title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. ožujka 2016.#Flight Refund Ltd protiv Deutsche Lufthansa AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Postupak za europski platni nalog – Uredba (EZ) br. 1896/2006 – Članci 17. i 20. – Obveze suda pred kojim se vodi postupak da odredi mjesno nadležan sud za odlučivanje u parničnom postupku povodom prigovora tuženika protiv europskog platnog naloga – Nadležnost sudova države članice porijekla europskog platnog naloga – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Tražbina koja se temelji na pravu na odštetu na temelju Uredbe (EZ) br. 261/2004 zbog kašnjenja leta u polasku.#Predmet C-94/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      10. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Postupak za europski platni nalog — Uredba (EZ) br. 1896/2006 — Članci 17. i 20. — Obveze suda pred kojim se vodi postupak da odredi mjesno nadležan sud za odlučivanje u parničnom postupku povodom prigovora tuženika protiv europskog platnog naloga — Nadležnost sudova države članice porijekla europskog platnog naloga — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Tražbina koja se temelji na pravu na odštetu na temelju Uredbe (EZ) br. 261/2004 zbog kašnjenja leta u polasku“
      U predmetu C‑94/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Kúria (Vrhovni sud, Mađarska), odlukom od 27. veljače 2014., koju je Sud zaprimio istoga dana, u postupku

         Flight Refund Ltd

      protiv

         Deutsche Lufthansa AG

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Szima, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët kao i A. Sipos i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 22. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog (SL L 399, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 94.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Flight Refund Ltd (u daljnjem tekstu: Flight Refund), društva sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini i Deutsche Lufthansa AG (u daljnjem tekstu: Deutsche Lufthansa), društva sa sjedištem u Njemačkoj, povodom potraživanja naknade štete zbog kašnjenja leta.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Konvenciju o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, sklopljenu u Montrealu 28. svibnja 1999., Europska zajednica potpisala je 9. prosinca 1999., a Vijeće u njezino ime odobrilo Odlukom 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. (SL L 194, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 5.; u daljnjem tekstu: Montrealska konvencija).

               4

               Člankom 19. Montrealske konvencije, naslovljenim „Kašnjenje“, propisano je:
               „Prijevoznik je odgovoran za štetu uzrokovanu kašnjenjem zračnog prijevoza putnika, prtljage ili tereta. Unatoč tomu, prijevoznik nije odgovoran za štetu uzrokovanu kašnjenjem ako dokaže da su on i njegovi službenici i agenti poduzeli sve mjere koje su se razumno mogle zatražiti da izbjegnu štetu ili ako nije bilo moguće poduzeti takve mjere.“

               5

               Na temelju članka 33. stavka 1. te konvencije:
               „Tužba za naknadu štete podnosi se, po izboru tužitelja, na državnom području jedne od država stranaka, bilo pred sudom stalnog boravišta prijevoznika ili u glavnom mjestu njegovog poslovanja, ili u mjestu poslovanja u kojem je sklopljen ugovor ili na sudu u mjestu odredišta.“

         Pravo Unije

      Uredba (EZ) br. 261/2004

               6

               Člankom 5. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.), naslovljenim „Otkazivanje leta“, propisano je načelno pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7. te uredbe.

               7

               Člankom 6. te uredbe naslovljenim „Kašnjenje leta“ predviđene su određene obveze stvarnog zračnog prijevoznika vezane uz pomoć putnicima o kojima je riječ u slučaju kašnjenja leta.

               8

               Članak 7. iste uredbe naslovljen „Pravo na odštetu“ u svojem stavku 1. točki (c) propisuje da pozivanjem na taj članak putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od 600 eura za sve letove od 3500 km ili duže.

         Uredba br. 1896/2006

               9

               U uvodnoj izjavi 8. Uredbe br. 1896/2006 navedeno je:
               „[…] prepreke koje sprečavaju pristup učinkovitoj pravnoj zaštiti u prekograničnim slučajevima […] zahtijevaju […] donošenje zakonodavstva Zajednice koje će jamčiti […] jednake uvjete za vjerovnike i dužnike u cijeloj Europskoj uniji.“

               10

               Sukladno uvodnoj izjavi 10. ove uredbe:
               „Postupak utvrđen ovom Uredbom trebao bi poslužiti kao dodatno i neobvezno sredstvo tužitelju, koji ima slobodu pokrenuti postupak kojeg predviđa nacionalno pravo. U skladu s tim, ovom se Uredbom ne zamjenjuju i ne usklađuju postojeći mehanizmi za naplatu nespornih zahtjeva [tražbina] u skladu s nacionalnim pravom.“

               11

               Uvodna izjava 24. navedene uredbe glasi:
               „Prigovor podnesen u vremenskom roku trebao bi obustaviti postupak europskog platnog naloga i dovesti do automatskog prijenosa slučaja u redovni građanski postupak, osim ako tužitelj nije izričito zatražio da se postupak u tom slučaju okonča. Za potrebe ove Uredbe, poimanje redovnoga građanskog postupka ne bi trebalo nužno tumačiti u smislu nacionalnog zakonodavstva.“

               12

               U članku 1. Uredbe br. 1896/2006 predviđa se:
               „1.   Svrha ove Uredbe je:

                        (a)

                        pojednostavnjivanje, ubrzavanje i smanjenje troškova parničenja u prekograničnim slučajevima koji se odnose na nesporne novčane tražbine uspostavljanjem postupka europskog platnog naloga;

                  […]
               2.   Ova Uredba ne sprečava tužitelja da uloži zahtjev u smislu članka 4. pokretanjem drugog postupka koji ima na raspolaganju u skladu s pravom jedne od država članica ili prava [Unije].“

               13

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. te uredbe, njezino je područje primjene definirano kako slijedi:
               „Ova Uredba se primjenjuje na građanske i trgovačke stvari u prekograničnim slučajevima, bez obzira na prirodu suda. Ona ne obuhvaća posebno porezne, carinske ili upravne stvari niti odgovornost države za radnje i propuste u provođenju javnih ovlasti (acta jure imperii).“

               14

               Člankom 5. stavkom 1. te uredbe „država članica porijekla“ definirana je kao „država članica u kojoj je izdan europski platni nalog“.

               15

               Člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 1896/2006 propisano je da se, za potrebe primjene te uredbe nadležnost određuje u skladu s važećim pravilima prava Zajednice, posebno u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               16

               Člankom 7. stavkom 2. točkom (f) Uredbe br. 1896/2006 propisano je da se u zahtjevu za europski platni nalog navode temelji za nadležnost.

               17

               Članak 16. stavci 1. i 3. navedene uredbe predviđaju:
               „1.   Tuženik može uložiti prigovor na europski platni nalog pred sudom porijekla koristeći se standardnim obrascem F koji je utvrđen u Prilogu VI., koji mu se dostavlja zajedno s europskim platnim nalogom.
               2.   Prigovor se šalje unutar 30 dana od dostave naloga tuženiku.
               3.   Tuženik u prigovoru navodi da osporava tražbinu, ali nije obvezan navesti razloge za to.“

               18

               Članak 17. te uredbe, naslovljen „Učinci ulaganja prigovora“, u svojim stavcima 1. i 2. predviđa:
               „1.   Ako se prigovor uloži u roku iz članka 16. stavka 2. postupak se nastavlja pred nadležnim sudovima države članice porijekla u skladu s pravilima za običan [redovan] građanski postupak, osim ako tužitelj izričito nije zatražio da se u tom slučaju postupak okonča.
               […]
               2.   Prijenos na običan [redovan] građanski postupak u smislu stavka 1. uređuje pravo države članice porijekla.“

               19

               U članku 18. stavku 1. te uredbe predviđeno je:
               „Ako u roku iz članka 16. stavka 2., uzimajući u obzir primjereno razdoblje za zaprimanje prigovora, sudu porijekla nije uložen ni jedan prigovor, sud porijekla bez odgađanja proglašava izvršivost europskog platnog naloga koristeći se standardnim obrascem G koji je utvrđen u Prilogu VII. Sud potvrđuje datum dostave [platnog naloga].“

               20

               Člankom 20. Uredbe br. 1896/2006 propisano je „Preispitivanje u izvanrednim slučajevima“. Osobito, njegovim je stavkom 2. predviđeno: „[n]akon isteka roka iz članka 16. stavka 2., tuženik […] ima pravo zahtijevati provjeru [preispitivanje] europskog platnog naloga pred nadležnim sudom u ishodišnoj državi članici [državi članici porijekla] gdje je platni nalog očigledno krivo izdan, uzimajući u obzir zahtjeve koje propisuje ova Uredba, ili zbog izvanrednih okolnosti.“ U skladu s člankom 20. stavkom 3. te uredbe, u suprotnom slučaju europski platni nalog ostaje pravovaljan.

               21

               Člankom 26. spomenute uredbe, naslovljenim „Veza s nacionalnim procesnim [postupovnim] pravom“, određeno je:
               „Sva procesna [postupovna] pitanja koja nisu posebno određena ovom Uredbom uređuje nacionalno pravo.“

         Uredba br. 44/2001

               22

               Pravila o nadležnosti propisana Uredbom br. 44/2001 nalaze se u njezinu Poglavlju II. koje sadržava članke 2. do 31. U odjeljku 7. spomenutog Poglavlja II., naslovljenom „Ugovorena nadležnost“, nalazi se članak 24. spomenute uredbe kojim je propisano:
               „Osim nadležnosti koja proizlazi iz [drugih] odredaba ove Uredbe, nadležan je i sud države članice pred kojim se tuženik pojavi [upusti u postupak]. Ovo pravilo ne vrijedi ako se tuženik pred sudom pojavio [upustio u postupak] kako bi osporio njegovu nadležnost ili ako neki drugi sud ima isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22.“

         Mađarsko pravo

      Zakon o građanskom postupku

               23

               Zakonom br. III iz 1952. o građanskom postupku (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, u daljnjem tekstu: Zakon o građanskom postupku), propisana su pravila o sudskoj nadležnosti.

