title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. srpnja 2017.#Moussa Sacko protiv Commissione Territoriale per il riconoscimento della Protezione internazionale di Milano.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Milano.#Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Direktiva 2013/32/EU – Članci 12., 14., 31. i 46. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Pravni lijek protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Mogućnost donošenja sudske odluke bez saslušanja podnositelja zahtjeva.#Predmet C-348/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Direktiva 2013/32/EU – Članci 12., 14., 31. i 46. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Pravni lijek protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Mogućnost donošenja sudske odluke bez saslušanja podnositelja zahtjeva”
      U predmetu C‑348/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Milano (sud u Milanu, Italija), odlukom od 14. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 22. lipnja 2016., u postupku

         Moussa Sacko

      protiv

         Commissione Territoriale per il riconoscimento della protezione internazionale di Milano

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestitelj), A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M. Sacka, S. Santilli, avvocato,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. D’Ascie, avvocato dello Stato,

               –

               za belgijsku vladu, C. Pochet i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, J. Vláčil i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i E. Armoët, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, M. M. Tátrai, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i C. Cattabriga, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 12., 14., 31. i 46. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.)

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Mousse Sacka, malijskog državljanina, i Commissione Territoriale per il riconoscimento della protezione internazionale di Milano (Teritorijalno povjerenstvo za priznavanje međunarodne zaštite u Milanu, Italija; u daljnjem tekstu: Teritorijalno povjerenstvo) u vezi s odbijanjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je imenovani podnio tom tijelu u smislu članka 2. točke (b) Direktive 2013/32.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               U Direktivi 2013/32 utvrđuju se zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite na temelju Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.).

               4

               U uvodnim izjavama 18. i 20. Direktive 2013/32 određeno je:

                        „(18)

                        U interesu je država članica i podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja koje se provodi.”

                  […]

                        „(20)

                        U dobro utvrđenim okolnostima, kada se smatra da je zahtjev neosnovan ili kada postoje ozbiljni razlozi u pogledu državne sigurnosti ili javnog reda, države članice bi trebale imati mogućnost ubrzanja postupka razmatranja, posebno uvođenjem kraćih, ali razumnih rokova za određene postupovne radnje, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja koje se provodi, te učinkovit pristup podnositelja zahtjeva do osnovnih načela i jamstava iz ove direktive.”

               5

               Njezin članak 2., naslovljen „Definicije”, glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (c)

                        ‚podnositelj zahtjeva’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koji su podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu u vezi koje nije još donesena konačna odluka;

                  […]

                        (f)

                        ‚tijelo odlučivanja’ znači nesudsko ili upravno tijelo u državi članici nadležnoj za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koje je ovlašteno donositi odluke u prvom stupnju u tim predmetima;

                  […]”

               6

               U članku 12. spomenute direktive, koji nosi naslov „Jamstva za podnositelje zahtjeva” i nalazi se u njezinu poglavlju II., naslovljenom „Temeljna načela i jamstva”, propisano je:
               „1.   U pogledu postupaka iz poglavlja III., države članice osiguravaju da svi podnositelji zahtjeva uživaju sljedeća jamstva:
               […]

                        (b)

                        za iznošenje svojeg slučaja pred nadležnim tijelima, prema potrebi im se osiguravaju usluge prevoditelja. Države članice razmatraju je li potrebno omogućiti te usluge, a svakako onda kada se podnositelj zahtjeva ima pozvati na razgovor iz članaka 14. do 17. i 34., a ako bez takvih usluga nije moguće ostvariti odgovarajuću komunikaciju. U tom slučaju i u ostalim slučajevima kada nadležna tijela pozovu tražitelja, ove se usluge financiraju iz javnih fondova;

                        (c)

                        ne smije im se uskratiti mogućnost komuniciranja s [Uredom visokog povjerenika Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR)] ili s bilo kojom drugom organizacijom koja osigurava pravno savjetovanje ili drugo savjetovanje u skladu s pravom određene države članice;

                        (d)

                        njima samima te, ako je potrebno, njihovim pravnim ili drugim savjetnicima u skladu s člankom 23. stavkom 1., dozvoljava se pristup informacijama iz članka 10. stavka 3. točke (b), te informacijama koja daju stručnjaci iz članka 10. stavka 3. točke (d), kada je tijelo odlučivanja uzelo te informacije u razmatranje u svrhu donošenja odluke o njihovom zahtjevu;

                        (e)

                        tijelo odlučivanja im u razumnom roku daje obavijest o odluci povodom njihovog zahtjeva. Ako podnositelja zahtjeva zastupa pravni ili drugi savjetnik, države članice mogu odlučiti dati obavijest o odluci njemu ili njoj, umjesto podnositelju zahtjeva;

                  […]
               2.   U pogledu postupaka iz poglavlja V., države članice osiguravaju da svi podnositelji zahtjeva uživaju jamstva koja su jednaka onima iz stavka 1. točaka od (b) do (e).”

               7

               Članak 14. te direktive, pod naslovom „Osobni razgovor”, propisuje u stavku 1.:
               „Prije nego što tijelo odlučivanja donese odluku, podnositelj zahtjeva ima mogućnost osobnog razgovora o svom zahtjevu za međunarodnu zaštitu s osobom koja je prema nacionalnom pravu nadležna voditi takav razgovor. Osobne razgovore o predmetu zahtjeva za međunarodnu zaštitu vodi osoblje tijela odlučivanja. Ovaj podstavak ne dovodi u pitanje članak 42. stavak 2. točku (b).”

               8

               U skladu s člankom 17. Direktive 2013/32, naslovljenom „Zapisnik i snimanje osobnog razgovora”:
               „1.   Države članice osiguravaju da se o svakom osobnom razgovoru sastavlja detaljan i stvaran zapisnik koji sadržava sve bitne elemente ili da se osobni razgovor zapiše u obliku transkripta.
               2.   Države članice mogu predvidjeti zvučno ili audiovizualno snimanje osobnog razgovora. Kada se obavlja takvo snimanje, države članice osiguravaju da snimka ili transkript tog razgovora budu dostupni u vezi s predmetom podnositelja zahtjeva.
               […]”

               9

               U članku 31. te direktive, koji nosi naslov „Postupak razmatranja” i nalazi se na početku poglavlja III., naslovljenog „Prvostupanjski postupci”, propisano je:
               „1.   Države članice obrađuju zahtjeve za međunarodnu zaštitu u postupku razmatranja u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II.
               2.   Države članice osiguravaju da se postupak razmatranja što prije zaključi ne dovodeći u pitanje odgovarajuće i cjelovito razmatranje.
               3.   Države članice osiguravaju da se postupak razmatranja zaključi u roku od šest mjeseci od ulaganja zahtjeva.
               […]
               8.   Države članice mogu propisati da se u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. zahtjevi razmatraju ubrzano i/ili vode na granicama ili u tranzitnim zonama u skladu s člankom 43., ako:

                        (a)

                        je podnositelj zahtjeva prilikom podnošenja svog zahtjeva i činjenica pokrenuo samo pitanja koja nisu mjerodavna za razmatranje ispunjavaju li on ili ona uvjete kao ovlaštenici međunarodne zaštite na temelju Direktive [2011/95]; ili

                        (b)

                        podnositelj zahtjeva dolazi iz zemlje porijekla za potrebe ove direktive; ili

                        (c)

                        tražitelj je obmanuo nadležna tijela davanjem lažnih informacija ili dokumenata ili prešućivanjem relevantnih informacija ili dokumenata u vezi sa svojim identitetom i/ili državljanstvom, koji bi mogli negativno utjecati na odluku; ili

                        (d)

                        je vjerojatno da je podnositelj zahtjeva zlonamjerno uništio ili otuđio osobnu ili putnu ispravu koja bi pomogla prilikom utvrđivanja njegovog identiteta ili državljanstva; ili

                        (e)

                        je podnositelj zahtjeva dao očigledno nedosljedne i suprotne, očigledno lažne ili očigledno slabo vjerojatne izjave koje su u suprotnosti s dovoljno provjerenim informacijama o državi porijekla, zbog čega je njegov zahtjev očigledno neuvjerljiv u pogledu tvrdnje da on ili ona ispunjavaju uvjete za međunarodnu zaštitu na temelju [2011/95]; ili

                        (f)

                        je podnositelj zahtjeva uložio naknadni zahtjev za međunarodnu zaštitu koji nije dopušten u skladu s člankom 40. stavkom 5.; ili

                        (g)

                        je podnositelj zahtjeva podnio zahtjev samo kako bi odgodio ili onemogućio izvršenje prijašnje ili neposredne odluke na temelju koje bi mogao biti otklonjen; ili

                        (h)

                        je podnositelj zahtjeva nezakonito ušao na državno područje države članice ili produžio svoj boravak te se bez pravoga razloga nije javio tijelima ni podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu u najkraćem vremenu, ovisno o okolnostima svojeg ulaska; ili

                        (i)

                        podnositelj zahtjeva odbija ispuniti obvezu davanja otisaka svojih prstiju […]; ili

                        (j)

                        se podnositelj zahtjeva može iz ozbiljnih razloga smatrati opasnošću za nacionalnu sigurnost ili javni red države članice, ili ako je podnositelj zahtjeva iz ozbiljnih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda prema nacionalnom pravu bio prisilno protjeran.

                  […]”

               10

               Na temelju članka 32. stavka 2. Direktive 2013/32:
               „U slučajevima neosnovanih zahtjeva na koje se primjenjuje neka od okolnosti iz članka 31. stavka 8., države članice mogu smatrati zahtjev očigledno neosnovanim ako je kao takav definiran nacionalnim zakonodavstvom.”

               11

               U članku 46. te direktive, koji nosi naslov „Pravo na učinkoviti pravni lijek” i jedina je odredba njezina poglavlja V., naslovljenog „Žalbeni postupci”, propisano je:
               „1.   Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv:

                        (a)

                        odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku:

                                 i.

                                 o razmatranju neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite;

                                 ii.

