvjete ili sporazume u kojima se od prava potrošača izravno ili neizravno odustaje ili se ona ograničavaju i koji, u mjeri u kojoj ta prava proizlaze iz ove Direktive, nisu obvezujući za potrošača.”

               4

               Uvodna izjava 16. te direktive glasi:
               „Budući da zbog specifične prirode rabljene robe uglavnom nije moguće izvršiti zamjenu; budući da, stoga, za tu robu pravo potrošača na zamjenu općenito nije dostupno; budući da za takvu robu države članice mogu omogućiti strankama ugovaranje kraćih razdoblja odgovornosti.”

               5

               Uvodna izjava 17. navedene direktive određuje:
               „Budući da je uputno ograničiti razdoblje u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost koja postoji u trenutku isporuke robe; budući da države članice mogu također propisati ograničenje razdoblja u kojem potrošači mogu iskoristiti svoja prava, pod uvjetom da istek takvog razdoblja nije unutar roka od dvije godine od trenutka isporuke; budući da tamo gdje, prema nacionalnom zakonodavstvu, vrijeme od kojeg počinje ograničeno razdoblje odgovornosti nije vrijeme isporuke robe, ukupno trajanje ograničenog razdoblja propisano nacionalnim pravom ne može biti kraće od dvije godine od trenutka isporuke.”

               6

               Uvodna izjava 24. Direktive 1999/44 pojašnjava:
               „Budući da državama članicama treba biti dopušteno usvajanje ili zadržavanje na snazi strožih odredaba u području na koje se odnosi ova Direktiva kako bi se osigurala i viša razina zaštite potrošača.”

               7

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Područje primjene i definicije”, u stavku 1. određuje:
               „Svrha je ove Direktive približavanje zakona i drugih propisa država članica u odnosu na određene aspekte prodaje robe široke potrošnje i povezana jamstva radi osiguranja minimalne razine zaštite potrošača u kontekstu unutarnjeg tržišta.”

               8

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Prava potrošača”, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Trgovac je odgovoran potrošaču za bilo kakvo odstupanje koje postoji u trenutku isporuke.
               2.   U slučaju neusklađenosti, potrošač ima pravo da mu se roba besplatno dovede u sklad s ugovorom putem popravka ili zamjene, u skladu sa stavkom 3., ili da mu se odobri odgovarajuće umanjenje cijene ili raskid ugovora u odnosu na tu robu, u skladu sa stavcima 5. i 6.”

               9

               Članak 5. iste direktive, naslovljen „Rokovi”, određuje u stavku 1.:
               „Trgovac se smatra odgovornim prema članku 3. kada neusklađenost postane očita u roku od dvije godine od datuma isporuke robe. Ako su, prema nacionalnom pravu, prava utvrđena člankom 3. stavkom 2. podložna vremenskom ograničenju, istek tog roka ne može uslijediti prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke.”

               10

               Članak 7. Direktive 1999/44, naslovljen „Obvezujuća priroda”, u stavku 1. propisuje:
               „Bilo kakvi ugovorni uvjeti ili sporazumi sklopljeni s trgovcem prije nego što je trgovcu skrenuta pozornost na postojanje neusklađenosti, a kojima se izravno ili neizravno odriče od ili ograničavaju prava koja proizlaze iz ove Direktive, nisu, kako je predviđeno nacionalnim pravom, obvezujući za potrošača.
               Države članice mogu odrediti da, u slučaju rabljene robe široke potrošnje, trgovac i potrošač mogu dogovoriti ugovorne uvjete ili sklopiti sporazume koji previđaju kraće vrijeme odgovornosti trgovca nego što je to utvrđeno u članku 5. stavku 1. Takvo razdoblje ne može biti kraće od jedne godine.”

               11

               U skladu s člankom 8. te direktive, naslovljenim „Nacionalno pravo i minimalna zaštita”:
               „1.   Prava koja proizlaze iz ove Direktive izvršavaju se ne dovodeći u pitanje ostala prava na koja se potrošač može pozivati prema nacionalnim pravilima koja uređuju ugovornu i neugovornu odgovornost.
               2.   Države članice mogu usvojiti ili zadržati na snazi i strože odredbe, spojive s Ugovorom u području na koje se odnosi ova Direktiva, kako bi zajamčile višu razinu zaštite potrošača.”

         Belgijsko pravo

               12

               U belgijskom pravu Direktiva 1999/44 prenesena je u Građanski zakonik Zakonom o zaštiti potrošača u slučaju prodaje robe široke potrošnje od 1. rujna 2004. (Moniteur belge od 21. rujna 2004., str. 68384.), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2005.

               13

               Članak 1649.c Građanskog zakonika određuje:

                        „1.

                        Prodavatelj je odgovoran potrošaču za bilo kakvo odstupanje koje postoji u trenutku isporuke i koje se pojavi u roku od dvije godine od isporuke robe.
                        […]
                        Iznimno od prvog podstavka, prodavatelj i potrošač za rabljenu robu mogu dogovoriti rok kraći od dvije godine, ali taj rok ne može biti kraći od jedne godine.
                        […]

                        3.

                        Tužba potrošača zastarijeva u roku od jedne godine od dana kada je potrošač utvrdio neusklađenost, pri čemu taj rok ne može isteći prije završetka roka od dvije godine predviđenog u [stavku 1].
                        […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               C. Ferenschild, nizozemski državljanin s boravištem u Belgiji, kupio je 21. rujna 2010. od društva JPC Motor rabljeno vozilo po cijeni od 14000 eura.

               15

               Direction pour l’immatriculation des véhicules (Uprava za registraciju vozila, Belgija) odbila je 22. rujna 2010. registrirati to vozilo jer je u Schengenskom informacijskom sustavu prijavljeno kao ukradeno. Dakle, utvrđena je neusklađenost navedenog vozila.

               16

               Osiguratelj s kojim je C. Ferenschild sklopio ugovor o pravnoj zaštiti tu je neusklađenost 7. listopada 2010. prijavio društvu JPC Motor. Taj je osiguratelj doveo u pitanje prodavateljevu odgovornost zato što je predmetno vozilo imalo skriveni funkcionalni nedostatak pa ga je pozvao da uzme natrag vozilo i vrati iznos plaćene cijene, ne uzimajući u obzir eventualne troškove ili gubitke koji su nastali između trenutka prodaje i trenutka poništenja te prodaje u budućnosti.

               17

               Nakon radnji koje je društvo JPC Motor poduzelo, pokazalo se da nije ukradeno samo vozilo, nego dokumenti vozila, koji su ukradeni kako bi se „prikrilo” slično vozilo lažnog podrijetla u Italiji. Stoga se 7. siječnja 2011. vozilo koje je C. Ferenschild kupio moglo propisno registrirati u Upravi za registraciju vozila.

               18

               Zastupnik C. Ferenschilda naložio je 21. listopada 2011. društvu JPC Motor da naknadi štetu koju je njegova stranka pretrpjela zbog neusklađenosti predmetnog vozila.

               19

               Budući da je društvo JPC Motor osporilo zahtjev za naknadu štete, C. Ferenschild je 12. ožujka 2012. podnio tužbu protiv tog društva pred tribunal de commerce de Mons (Trgovački sud u Monsu, Belgija) radi naknade štete koja mu je nastala zbog neusklađenosti predmetnog vozila. Zatražio je povrat troškova koje je imao zbog unajmljivanja zamjenskog vozila i administrativnih troškova kao i smanjenje cijene zbog manje vrijednosti kupljenog vozila, uvećano za kompenzacijske i sudske kamate od 7. listopada 2010.

               20

               Tribunal de commerce de Mons (Trgovački sud u Monsu) presudom od 9. siječnja 2014. odbio je C. Ferenschildov tužbeni zahtjev.

               21

               C. Ferenschild je 3. travnja 2014. protiv te presude podnio žalbu pred cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu, Belgija).

               22

               Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) presudio je 8. lipnja 2015. da je prodano vozilo neusklađeno u smislu članaka 1649.a i sljedećih Građanskog zakonika, ali da se čini da je pitanje neusklađenosti riješeno nakon registracije tog vozila. Međutim, ex offo je naložio ponovno otvaranje rasprave kako bi se strankama omogućilo da iznesu tvrdnje u vezi sa zastarom tužbe.

               23

               Što se tiče zastare tužbe o kojoj je riječ u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev kao prvo navodi da valja razlikovati „jamstveni rok” od „roka zastare”.

               24

               U tom pogledu s jedne strane pojašnjava da je jamstveni rok predviđen u članku 1649.c stavku 1. Građanskog zakonika dvije godine od isporuke robe. Prema trećem podstavku navedene odredbe, strane ugovora o kupoprodaji sporazumno mogu dogovoriti da se taj jamstveni rok za rabljenu robu skrati na najmanje jednu godinu. U ovom slučaju su se stranke u glavnom postupku koristile tom mogućnošću skraćivanja jamstvenog roka na godinu dana.

               25

               S druge strane, rok zastare predviđen u članku 1649.c stavku 3. Građanskog zakonika je godinu dana od dana kad je potrošač utvrdio neusklađenost, imajući na umu da taj rok ne može isteći prije isteka roka od dvije godine predviđenog u stavku 1. tog članka.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev kao drugo utvrđuje da je u ovom slučaju tužba podnesena 12. ožujka 2012., to jest godinu dana nakon, među ostalim, isporuke predmetnog vozila koja je obavljena 21. rujna 2010. i nakon što je 22. rujna 2010. utvrđena neusklađenosti tog vozila.

               27

               U tom kontekstu se postavlja pitanje tumačenja članka 1649.c stavka 3. Građanskog zakonika u vezi s rokom zastare u situaciji, poput one iz glavnog postupka, u kojoj su strane sporazumnim dogovorom skratile jamstveni rok na godinu dana. Taj sud se konkretnije pita treba li u takvoj situaciji rok od godinu dana koji je predviđen tom odredbom produljiti do isteka jamstvenog roka od dvije godine predviđenog u stavku 1. tog članka.

               28

               U tom pogledu društvo JPC Motor u vezi s ratio legis članka 1649.c stavka 3. Građanskog zakonika, kojime se želi izbjeći da tužba potrošača zastari prije isteka jamstvenog roka, osobito ističe da se produljenje roka zastare do isteka roka od dvije godine ne može opravdati ako je jamstveni rok valjano smanjen na godinu dana. U takvoj situaciji tu odredbu valja tumačiti na način da rok za zastaru tužbe koju potrošač ima pravo podnijeti može isteći prije isteka roka od dvije godine od isporuke rabljene robe.

               29

               C. Ferenschild pak tvrdi da konkretno Direktiva 1999/44, a još konkretnije članak 5. stavak 1. kao i članak 7. stavak 1. drugi podstavak iste, ne dopušta državama članicama da za tužbu potrošača, u vezi s rabljenom robom, propišu rok zastare kraći od dvije godine od isporuke te robe.

               30

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da bi se članak 1649.c stavak 3. Građanskog zakonika mogao tumačiti na način da rok zastare za tužbu potrošača ističe prije isteka roka od dvije godine od isporuke rabljene robe, postavlja se pitanje jesu li odredbe belgijskog prava u skladu s Direktivom 1999/44 i, osobito, s njezinim člankom 5. stavkom 1. kao i člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom.

               31

               U tim je okolnostima cour d'appel de Mons odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe članka [5. stavka 1.] i članka [7. stavka 1. drugog podstavka] Direktive [1999/44] tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava tumačena na način da se njome dozvoljava da za rabljenu robu rok zastare za tužbu potrošača istekne prije završetka roka od dvije godine od isporuke robe koja nije u skladu s ugovorom kada su trgovac i potrošač ugovorili jamstveni rok kraći od dvije godine?”

         O prethodnom pitanju

               32

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 5. stavku 1. i članku 7. stavku 1. drugom podstavku Direktive 1999/44 pravilo države članice kojim se dopušta da je za predmetnu rabljenu robu rok zastare za tužbu potrošača kraći od dvije godine od isporuke robe kada se država članica koristila mogućnošću koju nudi druga od tih odredaba Direktive i kada su prodavatelj i potrošač ugovorili rok prodavateljeve odgovornosti kraći od dvije godine, to jest godinu dana.

               33

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, valja na prvom mjestu podsjetiti da članak 5. Direktive 1999/44 naslovljen „Rokovi” u svojem stavku 1. predviđa da treba razlikovati dvije vrste rokova koji imaju različit cilj.

               34

               S jedne strane, riječ je o roku iz članka 5. stavka 1. prve rečenice te direktive, to jest o roku prodavateljeve odgovornosti koji se odnosi na razdoblje tijekom kojeg je prema članku 3. navedene direktive prodavatelj odgovoran za neusklađenost predmetne robe koja se pojavi i, stoga, nastaju prava koja potonji članak propisuje u korist potrošača. Taj rok prodavateljeve odgovornosti načelno je dvije godine od isporuke robe.

               35

               S druge strane, rok na koji se odnosi članak 5. stavak 1. druga rečenica navedene direktive rok je zastare koji odgovara razdoblju tijekom kojeg potrošač može stvarno ostvarivati prava, koja su nastala s obzirom na prodavatelja unutar razdoblja njegove odgovornosti.

               36

               Na drugom mjestu, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 52. svojeg mišljenja, iako se člankom 5. stavkom 1. Direktive 1999/44 propisuje uvođenje roka prodavateljeve odgovornosti, koji je načelno najmanje dvije godine od isporuke robe, njime se nacionalnim zakonodavstvima prepušta da odluče o uvođenju roka zastare za tužbu potrošača.

               37

               Međutim, iz teksta članka 5. stavka 1. druge rečenice te direktive, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 17., proizlazi da, s obzirom na to da je u nacionalno pravo uveden rok zastare, taj rok ne može isteći tijekom dvije godine od isporuke predmetne robe i to bez obzira na to što na temelju tog nacionalnog prava navedeni rok počinje teći tek od isporuke navedene robe.

               38

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Direktiva 1999/44, kako bi osigurala minimalnu ujednačenu zaštitu potrošača u okviru unutarnjeg tržišta, u skladu s, među ostalim, njezinim člankom 1. stavkom 1., uvela na temelju njezina članka 5. stavka 1. dva različita roka, to jest rok prodavateljeve odgovornosti i rok zastare. Oba ta roka traju, načelno, obvezno minimalno dvije godine od isporuke predmetne robe.

               39

               Člankom 7. stavkom 1. prvim podstavkom te direktive u vezi s njezinom uvodnom izjavom 7. potvrđuje se obvezujuća narav tog načelnog minimalnog trajanja, s obzirom na to da stranke na temelju te odredbe ne mogu načelno dogovorno odstupiti, na što moraju paziti države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2015., Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 55.).

               40

               Na trećem mjestu, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 53. svojeg mišljenja, sami tekst članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 daje zaključiti da između trajanja roka prodavateljeve odgovornosti i eventualnog roka zastare ne postoji veza. Naime, članak 5. stavak 1. druga rečenica te direktive ne upućuje na prvu rečenicu te odredbe. Dakle, za razliku od onog što posebice tvrdi belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima, navedena odredba ne čini trajanje eventualnog roka zastare ovisnim o roku prodavateljeve odgovornosti.

               41

               Uzimajući u obzir prethodne elemente, valja s jedne strane utvrditi da je rok zastare od minimalno dvije godine od isporuke robe bitan element zaštite potrošača zajamčene Direktivom 1999/44 i, s druge strane, da trajanje tog roka ne ovisi o trajanju roka prodavateljeve odgovornosti.

               42

               Na četvrtom mjestu valja smatrati da se drukčije tumačenje ne može opravdati člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom navedene direktive prema kojem države članice mogu propisati da u slučaju rabljene robe prodavatelj i potrošač mogu u vezi s prodavateljevom odgovornošću ugovoriti kraći rok od onog predviđenog u članku 5. stavku 1. iste direktive, pri čemu taj rok ne može biti kraći od godine dana.

               43

               U tom pogledu valja kao prvo zaključiti da članak 7. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/44 ne predviđa rok zastare, nego samo rok prodavateljeve odgovornosti, kakav je naveden člankom 5. stavkom 1. prvom rečenicom te direktive. Naime, različite jezične verzije navedene direktive i, osobito, španjolska, engleska, francuska i talijanska jezična verzija upućuju u njezinu članku 7. stavku 1. drugom podstavku na „odgovornost trgovca”.

               44

               Usto, u njemačkoj je jezičnoj verziji članak 7. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/44 u tom pogledu još izričitiji. Naime, iako ta odredba u svojoj prvoj rečenici predviđa mogućnost da se u pogledu rabljene robe ograniči razdoblje tijekom kojeg je prodavatelj odgovoran u skladu s člankom 5. stavkom 1. te direktive (der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen), u njezinoj drugoj rečenici detaljno se navodi da se ta mogućnost odnosi na rok prodavateljeve odgovornosti (diese kürzere Haftungsdauer).

               45

               Štoviše, takvo tumačenje potvrđuje i uvodna izjava 16. navedene direktive, time što spominje da za rabljenu robu države članice mogu omogućiti strankama ugovaranje kraćih „razdoblja odgovornosti”.

               46

               Kao drugo, valja podsjetiti, kao što je već pojašnjeno u točki 39. ove presude, da je rok prodavateljeve odgovornosti od dvije godine od isporuke robe, kakav je predviđen člankom 5. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 1999/44 obvezujući rok od kojeg ugovorne strane načelno ne mogu odstupiti. Stoga, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 74. i 75. svojeg mišljenja, članak 7. stavak 1. drugi podstavak, koji državama članicama dopušta da, u slučaju rabljene robe, predvide da stranke mogu dogovoriti kraći rok prodavateljeve odgovornosti, od minimalno godinu dana, iznimna je odredba koju valja usko tumačiti (vidjeti analogijom presudu od 1. ožujka 2012., González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Dakle, mogućnost država članica da, u slučajevima rabljene robe, predvide da stranke mogu ograničiti trajanje roka prodavateljeve odgovornosti na godinu dana od isporuke robe ne znači da države članice mogu također predvidjeti da stranke mogu ograničiti trajanje roka zastare iz članka 5. stavka 1. druge rečenice navedene direktive.

               48

               Na posljednjem mjestu, valja podsjetiti da države članice moraju poštovati minimalnu razinu zaštite predviđenu Direktivom 1999/44. Tako, iako u skladu s člankom 8. stavkom 2. te direktive u vezi s njezinom uvodnom izjavom 24. one u području uređenom navedenom direktivom mogu donijeti ili održati na snazi strože odredbe kako bi se osigurala i viša razina zaštite potrošača, one ne smiju nanijeti štetu jamstvima koja predviđa zakonodavac Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2008., Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, t. 36.).

               49

               Nacionalno pravilo kao što je ono o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje dopušta ograničavanje roka prodavateljeve odgovornosti na godinu dana, podrazumijeva skraćivanje roka zastare na koji ima pravo potrošač, smanjilo bi razinu zaštite potonjeg i nanijelo štetu jamstvima koja ima na temelju Direktive 1999/44. Naime, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 93. svojeg mišljenja, time bi potrošaču bila uskraćena sva pravna sredstva čak i prije isteka razdoblja od dvije godine od isporuke robe, razdoblja koje mu je pak zajamčeno u skladu s člankom 5. stavkom 1. drugom rečenicom te direktive.

               50

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 1. i članak 7. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da im se protivi pravilo države članice kojim se dopušta da je za predmetnu rabljenu robu rok zastare za tužbu potrošača kraći od dvije godine od isporuke robe kada se država članica koristila mogućnošću koju nudi druga od tih odredaba Direktive i kada su prodavatelj i potrošač ugovorili rok prodavateljeve odgovornosti kraći od dvije godine, to jest godinu dana.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. stavak 1. i članak 7. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu treba tumačiti na način da im se ne protivi pravilo države članice kojim se dopušta da je za predmetnu rabljenu robu rok zastare za tužbu potrošača kraći od dvije godine od isporuke robe kada se navedena država članica koristila mogućnošću koju nudi druga od tih odredaba Direktive i kada su prodavatelj i potrošač ugovorili rok prodavateljeve odgovornosti kraći od dvije godine, to jest godinu dana.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 16. svibnja 2017.#Airhole Facemasks, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT – Zla vjera – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Ovlast preinačavanja.#Predmet T-107/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      16. svibnja 2017. (
            1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Figurativni žig Europske unije AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT — Zla vjera — Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Ovlast preinačavanja“
      U predmetu T‑107/16,

         Airhole Facemasks, Inc., sa sjedištem u Vancouveru (Kanada), koji zastupaju S. Barker, solicitor, i A. Michaels, barrister,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa D. Hanf, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a bila je:

         sindustrysurf, SL, sa sjedištem u Trapagaranu (Španjolska),
      povodom tužbe protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 18. siječnja 2016. (predmet R 2547/2014‑4) koja se odnosi na postupak proglašavanja žiga ništavim između društava Airhole Facemasks i sindustrysurf,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, F. Schalin i M. J. Costeira (izvjestiteljica), suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 18. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 8. lipnja 2016.,
      nakon rasprave održane 25. siječnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 1. srpnja 2010. sindustrysurf, SL podnio je prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za čiju je registraciju podnesena prijava sljedeći je crno‑bijeli figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju u razrede 25. i 28. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od tih razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 25.: „Termička odjeća”

                        —

                        razred 28.: „Igre, igračke; gimnastički i sportski predmeti koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; ukrasi za božićna drvca”.

               4

               Sporni žig registriran je kao žig Europske unije 28. listopada 2010. pod brojem 9215427 za sve gore spomenute proizvode.

               5

               Tužitelj Airhole Facemasks, Inc 26. srpnja 2013. podnio je EUIPO‑u zahtjev za proglašavanje tog žiga ništavim za sve proizvode za koje je bio registriran. Razlozi za ništavost izneseni u prilog tom zahtjevu bili su oni predviđeni člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 3. i člankom 52. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe.

               6

               Kao prvo, tužitelj je u bitnome naveo da je sindustrysurf registrirao sporni žig na svoje ime, bez njegova dopuštenja, s obzirom na to da je ono dano samo za podnošenje prijave za registraciju na ime tužitelja. Usto, sindustrysurf je, u svojstvu tužiteljeva trgovačkog zastupnika ili predstavnika, bio vezan općom obvezom lojalnosti prema njemu i njegovim poslovnim interesima te stoga nikako nije mogao opravdati registraciju spornog žiga na svoje ime. Kao drugo, tužitelj ističe da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga na svoje ime postupao u zloj vjeri.

               7

               Odlukom od 30. srpnja 2014., Odjel za poništaje proglasio je sporni žig ništavim u cijelosti te je naložio sindustrysurfu snošenje troškova. Posebice, Odjel za poništaje zaključio je da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga postupao u zloj vjeri.

               8

               Sindustrysurf je 29. rujna 2014. podnio EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.

               9

               Odlukom od 18. siječnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a usvojilo je žalbu i ukinulo je odluku Odjela za poništaje. Kao prvo, žalbeno vijeće smatralo je da se, s obzirom na to da nisu bili ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, zahtjev za proglašavanje žiga ništavim na temelju članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 ne može prihvatiti. Naime, vijeće je s jedne strane smatralo da ne postoji ni jedan dokaz da među strankama postoji odnos „trgovački zastupnik–nalogodavac”, s obzirom na to da tužitelj nije objasnio kako se na temelju sporazuma o distribuciji koji je 2009., prije njegova osnivanja, sklopljen između društava Endeavor Snowboards Inc. i sindustrysurf (u daljnjem tekstu: sporazum o distribuciji) može dokazati postojanje takvog odnosa. Nadalje, navedeni sporazum nije sadržavao nikakvo upućivanje na sporni žig. S druge strane, ničim nije dokazano da tužitelj nije dopustio podnošenje prijave za registraciju spornog žiga. Kao drugo, žalbeno je vijeće smatralo da se ni zahtjev za proglašavanje žiga ništavim koji se temeljio na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 ne može prihvatiti, s obzirom na to da u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga ništa u postupanju sindustrysurfa nije ukazivalo na to da on postupa u zloj vjeri. Naime, kao prvo, žalbeno je vijeće smatralo da je prijava za registraciju spornog žiga podnesena uz tužiteljevo dopuštenje. Kao drugo, činjenica da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga znao da tužitelj i drugi distributeri već upotrebljavaju spomenuti žig nije sama po sebi dovoljna za utvrđenje da postoji zla vjera. Kao treće, ničim se nije dokazalo da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju spornog žiga u svoje ime u namjeri da ga upotrijebi protiv tužitelja.

         Zahtjevi stranaka

               10

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        kao glavni zahtjev, preinači pobijanu odluku i proglasi sporni žig ništavim;

                        —

                        podredno, poništi pobijanu odluku;

                        —

                        sindustrysurfu naloži snošenje troškova koji su nastali povodom ove tužbe, postupka pred žalbenim vijećem i Odjelom za poništaje.

               11

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        kao glavni zahtjev, odbije tužbu i naloži tužitelju snošenje troškova;

                        —

                        podredno, poništi pobijanu odluku i naloži mu snošenje vlastitih troškova.

         Pravo

               12

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe pet tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju žalbenog vijeća da u sporazumu o distribuciji ne postoji upućivanje na „znak Airhole”. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Treći tužbeni razlog temelji se na pogrešci žalbenog vijeća koja se tiče naravi odnosa koji postoji među strankama. Četvrti tužbeni razlog temelji se na pogrešci žalbenog vijeća koja se tiče dosega tužiteljeva dopuštenja u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga. Peti tužbeni razlog temelji se na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               13

               Opći sud smatra svrhovitim da se pet tužbenih razloga koje je tužitelj istaknuo objedini u dva tužbena razloga, s obzirom na to da se prva četiri istaknuta tužbena razloga odnose na povredu članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 3. navedene uredbe. Stoga, prvi tužbeni razlog temeljit će se na povredi članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Drugi tužbeni razlog temeljit će se na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               14

               Nadalje, svaki od razloga za proglašavanje žiga ništavim koje je žalbeno vijeće prihvatilo u pobijanoj odluci i koje je tužitelj istaknuo u svojoj tužbi dovoljan je za proglašavanje spornog žiga ništavim. U tom kontekstu, najprije će se ispitati drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i, ako to bude potrebno, prvi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

            Drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe 207/2009

               15

               Tužitelj u bitnome ističe da je žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke pogrešno smatralo da sama činjenica da je sindustrysurf znao da su tužitelj i drugi distributeri već upotrebljavali sporni žig unutar Europske unije nije dovoljna kako bi se utvrdila njegova zla vjera. Usto, žalbeno vijeće smatra da se ničim nije dokazalo da je sindustrysurf namjeravao upotrijebiti sporni žig protiv tužitelja. Međutim, sindustrysurf je zahtijevajući registraciju spornog žiga postupao na način kojim krši svoje ugovorne obveze. Iz navedenog se stoga može zaključiti da je njegova namjera bila neosnovano steći tužiteljevo dobro. On je stoga postupio na način kojim se ne poštuju opće prihvaćena pravna pravila poslovne prakse i koji ne poštuje načela etičnog postupanja ili poštene poslovne prakse. Prijava žiga Europske unije je stoga podnesena u zloj vjeri.

               16

               EUIPO u bitnome ističe da bi – ako bi Opći sud, kao što je to učinilo žalbeno vijeće, zaključio da je prijavu za registraciju spornog žiga sindustrysurf podnio u svoje ime uz tužiteljevo dopuštenje – svaki rizik postojanja zle vjere bio isključen. Stoga smatra da bi tužbu za poništenje, koja se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, trebalo odbiti. S druge strane, ako Opći sud zaključi da je prijavu za registraciju spornog žiga sindustrysurf podnio u svoje ime, bez tužiteljeva dopuštenja, pobijanu odluku trebat će poništiti.

               17

               Najprije treba podsjetiti da se sustav žiga Europske unije temelji na načelu koje je propisano člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, prema kojemu isključivo pravo pripada prvom podnositelju prijave. U skladu s tim načelom žig je moguće registrirati kao žig Europske unije samo ukoliko to ne sprečava raniji žig, bilo da je riječ, među ostalim, o žigu Europske unije, žigu registriranom u kojoj od država članica ili u Uredu za intelektualno vlasništvo Beneluksa, o žigu registriranom u skladu s međunarodnim sporazumima s učinkom u državi članici ili o žigu registriranom u skladu s međunarodnim sporazumima s učinkom u Europskoj uniji. S druge strane, ne dovodeći u pitanje moguću primjenu članka 8. stavka 4. Uredbe 207/2009, sama uporaba neregistriranog znaka od strane trećih osoba nije prepreka za registraciju istog ili sličnog žiga kao žiga Europske unije za istovjetne ili slične proizvode ili usluge (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., Gugler France/OHIM – Gugler (GUGLER), T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 70. i navedenu sudsku praksu).

               18

               Primjena ovog načela posebno je utanačena člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, prema kojoj se žig Europske unije proglašava ništavim na zahtjev podnesen EUIPO‑u ili na temelju protutužbe podnesene u postupku zbog povrede kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave žiga. Kad se podnositelj zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim poziva na taj razlog, on mora dokazati okolnosti koje dovode do zaključka da je nositelj žiga Europske unije postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave za registraciju potonjeg žiga (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 71. i navedenu sudsku praksu).

               19

               Pojam „zla vjera” iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 nije ni na koji način definiran, ograničen pa čak ni opisan u zakonodavstvu (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 72. i navedenu sudsku praksu).

               20

               U tom pogledu, valja istaknuti da je Sud u svojoj presudi od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 53.) dao više pojašnjenja o načinu na koji treba tumačiti pojam zle vjere iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Tako, u svrhu ocjenjivanja postojanja zle vjere podnositelja prijave žiga, u smislu navedene odredbe, valja uzeti u obzir sve bitne čimbenike vezane za konkretan slučaj koji su postojali u trenutku podnošenja prijave za registraciju znaka kao žiga Europske unije a osobito činjenice da, kao prvo, podnositelj prijave zna ili treba znati da se treća osoba u najmanje jednoj državi članici koristi istovjetnim ili sličnim znakom za istovjetan ili sličan proizvod ili uslugu koji bi mogao stvoriti zabludu u pogledu znaka za koji se traži registracija; kao drugo, namjeru podnositelja zahtjeva da spriječi te treće osobe da se nastave koristiti tim znakom; i kao treće, stupanj pravne zaštite koji znak trećih i znak za koji je podnesena prijava za registraciju uživaju (presuda od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljena, EU:T:2016:44, t. 73. i 74.).

               21

               S obzirom na to, iz teksta presude Suda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 53.) proizlazi da su čimbenici koji su u njoj nabrojani samo ilustrativni primjeri izdvojeni iz niza elemenata koji mogu biti uzeti u obzir pri odlučivanju o eventualnom postojanju zle vjere podnositelja prijave u trenutku podnošenja prijave za registraciju žiga (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 75. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Stoga valja navesti da se, u okviru sveobuhvatne analize izvršene u skladu s člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, može također uzeti u obzir podrijetlo osporavanog znaka i njegovu upotrebu od njegova nastanka, poslovnu logiku u koju se uklopilo podnošenje prijave za registraciju znaka kao žiga Europske unije, kao i vremenski slijed događaja koji su obilježili navedeno podnošenje prijave (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 76. i navedenu sudsku praksu).

               23

               S obzirom na te navode valja ispitati je li žalbeno vijeće u pobijanoj odluci pogrešno smatralo da se zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, koji se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, ne može prihvatiti, s obzirom na to da u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga ništa u postupanju sindustrysurfa nije ukazivalo na to da on postupa u zloj vjeri. Preciznije, kao prvo, žalbeno vijeće smatralo je da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju spornog žiga u svoje ime uz tužiteljevo dopuštenje. Naime, korespondencija koju su razmijenile stranke prije i nakon podnošenja prijave za registraciju žiga potvrđivala je to da je tužitelj u trenutku podnošenja prijave smatrao da je sindustrysurf odgovoran za zaštitu spornog žiga. Kao drugo, činjenica da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga znao da su ga tužitelj i drugi distributeri već upotrebljavali sama po sebi nije dovoljna za utvrđenje da postoji zla vjera. Kao treće, ničim se nije dokazalo da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju spornog žiga u svoje ime s namjerom da ga upotrijebi protiv tužitelja.

               24

               U tom pogledu, valja istaknuti da među strankama u postupku pred EUIPO‑om nije sporno da je prijavu za registraciju spornog žiga podnio sindustrysurf na zahtjev tužitelja. S druge strane, stranke nisu suglasne kad je riječ o pitanju je li taj zahtjev, koji je izražen u korespondenciji od 22. lipnja 2010. između Maxa Jenkea, predsjednika društva Endeavor Design Inc., predsjednika‑generalnog direktora tužitelja i direktora društva Endeavor Snowboards te Ikera Gomeza, direktora društva sindustrysurf, obuhvaćao i podnošenje prijave za registraciju tog žiga na ime društva sindustrysurf, a ne na ime tužitelja.

               25

               Međutim, valja naglasiti da, suprotno onomu što u pobijanoj odluci tvrdi žalbeno vijeće, ništa u korespondenciji koja je prethodila podnošenju prijave za registraciju spornog žiga ne upućuje na pretpostavku da je tužitelj jasno, precizno i bezuvjetno pristao na to da se ta prijava podnese za registraciju žiga na ime sindustrysurfa (vidjeti analogijom presudu od 29. studenoga 2012., Adamowski/OHIM – Fagumit (FAGUMIT), T‑537/10 i T‑538/10, EU:T:2012:634, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Naime, kao prvo, korespondencija koja je prethodila podnošenju prijave za registraciju potvrđuje samo da je prijava za registraciju spornog žiga podnesena na zahtjev tužitelja. U njoj se nigdje ne spominje pristanak tužitelja da se sporni žig registrira na ime sindustrysurfa. Nadalje, iz rečenice „za sada nastavljamo s Airholeom” ne može se zaključiti da je postojao tužiteljev jasan, precizan i bezuvjetan pristanak da se on registrira na ime sindustrysurfa.

               27

               Usto, ta korespondencija više dokazuje tužiteljevu namjeru da se prijava podnese za registraciju spornog žiga na njegovo ime. Naime, iz nje je razvidno, s jedne strane, da inicijativa i odluka da se podnese prijava za registraciju dolazi samo od tužitelja i, s druge strane, da je on namjeravao snositi troškove registracije.

               28

               Kao drugo, suprotno zaključku žalbenog vijeća, korespondencija koja je slijedila nakon podnošenja prijave za registraciju samo potvrđuje ocjenu prema kojoj je tužiteljevo dopuštenje bilo ograničeno isključivo na podnošenje prijave za registraciju spornog žiga. Naime, kada je doznao za registraciju tog žiga, tužitelj je od sindustrysurfa izravno zatražio njegov prijenos, što se potonji obvezao učiniti bez odlaganja. U tim okolnostima nije važno to što je tužitelju trebalo gotovo godinu dana da dozna da je sporni žig bio registriran na ime sindustrysurfa, jer, u svakom slučaju, on na to nije pristao.

               29

               Usto, kako to osnovano ističe tužitelj, i žalbeno je vijeće njegovo dopuštenje trebalo ocijeniti s obzirom na objektivne okolnosti konkretnog slučaja.

               30

               U tom pogledu, valja naglasiti, s jedne strane, da je sporni žig bio istovjetan žigu koji su u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi od 2006. upotrebljavali, među ostalim, tužiteljevo društvo majka Endeavor Design i tužiteljevo društvo kći Endeavor Snowboards i, s druge strane, da su proizvodi za koje je on registriran bili istovjetni ili usko vezani uz proizvode koje je taj žig pokrivao.

               31

               Kao drugo, žig koji se spominje u gornjoj točki 30. je u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi na tužiteljevo ime registriran prije podnošenja prijave za registraciju spornog žiga.

               32

               Kao treće, sindustrysurf je na temelju sporazuma o distribuciji bio isključivi distributer proizvoda koje je osmislio i proizveo Endeavor Snowboards, pod registriranim žigovima Airhole Ninja Masks i Endeavor Snowboards, za Belgiju, Njemačku, Španjolsku, Francusku, Italiju, Luksemburg i Nizozemsku.

               33

               Kao četvrto, u sporazumu o distribuciji navedeno je da je glavni zadatak distributera bio skladištenje, prodaja i održavanje različitih proizvoda za snowboard. U članku 11. tog sporazuma, koji se odnosi na uporabu imenâ i žigova, bilo je između ostalog predviđeno da distributer u svrhu prodaje ili promicanja ne smije upotrebljavati nikakav logo, nikakvo oglašavanje ili nikakav žig koji pripada Endeavoru, bez njegova izričitog i pisanog dopuštenja.

               34

               Kao peto, sporazum o distribuciji je još uvijek bio na snazi u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga i zahtjeva za njegov prijenos na društvo majku.

               35

               Iz toga slijedi da se podnošenje prijave za registraciju spornog žiga moglo lako shvatiti tako da se uklapa u tužiteljevu poslovnu logiku čiji je cilj bio proširenje zaštite njegova žiga na područje Unije.

               36

               Stoga je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju na svoje ime uz tužiteljevo dopuštenje.

               37

               Nadalje, valja utvrditi da je sindustrysurf, podnijevši prijavu za registraciju spornog žiga na svoje ime, namjeravao prisvojiti tužiteljeva prava.

               38

               Naime, prije svega, sindustrysurf se nije mogao pozvati na to da je ranije stekao sporni žig. Utvrđeno je da su ga u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi od 2006. upotrebljavali tužiteljevo društvo majka i tužiteljevo društvo kći te da je on za navedene zemlje bio registriran na tužiteljevo ime prije spornog žiga.

               39

               Nadalje, sindustrysurf je na temelju sporazuma o distribuciji bio u potpunosti obaviješten o postojanju istovjetnog žiga i o tome da su ga tužiteljevo društvo majka i tužiteljevo društvo kći upotrebljavali u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga.

               40

               Naposljetku, sindustrysurfova prava distribucije su na temelju sporazuma o distribuciji bila materijalno i teritorijalno strogo uređena. Naime, s jedne strane, distributerov glavni zadatak bio je skladištenje, prodaja i održavanje različitih proizvoda za snowboard. Nadalje, sindustrysurf u svrhu prodaje ili promicanja nije smio upotrebljavati nikakav logo, nikakvo oglašavanje i nikakav žig koji pripada Endeavoru, bez njegova izričitog dopuštenja. S druge strane, njegova prava distribucije bila su ograničena na samo šest država Unije. Kao što je to navelo žalbeno vijeće u točki 16. pobijane odluke, sporni je žig, u trenutku potpisivanja sporazuma o distribuciji, već upotrebljavao Endeavorov distributer u Ujedinjenoj Kraljevini.

               41

               Usto, valja dodati da postupanje sindustrysurfa nakon podnošenja prijave za registraciju spornog žiga potkrjepljuje utvrđenje da je on namjeravao prisvojiti tužiteljeva prava. Naime, kao prvo, iz elemenata spisa proizlazi da sindustrysurf nije obavijestio tužitelja ni o podnošenju prijave za registraciju spornog žiga ni o njegovoj registraciji na svoje ime. Za tu je informaciju tužitelj doznao tek kad se raspitivao o zaštiti navedenog žiga. Kao drugo, sindustrysurf se izrijekom obvezao, u korespondenciji koja je uslijedila nakon podnošenja prijave za registraciju spornog žiga, provesti taj prijenos, što nikada nije učinio. Kao treće, sindustrysurf je nekoliko tjedana nakon pogoršanja odnosa s tužiteljem, potonjeg i druge distributere njegovih proizvoda u Uniji opomenuo da prestanu upotrebljavati sporni žig, pod prijetnjom pokretanja postupka zbog povrede.

               42

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti, nakon sveobuhvatne ocjene kojom su u obzir uzeti svi relevantni čimbenici, da sindustrysurf nije niti jednim legitimnim razlogom opravdao podnošenje prijave za registraciju spornog žiga na svoje ime i da je stoga žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da ne postoji njegova zla vjera.

               43

               Iz toga slijedi da se ovaj tužbeni razlog mora prihvatiti.

               44

               Budući da je povreda članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 dovoljna za poništenje pobijane odluke, nije potrebno ispitati prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

            Zahtjev za preinačavanje pobijane odluke

               45

               Valja podsjetiti da ovlast preinačavanja koju Opći sud ima na temelju članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 njemu ne daje ovlast da ocijeni ono o čemu žalbeno vijeće još nije zauzelo stajalište. Prema tome, izvršavanje ovlasti preinačavanja u načelu treba biti ograničeno na slučajeve u kojima Opći sud, nakon provedenog nadzora ocjene koju je dalo navedeno vijeće, može na temelju utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata odrediti odluku koju je žalbeno vijeće bilo dužno donijeti (presuda Suda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 72.; vidjeti, također, presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 100. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Naime, zahtjev za preinačavanje ne sastoji se od toga da se od Općeg suda zatraži da EUIPO‑u naloži bilo kakvu obvezu činjenja ili nečinjenja, što bi predstavljalo nalog upućen potonjem. Suprotno tomu, on se sastoji od toga da Opći sud odluči, na isti način kao i žalbeno vijeće, treba li sporni žig proglasiti ništavim sukladno članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 98. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Takva odluka spada u mjere koje Opći sud načelno može donijeti na temelju svoje ovlasti preinačavanja odluke (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER, T‑674/13, neobjavljenu, EU:T:2016:44, t. 98. i navedenu sudsku praksu).

               48

               U predmetnom slučaju, valja istaknuti da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci zauzelo stajalište o ocjeni zle vjere (t. 22. do 27. pobijane odluke), tako da Opći sud ima ovlast preinačavanja navedene odluke u odnosu na to pitanje.

               49

               Međutim, iz navoda izloženih u gornjim točkama 26. do 44. proizlazi da je žalbeno vijeće bilo dužno utvrditi, kao što je to učinio Odjel za poništaje, postojanje zle vjere sindustrysurfa u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga. Stoga, s obzirom na sve gornje navode, valja navesti da su uvjeti za izvršavanje ovlasti preinačavanja Općeg suda ispunjeni.

               50

               Slijedom toga valja preinakom pobijane odluke odbiti žalbu koju je sindustrysurf podnio protiv odluke Odjela za poništaje koji je sporni žig proglasio ništavim.

         Troškovi

               51

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               52

               U ovom slučaju, EUIPO nije uspio u postupku, ali tužitelj nije zatražio da mu se naloži snošenje troškova. Valja stoga odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove. Usto, budući da sindustrysurf nije stranka u ovom postupku, tužiteljev zahtjev kojim traži da mu se naloži snošenje troškova ovog postupka može se samo odbiti.

               53

               Tužitelj je također zahtijevao da se sindustrysurfu naloži snošenje troškova koji su nastali u postupku pred žalbenim vijećem i pred Odjelom za poništaje. U tom pogledu treba podsjetiti da se, u skladu s člankom 190. stavkom 2. Poslovnika, nužni troškovi koji su strankama nastali u postupku pred žalbenim vijećem smatraju troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. Isto međutim ne vrijedi za troškove nastale u svrhu postupka pred Odjelom za poništaje. Stoga je tužiteljev zahtjev koji se odnosi na troškove nastale u postupku pred Odjelom za poništaje, koji nisu troškovi čiju je naknadu moguće tražiti, nedopušten. U odnosu na zahtjev kojim se traži da se sindustrysurfu naloži snošenje troškova postupka pred žalbenim vijećem, potonjem valja naložiti da naknadi troškove koji su tužitelju nastali u postupku pred žalbenim vijećem.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se i preinačuje odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 18. siječnja 2016. (predmet R 2547/2014‑4) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između društava Airhole Facemasks, Inc. i sindustrysurf, SL, na način da se odbija žalba koju je sindustrysurf podnio EUIPO‑u protiv odluke Odjela za poništaje od 30. srpnja 2014.

                           2.

                           Airhole Facemasks i EUIPO snosit će vlastite troškove nastale u postupku pred Općim sudom.

                           3.

                           Društvu Sindustrysurfu nalaže se snošenje troškova koji su društvu Airhole Facemasks nastali u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a.

                           4.

                           Tužba se u preostalom dijelu odbija.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. svibnja 2017.
                     Potpisi

            (
            1
         )	* Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. lipanj 05.#Europska komisija protiv Électricité de France (EDF).#Predmet C-124/10 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 11. ožujka 1999. # Siderúrgica Aristrain Madrid SL protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-156/94.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2. listopada 2014.#X protiv Voorzitter van het managementteam van het onderdeel Belastingdienst/Z van de rijksbelastingdienst.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof ’s-Hertogenbosch.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/96/EZ – Oporezivanje energenata i električne energije – Članak 2. stavak 4. točka (b) – Energenti koji imaju dvojno korištenje – Pojam.#Predmet C‑426/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑426/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Gerechtshof 's-Hertogenbosch (Nizozemska), odlukom od 14. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 18. rujna 2012., u postupku
            X
            protiv
            Voorzitter van het managementteam van het onderdeel Belastingdienst/Z van de rijksbelastingdienst ,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj), J. Malenovský, A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. prosinca 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za X, F. Suwandy i W. de Wit, belastingadviseurs ,
            – za nizozemsku vladu, M. Noort, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, W. Mölls i W. Roels, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. svibnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/74/EZ od 29. travnja 2004. (SL L 157, str. 87., ispravak u SL L 195, str. 26., u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/96).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između X, pravne osobe, i Voorzitter van het managementteam van het onderdeel Belastingdienst/Z van de rijksbelastingdienst (šef rukovodne skupine odjela „porezna služba/Z“ nacionalne porezne uprave, u daljnjem tekstu: inspektor) u vezi s povratom poreza na goriva za ogrjev ubranog za ugljen dostavljen za potrebe X-ove djelatnosti proizvodnje šećera.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U skladu s uvodnim izjavama 3., 4., 6., 7., i 22. Direktive 2003/96:
            „(3) Pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta i ostvarivanje ciljeva ostalih politika [Europske unije] zahtijeva da se na razini [Unije] utvrde najniže razine oporezivanja većine energenata, uključujući električnu energiju, prirodni plin i ugljen.
            (4) Značajne razlike u oporezivanju energije, koje države članice primjenjuju na nacionalnoj razini, mogle bi se pokazati štetnima za pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta.
            [...]
            (6) U skladu s člankom 6. Ugovora, u definiciju i provedbu ostalih politika [Unije] moraju se uključiti kriteriji zaštite okoliša.
            (7) Kao potpisnik Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama, Zajednica je ratificirala Protokol iz Kyota. Oporezivanje energenata i, prema potrebi, električne energije jedan je od instrumenata na raspolaganju za postizanje ciljeva Protokola iz Kyota.
            [...]
            (22) 	Energenti bi trebali u osnovi biti podložni općem sustavu Zajednice kad se koriste kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo. U tom smislu u prirodi je i logici poreznog sustava da se iz područja primjene općega sustava izuzmu energenti koji imaju dvostruku uporabu, oni koji se ne koriste kao pogonsko gorivo i loživa ulja [gorivo za ogrjev], kao i oni u mineraloškim procesima. Električna energija koja se koristi na slične načine trebala bi se tretirati na isti način.“
            4. U članku 2. te direktive navodi se:
            „1. Za potrebe ove Direktive, pojam ,energenti’ primjenjuje se na proizvode koji su:
            (a) obuhvaćeni oznakama […] 1507 do 1518 [kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. lipnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 254/2000 od 31. siječnja 2000. (SL L 28, str. 16., u daljnjem tekstu: KN) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 216.)] ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo;
            (b) obuhvaćeni oznakama KN 2701, 2702 i 2704 do 2715;
            [...]
            3. Kad su namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju ili se koriste kao pogonsko gorivo ili gorivo za ogrjev, energenti, osim onih za koje je razina poreza određena u ovoj Direktivi, oporezivat će se prema načinu korištenja, po istoj stopi poreza kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo.
            Osim proizvoda podložnih naplati poreza koji su navedeni u stavku 1., svi će se proizvodi namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju, koji se koriste kao pogonsko gorivo ili kao aditiv ili punilo u pogonskim gorivima, oporezivati po stopi za ekvivalentno pogonsko gorivo.
            Osim proizvoda podložnih naplati poreza koji su navedeni u stavku 1., svi će se ostali ugljikovodici, osim treseta, koji su namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju ili se koriste za grijanje, oporezivati po stopi za istovrijedni energent.
            4. Ova se Direktiva ne primjenjuje na:
            (a) oporezivanje obujma proizvodnje topline ili oporezivanje proizvoda koji su obuhvaćeni oznakama KN 4401 i 4402;
            (b) sljedeće uporabe energenata ili električne energije:
            – energenti koji se koriste za druge potrebe [namjene], osim kao pogonska goriva ili gorivo za ogrjev,
            – dvojno korištenje energenata.
            Energent ima dvojno korištenje ako se upotrebljava kao loživo ulje [gorivo za ogrjev] i za druge namjene, osim kao pogonsko gorivo ili loživo ulje [gorivo za ogrjev]. Uporaba energenata za kemijske redukcije i u elektrolitskim i metalurgijskim procesima smatra se dvojnim korištenjem,
            – električna energija, koja se prvenstveno koristi u svrhu kemijske redukcije i u elektrolitičkim i metalurgijskim procesima.
            [...]“.
            Nizozemsko pravo
            5. Člankom 20. Zakona o uvođenju poreza za zaštitu okoliša (Wet houdende vaststelling van de Wet belastingen op milieugrondslag) od 23. prosinca 1994. (Stb. 1994., br. 923), u verziji koja je primjenjiva na činjenice iz glavnog postupka, koji je posljednji put izmijenjen Zakonom o izmjeni određenih poreznih zakona i određenih drugih zakona (Wet houdende wijziging van enkele belastingwetten en enige andere wetten) od 14. studenoga 2006. (Stb. 2006, br. 682, u daljnjem tekstu: Wbm), bilo je propisano:
            „U svrhu primjene ovog poglavlja i odredaba koje se temelje na njemu primjenjuju se sljedeće definicije:
            (a) ugljen: proizvodi obuhvaćeni oznakama KN 2701, 2702 i 2704;
            [...]
            (e) dvojno korištenje: korištenje ugljena kao goriva za ogrjev i u druge svrhe, osim kao pogonsko gorivo i gorivo za ogrjev.“
            6. Članak 21. Wbm-a glasio je kako slijedi:
            „1. ,Porez na gorivo za ogrjev’ označava porez koji se ubire na ugljen.
            2. Porez se ubire prilikom isporuke ili uporabe ugljena.
            [...]“
            7. U skladu s člankom 26. stavkom 3. Wbm-a:
            „U slučaju dvojnog korištenja ugljena, odobrava se oslobođenje od poreza.“
            8. Članak 27. Wbm-a određivao je:
            „1. Inspektor korisnicima ugljena koji su im treće strane isporučile u svrhu različitu od uporabe kao gorivo za ogrjev ili dvojnog korištenja na njihov zahtjev odobrava povrat poreza.
            [...]
            3. Inspektor o zahtjevu iz stavaka 1. i 2. odlučuje odlukom protiv koje se može podnijeti žalba.
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            9. X od šećerne repe proizvodi šećer i proizvode koji sadrže šećer za industrijske i krajnje potrošače. U okviru proizvodnog procesa nastaju nusproizvodi kako što su životinjska hrana i saturacijski mulj (vapneno gnojivo).
            10. Tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom predmetu X-u je isporučivan ugljen u svrhu proizvodnje šećera.
            Proizvodni proces
            11. Proces proizvodnje šećera od šećerne repe uključuje ekstrakciju difuznog soka iz šećerne repe. Nakon toga difuzni se sok pročišćava, a zatim se rijetki sok dobiven procesom pročišćavanja uparava i kristalizira, čime se konačno dobiva kristalni šećer. U okviru tog procesa nastaje talog, vapneno gnojivo, koji se koristi u poljoprivrednoj industriji u svrhu održavanja pH ravnoteže zemlje. Taj talog naziva se „saturacijski mulj“ i uglavnom se sastoji od kalcijeva karbonata.
            12. Da bi se pročistio difuzni sok izdvojen iz šećerne repe, potreban je saturacijski plin. Kako bi se dobio taj plin, mješavina vapnenca, ugljena i/ili antracita stavlja se u vapnenu peć, gdje dolazi do kemijske reakcije. Ta kemijska reakcija dovodi do stvaranja najprije živog vapna i ugljikova dioksida, koji nastaje kao rezultat reakcije između ugljena i/ili antracita s kisikom, a zatim saturacijskog plina. Saturacijski plin sadrži oko 40 % ugljikova dioksida. Ne smije sadržavati nečistoće. Za proizvodnju „čistog“ saturacijskog plina nisu prikladna druga goriva za ogrjev osim antracita ili ugljena.
            13. Otprilike 12 % saturacijskog plina proizvedenog u vapnenoj peći ispušta se u zrak. Ostatak (88 %) koristi se u karbonatacijama. Nakon uporabe saturacijskog plina u karbonatacijama, jedan dio tog plina otpušta se u atmosferu. Ostatak ugljikova dioksida proizvedenog u vapnenoj peći, to jest 66 %, apsorbira se u saturacijski mulj.
            14. Saturacijski mulj dobiven prilikom proizvodnje šećera X prodaje poljoprivrednom sektoru kao vapneno gnojivo za održavanje i poboljšanje pH-a kao i za poboljšanje poljoprivrednih površina.
            Zahtjev za povrat
            15. X je dopisom od 7. ožujka 2008. zatražio povrat poreza na gorivo za ogrjev za razdoblje od 1. listopada do 31. prosinca 2007. u iznosu od 97.114,23 eura. Inspektor je odlukom od 24. travnja 2008. odbio odobriti taj povrat. Također je odbio žalbu koju je X podnio protiv te odluke o odbijanju.
            16. Budući da je prvostupanjski sud tužbu protiv te odluke proglasio neosnovanom, X je protiv te presude podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev.
            17. X tvrdi da pojam „dvojnog korištenja“ iz članka 20. točke (e) Wbm-a treba tumačiti u skladu s pojmom dvojnog korištenja iz članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive 2003/96. U skladu s tim tumačenjem, korištenje ugljenom u procesu proizvodnje šećera kojom se bavi X predstavlja takvo dvojno korištenje. X također ističe da usporedivi proizvođači, među ostalim u Belgiji, Njemačkoj, Francuskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, nisu podvrgnuti porezu propisanom tom direktivom.
            18. Prema inspektorovu stajalištu, X se koristi ugljenom samo kao gorivom. Uporaba proizvoda izgaranja ugljena (ugljikova dioksida) na koristan način ne predstavlja njegovo dvojno korištenje. On također ističe da, ako bi se zauzelo stajalište da takva uporaba ugljena predstavlja njegovo dvojno korištenje u smislu Direktive 2003/96, navedeno ne vrijedi kada je riječ o Wbm-u. Nacionalni zakonodavac stoga je bio slobodan pojam dvojnog korištenja iz članka 20. točke (e) Wbm-a tumačiti drukčije, u predmetnom slučaju restriktivnije, od tumačenja koje je zakonodavac Unije namjeravao dati istom tom pojmu u članku 2. stavku 4. točki (b) Direktive 2003/96.
            19. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu napominje da, ako bi u okviru predmeta u kojem postupa morao primijeniti pojam „dvojnog korištenja“ u smislu Direktive 2003/96, doslovno tumačenje uvodnog dijela njezinog članka 4. stavka 2. dovelo bi do apsurdne posljedice da se X ne bi mogao pozvati na izravni učinak te direktive kako bi se obranio od inspektorove tvrdnje da u predmetn om slučaju nije riječ o dvojnom korištenju u smislu članka 20. točke (e) Wbm-a.
            20. U tim je okolnostima Gerechtshof ʼs-Hertogenbosch odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Je li riječ o dvojnom korištenju u smislu članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive [2003/96] ako se ugljen (proizvodi obuhvaćeni oznakama KN 2701, 2702 i 2704) koristi kao gorivo za ogrjev u vapnenoj peći, a ugljikov dioksid dobiven od ugljena (i vapnenca) u toj vapnenoj peći koristi se za proizvodnju saturacijskog plina, koji se zatim koristi i potreban je za pročišćavanje difuznog soka dobivenog od šećerne repe?
            2) Je li riječ o dvojnom korištenju u smislu članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive [2003/96] ako se ugljen (proizvodi obuhvaćeni oznakama KN 2701, 2702 i 2704) koristi kao gorivo za ogrjev, a 66 % ugljikova dioksida, dobivenog u procesu zagrijavanja i apsorbiranog u saturacijski plin, tijekom gore spomenutog pročišćavanja koje slijedi nakon toga apsorbira se u saturacijski mulj koji se kao vapneno gnojivo prodaje poljoprivrednom sektoru?
            3) Ako je riječ o dvojnom korištenju u smislu članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive [2003/96], je li ta direktiva, s obzirom na sadržaj uvodnog dijela svojeg članka 2. stavka 4., primjenjiva, uz posljedicu da se, ako nije primjenjiva, dotična osoba ne može pozvati na izravni učinak te direktive (glede tumačenja u nacionalnom pravu pojma dvojnog korištenja iz članka 20. točke (e) Wbm-a)?
            4) Ako je riječ o dvojnom korištenju u smislu članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive [2003/96] i ako ta direktiva (stoga) nije primjenjiva, je li, u svrhu ubiranja poreza poput predmetnog poreza na goriva za ogrjev, pravu Unije protivno tumačenje pojma dvojnog korištenja u nacionalnom pravu koje je restriktivnije od tumačenja tog pojma u skladu sa [spomenutom] direktivom?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo i drugo pitanje
            21. Sud koji je uputio zahtjev prvim i drugim pitanjem u biti pita je li riječ o „dvojnom korištenju“ energenta u smislu članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive 2003/96 ako se ugljen koristi kao gorivo za ogrjev u procesu proizvodnje šećera i ako se ugljikov dioksid dobiven izgaranjem tog energenta zatim koristi u svrhu tog proizvodnog procesa i/ili za proizvodnju umjetnog gnojiva.
            22. Definicija energenata koji imaju dvojno korištenje navedena je u članku 2. stavku 4. točki (b) drugoj alineji Direktive 2003/96. Energent ima dvojno korištenje ako se upotrebljava kao gorivo za ogrjev i za druge namjene, osim kao pogonsko gorivo ili gorivo za ogrjev.
            23. Izraz „druge namjene, osim kao pogonsko gorivo ili gorivo za ogrjev“ upotrijebljen je i u prvoj i u drugoj alineji članka 2. stavka 4. točke (b) spomenute direktive, tako da ga u objema odredbama treba tumačiti na isti način. Zajedničko tumačenje prvih dviju alineja članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive 2003/96, u vezi s uvodnim dijelom te odredbe, upućuje na to da je uporaba energenta isključena iz područja primjene te direktive samo ako se taj proizvod u svojoj funkciji izvora energije koristi drukčije nego kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo.
            24. Prema tome, dvojno korištenje energenta koji se izgara može postojati u okviru nekog proizvodnog procesa ako se, kao što je to slučaj u okolnostima o kojima je riječ u glavnom postupku, taj proces ne može dovršiti bez uporabe tvari za koju je nesporno da se može proizvesti samo izgaranjem spomenutog energenta.
            25. Budući da se energent u pitanju stoga koristi kao izvor energije u tom proizvodnom procesu, kako bi se dobio plin koji nastaje isključivo izgaranjem tog energenta, moguće je zauzeti stajalište da se ta funkcija izvora energije usporedno koristi na dva načina.
            26. Međutim, ako u okolnostima poput onih u glavnom postupku plin dobiven izgaranjem nije nužan za dovršavanje proizvodnog procesa, nego predstavlja ostatak tog procesa koji se samo ponovno uporabljuje, onda ne može biti riječ o dvojnom korištenju samog energenta. Prema tome, sama činjenica da je dobiveni plin sirovina u posebnom proizvodnom procesu, kao što je to proizvodnja poljoprivrednog gnojiva, nije dovoljna da bi se smatralo da postoji dvojno korištenje energenta koji se izgara.
            27. Naime, ako bi se zauzelo stajalište da sama ponovna uporaba ostatka koji je rezultat izgaranja energenta znači da postoji „dvojno korištenje“ u smislu članka 2. stavka 4. točke (b) Direktive 2003/96, odgovor na pitanje je li takav energent obuhvaćen područjem primjene te direktive u tim bi okolnostima ovisio o tome je li pojedini proizvođač ponovno upotrijebio ostatak dobiven izgaranjem energenta u pitanju.
            28. Slijedom navedenog, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 4. točku (b) Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da uporaba, s jedne strane, ugljena kao goriva za ogrjev u procesu proizvodnje šećera i, s druge strane, ugljikova dioksida dobivenog izgaranjem tog energenta radi proizvodnje umjetnog gnojiva nije „dvojno korištenje“ tog energenta u smislu te odredbe. Međutim, uporaba, s jedne strane, ugljena kao goriva za ogrjev u procesu proizvodnje šećera i, s druge strane, ugljikova dioksida dobivenog izgaranjem tog energenta u svrhu istog tog proizvodnog procesa jest „dvojno korištenje“ ako je nesporno da se proces proizvodnje šećera ne može dovršiti bez korištenja ugljikovim dioksidom dobivenim izgaranjem ugljena.
            Treće i četvrto pitanje
            29. Sud koji je uputio zahtjev trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, u biti pita može li država članica u svojem nacionalnom pravu primjenjivati pojam „dvojnog korištenja“ u dosegu koji je restriktivniji od dosega tog pojma u skladu s člankom 2. stavkom 4. točkom (b) drugom alinejom Direktive 2003/96, kako bi nametnula porez na energente koji su isključeni iz područja primjene te direktive.
            30. Što se tiče Direktive 2003/96, iz samog izričaja članka 2. stavka 4. točke (b) druge alineje proizlazi da se ona „ne primjenjuje“ na energente koji imaju dvojno korištenje. Kao što je to Sud već utvrdio u vezi s prvom alinejom te odredbe, isključivanje proizvoda iz tog područja primjene te direktive znači da države članice imaju pravo oporezivati energente u pitanju u skladu s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu Fendt Italiana, C-145/06 i C‑146/06, EU:C:2007:411, t. 38. i 41.).
            31. Slijedi da država članica ima pravo nametnuti porez na energente koji su isključeni iz područja primjene Direktive 2003/96 jer su oni obuhvaćeni pojmom „dvojnog korištenja“ u smislu članka 2. stavka 4. točke (b) druge alineje te direktive.
            32. U tom smislu, pitanje je li nacionalni zakonodavac u predmetnom slučaju namjeravao primjenjivati definiciju različitu od one iz spomenute direktive isključivo je pitanje nacionalnog prava, o kojem mora odlučiti sud koji je uputio zahtjev, prije nego što u skladu s tim primijeni svoje nacionalno pravo.
            33. S obzirom na prethodno navedeno, na treće i četvrto pitanje treba odgovoriti da država članica ima pravo u svojem nacionalnom pravu primjenjivati pojam „dvojnog korištenja“ u dosegu koji je restriktivniji od dosega tog pojma u skladu s člankom 2. stavkom 4. točkom (b) drugom alinejom Direktive 2003/96 kako bi nametnula porez na energente koji su isključeni iz područja primjene te direktive.
            Troškovi
            34. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 2. stavak 4. točku (b) Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/74/EZ od 29. travnja 2004., treba tumačiti na način da uporaba, s jedne strane, ugljena kao goriva za ogrjev u procesu proizvodnje šećera i, s druge strane, ugljikova dioksida dobivenog izgaranjem tog energenta radi proizvodnje umjetnog gnojiva nije „dvojno korištenje“ tog energenta u smislu te odredbe.
            Međutim, uporaba, s jedne strane, ugljena kao goriva za ogrjev u procesu proizvodnje šećera i, s druge strane, ugljikova dioksida dobivenog izgaranjem tog energenta u svrhu istog tog proizvodnog procesa jest „dvojno korištenje“ ako je nesporno da se proces proizvodnje šećera ne može dovršiti bez korištenja ugljikovim dioksidom dobivenim izgaranjem ugljena.
            2. Država članica ima pravo u svojem nacionalnom pravu primjenjivati pojam „dvojnog korištenja“ u dosegu koji je restriktivniji od dosega tog pojma u skladu s člankom 2. stavkom 4. točkom (b) drugom alinejom Direktive 2003/96, kako je izmijenjena Direktivom 2004/74, kako bi nametnula porez na energente koji su isključeni iz područja primjene te direktive.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2010. prosinac 01.#Michel Nolin protiv Europska komisija.#Predmet F-82/09.


Presuda Suda od 8. lipnja 1994. # Elliniko Dimosio protiv Ellinika Dimitriaka AE. # Zahtjev za prethodnu odluku: Dioikitiko Efeteio Athinon - Grčka. # Predmet C-371/92.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. ožujka 2011.#Lesoochranárske zoskupenie VLK protiv Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky.#Zahtjev za prethodnu odluku: Najvyšší súd Slovenskej republiky - Slovačka.#Okoliš - Izravni učinak.#Predmet C-240/09.


Presuda Suda (peto vijeće) od 26. lipnja 1990. # Vincenzo Zardi protiv Consorzio agrario provinciale di Ferrara. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Copparo - Italija. # Poljoprivreda. # Predmet C-8/89.