               24

               Članak 45. Zakona o građanskom postupku propisuje:
               „1.   U slučaju sukoba o stvarnoj ili mjesnoj nadležnosti koji proizlazi iz pravomoćnih odluka, kao i u slučaju kad je nemoguće utvrditi mjesno nadležan sud ili kad taj sud zbog izuzeća ne može odlučivati o predmetu, valja prije svega odrediti nadležan sud.
               2.   Nadležan sud za to određivanje je:
               […]

                        (c)

                        u slučajevima različitima od onih iz točke (a) i (b), Kúria (Vrhovni sud).“

         Zakon br. L iz 2009. o platnom nalogu

               25

               Člankom 59. stavkom 1. Zakona br. L iz 2009. o platnom nalogu (a fizetési meghagyásos eljárásról szóló 2009. évi L. törvény) izdavanje europskog platnog naloga predviđenog Uredbom br. 1896/2006 stavljena je u nadležnost javnih bilježnika.

               26

               Na temelju članka 38. stavka 1. tog zakona javni bilježnik, u slučaju podnošenja prigovora, prosljeđuje spis postupka sudu koji tužitelj odredi u zahtjevu za izdavanje platnog naloga.

               27

               Člankom 38. stavkom 3. tog zakona predviđeno je da, ako tužitelj nije odredio sud, javni bilježnik prosljeđuje spis stvarno i mjesno nadležnom sudu, u skladu s člancima 29., 30. i 40. Zakona o građanskom postupku.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               28

               Iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da je putnik na temelju ugovora ustupio svoja prava na naknadu štete pretrpljene zbog kašnjenja leta društvu Flight Refund, specijaliziranom za naplatu te vrste tražbina. To je društvo mađarskom javnom bilježniku podnijelo zahtjev za izdavanje europskog platnog naloga protiv društva Deutsche Lufthansa. Društvo Flight Refund je svoj zahtjev, koji se odnosio na iznos od 600 eura, temeljilo na činjenici da je slijedom ustupa tražbine imalo pravo od društva Deutsche Lufthansa zahtijevati naknadu štete zbog kašnjenja leta koje prelazi tri sata, a odnosi se na let LH 7626 između zračne luke u Newarku (Sjedinjene Države) i zračne luke London Heathrow (Ujedinjena Kraljevina), prema podacima proslijeđenima spomenutom javnom bilježniku.

               29

               Spomenuti javni bilježnik prihvatio je taj zahtjev i izdao platni nalog protiv društva Deutsche Lufthansa a da nije odredio mjesto sklapanja ugovora, mjesto njegova ispunjenja, mjesto nastanka štetnog događaja, sjedište prijevoznika pomoću kojeg je ugovor sklopljen, niti odredište leta o kojem je riječ. Isti javni bilježnik proglasio se nadležnim za izdavanje tog platnog naloga na temelju članka 33. Montrealske konvencije s obzirom na to da je Mađarska jedna od država potpisnica iste.

               30

               Društvo Deutsche Lufthansa iskoristilo je svoje pravo podnošenja prigovora protiv tog naloga i istaknulo da ono ne posluje na zračnoj liniji na koju se poziva Flight Refund u svom zahtjevu za izdavanje platnog naloga jer je, prema njegovu mišljenju, stvarni zračni prijevoznik koji posluje na liniji o kojoj je riječ United Airlines, Inc.

               31

               Budući da je zastupnik društva Flight Refund na poziv javnog bilježnika o kojem je riječ izjavio da nije u mogućnosti odrediti nadležan nacionalni sud s obzirom na prijenos postupka za europski platni nalog u redovni građanski postupak, taj je javni bilježnik zatražio od Kúrije (Vrhovni sud) da odredi mjesno nadležan sud zato što ga na temelju relevantnih odredaba Zakona o građanskom postupku i podataka koji su mu bili na raspolaganju nije mogao odrediti.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu pet pitanja koja su se odnosila na tumačenje nekoliko odredaba Montrealske konvencije, Uredbe br. 44/2001 i Uredbe br. 1896/2006. Taj je zahtjev za prethodnu odluku dostavljen Sudu 27. veljače 2014.

               33

               Dana 26. rujna 2014. društvo Flight Refund priopćilo je Sudu da je dopisom od 5. ožujka 2014. obavijestilo sud koji je uputio zahtjev o tome da se njegova tražbina temelji na Uredbi br. 261/2004, a ne na odredbama Montrealske konvencije. Dana 21. listopada 2014. Sud je, kako bi dobio dodatna pojašnjenja od suda koji je uputio zahtjev odlučio, na temelju članka 101. stavka 1. svojeg Poslovnika, uputiti tome sudu zahtjev za pojašnjenje.

               34

               U svojem odgovoru, koji je Sud zaprimio 26. studenoga 2014., sud koji je uputio zahtjev je, kao prvo, potvrdio da je Flight Refund kao pravnu osnovu svoje tražbine naveo članke 6. i 7. Uredbe br. 261/2004, a ne odredbe Montrealske konvencije. Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev povukao je tri od pet postavljenih pitanja te je preformulirao jedno od dva preostala pitanja.

               35

               Kao drugo, taj je sud naglasio da ne raspolaže podacima o letu o kojem je riječ, osim onima koji su već sadržani u zahtjevu za prethodnu odluku. Naveo je, da u okviru postupka određivanja mjesno nadležnog suda, na temelju nacionalnog prava nije mogao pribaviti više elemenata o meritumu predmeta.

               36

               Usto, sud koji je uputio zahtjev izrazio je sumnje o pravilima o međunarodnoj nadležnosti koja se primjenjuju na postupak za europski platni nalog pokrenut radi naplate tražbine utemeljene na Uredbi br. 261/2004. Taj sud smatra da je javni bilježnik prilikom izdavanja platnog naloga povrijedio članak 6. Uredbe br. 1896/2006 u skladu s kojim je pitanje nadležnosti mađarskih sudova trebao ispitati na temelju Uredbe br. 44/2001.

               37

               Taj sud nastoji dobiti i pojašnjenja glede pitanja primjenjuju li se u konkretnom slučaju pravila Montrealske konvencije, pravila iz Uredbe br. 44/2001 ili druga pravila o nadležnosti, poput onih iz članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1896/2006, kojima je predviđeno da se postupak nakon prigovora tuženika protiv europskog platnog naloga nastavlja pred nadležnim sudovima države članice porijekla tog platnog naloga. Taj sud nastoji doznati i koje su posljedice njegova utvrđenja postojanja odnosno nepostojanja međunarodne nadležnosti mađarskih sudova.

               38

               U tim je okolnostima Kúria (Vrhovni sud) odlučila postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se europski platni nalog koji je izdan protivno predmetu Uredbe [br. 1896/2006] ili od strane međunarodno nenadležnog tijela preispitati po službenoj dužnosti? Mora li se parnični postupak koji slijedi nakon prigovora u nedostatku nadležnosti završiti po službenoj dužnosti ili na zahtjev?

                        2.

                        Ako su mađarski sudovi nadležni za odlučivanje u parničnom postupku, treba li relevantno pravilo o nadležnosti tumačiti na način da Kúria (Vrhovni sud), pred kojom je u tijeku postupak određivanja suda, treba odrediti najmanje jedan sud koji je, čak i u nedostatku stvarne i mjesne nadležnosti na temelju postupovnih pravila države članice, dužan odlučiti o meritumu parničnog postupka koji slijedi nakon prigovora?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               39

               Njemačka vlada smatra da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten. U tom pogledu ona tvrdi da iz podataka s internetske stranice društva Flight Refund, koju je ta vlada posjetila 9. lipnja 2014., proizlazi da je to društvo do daljnjega ugasilo svoju internetsku stranicu te je istodobno prekinulo pokrenute postupke za naplatu. Zbog tog razloga ta vlada predlaže da Sud od suda koji je uputio zahtjev zatraži podatke o stanju postupka koji se pred njime vodi.

               40

               U tom smislu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji sâm definira – i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati – uživaju presumpciju relevantnosti (presude Fish Legal i Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, t. 30. kao i Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 29.).

               41

               Kad je riječ o zaprekama vođenju postupka na koje se poziva njemačka vlada, dovoljno je utvrditi da je sud koji je uputio zahtjev u svojem odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji mu je uputio Sud potvrdio da je pred njim i dalje u tijeku postupak određivanja mjesno nadležnog suda za odlučivanje u parničnom postupku nakon prigovora tuženika protiv europskog platnog naloga. Slijedom toga, nijedan element spisa ne upućuje na zaključak da bi presumpcija relevantnosti prethodnih pitanja u ovom slučaju mogla biti dovedena u pitanje.

               42

               Zahtjev za prethodnu odluku stoga je dopušten.

         Meritum

               43

               Prije razmatranja pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev valja reći da je taj sud u svojem odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji mu je uputio Sud iznio dvojbe glede relevantnih pravila koja treba primijeniti prilikom razmatranja pitanja međunarodne nadležnosti sudova države članice za odlučivanje u parničnom postupku o tražbini na koju se odnosi platni nalog protiv kojeg je tuženik podnio prigovor, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnoj stvari, u kojima je vjerovnik kao pravnu osnovu svoje tražbine naveo članke 6. i 7. Uredbe br. 261/2004. Konkretno, taj se sud pita jesu li pravila koja se primjenjuju u takvom kontekstu ona o međunarodnoj nadležnosti iz članka 33. Montrealske konvencije ili ona iz Uredbe br. 44/2001.