                                 o nedopuštenosti zahtjeva u skladu s člankom 33. stavkom 2.;

                                 iii.

                                 donesenu na granici ili u tranzitnim zonama države članice, kako je opisano u članku 43. stavku 1.;

                                 iv.

                                 [da se] ne provede razmatranje u skladu s člankom 39.;

                        (b)

                        odbijanja ponovnog pokretanja postupka razmatranja zahtjeva nakon njegova prekida u skladu s člancima 27. i 28.;

                        (c)

                        odluke o oduzimanju međunarodne zaštite u skladu s člankom 45.

                  […]
               3.   Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da [se] [djelotvornim] pravni[m] lijek[om] u potpunosti i ex nunc razm[o]tr[e] [kako] činjeničn[a] [tako] i pravn[a] pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95], barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom.
               […]”

         Talijansko pravo

               12

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da talijansko prvo predviđa u postupcima međunarodne zaštite upravnu fazu u okviru koje stručno povjerenstvo razmatra zahtjeve, što uključuje saslušanje podnositelja, i sudsku fazu, tijekom koje nezadovoljni podnositelj zahtjeva može osporavati negativnu odluku upravnog tijela.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev napominje da u sudskoj fazi postupka sudac može odbiti ili prihvatiti pravni lijek, pri čemu saslušanje njegova podnositelja nije potrebno ako je to već učinilo nadležno upravno tijelo za potrebe postupka razmatranja. To rješenje osobito se može primijeniti u slučaju očito neosnovanog zahtjeva.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se navedeno tumačenje mjerodavnih nacionalnih pravila temelji na, među ostalim, članku 19. decreto legislativo n. 150 – Disposizioni complementari al codice di procedura civile in materia di riduzione e semplificazione dei procedimenti civili di cognizione, ai sensi dell’articolo 54 della legge del 18 giugno 2009, n. 69 (Zakonodavni dekret br. 150 o dodatnim odredbama uz Zakonik o građanskom postupku koje se tiču skraćivanja i pojednostavljenja građanskih parničnih postupaka, u smislu članka 54. Zakona br. 69 od 18. lipnja 2009.), od 1. rujna 2011. (GURI br. 220 od 21. rujna 2011.), kako je izmijenjen s decreto legislativo n. 142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonché della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (Zakonodavni dekret br. 142 o provedbi Direktive 2013/33/EU o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i Direktive 2013/32/EU o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite), od 18. kolovoza 2015. (GURI br. 214 od 15. rujna 2015.; u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 150/2011).

               15

               U članku 19. stavku 9. Zakonodavnog dekreta br. 150/2011 određeno je:
               „Sud, na temelju podataka kojima raspolaže u trenutku odlučivanja, u roku od šest mjeseci od podnošenja tužbe donosi odluku kojom odbija tužbu ili tužitelju priznaje status izbjeglice ili osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita.”

               16

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, sud može neposredno odbiti ili prihvatiti tužbu, osobito ako smatra da elementi već priloženi spisu vode prema rješenju koje novo tužiteljevo saslušanje ne može promijeniti.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu napominje da je njegovo tumačenje potvrdio Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija) koji je u rješenju od 8. lipnja 2016. ocijenio da „u postupcima međunarodne zaštite sud nije dužan predvidjeti saslušanje tražitelja azila”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               18

               Nakon što je 20. ožujka 2015. stigao u Italiju, M. Sacko odmah je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu. Dana 10. ožujka 2016. Teritorijalno povjerenstvo u sklopu Prefetture di Milano (milanska prefektura, Italija) saslušalo je M. Sacka o okolnostima u kojima je podnio taj zahtjev i razlozima za njegovo podnošenje. Saslušanje je pokazalo da je M. Sacko napustio Mali zbog ozbiljnog pogoršanja osobne financijske situacije.

               19

               Upravnom odlukom koja je zainteresiranom dostavljena 5. travnja 2016. Teritorijalno povjerenstvo odbilo je zahtjev za međunarodnu zaštitu što ga je podnio M. Sacko i uskratilo mu status izbjeglice odnosno korisnika supsidijarne zaštite, ističući da su razlozi za podnošenje zahtjeva bili isključivo ekonomski, a ne povezani s postojanjem progona.

               20

               M. Sacko je 3. svibnja 2016. pred sudom koji je uputio zahtjev podnio tužbu za poništenje te odluke, ponavljajući razloge iz zahtjeva za međunarodnu zaštitu i općenito opisujući stanje u Maliju, ne objašnjavajući pritom na koji je način ono utjecalo na njegovu osobnu situaciju.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev napominje da namjerava odbiti tužbu M. Sacka kao očito neosnovanu, bez njegova prethodnog saslušanja.

               22

               Međutim, budući da dvoji o sukladnosti takvog rješenja s pravom Unije, osobito s člancima 12., 14., 31. i 46. Direktive 2013/32, Tribunale di Milano (sud u Milanu, Italija) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li Direktivu 2013/32 (osobito članke 12., 14., 31. i 46.) tumačiti na način da je njome dopušten postupak poput talijanskog (članak 19. stavak 9. Zakonodavnog dekreta br. 150/2011), u kojemu je sudu kojem se obratio tražitelj azila – čiji je zahtjev po završetku punog ispitnog postupka sa saslušanjem odbilo upravno tijelo nadležno za ispitivanje zahtjeva za azil – dopušteno izravno odbaciti pravni lijek podnesen sudu a da ne mora ponovno saslušati samog tražitelja azila, u slučaju kad je taj pravni lijek očito neosnovan te stoga nema nikakve mogućnosti pobijanja odluke upravnog tijela?”

         Prethodno pitanje

               23

               Svojim prethodnim pitanjem Tribunale di Milano (sud u Milanu) u biti pita treba li Direktivu 2013/32, a osobito njezine članke 12., 14., 31. i 46., tumačiti na način da joj se protivi to da nacionalni sud kojem je podnesen pravni lijek protiv odluke o odbijanju očito neosnovanog zahtjeva za međunarodnu zaštitu odbije taj pravni lijek bez saslušanja podnositelja zahtjeva, osobito kada su ga već saslušala upravna tijela i kada činjenične okolnosti ne ostavljaju mjesta nikakvoj sumnji u osnovanost spomenute odluke o odbijanju.

               24

               Prije svega valja istaknuti da – kao što to naglašava sud koji je uputio zahtjev – nijedna od odredbi čije se tumačenje traži izričito ne nalaže sudu koji postupa po pravnom lijeku iz članka 46. Direktive 2013/32 da u okviru tog postupka provede saslušanje.

               25

               Naime, kao prvo, članak 12. Direktive 2013/32, koji se nalazi u njezinu poglavlju II., naslovljenom „Temeljna načela i jamstva”, propisuje jamstva koja uživaju podnositelji zahtjeva i izričito razlikuje, s jedne strane, u svojem stavku 1., jamstva koja se primjenjuju samo na postupke iz poglavlja III. te direktive, naslovljenog „Prvostupanjski postupci”, i, s druge strane, u svojem stavku 2., jamstva koja se primjenjuju u postupcima predviđenima u poglavlju V. spomenute direktive, naslovljenom „Žalbeni postupci”. Iako je u članku 12. stavku 2. te direktive naglašeno da „države članice osiguravaju da svi podnositelji zahtjeva uživaju jamstva koja su jednaka onima iz stavka 1. točaka (b) do (e)”, pravo podnositelja zahtjeva da podnese svoja očitovanja u okviru usmenog postupka ne nalazi se među iscrpno navedenim jamstvima.

               26

               Kao drugo, točno je da članak 14. Direktive 2013/32, koji se također nalazi u njezinu poglavlju II., nalaže tijelu odgovornom za donošenje odluke da podnositelju prethodno omogući osobni razgovor o njegovu zahtjevu za međunarodnu zaštitu s osobom koja je prema nacionalnom pravu nadležna voditi takav razgovor. Međutim, iz samog teksta te odredbe, zajedno s člankom 2. točkom (f) Direktive 2013/32, proizlazi da je ta obveza upućena isključivo tijelu odgovornom za ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu i nadležnom da se u prvom stupnju o njima izjašnjava te se, dakle, ne primjenjuje na žalbene postupke.

               27

               Kao treće, članak 31. stavak 3. Direktive 2013/32, koji se nalazi u njezinu poglavlju III., naslovljenom „Prvostupanjski postupci”, propisuje da se ti postupci moraju načelno završiti u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva, ne zadirući time u mogućnost produljenja spomenutog roka zbog razloga opisanih u članku 31. stavcima 3. i 4. te direktive. Njezin članak 31. stavak 8. dopušta državama članicama da u slučajevima koji su iscrpno navedeni odluče ubrzati postupke razmatranja ili ih provoditi na granicama ili u tranzitnim zonama, uz poštovanje temeljnih načela i jamstava iz poglavlja II. te direktive. Jednako je tako i, među ostalim, u slučaju u kojem je podnositelj zahtjeva istaknuo samo ona pitanja koja nisu mjerodavna za razmatranje ispunjava li on uvjete za priznavanje međunarodne zaštite na temelju Direktive 2011/95.

               28

               Kao četvrto i posljednje, članak 46. Direktive 2013/32, kao jedina odredba njezina poglavlja V., naslovljenog „Žalbeni postupci”, predviđa pravo na učinkovit pravni lijek pred sudom protiv odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu, uključujući odluke kojima se zahtjev proglašava očito nedopuštenim ili neosnovanim. Da bi se uskladile s tim pravom, države članice moraju na temelju članka 46. stavka 3. spomenute direktive osigurati da se djelotvornim pravnim lijekom u potpunosti i ex nunc razmotre i činjenična i pravna pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom 2011/95, barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom. Međutim, ni članak 46. Direktive 2013/32 ni bilo koja druga njezina odredba ne predviđaju provođenje saslušanja pred sudom koji odlučuje o pravnom lijeku.

               29

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj praksi Suda, na sudovima država članica da u skladu s načelom lojalne suradnje, koje je predviđeno člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, osiguraju sudsku zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije, pri čemu članak 19. stavak 1. UEU‑a usto državama članicama nalaže da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguranje djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije (presuda od 8. studenoga 2016., Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, t. 50., i u tom smislu presuda od 9. veljače 2017., M, C‑560/14, EU:C:2017:101, t. 30. i navedena sudska praksa).

               30

               Ta obveza država članica odgovara pravu utvrđenom u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), naslovljenom „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”, prema kojem svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2017., Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, t. 44.).

               31

               Iz toga slijedi da značajke pravnog sredstva predviđenog člankom 46. Direktive 2013/32 moraju biti određene sukladno članku 47. Povelje, koji predstavlja potvrdu načela djelotvorne sudske zaštite (vidjeti po analogiji, u pogledu članka 39. Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL 2005., L 326, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.), presudu od 17. prosinca 2015., Tall, C‑239/14, EU:C:2015:824, t. 51.).

               32

               Spomenuto načelo djelotvorne sudske zaštite prava koje pojedinci uživaju na temelju prava Unije sastoji se od različitih elemenata među kojima su osobito prava obrane, načelo jednakosti oružja, pravo na pristup sudu i pravo biti savjetovan, branjen i zastupan (presuda od 6. studenoga 2012., Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 48.).

               33

               Kada je, s jedne strane, riječ o prvostupanjskim postupcima predviđenima u poglavlju III. Direktive 2013/32, valja podsjetiti da obveza poštovanja prava na obranu adresata odluka koje značajno utječu na njihove interese u načelu se također nalaže administracijama država članica kada poduzimaju mjere koje ulaze u polje primjene prava Unije (presude od 10. rujna 2013., G. i R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, t. 35., i od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 40.).

               34

               Konkretno, Sud je ocijenio da je pravo na saslušanje u bilo kojem postupku – kao element poštovanja prava obrane – opće načelo prava Unije koje jamči svakoj osobi mogućnost da na smislen i učinkovit način iznese svoje mišljenje u upravnom postupku i prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno utjecati na njezine interese (vidjeti u tom smislu presude od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 34. i 36., i od 9. veljače 2017., M, C‑560/14, EU:C:2017:101, t. 25. i 31.).

               35

               U tom pogledu pravilo, prema kojem adresat odluke koja na njega negativno utječe mora imati mogućnost iznijeti svoje očitovanje prije njezina donošenja, ima za cilj, među ostalim, to da on može ispraviti pogrešku ili iznijeti informacije u pogledu svoje osobne situacije, a koje idu za tim u smislu da se odluka donese, da se ne donese ili da ima ovakav ili onakav sadržaj (vidjeti u tom smislu presude od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 47., i od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 37. i navedena sudska praksa).

               36

               Kada je, s druge strane, riječ o postupcima po pravnim lijekovima iz poglavlja V. Direktive 2013/32, da bi se osiguralo učinkovito ostvarivanje prava na te lijekove, nacionalni sud mora imati mogućnost provjeriti osnovanost razloga na temelju kojih je nadležno upravno tijelo odlučilo da je zahtjev za međunarodnu zaštitu neosnovan ili zloupotrijebljen (vidjeti po analogiji, u pogledu Direktive 2005/85, presudu od 28. srpnja 2011., Samba Diouf, C‑69/10, EU:C:2011:524, t. 61.).

               37

               U predmetnom slučaju, valja konstatirati da se neodržavanjem saslušanja podnositelja zahtjeva u žalbenom postupku poput onog iz poglavlja V. Direktive 2013/32 ograničavaju prava obrane kao sastavni dio načela djelotvorne sudske zaštite, utvrđenog u članku 47. Povelje.

               38

               Međutim, prema ustaljenoj praksi Suda, temeljna prava, kao što je poštovanje prava obrane, među kojima je i pravo na saslušanje, nisu apsolutni prerogativi, nego mogu sadržavati ograničenja, pod uvjetom da ona stvarno odgovaraju ciljevima u općem interesu kojima služi predmetni propis i u odnosu na zadani cilj ne predstavljaju nerazmjerno i neprihvatljivo zadiranje koje dovodi u pitanje samu bit tako zajamčenih prava (vidjeti u tom smislu presude od 10. rujna 2013., G. i R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, t. 33.; od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 43., i od 7. srpnja 2016., Lebek, C‑70/15, EU:C:2016:524, t. 37.).

               39

               Tumačenje prava na saslušanje, zajamčenog člankom 47. Povelje, prema kojem ono nije apsolutno, potvrđuje sudska praksa Europskog suda za ljudska prava, na temelju koje valja tumačiti spomenuti članak, s obzirom na to da njegov prvi i drugi stavak odgovaraju članku 6. stavku 1. i članku 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (presuda od 30. lipnja 2016., Toma i Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci, C‑205/15, EU:C:2016:499, t. 40. i 41. i navedena sudska praksa).

               40

               U tom pogledu Sud je već istaknuo da članak 6. stavak 1. te konvencije ne nalaže apsolutnu obvezu saslušanja i ne zahtijeva nužno njegovo provođenje u svim postupcima te je ocijenio da, jednako tako, ni članak 47. drugi stavak Povelje ni bilo koja druga njezina odredba ne nalažu takvu obvezu (presuda od 4. lipnja 2015., Andechser Molkerei Scheitz/Komisija, C‑682/13 P, neobjavljena, EU:C:2015:356, t. 44., u kojoj se upućuje na presudu ESLJP‑a od 23. studenoga 2006., Jussila protiv Finske, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, t. 41.).

               41

               Sud je također presudio da postojanje povrede prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu treba ocjenjivati s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja, a osobito s obzirom na prirodu akta o kojem je riječ, kontekst u kojem je on donesen i pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 102., i u tom smislu presuda od 9. veljače 2017., M, C‑560/14, EU:C:2017:101, t. 33.).

               42

               U predmetnom slučaju, obvezu nadležnog suda iz članka 46. stavka 3. Direktive 2013/32 da u potpunosti i ex nunc razmotri i činjenična i pravna pitanja treba tumačiti u kontekstu cjelokupnog postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu uređenog tom direktivom, vodeći računa o postojanju uske povezanosti između postupka koji se vodi pred sudom po pravnom lijeku i prvostupanjskog postupka koji mu prethodi, a tijekom kojeg se podnositelju zahtjeva mora omogućiti osobni razgovor o njegovu zahtjevu za međunarodnu zaštitu, u skladu s člankom 14. spomenute direktive.

               43

               U tom pogledu valja konstatirati da, s obzirom na to da zapisnik odnosno transkript svih osobnih razgovora s podnositeljem zahtjeva treba – u skladu s člankom 17. stavkom 2. Direktive 2013/32 – priložiti spisu, sadržaj tog zapisnika odnosno transkripta važan je element u ocjeni nadležnog suda kada on pristupa cjelovitom i ex nunc razmatranju i činjeničnih i pravnih pitanja, koje je predviđeno u članku 46. stavku 3. te direktive.

               44

               Prema tome – kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 58., 59. i 65. do 67 svojeg mišljenja – potrebu da sud koji odlučuje po pravnom lijeku iz članka 46. Direktive 2013/32 sasluša podnositelja zahtjeva valja ocjenjivati s obzirom na njegovu obvezu cjelovitog i ex nunc razmatranja zahtjeva u skladu s člankom 46. stavkom 3. te direktive, a kako bi se osigurala djelotvorna sudska zaštita prava i interesa podnositelja zahtjeva. Samo onda kada spomenuti sud ocijeni da to razmatranje može provesti na temelju samih podataka iz spisa uključujući, prema potrebi, zapisnik odnosno transkript osobnog razgovora s podnositeljem zahtjeva održan u prvostupanjskom postupku, on može odlučiti da neće provoditi njegovo saslušanje u okviru postupka po pravnom lijeku koji mu je podnesen. Naime, u takvim okolnostima mogućnost neodržavanja saslušanja odgovara interesu država članica i podnositelja zahtjeva, navedenom u uvodnoj izjavi 18. spomenute direktive, da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja koje se provodi.

               45

               Suprotno tomu, ako sud kojemu je podnesen pravni lijek ocijeni da se saslušanje podnositelja zahtjeva nameće s osnove propisanog cjelovitog i ex nunc razmatranja, to saslušanje – koje će naložiti spomenuti sud – čini formalnost koju ne može zanemariti zbog razloga hitnosti iz uvodne izjave 20. Direktive 2013/32. Naime, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, iako ta uvodna izjava državama članicama dopušta da u određenim slučajevima ubrzaju postupak razmatranja, osobito kada se zahtjev pokaže neosnovanim, ona ne ovlašćuje na ukidanje formalnosti koje su potrebne da bi se podnositelju pravnog lijeka zajamčilo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

               46

               U slučaju očito neosnovanog zahtjeva u smislu članka 32. stavka 2. Direktive 2013/32, poput onog o kojem je riječ u ovom postupku, obveza suda da provede cjelovito i ex nunc razmatranje iz članka 46. stavka 3. te direktive načelno je zadovoljena kada taj sud uzme u obzir podneske pred sudom koji odlučuje o pravnom lijeku kao i objektivne podatke iz upravnog spisa nastalog u prvostupanjskom postupku uključujući, prema potrebi, zapisnik s osobnog razgovora održanog u okviru tog postupka odnosno snimak tog razgovora.

               47

               Taj zaključak potvrđuje sudska praksa Europskog suda za ljudska prava prema kojoj održavanje saslušanja nije potrebno ako se u predmetu ne otvaraju činjenična ili pravna pitanja koja nije moguće odgovarajuće riješiti na temelju spisa i pisanih očitovanja stranaka (presuda od 4. lipnja 2015., Andechser Molkerei Scheitz/Komisija, C‑682/13 P, neobjavljena, EU:C:2015:356, t. 46., u kojoj se upućuje na presudu ESLJP‑a od 12. studenoga 2002., Döry protiv Švedske, CE:ECHR:2002:1112JUD002839495, t. 37.).

               48

               K tome, iako članak 46. Direktive 2013/32 ne nalaže sudu koji odlučuje o pravnom lijeku protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu da uvijek sasluša podnositelja zahtjeva, on ne ovlašćuje nacionalnog zakonodavca na to da spomenutom sudu zabrani mogućnost nalaganja saslušanja kada taj sud – smatrajući nedostatnima informacije prikupljene tijekom osobnog razgovora vođenog u prvostupanjskom postupku – ocijeni potrebnim organizirati takvo saslušanje radi cjelovitog i ex nunc razmatranja i činjeničnih i pravnih pitanja, u skladu s člankom 46. stavkom 3. te direktive.

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, Direktivu 2013/32, a osobito njezine članke 12., 14., 31. i 46., u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da nacionalni sud kojem je podnesen pravni lijek protiv odluke o odbijanju očito neosnovanog zahtjeva za međunarodnu zaštitu odbije taj pravni lijek bez saslušanja podnositelja zahtjeva kada činjenične okolnosti ne ostavljaju mjesta nikakvoj sumnji u osnovanost te odluke, pod uvjetom da je, s jedne strane, u prvostupanjskom postupku podnositelju zahtjeva omogućen osobni razgovor o njegovu zahtjevu za međunarodnu zaštitu, sukladno članku 14. te direktive, i da je zapisnik odnosno transkript tog razgovora, u slučaju njegova održavanja, priložen spisu u skladu s člankom 17. stavkom 2. navedene direktive i da, s druge strane, sud koji odlučuje o pravnom lijeku može naložiti održavanje navedenog razgovora ako ga ocijeni potrebnim za cjelovito i ex nunc razmatranje kako činjeničnih tako i pravnih pitanja, u skladu s člankom 46. stavkom 3. te direktive.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

                  Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite, a osobito njezine članke 12., 14., 31. i 46., u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da nacionalni sud kojem je podnesen pravni lijek protiv odluke o odbijanju očito neosnovanog zahtjeva za međunarodnu zaštitu odbije taj pravni lijek bez saslušanja podnositelja zahtjeva kada činjenične okolnosti ne ostavljaju mjesta nikakvoj sumnji u osnovanost te odluke, pod uvjetom da je, s jedne strane, u prvostupanjskom postupku podnositelju zahtjeva omogućen osobni razgovor o njegovu zahtjevu za međunarodnu zaštitu, sukladno članku 14. te direktive, i da je zapisnik odnosno transkript tog razgovora, u slučaju njegova održavanja, priložen spisu u skladu s člankom 17. stavkom 2. navedene direktive, i da, s druge strane, sud koji odlučuje o pravnom lijeku može naložiti održavanje navedenog razgovora ako ga ocijeni potrebnim za cjelovito i ex nunc razmatranje i činjeničnih i pravnih pitanja, u skladu s člankom 46. stavkom 3. te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 10. srpnja 2014. # Moallem Insurance Co. protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-182/13.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. ožujka 2017.#GE Healthcare GmbH protiv Hauptzollamt Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Zajednice – Članak 32. stavak 1. točka (c) – Utvrđivanje carinske vrijednosti – Tantijeme ili licencijske naknade koje se odnose na robu koja se procjenjuje – Pojam – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 160. – ‚Uvjeti za prodaju’ robe koja se procjenjuje – Plaćanje tantijema ili licencijskih naknada u korist društva koje je povezano kako s prodavateljem tako i s kupcem robe – Članak 158. stavak 3. – Mjere prilagodbe i raspodjele.#Predmet C-173/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      9. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija — Carinski zakonik Zajednice — Članak 32. stavak 1. točka (c) — Utvrđivanje carinske vrijednosti — Tantijeme ili licencijske naknade koje se odnose na robu koja se procjenjuje — Pojam — Uredba (EEZ) br. 2454/93 — Članak 160. — „Uvjeti za prodaju” robe koja se procjenjuje — Plaćanje tantijema ili licencijskih naknada u korist društva koje je povezano kako s prodavateljem tako i s kupcem robe — Članak 158. stavak 3. — Mjere prilagodbe i raspodjele“
      U predmetu C‑173/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 1. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 17. travnja 2015., u postupku

         GE Healthcare GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Düsseldorf,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za GE Healthcare GmbH, L. Harings i G. Schwendinger, Rechtsanwälte,

               —

               za Hauptzollamt Düsseldorf, A. Wollschläger, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Albenzio, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 32. stavka 1. točke (c) i stavka 5. točke (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992, L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1791/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenog 2006. (SL 2006., L 363, str. 1., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.), kao i članka 158. stavka 3. i članka 160. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 (SL 1993, L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 64., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1875/2006 od 18. prosinca 2006. (SL 2006, L 360, str. 64., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2454/93) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 180.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između GE Healthcare GmbH i Hauptzollamt Düsseldorf (glavna carinarnica u Düsseldorfu, Njemačka, u daljnjem tekstu: carinarnica) povodom uzimanja u obzir tantijema i licencijskih naknada pri utvrđivanju carinske vrijednosti robe uvezene iz trećih zemalja s ciljem njezina puštanja u slobodan promet na području Europske unije.

         Pravni okvir

         Carinski zakonik

               3

               U skladu s člankom 29. stavcima 1. i 2. Carinskog zakonika:
               „1.   Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da:

                        (a)

                        kupac nema ograničenja u raspolaganju robom ili uporabi robe, osim ograničenja koja:

                                 —

                                 su određena zakonom ili ih zahtijeva javna vlast u Zajednici,

                                 —

                                 ograničavaju zemljopisno područje gdje se roba može preprodati,
                                 ili

                                 —

                                 ne utječu znatno na vrijednost robe;

                        (b)

                        prodaja ili cijena ne podliježu nekom uvjetu ili ograničenju čija se vrijednost ne može utvrditi s obzirom na robu koja se vrednuje;

                        (c)

                        nikakva naknada od naknadne preprodaje, raspolaganja robom ili uporabe robe od strane kupca neće biti izravno ili neizravno dostavljena prodavatelju, osim ako je moguće izvršiti odgovarajuće usklađenje s člankom 32.
                        i

                        (d)

                        kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2.

                        (a)

                        U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Ako, na temelju podataka dobivenih od deklaranta ili na drugi način, carinska tijela imaju razloga pretpostaviti da je povezanost utjecala na cijenu, o tome obavješćuju deklaranta i daju mu primjerenu mogućnost za odgovor. Ako to deklarant zahtijeva, obavijestit će se o razlozima pisanim putem.

                        (b)

                        Pri prodaji između povezanih osoba, transakcijska se vrijednost prihvaća i roba procjenjuje u skladu sa stavkom 1. uvijek kada deklarant dokaže da je takva vrijednost gotovo jednaka jednoj od sljedećih vrijednosti u istom ili približno istom vremenskom razdoblju:

                                 i)

                                 transakcijskoj vrijednosti kod prodaje, između kupaca i prodavatelja koji nisu povezani ni u kojem konkretnom slučaju, istovjetne ili slične robe za izvoz u Zajednicu;

                                 ii)

                                 carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (c);

                                 iii)

                                 carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (d);

                           U primjeni gore spomenutih provjera treba uzeti u obzir očite razlike u komercijalnim razinama, količinskim razinama, stavke nabrojane u članku 32. i troškove koje je imao prodavatelj pri prodaji u kojoj prodavatelj i kupac nisu povezani, a kojih nema pri prodaji u kojoj su prodavatelj i kupac povezani.

                        (c)

                        Provjere navedene u točki (b) upotrebljavaju se na inicijativu deklaranta isključivo radi usporedbe. Prema navedenoj točki, ne dopušta se određivanje zamjenskih vrijednosti.”

               4

               Članak 30. stavci 1. i 2. navedene uredbe predviđaju:
               „1.   Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka.
               2.   Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je:

                        (a)

                        transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;

                        (b)

                        transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;

                        (c)

                        vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima;

                        (d)

                        izračunata vrijednost čini zbroj:

                                 —

                                 troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe,

                                 —

                                 svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz u Zajednicu,

                                 —

                                 troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e).”

               5

               Članak 31. navedenog zakonika glasi:
               „1.   Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama:

                        —

                        Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994.,

                        —

                        članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini [iz 1994.],
                        i

                        —

                        odredbama iz ovog poglavlja.

                  2.   Prema stavku 1. carinska vrijednost ne određuje se na temelju:

                        a)

                        prodajne cijene u Zajednici za robu proizvedenu u Zajednici;

                        b)

                        sustava koji omogućuje da se u carinske svrhe prihvati viša od dviju mogućih vrijednosti;

                        c)

                        cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza;

                        d)

                        troškova proizvodnje, osim onih izračunatih vrijednosti koje su utvrđene za istovjetnu ili sličnu robu prema članku 30. stavku 2. točki (d);

                        e)

                        cijena za izvoz u zemlju koja nije dio carinskog područja Zajednice;

                        f)

                        najmanjih carinskih vrijednosti; ili
                        ili

                        g)

                        proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”

               6

               Na temelju članka 32. istog zakonika:
               „1.   Kod određivanja carinske vrijednosti prema članku 29., cijeni koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti za uvezenu robu dodaju se:
               […]

                        (c)

                        tantijeme i licencijske naknade za robu koja se vrednuje, a koje kupac mora platiti izravno ili neizravno kao uvjet za prodaju robe koja se procjenjuje i to do stupnja do kojeg te tantijeme i naknade nisu uključene u cijenu koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti;

                  […]
               2.   Cijena koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti uvećava se prema odredbama ovog članka samo na temelju objektivnih i mjerljivih podataka.
               3.   Kod određivanja carinske vrijednosti ne uvećava se cijena koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti, osim ako je to predviđeno ovim člankom.
               […]
               5.   Neovisno o stavku 1. točki (c):

                        (a)

                        troškovi za dobivanje prava za umnožavanje uvezene robe u Zajednici ne dodaju se stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni za uvezenu robu pri utvrđivanju carinske vrijednosti
                        i

                        (b)

                        plaćanja koja izvrši kupac za dobivanje prava za distribuciju i ponovnu prodaju uvezene robe ne dodaju se stvarno plaćenoj cijeni ili cijeni koju treba platiti za uvezenu robu ako takva plaćanja nisu uvjet prodaje za izvoz robe u Zajednicu.”

               7

               Prema članku 249. Carinskog zakonika
               „Odbor [za Carinski zakonik] može, na vlastitu inicijativu ili na zahtjev predstavnika države članice, razmotriti svako pitanje koje se odnosi na carinsko zakonodavstvo, a koje potakne njegov predsjednik.”

         Uredba br. 2454/93

               8

               Članak 143. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđa:
               „U smislu glave II., poglavlja 3. [Carinskog zakonika] i ove glave, osobe se smatraju povezanima samo ako:
               […]

                        (f)

                        su izravno ili neizravno pod nadzorom treće osobe.

                  […]”

               9

               U skladu s člankom 145. stavcima 2. i 3. te uredbe:
               „2.   Nakon puštanja robe u slobodni promet, prilagodba cijene koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti izvršena od strane prodavača u korist kupca može se uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti u skladu s člankom 29. [Carinskog] Zakonika ako se na zadovoljstvo carinskih tijela uspije dokazati da:

                        (a)

                        je roba bila neispravna u trenutku utvrđenom u članku 67. [Carinskog] Zakonika;

                        (b)

                        je prodavač izvršio prilagodbu cijene u provođenju obveze jamstva predviđene kupoprodajnim ugovorom koji je sklopljen prije puštanja robe u slobodni promet;

                        (c)

                        neispravnost robe nije već uzeta u obzir u odgovarajućem prodajnom ugovoru.

                  3.   Cijena koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti za tu robu, prilagođena u skladu sa stavkom 2., može se uzeti u obzir samo ako je ta prilagodba izvršena u roku od 12 mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet.”

               10

               Članak 156.a stavak 1. navedene uredbe predviđa:
               Carinska tijela mogu, na zahtjev zainteresirane osobe, odobriti da se:

                        —

                        odstupajući od članka 32. stavka 2. [Carinskog] zakonika, određeni elementi koje treba dodati stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni, iako nisu odredivi u trenutku nastanka carinskog duga,

                        —

                        odstupajući od članka 33. Zakonika, određeni elementi koje ne treba uključiti u carinsku vrijednost, ako iznosi koji se odnose na te elemente nisu zasebno prikazani u trenutku nastanka carinskog duga,

                  odrede na temelju odgovarajućih i posebnih kriterija.
               U takvim slučajevima, deklarirana carinska vrijednost ne smatra se privremenom u smislu druge alineje članka 254. ”

               11

               U skladu s člankom 157. te uredbe:
               „1.   Za potrebe članka 32. stavka 1. točke (c) Zakonika tantijeme i licencijske naknade smatraju se prije svega plaćanja za upotrebu prava u vezi s:

                        —

                        proizvodnjom uvezene robe (posebno patenti, dizajn, modeli i tehnološko znanje i iskustvo),
                        ili

                        —

                        prodajom za izvoz uvezene robe (posebno žigovi, registrirani dizajn),
                        ili

                        —

                        uporabom ili daljnjom prodajom uvezene robe (posebno autorsko pravo, tehnološki postupci koji su nedjeljivo uključeni u uvezenu robu).

                  2.   Ne dovodeći u pitanje članak 32. stavak 5. Zakonika, kada se carinska vrijednost uvezene robe određuje na temelju odredaba članka 29. [Carinskog] Zakonika, stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni pribraja se tantijema ili licencijska naknada isključivo ako to plaćanje:

                        —

                        se odnosi na robu koja je predmet procjene,
                        i

                        —

                        predstavlja uvjet prodaje te robe.”

               12

               Članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 propisuje:
               „Ako se tantijeme ili licencijske naknade odnose djelomično na uvezenu robu, a djelomično na druge sastojke ili dodatne dijelove, koji se robi dodaju nakon uvoza, ili na radnje poslije uvoza ili usluge, odgovarajuća raspodjela provodi se na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka, u skladu s pojašnjenjem uz članak 32. stavak 2. (Carinskog) Zakonika iz Priloga 23.”

               13

               Članak 160. te uredbe predviđa:
               „Kada kupac plaća tantijemu ili licencijsku naknadu trećoj stranki, uvjeti predviđeni člankom 157. stavkom 2. ne smatraju se ispunjenima sve dok prodavatelj ili s njim povezana osoba ne zahtijeva od kupca plaćanje toj trećoj osobi.”

               14

               U skladu s člankom 161. te uredbe:
               „Ako način obračuna iznosa tantijeme ili licencijske naknade proizlazi iz cijene uvezene robe, smatra se, sve dok nije dokazano suprotno, da se plaćanje tantijeme ili licencijske naknade odnosi na robu koja se procjenjuje.
               Međutim, ako se iznos tantijeme ili licencijske naknade obračunava neovisno od cijene uvezene robe, plaćanje tantijeme ili licencijske naknade se može odnositi na robu koja se procjenjuje.”

               15

               Članak 254. iste uredbe određuje:
               „Na zahtjev deklaranta, carinska tijela mogu prihvatiti deklaracije za puštanje u slobodni promet koje ne sadrže sve podatke iz Priloga 37.
               Međutim, te deklaracije moraju sadržavati barem podatke za nepotpunu izvoznu deklaraciju iz Priloga 30.A.”

               16

               Članak 256. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđa:
               „Rok koji carinska tijela dopuštaju deklarantu za slanje podataka ili podnošenje isprava koje nedostaju u trenutku prihvata deklaracije ne smije biti dulji od jednog mjeseca od datuma prihvata deklaracije.
               […]
               Ako se podaci ili isprave koje nedostaju odnose na carinsku vrijednost, carinska tijela mogu, ako je to s obzirom na okolnosti neophodno, odrediti duži rok ili produžiti prvotno određeni rok. Kod ukupno odobrenog razdoblja uzimaju se u obzir važeći propisani rokovi.”

               17

               U skladu s člankom 257. stavkom 3. te uredbe:
               „Ukoliko, sukladno članku 254., deklaracija sadrži privremene podatke o vrijednosti, carinska tijela:

                        —

                        odmah knjiže iznos carina utvrđenih na osnovi tog navoda,

                        —

                        zahtijevaju, ukoliko je potrebno, da se položi jamstvo u visini razlike između navedenog iznosa i iznosa kojem roba naposljetku može podlijegati.”

               18

               Članak 259. stavak 1. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Nepotpunu deklaraciju prihvaćenu na temelju uvjeta iz članaka 254. do 257. može popuniti ili deklarant ili se, uz suglasnost carinskih tijela, može zamijeniti drugom deklaracijom koja udovoljava uvjetima iz članka 62. [Carinskog] Zakonika.”

               19

               Napomene za tumačenje carinske vrijednosti vezane uz članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika, u Prilogu 23. Uredbe br. 2454/93, navode kako slijedi:
               „Naknade za korištenje tantijema i licenci koje su navedene u članku 32. stavku 1. točki (c) mogu, između ostalog, uključivati naknade za patente, zaštitne znakove ili autorska prava.”

               20

               Napomene za tumačenje carinske vrijednosti vezane uz članak 32. stavak 2. Carinskog zakonika, iz istog priloga, navode:
               „Ako ne postoje objektivni i mjerljivi podaci u vezi s dodacima koji se moraju dodati prema odredbama članka 32., transakcijska vrijednost se ne može utvrditi prema odredbama članka 29. Kao primjer za ovo je sljedeće: naknada za tantijeme plaćena je na osnovi cijene prilikom prodaje u zemlji uvoznici jedne litre određenog proizvoda koji je uvezen na kilograme, a nakon uvoza pretvoren u otopinu. Ako se naknada za korištenje tantijema djelomično temelji na uvezenoj robi, a djelomično na drugim čimbenicima koji nemaju nikakve veze s uvezenom robom (kao npr. kada se uvezena roba pomiješa s domaćim sastojcima i više se ne mogu odvojeno utvrditi ili kada se naknada za tantijeme ne može razlikovati od posebnih financijskih ugovora između kupca i prodavatelja), ne treba uključiti naknadu za korištenje tantijema. Međutim, ako se iznos ove naknade za korištenje tantijema temelji isključivo na uvezenoj robi i može se odmah količinski odrediti, troškovi se mogu dodati cijeni koja se stvarno plaća ili ju je potrebno platiti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               GE Medical Systems Deutschland GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu. GE Njemačka) sklopio je s Monogram Licensing International Inc. (u daljnjem tekstu: M), ugovor o licenciji prema standardnom modelu, pri čemu ta dva poduzetnika pripadaju koncernu General Electrics (u daljnjem tekstu: koncern GE).

               22

               Prema odredbama članka II. A toga ugovora, M je GE‑u Njemačka odobrio naplatnu i neisključivu licenciju, kojom mu se dopušta korištenje, uz najstrože poštovanje standarda kvalitete utvrđenih među strankama, žiga koncerna GE (u daljnjem tekstu: žig GE) za proizvode i usluge, koje proizvodi, prodaje ili isporučuje GE Njemačka. Osim toga, M je dodijelio GE‑u i besplatnu neisključivu licenciju, kojom mu je dopustio korištenje žiga GE, po vlastitom nahođenju, u svrhu preprodaje robe drugim društvima kćerima koncerna GE, njene upotrebe u eksperimentalne svrhe ili kao uzorka, ili također za njeno zbrinjavanje. GE Healthcare također je smio bez licencijske naknade raspolagati proizvodima pod robnim žigom u trgovačkim odnosima s drugim društvima koja također pripadaju koncernu GE, koja su također bila ovlaštena koristiti se žigom GE pod istovjetnim uvjetima poput onih u ugovoru između društava M i GE Njemačka.

               23

               Kako bi jamčio da su proizvedeni proizvodi i usluge koje prodaje ili isporučuje GE Njemačka prodani ili isporučeni uz najstrože poštovanje standarda kvalitete utvrđenih među strankama, M je imao široku ovlast nadzora te je, u slučaju povrede standarda, mogao otkazati ugovor u kratkom roku. Kao datum isteka tantijema za licenciju iz članka II. A ugovora o licenciji određen je 31. prosinca svake kalendarske godine. Te su tantijeme iznosile 0,95% godišnjeg prihoda društva GE Njemačka za korištenje robnog žiga GE te 0,05% njegova prihoda za korištenje naziva koncerna GE.

               24

               Prilikom carinskog nadzora za razdoblje od 1. listopada 2007. do 31. prosinca 2009. carinarnica je, između ostalog, u izvješću od 8. rujna 2010. utvrdila da je GE Njemačka kupovao robu iz trećih zemalja od društava koja su pripadala koncernu GE, ali je prilikom prijave za utvrđenje carinske vrijednosti te robe pogrešno, prema mišljenju te carinarnice, propustio prijaviti tantijeme za licenciju. Slijedom toga, carinarnica mu je 30. rujna 2010. izdala rješenje o naknadnoj naplati uvoznih carina u iznosu od 14985,09 eura.

               25

               Nakon što je GE Njemačka te carine platio, zatražio je 21. srpnja 2011. njihov povrat na temelju članka 236. Carinskog zakonika, uz obrazloženje da, prema njegovu mišljenju, nije trebalo carinskoj vrijednosti predmetne robe pribrojiti tantijeme na temelju ugovora o licenciji, primjenom članka 32. Carinskog zakonika.

               26

               Rješenjem od 9. ožujka 2015. carinarnica je odbila zahtjev za povrat koji je podnio GE Njemačka, s obzirom na to da su, prema njezinu mišljenju, carinske vrijednosti bile točne.

               27

               U međuvremenu je 31. kolovoza 2011. GE Healthcare naslijedio GE Njemačku kao opći pravni sljednik.

               28

               Dana 11. ožujka 2015. GE Healthcare je sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu protiv rješenja carinarnice od 9. ožujka 2015. Taj sud, koji treba primijeniti članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika u predmetu u kojem odlučuje, dvoji o točnom dosegu te odredbe.

               29

               U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mogu li se tantijemi i licencijske naknade u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika uključiti u carinsku vrijednost iako postojanje obveze plaćanja tantijema ili licencijskih naknada nije utvrđeno ni u trenutku sklapanja ugovora ni u trenutku koji je mjerodavan za nastanak carinskog duga, a koji u slučaju spora proizlazi iz primjene odredbi članka 201. stavka 2. i članka 214. stavka 1. Carinskog zakonika?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: mogu li se tantijemi i licencijske naknade za žigove u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika odnositi na uvezenu robu iako se ti tantijemi ili licencijske naknade plaćaju i za usluge, kao i za korištenje kratice koja se sastoji od prvog dijela naziva zajedničkog koncerna?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: mogu li tantijemi ili licencijske naknade za žigove u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika biti uvjet za prodaju robe uvezene u Zajednicu radi izvoza u smislu članka 32. stavka 5. točke (b) Carinskog zakonika iako je plaćanje tih tantijema i naknada zatražio i izvršio poduzetnik koji je povezan s prodavateljem i kupcem?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, te ako se, kao u ovom slučaju, tantijemi ili licencijske naknade djelomično odnose na uvezenu robu, a djelomično na usluge nakon uvoza: treba li smatrati da primjenom odredbi članka 158. stavka 3. Uredbe br. 2454/93, s jedne strane, i Napomene za tumačenje uz članak 32. stavak 2. Carinskog zakonika iz Priloga 23. Uredbe br. 2454/93 s druge strane, da odgovarajuća raspodjela koja se provodi na temelju objektivnih i mjerljivih podataka dovodi do toga da se može uskladiti samo jedna carinska vrijednost određena primjenom članka 29. Carinskog zakonika ili se može uzeti u obzir, u slučaju da carinska vrijednost ne može biti određena primjenom članka 29. Carinskog zakonika, da je u okviru određivanja carinske vrijednosti koja se treba utvrditi u skladu s člankom 31. Carinskog zakonika moguća i raspodjela propisana u članku 158. stavku 3. Uredbe br. 2454/93 kako bi se osiguralo da se ti troškovi također uzmu u obzir?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               30

               Ponajprije, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, propisi Unije koji se odnose na carinske procjene imaju za cilj uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti. Carinska vrijednost mora odražavati stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe i voditi računa o svim sastavnim dijelovima te robe koji imaju ekonomsku vrijednost (vidjeti, u tom smislu, presude od 16. studenog 2006., Compaq Computer International Corporation, C‑306/04, EU:C:2006:716, t. 30., kao i od 16. lipnja 2016., EURO 2004 Hungary, C‑291/15, EU:C:2016:455, t. 23. i 26.).

               31

               Posebice, na temelju članka 29. Carinskog zakonika carinsku vrijednost uvezene robe čini, u načelu, njezina transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije, međutim uz usklađenja koja treba provesti prema članku 32. tog zakonika (vidjeti, u tom smislu, presude od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 38., 44. i 50., kao i od 21. siječnja 2016., Stretinskis, C‑430/14, EU:C:2016:43, t. 15.).

               32

               Članak 32. Carinskog zakonika navodi stavke koje valja dodati stvarno plaćenoj cijeni ili cijeni koju treba platiti za uvezenu robu kako bi se odredila njezina carinska vrijednost. Tako, prema stavku 1. točki (c) te odredbe, cijeni koju treba platiti dodaje se tantijeme ili licencijske naknade za robu koja se procjenjuje, a koje kupac mora platiti izravno ili neizravno kao uvjet za prodaju robe koja se procjenjuje i to do stupnja do kojeg te tantijeme i naknade nisu uključene u cijenu koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti.

               33

               Prema članku 157. stavku 1. Uredbe br. 2454/93, pod „tantijemama ili licencijskim naknadama”, za potrebe članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika smatraju se osobito, plaćanja za upotrebu prava u vezi s prodajom za izvoz uvezene robe, između ostalog žigovi i registrirani dizajni, ili uporaba ili daljnja prodaja uvezene robe, osobito autorska prava, tehnološki postupci koji su nedjeljivo uključeni u navedenu robu.

               34

               Članak 157. stavak 2. Uredbe br. 2454/936 navodi, sa svoje strane, da se tantijeme ili licencijske naknade pribrajaju stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni isključivo ako se to plaćanje, s jedne strane, odnosi na robu koja je predmet procjene i, s druge strane, predstavlja uvjet prodaje te robe.

               35

               Posljedično, usklađenje predviđeno člankom 32. stavkom 1. točkom (c) Carinskog zakonika primjenjuje se kada su ispunjena tri kumulativna uvjeta, odnosno, kao prvo, da tantijemi i licencijske naknade nisu uključeni u stvarno plaćenu cijenu ili cijenu koju treba platiti, kao drugo, da se odnose na robu koja se procjenjuje i, treće, da kupac mora platiti te tantijeme ili licencijske naknade kao uvjet za prodaju robe koja se procjenjuje.

               36

               U ovom slučaju, što se prvog uvjeta tiče, nesporno je, prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, da GE Healthcare nije uključio, sukladno zahtjevima predmetnog ugovora o licenciji u glavnom postupku, tantijeme i licencijske naknade koje se odnose na žig GE u carinsku vrijednost robe koja se procjenjuje.

         Prvo i drugo pitanje

               37

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja je potrebno zajedno ispitati s obzirom na to da se odnose na drugi uvjet naveden u točki 35. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika tumačiti na način da se tantijeme ili licencijske naknade odnose na „robu koja se procjenjuje” kada, s jedne strane, nije moguće utvrditi, u trenutku sklapanja ugovora ili u trenutku nastanka carinskog duga, iznos tih tantijema ili licencijskih naknada i, s druge strane, kada se navedene tantijeme ili licencijske naknade odnose samo djelomično na robu koja se procjenjuje.

               38

               Radi odgovora na to pitanje, potrebno je ispitati, kao prvo, odnose li se tantijeme i licencijske naknade, prema članku 32. stavku 1. točki (c) Carinskog zakonika, na „robu koja se procjenjuje” čak i ako nije moguće utvrditi, u trenutku sklapanja ugovora ili u trenutku nastanka carinskog duga, iznos tih tantijema i licencijskih naknada.

               39

               U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da predmetni ugovor o licenciji u glavnom postupku predviđa za GE Njemačku obvezu plaćanja tantijema i licencijskih naknada za korištenje žiga GE za robu koju uvozi, izuzev određene robe koja se može koristiti pod tim žigom bez naknade za licencije, kao što je roba koja se preprodaje drugim društvima kćerima u okviru koncerna GE koja se koristi u eksperimentalne svrhe, kao uzorak ili koja je namijenjena zbrinjavanju.

               40

               U tim okolnostima, i kao što ističe nezavisni odvjetnik u točki 29. svoga mišljenja, tantijeme i licencijske naknade stvarno se odnose na robu koju se procjenjuje, čak i ako njihov točan iznos nije određen u trenutku sklapanja navedenog ugovora, ili poslije, prilikom primitka carinske deklaracije ili u trenutku nastanka carinskog duga.

               41

               Što se tiče, posebno, pitanja treba li utvrditi točan iznos tantijema i licencijskih naknada koje treba platiti u trenutku nastanka carinskog duga, članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika u tom pogledu ne predviđa nikakve zahtjeve.

               42

               Nasuprot tomu, članak 156.a stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđa da, na zahtjev zainteresirane osobe, i odstupajući od članka 32. stavka 2. Carinskog zakonika, carinska tijela mogu odobriti da se određeni elementi koje treba dodati stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni, iako nisu odredivi u trenutku nastanka carinskog duga, mogu odrediti na temelju odgovarajućih i posebnih kriterija.

               43

               Štoviše, članak 254. navedene uredbe predviđa mogućnost za deklaranta, ako to prihvate carinska tijela, da podnese nepotpunu deklaraciju za puštanje robe u slobodni promet, koja, prema članku 257. stavku 3. te uredbe, može sadržavati privremene podatke o carinskoj vrijednosti robe koja se uvozi, te se ta deklaracija može naknadno dopuniti sukladno člancima 256., 257. i 259. navedene uredbe.

               44

               Osim toga, točka 14. Komentara br. 3. (poglavlje o carinskoj vrijednosti) o utjecaju tantijema i licencijske naknade na carinsku vrijednost, koje je donio Odbor za Carinski zakonik iz članka 247.a toga zakonika (u daljnjem tekstu: Odbor za Carinski zakonik), glasi kako slijedi:
               „Tantijeme i licencijske naknade u pravilu se obračunavaju nakon uvoza robe koja se procjenjuje. U tom slučaju, alternativa je ili u odgodi konačnog utvrđenja carinske vrijednosti sukladno članku 257. stavku 3. odredbi za primjenu Carinskog zakonika ili u određivanju ukupnog usklađivanja s obzirom na utvrđenja tijekom reprezentativnog razdoblja i njihova periodičkog ažuriranja. To pitanje treba riješiti sporazumom između uvoznika i carinskih tijela.” [neslužbeni prijevod]

               45

               Iako mišljenja Odbora za Carinski zakonik nemaju obvezujuću pravnu snagu, ona ipak predstavljaju važna sredstva osiguranja ujednačene primjene Carinskog zakonika od strane carinskih vlasti država članica i kao takva mogu se smatrati valjanim sredstvima za tumačenje navedenog zakonika (presuda od 6. veljače 2014., Humeau Beaupréau, C‑2/13, EU:C:2014:48, t. 51. i navedena sudska praksa).

               46

               Slijedom navedenog, članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika ne zahtijeva da iznos tantijema ili licencijskih naknada treba biti utvrđen u trenutku sklapanja ugovora o licenciji ili u trenutku nastanka carinskog duga, kako bi se za te tantijeme ili licencijske naknade smatralo da se odnose na robu koja se procjenjuje.

               47

               Kao drugo, potrebno je ispitati pitanje može li se smatrati da se tantijeme ili licencijske naknade odnose na robu koja se procjenjuje iako se na tu robu odnose samo djelomično. Naime, u ovom slučaju, tantijeme i licencijske naknade plaćaju se i po osnovi usluga pruženih nakon uvoza odnosne robe u glavnom postupku kao i za uporabu komercijalne kratice koncerna kojem pripada deklarant.

               48

               U tom pogledu članak 161. drugi podstavak Uredbe br. 2454/93 propisuje da, ako se iznos tantijeme ili licencijske naknade obračunava neovisno od cijene uvezene robe, plaćanje tantijeme ili licencijske naknade može se odnositi na robu koja se procjenjuje.

               49

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, u ovom slučaju, iznos tantijema ili licencijskih naknada ovisi o postotku prihoda koji nastaje od prodaje trećim osobama robe uvezene prema ugovoru o licenciji. Iz tog proizlazi da se plaćanje tantijeme ili licencijske naknade „odnosi” na robu koja se procjenjuje, u smislu članka 161. drugog podstavka.

               50

               Taj zaključak ne može dovesti u pitanje činjenica da se, prema toj istoj odluci, tantijeme ili licencijske naknade odnose i na usluge pružene nakon uvoza navedene robe od GE Njemačke, kao i na uporabu kratice koncerna GE od strane toga društva.

               51

               Naime, članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 propisuje da se, ako se tantijeme ili licencijske naknade odnose djelomično na uvezenu robu a djelomično na druge sastojke ili dodatne dijelove koji se robi dodaju nakon uvoza, ili na radnje poslije uvoza ili usluge, odgovarajuća raspodjela provodi se na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka, u skladu s pojašnjenjem uz članak 32. stavak 2. (Carinskog) Zakonika, iz Priloga 23. Uredbe br. 2454/93.

               52

               Stoga članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 izričito predviđa da se tantijeme ili licencijske naknade koje se plaćaju mogu smatrati djelomično povezanima s tom robom i djelomično s uslugama pruženim nakon uvoza, tako da se usklađivanje predviđeno člankom 32. stavkom 1. točkom (c) Carinskog zakonika može primijeniti, čak i ako se te tantijeme ili licencijske naknade odnose samo djelomično na uvezenu robu, te se u tom slučaju to usklađivanje mora provesti na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka koji omogućuju procjenu iznosa tantijema ili licencijskih naknada vezanih uz tu robu.

               53

               Posljedično, prema članku 32. stavku 1. točki (c) Carinskog zakonika, tantijeme ili licencijske naknade mogu se „odnositi na robu koja se procjenjuje” u smislu te odredbe, čak i ako se te tantijeme ili licencijske naknade odnose samo djelomično na navedenu robu.

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da, s jedne strane, ne nalaže da iznos tantijema ili licencijskih naknada treba biti utvrđen u trenutku sklapanja ugovora o licenciji ili u trenutku nastanka carinskog duga kako bi se smatralo da se te tantijeme ili licencijske naknade odnose na robu koja se procjenjuje i, s druge strane, da dopušta da se te tantijeme ili licencijske naknade „odnose na robu koja se procjenjuje” čak i ako se one odnose samo djelomično na navedenu robu.

         Treće pitanje

               55

               Svojim trećim pitanjem, koje se odnosi na treći uvjet naveden u točki 35. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 160. Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da tantijeme i licencijske naknade predstavljaju „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada, u okviru istog koncerna trgovačkih društava, plaćanje tantijema ili licencijskih naknada zahtjeva poduzetnik koji je povezan kako s prodavateljem tako i s kupcem i koje se provodi u korist tog istog poduzetnika.

               56

               Treba podsjetiti da članak 157. stavak 2. Uredbe br. 2454/93 koji precizira uvjete primjene članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika predviđa da se tantijeme ili licencijske naknade pribrajaju stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni isključivo ako se to plaćanje, s jedne strane, odnosi na robu koja je predmet procjene i, s druge strane, predstavlja uvjet prodaje te robe.

               57

               Članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika i članak 157. stavak 2. Uredbe br. 2454/93 ne preciziraju međutim što se podrazumijeva pod „uvjetom za prodaju” robe koja je predmet procjene.

               58

               U tom je pogledu Odbor za Carinski zakonik u točki 12. Komentara br. 3. (poglavlje o carinskoj vrijednosti) o utjecaju tantijema i licencijskih naknada na carinsku vrijednost smatrao da „se postavlja pitanje je li prodavatelj voljan prodati robu bez plaćanja tantijema ili licencijske naknade. Uvjet može biti izričit ili prešutan. U većini slučajeva se u ugovoru o licenciji navodi podliježe li prodaja uvezene robe plaćanju tantijema ili licencijske naknade. Međutim, to ne mora nužno biti ugovoreno”.

               59

               Treba uzeti u obzir naznake koje pruža ovaj komentar, kao što proizlazi iz točke 45. ove presude.

               60

               U tim okolnostima treba pretpostaviti, kao što ističe nezavisni odvjetnik u točki 51. svojega mišljenja, da plaćanje tantijema ili licencijskih naknada predstavlja „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada, u okviru ugovornih odnosa između prodavatelja, ili osobe s kojom je povezan, i kupca, plaćanje tantijema ili licencijskih naknada ima za prodavatelja takav značaj da bez tog plaćanja potonji ne bi prodao tu robu, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               61

               Što se glavnog postupka tiče, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je davatelj licencije, odnosno M, koji je povezan kako s prodavateljem tako i s kupcem, bio korisnik tantijema ili licencijskih naknada koje se odnose na prodanu robu. Taj je korisnik stoga bio, u ovom slučaju, isto društvo kao i ono koje od kupca te robe zahtijeva plaćanje s njome povezanih tantijema ili licencijskih naknada, s obzirom na to da su ta tri društva dio istog koncerna, koncerna GE, i da su pod nadzorom, izravnim ili neizravnim, matičnog društva tog koncerna.

               62

               U tom kontekstu članak 160. Uredbe br. 2454/93 predviđa da, kada kupac plaća tantijemu ili licencijsku naknadu trećoj stranci, uvjeti predviđeni člankom 157. stavkom 2. navedene uredbe ne smatraju se ispunjenima sve dok prodavatelj ili s njim povezana osoba zahtijeva od kupca provedbu tog plaćanja.

               63

               Stoga se sud koji je uputio zahtjev pita je li uvjet predviđen člankom 160. Uredbe br. 2454/93 ispunjen u situaciji u kojoj su „treća osoba” kojoj se tantijemi i licencijske naknade moraju platiti i „osoba povezana” s prodavateljem jedna te ista osoba.

               64

               U tom pogledu, GE Healthcare ističe da, u inačici na njemačkom jeziku, članak 160. Uredbe br. 2454/93 predviđa da osoba koja zahtijeva plaćanje tantijeme ili licencijske naknade i treća osoba kojoj ta tantijema ili licencijska naknada trebaju biti uplaćene ne mogu biti jedna te ista osoba.

               65

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Takav bi pristup naime bio u neskladu sa zahtjevom ujednačene primjene prava Unije. U slučaju razlika između jezičnih verzija, predmetna odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je ona dio (presuda od 15. studenog 2012., Kurcums Metal, C‑558/11, EU:C:2012:721, t. 48. i navedena sudska praksa).

               66

               Međutim, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 63. svoga mišljenja, ni u jednoj drugoj jezičnoj inačici članka 160. Uredbe br. 2454/93 tekst ne navodi drugo spominjanje „treće osobe” kojoj se plaćaju tantijeme ili licencijske naknade.

