title: Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 18. svibnja 2015.#Hartwig Bischoff protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Automatsko umirovljenje – Članak 23. stavak 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju – Dobna granica za odlazak u mirovinu – Odbijanje produljenja razdoblja zaposlenja – Članak 52. drugi stavak Pravilnika o osoblju – Interes službe.#Predmet F-36/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu F‑36/14,
            povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a, primjenjivog na Ugovor o EZAE‑u na temelju članka 106.a tog ugovora,
            Hartwig Bischoff, bivši dužnosnik Europske komisije, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija), kojeg zastupaju C. Bernard‑Glanz i A. Blot, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije, koju zastupaju J. Currall i C. Ehrbar, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            SLUŽBENIČKI SUD EUROPSKE UNIJE (drugo vijeće),
            u sastavu: K. Bradley (izvjestitelj), predsjednik, H. Kreppel i M. I. Rofes i Pujol, suci,
            tajnik: P. Cullen, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 18. travnja 2014. H. Bischoff zahtijeva poništenje odluke tijela za imenovanje Europske komisije (u daljnjem tekstu: TZI) od 28. ožujka 2014. kojom se odbija njegov zahtjev za produljenje službe i, posljedično, kojom se potvrđuje njegovo automatsko umirovljenje počevši od 1. lipnja 2014. H. Bischoff također zahtijeva naknadu štete koja je nastala ili može nastati zbog te odluke.
            Pravni okvir
            2. Članak 52. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, kako je zadnje izmijenjen Uredbom (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), propisuje:
            „Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 50. [Pravilnika o osoblju], dužnosnik se umirovljuje:
            a) automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojem navršava 66 godina života,
            […]
            Međutim, dužnosnik može na vlastiti zahtjev i ako [TZI] to smatra opravdanim u interesu službe, nastaviti raditi do 67. godine života ili, iznimno, do 70. godine života; u tom slučaju dužnosnik se umirovljuje automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojemu navrši tu godinu života.
            […]“
            3. Međutim, u članku 23. stavku 1. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju propisano je:
            „Kad se primjenjuje članak 52. [prvi stavak točka] (a) Pravilnika o osoblju i ne dovodeći u pitanje odredbe članka 50. [Pravilnika o osoblju], dužnosnik koji je stupio u službu prije 1. siječnja 2014. umirovljuje se automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojemu navrši 65 godina života. […]“
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            4. Tužitelj je stupio u službu Glavne uprave (GU) Komisije za poduzetništvo i industriju 1. lipnja 1994. U trenutku podnošenja svoje tužbe bio je dužnosnik u razredu AD 12 i radio je u odjelu „Politika i svemirsko istraživanje“ uprave G za zrakoplovnu i svemirsku industriju, pomorsku, sigurnosnu i obrambenu industriju.
            5. Nakon što je u svibnju 2014. navršio 65 godina života, tužitelj je u obavijesti naslovljenoj na glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju 8. siječnja 2014. zatražio produljenje zaposlenja do svibnja 2016. (u daljnjem tekstu: zahtjev za zadržavanje u službi).
            6. Glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju u obavijesti od 6. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: obavijest od 6. veljače 2014.) obavijestio je tužitelja da, prema njegovu mišljenju, interes službe ne opravdava odgovor koji bi išao u prilog njegovu zahtjevu te mu naveo da će ga proslijediti, zajedno sa svojim mišljenjem, GU‑u za ljudske potencijale i sigurnost (u daljnjem tekstu: GU za ljudske potencijale), relevantnom TZI‑ju na tom području.
            7. Tužitelj je u obavijesti od 10. veljače 2014. naslovljenoj na glavnog direktora GU‑a za ljudske potencijale osporio mišljenje glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju.
            8. Glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale u obavijesti od 28. ožujka 2014. upoznao je tužitelja s činjenicom da je, prema njegovu mišljenju, glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju po zahtjevu za zadržavanje u službi postupio u skladu s pravilima.
            9. Glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale u obavijesti od istoga dana obavijestio je glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju o svojoj odluci da dâ negativan odgovor na tužiteljev zahtjev za zadržavanje u službi, potvrđujući tako njegovo umirovljenje od 1. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: odluka od 28. ožujka 2014. ili sporna odluka). Ta je odluka bila obrazložena time da se upravljanje programima sve više prebacuje na izvršne agencije i da se smanjuje broj zaposlenih, što utječe na GU za poduzetništvo i industriju, uključujući područje svemirskog istraživanja.
            10. Tužitelj je bio upoznat s odlukom od 28. ožujka 2014. tako što je dobio obavijest vršitelja dužnosti direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju od 7. travnja 2014. (u daljnjem tekstu: obavijest od 7. travnja 2014.).
            11. Dana 18. travnja 2014. tužitelj je podnio žalbu protiv „odluke […] od 28. ožujka 2014. […], zajedno s [obavijesti] od 7. travnja 2014. […]“ te je istog dana podnio zahtjev za suspenziju primjene tih dvaju akata. Taj je zahtjev odbijen rješenjem predsjednika Službeničkog suda Bischoff/Komisija (F‑36/14 R, EU:F:2014:112).
            12. (Sukladno rješenju o ispravku od 30. listopada 2015.)Tužitelj je u obavijesti od 21. svibnja 2014. obaviješten o odluci glavnog direktora GU‑a za ljudske potencijale o tome da će biti zadržan u službi do 30. lipnja 2014. TZI je 27. lipnja 2014. odlučio zadržati tužitelja u službi još mjesec dana, sve do 31. srpnja 2014. Naposljetku je trećom odlukom od 29. srpnja 2014., koja je poništena i zamijenjena odlukom od 31. srpnja 2014., to zadržavanje u službi produljeno do 30. rujna 2014. Te su odluke obrazložene činjenicom da je tužitelj podnio prijavu za radno mjesto u „Grupi za potporu Ukrajini“ koju je Komisija u to vrijeme uspostavljala.
            13. TZI je odlukom od 25. srpnja 2014. odbio žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe). Službenički sud o toj je odluci obaviješten 31. srpnja 2014.
            14. Tužitelj je porukom elektroničke pošte od 26. rujna 2014. obaviješten da njegova prijava za radno mjesto u „Grupi za potporu Ukrajini“ nije bila prihvaćena.
            15. Tužitelj je u obavijesti od 30. rujna 2014. obaviješten da će od 1. listopada 2014. primati svoju mirovinu.
            16. Tužitelj je u dopisu, koji je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 31. listopada 2014., zatražio mogućnost da prilagodi svoj prvotni zahtjev tako da se njegovom tužbom zahtijeva poništenje svih akata koje je Komisija donijela nakon njezina podnošenja.
            17. Stranke su dopisom tajništva od 14. studenoga 2014. bile obaviještene o tome da je Službenički sud zadržao odluku o tužiteljevu zahtjevu od 31. listopada 2014. Službenički sud u istom je dopisu od tužitelja zatražio određena pojašnjenja o tužbenom zahtjevu sadržanom u navedenom zahtjevu.
            Zahtjevi stranaka i postupak
            18. Tužitelj od Službeničkog suda u svojoj tužbi zahtijeva da:
            – poništi odluku od 28. ožujka 2014., zajedno s obavijesti od 7. travnja 2014.;
            – naknadi štetu koja je nastala ili može nastati zbog odluke od 28. ožujka 2014. i obavijesti od 7. travnja 2014.;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            19. Tužitelj u dopisu od 31. listopada 2014. navodi zahtjev za poništenje:
            – odluke o odbijanju žalbe;
            – odluke od 21. svibnja 2014. o odobrenju njegova zadržavanja u službi do 30. lipnja 2014.;
            – odluke od 27. lipnja 2014. o odobrenju njegova zadržavanja u službi do 31. srpnja 2014.;
            – odluke od 31. srpnja 2014. o odobrenju njegova zadržavanja u službi do 30. rujna 2014.;
            – obavijesti od 30. rujna 2014. kojim ga se obavještava o isplati njegove mirovine počevši od 1. listopada 2014.
            20. Komisija od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            21. Tužitelj je na raspravi odustao od zahtjeva usmjerenog protiv obavijesti od 7. travnja 2014.
            Pravo
            Zahtjev naveden u dopisu od 31. listopada 2014.
            22. Sukladno članku 35. Poslovnika Službeničkog suda, koji je nakon izmjena postao članak 50. Poslovnika, jedino se zahtjev iz tužbe kojom se pokreće postupak može uzeti u obzir. Slijedom toga, stranka u načelu ne može tijekom postupka iznijeti novi zahtjev ili proširiti predmet postojećeg zahtjeva a da se pritom ne izmijeni predmet spora. Tužitelju se može dopustiti da prilagodi svoj zahtjev samo ako postoji novi element koji može imati utjecaj na predmet tužbe, kao što je to osobito donošenje akta koji ukida ili zamjenjuje osporavani akt tijekom postupka (presuda Glantenay i dr./Komisija, F‑23/12 i F‑30/12, EU:F:2013:127, t. 34.).
            23. Najprije, što se tiče zahtjeva usmjerenog protiv odluke o odbijanju žalbe, u ovom slučaju treba zaključiti da je u toj odluci, koja je donesena nakon podnošenja tužbe, potvrđena odluka kojom se ne prihvaća zahtjev za zadržavanje u službi, a ta je odluka u njoj obrazložena. U takvoj situaciji zakonitost prvotnog akta kojim se nanosi šteta mora biti ispitana uzimajući u obzir obrazloženje iz odluke o odbijanju žalbe jer bi se ono trebalo podudarati s navedenim aktom (vidjeti u tom smislu Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, t. 57. do 59. i navedenu sudsku praksu).
            24. U tim okolnostima, zahtjev podnesen protiv odluke o odbijanju žalbe nema samostalan sadržaj, pa tužbu treba promatrati kao da je usmjerena protiv sporne odluke čije je obrazloženje precizirano odlukom o odbijanju žalbe (vidjeti u tom smislu presude Eveillard/Komisija, T‑258/01, EU:T:2004:177, t. 31. i 32. i Buxton/Parlament, F‑50/11, EU:F:2012:51, t. 21.).
            25. Nadalje, što se tiče zahtjeva usmjerenog protiv odluka od 21. svibnja, 27. lipnja i 31. lipnja 2014. – koje tužitelju odobravaju zadržavanje u službi do 30. lipnja odnosno 31. srpnja i 30. rujna 2014. – nameće se zaključak da je tim odlukama tužitelju bilo odobreno zadržavanje u službi u ukupnom razdoblju od četiri mjeseca nakon datuma kada bi, da nije bilo tih odluka, bio umirovljen, odnosno 1. lipnja 2014., a da te odluke ne utječu na odluku o odbijanju zahtjeva za zadržavanje u službi. Te odluke, koje tužitelju ne nanose štetu, ni na koji način ne utječu na predmet ovog postupka, tako da tužiteljev zahtjev o prilagodbi njegova tužbenog zahtjeva u dijelu koji se odnosi na njih treba odbiti.
            26. Naposljetku, jednako vrijedi za zahtjev iz obavijesti od 30. rujna 2014. Naime, tužitelj je njome bio obaviješten da će mu se, nakon prestanka učinka odluke o zadržavanju u službi do 30. rujna 2014., isplaćivati mirovina počevši od 1. listopada 2014. Ta obavijest ne stvara obvezne pravne učinke takve naravi da izravno i trenutačno utječu na tužiteljeve interese na način da znatno mijenjaju njegov pravni položaj i stoga ne može predstavljati akt kojim se nanosi šteta (vidjeti u tom smislu presudu Pimlott/Europol, F‑52/06, EU:F:2007:210, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
            Zahtjev za poništenje sporne odluke
            Argumenti stranaka
            27. Tužitelj ističe jedan tužbeni razlog podijeljen u četiri dijela, koji se temelje na povredi članka 52. Pravilnika o osoblju, odnosno očitoj pogrešci u ocjeni, povredi načela dobre uprave i dužnosti brižnog postupanja te povredi članka 5. Pravilnika o osoblju.
            28. Tužitelj priznaje da uprava, u kontekstu zahtjeva podnesenog na temelju članka 52. drugog stavka Pravilnika o osoblju, raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću pri utvrđivanju interesa službe; međutim, smatra da tumačenje tog pojma mora biti usklađeno s „višim pravnim pravilima“, uključujući prije svega članak 52. Pravilnika o osoblju. Osim toga, ispitivanje interesa službe trebalo bi provesti pažljivo i nepristrano te u skladu s načelom jednakog postupanja prema dužnosnicima. Nadalje, uprava bi također trebala uzeti u obzir interes dotičnog dužnosnika i ostati u razumnim granicama.
            29. U ovom slučaju, prema tužiteljevu mišljenju, TZI, koji je nadležan za odlučivanje o njegovu zahtjevu za zadržavanje u službi, nije proveo takvo ispitivanje interesa.
            30. Što se posebno tiče interesa službe, tužitelj osporava, kao prvo, obrazloženje sporne odluke prema kojem se odbijanje njegova zahtjeva za zadržavanje u službi opravdava politikom vanjskog upravljanja programa o svemirskom istraživanju. U tom pogledu, ističe činjenicu da ta politika postoji od 2009. Osim toga, u veljači 2014. tri su nova člana osoblja zaposlena u njegovu bivšem odjelu. Prema tužiteljevu mišljenju, članovi osoblja koji nakon njegova odlaska u mirovinu ostaju u tom odjelu teško će sami moći obavljati posao koji je povjeren odjelu, a odjel će, kako bi mogao obavljati svoje zadatke u okviru radnog programa za godine 2014.‑2015., imati potrebe za osobljem koje, poput njega, mora biti visoko kvalificirano i imati više radnog iskustva.
            31. Kao drugo, tužitelj prigovara Komisiji da nije uzela u obzir činjenicu da su njegov zahtjev za zadržavanje u službi podržali njegov načelnik odjela i direktor, premda je potonji uvjetovao da njegovo zadržavanje u službi bude „neutralno“ u pogledu ljudskih potencijala.
            32. Kao treće, tužitelj smatra da Komisija nije uzela u obzir činjenicu da njegovo zadržavanje u službi do 2016. ne bi utjecalo na ostvarenje cilja smanjenja broja zaposlenih za 5 % u 2017.
            33. Što se tiče njegova osobnog interesa, tužitelj prigovara Komisiji da nije uzela u obzir to što bi mu zadržavanje u službi omogućilo znatno povećanje mirovinskih prava, koja bi se s 40 % od njegovih zadnjih primitaka od rada povećala na približno 50 %, omogućavajući mu pritom nastavak profesionalne djelatnosti, kao što je on to htio.
            34. Naposljetku, tužitelj tvrdi da se zbog činjenice da glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju nikada nije prihvatio zahtjev za zadržavanje na radnom mjestu nakon navršene dobne granice, iako su takvi zahtjevi u drugim glavnim upravama znatno lakše prihvaćani, postavlja pitanje poštovanja načela jednakog postupanja prema dužnosnicima.
            35. Komisija zahtijeva da se tužbeni razlog odbije u cijelosti.
            Ocjena Službeničkog suda
            – Uvodne napomene
            36. Kada tijelo za imenovanje uzima u obzir interes službe pri donošenju odluke o dužnosnikovu zahtjevu da ostane u službi nakon navršene dobi za automatsko umirovljenje propisane u članku 52. prvom stavku točki (a) Pravilnika o osoblju, ono ima široku diskrecijsku ovlast i Službenički sud ne može ocjenu navedenog tijela proglasiti nezakonitom, osim u slučaju očite pogreške u ocjeni ili zlouporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu i prema analogiji, što se tiče odluke o produljenju ugovora članu ugovornog osoblja, presudu Komisija/Macchia, T‑368/12 P, EU:T:2014:266, t. 49.).
            37. U tom pogledu treba podsjetiti da pogreška može biti kvalificirana kao očita samo onda kada se može lako uočiti s obzirom na mjerila kojima je zakonodavac želio odrediti izvršavanje široke diskrecijske ovlasti uprave. Slijedom toga, kako bi se dokazalo da je počinjena očita pogreška u ocjeni činjenica koja bi mogla opravdati poništenje odluke, dokazi koje tužitelj mora podnijeti moraju biti dostatni da se ocjena činjenica koju je uprava iznijela u svojoj odluci ne čini vjerodostojnom. Drugim riječima, tužbeni razlog koji se temelji na očitoj pogrešci valja odbiti ako se, unatoč dokazima koje je naveo tužitelj, osporavana ocjena uvijek može smatrati istinitom ili valjanom (presude BB/Komisija, F‑17/11, EU:F:2013:14, t. 60. i DG/ENISA, F‑109/13, EU:F:2014:259, t. 44. i navedena sudska praksa).
            – Navodno neuzimanje u obzir interesa službe
            38. U ovom slučaju iz spisa je razvidno da je glavni direktor Glavne uprave u kojoj je tužitelj bio zaposlen podrobno ispitao njegov zahtjev za zadržavanje u službi te ga u obavijesti od 6. veljače 2014. upoznao s razlozima zbog kojih smatra da interes službe ne opravdava davanje odgovora koji bi išao u korist tom zahtjevu, kao što je to detaljno navedeno u točki 6. ove presude. Osim toga, glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale uzeo je u obzir tužiteljev zahtjev, pri čemu je istaknuo razloge koje je naveo glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju. Na kraju, u odluci o odbijanju žalbe potvrđena je i pojašnjena analiza interesa službe koji određuje uprava.
            39. Iz navedenoga proizlazi da tužiteljeve tvrdnje kako TZI u ovom slučaju nije proveo „ispitivanje predmetnih interesa“ u skladu s postupkom propisanim u članku 52. drugom stavku Pravilnika o osoblju nemaju činjeničnu osnovu te ih treba odbiti.
            – Očita pogreška u ocjeni
            40. Kako bi dokazao da sporna odluka sadržava očitu pogrešku u ocjeni, tužitelj tvrdi, kao prvo, da politika vanjskog upravljanja programima svemirskog istraživanja ne opravdava odbijanje njegova zahtjeva za zadržavanje u službi.
            41. U ovom slučaju iz obavijesti od 6. veljače 2014. proizlazi da će uloga Komisijinih službi biti ograničena na nadzor i razvoj svemirske politike, dok je svakodnevno upravljanje tom politikom povjereno Izvršnoj agenciji Europskog istraživačkog vijeća i Europskoj svemirskoj agenciji. Nadalje, u istoj je obavijesti navedeno da treba smanjiti broj osoblja u GU‑u za poduzetništvo i industriju te preraspodijeliti radna mjesta.
            42. Tužitelj tvrdi, prvo, da je primjena navedene politike vanjskog upravljanja započela još 2009. Međutim, ta okolnost ni na koji način nije dokaz da navedena politika ne može opravdati odluku donesenu u 2014. godini.
            43. Drugo, tužitelj tvrdi da je u veljači 2014. u njegovu bivšem odjelu zaposleno još troje novih članova osoblja. Međutim, činjenica da ti članovi osoblja nemaju iskustva u području svemirskog istraživanja i da su bili zaposleni na upravnom, pravnom i političkom području, kao što je to naglasio sam tužitelj, potpuno je u skladu s navodom glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju da će potonji više biti uključen u nadzor i razvoj svemirske politike nego u njezine znanstvene aspekte. Prema tome, ne može se smatrati da bi se tim elementom moglo dokazati postojanje očite pogreške u ocjeni.
            44. Treće, tužitelj ističe važnost radnog opterećenja u svojem bivšem odjelu i smatra da GU za poduzetništvo i industriju treba njegovo iskustvo i radne sposobnosti kako bi mogao obaviti radne zadatke koji su mu povjereni.
            45. Međutim, čak i da su tužiteljeve tvrdnje o zaposlenicima njegova bivšeg odjela i važnosti radnog opterećenja točne, ocjena potreba za osobljem koje je potrebno radi dobrog funkcioniranja odjela potpada u isključivu nadležnost TZI‑ja. Sama tužiteljeva tvrdnja prema kojoj će osoblje koje je zaposleno „teško moći […] dobro obavljati“ posao koji je odjelu povjeren ni na koji način ne dokazuje postojanje očite pogreške u ocjeni interesa službe.
            46. Isto vrijedi za tužiteljeva razmatranja koja se odnose na opseg njegova iskustva, što Komisija nije osporila.
            47. Naime, te tvrdnje ne mogu same po sebi dokazati da je TZI počinio očitu pogrešku u ocjeni interesa službe. Kao što je to Komisija naglasila u odgovoru na tužbu i na raspravi, uzimanje u obzir interesa službe u kontekstu ispitivanja zahtjeva za zadržavanje u službi nakon navršene dobi koja je određena za automatsko umirovljenje ne svodi se samo na pitanje jesu li sposobnosti zainteresirane osobe prikladne dužnostima koje se obavljaju, a ta se prikladnost u ovom slučaju uopće ne osporava. Naime, na TZI‑ju je da uzme u obzir druge elemente, kao što je provedba opće kadrovske politike, nužnost smanjenja broja zaposlenih ili mogućnost da se dužnosnici koji su navršili dob za automatsko umirovljenje zamijene dužnosnicima u nižem razredu ili čak članovima privremenog ili ugovornog osoblja.
            48. Stoga treba zaključiti da tužitelj nije dokazao da je TZI počinio očitu pogrešku u ocjeni interesa službe jer je uzeo u obzir politiku vanjskog vođenja koja je implementirana od 2009.
            49. Kao drugo, tužitelj tvrdi da u spornoj odluci nije bila uzeta u obzir razina potpore koju je dobio od svojih neposredno nadređenih. Međutim, iz spisa proizlazi da je potpora glavnog direktora Glavne uprave u kojoj je tužitelj bio zaposlen bila uvjetovana poštovanjem kadrovskog planiranja navedene uprave i da je glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju dao negativno mišljenje. Osim toga, TZI, koji je nadležan za ispitivanje zahtjeva za zadržavanje u službi na temelju članka 52. drugog stavka Pravilnika o osoblju, nije glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju, nego glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale. Iz toga proizlazi da navedena potpora u svakom slučaju nije bila relevantna za ocjenu osnovanosti sporne odluke, s obzirom na to da je nadležni TZI lako mogao ocijeniti interes službe potpuno različito od GU‑a za poduzetništvo i industriju, u kojem je tužitelj bio zaposlen.
            50. Kao treće, tužitelj prigovara TZI‑ju da nije uzeo u obzir činjenicu da prihvaćanje njegova zahtjeva za zadržavanje u službi ne bi spriječilo Komisiju da dosegne svoj cilj smanjenja broja zaposlenih za 5 % u 2017. jer bi, čak i da je njegov zahtjev prihvaćen, u svakom slučaju prestao obavljati svoje dužnosti prije 2017. Taj argument ni na koji način ne dokazuje postojanje očite pogreške u ocjeni interesa službe. Naime, kao što je to Komisija navela u odgovoru na tužbu, jednako je, ako ne i više, kompatibilno s interesom službe to da se broj zaposlenih u službi smanjuje postupno nego da se za provedbu takvog smanjenja čeka do isteka roka.
            51. Stoga treba odbiti tužbeni prigovor koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni interesa službe jer tužitelj nije dokazao postojanje takve pogreške.
            – Navodna povreda dužnosti brižnog postupanja TZI‑ja
            52. Tužitelj navodi da je TZI, primjenjujući članak 58. drugi stavak Pravilnika o osoblju, na temelju dužnosti brižnog postupanja prema dotičnom dužnosniku obvezan uzeti u obzir njegov interes.
            53. Iz sudske prakse koju navodi sam tužitelj proizlazi da dužnost brižnog postupanja uprave prema njezinim članovima osoblja odražava ravnotežu između recipročnih prava i obveza koje su u Pravilniku o osoblju stvorene između uprave i članova osoblja javne službe. Ta ravnoteža, među ostalim, znači da uprava prilikom odlučivanja o položaju dužnosnika ili članova osoblja uzima u obzir sve elemente koji bi mogli utjecati na njezinu odluku i da pritom ne uzima u obzir samo interes službe već i interes dotičnog dužnosnika. Međutim, zaštita prava i obveza dužnosnika uvijek podliježe poštovanju pravila koja su na snazi (presuda Angelidis/Parlament, T‑416/03, EU:T:2006:375, t. 117. i navedena sudska praksa).
            54. Interes službe i interes dužnosnika, dakle, dva su različita pojma. U posebnom slučaju članka 52. drugog stavka Pravilnika o osoblju interes dotičnog dužnosnika već je uzet u obzir činjenicom da potonji mora podnijeti zahtjev kako bi mogao nastaviti raditi nakon navršene dobi za automatsko umirovljenje koja je propisana u Pravilniku o osoblju. Prema istim uvjetima u toj odredbi, odluka koju mora donijeti TZI, koji je nadležan za odlučivanje o tom zahtjevu, isključivo ovisi o interesu službe i to tijelo pritom ne smije uzeti u obzir interese dužnosnika koji je podnio zahtjev. Stoga dužnosnik ne treba TZI‑ju dokazati da je nastavak rada u njegovu osobnom interesu jer taj interes nije relevantan u okviru njegova zahtjeva.
            55. Stoga se tužiteljev prigovor koji se temelji na potencijalnoj povredi dužnosti brižnog postupanja TZI‑ja ne može prihvatiti.
            – Navodna povreda načela jednakog postupanja i dobre uprave te članka 5. Pravilnika o osoblju
            56. Tužitelj tvrdi da glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju, nasuprot praksi drugih općih uprava, nikada nije prihvatio nijedan zahtjev za zadržavanje u službi nakon navršene dobne granice te se zbog te okolnosti „postavlja pitanje poštovanja […] načela jednakog postupanja prema dužnosnicima, kako je određeno posebno u članku 5. Pravilnika o osoblju“.
            57. Službenički sud zaključuje da tužitelj, usto što su njegove tvrdnje vrlo općenite naravi, nije naveo nijedan pravni argument u prilog svojoj tvrdnji da TZI pri donošenju sporne odluke nije poštovao načelo jednakog postupanja. Prije svega, tužitelj nije pokušao dokazati da je bio u nepovoljnijem položaju od drugog dužnosnika u sličnom pravnom položaju. Taj se prigovor može samo proglasiti nedopuštenim u skladu s člankom 35. stavkom 1. točkom (e) Poslovnika koji se primjenjuje u trenutku podnošenja tužbe, a koji je nakon izmjena postao članak 50. stavak 1. točka (e) Poslovnika.
            58. Jednako vrijedi za argumente koje tužitelj temelji na navodnoj povredi načela dobre uprave, na koju se poziva u točki 21. svoje tužbe a da uopće ne navodi razloge ili pravne argumente kojima bi mogao poduprijeti svoje stajalište.
            59. Stoga treba odbiti jedini tužiteljev tužbeni razlog kao očito pravno neosnovan.
            Zahtjev za naknadu štete
            60. Službenički sud zaključuje da, dok tužitelj zahtijeva naknadu „štete koja je [nastala] ili može nastati zbog [odluke od 28. ožujka 2014. i obavijesti od 7. travnja 2014.]“, tužba ne sadržava nijedan argument u vezi s tim zahtjevom i čak ne određuje narav, materijalnu ili nematerijalnu, štete za koju tužitelj zahtijeva naknadu, stoga zahtjev za naknadu štete treba odbiti kao nedopušten.
            61. U svakom slučaju, s obzirom na to da je odbijen zahtjev za poništenje odluka koje je tužitelj osporavao, također valja odbiti zahtjev za naknadu štete kojim se traži naknada štete koja je navodno nastala zbog navedenih odluka (vidjeti presudu CT/EACEA, F‑36/13, EU:F:2013:190, t. 79. i 80. i navedenu sudsku praksu).
            62. Iz toga slijedi da tužbu valja u cijelosti odbiti.
            Troškovi
            63. Sukladno članku 101. Poslovnika, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i dužna je na zahtjev druge stranke snositi troškove koje joj je prouzročila. Sukladno članku 102. stavku 1. istog Poslovnika, Službenički sud može odlučiti da, ako to zahtijeva pravičnost, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove, ali da je dužna samo djelomično snositi troškove druge stranke odnosno da uopće nije dužna snositi troškove po toj osnovi.
            64. Iz razloga navedenih u predmetnoj presudi proizlazi da tužitelj nije uspio u svojoj tužbi. Osim toga, Komisija je u svojim zahtjevima izričito zatražila da tužitelj snosi troškove. S obzirom na to da okolnosti slučaja ne opravdavaju primjenu odredaba članka 102. stavka 1. Poslovnika, tužitelj snosi vlastite troškove i nalaže mu se snošenje Komisijinih troškova, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite u predmetu F‑36/14 R.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. H. Bischoff snosi sve svoje troškove i nalaže mu se snošenje svih troškova Europske komisije.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 24. travnja 2013.#Giorgio Lebedef protiv Europska komisija.#Predmet F-56/11.


Presuda Suda (peto vijeće) 18. listopada 2012.#Pelati doo protiv Republika Slovenija.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Upravno sodišče Republike Slovenije.#Predmet C-603/10.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 11. travnja 2013. # Mindo Srl protiv Europske komisije. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Predmet C-652/11 P.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. ožujka 2011. # Ifemy’s Holding GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-50/09.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 8. ožujka 2017.#Belgische Staat protiv Wereldhave Belgium Comm. VA i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Matična društva i društva kćeri sa sjedištima u različitim državama članicama – Zajednički sustav oporezivanja koji se primjenjuje – Porez na dobit – Direktiva 90/435/EEZ – Područje primjene – Članak 2. točka (c) – Društvo koje podliježe porezu, bez mogućnosti izbora i bez mogućnosti da bude izuzeto – Oporezivanje po nultoj stopi.#Predmet C-448/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      8. ožujka 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Matična društva i društva kćeri sa sjedištima u različitim državama članicama — Zajednički sustav oporezivanja koji se primjenjuje — Porez na dobit — Direktiva 90/435/EEZ — Područje primjene — Članak 2. točka (c) — Društvo koje podliježe porezu bez mogućnosti izbora i bez mogućnosti da bude izuzeto — Oporezivanje po nultoj stopi“
      U predmetu C‑448/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 24. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 19. kolovoza 2015., u postupku

         Belgische Staat

      protiv

         Wereldhave Belgium Comm. VA,

         Wereldhave International NV,

         Wereldhave NV,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Wereldhave Belgium Comm. VA, Wereldhave International NV, Wereldhave NV, R. Tournicourt i M. Delanote, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, N. Zimmer i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, T. Müller, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentino, avvocato dello stato,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 90/435/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri različitih država članica (SL 1990., L 225, str. 6.) kao i članaka 43. i 56. UEZ‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Belgische Staat (Belgijska država) i društava Wereldhave Belgium Comm. V. A., Wereldhave International NV i Wereldhave NV, povodom poreza po odbitku na prihode od kapitala na dividende koje je društvo Wereldhave Belgium isplatilo društvima Wereldhave International i Wereldhave za porezna razdoblja 1999. i 2000.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Prema trećoj uvodnoj izjavi Direktive 90/435:
               „uzimajući u obzir da se porezne odredbe kojima su uređeni odnosi između matičnih društava i društava kćeri značajno razlikuju od jedne do druge države te su općenito manje povoljne od onih primjenjivih na matična društva i njihova društva iz iste države članice; da je suradnja između društava iz različitih država članica stoga nepovoljna u usporedbi sa suradnjom između društava iste države članice; potrebno je otkloniti tu nepovoljnost uvođenjem zajedničkog sustava kako bi se olakšalo zajedničko povezivanje društava na razini Zajednice”. [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. stavak 1. navedene direktive glasio je kako slijedi:
               „Svaka država članica primjenjuje ovu Direktivu:

                        —

                        na raspodjele dobiti koju primaju društva iz te države članice od svojih društava kćeri iz drugih država članica;

                        —

                        na raspodjele dobiti od društava iz te države društvima iz drugih država članica čija su društva kćeri.” [neslužbeni prijevod]

               5

               U članku 2. Direktive 90/435 utvrđuje se sljedeće:
               „Za potrebe primjene ove direktive, pojam ‚trgovačko društvo države članice’ označava svako trgovačko društvo:

                        (a)

                        koje ima jedan od oblika navedenih u Prilogu;

                        (b)

                        koje se u skladu s poreznim zakonodavstvom države članice za potrebe poreza smatra rezidentom u toj državi članici i, pod uvjetima ugovora o dvostrukom oporezivanju zaključenog s trećom državom, ne smatra se rezidentom izvan Zajednice za potrebe poreza;

                        (c)

                        koje osim toga bez mogućnosti izbora ili izuzeća podliježe jednom od sljedećih poreza:

                                 —

                                 impôt des sociétés/vennootschapsbelasting u Belgiji,

                           [...]

                                 —

                                 vennootschapsbelasting u Nizozemskoj,

                           [...]

                                 —

                                 ili bilo kojem drugom porezu koji može nadomjestiti navedene poreze.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 3. Direktive 90/435 određuje:
               „1.   Za potrebe primjene ove direktive:

                        (a)

                        status matičnog društva dodjeljuje se barem matičnom društvu iz države članice koje ispunjava uvjete određene u članku 2. i ima najmanje 25% udjela u kapitalu društva iz druge države članice koje ispunjava jednake uvjete;

                        (b)

                        ‚društvo kći’ znači trgovačko društvo čiji kapital uključuje udio kapitala naveden u točki (a).

                  2.   Odstupajući od stavka 1., države članice imaju mogućnost izbora da:

                        —

                        prema bilateralnom sporazumu zamijene udio u kapitalu s udjelom glasačkih prava;

                        —

                        ne primjenjuju ovu direktivu na trgovačka društva iz te države članice koja ne zadrže udio kojim se kvalificiraju kao matična društva u neprekinutom razdoblju od najmanje dvije godine ili na ona njihova trgovačka društva u kojima trgovačko društvo iz druge države članice ne zadrži takav udio tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje dvije godine.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Prema odredbama članka 5. stavka 1. te direktive, dobit koju društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu izuzeta je od plaćanja poreza po odbitku, barem kada potonje ima najmanje 25% udjela u kapitalu društva kćeri.

               8

               Prilog navedenoj direktivi, pod naslovom „Popis trgovačkih društava navedenih u članku 2. točki (a)”, u točkama (a) i (j) navodi sljedeće oblike trgovačkih društava:

                        „(a)

                        trgovačka društva prema belgijskom pravu poznata kao ‚société anonyme’/‚naamloze vennootschap’, ‚société en commandite par actions’/‚commanditaire vennootschap op aandelen’, ‚société privée à responsabilité limitée’/‚besloten vennootschap met beperkte aansprakelijkheid’ te ona tijela javnog prava koja djeluju u skladu s privatnim pravom;

                  [...]

                        (j)

                        trgovačka društva prema nizozemskom pravu poznata kao: ‚naamloze vennootschap’, ‚besloten vennootschap met beperkte aansprakelijkheid’;”.

               9

               Direktiva 90/435 stavljena je izvan snage Direktivom Vijeća 2011/96/EU od 30. studenoga 2011. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri različitih država članica (SL 2011., L 345, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 218.), koja je stupila na snagu 18. siječnja 2012. Međutim, imajući u vidu vrijeme u kojem su se dogodile činjenice iz glavnog postupka, Direktiva 90/435 primjenjuje se ratione temporis.

            Belgijsko pravo

               10

               Članak 266. Wetboeka van de inkomstenbelastingen 1992 (Zakon o porezima na prihode iz 1992.), u inačici primjenjivoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZPP 1992), predviđa:
               „Pod uvjetima i u granicama određenima Kraljevskim dekretom, prihodi od kapitala i pokretnina mogu biti izuzeti od plaćanja poreza po odbitku na prihode od kapitala ako se njegovi primatelji mogu odrediti ili je riječ o inozemnim subjektima za zajednička ulaganja koji imaju zajedničku imovinu kojom za račun njegovih članova upravlja društvo za upravljanje, a za udjele u njima se ne izdaju vrijednosni papiri javnom ponudom u Belgiji niti se stavljaju na tržište u Belgiji ili je riječ o prihodima od vrijednosnih papira na donositelja koji ulaze u jednu od ovih kategorija:

                        1.

                        prihodi od vrijednosnih papira izdanih prije 1. prosinca 1962., koji su zakonito izuzeti od poreza na prenosive vrijednosne papire ili objektivnih poreza ili se oporezuju po stopi nižoj od 15 [%];

                        2.

                        prihodi od certifikata koje su izdali belgijski subjekti za zajednička ulaganja;

                        3.

                        emisijske premije koje se odnose na obveznice, potvrde o depozitu i druge dužničke vrijednosne papire izdane nakon 1. prosinca 1962.

                  U svakom slučaju porezom po odbitku oporezuju se:

                        1.

                        prihodi od dužničkih vrijednosnih papira čije se kamate kapitaliziraju, […]

                        2.

                        prihodi od vrijednosnih papira na temelju kojih se ne plaćaju periodične kamate i koji su izdani […] uz eskont koji odgovara kamatama kapitaliziranima do dana dospijeća tog vrijednosnog papira, […]

                  [...]
               Stavak 2. ne primjenjuje se na vrijednosne papire izdane na temelju izdanja linearnih obveznica od strane Belgijske države.”

               11

               Članak 106. stavak 5. Koninklijk besluita tot uitvoering van het Wetboek van de inkomstenbelastingen 1992 (Kraljev dekret za provedbu Zakona o porezima na prihode iz 1992.) od 27. kolovoza 1993. (Belgisch Staatsblad, 13. rujna 1993., str. 20096.), u inačici primjenjivoj na predmetni glavni postupak (u daljnjem tekstu: KD/ZPP 1992), propisuje:
               „Dividende koje duguje belgijsko društvo kći i čiji je primatelj matično društvo druge države članice Europske ekonomske zajednice u potpunosti su izuzete od plaćanja poreza po odbitku na prihode od kapitala.
               Neovisno o tome, ovo se izuzeće ne primjenjuje ako udio u kapitalu matičnog društva na temelju kojeg se isplaćuju dividende ne predstavlja udio od najmanje 25% u kapitalu društva kćeri i ne održava se ili nije održan najniži udio od 25% tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje godinu dana.
               Za potrebe primjene stavaka 1. i 2., društvo kći i matično društvo znače društva kćeri i matična društva definirana u Direktivi [90/435]”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Wereldhave Belgium je komanditno društvo na dionice belgijskog prava u kojem udjele u visini od 35% i od 44% imaju nizozemska dionička društva Wereldhave International i Wereldhave, sa sjedištem u Nizozemskoj. Wereldhave drži ukupni kapital društva Wereldhave International.

               13

               Wereldhave Belgium isplatio je društvima Wereldhave International i Wereldhave dividende u iznosima od 10965197,63 eura u 1999. i 11075733,50 eura u 2000. godini.

               14

               Za svako porezno razdoblje društva Wereldhave International i Wereldhave podnijela su zahtjeve u kojima su tražila da ih se izuzme od plaćanja poreza po odbitku na dividende te su se pozvala na Direktivu 90/435 i članak 106. stavak 5. KD/ZPP‑a 1992, koji tu direktivu prenosi u belgijsko pravo, s obzirom na to da su ocijenila da ih treba smatrati „matičnim društvima” u smislu navedene direktive.

               15

               Budući da belgijska tijela nisu u roku od šest mjeseci od dana primitka tih zahtjeva donijela odluku, Wereldhave International i Wereldhave podnijeli su tužbu Rechtbanku van eerste aanleg te Brussel (Prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija).

               16

               Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) 20. studenoga 2012. donio je dvije odluke kojima je odlučio da dividende koje su isplaćene u poreznim razdobljima 1999. i 2000., primjenom Direktive 90/435 i članka 106. stavka 5. KD/ZPP‑a 1992, nisu trebale biti oporezovane porezom po odbitku na prihode od kapitala.

               17

               Belgijska država protiv tih odluka podnijela je žalbe pred sudom koji je uputio zahtjev, u kojima je osobito tvrdila da su primatelji dividendi bili porezni subjekti za zajednička ulaganja (u daljnjem tekstu: SZU) prema nizozemskom pravu i podliježu porezu na dobit u Nizozemskoj po nultoj stopi te se na njih nije moglo primijeniti izuzeće od plaćanja poreza po odbitku na prihode od kapitala predviđeno člankom 106. stavkom 5. KD/ZPP‑a 1992 i člankom 5. Direktive 90/435, s obzirom na to da nisu ispunjavali uvjete iz članka 2. točke (c) navedene direktive i članka 106. stavka 5. KD/ZPP‑a 1992.

               18

               Belgijska država smatra da izraz „bez mogućnosti izbora ili izuzeća podliježe” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 90/435 znači takozvanu „subjektivnu i objektivnu” poreznu obvezu. Stoga društva koja podliježu porezu na dobit po nultoj stopi nisu obuhvaćena tom direktivom.

               19

               Wereldhave Belgium, Wereldhave International i Wereldhave, naprotiv, tvrde da SZU‑i u načelu kao dionička društva u Nizozemskoj podliježu Wetu op de vennootschapsbelasting 1969 (Zakon o porezu na dobit iz 1969., u daljnjem tekstu: Wet Vpb), prema njegovu članku 1. Ta porezna obveza dovoljna je za primjenu izuzeća od plaćanja poreza po odbitku iz članka 266. ZPP‑a 1992, članka 106. stavka 5. KD/ZPP‑a 1992 i članka 5. Direktive 90/435. Točno je da se na SZU može primijeniti nulta stopa poreza na dobit, pod uvjetom da u cijelosti isplati svoju dobit svojim dioničarima, sukladno članku 28. Weta Vpb i članku 9. besluit houdende vaststelling van het besluit beleggingsinstellingen (odluka od o donošenju odluke o subjektima za zajednička ulaganja) od 29. travnja 1970. Međutim, zahtjev porezne obveze ne zahtijeva prema tuženicima u glavnom postupku stvarno ubiranje poreza jer ta porezna obveza može biti samo subjektivna.

               20

               Tuženici u glavnom postupku osobito se pozivaju na rješenje od 12. srpnja 2012., Tate & Lyle Investments (C‑384/11, neobjavljeno, EU:C:2012:463), radi tvrdnje da se – u slučaju da se Direktiva 90/435 ne primjenjuje na dividende belgijskog porijekla koje belgijsko društvo isplaćuje svojim nizozemskim dioničarima – člancima 43. i 56. UEZ‑a protivi odredba zakona koja neovisno o poreznoj stopi podvrgava porezu po odbitku dividende koje je društvo rezident isplatilo društvima primateljima rezidentima i nerezidentnima, dok je za rezidentna društva primatelje predviđen mehanizam koji im omogućuje ublažavanje lančanog oporezivanja.

               21

               U tim je okolnostima Hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li Direktivu 90/435 tumačiti na način da joj se protivi odredba nacionalnog prava koja ne isključuje primjenu belgijskog poreza po odbitku na prihode od kapitala kojim se oporezuju dividende što ih belgijsko društvo kći isplaćuje matičnom društvu sa sjedištem u Nizozemskoj koje ispunjava zahtjev minimalnog udjela i posjedovanja toga udjela jer je nizozemsko matično društvo porezni subjekt za zajednička ulaganja koji svoju cjelokupnu dobit mora isplatiti svojim dioničarima i pod tom pretpostavkom može plaćati porez na dobit po nultoj stopi?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, treba li članke [43. i 56. UEZ‑a] tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava koja ne isključuje primjenu belgijskog poreza po odbitku na prihode od kapitala kojim se oporezuju dividende što ih belgijsko društvo kći isplaćuje matičnom društvu sa sjedištem u Nizozemskoj koje ispunjava zahtjev minimalnog udjela i posjedovanja toga udjela jer je nizozemsko matično društvo porezni subjekt za zajednička ulaganja koji svoju cjelokupnu dobit mora isplatiti svojim dioničarima i pod tom pretpostavkom može plaćati porez na dobit po nultoj stopi?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 90/435 tumačiti na način da se njezinu članku 5. stavku 1. protivi propis države članice na temelju kojeg se porez po odbitku na prihode od kapitala obračunava na dividende koje društvo kći sa sjedištem u toj državi članici isplaćuje SZU‑u sa sjedištem u drugoj državi članici koji podliježe porezu na dobit po nultoj stopi pod uvjetom da je svoju cjelokupnu dobit isplatio svojim dioničarima.

               23

               Ponajprije treba utvrditi može li se određeno društvo, poput predmetnog SZU‑a u glavnom postupku, koje podliježe porezu na dobit po nultoj stopi pod uvjetom da je njegova cjelokupna dobit isplaćena njegovim dioničarima, smatrati „trgovačkim društvom države članice” u smislu članka 2. Direktive 90/435, tako da isplata dividendi tom društvu ulazi u područje primjene te direktive.

               24

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, u tu svrhu valja uzeti u obzir ne samo tekst te odredbe već također ciljeve i sustav navedene direktive (vidjeti u tom smislu presude od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 22. i od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 26.).

               25

               S tim u vezi treba podsjetiti da je cilj Direktive 90/435, kao što to osobito proizlazi iz njezine treće uvodne izjave, uvođenjem zajedničkog sustava oporezivanja otkloniti nepovoljnost suradnje između društava različitih država članica u odnosu na suradnju između društava iste države članice te olakšati zajedničko povezivanje društava na razini Europske unije. Tom se direktivom također namjerava osigurati neutralnost na fiskalnom planu raspodjele dobiti od društva kćeri koje se nalazi u jednoj državi članici njegovu matičnom društvu sa sjedištem u drugoj državi članici (presuda od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 27. i navedena sudska praksa).

               26

               Kao što to proizlazi iz njezina članka 1., Direktiva 90/435 obuhvaća raspodjelu dobiti koju društva iz jedne države članice primaju od svojih društava kćeri koja imaju sjedišta u drugim državama članicama.

               27

               Članak 2. Direktive 90/435 određuje kumulativne uvjete koje društvo mora ispuniti kako bi ga se moglo smatrati trgovačkim društvom države članice u smislu te direktive te tako određuje njezino područje primjene ratione personae (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 29.).

               28

               Stranke u glavnom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev nisu dovodile u pitanje poštovanje društva koje isplaćuje dividende i društava koja primaju dividende uvjeta predviđenih člankom 2. točkama (a) i (b) navedene direktive koji se odnose na pravni oblik društava i njihovu poreznu rezidentnost, a to nisu osporavale ni pred Sudom.

               29

               Stranke u glavnom postupku, međutim, nisu suglasne o tome je li u situaciji u glavnom postupku ispunjen treći uvjet, predviđen člankom 2. točkom (c) iste direktive, prema kojem odnosno društvo mora, među ostalim, podlijegati – bez mogućnosti da bude izuzeto i bez mogućnosti izbora – jednom od poreza navedenih u toj odredbi, među kojima je i vennootschapsbelasting u Nizozemskoj, ili bilo kojem drugom porezu koji može nadomjestiti navedene poreze.

               30

               Stoga je potrebno utvrditi je li taj uvjet ispunjen kada predmetno društvo podliježe takvom porezu po nultoj stopi, pod uvjetom da je njegova cjelokupna dobit isplaćena njegovim dioničarima.

               31

               U tom pogledu treba istaknuti da članak 2. točka (c) Direktive 90/435 iznosi pozitivan kvalifikacijski kriterij, odnosno poreznu obvezu, i negativan kriterij, odnosno nemogućnost izuzeća od tog poreza ili nemogućnost izbora.

               32

               Navođenje tih dvaju kriterija, jednog pozitivnog, drugog negativnog, dovodi do zaključka da se uvjetom predviđenim člankom 2. točkom (c) navedene direktive ne zahtijeva samo da je društvo obuhvaćeno područjem primjene predmetnog poreza, nego se također teži isključiti situacije koje obuhvaćaju mogućnost da ga, unatoč tomu što podliježe tom porezu, društvo neće stvarno biti dužno platiti.

               33

               Međutim, iako formalno društvo koje podliježe porezu po nultoj stopi, pod uvjetom da je njegova cjelokupna dobit isplaćena dioničarima, nije izuzeto od takvog poreza, ono se praktički nalazi u situaciji istovjetnoj onoj koju uvjet propisan člankom 2. točkom (c) Direktive 90/435 teži isključiti, odnosno u situaciji u kojoj ono nije dužno platiti taj porez.

               34

               Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 43. i 44. svojeg mišljenja, uključivanje u nacionalni propis odredbe prema kojoj određena kategorija društava može pod određenim uvjetima biti oporezovana po nultoj stopi poreza dovodi do toga da ta društva ne podliježu tom porezu (vidjeti također presudu od 20. svibnja 2008., Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, t. 33. i 34.).

               35

               Takvo tumačenje sukladno je strukturi Direktive 90/435 i cilju koji slijedi, a koji je osigurati neutralnost na fiskalnom planu raspodjele dobiti od strane društva kćeri koje se nalazi u jednoj državi članici njegovu matičnom društvu sa sjedištem u drugoj državi članici sprečavanjem dvostrukog oporezivanja te dobiti.

               36

               Navedena direktiva, naime, teži spriječiti dvostruko oporezivanje dobiti koju društva kćeri raspodjeljuju matičnim društvima (vidjeti osobito presude od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 27.; od 22. prosinca 2008., Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, t. 37. i od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 57.) mehanizmima predviđenima člankom 4. stavkom 1. i člankom 5. stavkom 1. Direktive 90/435.

               37

               Stoga, s jedne strane, članak 4. stavak 1. Direktive 90/435 predviđa da, kada matično društvo na temelju povezanosti s društvom kćeri prima raspodijeljenu dobit, država članica matičnog društva mora se ili suzdržati od oporezivanja te dobiti ili ovlastiti to matično društvo da od iznosa porezne obveze odbije dio poreza koji se odnosi na tu dobit koji je isplatilo društvo kći i, ako je potrebno, iznos poreza po odbitku koji je ubrala država članica sjedišta društva kćeri, u granicama iznosa odgovarajućeg nacionalnog poreza (presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 102. i od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 25.).

               38

               S druge strane, članak 5. stavak 1. Direktive 90/435 predviđa izuzeće od plaćanja poreza po odbitku u državi članici društva kćeri prilikom raspodjele dobiti matičnom društvu, barem kada potonje ima najmanje 25% udjela u kapitalu društva kćeri (presuda od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 26. i navedena sudska praksa).

               39

               Mehanizmi te direktive stoga su osmišljeni za situacije u kojima bi bez njihove primjene provedba poreznih ovlasti država članica mogla dovesti do toga da dobit koju društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu podliježe dvostrukom oporezivanju.

               40

               Međutim, kada matično društvo, kao što su predmetni SZU‑i u glavnom postupku, na temelju propisa svoje države sjedišta ima pravo na nultu poreznu stopu na svu svoju dobit pod uvjetom da je ona u cijelosti raspodijeljena njegovim dioničarima, isključuje se opasnost od dvostrukog oporezivanja dobiti koju je tom matičnom društvu raspodijelilo njegovo društvo kći.

               41

               Posljedično, s obzirom na sva prethodna razmatranja, treba smatrati da društvo kao što su predmetni SZU‑i u glavnom postupku, koje podliježe porezu na dobit po nultoj stopi pod uvjetom da je njegova cjelokupna dobit isplaćena njegovim dioničarima, ne ispunjava uvjet predviđen člankom 2. točkom (c) Direktive 90/435 i stoga nije obuhvaćeno pojmom „trgovačko društvo države članice” u smislu navedene direktive.

               42

               Pod tim uvjetima, raspodjela dobiti određenog društva kćeri sa sjedištem u jednoj državi članici takvom društvu sa sjedištem u drugoj državi članici nije obuhvaćena tom direktivom.

               43

               Stoga na prvo pitanje treba odgovoriti da Direktivu 90/435 valja tumačiti na način da se njezinu članku 5. stavku 1. ne protivi propis države članice na temelju kojeg se porez po odbitku na prihode od kapitala obračunava na dividende koje društvo kći sa sjedištem u toj državi članici isplaćuje SZU‑u sa sjedištem u drugoj državi članici koji podliježe porezu na dobit po nultoj stopi pod uvjetom da je svoju cjelokupnu dobit isplatio svojim dioničarima, s obzirom na to da takav subjekt ne čini „trgovačko društvo države članice” u smislu te direktive.

            Drugo prethodno pitanje

               44

               Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 43. i 56. UEZ‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg se porez po odbitku na prihode od kapitala obračunava na dividende koje društvo kći sa sjedištem u toj državi članici isplaćuje SZU‑u sa sjedištem u drugoj državi članici koji podliježe porezu na dobit po nultoj stopi pod uvjetom da je svoju cjelokupnu dobit isplatio svojim dioničarima.

               45

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u kontekstu suradnje između Suda i nacionalnih sudova uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, potreba za pružanjem tumačenja prava Unije koje bi bilo korisno sudu koji je uputio zahtjev obvezuje taj sud da odredi činjenični i zakonodavni kontekst upućenih pitanja ili, u najmanju ruku, da objasni činjenične okolnosti na kojima se ona temelje. Naime, Sud je isključivo ovlašten izjasniti se o tumačenju nekog akta Unije polazeći od činjenica koje mu navede nacionalni sud (rješenje od 3. rujna 2015., Vivium, C‑250/15, neobjavljeno, EU:C:2015:569, t. 8. i navedena sudska praksa).

               46

               Ti zahtjevi u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku – kojih u okviru suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a sud koji je uputio zahtjev mora biti svjestan i kojih se mora strogo pridržavati – izričito su navedeni u članku 94. Poslovnika Suda (presuda od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 61. i navedena sudska praksa).

               47

               Sud koji upućuje zahtjev za prethodnu odluku stoga mora navesti sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u predmetu i točne razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju određenih odredaba prava Unije i da ocijeni nužnim Sudu uputiti prethodna pitanja. Potonji je već presudio da je nužno da nacionalni sud pruži osnovna objašnjenja o razlozima zbog kojih je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva koje je primjenjivo u sporu koji je pred njim pokrenut (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2016., Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, t. 115., rješenje od 12. svibnja 2016., Security Service i dr., C‑692/15 do C‑694/15, EU:C:2016:344, t. 20. i presudu od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 62.).

               48

               Podaci dostavljeni u zahtjevima za prethodnu odluku ne služe samo tomu da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora sudu koji je uputio zahtjev, već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim osobama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije (presuda od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 63. i navedena sudska praksa). Stoga je na Sudu da pazi da se ta mogućnost zaštiti, vodeći računa o činjenici da se na temelju tog članka zainteresiranima priopćavaju samo odluke kojima se upućuje prethodno pitanje (rješenje od 29. studenoga 2016., Jacob i Lennertz, C‑345/16, neobjavljeno, EU:C:2016:911, t. 17. i navedena sudska praksa).

               49

               U ovom slučaju, što se tiče nacionalnih odredaba primjenjivih u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev samo ponavlja odredbe članka 266. ZPP‑a 1992 i članka 106. stavka 5. KD/ZPP‑a 1992. Sukladno zadnjenavedenoj odredbi, kojom se provodi članak 266. ZPP‑a 1992, dividende su izuzete od poreza po odbitku na prihode kada je dužnik društvo kći sa sjedištem u Belgiji i ako je primatelj dividendi matično društvo sa sjedištem u drugoj državi članici. Sud koji je uputio zahtjev, međutim, ne navodi sadržaj nacionalnih odredaba primjenjivih na isplatu dividendi matičnim društvima sa sjedištem u Belgiji.

               50

               Iako se sud koji je uputio zahtjev poziva na rješenje od 12. srpnja 2012., Tate & Lyle Investments (C‑384/11, neobjavljeno, EU:C:2012:463), on ne navodi jesu li nacionalne odredbe primjenjive u glavnom postupku iste kao i one u predmetu povodom kojeg je doneseno to rješenje. Osim toga, čini se da iz očitovanja koja su podnijeli tuženici u glavnom postupku i belgijska vlada proizlazi da je isplata dividendi investicijskim društvima sa sjedištem u Belgiji uređena sustavom oporezivanja koji odstupa od općih pravnih odredaba o kojima je riječ u predmetu povodom kojeg je doneseno rješenje od 12. srpnja 2012., Tate & Lyle Investments (C‑384/11, neobjavljeno, EU:C:2012:463). Međutim, zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nijedan navod o sadržaju nacionalnih odredaba primjenjivih na isplatu dividendi investicijskim društvima sa sjedištem u Belgiji.

               51

               U izostanku navoda o nacionalnom pravnom okviru koji se primjenjuje na isplatu dividendi društvima sa sjedištem u Belgiji koja su usporediva s predmetnim društvima primateljima u glavnom postupku, Sud ne može utvrditi je li tretman dividendi isplaćenih predmetnim društvima primateljima u glavnom postupku nepovoljan u odnosu na dividende isplaćene takvim usporedivim društvima sa sjedištem u Belgiji. Slijedom navedenog, Sud nije u položaju da utvrdi treba li članke 43. i 56. UEZ‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg se porez po odbitku na prihode od kapitala obračunava na dividende koje društvo kći sa sjedištem u toj državi članici isplaćuje SZU‑u sa sjedištem u drugoj državi članici koji podliježe porezu na dobit po nultoj stopi pod uvjetom da je svoju cjelokupnu dobit isplatio svojim dioničarima.

               52

               U tim je okolnostima drugo pitanje nedopušteno.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 90/435/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri različitih država članica treba tumačiti na način da se njezinu članku 5. stavku 1. ne protivi propis države članice na temelju kojeg se porez po odbitku na prihode od kapitala obračunava na dividende koje društvo kći sa sjedištem u toj državi članici isplaćuje poreznom subjektu za zajednička ulaganja sa sjedištem u drugoj državi članici koji podliježe porezu na dobit po nultoj stopi pod uvjetom da je svoju cjelokupnu dobit isplatio svojim dioničarima, s obzirom na to da takav subjekt ne predstavlja „trgovačko društvo države članice” u smislu te direktive.

                     Potpisi

            (
            1
         )	* Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 2012. ožujak 06.#FLSmidth & Co. A/S protiv Europska komisija.#Predmet T-65/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. prosinca 2009. # Bundesfinanzdirektion West protiv HEKO Industrieerzeugnisse GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet C-260/08.