               44

               Usto, taj sud traži pojašnjenja dosega članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1896/2006, osobito kad je riječ o tome može li se ta odredba tumačiti na način da sadržava pravilo o nadležnosti u korist sudova države članice porijekla, u smislu članka 5. točke 1. te uredbe, neovisno o pravilima predviđenima Uredbom br. 44/2001.

               45

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, na ustaljenu sudsku praksu Suda u skladu s kojom je pravo putnika na paušalnu i standardiziranu naknadu štete zbog kašnjenja leta, na temelju članaka 5. do 7. Uredbe br. 261/2004, na koje se u ovom slučaju poziva Flight Refund, neovisno o pravu na naknadu štete iz članka 19. Montrealske konvencije (vidjeti u tom smislu presude Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 27. kao i Nelson i dr., C‑581/10 i C‑629/10, EU:C:2012:657, t. 46., 49. i 55.).

               46

               Slijedom toga, s obzirom na to da prava utemeljena na odredbama Uredbe br. 261/2004 i odredbama Montrealske konvencije pripadaju u različite regulatorne okvire, pravila o međunarodnoj nadležnosti predviđena tom konvencijom ne primjenjuju se na zahtjeve podnesene samo na temelju Uredbe br. 261/2004 jer se potonji trebaju razmatrati s obzirom na Uredbu br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presudu Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 27. i 28.).

               47

               Kao drugo, kad je riječ o slučaju na koji se poziva sud koji je uputio zahtjev, a koji je izložen u točki 44. ove presude, Sud je već presudio da prigovor tuženika protiv europskog platnog naloga, čije učinke uređuje članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1896/2006, ne može dovesti do prorogacije nadležnosti sudova države članice porijekla platnog naloga, u smislu članka 24. Uredbe br. 44/2001, čime bi se podrazumijevalo da je tuženik, podnijevši takav prigovor – čak i ako su u njemu navedeni razlozi vezani uz meritum predmeta – prihvatio nadležnost sudova te države članice za odlučivanje u parničnom postupku o osporenoj tražbini (vidjeti u tom smislu presudu Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, t. 38., 41. i 43.).

               48

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti da svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev nastoji saznati u bitnome koje su ovlasti i obveze suda poput onog koji je uputio zahtjev, na temelju prava Unije i osobito na temelju Uredbe br. 1896/2006, u okolnostima u kojima je pred tim sudom u tijeku postupak određivanja mjesno nadležnog suda države članice porijekla europskog platnog naloga i u kojima on ispituje međunarodnu nadležnost sudova te države članice za odlučivanje u parničnom postupku o tražbini na koju se odnosi spomenuti platni nalog, protiv koje je tuženik podnio prigovor u za to predviđenom roku.

               49

               U vezi s time treba podsjetiti da je, na temelju članka 1. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1896/2006, njezina svrha pojednostavnjivanje, ubrzavanje i smanjenje troškova parničenja u prekograničnim slučajevima koji se odnose na nesporne novčane tražbine uspostavljanjem postupka europskog platnog naloga. Ta se uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari u prekograničnim slučajevima bez obzira na prirodu suda.

               50

               Međutim, posebni postupak koji uređuje Uredba br. 1896/2006 kao i njezini ciljevi ne primjenjuju se u slučaju kad se tražbine na koje se odnosi platni nalog osporavaju prigovorom iz članka 16. te uredbe (vidjeti u tom smislu presude eco cosmetics i Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 i C‑120/13, EU:C:2014:2144, t. 39., kao i Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, t. 31. i 42.).

               51

               U ovom slučaju nesporno je da je tuženik protiv europskog platnog naloga izdanog protiv njega podnio prigovor u roku koji je za to predviđen člankom 16. stavkom 2. Uredbe br. 1896/2006. Slijedom toga, budući da je članak 17. stavak 1. te uredbe jedina odredba te uredbe koja uređuje učinke tog prigovora, valja ispitati mogu li se na temelju te odredbe utvrditi ovlasti i obveze suda poput onog koji je uputio zahtjev, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, pozivajući se kako na samu tu odredbu tako i na svrhu te uredbe.

               52

               U skladu s formulacijom članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1896/2006, njime se samo, u slučaju prigovora tuženika podnesenog u za to predviđenom roku, propisuje da se postupak automatski nastavlja pred nadležnim sudovima države članice porijekla platnog naloga, u skladu s pravilima o redovnom građanskom postupku, osim ako tužitelj izričito nije zatražio da se u tom slučaju postupak okonča.

               53

               Kad je riječ o svrsi Uredbe br. 1896/2006, iz uvodnih izjava 8. i 10., u vezi s člankom 26. te uredbe, proizlazi da se njome uspostavlja postupak za europski platni nalog kao dodatno i neobavezno sredstvo za tužitelja a da se tom uredbom ne zamjenjuju i ne usklađuju mehanizmi za naplatu nespornih tražbina koji postoje u nacionalnom pravu. Naime, Uredbom br. 1896/2006 uspostavlja se jedinstveni instrument naplate koji jamči istovjetne uvjete vjerovnicima i dužnicima u cijeloj Uniji, pri čemu predviđa primjenu postupovnog prava država članica na svako postupovno pitanje koje nije izričito uređeno tom uredbom.

               54

               Budući da iz strukture Uredbe br. 1896/2006 proizlazi da njezin cilj nije uskladiti postupovna prava država članica, i vodeći računa o ograničenom dosegu članka 17. stavka 1. te uredbe, kako je pojašnjen u točki 52. ove presude, tu odredbu, u dijelu u kojem u slučaju prigovora tuženika predviđa automatski nastavak postupka po pravilima o redovnom građanskom postupku, treba tumačiti na način da se njome ne nameće nikakav poseban zahtjev vezan uz prirodu sudova pred kojima postupak treba nastaviti ili uz pravila koja takav sud treba primijeniti.

               55

               Iz navedenog proizlazi da je načelno udovoljeno zahtjevima iz članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1896/2006 kad se postupak, nakon tuženikova prigovora, nastavi pred sudom poput onog koji je uputio zahtjev, koji, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, ispituje, na temelju odredaba Uredbe br. 44/2001, međunarodnu nadležnost sudova države članice porijekla europskog platnog naloga za odlučivanje u redovnom građanskom postupku koji se odnosi na osporavanu tražbinu.

               56

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 72. svojeg mišljenja, ni na temelju članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1896/2006 niti na temelju koje druge odredbe te uredbe nije moguće utvrditi ovlasti i obveze suda poput onog koji je uputio zahtjev u okolnostima poput onih iz glavnog postupka. Budući da u Uredbi br. 1896/2006 nema izričitog pravila o tom postupovnom pitanju, ono ostaje uređeno nacionalnim pravom, u skladu s člankom 26. te uredbe.

               57

               Usto, budući da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev dužan izjasniti se, na temelju odredaba Uredbe br. 44/2001, kako je to navedeno u točki 46. ove presude, o pitanju međunarodne nadležnosti sudova države članice porijekla europskog platnog naloga za odlučivanje u parničnom postupku o osporavanoj tražbini, valja provjeriti eventualne obveze koje za taj sud proizlaze iz te uredbe.

               58

               U vezi s time, nesporno je da predmet Uredbe br. 44/2001 nije ujednačavanje opsega obveza nadzora nacionalnih sudova prilikom provjere vlastite međunarodne nadležnosti. Međutim, primjena relevantnih nacionalnih pravila ne smije ugroziti koristan učinak Uredbe br. 44/2001 (vidjeti presudu Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 59. i 60. i navedenu sudsku praksu.).

               59

               Kad je riječ o zahtjevima koje treba poštovati u postupku, važno je također istaknuti da sve odredbe Uredbe br. 44/2001 izražavaju namjeru osiguravanja da se, u okviru njezinih ciljeva, postupci u kojima se donose sudske odluke odvijaju uz poštovanje prava na obranu (vidjeti presude G, C‑292/10, EU:C:2012:142, t. 47., kao i A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               60

               U tom kontekstu, valja naglasiti da i cilj dobrog sudovanja na kojem se temelji Uredba br. 44/2001 i poštovanje neovisnosti suda u izvršavanju njegovih dužnosti zahtijevaju da sud koji se mora izjasniti o međunarodnoj nadležnosti može to pitanje razmotriti s obzirom na sve informacije koje ima na raspolaganju, uključujući, po potrebi, tuženikove prigovore (vidjeti u tom smislu presudu Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 6.‑4.).

               61

               U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev ne raspolaže podacima o međunarodnoj nadležnosti sudova države članice porijekla koje je tužitelj pružio u svojem zahtjevu za izdavanje europskog platnog naloga, pri čemu ti podaci mogu biti, u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (f) Uredbe br. 1896/2006, samo navođenje temelja za međunarodnu nadležnost, bez tužiteljeve obveze iznošenja elemenata povezanosti tražbine na koju se odnosi postupak za europski platni nalog s državom članicom u kojoj je podnio takav zahtjev.

               62

               U tom kontekstu valja istaknuti da na temelju spisa kojim raspolaže Sud nije moguće utvrditi nacionalna pravila primjenjiva u postupku koji je u ovom slučaju u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev. Kad bi taj sud, primjenom nacionalnog postupovnog prava, bio obvezan ocjenjivati međunarodnu nadležnost sudova države članice porijekla platnog naloga samo na temelju elemenata koje podnese tužitelj u svojem zahtjevu za izdavanje europskog platnog naloga, takav postupak ne bi mogao jamčiti ni koristan učinak pravila o nadležnosti utvrđenih Uredbom br. 44/2001 niti tuženikovo pravo obrane.

               63

               Naime, nacionalna pravila koja se primjenjuju na postupak koji je u ovom slučaju u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev moraju tome sudu omogućiti da pitanje međunarodne nadležnosti razmotri, na temelju odredaba Uredbe br. 44/2001, uzimajući u obzir sve podatke koji su mu potrebni u tu svrhu, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 63. svojeg mišljenja i, po potrebi, saslušavši stranke o tome.

               64

               Kad to ne bi bilo tako, taj bi sud mogao bilo tumačiti svoja postupovna pravila na način da mu ona dopuštaju da ispuni spomenute zahtjeve bilo odrediti, kako je to naveo sam sud koji je uputio zahtjev, stvarno nadležan sud za odlučivanje o meritumu tražbine poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u redovnom građanskom postupku, u svojstvu mjesno nadležnog suda i suda koji je u tom slučaju pozvan, po potrebi, odlučiti o vlastitoj međunarodnoj nadležnosti s obzirom na kriterije iz Uredbe br. 44/2001.

               65

               Naposljetku, valja odgovoriti na pitanja suda koji je uputio zahtjev, koja se odnose na njegove obveze nakon ispitivanja nadležnosti sudova države članice porijekla europskog platnog naloga, koje bi proveo u okolnostima navedenima u točkama 62. i 63. ove presude.

               66

               U tom pogledu, ako bi se nakon provjera utvrdilo da se nadležnost sudova države članice porijekla europskog platnog naloga može uspostaviti na temelju odredaba Uredbe br. 44/2001, sud poput onoga koji je uputio zahtjev ne bi mogao, a da time ne ugrozi koristan učinak pravila predviđenog tom uredbom, na temelju kojeg je utvrđena nadležnost, okončati postupak samo zato što na temelju nacionalnog prava ne može utvrditi mjesno nadležan sud za odlučivanje o meritumu osporavane tražbine.

               67

               Naime, taj sud je obvezan, kao što je to istaknula mađarska vlada u svojim pisanim očitovanjima, tumačiti nacionalno pravo na način da mu ono omogućuje da utvrdi ili odredi sud koji je mjesno i stvarno nadležan za meritorno odlučivanje o tražbini na koju se odnosi platni nalog protiv kojeg je tuženik podnio prigovor u za to predviđenom roku.

               68

               Usto, završetkom parničnog postupka o meritumu osporavane tražbine, u situaciji kad je nadležnost sudova države članice porijekla platnog naloga uspostavljena na temelju Uredbe br. 44/2001, ugrozio bi se i koristan učinak članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1896/2006 s obzirom na to da ta odredba zahtijeva da se postupak, u slučaju prigovora tuženika, automatski nastavi pred nadležnim sudovima države članice porijekla platnog naloga.

               69

               S druge strane, ako sudovi države članice porijekla nisu nadležni na temelju Uredbe br. 44/2001, tada nije potrebno, suprotno onome što smatra sud koji je uputio zahtjev, po službenoj dužnosti preispitati platni nalog protiv kojeg je tuženik valjano podnio prigovor, po analogiji s člankom 20. Uredbe br. 1896/2006.

               70

               U vezi s time, iz sudske prakse Suda proizlazi da se mogućnosti preispitivanja platnog naloga, predviđene člankom 20. Uredbe br. 1896/2006, primjenjuju samo ako tuženik nije podnio prigovor u roku iz članka 16. stavka 2. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, t. 47. i 48.).

               71

               Usto, budući da postupovnu situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne uređuju odredbe Uredbe br. 1896/2006, nego nacionalno pravo, kako to proizlazi iz točaka 55. i 56. ove presude, odredbe te uredbe, uključujući njezin članak 20., ne mogu se, ni po analogiji, primijeniti na tu situaciju (vidjeti u tom smislu presudu eco cosmetics i Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 i C‑120/13, EU:C:2014:2144, t. 45.).

               72

               Nadalje, u skladu s člankom 18. stavkom 1. Uredbe br. 1896/2006, platni nalog protiv kojeg je tuženik podnio prigovor u za to predviđenom roku ne može steći svojstvo izvršivosti. Stoga sud poput onog koji je uputio zahtjev može, slijedom svog utvrđenja nepostojanja nadležnosti sudova države članice porijekla europskog platnog naloga na temelju Uredbe br. 44/2001, primijeniti učinke koje za taj slučaj predviđa nacionalno postupovno pravo.

               73

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti da pravo Unije valja tumačiti na način da, u okolnostima u kojima je pred nekim sudom u tijeku postupak određivanja mjesno nadležnog suda države članice porijekla europskog platnog naloga, kao što je slučaj u glavnom postupku, i u kojima taj sud ispituje međunarodnu nadležnost sudova te države članice za odlučivanje u parničnom postupku o tražbini na koju se odnosi takav platni nalog protiv kojeg je tuženik podnio prigovor u za to predviđenom roku:

                        —

                        budući da Uredba br. 1896/2006 ne sadržava podatke o ovlastima i obvezama tog suda, ta postupovna pitanja, u skladu s člankom 26. te uredbe, ostaju uređena nacionalnim pravom spomenute države članice;

                        —

                        Uredba br. 44/2001 zahtijeva da se pitanje međunarodne nadležnosti sudova države članice porijekla europskog platnog naloga riješi na temelju postupovnih pravila koja jamče koristan učinak odredaba te uredbe i pravo obrane, bilo da je riječ o sudu koji je uputio zahtjev ili sudu koji taj sud odredi kao mjesno i stvarno nadležan sud za odlučivanje u redovnom građanskom postupku o tražbini poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, a koji odlučuje o tom pitanju;

                        —

                        ako sud poput onog koji je uputio zahtjev odluči o međunarodnoj nadležnosti sudova države članice porijekla europskog platnog naloga na način da zaključi da takva nadležnost postoji, u skladu s kriterijima iz Uredbe br. 44/2001, taj je sud na temelju potonje uredbe i Uredbe br. 1896/2006 obvezan nacionalno pravo tumačiti na način da mu ono dopušta da utvrdi ili odredi mjesno i stvarno nadležan sud za odlučivanje u tom postupku, i

                        —

                        ako sud poput onog koji je uputio zahtjev zaključi da takva međunarodna nadležnost ne postoji, on nije obvezan po službenoj dužnosti preispitati taj platni nalog, po analogiji s člankom 20. Uredbe br. 1896/2006.

         Troškovi

               74

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                  Pravo Europske unije valja tumačiti na način da, u okolnostima u kojima je pred nekim sudom u tijeku postupak određivanja mjesno nadležnog suda države članice porijekla europskog platnog naloga, kao što je slučaj u glavnom postupku, i u kojima taj sud ispituje međunarodnu nadležnost sudova te države članice za odlučivanje u parničnom postupku o tražbini na koju se odnosi takav platni nalog protiv kojeg je tuženik podnio prigovor u za to predviđenom roku:

                        —

                           budući da Uredba (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog ne sadržava podatke o ovlastima i obvezama tog suda, ta postupovna pitanja, u skladu s člankom 26. te uredbe, ostaju uređena nacionalnim pravom spomenute države članice;

                        —

                           Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima zahtijeva da se pitanje međunarodne nadležnosti sudova države članice porijekla europskog platnog naloga riješi na temelju postupovnih pravila koja jamče koristan učinak odredaba te uredbe i pravo obrane, bilo da je riječ o sudu koji je uputio zahtjev ili sudu koji taj sud odredi kao mjesno i stvarno nadležan sud za odlučivanje u redovnom građanskom postupku o tražbini poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku;

                        —

                           ako sud poput onog koji je uputio zahtjev odluči o međunarodnoj nadležnosti sudova države članice porijekla europskog platnog naloga na način da zaključi da takva nadležnost postoji, u skladu s kriterijima iz Uredbe br. 44/2001, taj je sud na temelju potonje uredbe i Uredbe br. 1896/2006 obvezan nacionalno pravo tumačiti na način da mu ono omogućuje da utvrdi ili odredi mjesno i stvarno nadležan sud za odlučivanje u tom postupku, i

                        —

                           ako sud poput onog koji je uputio zahtjev zaključi da takva međunarodna nadležnost ne postoji, on nije obvezan po službenoj dužnosti preispitati taj platni nalog, po analogiji s člankom 20. Uredbe br. 1896/2006.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014.#DK Recycling und Roheisen GmbH protiv Europske komisije.#Okoliš – Direktiva 2003/87/EZ – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Prijelazna pravila o usklađenoj besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica od 2013. – Odluka 2011/278/EU – Nacionalne provedbene mjere Njemačke – Odredba o slučajevima s pretjeranim teškoćama – Sloboda poduzetništva – Pravo na vlasništvo – Proporcionalnost.#Predmet T‑630/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. ožujka 2014.#HeidelbergCement AG protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Upravni postupak – Odluka o zahtjevu za pružanje informacija – Potrebnost traženih informacija – Obveza obrazlaganja – Proporcionalnost.#Predmet T‑302/11.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 15. rujna 2016.#SC Star Storage SA i dr. protiv Institutul Naţional de Cercetare-Dezvoltare în Informatică (ICI) i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Curtea de Apel Bucureşti i Curtea de Apel Oradea.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktive 89/665/EEZ i 92/13/EEZ – Javna nabava – Postupak pravne zaštite – Nacionalni propisi koji dopuštenost pravnog sredstva protiv akata javnog naručitelja uvjetuju pružanjem ‚jamstva dobrog postupanja’ – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvoran pravni lijek.#Spojeni predmeti C-439/14 i C-488/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktive 89/665/EEZ i 92/13/EEZ — Javna nabava — Postupak pravne zaštite — Nacionalni propisi koji dopuštenost pravnog sredstva protiv akata javnog naručitelja uvjetuju pružanjem ‚jamstva dobrog postupanja’ — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 47. — Pravo na djelotvoran pravni lijek“
      U spojenim predmetima C‑439/14 i C‑488/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su podnijele Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) i Curtea de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei, Rumunjska), odlukama od 19. rujna 2014. i od 8. listopada 2014., koje je Sud zaprimio 24. rujna 2014. i 4. studenoga 2014., u postupcima