               67

               Štoviše, kao što upozorava nezavisni odvjetnik u točki 65. svojega mišljenja, činjenica da se osoba povezana s prodavateljem ne smatra „trećom osobom” u smislu članka 160. Uredbe br. 2454/93 ne dovodi do zaključka da plaćanje tantijema ili licencijskih naknada ne predstavlja „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje, u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika.

               68

               Naprotiv, potrebno je provjeriti provodi li osoba povezana s prodavateljem nadzor nad njime ili nad kupcem, što joj omogućuje osiguravanje da uvoz robe s kojom je povezana njegova licencijska naknada podliježe plaćanju, u njegovu korist, tantijema ili licencijske naknade koja se odnosi na tu robu.

               69

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provede takvu provjeru što se tiče glavnog postupka.

               70

               Osim toga, točka 13. Komentara br. 3. (poglavlje o carinskoj vrijednosti) o utjecaju tantijema i licencijske naknade na carinsku vrijednost, koje je donio Odbor za Carinski zakonik, predviđa da „kada je roba kupljena od jedne osobe, a tantijeme ili licencijske naknade se plaćaju drugoj osobi, njihovo se plaćanje ipak može smatrati uvjetom za prodaju robe […]. Prodavatelj, ili s njime povezana osoba, može zahtijevati da kupac provede to plaćanje kada je, na primjer, u multinacionalnom koncernu roba kupljena od poslovne jedinice koncerna, ali se tantijeme mora platiti drugoj poslovnoj jedinici istog koncerna. Isto vrijedi i kada je prodavatelj stjecatelj licencije od primatelja tantijema i potonji nadzire uvjete prodaje”. [neslužbeni prijevod]

               71

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti da članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 160. Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da tantijeme i licencijske naknade predstavljaju „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada u istom koncernu trgovačkih društava plaćanje tantijema ili licencijskih naknada zahtijeva poduzetnik koji je povezan i s prodavateljem i s kupcem te se plaćaju u korist tog istog poduzetnika.

         Četvrto pitanje

               72

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da se mjere prilagodbe i raspodjele, sadržane u tim odredbama, mogu provoditi kada carinska vrijednost predmetne robe nije utvrđena primjenom članka 29. Carinskog zakonika već supsidijarnom metodom predviđenom člankom 31. toga zakonika.

               73

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da za više poreznih razdoblja prije onoga od 2009. godine glavna carinarnica u Düsseldorfu nije zaprimila podatke koji su nužni za provedbu prilagodbe, na osnovi članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika, transakcijske vrijednosti izračunane temeljem metode predviđene člankom 29. toga zakonika. Posljedično, korištena je metoda utvrđivanja carinske vrijednosti iz članka 31. Carinskog zakonika jer metode predviđene člancima 29. i 30 toga zakonika a priori nisu bile primjenjive.

               74

               Budući da članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika predviđa da se prilagodba u cilju utvrđivanja carinske vrijednosti može provesti samo primjenom članka 29. toga zakonika, postavlja se pitanje mogu li se ta prilagodba i, konkretno, raspodjela, predviđene člankom 158. stavkom 3. Uredbe br. 2454/93, također primijeniti kada je carinska vrijednost uvezene robe utvrđena na temelju metode predviđene člankom 31. toga zakonika.

               75

               Treba podsjetiti da se, kada u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika ipak nije moguće odrediti carinsku vrijednost na temelju transakcijske vrijednosti uvezene robe, carinska procjena obavlja u skladu s odredbama članka 30. tog zakonika primjenom metoda prema redoslijedu predviđenom u točkama a), b), c) i d) stavka 2. potonjeg članka (presuda od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Hungary, C‑291/15, EU:C:2016:455, t. 27. i navedena sudska praksa).

               76

               U slučaju da nije moguće odrediti carinsku vrijednost uvezene robe ni na temelju članka 30. Carinskog zakonika, carinska procjena obavlja se u skladu s odredbama članka 31. tog zakonika (presuda od 16. lipnja 2016.EURO 2004. Hungary, C‑291/15, EU:C:2016:455, t. 28. i navedena sudska praksa).

               77

               Dakle, iz teksta članaka 29. do 31. navedenog zakonika te iz redoslijeda prema kojem se na temelju tih članaka moraju primijeniti kriteriji za određivanje carinske vrijednosti proizlazi da su te odredbe međusobno povezane odnosom supsidijarnosti. Naime, samo ako carinsku vrijednost nije moguće odrediti primjenom konkretne odredbe, valja primijeniti odredbu koja slijedi neposredno nakon nje prema propisanom redoslijedu (presuda od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Hungary, C‑291/15, EU:C:2016:455, t. 29. i navedena sudska praksa).

               78

               Članak 31. stavak 1. Carinskog zakonika predviđa da se carinska vrijednost uvezene robe utvrđuje, na temelju podataka dostupnih u Uniji, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama međunarodnih sporazuma kao i odredbama poglavlja 3. navedenog zakonika koje ih nabraja.

               79

               U tom pogledu, kao što ističe nezavisni odvjetnik u točki 86. svojega mišljenja, upućivanje u članku 31. stavku 1. Carinskog zakonika na poglavlje 3. tog istog zakonika znači da se opće odredbe tog poglavlja, kojih je i članak 32. toga zakonika dio, primjenjuju također u slučaju kada se utvrđivanje carinske vrijednosti uvezene robe provodi u skladu s člankom 31. stavkuom 1. istog zakonika.

               80

               Naime, kao što proizlazi iz točke 30. ove presude, propisi Unije koji se odnose na carinske procjene imaju za cilj uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti. U skladu s točkom 2. Napomena za tumačenje carinske vrijednosti vezanih uz članak 31. stavak 1. Carinskog zakonika, koje se nalaze u Prilogu 23. Uredbe br. 2454/93, metode utvrđivanja carinske vrijednosti koje bi trebalo primijeniti iz članka 31. su one koje su propisane u člancima 29. i 30. stavku 2. toga zakonika, ali i „određena fleksibilnost” u primjeni ovih metoda je u skladu s ciljevima i odredbama istog članka 31. stavka 1. (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. veljače 2008., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, t. 60.).

               81

               Uzimajući u obzir nužnost utvrđivanja carinske vrijednosti u slučaju da poduzetnik nije dostavio cjelovite podatke koji se odnose na predmetna porezna razdoblja i „određenu fleksibilnost” koja se spominje u točki 2. navedenih Napomena za tumačenje, treba prihvatiti da uzimanje u obzir podataka koji se odnose na druga porezna razdoblja toga poduzetnika može predstavljati podatak dostupan u Uniji koji članak 31. stavak 1. Carinskog zakonika dopušta kao osnovu za utvrđivanje carinske vrijednosti. Naime, pozivanje na te podatke predstavlja sredstvo za utvrđivanje carinske vrijednosti koje je „opravdano” u smislu navedenog članka 31. stavka 1. te je u skladu s načelima i općim odredbama međunarodnih sporazuma kao i odredbama na koje taj isti članak 31. stavak 1. upućuje (vidjeti, po analogiji, presudu od 28. veljače 2008., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, t. 61.)

               82

               Što se tiče članka 158. stavka 3. Uredbe br. 2454/93, isti propisuje da se, ako se tantijeme ili licencijske naknade odnose djelomično na uvezenu robu, a djelomično na druge sastojke ili dodatne dijelove, koji se robi dodaju nakon uvoza, ili na radnje poslije uvoza ili usluge, odgovarajuća raspodjela „provodi na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka”, u skladu s pojašnjenjem uz članak 32. stavak 2. Carinskog zakonika, iz Priloga 23. Uredbe br. 2454/93.

               83

               Međutim, iz točke 81. ove presude, kao i iz točke 91. mišljenja nezavisnog odvjetnika, proizlazi da se podaci koji se odnose na druga porezna razdoblja predmetnog poduzetnika mogu smatrati „objektivnim i mjerljivim” u smislu članka 158. stavka 3. Uredbe br. 2454/93 te se, posljedično, može primijeniti raspodjela predviđena navedenim člankom.

               84

               Osim toga, kao što tvrde njemačka vlada i Europska komisija, drugačija odluka mogla bi stvoriti neopravdanu prednost u korist uvoznika koji odbijaju dostaviti cjelovite podatke, sprječavajući tako provedbu pravilne procjene carinske vrijednosti uvezene robe.

               85

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti da članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da se mjere prilagodbe i raspodjele, sadržane u tim odredbama, mogu provoditi kada carinska vrijednost predmetne robe nije utvrđena primjenom članka 29. Carinskog zakonika već supsidijarnom metodom predviđenom člankom 31. toga zakonika.

         Troškovi

               86

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 32. stavak 1. točku (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1791/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenog 2006., treba tumačiti na način da, s jedne strane, ne nalaže da iznos tantijema ili licencijskih naknada treba biti utvrđen u trenutku sklapanja ugovora o licenciji ili u trenutku nastanka carinskog duga kako bi se smatralo da se te tantijeme ili licencijske naknade odnose na robu koja se procjenjuje i, s druge strane, da dopušta da se te tantijeme ili licencijske naknade „odnose na robu koja se procjenjuje” čak i ako se one odnose samo djelomično na navedenu robu.

                           2.

                           Članak 32. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 2913/92 kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006 i članak 160. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1875/2006 od 18. prosinca 2006., treba tumačiti na način da tantijemi i licencijske naknade predstavljaju „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada u istom koncernu trgovačkih društava plaćanje tantijema i licencijskih naknada zahtijeva poduzetnik koji je povezan i s prodavateljem i s kupcem te se plaćaju u korist tog istog poduzetnika.

                           3.

                           Članak 32. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 2913/92 kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006 i članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1875/2006, treba tumačiti na način da se mjere prilagodbe i raspodjele sadržane u tim odredbama mogu provoditi kada carinska vrijednost predmetne robe nije utvrđena primjenom članka 29. Uredbe br. 2913/92 kako je izmijenjena, već supsidijarnom metodom predviđenom člankom 31. toga zakonika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački