title: Presuda Suda (treće vijeće) od 23. travnja 2015.#Property Development Company NV protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio hof van Beroep te Gent.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Šesta direktiva o PDV‑u – Članak 11.A – Uporaba robe koja se smatra isporukom uz naknadu – Uporaba zgrade za aktivnost izuzetu od PDV‑a – Porezna osnovica za tu uporabu – Interkalarne kamate plaćene za vrijeme građenja zgrade.#Predmet C-16/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑16/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Gent (Belgija), odlukom od 7. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 16. siječnja 2014., u postupku
            Property Development Company NV
            protiv
            Belgische Staat ,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Property Development Company NV, M. Vanden Broeck i S. Geluyckens, advocaten ,
            – za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,
            – za grčku vladu, K. Paraskevopoulou i M. Skorila, u svojstvu agenata,
            – za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i G. Wils, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11.A Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1. i izmjena SL L 149, str. 26., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Property Development Company NV (u daljnjem tekstu: Prodeco) i Belgische Staat povodom poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) nastalog u vezi s uporabom zgrade za aktivnost davanja u zakup.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Šesta direktiva ukinuta je i zamijenjena od 1. siječnja 2007. Direktivom Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.). Međutim, s obzirom na datum nastanka činjenica u postupku, u glavnom postupku nastavlja se primjenjivati Šesta direktiva.
            4. U skladu s člankom 2. Šeste direktive:
            „[PDV‑u] podliježu:
             1. isporuke robe i usluga u tuzemstvu koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;
             2. uvoz robe.“ [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 4. te direktive glasi:
            „1. Porezni obveznik znači svaka osoba koja samostalno na bilo kojem mjestu obavlja jednu od gospodarskih aktivnosti navedenih u stavku 2. […]
            2. Gospodarske aktivnosti iz stavka 1. su sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge […]. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.
            […]“ [neslužbeni prijevod]
            6. Glava V. Šeste direktive imala je naziv „Oporezive transakcije“ i obuhvaćala je njezine članke 5. do 7., koji su imali nazive „Isporuka robe“, „Isporuka usluga“ i „Uvoz“.
            7. Članak 5. Šeste direktive glasi:
            „1. ,Isporuka robe' znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
            […]
            6. Situacija kada porezni obveznik koristi robu koja čini dio njegove poslovne imovine za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika, ili kada besplatno raspolaže tom imovinom, ili, općenitije, kada koristi tu robu u svrhe koje nisu njegovo poslovanje smatra se isporukom uz naknadu ako je [PDV] na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak. Međutim, korištenje robe za poslovnu namjenu u vidu uzoraka ili darova male vrijednosti ne smatra se isporukom uz naknadu.
            7. Države članice mogu smatrati isporukom uz naknadu:
            (a) kada porezni obveznik koristi u svrhu svog poslovanja robu koja je proizvedena, izgrađena, izvađena, prerađena, kupljena ili uvezena za vrijeme tog poslovanja, ako se [PDV] na takvu robu, da je ona bila nabavljena od drugog poreznog obveznika, ne bi u cijelosti mogao odbiti;
            (b) kada porezni obveznik koristi robu za aktivnosti koje nisu oporezive, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka [PDV‑a] pri njezinom stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a);
            […]“ [neslužbeni prijevod]
            8. Člankom 11. navedene direktive bilo je propisano:
            „A. U tuzemstvu
            1. Poreznu osnovicu čine:
            (a) u pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz točaka (b), (c) i (d), sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane […];
            (b) u pogledu transakcija iz članka 5. stavaka 6. i 7., kupovna cijena predmetne robe ili slične robe ili, u odsutnosti kupovne cijene, cijena troška utvrđena u vrijeme kad se odvijaju te transakcije;
            […]
            2. Porezna osnovica uključuje:
            (a) poreze, carine, prelevmane i davanja, isključujući sam [PDV];
            (b) popratne rashode poput provizije, troškova pakiranja, prijevoza i osiguranja, za koje dobavljač tereti kupca. Države članice mogu smatrati rashode obuhvaćene posebnim sporazumom popratnim rashodima.
            […]“ [neslužbeni prijevod]
            9. Članci 18., 73. i 74. Direktive 2006/112 odgovaraju članku 5. stavku 7., članku 11.A stavku 1. točki (a) i članku 11.A stavku 1. točki (b) Šeste direktive.
            Belgijsko pravo
            10. Sukladno članku 12. stavku 1. Zakona od 3. srpnja 1969. kojim je donesen Zakonik o porezu na dodanu vrijednost ( Moniteur belge  od 17. srpnja 1969., str. 7046.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonik o PDV‑u):
            „Smatraju se isporukom uz naknadu:
            […]
            3° korištenje kao kapitalnog dobra od strane poreznog obveznika dobra koje je izgradio, dao izgraditi, proizveo, dao proizvesti, stekao ili uvezao drugačije nego kapitalno dobro ili u odnosu na koje su, uz primjenu poreza, osnovana stvarna prava […] u njegovu korist ili su mu bila ustupljena ili ponovno ustupljena, ako se s obzirom na to dobro ili njegove sastavne elemente u cijelosti ili djelomično može odbiti porez;
            […]“
            11. Tim člankom 12. stavkom 1. točkom 3. belgijski zakonodavac namjeravao je iskoristiti mogućnost ponuđenu u članku 5. stavku 7. točkama (a) i (b) Šeste direktive.
            12. Članak 26. Zakonika o PDV‑u glasi:
             „U pogledu isporuke robe ili usluga, porez se obračunava na sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač robe ili usluga od osobe kojoj se roba ili usluge isporučuju, ili od treće osobe, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.
            Porezna osnovica uključuje iznose koje dobavljač robe ili usluga obračuna kao proviziju, troškove osiguranja i prijevoza osobi kojoj se roba ili usluge isporučuju, neovisno o činjenici jesu li ti troškovi obuhvaćeni posebnom obavijesti o terećenju ili posebnim sporazumom.
            Porezna osnovica uključuje i poreze, carine, prelevmane i davanja.“
            13. Članak 33. stavak 1. tog zakonika određuje:
            „Poreznu osnovicu čine:
            1° za transakcije iz […] članka 12. kupovna cijena predmetne robe ili slične robe ili, u odsutnosti kupovne cijene, cijena troška utvrđena u vrijeme kad se odvijaju te transakcije, uzimajući u obzir, ovisno o slučaju, članak 26. drugi i treći podstavak […];
            […]“
            14. Članak 22. točka (a) prvi podstavak Kraljevskog dekreta od 8. listopada 1976. o godišnjim financijskim izvještajima poduzetnika ( Moniteur belge  od 19. listopada 1976., str. 13460.), kao i članak 38. Kraljevskog dekreta od 30. siječnja 2001. o provedbi Zakonika o trgovačkim društvima ( Moniteur belge  od 6. veljače 2001., str. 3008.), glase:
            „Vrijednost stjecanja materijalne i nematerijalne imovine može uključivati troškove kamata za pozajmljeni kapital radi njihova financiranja, ali samo ako se ti troškovi odnose na razdoblje koje prethodi stvarnom korištenju te imovine.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            15. Prodeco je u razdoblju od 1991. do 1994. dao izgraditi poslovnu zgradu s namjerom da je proda. Ona je u poslovnim knjigama prikazana kao zaliha. U okviru procjene tih zaliha, sukladno propisanim pravilima, Prodeco je u aktivi iskazao interkalarne kamate.
            16. Te interkalarne kamate bile su kamate plaćene po stopi sukladno ugovoru o kreditu sklopljenom u svrhu izgradnje te zgrade na iznose tog kredita oslobođene tijekom spomenute izgradnje.
            17. Prodeco je odbio PDV koji je platio na isporuke robe i usluga u vezi s izgradnjom zgrade.
            18. Čekajući da se predmetna zgrada proda, što se konačno dogodilo tijekom 2000. godine, Prodeco je 1995. i u sljedećim godinama davao u zakup dijelove te zgrade. Tijekom te gospodarske aktivnosti u svojim poreznim prijavama zanemario je primjenu članka 12. stavka 1. točke 3. Zakonika o PDV‑u, a što je belgijska porezna uprava prilikom nadzora provedenog tijekom 1998. smatrala prekršajem te odredbe.
            19. Prodeco je platio dio iznosa PDV‑a čije je plaćanje zahtijevala belgijska porezna uprava, odnosno 1.178.489 eura, što ukupno odgovara iznosu PDV‑a koji je ranije odbijen po ulaznim računima u vezi s izgradnjom zgrade.
            20. Međutim, odbio je platiti drugi dio iznosa PDV‑a čije je plaćanje također zahtijevala belgijska porezna uprava, odnosno 554.416,67 eura. Taj iznos obračunat je na temelju kamata koje je Prodeco platio sukladno ugovoru o kreditu pomoću kojeg je financirana izgradnja zgrade.
            21. Godine 2004. Prodecu je dostavljen nalog za plaćanje zadnjespomenutog iznosa PDV‑a. On je protiv tog naloga podnio prigovor rechtbanku van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud, Antwerpen), koji je taj prigovor odbio presudom od 9. svibnja 2008.
            22. Prodeco je podnio žalbu protiv te presude hof van beroep te Antwerpen (drugostupanjski sud, Antwerpen). Presudom od 16. veljače 2010. taj je sud usvojio žalbu u odnosu na interkalarne kamate, koje, sukladno mišljenju tog suda, ne čine dio porezne osnovice u slučaju primjene članka 12. stavka 1. točke 3. Zakonika o PDV‑u.
            23. Belgijska porezna uprava podnijela je reviziju protiv te presude. Presudom od 19. siječnja 2012. Hof van Cassatie (Vrhovni sud) ukinuo je tu presudu u dijelu koji se odnosi na interkalarne kamate i vratio predmet na ponovno suđenje hof van beroep te Gent (drugostupanjski sud, Gent).
            24. Hof van beroep te Gent navodi da je, kako bi obrazložio svoju odluku u skladu s kojom interkalarne kamate čine dio porezne osnovice, Hof van Cassatie temelj pronašao u presudi Muys’ en De Winter’s Bouw- en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855). U toj presudi Sud je presudio da, kada dobavljač robe ili usluga svojem klijentu odobri odgodu plaćanja u zamjenu za plaćanje kamata do isporuke, te su kamate dio naknade dobivene za isporuku robe ili usluga u smislu članka 11.A stavka 1. točke (a) Šeste direktive.
            25. Iako je Hof van Cassatie jasno odlučio, hof van beroep te Gent smatra da se i dalje postavlja pitanje treba li ili ne treba interkalarne kamate uzeti u obzir.
            26. Hof van beroep te Gent smatra da presuda Muys’ en De Winter’s Bouw- en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855), s obzirom na to da se odnosi na tumačenje članka 11.A stavka 1. točke (a) Šeste direktive, nije nužno relevantna u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku. Interkalarne kamate prije bi trebalo smatrati dijelom „cijene troška“, koja se nalazi među relevantnim elementima navedenima u članku 11.A stavku 1. točki (b) Šeste direktive, ili ih kvalificirati kao „popratne rashode“ u smislu članka 11.A stavka 2.
            27. Članak 35. stavak 4. Četvrte direktive Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava (SL L 222, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 16.) pokazatelj je u korist tog zaključka. Ta odredba, prenesena u belgijsko zakonodavstvo u članku 22. točki (a) prvom podstavku Kraljevskog dekreta od 8. listopada 1976. o godišnjim financijskim izvještajima poduzetnika, propisuje da „[k]amata na kapital pozajmljen kako bi se financirala proizvodnja dugotrajne aktive može se uključiti u troškove proizvodnje do one mjere u kojoj se ona odnosi na razdoblje proizvodnje“.
            28. Nadalje, također bi trebalo uzeti u obzir načelo neutralnosti. U tom pogledu, hof van beroep te Gent skreće pozornost na činjenicu da interkalarne kamate ne podliježu PDV‑u i stoga se u odnosu na njih ne može odbiti PDV, za razliku od isporuka i usluga povodom izgradnje zgrade.
            29. U tim je okolnostima hof van beroep te Gent odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Jesu li interkalarne kamate, koje sukladno članku 35. stavku 4. Četvrte direktive 78/660 mogu biti uključene u trošak proizvodnje do one mjere u kojoj se odnose na razdoblje proizvodnje, dio porezne osnovice za korištenje u smislu članka 5. stavka 6. Šeste direktive, osobito ,cijene troška’ u smislu članka 11.A stavka 1. točke (b) Šeste direktive i/ili popratnih rashoda u smislu njezina članka 11.A stavka 2.?“
            30. Dopisom od 8. listopada 2014. tajništvo Suda sudu koji je uputio zahtjev uputilo je zahtjev za pojašnjenjima, osobito u odnosu na pitanje je li oporeziva transakcija u glavnom postupku, sukladno ocjeni tog suda, obuhvaćena situacijom iz članka 5. stavka 6. Šeste direktive ili nekom od situacija iz stavka 7. tog članka. Od suda koji je uputio zahtjev također je zatraženo da provjeri je li u glavnom postupku relevantan element cijena troška ili kupovna cijena slične robe.
            31. U svojem odgovoru, koji je Sud zaprimio 11. veljače 2015., sud koji je uputio zahtjev precizirao je da je Prodecovo korištenje predmetne zgrade za gospodarsku aktivnost izuzetu od PDV‑a, a koja se sastojala od davanja te zgrade u zakup, obuhvaćeno situacijom iz članka 5. stavka 7. točke (b) Šeste direktive i da je, među relevantnim elementima iz članka 11.A Šeste direktive, element relevantan za donošenje odluke u glavnom predmetu kupovna cijena slične robe u smislu članka 11.A stavka 1. točke (b).
            O prethodnom pitanju
            32. Uzimajući u obzir odgovor suda koji je uputio zahtjev, a nastavno na zahtjev Suda za pojašnjenjima, valja shvatiti da se postavljenim pitanjem pita treba li članak 11.A stavak 1. točku (b) Šeste direktive tumačiti na način da, u slučaju poput onoga u glavnom postupku, porezna osnovica za izračun PDV‑a za korištenje, u smislu članka 5. stavka 7. točke (b) te direktive, zgrade koju je porezni obveznik dao izgraditi treba obuhvaćati interkalarne kamate plaćene za vrijeme građenja.
            33. Najprije valja podsjetiti da pravilo iz članka 11.A stavka 1. točke (b) Šeste direktive, u skladu s kojim poreznu osnovicu za transakcije iz članka 5. stavaka 6. i 7. te direktive čini „kupovna cijena predmetne robe ili slične robe ili, u odsutnosti kupovne cijene, cijena troška utvrđena u vrijeme kad se odvijaju te transakcije“, odstupa od općeg pravila iz članka 11.A stavka 1. točke (a) te direktive, u skladu s kojim poreznu osnovicu za transakcije koje podliježu PDV‑u čini „sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač […] od kupca ili neke treće strane“ (vidjeti analognu presudu Marinov, u odnosu na članke 73. i 74. Direktive 2006/112, C‑142/12, EU:C:2013:292, t. 31.).
            34. Naime, transakcije iz članka 5. stavaka 6. i 7. Šeste direktive sastoje se, među ostalim, od korištenja poreznog obveznika robe za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika ili, kao u predmetnom slučaju, korištenja za gospodarsku aktivnost izuzetu od PDV‑a. U svim tim slučajevima smatranja transakcije isporukom uz naknadu porezni obveznik nije primio od kupca ili neke treće strane nikakvu stvarnu naknadu koja bi mogla poslužiti kao porezna osnovica za izračun PDV‑a, zbog čega se ne može primijeniti opće pravilo iz članka 11.A stavka 1. točke (a) te direktive (vidjeti u tom smislu presudu Campsa Estaciones de Servicio, C‑285/10, EU:C:2011:381, t. 26. i 27.).
            35. Nadalje valja istaknuti da, u slučaju da je robu korištenu u smislu članka 5. stavaka 6. i 7. Šeste direktive kupio porezni obveznik, poreznu osnovicu za izračun PDV‑a za to korištenje čini, sukladno članku 11.A stavku 1. točki (b) Šeste direktive, kupovna cijena te robe. U tu svrhu „kupovnom cijenom robe“ treba smatrati preostalu vrijednost robe u trenutku njezina korištenja (presude Fischer i Brandenstein, C‑322/99 i C‑323/99, EU:C:2001:280, t. 80. kao i Marinov, C‑142/12, EU:C:2013:292, t. 32.).
            36. U odnosu na element koji se navodi u istoj odredbi, „kupovnu cijenu slične robe“, iz tumačenja u prethodnoj točki ove presude proizlazi da se na temelju tog kriterija može odrediti porezna osnovica za korištenje u smislu članka 5. stavaka 6. i 7. Šeste direktive u slučajevima u kojima tako korištenu robu porezni obveznik nije stekao kupnjom.
            37. U odnosu na ostalo, iz spomenutog članka 11.A stavka 1. točke (b) nesumnjivo proizlazi da poreznu osnovicu samo u slučaju nedostatka kupovne cijene robe ili slične robe čini „cijena troška“.
            38. Slijedom navedenog, u glavnom postupku koji se odnosi na korištenje, iz članka 5. stavka 7. točke (b) Šeste direktive, zgrade koju porezni obveznik nije kupio, nego je istu dao izgraditi, i u odnosu na koje postoji slična roba na tržištu, posve je sukladno članku 11.A stavku 1. točki (b) Šeste direktive da je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da poreznu osnovicu relevantnu za izračun PDV‑a za to korištenje čini kupovna cijena sličnih zgrada u trenutku tog korištenja.
            39. U svrhu izračuna na temelju te porezne osnovice, važno je da roba čija se kupovna cijena uzima u obzir budu zgrade čiji su položaj, dimenzije i druga bitna obilježja slični obilježjima predmetne zgrade (vidjeti analognu presudu Gemeente Vlaardingen, C 299/11, EU:C:2012:698, t. 30.).
            40. Međutim, nije važno sadrži li ili ne sadrži kupovna cijena sličnih zgrada interkalarne kamate koje su, ovisno o slučaju, bile plaćene za vrijeme njihove izgradnje. Naime, za razliku od kriterija cijene troška, koji je u članku 11.A stavku 1. točki (b) Šeste direktive propisan kao porezna osnovica u nedostatku kupovne cijene, kriterij kupovne cijene slične robe omogućuje poreznoj upravi da odluku temelji na tržišnoj cijeni te vrste robe u trenutku korištenja predmetne zgrade, bez detaljnog ispitivanja koji su relevantni elementi doveli do te cijene.
            41. Iz istog razloga, interkalarne kamate koje je doista platio sam porezni obveznik za vrijeme izgradnje predmetne zgrade nisu, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, relevantne za određivanje porezne osnovice.
            42. Konačno, valja podsjetiti da ni u kojem slučaju porezna osnovica iz članka 11.A stavka 1. točke (b) Šeste direktive ne može obuhvaćati vrijednost na koju je porezni obveznik već platio PDV, a da ga potom nije mogao odbiti. U tom smislu sud koji je uputo zahtjev treba obaviti odgovarajuće provjere (presude Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, t. 31. do 33. i Gemeente ‘s‑Hertogenbosch, C‑92/13, EU:C:2014:2188, t. 35.).
            43. S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 11.A stavak 1. točku (b) Šeste direktive treba tumačiti na način da, u slučaju poput onog u glavnom postupku, poreznu osnovicu za izračun PDV‑a za korištenje, u smislu članka 5. stavka 7. točke (b) te direktive, zgrade koju je porezni obveznik dao izgraditi čini kupovna cijena, u trenutku tog korištenja, zgrada čiji su položaj, dimenzije i druga bitna obilježja slični obilježjima predmetne zgrade. U tom smislu nije relevantno pitanje čine li dio te cijene plaćene interkalarne kamate.
            Troškovi
            44. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članak 11.A stavak 1. točku (b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica treba tumačiti na način da, u slučaju poput onog u glavnom postupku, poreznu osnovicu za izračun poreza na dodanu vrijednost za korištenje, u smislu članka 5. stavka 7. točke (b) te direktive, zgrade koju je porezni obveznik dao izgraditi čini kupovna cijena, u trenutku tog korištenja, zgrada čiji su položaj, dimenzije i druga bitna obilježja slični obilježjima predmetne zgrade. U tom smislu nije relevantno pitanje čine li dio te cijene plaćene interkalarne kamate.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 16. travnja 2015.#Matratzen Concord GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom opoziva – Verbalni žig zajednice ARKTIS – Stvarna uporaba žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Oblik uporabe žiga – Dokaz uporabe za registrirane proizvode – Odobrenje nositelja žiga.#Predmet T-258/13.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 9. ožujka 2017.#Puma SE protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig FOREVER FASTER – Žig koji se sastoji od reklamnog slogana – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Jednako postupanje – Načelo dobre uprave.#Predmet T-104/16.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. travnja 1997. # Ludwig Wünsche & Co. protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Spojeni predmeti C-274/95, C-275/95 i C-276/95.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. prosinca 2015.#Cathay Pacific Airways Ltd protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište zračnog teretnog prijevoza – Sporazumi i usklađena djelovanja u pogledu više elemenata cijena usluga zračnog teretnog prijevoza (uvođenje dodatnih pristojbi za gorivo i sigurnost, odbijanje plaćanja provizije na dodatne pristojbe) – Članak 101. UFEU-a, članak 53. Sporazuma o EGP-u i članak 8. Sporazuma između Zajednice i Švicarske o zračnom prometu – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-38/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 22. ožujka 2013. # Bottega Veneta International Sàrl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje. # Predmet T-410/10.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 9. rujna 2015.#Stéphane De Loecker protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Osoblje ESVD-a – Član privremenog osoblja – Šef delegacije u trećoj zemlji – Prekid odnosa povjerenja – Premještaj u sjedište ESVD-a – Prijevremeni raskid ugovora o radu – Otkazni rok – Obrazloženje odluke – Članak 26. Pravilnika o osoblju – Pravo na obranu – Pravo na saslušanje.#Predmet F-28/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. listopada 2009.#Hochtief AG i Linde-Kca-Dresden GmbH protiv Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Zahtjev za prethodnu odluku: Fővárosi Ítélőtábla - Mađarska.#Predmet C-138/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 23. veljače 1984. # Zentralgenossenschaft des Fleischergewerbes eG (Zentrag) protiv Hauptzollamt Bochum. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Podrijetlo robe. # Predmet 93/83.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. rujna 2017.#Sandra Nogueira i dr. protiv Crewlink Ireland Ltd i Miguel José Moreno Osacar protiv Ryanair Designated Activity Company.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Cour du travail de Mons.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost – Nadležnost u području pojedinačnih ugovora u radu – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 19. stavak 2. točka (a) – Pojam ‚mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao’ – Zračni sektor – Članovi posade – Uredba (EEZ) br. 3922/91 – Pojam ‚domaća baza’.#Spojeni predmeti C-168/16 i C-169/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost – Nadležnost u području pojedinačnih ugovora u radu – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 19. stavak 2. točka (a) – Pojam ‚mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao’ – Zračni sektor – Članovi posade – Uredba (EEZ) br. 3922/91 – Pojam ‚domaća baza’”
      U spojenim predmetima C‑168/16 i C‑169/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio cour du travail de Mons (Radni sud u Monsu, Belgija), odlukama od 18. ožujka 2016., koje je Sud zaprimio 25. ožujka 2016., u postupcima

         Sandra Nogueira,

         Victor Perez‑Ortega,

         Virginie Mauguit,

         Maria Sanchez‑Odogherty,

         José Sanchez‑Navarro

      protiv

         Crewlink Ireland Ltd (C‑168/16)
      i

         Miguel José Moreno Osacar

      protiv

         Ryanair Designated Activity Company, prije Ryanair Ltd (C‑169/16),
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za S. Nogueiru, V. Perez‑Ortegu, V. Mauguit, M. Sanchez‑Odogherty i J. Sanchez‑Navarra te za M. J. Morena Osacara, S. Gilson i F. Lambinet, odvjetnici,

               –

               za Crewlink Ireland Ltd, S. Corbanie, advocaat, i F. Harmel, avocat,

               –

               za Ryanair Designated Activity Company, prije Ryanair Ltd, S. Corbanie, advocaat, F. Harmel i E. Vahida, avocats te G. Metaxas‑Maranghidis, dikigoros,

               –

               za belgijsku vladu, C. Pochet, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               –

               za Irsku, A. Joyce, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Kingston, barrister,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, D. Segoin i C. David, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Schillemans, u svojstvu agenata,

               –

               za švedsku vladu, C. Meyer‑Seitz, A. Falk, U. Persson i N. Otte Widgren, u svojstvu agenata, a zatim C. Meyer‑Seitz i A. Falk, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, M. Heller i P. Costa de Oliveira, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 19. točke 2. podtočke (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.; u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I).

               2

               Ti zahtjevi podneseni su u okviru dvaju sporova, i to u predmetu C‑168/16 između, s jedne strane, Sandre Nogueire, Victora Perez‑Ortege, Virginije Mauguit, Marije Sanchez‑Odogherty i Joséa Sanchez‑Navarra (u daljnjem tekstu zajedno: S. Nogueira i dr.) te, s druge strane, društva Crewlink Ireland Ltd (u daljnjem tekstu: Crewlink) i u predmetu C‑169/16 između, s jedne strane, Miguela Joséa Morena Osacara i, s druge strane, društva Ryanair Designated Activity Company, prije Ryanair Ltd (u daljnjem tekstu: Ryanair), u vezi s uvjetima izvršavanja i raskida pojedinačnih ugovora o radu S. Nogueire i dr. te M. J. Morena Osacara kao i međunarodne nadležnosti belgijskih sudova za rješavanje tih sporova.

         Pravni okvir
      Međunarodno pravo

               3

               Konvenciju o međunarodnom civilnom zrakoplovstvu, potpisanu u Chicagu (Sjedinjene Američke Države) 7. prosinca 1944. (u daljnjem tekstu: Čikaška konvencija), ratificirale su sve države članice Europske unije, pri čemu, međutim, potonja nije stranka spomenute konvencije.

               4

               Članak 17. te konvencije određuje:
               „Zrakoplovi imaju državnu pripadnost Države u kojoj su registrirani.”

         Pravo Unije

               5

               Uvodne izjave 13. i 19. Uredbe Bruxelles I glase kako slijedi:

                        „13.

                        Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija strana u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.

                  […]

                        19.

                        Trebao bi biti osiguran kontinuitet između Konvencije [od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama donesenima zbog pristupanja novih država članica toj konvenciji] i ove Uredbe, pa bi s tim ciljem trebale biti donesene prijelazne odredbe. Isti kontinuitet treba biti osiguran s obzirom na tumačenje odredbi [te] [k]onvencije […], a [Prvi protokol o tumačenju Konvencije iz 1968. od strane Suda, u revidiranoj i izmijenjenoj verziji (SL 1998., C 27, str. 28.),] trebao bi i dalje biti primjenjiv i na slučajeve koji nisu riješeni u trenutku stupanja na snagu ove Uredbe.”

               6

               Odjeljak 5. poglavlja II. te uredbe, koji obuhvaća njezine članke 18. do 21., određuje pravila o nadležnosti koja se odnose na sporove u vezi s pojedinačnim ugovorima o radu.

               7

               Člankom 18. točkom 1. navedene uredbe predviđeno je:
               „U stvarima koji se odnose na pojedinačne ugovore o zapošljavanju, nadležnost se utvrđuje prema odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5.”

               8

               U članku 19. iste uredbe propisano je:
               „Poslodavac s domicilom u državi članici može biti tužen:

                        1.

                        pred sudovima države članice u kojoj ima domicil; ili

                        2.

                        u drugoj državi članici:

                                 (a)

                                 pred sudovima u mjestu u kojemu zaposlenik obično obavlja posao ili pred sudovima mjesta u kojemu je posljednji puta obavljao posao; ili

                                 (b)

                                 ako zaposlenik ne obavlja ili nije obično obavljao svoj posao samo u jednoj državi, pred sudovima u mjestu u kojemu se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja ga je zaposlila.”

               9

               Članak 21. Uredbe Bruxelles I glasi kako slijedi:
               „Odstupanje od odredaba ovog odjeljka moguće je samo na temelju dogovora o nadležnosti:

                        1.

                        koji je sklopljen nakon nastanka spora; ili

                        2.

                        koji omogućava zaposleniku da pokrene postupak pred sudovima koji nisu navedeni u ovome odjeljku.”

               10

               U preambuli Rimske konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.; u daljnjem tekstu: Rimska konvencija), navodi se sljedeće:
               „Visoke ugovorne stranke Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice,
               u velikoj želji da u području međunarodnog privatnog prava nastave aktivnosti na ujednačavanju prava već provedene unutar Zajednice, a posebno u području nadležnosti i izvršenja sudskih odluka,
               želeći uspostaviti jedinstvena pravila o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze,
               sporazumjele su se […].”

               11

               Uredba Vijeća (EEZ) br. 3922/91 od 16. prosinca 1991. o usklađivanju tehničkih uvjeta i upravnih postupaka u području civilnog zrakoplovstva (SL 1991., L 373, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 25., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1899/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. (SL 2006., L 377, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 63.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 3922/91), odnosi se, kao što to određuje njezin članak 1., „na usklađivanje tehničkih uvjeta i upravnih postupaka u području sigurnosti civilnog zrakoplovstva, koji se odnose na rad i održavanje zrakoplova te osobe i organizacije koje su uključene u takve zadatke”.

               12

               Ta je uredba, prije nego što je stavljena izvan snage Uredbom (EZ) br. 216/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008. o zajedničkim pravilima u području civilnog zrakoplovstva i osnivanju Europske agencije za sigurnost zračnog prometa i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 91/670/EEZ, Uredbe (EZ) br. 1592/2002 i Direktive 2004/36/EZ (SL 2008., L 79, str. 1.), sadržavala Prilog III., čiji je pododjeljak Q bio naslovljen „Ograničenja vremena letenja, trajanja letačke dužnosti i uvjeti za odmor”. Letačka operacija (OPS) 1.1090, točka 3.1., koja se nalazila u tom pododjeljku, određivala je:
               „Prijevoznik imenuje domaću bazu za svakog člana posade.”

               13

               Spomenuti pododjeljak također je sadržavao OPS 1.1095, koji je u točki 1.7. pojam „domaća baza” definirao kao „[m]jesto koje prijevoznik imenuje za člana posade iz kojega član posade obično započinje i na kojem završava trajanje dužnosti ili seriju trajanja dužnosti i gdje, u normalnim okolnostima, prijevoznik nije odgovoran za smještaj dotičnog člana posade”.

               14

               Osim toga, OPS 1.1110, koji se također nalazio u Prilogu III. pododjeljku Q Uredbe br. 3922/91, naslovljen „Odmor”, glasio je kako slijedi:
               „1. Najkraći odmor

                        1.1.

                        Najkraći odmor koji se mora predvidjeti prije preuzimanja vremena na dužnosti, s početkom u domaćoj bazi, mora trajati najmanje kao prethodno vrijeme na dužnosti ili 12 sati, ovisno što je duže;

                        1.2.

                        Najkraći odmor koji se mora predvidjeti prije preuzimanja vremena na dužnosti, s početkom izvan domaće baze, mora trajati najmanje jednako kao prethodno vrijeme na dužnosti ili 10 sati, ovisno što je duže; kada se član posade nalazi na najkraćem odmoru izvan domaće baze, prijevoznik mu/joj mora omogućiti priliku za osmosatni san, vodeći računa o putovanju i ostalim fiziološkim potrebama;

                  […]”

               15

               U području socijalne sigurnosti pojam „domaća baza” također se spominje u uvodnoj izjavi 18. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.). Ta uvodna izjava glasi kako slijedi:
               „U Prilogu III. Uredbi [br. 3922/91], koncept ‚domaće baze’ za članove letačke i kabinske posade definiran je kao mjesto koje prijevoznik imenuje za člana posade i iz kojega član posade obično započinje i na kojem završava trajanje dužnosti ili seriju trajanja dužnosti i gdje, u normalnim okolnostima, prijevoznik nije odgovoran za smještaj dotičnog člana posade. Kako bi se omogućila primjena glave II. ove Uredbe za članove letačke i kabinske posade, opravdano je koristiti koncept ‚domaće baze’ kao kriterij za određivanje primjenljivog zakonodavstva za članove letačke i kabinske posade. Međutim, primjenljivo zakonodavstvo za članove letačke i kabinske posade treba ostati stabilno, a načelo domaće baze ne smije dovesti do čestih promjena primjenljivog zakonodavstva zbog rasporeda rada industrije ili sezonske potražnje.”

               16

               Članak 11. Uredbe br. 883/2004, koji se nalazi u njezinoj glavi II. o određivanju zakonodavstva koje se primjenjuje, određuje:
               „1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
               […]
               3.   Podložno člancima od 12. do 16.:

                        (a)

                        na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                  […]
               5.   Djelatnost u svojstvu člana letačke ili kabinske posade koji obavlja usluge opsluživanja putnika ili usluge u vezi s teretom smatra se djelatnošću koja se obavlja u državi članici u kojoj se nalazi domaća baza kako je definirana u Prilogu III. Uredbi (EEZ) br. 3922/91.”

               17

               U članku 3. Uredbe br. 465/2012 navodi se da članak 11. stavak 5. Uredbe br. 883/2004 stupa na snagu dvadesetog dana od objave u Službenom listu Europske unije. Budući da je do spomenute objave došlo 8. lipnja 2012., izmjene na temelju te uredbe nisu primjenjive ratione temporis u glavnim postupcima.

         Glavni postupak i prethodna pitanja
      Predmet C‑169/16

               18

               Dana 21. travnja 2008. M. J. Moreno Osacar sklopio je u Španjolskoj ugovor o radu s Ryanairom, zračnim prijevoznikom sa sjedištem u Irskoj.

               19

               Na temelju tog ugovora njegove su dužnosti obuhvaćale „sigurnost putnika, brigu za putnike, pomoć putnicima i njihov nadzor; poslove povezane s ukrcavanjem i zemaljskim uslugama […], prodaju u zrakoplovu; čišćenje unutrašnjosti zrakoplova, sigurnosne provjere i ostale relevantne poslove koje mu društvo može povjeriti”.

               20

               U skladu sa spomenutim ugovorom, sastavljenim na engleskom jeziku, irski su sudovi bili nadležni za eventualne sporove između stranaka u vezi s izvršenjem i otkazom tog ugovora, a zakonodavstvo te države članice uređivalo je radne odnose između njih. Isti ugovor također je određivao da se za rad koji je M. J. Moreno Osacar obavljao kao član kabinske posade smatra da je izvršen u Irskoj, s obzirom na to da je svoje dužnosti obavljao u zrakoplovima koji su registrirani u toj državi članici i pripadaju tom zračnom prijevozniku.

               21

               Osim toga, u ugovoru o radu M. J. Morena Osacara kao „domaća baza” navedena je zračna luka Charleroi (Belgija) te se u skladu s njime zahtijevalo da živi na sat vremena udaljenosti od baze u koju je raspoređen, zbog čega se on nastanio u Belgiji.

               22

               Dana 1. travnja 2009. M. J. Moreno Osacar unaprijeđen je na položaj „nadzornika”. Otkaz je dao 16. lipnja 2011.

               23

               Nadalje, smatrajući da je njegov bivši poslodavac bio dužan poštovati i primijeniti odredbe belgijskog zakonodavstva i da su sudovi te države članice bili nadležni za odlučivanje o njegovim zahtjevima, M. J. Moreno Osacar dopisom od 8. prosinca 2011. pokrenuo je postupak protiv društva Ryanair pred tribunalom du travail de Charleroi (Radni sud u Charleroiu, Belgija), kako bi se njegovu bivšem poslodavcu naložilo plaćanje različitih naknada.

               24

               Ryanair je osporio nadležnosti belgijskih sudova za postupanje u tom sporu. Potonje društvo u tom je pogledu navelo da postoji uska i konkretna veza između spomenutog spora i irskih sudova. Tako, osim ugovorne odredbe o odabiru nadležnog suda i one kojom se irsko pravo određuje kao mjerodavno, spomenuto društvo navodi da se na M. J. Morena Osacara primjenjuje irsko zakonodavstvo u području poreza i socijalne sigurnosti, da je svoj ugovor o radu izvršavao u zrakoplovima koji su registrirani u Irskoj i na koje se primjenjuje zakonodavstvo te države članice i da je, iako je M. J. Moreno Osacar potpisao ugovor o radu u Španjolskoj, spomenuti ugovor sklopljen tek kada ga je potpisao Ryanair u svojem sjedištu u Irskoj.

               25

               Presudom donesenom 4. studenoga 2013. tribunal du travail de Charleroi (Radni sud u Charleroiu) utvrdio je da belgijski sudovi nisu nadležni za odlučivanje o zahtjevu M. J. Morena Osacara. Potonji je podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev, odnosno couru du travail de Mons (Radni sud u Monsu, Belgija).

               26

               Sud koji je uputio zahtjev najprije iznosi određena činjenična utvrđenja. Tako ističe da je M. J. Moreno Osacar svoje radne dane uvijek započinjao i završavao u zračnoj luci Charleroi. Nadalje, katkad je morao ondje ostati u pripravnosti kako bi zamijenio člana osoblja koji bi eventualno izostao s posla.

               27

               Nakon tih pojašnjenja, taj sud navodi da prije odlučivanja o meritumu spora mora donijeti odluku o tome jesu li belgijski sudovi nadležni u njemu postupati.

               28

               Utvrdivši da se u odnosu na M. J. Morena Osacara nije moguće pozivati na klauzulu o dogovorenoj nadležnosti na temelju članka 21. Uredbe Bruxelles I, taj sud navodi da se to pitanje mora ispitati s obzirom na članak 19. točku 2. te uredbe. Sud koji je uputio zahtjev podsjeća da se tom odredbom određuju različiti sudovi nadležni za postupanje u sporovima koji mogu proizići iz ugovora o radu. Taj sud smatra da je, u skladu s dugogodišnjom praksom Suda, mjesto u kojem se obično obavlja posao ključan kriterij za određivanje te nadležnosti.

               29

               U tom pogledu, ako se posao povjeren zaposleniku obavlja na području nekoliko država članica, iz sudske prakse Suda, a osobito iz točke 24. presude od 13. srpnja 1993., Mulox IBC (C‑125/92, EU:C:1993:306) proizlazi da se mjesto u kojem se obično obavlja posao može definirati kao „mjesto u kojem ili iz kojega zaposlenik ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu”. Iz toga slijedi da, kako bi se utvrdilo to mjesto, nacionalni sudovi moraju primijeniti metodu ocjene indicija, odnosno uzeti u obzir sve okolnosti predmetnog slučaja kako bi odredili državu s kojom poslovna aktivnost ima najjaču poveznicu.

               30

               Međutim, određivanje nadležnog suda za postupanje u sporovima koje su članovi posade zračnih prijevoznika pokrenuli pred sudovima država članica osobito je teško.

               31

               Konkretno, kada je riječ o određivanju „stvarnog središta poslovnih aktivnosti” tih osoba, sud koji uputio zahtjev pita se ne predstavlja li to mjesto u konačnici pojam koji je vrlo blizak onom „domaće baze”, definiranom u Prilogu III. Uredbi br. 3922/91, kao što se čini da također slijedi iz upućivanja na taj pojam u zakonodavstvu Unije iz područja socijalne sigurnosti.

               32

               U tim je okolnostima cour du travail de Mons (Radni sud u Monsu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Uzimajući u obzir:

                        –

                        zahtjeve predvidljivosti rješenja i pravne sigurnosti na kojima se temeljilo usvajanje pravila u području sudske nadležnosti i izvršenja sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima iz [Konvencije od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kako je izmijenjena kasnijim konvencijama koje se odnose na pristup novih država članica toj konvenciji] kao i Uredbe [Bruxelles I] (vidjeti osobito presudu od 19. srpnja 2012., Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 44. i 46.),

                        –

                        posebnosti europskog sustava navigacije u zrakoplovstvu u okviru kojeg članovi posade zračnog prijevoznika čije se sjedište nalazi u jednoj od država članica svakodnevno prelijeću teritorij Europske unije s polazištem iz domaće baze koja se može nalaziti, kao u ovom predmetu, u drugoj državi članici Unije,

                        –

                        posebne okolnosti ovog spora kako su opisane u obrazloženju [zahtjeva za prethodnu odluku],

                        –

                        kriterij koji proizlazi iz pojma ‚domaća baza’ (kako je definiran u Prilogu III. Uredbi [br. 3922/91]), koji koristi Uredba [br. 883/2004] za utvrđivanje socijalnog zakonodavstva primjenjivog na članove letačke posade i kabinske posade od 28. lipnja 2012.,

                        –

                        zaključke koji proizlaze iz sudske prakse Suda Europske unije, u skladu s presudama navedenima u obrazloženju ove presude,
                        može li se pojam ‚mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao’ iz članka 19. točke 2. Uredbe [Bruxelles I] tumačiti na način da je usporediv s pojmom ‚domaća baza’, definiranim u Prilogu III. Uredbi [br. 3922/91] kao ‚mjesto koje prijevoznik imenuje za člana posade iz kojega član posade obično započinje i na kojem završava trajanje dužnosti ili seriju trajanja dužnosti i gdje, u normalnim okolnostima, prijevoznik nije odgovoran za smještaj dotičnog člana posade’, u svrhu utvrđivanja države ugovornice (i, na taj način, njezine nadležnosti) na čijem državnom području zaposlenik obično obavlja svoj posao kada je taj zaposlenik zaposlen kao član posade društva na koje se primjenjuje pravo jedne od država članica Unije i koje se bavi međunarodnim zračnim prijevozom putnika na cijelom teritoriju Europske unije, s obzirom na to da je ta poveznica, izvedena iz ‚domaće baze’, u smislu ‚stvarnog središta radnog odnosa’, uzimajući u obzir to da radnik na tom mjestu sustavno započinje i završava radni dan, organizirajući tamo svoj svakodnevni rad, i u blizini kojeg ima, za vrijeme trajanja ugovornih odnosa, svoje stvarno boravište, kriterij koji istodobno predstavlja najužu vezu s državom ugovornicom i osigurava najprimjereniju zaštitu slabije strane u ugovornom odnosu?”

         Predmet C‑168/16

               33

               S. Nogueira i dr., portugalski, španjolski i belgijski državljani, sklopili su u 2009. i 2010. ugovore o radu s Crewlinkom, pravnom osobom sa sjedištem u Irskoj.

               34

               Svaki od njihovih ugovora o radu određivao je da su ti radnici zaposlenici Crewlinka i da su kao kabinska posada upućeni na rad Ryanairu u svrhu obavljanja poslova sličnih onima koje je obavljao M. J. Moreno Osacar.

               35

               U tim je ugovorima o radu, sastavljenima na engleskom jeziku, također bilo precizirano da se na njihove radne odnose primjenjuje irsko pravo i da su sudovi te države članice nadležni za postupanje u svim sporovima koji se odnose na izvršenje ili otkaz tih ugovora. Isto tako, u tim je ugovorima bilo određeno da će se isplata njihove naknade izvršavati na irski bankovni račun.

               36

               Radni su odnosi prestali tijekom 2011., slijedom otkaza zaposlenika ili poslodavca.

               37

               Zbog istih razloga kao i M. J. Moreno Osacar, S. Nogueira i dr. pokrenuli su postupak pred tribunalom du travail de Charleroi (Radni sud u Charleroiu) radi isplate različitih naknada.

               38

               Presudom od 4. studenoga 2013. taj je sud utvrdio da belgijski sudovi nisu nadležni za odlučivanje o tim zahtjevima. Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev.

               39

               Sud koji je uputio zahtjev, među ostalim, ističe da je ugovorima koje su sklopili S. Nogueira i dr. određeno da su „zrakoplovi klijenta registrirani u Irskoj, a s obzirom na to da ćete radne obveze obavljati na tim zrakoplovima, vaše mjesto rada je Irska”, da je zračna luka Charleroi mjesto „gdje su smješteni” ti zaposlenici i da svaki od njih mora stanovati na jedan sat udaljenosti od baze u koju će biti raspoređeni.

               40

               Osim toga, spomenuti sud iznosi određen broj relevantnih činjenica koje proizlaze iz njegovih utvrđenja. Kao prvo, iako njihov ugovor o radu poslodavcu daje mogućnost da donese odluku o raspoređivanju S. Nogueire i dr. u drugu zračnu luku, u predmetnom slučaju nije sporno da je jedina domaća baza koju je Crewlink opsluživao bila zračna luka Charleroi. Kao drugo, svaki od tih radnika započinjao je svoj radni dan u zračnoj luci Charleroi i sustavno se vraćao u svoju bazu nakon svakog radnog dana. Kao treće, svaki od njih našao se u situaciji da je morao ostati u pripravnosti u zračnoj luci Charleroi kako bi zamijenio člana osoblja koji bi eventualno izostao s posla.

               41

               Sud koji je uputio zahtjev usto navodi da su ugovori o radu S. Nogueiru i dr. obvezivali da poštuju sigurnosnu politiku koju je provodio Ryanair. Isto tako, zajednički prostor Ryanaira i Crewlinka u zračnoj luci Charleroi i činjenica da je rukovodeće osoblje Ryanaira izvršavalo disciplinske ovlasti nad osobljem koje je upućeno na rad iz Crewlinka u dovoljnoj mjeri dokazuju postojanje radne zajednice između zaposlenika dvaju društava.

               42

               Taj sud opravdava potrebu upućivanja prethodnog pitanja oslanjajući se na slično obrazloženje kao što je ono iz njegova zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu C‑169/16. Cour du travail de Mons (Radni sud u Monsu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu prethodno pitanje sličnog sadržaja.

               43

               Odlukom predsjednika Suda od 11. travnja 2016. predmeti C‑168/16 i C‑169/16 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

               44

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima u biti pita može li se u slučaju postupka koji pokrene zaposlenik koji je član posade zračnog prijevoznika ili član posade koji mu je upućen na rad i u svrhu utvrđivanja nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak pojam „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” u smislu članka 19. točke 2. podtočke (a) Uredbe Bruxelles I poistovjetiti s pojmom „domaća baza” u smislu Priloga III. Uredbi br. 3922/91.

               45

               Uvodno treba pojasniti da, kao prvo – kao što to proizlazi iz uvodne izjave 19. Uredbe Bruxelles I i s obzirom na to da ta uredba u odnosima među državama članicama zamjenjuje Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kako je izmijenjena kasnijim konvencijama koje se odnose na pristup novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija) – u slučajevima kada se odredbe tih dvaju akata mogu smatrati istovjetnima, tumačenje odredaba te konvencije koje je dao Sud primjenjuje se i na tu uredbu (presuda od 7. srpnja 2016., Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, t. 30. i navedena sudska praksa).

               46

               U tom pogledu, iako u svojoj prvotnoj verziji ta konvencija nije sadržavala posebnu odredbu o ugovoru o radu, izričaj članak 19. točke 2. Uredbe Bruxelles I gotovo je identičan onomu članka 5. točke 1. druge i treće rečenice te konvencije, u verziji koja proizlazi iz Konvencije 89/535/EEZ o pristupanju Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike Konvenciji o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima i Protokolu o njezinu tumačenju od strane Suda, s prilagodbama koje su u njima učinjene Konvencijom o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske te prilagodbama koje su učinjene Konvencijom o pristupanju Helenske Republike (SL 1989., L 285, str. 1.), tako da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u prethodnoj točki, valja osigurati kontinuitet u tumačenju tih dvaju instrumenata.

               47

               Osim toga, kad je riječ o pojedinačnom ugovoru o radu, mjesto izvršavanja konkretne obveze iz članka 5. točke 1. drugog dijela rečenice Briselske konvencije treba odrediti na temelju jedinstvenih kriterija koje mora utvrditi Sud oslanjajući se na njezin sustav i ciljeve. Naime, Sud je istaknuo da samo takvo autonomno tumačenje može osigurati jedinstvenu primjenu spomenute konvencije čiji se cilj sastoji, među ostalim, od ujednačavanja propisa o sudskoj nadležnosti država ugovornica i izbjegavanja u što većoj mjeri mnoštva različitih kriterija o sudskoj nadležnosti u vezi s istim pravnim odnosom te od pružanja veće pravne zaštite osobama sa sjedištem u Zajednici, što tužitelju omogućava da jednostavno utvrdi pred kojim sudom može pokrenuti postupak, a tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2003., Pugliese, C‑437/00, EU:C:2003:219, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Slijedi da se taj zahtjev za autonomno tumačenje također primjenjuje na članak 19. točku 2. Uredbe Bruxelles I (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se, s jedne strane, u poglavlju II. odjeljku 5. Uredbe Bruxelles I utvrđuje niz pravila koja, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 13. te uredbe, imaju za cilj zaštititi slabiju ugovornu stranku propisima o nadležnosti koji više pogoduju njezinim interesima (vidjeti u tom smislu presude od 19. srpnja 2012., Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 44. i navedenu sudsku praksu i od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 43.).

               50

               Naime, ti propisi osobito omogućavaju zaposleniku da pokrene postupak protiv svojeg poslodavca pred sudom koji smatra najbližim njegovim interesima, priznajući mu mogućnosti postupanja pred sudovima države članice u kojima poslodavac ima domicil ili pred sudom mjesta u kojem radnik obično obavlja svoj posao ili, ako se taj posao ne obavlja u jednoj državi, pred sudom mjesta u kojem se nalazi poslovna jedinica koja je zaposlila radnika. Odredbe spomenutog odjeljka također ograničavaju mogućnost izbora nadležnog suda poslodavcu koji postupa protiv zaposlenika kao i mogućnost odstupanja od propisa o nadležnosti utvrđenih spomenutom uredbom (presuda od 19. srpnja 2012., Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 45. i navedena sudska praksa).

               51

               S druge strane, odredbe iz poglavlja II. odjeljka 5. Uredbe Bruxelles I nisu samo posebne već i iscrpne (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Kao treće, članak 21. Uredbe Bruxelles I ograničava ugovornim strankama mogućnost da sklope dogovor o nadležnosti. Tako se taj dogovor treba sklopiti nakon nastanka spora ili, ako je sklopljen prije, treba omogućiti zaposleniku da pokrene postupak pred sudovima različitima od onih kojima se spomenutim propisima dodjeljuje nadležnost (presuda od 19. srpnja 2012., Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 61.).

               53

               Slijedi da se ta odredba ne može tumačiti na način da se klauzula o dogovorenoj nadležnosti može primjenjivati isključivo i stoga zabraniti zaposleniku da pokrene postupak pred sudovima koji su nadležni na temelju članaka 18. i 19. Uredbe Bruxelles I (vidjeti u tom smislu presudu od 19. srpnja 2012., Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 63.).

               54

               U predmetnom slučaju treba utvrditi, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 57. i 58. svojeg mišljenja, da klauzula o dogovorenoj nadležnosti, poput one koja je unesena u ugovore o kojima je riječ u glavnom postupku, ne ispunjava nijedan od zahtjeva iz članka 21. Uredbe Bruxelles I i da se stoga na spomenutu klauzulu nije moguće pozivati u odnosu na tužitelje u glavnom postupku.

               55

               Naposljetku, kao četvrto, treba istaknuti da se autonomnom tumačenju članka 19. točke 2. Uredbe Bruxelles I ne protivi to da se uzmu u obzir odgovarajuće odredbe sadržane u Rimskoj konvenciji, s obzirom na to da je cilj te konvencije, kao što to proizlazi iz njezine preambule, također nastaviti u području međunarodnog privatnog prava već provođene aktivnosti na ujednačavanju prava unutar Unije, a posebno u području sudske nadležnosti i izvršenja sudskih odluka.

               56

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 77. svojeg mišljenja, Sud je u presudama od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), i od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842) već tumačio Rimsku konvenciju uzimajući u obzir osobito odredbe Briselske konvencije o pojedinačnom ugovoru o radu.

               57

               Što se tiče određivanja pojma „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” u smislu članka 19. točke 2. podtočke (a) Uredbe Bruxelles I, Sud je više puta utvrdio da kriterij države članice gdje zaposlenik obično obavlja svoj posao treba široko tumačiti (vidjeti analogijom presudu od 12. rujna 2013., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, t. 31 i navedenu sudsku praksu).

               58

               Kada je riječ o ugovoru o radu koji se izvršava na području nekoliko država ugovornica, u nedostatku stvarnog središta poslovnih aktivnosti zaposlenika iz kojeg obavlja većinu svojih obveza prema poslodavcu, Sud je presudio da članak 5. točku 1. Briselske konvencije – s obzirom na potrebu utvrđivanja mjesta s kojim je spor najznačajnije povezan radi određivanja suca koji je u najboljem položaju za odlučivanje kao i s obzirom na potrebu osiguranja odgovarajuće zaštite radnika kao slabije ugovorne strane te izbjegavanja situacije u kojoj postoji mnoštvo nadležnih sudova – treba tumačiti na način da se odnosi na mjesto u kojem ili iz kojeg zaposlenik stvarno ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu. Naime, u tom mjestu radnik može uz najmanje troškove pokrenuti sudski postupak protiv poslodavca ili se braniti, a sud tog mjesta najpodobniji je za rješavanje spora u vezi s ugovorom o radu (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2002., Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               59

               Stoga u takvim okolnostima pojam „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao”, sadržan u članku 19. točki 2. podtočki (a) Uredbe Bruxelles I, treba tumačiti na način da se odnosi na mjesto u kojem ili iz kojeg zaposlenik stvarno ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu.

               60

               U predmetnom slučaju sporovi iz glavnih postupaka odnose se na radnike zaposlene kao članovi posade zračnog prijevoznika ili radnike koji su mu upućeni na rad. Stoga sud države članice pred kojim su pokrenuti takvi sporovi, ako ne može nedvojbeno utvrditi „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” mora, kako bi provjerio vlastitu nadležnost, identificirati „mjesto iz kojeg” taj zaposlenik obavlja većinu svojih obveza prema poslodavcu.

               61

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 95. svojeg mišljenja, iz sudske prakse Suda također proizlazi da se radi konkretnog utvrđivanja tog mjesta nacionalni sud mora osloniti na skup indicija.

               62

               Ta metoda ocjene indicija omogućava ne samo da se bolje odrazi stvarnost pravnih odnosa, s obzirom na to da uzima u obzir sve čimbenike koji obilježavanju aktivnost zaposlenika (vidjeti analogijom presudu od 15. ožujka 2011., Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 48.), nego također da se spriječi instrumentalizacija pojma poput „mjesta u kojem ili iz kojeg zaposlenik obično obavlja posao” ili njegovo pridonošenje provedbi strategija izbjegavanja (vidjeti analogijom presudu od 27. listopada 2016., D’Oultremont i dr., C‑290/15, EU:C:2016:816, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               63

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 85. svojeg mišljenja, Sud je, što se tiče posebnosti poslovnih odnosa u sektoru prijevoza, u presudama od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 49.) i od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 38. do 41.) iznio nekoliko pokazatelja koje nacionalni sudovi mogu uzeti u obzir. Ti sudovi moraju osobito utvrditi u kojoj se državi nalazi mjesto iz kojeg zaposlenik izvršava svoje zadaće u vezi s prijevozom, mjesto na koje se vraća nakon obavljanja svojih zadaća, prima upute o svojim zadaćama i organizira svoj posao kao i mjesto u kojem se nalaze sredstva za rad.

               64

               U tom pogledu u okolnostima poput onih u glavnom postupku i kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 102. svojeg mišljenja, također treba uzeti u obzir mjesto u kojem se nalaze zrakoplovi u kojima se obično obavlja posao.

               65

               Slijedom navedenog, pojam „mjesto u kojem ili iz kojeg zaposlenik obično obavlja posao” ne može se poistovjetiti s nekim drugim pojmom koji se nalazi u drugom aktu Unije, uključujući pojam „domaća baza” u smislu Priloga III. Uredbi br. 3922/91.

               66

               Što se tiče članova posade zračnog prijevoznika ili članova posade koji su mu upućeni na rad, spomenuti autonomni pojam ne može se poistovjetiti s pojmom „domaća baza” u smislu Priloga III. Uredbi br. 3922/91. Naime, Uredba Bruxelles I ne upućuje na Uredbu br. 3922/91 niti se njome nastoje postići isti ciljevi, s obzirom na to da se Uredbom br. 3922/91 usklađuju tehnički zahtjevi i upravni postupci u području sigurnosti civilnog zrakoplovstva.

               67

               Okolnost da se pojam „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” u smislu članka 19. točke 2. podtočke (a) Uredbe Bruxelles I ne može poistovjetiti s pojmom „domaća baza” u smislu Priloga III. Uredbi br. 3922/91 ne znači, međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 115. svojeg mišljenja, da potonji pojam u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku nije relevantan za utvrđivanje mjesta iz kojeg zaposlenik obično obavlja posao.

               68

               Konkretno, kao što to proizlazi iz točaka 61. do 64. ove presude, Sud je već naglasio potrebu da se pri utvrđivanju tog mjesta primjenjuje metoda ocjene indicija.

               69

               U tom pogledu, pojam „domaća baza” predstavlja element koji može imati važnu ulogu pri utvrđivanju indicija, spomenutih u točkama 63. i 64. ove presude, na temelju kojih se u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku može utvrditi mjesto iz kojeg zaposlenici obično obavljaju posao i stoga nadležnost suda za postupanje u postupku koji su oni pokrenuli, u smislu članka 19. stavka 2. točke (a) Uredbe Bruxelles I.

               70

               Naime, taj pojam definiran je u Prilogu III. Uredbi br. 3922/91, OPS‑u 1.1095, kao mjesto iz kojeg član osoblja sustavno započinje svoj radni dan i mjesto gdje ga završava, organizirajući ondje svoj svakodnevni posao, i u blizini kojeg zaposlenici tijekom razdoblja izvršenja svojeg ugovora o radu imaju svoje boravište te stoje na raspolaganju zračnom prijevozniku.

               71

               U skladu s OPS‑om 1.1110 tog priloga, razdoblja najkraćeg odmora zaposlenika poput tužitelja u glavnom postupku razlikuju se ovisno o tome je li to vrijeme dodijeljeno izvan „domaće baze” u smislu Priloga III. Uredbi br. 3922/91 ili u njoj.

               72

               Osim toga, treba istaknuti da se to mjesto ne određuje nasumično niti ga određuje zaposlenik, već ga, u skladu s OPS‑om 1.1090 točkom 3.1. spomenutog priloga, određuje prijevoznik za svakog člana posade.

               73

               „Domaća baza” nije relevantna u svrhu utvrđivanja „mjesta iz kojeg zaposlenici obično obavljaju posao” samo u slučaju ako zahtjevi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, uzimajući u obzir činjenične elemente svakog pojedinog slučaja, imaju užu poveznicu s mjestom koje nije „domaća baza” (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2002., Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, t. 53. i analogijom presudu od 12. rujna 2013., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               74

               Osim toga, autonomna narav pojma „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” ne može biti dovedena u pitanje upućivanjem na pojam „domaća baza” u smislu te uredbe, sadržanim u Uredbi br. 883/2004, s obzirom na to da potonja uredba i Uredba Bruxelles I imaju različite svrhe. Naime, dok Uredba Bruxelles I teži postizanju cilja spomenutog u točki 47. ove presude, cilj je Uredbe br. 883/2004, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 1., osim slobodnog kretanja osoba, „doprinijeti poboljšanju njihova životnog standarda i uvjeta zapošljavanja”.

               75

               Nadalje, utvrđenje da se pojam mjesta u kojem ili iz kojeg zaposlenik obično obavlja posao, naveden u točki 19. točki 2. podtočki (a) Uredbe Bruxelles I, ne može, kao što to proizlazi iz točke 65. ove presude, poistovjetiti ni s jednim drugim pojmom također vrijedi u pogledu „državne pripadnosti” zrakoplova u smislu članka 17. Čikaške konvencije.

               76

               Slijedom navedenog i protivno onomu što tvrde Ryanair i Crewlink u svojim očitovanjima, država članica iz koje član posade zračnog prijevoznika ili član posade koji mu je upućen na rad obično obavlja posao također se ne može poistovjetiti s područjem države članice čiju državnu pripadnost imaju zrakoplovi tog zračnog prijevoznika u smislu članka 17. Čikaške konvencije.

               77

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 19. točku 2. podtočku (a) Uredbe Bruxelles I treba tumačiti na način da se u slučaju postupka koji pokrene član posade zračnog prijevoznika ili član posade koji mu je upućen na rad i u svrhu utvrđivanja nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak pojam „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” u smislu članka 19. točke 2. podtočke (a) Uredbe Bruxelles I ne može poistovjetiti s pojmom „domaća baza” u smislu Priloga III. Uredbi br. 3922/91. Međutim, pojam „domaća baza” važan je indicij za utvrđivanje „mjesta u kojem zaposlenik obično obavlja posao”.

         Troškovi

               78

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

                  Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 19. točku 2. podtočku (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se u slučaju postupka koji pokrene član posade zračnog prijevoznika ili član posade koji mu je upućen na rad i u svrhu utvrđivanja nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak pojam „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” u smislu te odredbe ne može poistovjetiti s pojmom „domaća baza” u smislu Priloga III. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 3922/91 od 16. prosinca 1991. o usklađivanju tehničkih zahtjeva i upravnih postupaka u području civilnog zrakoplovstva, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1899/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. Međutim, pojam „domaća baza” važan je indicij za utvrđivanje „mjesta u kojem zaposlenik obično obavlja posao”.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 29. rujna 2010. # Al-Bashir Mohammed Al-Faqih i drugi protiv Vijeća Europske unije. # Predmeti T-135/06 do T-138/06.