         SC Star Storage SA

      protiv

         Institutul Naţional de Cercetare‑Dezvoltare în Informatică (ICI) (C‑439/14),
      i

         SC Max Boegl România SRL

         SC UTI Grup SA,

         Astaldi SpA,

         SC Construcţii Napoca SA

      protiv

         RA Aeroportul Oradea

         SC Porr Construct SRL

         Teerag‑Asdag Aktiengesellschaft

         SC Col‑Air Trading SRL,

         AVZI SA,

         Trameco SA,

         Iamsat Muntenia SA (C‑488/14),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za SC Star Storage SA, A. Fetiță, odvjetnica,

               —

               za SC Max Boegl România SRL, F. Irimia, odvjetnik,

               —

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, kao i R. Haţieganu, D. Bulancea i M. Bejenar, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, K. Georgiadis i K. Karavasili, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i I. Rogalski, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 28. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 1. stavaka 1. do 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL 2007., L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198., u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665) i članka 1. stavaka 1. do 3. Direktive Vijeća 92/13/EEZ od 25. veljače 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa o primjeni pravila Zajednice u postupcima nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru (SL 1992., L 76, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 72.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66 (u daljnjem tekstu: Direktiva 92/13), kao i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjevi su podneseni, u predmetu C‑439/14, u okviru spora između društva SC Star Storage SA i Institutula Naţional de Cercetare‑Dezvoltare în Informatică (ICI) (Nacionalni institut za istraživanje i razvoj u području informatike) u pogledu postupka javne nabave informatičke infrastrukture i usluga koje se odnose na pripremu, upravljanje, razvoj i uspostavljanje platforme cloud computing (računalstvo u oblaku) i, u predmetu C‑488/14, u okviru spora između, s jedne strane, društava SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA, Astaldi SpA i SC Construcţii Napoca SA (u daljnjem tekstu: Max Boegl i dr.) i, s druge strane, društava RA Aeroportul Oradea SA, SC Porr Construct SRL, Teerag‑Asdag Aktiengesellschaft, SC Col‑Air Trading SRL, AZVI SA, Trameco SA i Iamsat Muntenia SA u pogledu postupka javne nabave radova u vezi s proširenjem i modernizacijom infrastrukture zračne luke Oradea (Rumunjska).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 89/665

               3

               Članak 1. Direktive 89/665, naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, u svojim stavcima 1. do 3. određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [(SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive.
               Ugovori u smislu značenja ove Direktive uključuju ugovore o javnoj nabavi, okvirne sporazume, koncesije za javne radove i dinamičke sustave nabave.
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive 2004/18/EZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               2.   Države članice osiguravaju da nema diskriminacije između poduzeća koja prijavljuju povredu u okviru postupka za sklapanje ugovora, koja proizlazi iz razlikovanja koje ova Direktiva pravi između nacionalnih propisa kojima se provodi pravo Zajednice i drugih nacionalnih propisa.
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.”

         Direktiva 92/13

               4

               Članak 1. Direktive 92/13, također naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, u svojim stavcima 1. do 3. određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga [(SL 2004., L 134, str. 1.)], osim ako su ti ugovori izuzeti u skladu s člankom 5. stavkom 2., člancima 18. do 26., člancima 29. i 30. ili člankom 62. te Direktive.
               Ugovori u smislu značenja ove Direktive jesu ugovori o javnoj nabavi robe, ugovori o javnim radovima i uslugama, okvirni sporazumi i dinamički sustavi nabave.
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive 2004/17/EZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               2.   Države članice osiguravaju da nema diskriminacije između poduzeća koja prijavljuju povredu u okviru postupka za sklapanje ugovora, koja proizlazi iz razlikovanja koje ova Direktiva pravi između nacionalnih propisa kojima se provodi pravo Zajednice i drugih nacionalnih propisa.
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.”

         Direktiva 2007/66

               5

               Uvodna izjava 36. Direktive 2007/66 navodi:
               „U ovoj se Direktivi poštuju temeljna prava i načela priznata posebno u Povelji [...]. Ovom se Direktivom nastoji osigurati puno poštivanje prava na pravni lijek i poštenu prosudbu u skladu s prvim i drugim [stavcima] članka 47. Povelje.”

         Direktiva 2004/17

               6

               Članak 16. točka (b) Direktive 2004/17 predviđa:
               „Osim u slučajevima kada se ne primjenjuje na temelju izuzeća iz članaka od 19. do 26. ili u skladu s člankom 30. u vezi s obavljanjem predmetne djelatnosti, ova se Direktiva primjenjuje na ugovore čija procijenjena vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost (PDV) nije manja od sljedećih pragova:
               [...]

                        (b)

                        5186000 EUR u slučaju ugovora o radovima.”

         Direktiva 2004/18

               7

               Članak 7. točke (b) i (c) Direktive 2004/18 predviđa:
               „Ova Direktiva primjenjuje se na ugovore o javnoj nabavi koji nisu izuzeti u skladu s iznimkama navedenim u člancima 10. i 11. i člancima 12. do 18. i koji imaju vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost (PDV) za koju je procijenjeno da je jednaka ili veća od sljedećih pragova:
               [...]

                        (b)

                        207000 [eura]:

                                 —

                                 za ugovore o javnoj nabavi robe i javnim uslugama koje sklapaju javni naručitelji osim onih navedenih u Prilogu IV.,

                                 —

                                 za ugovore o javnoj nabavi robe koje sklapaju javni naručitelji koji su navedeni u Prilogu IV. i djeluju na području obrane ako ti ugovori uključuju proizvode koji nisu obuhvaćeni Prilogom V.,

                                 —

                                 za ugovore o javnim uslugama koje sklapaju bilo koji javni naručitelji u vezi s uslugama navedenim u kategoriji 8. Priloga II. A, te telekomunikacijskim uslugama iz kategorije 5. položaj kojih je u CPV nomenklaturi ekvivalentan CPC referentnim brojevima 7524, 7525 i 7526 i/ili uslugama navedenima u Prilogu II. B;

                        (c)

                        5186000 [eura] za ugovore o javnim radovima.”

         Rumunjsko pravo

               8

               Članci 271.a i 271.b Ordonanța de Urgență a Guvernului no 34/2006, privind atribuirea contractelor de achiziţie publică, a contractelor de concesiune de lucrări publice şi a contractelor de concesiune de servicii (Izvanredna uredba Vlade br. 34/2006 o sklapanju ugovora o javnoj nabavi robe, radova i usluga), kako je izmijenjena i dopunjena Ordonanța de Urgență a Guvernului no 51/2014 (Izvanredna uredba Vlade br. 51/2014) (u daljnjem tekstu: OUG br. 34/2006) određuju:
               „Članak 271.a
               1.   Radi zaštite javnog naručitelja od rizika neprimjerenog postupanja podnositelj prigovora obvezan je pružiti jamstvo dobrog postupanja za čitavo razdoblje od datuma na koji je žalba/zahtjev/pritužba podnesena do datuma na koji je odluka Nacionalnog vijeća za rješavanje sporova/presuda suda o toj žalbi/zahtjevu/pritužbi postala konačna.
               2.   Žalba/zahtjev/pritužba se odbija ako podnositelj prigovora ne pruži dokaz da je jamstvo iz stavka 1. položeno.
               3.   Jamstvo dobrog postupanja pruža se u obliku bankovnog prijenosa ili jamstvenog instrumenta koji je u skladu sa zakonskim uvjetima izdala bankovna institucija ili osiguravajuće društvo; izvorno jamstvo se istodobno s podnošenjem žalbe/zahtjeva/pritužbe dostavlja uredu javnog naručitelja, a njegova preslika Nacionalnom vijeću za rješavanje sporova ili sudu.
               4.   Iznos jamstva dobrog postupanja određuje se s obzirom na procijenjenu vrijednost ugovora koji se dodjeljuje, u skladu sa sljedećim pravilima:

                        (a)

                        1 % procijenjene vrijednosti, ako je to niže od pragova predviđenih člankom 55. stavkom 2. točkama (a) i (b);

                        (b)

                        1 % procijenjene vrijednosti, ako je to niže od pragova predviđenih člankom 55. stavkom 2. točkom (c), ali ne prelazi 10000 eura izraženih u [rumunjskim leuima (RON)], prema tečaju Rumunjske nacionalne banke koji vrijedi na dan pružanja jamstva

                        (c)

                        1 % procijenjene vrijednosti, ako je to jednako ili više od pragova predviđenih člankom 55. stavkom 2. točkama (a) i (b), ali ne prelazi 25000 eura izraženih u RON, prema tečaju Rumunjske nacionalne banke koji vrijedi na datum pružanja jamstva;

                        (d)

                        1 % procijenjene vrijednosti, ako je to jednako ili više od pragova predviđenih člankom 55. stavkom 2. točkom (c), ali ne prelazi 100000 eura izraženih u RON, prema tečaju Rumunjske nacionalne banke koji vrijedi na datum pružanja jamstva.

                  5.   Jamstvo dobrog postupanja mora biti valjano najmanje 90 dana, mora biti neopozivo te omogućavati bezuvjetnu isplatu na temelju prvog poziva javnog naručitelja ako se žalba/zahtjev/pritužba odbije.
               6.   Ako na dan isteka valjanosti jamstva dobrog postupanja odluka Nacionalnog vijeća za rješavanje sporova ili presuda suda nije postala konačna, a podnositelj prigovora nije produžio valjanost jamstva dobrog postupanja u skladu s uvjetima iz stavaka 1. do 5., javni naručitelj zadržava jamstvo dobrog postupanja. Odredbe iz članka 271.b stavaka 3. do 5. primjenjuju se mutatis mutandis.
               7.   Odredbe iz stavaka 1. do 6. također se primjenjuju mutatis mutandis u slučaju ako je osoba koja nije javni naručitelj ili podnositelj prigovora podnijela pritužbu protiv odluke Nacionalnog vijeća za rješavanje sporova, u skladu s člankom 281.
               Članak 271.b
               1.   Ako Nacionalno vijeće za rješavanje sporova odbije prigovor ili to napravi sud u slučaju da je podnositelj prigovora pokrenuo postupak izravno pred njim, javni naručitelj obvezan je zadržati jamstvo dobrog postupanja od datuma na koji odluka Nacionalnog vijeća za rješavanje sporova/presuda suda postane konačna. Obveza zadržavanja odnosi se na dijelove ugovora u odnosu na koje je prigovor odbijen.
               2.   Stavak 1. primjenjuje se i ako podnositelj prigovora povuče žalbu/zahtjev/pritužbu.
               3.   Mjera iz stavka 1. ne primjenjuje se ako Nacionalno vijeće za rješavanje sporova/sud odbije prigovor kao bespredmetan ili ako se žalba/zahtjev/pritužba povuče nakon što javni naručitelj usvoji korektivne mjere sukladno članku 256.c stavku 1.
               4.   Ako Nacionalno vijeće za rješavanje sporova usvoji prigovor ili nadležni sud usvoji tužbu koja je podnesena protiv odluke Nacionalnog vijeća za rješavanje sporova o odbijanju prigovora, javni naručitelj obvezan je vratiti jamstvo dobrog postupanja podnositelju prigovora najkasnije u roku od 5 dana od datuma na koji je odluka/presuda postala konačna.
               5.   Ako je podnositelj prigovora postupak pokrenuo izravno pred sudom, a potonji usvoji tužbu, stavak 4. primjenjuje se mutatis mutandis.
               6.   Iznos koji javni naručitelj primi na temelju jamstva dobrog postupanja smatra se prihodom tog javnog naručitelja.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑439/14

               9

               ICI je kao javni naručitelj 1. travnja 2014. objavio na Sistemul Electronic de Achiziţii Publice (elektronički portal za javnu nabavu, u daljnjem tekstu: SEAP) obavijest o pokretanju postupka nadmetanja radi dodjele ugovora o javnoj nabavi informatičke infrastrukture i usluga u vezi s pripremom, upravljanjem, razvojem i uspostavljanjem platforme cloud computing (računalstvo u oblaku) kao i odgovarajuću dokumentaciju za nadmetanje. Kriterij dodjele tog ugovora, čija je vrijednost procijenjena na 61287713,71 RON (oko 13700000 eura), bez poreza na dodanu vrijednost, bio je „najniža cijena”.

               10

               Slijedom zahtjevâ koje su podnijeli gospodarski subjekti, ICI je u SEAP‑u objavio niz pojašnjenja u pogledu odredbi iz dokumentacija za nadmetanje.

               11

               Star Storage je 30. lipnja 2014. pred Consiliul Naţional de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalno vijeće za rješavanje sporova, u daljnjem tekstu: CNSC) osporio pojašnjenja br. 4 i 5 od 24. lipnja 2014. i br. 7 od 24. lipnja 2014.

               12

               Odlukom od 18. srpnja 2014. CNSC je odbacio taj prigovor kao nedopušten, među ostalim na temelju članka 271.a stavka 2. OUG‑a br. 34/2006, uz obrazloženje da Star Storage nije podnio jamstvo dobrog postupanja.

               13

               Star Storage je 5. kolovoza 2014. pred Curteom de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) pokrenuo postupak radi, među ostalim, poništenja te odluke o odbijanju tvrdeći da je obveza pružanja jamstva dobrog postupanja predviđena rumunjskim propisima protivna rumunjskom ustavu i pravu Unije.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da jamstvo dobrog postupanja zbog svoje veličine i pravila kojima je uređeno može ozbiljno ugroziti pravo gospodarskih subjekata na djelotvorni postupak pravne zaštite protiv akata javnih naručitelja.

               15

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe članka 1. stavka 1. podstavka 3. i članka 1. stavka 3. Direktive 89/665 [...] tumačiti na način da im se protive propisi koji pristup postupcima pravne zaštite protiv odluka javnog naručitelja uvjetuju obvezom da se prethodno dostavi ‚jamstvo dobrog postupanja’ poput onog predviđenog člancima 271.a i 271.b [OUG‑a] br. 34/2006?”

         Predmet C‑488/14

               16

               RA Aeroportul Oradea je kao javni naručitelj 21. siječnja 2014. na SEAP‑u objavio obavijest o pokretanju postupka nadmetanja radi dodjele ugovora o javnoj nabavi u vezi s radovima proširenja i modernizacije infrastrukture zračne luke Oradea (Rumunjska). Procijenjena vrijednost ugovora bez poreza na dodanu vrijednost bila je 101232054 RON (oko 22800000 eura), pri čemu je kriterij dodjele ugovora bio „ekonomski najpovoljnija ponuda”.

               17

               U skladu s izvješćem sastavljenim nakon ocjene ponuda, ponuda koju je podnijela zajednica ponuditelja koju su činili SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA i Astaldi SpA proglašena je neprihvatljivom, dok je ona koju je podnijela zajednica ponuditelja koju su činili SC Construcții Napoca SA, SC Aici Cluj SA i CS Icco Energ SRL, u skladu s kriterijem dodjele ugovora, svrstana na drugo mjesto.

               18

               Svaka od tih dviju zajednica ponuditelja podnijela je prigovor protiv tog izvješća CNSC‑u. Potonji je odlukom od 10. srpnja 2014. odbio te prigovore kao neosnovane. Te dvije zajednice slijedom toga su svaka podnijele tužbu protiv te odluke Curtei de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei).

               19

               Na raspravi održanoj 10. rujna 2014. taj je sud upozorio tužitelje u glavnom postupku na činjenicu da su s obzirom na stupanje na snagu 1. srpnja 2014. članaka 271.a i 271.b OUG‑a br. 34/2006 obvezni pružiti „jamstvo dobrog postupanja”. Max Boegl i dr. stoga su zatražili da se Curtei Constituţională (Ustavni sud, Rumunjska) podnese prigovor neustavnosti tih odredbi, a da se Sudu podnese zahtjev za prethodnu odluku.

               20

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe članka 1. stavaka 1. do 3. Direktive 89/665 i članka 1. stavaka 1. do 3. Direktive 92/13 [...] tumačiti na način da im se protive propisi koji pristup postupcima pravne zaštite protiv odluka javnog naručitelja uvjetuju obvezom prethodnog polaganja ‚jamstva dobrog postupanja’ poput onog predviđenog člancima 271.a i 271.b OUG‑a br. 34/2006?”

         Postupak pred Sudom

               21

               Rješenjima od 13. studenoga 2014. i 10. prosinca 2014. predsjednik Suda odbio je zahtjeve Curtee de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) i Curtee de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei) da se u predmetima C‑439/14 i C‑488/14 odluči u ubrzanom postupku, u skladu s člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda.

               22

               Odlukom predsjednika Suda od 13. studenoga 2014. predmeti C‑439/14 i C‑488/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.

               23

               Presudom br. 5 od 15. siječnja 2015. Curtea Constituţională (Ustavni sud) djelomično je usvojila prigovor neustavnosti članaka 271.a i 271.b OUG‑a br. 34/2006 koji su podnijeli Star Storage i Max Boegl i dr.

               24

               Dopisom od 21. srpnja 2015. Sud je u skladu s člankom 101. svojeg Poslovnika uputio Curtei de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) i Curtei de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei) zahtjev za pojašnjenje pozivajući ih da podnesu svoja očitovanja o presudi Curtee Constituţională br. 5 od 15. siječnja 2015. i njezinim mogućim učincima na njihove zahtjeve za prethodnu odluku.

               25

               U dopisu od 11. kolovoza 2015., koji je Sud zaprimio 26. kolovoza 2015., Curtea de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei) u biti je navela da je presudom Curtee Constituţională (Ustavni sud) br. 5 od 15. siječnja 2015. usvojen prigovor neustavnosti u vezi s odredbama članka 271.b stavaka 1. i 2. OUG‑a br. 34/2006, ali je odbijen prigovor u vezi s odredbama članka 271.a i članka 271.b stavaka 3. do 6. OUG‑a br. 34/2006, tako da se njezin zahtjev za prethodnu odluku sada odnosi samo na potonje odredbe.

               26

               U dopisu od 14. rujna 2015., koji je Sud zaprimio 23. rujna 2015., Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) također je u biti navela da je presuda Curtee Constituţională (Ustavni sud) br. 5 od 15. siječnja 2015. potvrdila ustavnost obveze pružanja jamstva dobrog postupanja kao uvjeta dopuštenosti svih pravnih sredstava i da stoga ostaje potrebno ispitati mogu li se odredbe članaka 271.a i 271.b OUG‑a br. 34/2006, za koje je utvrđeno da su u skladu s rumunjskim ustavom i koje uvjetuju podnošenje svakog pravnog sredstva u okviru postupka javne nabave pružanjem „jamstva dobrog postupanja”, smatrati spojivima s načelom djelotvorne sudske zaštite, zaštićeno člankom 1. stavcima 1. do 3. Direktive 89/665 i člankom 1. stavkom 1. do 3. Direktive 92/13, u vezi s člankom 47. Povelje.

               27

               Taj sud nadalje smatra da rumunjski propisi zahtijevaju dublju analizu, s jedne strane, okolnosti da uz jamstvo dobrog postupanja postoji i „jamstvo uz ponudu”, koje ponuditelj mora položiti u skladu s člankom 43.a OUG‑a br. 34/2006, a čiji je iznos do 2 % procijenjene vrijednosti ugovora i, s druge strane, činjenice da nije moguće ni odstupiti od iznosa jamstva dobrog postupanja, koji se u skladu s člankom 271.a stavkom 4. OUG‑a br. 34/2006 automatski određuje u visini od 1 % procijenjene vrijednosti ugovora koji se sklapa, uz ograničenje najvećeg iznosa na 100000 eura, ni odobriti smanjenje ili plaćanje u obrocima s obzirom na okolnosti pojedinog slučaja.

               28

               Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) stoga poziva Sud da odgovori na sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe članka 1. stavaka 1. do 3. Direktive 89/665 i članka 1. stavaka 1. do 3. Direktive 92/13 u vezi s člankom 47. Povelje tumačiti na način da im se protive nacionalni propisi koji pristup postupcima pravne zaštite protiv odluka javnog naručitelja uvjetuju obvezom polaganja ‚jamstva dobrog postupanja’ u korist javnog naručitelja poput onog predviđenog člancima 271.a i 271.b OUG‑a br. 34/2006?”

               29

               Naposljetku, presudom br. 750 od 4. studenoga 2015. Curtea Constituţională (Ustavni sud) također je utvrdila da je članak 271.a stavak 5. OUG‑a br. 34/2006, koji je predviđao bezuvjetno plaćanje garancije dobrog postupanja na prvi poziv u slučaju odbijanja prigovora, neusklađen s rumunjskim ustavom.

         Uvodna očitovanja

               30

               Treba utvrditi da se Direktiva 89/665, s obzirom na to da se javna nabava o kojoj je riječ u predmetu C‑439/14 odnosi na robu i usluge čija vrijednost prelazi prag predviđen člankom 7. stavkom (b) Direktive 2004/18, primjenjuje u okviru glavnog postupka.

               31

               Međutim, rumunjska vlada i Europska komisija ne slažu se u pogledu naravi javne nabave o kojoj je riječ u predmetu C‑488/14 jer prva smatra da je ta javna nabava obuhvaćena Direktivom 2004/18 i, slijedom toga, Direktivom 89/665, dok druga smatra da je spomenuta nabava obuhvaćena Direktivom 2004/17 i posljedično Direktivom 92/13.

               32

               U tom pogledu valja istaknuti da, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑488/14 pružio vrlo malo informacija o javnoj nabavi o kojoj je riječ u glavnom postupku, Sudu nije moguće utvrditi potpada li ona pod Direktivu 2004/17 ili Direktivu 2004/18.

               33

               Međutim, budući da je pojašnjeno da je na sudu koji je uputio zahtjev da odluči o tom pitanju, ta nejasnoća ne utječe na prethodni postupak u predmetu C‑488/14 s obzirom na to da, kako je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 25. svojeg mišljenja, iznos predmetnog ugovora o javnoj nabavi doseže pragove za ugovore o javnoj nabavi radova utvrđene kako u članku 7. stavku (c) Direktive 2004/18 tako i u članku 16. točki (b) Direktive 2004/17.

               34

               Sud će stoga odgovoriti istodobno na pitanje postavljeno u predmetu C‑439/14 i ono postavljeno u predmetu C‑488/14 s obzirom na to da su, u svakom slučaju, odredbe direktiva 89/665 i 92/13 čiji se tumačenje traži potpuno jednake.

         O prethodnim pitanjima

               35

               Najprije valja istaknuti da je, kao što to proizlazi iz objašnjenja koja su pružili nacionalni sudovi u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji im je uputio Sud kao i očitovanja iznesenih tijekom rasprave, u presudama Curtee Constituţională (Ustavni sud) br. 5 od 15. siječnja 2015. i br. 750 od 4. studenoga 2015. za odredbe članka 271.b stavaka 1. i 2. te za one članka 271.a stavka 5. posljednje rečenice OUG‑a br. 34/2006 utvrđeno da su protivne rumunjskom ustavu.

               36

               Sudovi koji su uputili zahtjeve naveli su da zbog toga više ne mogu primjenjivati potonje odredbe, što je rumunjska vlada potvrdila na raspravi. Međutim, oni su izričito naveli da ostaju pri svojem prethodnom pitanju jer se ostale odredbe rumunjskih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku i dalje primjenjuju.

               37

               U tim okolnostima, s obzirom na to da je samo na sudovima koji su uputili zahtjeve da poduzmu potrebne mjere na temelju presuda Curtee Constituţională (Ustavni sud) br. 5 od 15. siječnja 2015. i br. 750 od 4. studenoga 2015. u okviru rješavanja sporova koji se vode pred njima, treba smatrati da se zahtjevi za prethodnu odluku odnose isključivo na odredbe rumunjskih propisa o jamstvu dobrog postupanja za koje je utvrđeno da su u skladu s rumunjskim ustavom.

               38

               Slijedi da sudovi koji su uputili zahtjeve svojim pitanjem u biti pitaju treba li članak 1. stavke 1. do 3. Direktive 89/665 i članak 1. stavke 1. do 3. Direktive 92/13, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti u smislu da im se protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koji dopuštenost svakog pravnog sredstva protiv akta javnog naručitelja uvjetuju obvezom da njegov podnositelj pruži jamstvo dobrog postupanja u korist javnog naručitelja, pri čemu je pojašnjeno da se to jamstvo vraća podnositelju bez obzira na ishod pravnog sredstva.

               39

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 1. stavak 1. Direktive 89/665 i članak 1. stavak 1. Direktive 92/13 države članice obvezuju da poduzmu potrebne mjere kako bi osigurale da odluke koje donose javni naručitelji u okviru postupaka javne nabave obuhvaćenih područjem primjene direktiva 2004/17 i 2004/18 mogu biti učinkovito preispitane, i osobito što je hitnije moguće, jer su njima povrijeđeni pravo Unije u području javne nabave ili nacionalna pravila kojima se prenosi to pravo.

               40

               Osim toga, i u članku 1. stavku 3. Direktive 89/665 i u članku 1. stavku 3. Direktive 92/13 propisuje se obveza za države članice da moraju osigurati da su postupci pravne zaštite budu dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora o javnoj nabavi i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodne povrede.

               41

               Te odredbe, čija je svrha zaštiti gospodarske subjekte od arbitrarnog postupanja javnih naručitelja, nastoje stoga osigurati postojanje djelotvornih pravnih sredstava u svim državama članicama kako bi se zajamčila učinkovita primjena pravila Unije u području provedbe postupaka javne nabave, osobito u fazi u kojoj povrede još mogu biti ispravljene (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 2002., Universale‑Bau i dr., C‑470/99, EU:C:2002:746, t. 71.; od 11. rujna 2014., Fastweb, C‑19/13, EU:C:2014:2194, t. 34., kao i od 12. ožujka 2015., eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 50.).

               42

               Međutim, ni Direktiva 89/665 ni Direktiva 92/13 ne sadržavaju odredbe koje posebno uređuju uvjete pod kojima se ta pravna sredstva mogu podnositi. Sud je već presudio da Direktiva 89/665 ne utvrđuje minimalne uvjete koji se moraju ispuniti u okviru postupaka pravne zaštite u nacionalnim pravnim porecima kako bi se osiguralo poštovanje pravila prava Unije u području javne nabave (vidjeti osobito presude od 27. veljače 2003., Santex, C‑327/00, EU:C:2003:109, t. 47., od 19. lipnja 2003., GAT, C‑315/01, EU:C:2003:360, t. 45., kao i od 30. rujna 2010., Strabag i dr., C‑314/09, EU:C:2010:567, t. 33.).

               43

               Međutim, iz sudske prakse proizlazi da postupovna pravila za pravna sredstva koja trebaju osigurati zaštitu prava koje pravo Unije dodjeljuje kandidatima i ponuditeljima oštećenima odlukama javnih naručitelja ne smiju ugroziti koristan učinak direktiva 89/665 i 92/13, čiji je cilj osigurati da se nezakonite odluke javnih naručitelja mogu učinkovito i što je hitnije moguće preispitati (vidjeti osobito presude od 12. prosinca 2002., Universale‑Bau i dr.C‑470/99, EU:C:2002:746, t. 72.; od 27. veljače 2003., Santex, C‑327/00, EU:C:2003:109, t. 51.; od 3. ožujka 2005., Fabricom, C‑21/03 i C‑34/03, EU:C:2005:127, t. 42.; rješenje od 4. listopada 2007., Consorzio Elisoccorso San Raffaele, C‑492/06, EU:C:2007:583, t. 29.; presude od 12. ožujka 2015., eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 40., kao i od 6. listopada 2015, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 47.).

               44

               Osobito je potrebno osigurati da se ne ugrozi ni djelotvornost direktiva 89/665 i 92/13 (vidjeti presude od 18. lipnja 2002., HI, C‑92/00, EU:C:2002:379, t. 58. i 59., kao i od 11. prosinca 2014., Croce Amica One Italia, C‑440/13, EU:C:2014:2435, t. 40.) ni prava koja pravo Unije dodjeljuje pojedincima (presude od 12. prosinca 2002., Universale‑Bau i dr., C‑470/99, EU:C:2002:746, t. 72., kao i od 28. siječnja 2010., Uniplex (UK), C‑406/08, EU:C:2010:45, t. 49.).

               45

               Osim toga, valja podsjetiti da, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 36., Direktiva 2007/66, i stoga direktive 89/665 te 92/13 koje ona mijenja i dopunjuje, nastoji osigurati puno poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, u skladu s člankom 47. prvim i drugim stavcima Povelje.

               46

               Slijedom toga, države članice pri utvrđivanju postupovnih pravila za pravna sredstva čiji je cilj osigurati zaštitu prava koje direktive 89/665 i 92/13 dodjeljuju kandidatima i ponuditeljima oštećenima odlukama javnih naručitelja moraju osigurati poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje sadržano u članku 47. Povelje.

               47

               U predmetnom slučaju, članak 271.a stavci 1. do 5. OUG‑a br. 34/2006 nameće svakoj osobi koja sudjeluje u postupku javne nabave i namjerava osporavati odluku javnog naručitelja pred CNSC‑om ili izravno pred sudom obvezu pružanja jamstva dobrog postupanja kao uvjet dopuštenosti svakog pravnog sredstva. To jamstvo, koje iznosi 1 % procijenjene vrijednosti predmetnog ugovora i ograničeno je na 25000 eura za ugovore o javnoj nabavi robe i usluga te na 100000 eura za ugovore o javnoj nabavi radova, mora se položiti u korist javnog naručitelja putem bankovnog prijenosa ili jamstvenog instrumenta koji je izdala bankovna institucija ili osiguravajuće društvo, s razdobljem valjanosti od najmanje 90 dana.

               48

               Međutim, to jamstvo mora se u skladu s člankom 271.b stavcima 4. i 5. OUG‑a br. 34/2006 vratiti ako se pravnom sredstvu udovolji, najkasnije pet dana nakon datuma na koji je odluka postala konačna, ali također i ako se pravno sredstvo povuče ili odbije, s obzirom na to da, uzimajući u obzir presude Curtee Constituţională (Ustavni sud) br. 5 od 15. siječnja 2015. i br. 750 od 4. studenoga 2015., više ne postoji pravna osnova za zadržavanje jamstva od strane javnog naručitelja

               49

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 37. svojeg mišljenja, jamstvo dobrog postupanja, kao prethodni uvjet ispitivanja pravnog sredstva, stoga predstavlja ograničenje prava na djelotvoran pravni lijek pred sudom u smislu članka 47. Povelje, koje je u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje opravdano samo ako je predviđeno zakonom, ako poštuje bit tog prava i ako je, podložno načelu proporcionalnosti, potrebno te zaista odgovara ciljevima od općeg interesa koje priznaje Europska unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (vidjeti presudu od 4. svibnja 2016., Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, t. 160.).

               50

               Valja utvrditi da je u predmetima iz glavnog postupka pravna osnova garancije dobrog postupanja jasno i precizno utvrđena OUG‑om br. 34/2006, tako da je treba smatrati predviđenom nacionalnim zakonodavstvom (vidjeti presude od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586; od 6. listopada 2015., Delvigne, C‑650/13, EU:C:2015:648, t. 47., i od 17. prosinca 2015., WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, t. 81.). Osim toga, okolnost da jamstvo dobrog postupanja može dosegnuti znatan iznos od 25000 eura ili 100000 eura ne može dovesti do zaključka da obveza pružanja takvog jamstva ugrožava bit prava na djelotvoran pravni lijek s obzirom na to da to javni naručitelj u svakom slučaju ne može zadržati to jamstvo, bez obzira na ishod pravnog sredstva.

               51

               Ipak, potrebno je još provjeriti odgovara li garancija dobrog postupanja cilju od općeg interesa i, ako je to slučaj, poštuje li načelo proporcionalnosti u smislu članka 52. stavka 1. Povelje.

               52

               U članku 271.a stavku 1. OUG‑a br. 34/2006 pojašnjava se da je cilj jamstva dobrog postupanja zaštititi javnog naručitelja od rizika neprimjerenog postupanja. Rumunjska vlada u svojim je pisanim očitovanjima i na raspravi navela da je jamstvo dobrog postupanja za glavni cilj imalo ubrzati postupke javne nabave na način da se spriječi zloporaba pravnih sredstava i kašnjenje u sklapanju ugovora o javnoj nabavi.

               53

               U tom pogledu treba utvrditi da je borba protiv zloporabe pravnih sredstava, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 44. svojeg mišljenja, legitiman cilj koji pridonosi ne samo postizanju ciljeva direktiva 89/665 i 92/13, nego i šire, načelu dobrog sudovanja.

               54

               Naime, financijski zahtjev poput jamstva dobrog postupanja o kojem je riječ u glavnom postupku mjera je kojom se obeshrabruje zloporaba prigovora i osigurava svim osobama, u interesu dobrog sudovanja, ispitivanje njihovih pravnih sredstava u što je kraćem mogućem roku, u skladu s člankom 47. prvim i drugim stavcima Povelje.

               55

               Međutim, iako interesi dobrog sudovanja mogu opravdati nametanje osobi financijskog ograničenja pristupa pravnom sredstvu, to ograničenje ipak mora ostati u okviru razumne proporcionalnosti između uporabljenih sredstava i željenog cilja (vidjeti u tom pogledu presudu od 22. prosinca 2010., DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, t. 47. i 60.).

               56

               U tom pogledu treba istaknuti da, iako je u svojem trenutačnom obliku obveza pružanja jamstva dobrog postupanja manje odvraćajuća nego što je to bila u prvotnom obliku, s obzirom na to da je javni naručitelj više ne može automatski i bezuvjetno zadržati u slučaju odbijanja ili povlačenja pravnog sredstva, treba navesti da je tom obvezom moguće ostvariti cilj borbe protiv zloporabe pravnih sredstava koji se nastoji postići rumunjskim propisima.

               57

               Naime, kao prvo, pružanje jamstva dobrog postupanja predstavlja, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 55. svojeg mišljenja, financijski teret za podnositelja prigovora, bilo da on izvrši bankovni prijenos ili položi bankarsku garanciju.

               58

               Iznos jamstva dobrog postupanja utvrđen je u obliku postotka cijene predmetnog ugovora o javnoj nabavi, a može dosegnuti 25 000 eura za ugovore o javnoj nabavi robe i usluga te 100000 eura za ugovore o javnoj nabavi radova.

               59

               Mobilizacija tako velikog iznosa bankovnim prijenosom kao i nužnost poduzimanja mjera potrebnih za izdavanje bankarske garancije i plaćanja troškova povezanih s tim izdavanjem navest će podnositelje prigovora da s određenom pažnjom donose odluku o pokretanju postupka. Osim toga, budući da jamstvo dobrog postupanja zahvaća sredstva ili barem kreditne mogućnosti podnositelja prigovora dok ne bude vraćeno, ono ih može navesti da postupaju s pažnjom u okviru postupaka koje pokreću, u skladu sa zahtjevom brzog preispitivanja odluka javnih naručitelja iz članka 1. stavka 1. Direktive 89/665 i članka 1. stavka 1. Direktive 92/13. Naime, kao što je to istaknula rumunjska vlada na raspravi, ne može se isključiti da takav financijski zahtjev navodi potencijalne podnositelje prigovora da ozbiljno procjene svoj interes za pokretanje sudskog postupka i vjerojatnost uspjeha i stoga ih obeshrabruje da podnose zahtjeve koji su očito neosnovani ili koji samo usporavaju postupak javne nabave (vidjeti analogijom presudu od 6. listopada 2015., Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 73.).

               60

               Kao drugo, budući da na temelju presuda Curtee Constituţională (Ustavni sud) br. 5 od 15. siječnja 2015. i br. 750 od 4. studenoga 2015. više nije moguće automatsko i bezuvjetno zadržavanje jamstva dobrog postupanja od strane javnog naručitelja i njegovo plaćanje na prvi poziv, ne može se smatrati da sama obveza pružanja jamstva dobrog postupanja, kao uvjet dopuštenosti pravnog sredstva, prelazi ono što je nužno za postizanje cilja borbe protiv zloporabe pravih sredstava koji se njome nastoji postići.

               61

               Naime, jamstvo dobrog postupanja u visini od 1 % vrijednosti ugovora o javnoj nabavi, koje je ograničeno ovisno o vrsti javne nabave, ostaje skromno (vidjeti presudu od 6. listopada, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 58.), osobito za ponuditelje koji obično moraju dokazati određenu financijsku sposobnost. Nadalje, ta garancija može se, u svakom slučaju, pružiti u obliku bankarske garancije. Konačno, ona se mora položiti samo za razdoblje između pokretanja postupka pravne zaštite i njegova konačnog rješavanja.

               62

               Naposljetku, Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) zatražila je od Suda da odgovori na njezino pitanje vodeći računa o kumulaciji jamstva dobrog postupanja i jamstva uz ponudu koju ponuditelj mora također pružiti u skladu s člankom 43.a OUG‑a br. 34/2006. Međutim, taj sud u tom pogledu nije dao nikakva pojašnjenja, ni u vezi s trenutačnim uređenjem jamstva uz ponudu, ni u vezi s njegovom povezanosti s jamstvom dobrog postupanja. U tim okolnostima Sud ne može zauzeti stajalište o tom pitanju.

               63

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 1. stavke 1. do 3. Direktive 89/665 i članak 1. stavke 1. do 3. Direktive 92/13, u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da im se ne protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u predmetima iz glavnog postupka, koji dopuštenost svakog pravnog sredstva protiv akta javnog naručitelja uvjetuju obvezom da njegov podnositelj pruži jamstvo dobrog postupanja u korist javnog naručitelja jer se to jamstvo mora vratiti podnositelju bez obzira na ishod pravnog sredstva.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudovima koji su uputili zahtjeve, na tim je sudovima da odluče o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavci 1. do 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007., i članak 1. stavci 1. do 3. Direktive Vijeća 92/13/EEZ od 25. veljače 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa o primjeni pravila Zajednice u postupcima nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da im se ne protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u predmetima iz glavnog postupka, koji dopuštenost svakog pravnog sredstava protiv akta javnog naručitelja uvjetuju obvezom da njegov podnositelj pruži jamstvo dobrog postupanja u korist javnog naručitelja jer se to jamstvo mora vratiti podnositelju bez obzira na ishod pravnog sredstva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski