title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 27. rujna 2018.#Mellifera eV, Vereinigung für wesensgemäße Bienenhaltung protiv Europske komisije.#Zaštita potrošača – Provedbena uredba (EU) 2016/1056 – Provedbena uredba koja se odnosi na produljenje razdoblja važenja odobrenja aktivne tvari ‚glifosat’ – Uredba (EZ) br. 1367/2006 – Zahtjev za interno preispitivanje – Članak 2. stavak 1. točka (g) i članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 – Pojedinačna mjera – Arhuška konvencija.#Predmet T-12/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)
      27. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zaštita potrošača – Provedbena uredba (EU) 2016/1056 – Provedbena uredba koja se odnosi na produljenje razdoblja važenja odobrenja aktivne tvari ‚glifosat’ – Uredba (EZ) br. 1367/2006 – Zahtjev za interno preispitivanje – Članak 2. stavak 1. točka (g) i članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 – Pojedinačne mjere – Arhuška konvencija”
      U predmetu T‑12/17,

         Mellifera e.V., Vereinigung für wesensgemäße Bienenhaltung, sa sjedištem u Rosenfeldu (Njemačka), koje zastupa A. Willand, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju G. Gattinara i C. Hermes, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje Komisijine Odluke Ares(2016) 6306335 od 8. studenoga 2016. kojom je odbijen zahtjev za interno preispitivanje na temelju članka 10. Uredbe (EZ) br. 1367/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Arhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL 2006., L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.), Provedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1056 od 29. lipnja 2016. o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka valjanosti odobrenja aktivne tvari „glifosat” (SL 2016., L 173, str. 52.),
      OPĆI SUD (peto vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, A. Dittrich i P. G. Xuereb (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Mellifera e.V, Vereinigung für wesensgemäße Bienenhaltung, neprofitna je organizacija registrirana u Njemačkoj, koja djeluje u korist očuvanja i promicanja pčelarstva.

            Odobrenje za aktivnu tvar „glifosat” i produljenje roka valjanosti odobrenja

               2

               Direktivom 2001/99/EZ Komisije od 20. studenoga 2001. o izmjeni Priloga I. Direktivi Vijeća 91/414/EEZ o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište radi uvrštavanja glifosata i tifensulfuron‑metila kao aktivnih tvari (SL 2001., L 304, str. 14.), aktivna tvar „glifosat” uvrštena je u Prilog I. Direktivi Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja (SL 1991., L 230, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.) te je stoga potonjom direktivom odobrena, s učinkom od 1. srpnja 2002.

               3

               Direktiva 91/414 stavljena je izvan snage, s učinkom od 14. lipnja 2011., pod uvjetom određenih prijelaznih mjera, Uredbom (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414 (SL 2009., L 309, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 52.).

               4

               Članak 78. stavak 3. Uredbe br. 1107/2009 predviđao je donošenje uredbe s popisom aktivnih tvari uvrštenih u Prilog I. Direktivi 91/414, a te se tvari smatraju odobrenima u okviru Uredbe br. 1107/2009.

               5

               Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 540/2011 od 25. svibnja 2011. o provedbi Uredbe (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu popisa odobrenih aktivnih tvari (SL 2011., L 153, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 6., str. 133.) usvojen je popis predviđen člankom 78. stavkom 3. Uredbe br. 1107/2009.

               6

               Glifosat se nalazio na tom popisu, s istekom probnog roka valjanosti odobrenja 31. prosinca 2015.

               7

               Zahtjev za produljenje tog odobrenja podnesen je u propisanim rokovima.

               8

               Članak 17. Uredbe br. 1107/2009 naslovljen „Produljenje razdoblja odobravanja za razdoblje trajanja postupka” u prvom stavku propisuje kako slijedi:
               „Kad se pretpostavlja da će odobrenje prestati važiti prije donošenja odluke o produljenju zbog razloga za koje nije odgovoran podnositelj zahtjeva, donosi se odluka u skladu s regulacijskim postupkom prema članku 79. stavku 3., kojom se odgađa prestanak važenja odobrenja tog podnositelja za razdoblje dovoljno za ispitivanje zahtjeva”.

               9

               Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2015/1885 od 20. listopada 2015. o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka valjanosti odobrenja aktivnih tvari: […] glifosat […] (SL 2015., L 276, str. 48.) koja je donesena na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009 Europska komisija produljila je rok valjanosti odobrenja za glifosat do 30. lipnja 2016. zbog toga što je ocjenjivanje tvari odgođeno zbog razloga koji su izvan kontrole podnositelja zahtjeva.

               10

               Tijekom rasprava vođenih 18. i 19. svibnja 2016. u okviru Stalnog odbora za bilje, životinje, hranu i hranu za životinje, određeni broj država članica smatrao je da bi bilo korisno zatražiti mišljenje Odbora za procjenu rizika Europske agencije za kemikalije (ECHA) o usklađenom razvrstavanju u pogledu karcinogenosti glifosata prije donošenja odluke o produljenju odobrenja jer bi takvo mišljenje moglo biti relevantno za odobravanje na temelju mjerila utvrđenih u Uredbi (EZ) br. 1107/2009. Komisija je postupila u skladu s tim prijedlogom.

               11

               Uzimajući u obzir vrijeme koje je ECHA‑i potrebno za ocjenu dokumentacije o usklađenom razvrstavanju, Komisija je zaključila da će odobrenje za glifosat koje je na snazi isteći prije nego što će se moći donijeti odluka o njegovu produljenju. Stoga je ocijenila nužnim produljiti odobrenje za glifosat.

               12

               Provedenom uredbom Komisije (EU) 2016/1056 od 29. lipnja 2016. o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka valjanosti odobrenja aktivne tvari „glifosat” (SL 2016., L 173, str. 52.) Komisija je drugi put produljila rok valjanosti odobrenja za glifosat na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009 navodeći da će novi datum isteka biti „[šest] mjeseci od datuma na koji Komisija primi mišljenje Odbora za procjenu rizika Europske agencije za kemikalije ili 31. prosinca 2017., ovisno o tome što nastupi ranije”.

            Zahtjev za interno preispitivanje

               13

               Tužitelj je 11. kolovoza 2016. podnio Komisiji zahtjev za interno preispitivanje Provedbene uredbe br. 2016/1056 na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1367/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Arhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL 2006., L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.).

               14

               Odlukom Ares (2016) 6306335 od 8. studenoga 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je odbacila taj zahtjev kao nedopušten zbog toga što akt obuhvaćen tim zahtjevom ne predstavlja upravni akt u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006, odnosno pojedinačnu mjeru. U tom pogledu, Komisija je među ostalim obrazložila da se odredbe Provedbene uredbe 2016/1056 primjenjuju na sve subjekte koji proizvode ili stavljaju na tržište sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju glifosat.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               15

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. siječnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               16

               Odgovor na tužbu podnesen je tajništvu Općeg suda 27. ožujka 2017.

               17

               Replika i odgovor na repliku podneseni su tajništvu Općeg suda 10. svibnja odnosno 26. lipnja 2017.

               18

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Komisiji donošenje nove meritorne odluke o tužiteljevu zahtjevu za provođenje internog preispitivanja Provedbene uredbe 2016/1056;

                        –

                        naloži Europskoj komisiji snošenje troškova.

               19

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu, kada je riječ o zahtjevu za poništenje, i odbaci je kao očito nedopuštenu kada je riječ o zahtjevu za izdavanje naloga;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               20

               Tužitelj je 29. kolovoza 2017. podnio zahtjev za prioritetno postupanje na temelju članka 67. stavka 2. Poslovnika Općeg suda. Predsjednik petog vijeća Općeg suda odbio je odlukom od 6. rujna 2017. zahtjev za prioritetnim postupanjem.

               21

               Dopisom tajništva Općeg suda od 19. prosinca 2017. Opći je sud pozvao stranke da se očituju o posljedicama produljenja odobrenja glifosata na razdoblje od 5 godina Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2017/2324 od 12. prosinca 2017. o produljenju odobrenja aktivne tvari glifosat u skladu s Uredbom (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i o izmjeni Priloga Provedbenoj uredbi Komisije (EU) br. 540/2011 (SL 2017., L 333, str. 10.) na ovu tužbu i osobito na tužiteljev pravni interes.

               22

               Tužitelj i Komisija podnijeli su odgovore na to pitanje tajništva Općeg suda 17. siječnja 2018.

         Pravo

               23

               Na temelju članka 106. stavka 3. Poslovnika, ako stranke ne podnesu zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka, Opći sud može odlučiti da se odluka donese bez usmenog dijela postupka. U ovom slučaju Opći je sud, s obzirom da takav zahtjev nije podnesen i smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, odlučio donijeti odluku bez provođenja usmenog dijela postupka.

            Pravni interes

               24

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba dopuštena samo pod pretpostavkom da tužitelj ima interes da pobijani akt bude poništen (presuda od 10. prosinca 2010., Ryanair/Komisija, T‑494/08 do T‑500/08 i T‑509/08, EU:T:2010:511, t. 41.; rješenja od 9. studenoga 2011., ClientEarth i dr./Komisija, T‑120/10, neobjavljeno, EU:T:2011:646, t. 46., i od 30. travnja 2015., EEB/Komisija, T‑250/14, neobjavljeno, EU:T:2015:274, t. 14.).

               25

               Tužiteljev pravni interes s obzirom na predmet tužbe mora postojati u stadiju njezina podnošenja, jer je u suprotnome ta tužba nedopuštena, te mora postojati do proglašenja sudske odluke pod prijetnjom obustave postupka, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presuda od 10. prosinca 2010., Ryanair/Komisija, T‑494/08 do T‑500/08 i T‑509/08, EU:T:2010:511, t. 42. i 43.; rješenja od 9. studenoga 2011., ClientEarth i dr./Komisija, T‑120/10, neobjavljeno, EU:T:2011:646, t. 47. i 49., i od 30. travnja 2015., EEB/Komisija, T‑250/14, neobjavljeno, EU:T:2015:274, t. 15. i 17.).

               26

               Komisija u odgovoru na pitanje Općeg suda tvrdi da je stupanjem na snagu Provedbene uredbe 2017/2324 tužitelj izgubio pravni interes kada je riječ o zahtjevu za poništenje pobijane odluke, dok je njegov zahtjev za nalog očito nedopušten. Prema Komisijinu mišljenju, to poništenje ne bi tužitelju više donijelo korist. Doista, da Opći sud poništi pobijanu odluku, Komisija bi stoga morala iznova odlučiti o zahtjevu za interno preispitivanje Provedbene odluke 2016/1056 koje je zatražio tužitelj uz poštovanje pravne ocjene Općeg suda. Međutim, interno preispitivanje sadržaja Provedbene uredbe 2016/1056 ne bi donijelo korist tužitelju, s obzirom na to da je jedini cilj te uredbe dovoljno produljiti rok valjanosti odobrenja glifosata kako bi se omogućilo ispitivanje zahtjeva za produljenje odobrenja. Budući da je u međuvremenu Provedbenom uredbom 2017/2324 produljeno odobrenje glifosata za razdoblje od 16. prosinca 2017. do 15. prosinca 2022., interno preispitivanje Provedbene uredbe 2016/1056 bi bilo bespredmetno.

               27

               U svojim očitovanjima u odgovoru na pitanje Općeg suda, tužitelj tvrdi da njegov pravni interes nije nestao. U tom pogledu, tužitelj tvrdi da će ponovno ispitivanje Provedbene uredbe 2016/1056 uvijek biti moguće. On osim toga tvrdi da činjenica da predmetni akt nastavlja postojati i proizvoditi pravne učinke nije preduvjet za preispitivanje na temelju članka 10. Uredbe br. 1367/2006. U konačnici, tužitelj se poziva na opasnost da će se nezakonitost koja se navodi u ovoj tužbi ponovno pojaviti i u budućnosti.

               28

               U tom pogledu, treba podsjetiti da iz sudske prakse proizlazi da tužitelj zadržava pravni interes za zahtijevanje poništenja akta institucije Europske unije kako bi izbjegao da se njegova navodna nezakonitost ponovno pojavi u budućnosti. Takav pravni interes proizlazi iz članka 266. prvog stavka UFEU‑a na temelju kojeg je institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda. Taj pravni interes može međutim postojati samo ako se navodna nezakonitost može ponovno pojaviti u budućnosti neovisno o okolnostima predmeta koji je dao povoda tužbi koju je tužitelj podnio (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 50. do 52. i od 22. ožujka 2018., De Capitani/Parlament, T‑540/15, EU:T:2018:167, t. 32.).

               29

               To je slučaj u ovom predmetu, s obzirom na to da se nezakonitost na koju se poziva tužitelj temelji na tumačenju članka 10. stavka 1. Uredbe 1367/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (g) navedene uredbe, koje bi Komisija vrlo vjerojatno mogla ponoviti u slučaju novog zahtjeva za interno preispitivanje upravnog akta na temelju prava zaštite okoliša.

               30

               U tom pogledu, treba istaknuti da je, s jedne strane, tužitelj naznačio da će, sukladno cilju svojega statuta, i svojim ciljevima u budućnosti podnositi zahtjeve za interno preispitivanje ako Komisija donese dvojbene odluke o odobravanju glifosata ili drugih aktivnih tvari. Stoga je tužitelj u svojem odgovoru na pitanje Općeg suda o posljedicama produljenja odobrenja glifosata Provedbenom uredbom 2017/2324 najavio da će zatražiti interno preispitivanje te uredbe najkasnije 26. siječnja 2018.

               31

               S druge strane, iz očitovanja Komisije proizlazi da potonja smatra da uredba koja se odnosi na produljenje odobrenja aktivne tvari na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009, baš kao uredba koja se odnosi na prvotno odobrenje takve tvari na temelju članka 13. stavka 2. navedene uredbe i kao uredba koja se odnosi na produljenje odobrenja na temelju članka 20. iste uredbe, ima pravne učinke u odnosu na kategorije osoba koje su utvrđene na općeniti i apstraktan način i stoga predstavlja opću mjeru, a ne upravni akt u smislu članka 10. stavka 1. Uredbe 1367/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (g) iste uredbe. Slijedi da je vrlo izvjesno da će Komisija ponoviti to tumačenje također i u slučaju zahtjeva za interno preispitivanje koje se odnosi na uredbu o prvotnom odobrenju određene aktivne tvari ili uredbu o produljenju odobrenja određene aktivne tvari, kao što je Provedbena uredba 2017/2324.

               32

               S obzirom na prethodno navedeno, treba zaključiti da je tužitelj zadržao svoj pravni interes za poništenje pobijane odluke, a da nije potrebno ispitati druge argumente na koje se u tom pogledu poziva tužitelj.

            Dopuštenost

               33

               Drugim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelj zahtijeva od Općeg suda da naloži Komisiji da odluči o meritumu tužiteljeva zahtjeva za interno preispitivanje. Tim dijelom tužbenog zahtjeva, tužitelj stoga zahtijeva, u bitnome, od Općeg suda da uputi nalog Komisiji. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru tužbe za poništenje nadležnost suda Unije ograničena je na nadzor zakonitosti pobijanog akta te Opći sud ne može u izvršavanju svojih ovlasti izdavati naloge instituciji Unije. Naime, na odnosnoj je instituciji poduzimanje, na temelju članka 266. UFEU‑a, mjera kako bi postupila u skladu s presudom o poništenju (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 12. ožujka 2014., PAN Europe/Komisija, T‑192/12, neobjavljeno, EU:T:2014:152, t. 15. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Slijedi da je drugi dio tužbenog zahtjeva očito nedopušten.

               35

               Taj zaključak ne dovode u pitanje ni argumenti koje je tužitelj iznio u replici u kojoj, priznajući i sam da je, prema aktualnoj sudskoj praksi sudova Unije, njegov drugi dio tužbenog zahtjeva nedopušten, on međutim tvrdi da bi to imalo za posljedicu to da bi se izvršavanje njegova prava na interno preispitivanje i djelotvornu sudsku zaštitu moglo otegnuti na neprihvatljiv način i u konačnici postati nemoguće. Prema tužiteljevu mišljenju, bilo bi prikladno u interesu učinkovite primjene Uredbe br. 1367/2006 i radi zaštite njegovih prava, da ispitivanje o meritumu njegovih prigovora protiv Provedbene uredbe 2016/1056 bude predmet ovog postupka pred Općim sudom. Taj argument ne može se prihvatiti. Naime, pružajući podnositelju zahtjeva pravo pokrenuti postupak pred Sudom Europske unije, članak 12. Uredbe br. 1367/2006 obuhvaća samo odluku koju je Komisija donijela kao odgovor na zahtjev za interno preispitivanje. Protivno onomu što tvrdi tužitelj, presuda od 15. prosinca 2016.TestBioTech i dr./Komisija (T‑177/13, neobjavljena, EU:T:2016:736), na koju se on u tom pogledu poziva, potvrđuje da, iako je svojstveno zahtjevu za interno preispitivanje upravnog akta da njegov podnositelj osporava zakonitost ili osnovanost toga akta, to ne znači da je tužitelj ovlašten istaknuti, u okviru svoje tužbe za poništenje protiv odbijanja preispitivanja, argumente kojima se izravno osporava zakonitost ili osnovanost navedenog akta (presuda od 15. prosinca 2016., TestBioTech i dr./Komisija, T‑177/13, neobjavljena, EU:T:2016:736, t. 56.).

               36

               Tužitelj je u replici istaknuo da je odlučio zatražiti od Općeg suda da naloži privremene mjere na koje se odnosi drugi dio njegova tužbenog zahtjeva, na temelju članka 279. UFEU‑a. U tom pogledu, dovoljno je zaključiti da nikakav zahtjev u tom smislu nije podnesen Općem sudu.

            Zahtjev za određivanje mjera upravljanja postupkom

               37

               U svojoj replici, tužitelj je zatražio od Općeg suda da pozove Komisiju da, u okviru mjera upravljanja postupkom na temelju članka 89. stavka 2. točke (b) i članka 89. stavka 3. točke (b) Poslovnika donese meritornu odluku o njegovu zahtjevu za interno preispitivanje ili se barem očituje o tome.

               38

               Taj se zahtjev može samo odbaciti kao nedopušten.

               39

               Naime, kao što je to pravilno istaknula Komisija, tužitelj ne može, putem mjere upravljanja postupkom, zaobići načelo prava prema kojemu sudovi Europske unije ne mogu izdavati naloge institucijama Unije.

            Meritum

               40

               U prilog svojoj tužbi, tužitelj ističe jedinstveni tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (g) iste uredbe i Konvencijom o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisanom u Aarhusu 25. lipnja 1998. (u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija).

               41

               Jedinstveni tužbeni razlog sadržava, u bitnome, dva dijela, od kojih se prvi temelji na povredi članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (g) iste uredbe, a drugi na povredi Arhuške konvencije.

         Prvi dio tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (g) iste uredbe

               42

               Tužitelj tvrdi da Provedbena uredba 2016/1056 predstavlja pojedinačnu mjeru u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006, koja stoga može biti predmet zahtjeva za interno preispitivanje prema članku 10. stavku 1. navedene uredbe.

               43

               Tužitelj u tom pogledu podsjeća da je potrebno razlikovati pojedinačne od općih mjera, s obzirom na to da se potonje primjenjuju na objektivno određene situacije koje sadržavaju pravne učinke u pogledu kategorija osoba koje su predviđene na općenit i apstraktan način.

               44

               Tužitelj tvrdi da produljenje trajanja odobrenja aktivne tvari na temelju članka 17. Uredbe br. 1107/2009 ulazi u okvir postupka odobrenja, tijekom kojega se donosi odluka o zahtjevu za produljenje odobrenja predmetne tvari. To produljenje trajanja odobrenja proizvodi pravne učinke u odnosu na podnositelja zahtjeva, koji će slijedom toga biti ovlašten nastaviti sa stavljanjem na tržište predmetne tvari. Prema tužiteljevu mišljenju, činjenica da je Provedbena uredba 2016/1056 usvojena u okviru postupka odobrenja na temelju podnesenog pojedinačnog zahtjeva, s obzirom na sudsku praksu, govori u korist zaključka prema kojemu navedena provedbena uredba ima narav pojedinačne mjere.

               45

               Prema tužiteljevu mišljenju, ta svojstva razlikuju odobrenje aktivne tvari na temelju Uredbe br. 1107/2009 od uredbe kojom se određuju maksimalne razine ostatka određenih proizvoda na temelju Uredbe (EZ) br. 396/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. veljače 2005. o maksimalnim razinama ostataka pesticida u ili na hrani i hrani za životinje biljnog i životinjskog podrijetla i o izmjeni Direktive 91/414 (SL 2005., L 70, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 129.). Određivanje tih maksimalnih vrijednosti upućeno je svakoj osobi koja stavlja te proizvode na tržište ili ih prerađuje. Nasuprot tomu, produljenje trajanja odobrenja aktivne tvari na temelju članka 17. Uredbe br. 1107/2009 odnosi se samo na podnositelja zahtjeva i trenutnog nositelja odobrenja.

               46

               Tužitelj priznaje da odobrenje aktivne tvari ima također povoljne učinke za moguće proizvođače odnosnih proizvoda za zaštitu bilja i za druge operatere. Prema njegovu mišljenju, riječ je međutim o tipičnoj situaciji u području odobrenja za stavljanje na tržište određenog proizvoda koje se dodjeljuje jednom poduzetniku, ali od kojeg neizravno imaju koristi i drugi korisnici tog proizvoda, koji ga mogu koristiti u svrhe za koje je odobren. Činjenica da odobrenje određenog proizvoda, koje je upućeno određenom nositelju odobrenja, kasnije koristi većem broju gospodarskih subjekata ne mijenja međutim činjenicu da odobrenje samo po sebi predstavlja pojedinačnu mjeru.

               47

               Tužitelj također ističe da ostali povoljni učinci odobrenja, osobito što se tiče stavljanja na tržište i korištenja proizvoda za zaštitu bilja koji sadržavaju tu aktivnu tvar, ne proizlaze iz odobrenja aktivne tvari, već iz odredaba koje uređuju to područje, osobito Uredbe br. 1107/2009.

               48

               Prema tužiteljevu mišljenju, odobrenje aktivne tvari na temelju Uredbe br. 1107/2009 usporedivo je s odobrenjem za stavljanje na tržište genetski modificiranih organizama na temelju Uredbe (EZ) br. 1829/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. rujna 2003. o genetski modificiranoj hrani i hrani za životinje (SL 2003., L 268, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 167.), posljednje izmijenjene Uredbom (EZ) br. 298/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2008. (SL 2008., L 97, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 182.) koja predstavlja pojedinačnu mjeru u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006.

               49

               U replici tužitelj tvrdi da Provedbena uredba 2016/1056 predstavlja samo privremenu odluku izdanu tijekom postupka produljenja čiji cilj je zaštititi pojedinačna prava podnositelja zahtjeva za produljenje. Prema samom tekstu članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009, radilo se odluci donesenoj u pojedinačnom slučaju, koja je namijenjena stvaranju učinaka u pogledu podnositelja zahtjeva i odnosila bi se na ispitivanje zahtjeva za produljenjem.

               50

               Tužitelj osim toga tvrdi da odobrenje aktivne tvari nije apstraktan i općeniti propis, s obzirom na to da se njime ne navode zahtjevi koje predmetna aktivna tvar mora zadovoljiti, nego odobrava tu tvar. Naprotiv, riječ je o tipičnom provedbenom aktu, odnosno situaciji primjene zahtjeva navedenih u članku 4. i sljedećima Uredbe br. 1107/2009 na konkretan slučaj.

               51

               Kao posljednje, tužitelj tvrdi da je odobravanje aktivne tvari prethodna etapa i sastavni dio odobrenja proizvoda zaštite bilja. Nema, osim toga, nikakvog razloga za smatranje da, dok je odobrenje proizvoda za zaštitu bilja upravni akt, odobrenje aktivne tvari sadržano u tom odobrenju kao takvo predstavlja opću mjeru. Samo je zbog podjele nadležnosti, zbog meritornih razmatranja, između Unije i država članica, zakonodavac Unije u Uredbi br. 1107/2009 razdijelio postupak odobravanja na više etapa.

               52

               Komisija osporava te navode.

               53

               Uvodno, treba podsjetiti da iz članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (g) navedene uredbe proizlazi da svaka nevladina organizacija koja ispunjava kriterije iz članka 11. iste uredbe ima pravo podnijeti zahtjev za interno preispitivanje instituciji ili tijelu Unije koje je donijelo upravni akt u okviru prava zaštite okoliša. Komisija ne osporava da je tužitelj nevladina organizacija koja zadovoljava uvjete predviđene člankom 11. Uredbe br. 1367/2006. Ona također ne osporava da je Provedbena uredba 2016/1056 koja je bila obuhvaćena tužiteljevim zahtjevom za interno preispitivanje akt usvojen u okviru prava zaštite okoliša.

               54

               Nasuprot tomu, dvije stranke nisu suglasne oko pitanja treba li Provedbenu uredbu 2016/1056 smatrati upravnim aktom u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006. Na temelju te odredbe, upravni akt je pojedinačna mjera. Stoga je potrebno ispitati je li Provedbena uredba 2016/1056 pojedinačna mjera, ili je riječ o općoj mjeri.

               55

               U tom pogledu, treba podsjetiti da se, prema sudskoj praksi, za određivanje opsega određenog akta, Sud unije ne može ograničiti na službeni naziv akta, nego kao prvo mora voditi računa o njegovu predmetu i sadržaju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. prosinca 1962., Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes i dr./Vijeće, 16/62 i 17/62, EU:C:1962:47, str. 901., 918.). Mjera se smatra općom kada se primjenjuje na objektivno određene situacije i ima pravne učinke u odnosu na kategorije osoba koje su utvrđene na općenit i apstraktan način (presude od 21. studenoga 1989., Usines coopératives de déshydratation du Vexin i dr./Komisija, C‑244/88, EU:C:1989:588, t. 13., i od 15. siječnja 2002., Libéros/Komisija, C‑171/00 P, EU:C:2002:17, t. 28.).

               56

               U ovom slučaju, treba podsjetiti da je Provedbena uredba 2016/1056 usvojena na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009. Iz te odredbe proizlazi da se mjera koju ona predviđa poduzima u okviru postupka koji obuhvaća produljenje odobrenja aktivne tvari. Prema članku 15. stavku 1. Uredbe br. 1107/2009 zahtjev za produljenje podnosi proizvođač predmetne aktivne tvari. Treba nadalje istaknuti da, na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009, mjera kojom se odgađa prestanak važenja odobrenja za „tog podnositelja” donosi se ako će zbog razloga za koje nije „odgovoran podnositelj zahtjeva” odobrenje prestati važiti prije donošenja odluke o produljenju. Iz samog teksta članka 17. prvog stavka stoga proizlazi da je cilj mjere predviđene tom odredbom zaštita interesa podnositelja zahtjeva za produljenje odobrenja aktivne tvari, što je Komisija uostalom priznala u odgovoru na repliku. Činjenica da se takva mjera može donijeti, a da nije potrebno da podnositelj zahtjeva za produljenje podnese zahtjev u tom smislu, ne utječe na taj zaključak.

               57

               Treba međutim navesti da predmet i sadržaj mjere predviđene člankom 17. prvim stavkom Uredbe br. 1107/2009 nisu ograničeni na pružanje podnositelju zahtjeva za produljenje odobrenja aktivne tvari zaštite od rizika da će predmetni postupak produljenja biti odgođen zbog razloga za koje nije odgovoran navedeni podnositelj zahtjeva.

               58

               Naime, provedbena uredba usvojena na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009 produljuje odobrenje aktivne tvari na određeni rok. Ta mjera stoga ima iste posljedice kao i provedbena uredba koja se odnosi na prvotno odobrenje takve tvari na temelju članka 13. stavka 2. navedene uredbe ili uredbe koja se odnosi na produljenje odobrenja na temelju članka 20. te uredbe.

               59

               U tom pogledu, treba podsjetiti da Uredba br. 1107/2009 razlikuje, s jedne strane, postupke odobravanja i produljenja odobrenja aktivne tvari, koji su predmet odredbi njezina poglavlja II. (članci 4. do 27.) i, s druge strane, postupak odobrenja sredstava za zaštitu bilja koje sadržavaju aktivne tvari, što je uređeno odredbama koje se nalaze u njezinu poglavlju III. (članci 28. do 57.). Iz članka 28. stavka 1. Uredbe br. 1107/2009 proizlazi da se, u načelu, sredstvo za zaštitu bilja može staviti na tržište ili upotrebljavati samo ako je odobreno u dotičnoj državi članici u skladu s Uredbom br. 1107/2009. Iz članka 29. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1107/2009 osim toga proizlazi da se sredstvo za zaštitu bilja može koristiti samo ako je aktivna tvar koju sadržava odobrena.

               60

               Posljedično, odobrenje aktivne tvari na temelju Uredbe br. 1107/2009 ne proizvodi pravne učinke samo u pogledu osobe koja ga je zatražila, već također i u pogledu svakog subjekta čije aktivnosti zahtijevaju to odobrenje, posebice proizvođača sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju tu tvar i svakog drugog nadležnog tijela, osobito nadležnih tijela država članica koja su zadužena za odobravanje tih proizvoda, što je uostalom tužitelj i priznao u replici.

               61

               Stoga, s jedne strane, kada je riječ o proizvođačima sredstava za zaštitu bilja, oni mogu zatražiti, po odobrenju aktivne tvari, od nadležnih nacionalnih tijela, odobrenje sredstva za zaštitu bilja koje sadržava navedenu aktivnu tvar, a da nije potrebno njihovo (ne)sudjelovanje u postupku odobrenja te aktivne tvari.

               62

               S druge strane, kada je riječ o nadležnim tijelima država članica, Opći je sud već utvrdio da odobrenje određene aktivne tvari ima za pravnu posljedicu da im pruži mogućnost, podložnu nizu dodatnih zahtjeva navedenih u članku 29. Uredbe br. 1107/2009, odobriti stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju tu aktivnu tvar, ako je u tom smislu podnesen zahtjev (rješenje od 28. rujna 2016., PAN Europe i dr./Komisija, T‑600/15, EU:T:2016:601, t. 25.).

               63

               Prema tome, treba zaključiti da Provedbena uredba 2016/1056 ima opću primjenu, jer se primjenjuje na objektivno određene situacije i proizvodi pravne učinke u odnosu na kategorije osoba koje su utvrđene na općenit i apstraktan način (vidjeti, u tom smislu i prema analogiji, presudu od 25. listopada 2011., Microban International i Microban (Europe)/Komisija, T‑262/10, EU:T:2011:623, t. 23.).

               64

               Doista, provedbena uredba koja se odnosi na odobravanje, produljenje razdoblja važenja odobrenja ili produljenje odobrenja aktivne tvari na temelju Uredbe br. 1107/2009 ne navodi zahtjeve koje upotreba te tvari mora ispunjavati te se stoga razlikuje od uredbe kojom se određuju maksimalne granice ostatka određenih proizvoda, na temelju Uredbe br. 396/2005, kao što je to pravilno primijetio tužitelj. Međutim, ta razlika nema utjecaja na opću narav Provedbene uredbe 2016/1056.

               65

               Slijedi da provedbenu uredbu koja se odnosi na produljenje odobrenja aktivne tvari na temelju članka 17. Uredbe br. 1107/2009, kao što je Provedbena uredba 2016/1056 o kojoj je riječ u ovom predmetu, treba smatrati općom mjerom, i ona posljedično ne predstavlja upravni akt u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) i članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006.

               66

               Taj zaključak ne dovode u pitanje drugi tužiteljevi argumenti.

               67

               Kao prvo, kao što je to navedeno u točki 55. ove presude, za određivanje opsega određenog akta nije dovoljno ograničiti se na njegov službeni naziv, već prioritetno treba voditi računa o njegovu predmetu i sadržaju. Posljedično, činjenica da članak 17. prvi stavak Uredbe br. 1107/2009 upućuje na „odluku” kojom se odgađa prestanak važenja odobrenja podnositelja ne može nikako dovesti u pitanje činjenicu da tako osmišljen akt predstavlja, u pogledu svojega predmeta i sadržaja, opći akt a ne pojedinačni akt.

               68

               Nadalje, iz teksta članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009 i njegova konteksta jasno proizlazi da se pojam „odluka” ondje upotrebljava u širokom smislu kao akt koji proizvodi pravne učinke, uključujući akte kao što je Provedbena uredba 2016/1056.

               69

               Kao drugo, protivno onomu što tvrdi tužitelj, mjera poduzeta za produljenje razdoblja odobrenja aktivne tvari na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009 ne odnosi se samo na podnositelja zahtjeva i trenutnog nositelja odobrenja. Naime, Provedbena uredba 2016/1056 ne navodi adresata, nego samo u članku 2. propisuje da je obvezujuća u pogledu svih svojih elemenata i izravno se primjenjuje u svim državama članicama, što je tužitelj priznao u svojoj replici. Tužiteljev argument prema kojemu odobrenje aktivne tvari nema potrebu za adresatom, jer nikakvo dopuštenje za stavljanje na tržište nije nužno kada je riječ o aktivnim tvarima, ne može dovesti u pitanje činjenicu da to odobrenje nije upućeno jednom ili više adresata koji su pojedinačno obuhvaćeni, već općenito i apstraktno predviđenim kategorijama adresata, kao što su osobito proizvođači sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju tu tvar i nadležna nacionalna tijela.

               70

               Kao treće, budući da se Uredbom br. 1107/2009 jasno razlikuju, s jedne strane, postupci odobravanja, produljenja razdoblja odobravanja i produljenje odobrenja aktivne tvari, i s druge strane, postupak odobravanja sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju aktivnu tvar (vidjeti točku 59. ove presude), odobravanje aktivne tvari ne može se, protivno onomu što tvrdi tužitelj, smatrati sastavnim dijelom odobrenja sredstva za zaštitu bilja.

               71

               Kao četvrto, iako je u Uredbi br. 1107/2009 razlika između postupaka navedenih u točki 70. ove presude samo, kao što to tvrdi tužitelj, posljedica podjele nadležnosti, zbog meritornih razmatranja, između Unije i država članica, svejedno su ipak mjere koje se odnose na odobravanje, produljenje razdoblja odobrenja ili produljenje odobrenja aktivnih tvari, usvojene na temelju Uredbe br. 1107/2009, opće primjene.

               72

               Kao peto, protivno onomu što tvrdi tužitelj, u ovom slučaju nije riječ o tipičnoj situaciji u području odobrenja za stavljanje na tržište određenog proizvoda koje se dodjeljuje jednom poduzetniku, ali od kojeg neizravno imaju koristi i drugi korisnici tog proizvoda, koji ga mogu koristiti u svrhe za koje je odobren. Naime, kao što je to već objašnjeno u točki 59. ove presude, odobrenje aktivne tvari ne znači da sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava tu tvar može, samo zbog te činjenice, biti stavljeno na tržište.

               73

               Kao šesto, učinci odobrenja aktivne tvari na temelju Uredbe br. 1107/2009 nisu usporedivi s onima odobrenja stavljanja na tržište genetski modificiranih organizama na temelju Uredbe br. 1829/2003. Naime, takvo odobrenje dopušta, sukladno članku 4. stavku 2. i članku 16. stavku 2. Uredbe br. 1829/2003 stavljanje predmetnog proizvoda na tržište, dok odobrenje aktivne tvari na temelju Uredbe br. 1107/2009 ne znači i dopuštenje za stavljanje na tržište proizvoda zaštite bilja koji sadržavaju tu tvar, koje je predmet posebnog postupka.

               74

               Kao sedmo, tužiteljev argument prema kojemu učinci odobrenja aktivne tvari u odnosu na ostale osobe osim podnositelja predmetnog zahtjeva za odobrenje proizlaze iz odredaba Uredbe br. 1107/2009, a ne iz odobrenja aktivne tvari kao takve, temelji se na pogrešnom tumačenju sadržaja tog odobrenja. Naime, upravo je odobrenje aktivne tvari, ili produljenje roka važenja ili produljenje toga odobrenja ono što stvara pravne učinke, među ostalim, u odnosu na proizvođače sredstava za zaštitu bilja i na države članice. Činjenica da su ti učinci predviđeni Uredbom br. 1107/2009 ne utječe na taj zaključak.

               75

               Kao osmo, sama činjenica da mjera usvojena na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009 ulazi u okvir postupka postupku produljenja odobrenja aktivne tvari, koji obilježava sudjelovanje podnositelja zahtjeva za produljenje, ne znači da je treba smatrati pojedinačnom mjerom.

               76

               Konačno, protivno onomu što u tom pogledu tvrdi tužitelj, činjenica da odobrenje aktivne tvari može, prema članku 6. Uredbe br. 1107/2009, podlijegati uvjetima i ograničenjima ne dokazuje da je riječ o pojedinačnoj mjeri, s obzirom na pravne učinke koje to odobrenje stvara u odnosu na ostale osobe osim podnositelja zahtjeva. Članak 4. stavak 5. Uredbe br. 1107/2009, na koji se tužitelj poziva u tom kontekstu, propisuje samo da se smatra da su uvjeti predviđeni u stavcima 1., 2. i 3. navedenog članka i kojima aktivna tvar mora odgovarati da bi je se odobrilo ispunjeni ako je to utvrđeno u odnosu na jednu ili više reprezentativnih uporaba najmanje jednog sredstva za zaštitu bilja koje sadržava tu tvar. Ta odredba stoga nije relevantna što se tiče pitanja je li mjera odobravanja aktivne tvari opća ili pojedinačna.

               77

               S obzirom na gore navedeno, treba odbiti prvi dio tužiteljeva jedinstvenog tužbenog razloga.

         Drugi dio, koji se temelji na povredi Arhuške konvencije

               78

               U tom pogledu, tužitelj tvrdi da široko prihvaćanje akata koji mogu biti predmet preispitivanja na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 nalaže također i međunarodno pravo. Arhuška konvencija, koja Uniju obvezuje izravno, ne predviđa da će samo pojedinačne odluke biti obuhvaćene. Naime, iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije proizlazi da je, bez obzira na postupke ocjene navedene u stavcima 1. i 2. toga članka, svaka stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudskim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koji su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnosi na okoliš. Međutim, cilj Uredbe br. 1367/2006 je upravo provedba Arhuške konvencije. Postupak internog preispitivanja se stoga mora primjenjivati na sve mjere u smislu spomenute Arhuške konvencije. Divergentni pristup sudova Unije ne može se prihvatiti s obzirom na nacrt zaključaka i preporuka Odbora za praćenje provedbe Arhuške konvencije u odnosu na Unijino poštovanje odredaba spomenute Arhuške konvencije koje su usvojene tijekom 53. sastanka odbora od 21. do 24. lipnja 2016. (u daljnjem tekstu: preporuke Odbora za praćenje provedbe Arhuške konvencije).

               79

               U svakom slučaju, prema tužiteljevu mišljenju, izostanak izravnog učinka članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije ne mijenja ništa s obzirom na činjenicu da članak 10. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točku (g) Uredbe br. 1367/2006 treba tumačiti u skladu s člankom 9. stavkom 3. Arhuške konvencije. Prema tome, ne može se osporavati da se članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 može tumačiti na jednako uzak način, kada je riječ o pojmu „pojedinačne mjere”, samo za akte koji pripadaju u pravo zaštite okoliša, kao što su to mjere koje se odnose na produljenje roka važenja odobrenja aktivne tvari, donesene na temelju članka 17. Uredbe br. 1107/2009.

               80

               Komisija osporava te argumente.

               81

               Iz tužiteljevih argumenata proizlazi, u bitnome, da potonji teži tvrditi da zahtjev za interno preispitivanje, u smislu članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 treba također biti moguć, s obzirom na članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije, i kada predmetni akt ne predstavlja pojedinačnu mjeru, nego opći akt.

               82

               Treba podsjetiti, s jedne strane, da je, prema članku 9. stavku 3. Arhuške konvencije svaka stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudbenim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koji su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš.

               83

               S druge strane, treba također podsjetiti da je, prema uvodnoj izjavi 4. Uredbe br. 1367/2006 potonja usvojena radi primjene zahtjeva Arhuške konvencije na institucije i tijela Unije. Posebice, iz uvodnih izjava 18. i 19. iste uredbe proizlazi da je cilj uvođenja internog preispitivanja omogućiti djelotvornu provedbu članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije. Osim toga, kao što je to već istaknuto, na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (g) iste uredbe, nevladine organizacije mogu podnijeti zahtjev za takvo preispitivanje samo kada se odnosi na pojedinačne akte.

               84

               Naime, članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije propisuje samo da mogućnost sudjelovanja u upravnim postupcima koju predviđa obuhvaća samo slučajeve u kojima se radi o pojedinačnim aktima.

               85

               Međutim, iz sudske prakse proizlazi da članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije nije izravno primjenjiv u pravnom poretku Unije, i na njega se ne može pozivati kao na kriterij zakonitosti pravnih akata Unije. Osim toga, iz te sudske prakse proizlazi da prema članku 9. stavku 3. Arhuške konvencije njezine ugovorne stranke raspolažu širokom marginom prosudbe pri određivanju načina provođenja „administrativnih ili sudbenih postupaka” na koje se odnosi ta odredba (presuda od 13. siječnja 2015., Vijeće i Komisija/Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe, C‑404/12 P i C‑405/12 P, EU:C:2015:5, t. 47. do 53.).

               86

               Tužiteljev argument prema kojemu se ta sudska praksa ne može prihvatiti s obzirom na preporuke Odbora za praćenje provedbe Arhuške konvencije može se samo odbaciti. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da su te preporuke obvezujuće za ugovorne stranke Arhuške konvencije, riječ je, kao što je to Komisija pravilno primijetila, samo o prijedlogu koji je, kao što je tužitelj priznao u replici, taj odbor usvojio tek 17. ožujka 2017., odnosno nakon donošenja pobijane odluke. Stoga nije potrebno odgovoriti na pitanje trebaju li, kao što to tvrdi Komisija upućujući na Vodič za provedbu Arhuške konvencije, preporuke Odbora za praćenje provedbe Arhuške konvencije biti usvojene na sastanku stranaka predviđenim člankom 10. Arhuške konvencije, ili to nije potrebno, kao što to tvrdi tužitelj.

               87

               Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojemu je članak 10. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točku (g) Uredbe br. 1367/2006 potrebno tumačiti u skladu s međunarodnim pravom, što bi imalo za posljedicu da bi akte kao što su mjere koje se odnose na produljenje roka važenja odobrenja aktivne tvari, usvojene na temelju članka 17. Uredbe br. 1107/2009 trebalo smatrati obuhvaćenima tim odredbama, treba podsjetiti da je tumačenje određene odredbe sekundarnog prava Unije u skladu s međunarodnim pravom moguće samo ako navedena odredba dopušta takvo tumačenje i ne može služiti kao temelj za contra legem tumačenje te odredbe. Međutim, budući da na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 samo „upravni akti” koji su definirani člankom 2. stavkom 1. točkom (g) iste uredbe kao „pojedinačne mjere” mogu biti predmet zahtjeva za interno preispitivanje, te odredbe se ne može tumačiti na način da upravni akti obuhvaćeni tim odredbama uključuju opće akte, s obzirom na to da bi takvo tumačenje bilo contra legem (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 17. srpnja 2015., EEB/Komisija, T‑565/14, neobjavljeno, EU:T:2015:559, t. 31. do 33.).

               88

               Imajući sve navedeno u vidu, treba odbiti drugi dio jedinstvenog tužbenog razloga te stoga i tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               89

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti, osim vlastitih troškova, i snošenje Komisijinih troškova, sukladno njezinu zahtjevu.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (peto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Mellifera e.V., Vereinigung für wesensgemäße Bienenhaltung se nalaže snošenje, osim vlastitih, i troškova Europske komisije.

                           Gratsias

                           Dittrich

                           Xuereb

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 27. rujna 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 10. listopada 2018.#Rheinmetall Waffe Munition GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig VANGUARD – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-93/16.


Presuda Suda (šesto vijeće) 18. listopada 2018.#Europska komisija protiv Rumunjske.#Povreda obveze države članice – Akt o pristupanju iz 2005. – Obveze država pristupnica – Okoliš – Direktiva 1999/31/EZ – Članak 14. točka (b) – Odlaganje otpada na odlagalištima – Zatvaranje odlagališta kojima nisu izdane dozvole za rad – Postupak zatvaranja odlagališta i upravljanje nakon tog zatvaranja.#Predmet C-301/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 17. listopada 2018.#Golden Balls Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije GOLDEN BALLS – Raniji verbalni žig Europske unije BALLON D’OR – Relativni razlog za odbijanje – Nepošteno iskorištavanje razlikovnog karaktera ili ugleda ranijeg žiga – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 40/94 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-8/17.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. listopada 2018.#VF International Sagl protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije ANOKHI – Raniji figurativni žig Europske unije kipling – Raniji figurativni žig Europske unije koji prikazuje siluetu majmuna – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredba (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Povreda ugleda – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-548/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 17. listopada 2018.#Andreas Szabados protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije MicroSepar – Raniji figurativni žig Europske unije SeparSolidaria – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-788/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. listopada 2018.#M & K Srl protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije KIMIKA – Raniji verbalni žig Europske unije KAMIK – Relativni razlozi za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Stvarna uporaba – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 47. stavci 2. i 3. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-171/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. listopada 2018.#DNV GL AS protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Sustainablel – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/2001).#Predmet T-644/17.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. listopada 2018.#Asics Corporation protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje četiri ukrštene linije – Obveza obrazlaganja – Članak 75. i članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članak 94. i članak 95. stavak 1. Uredbe 2017/1001) – Nepostojanje sličnosti znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001) – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-581/17.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 24. listopada 2018.#Epsilon International SA protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Ugovori koji su sklopljeni u okviru Sedmog okvirnog programa za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) – Pravni interes – Prihvatljivi troškovi – Odgoda plaćanja – Zahtjev za poništenje – Odluka o evidentiranju tužitelja u bazi podataka sustava ranog otkrivanja i isključenja (EDES) – Akt koji se ne može pobijati – Nedopuštenost.#Predmet T-477/16.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 27. studenoga 2018.#Chantal Hebberecht protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Dužnosnici – ESVD – Raspoređivanje – Mjesto šefa delegacije Europske unije u Etiopiji – Odluka kojom se odbija produljenje raspoređivanja – Interes službe – Obveza obrazlaganja – Jednako postupanje.#Predmet T-315/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      27. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – ESVD – Raspoređivanje – Mjesto šefa delegacije Europske unije u Etiopiji – Odluka kojom se odbija produljenje raspoređivanja – Interes službe – Obveza obrazlaganja – Jednako postupanje”
      U predmetu T‑315/17,

         Chantal Hebberecht, dužnosnica Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), sa stalnom adresom u Fourmiesu (Francuska), koju zastupa B. Maréchal, odvjetnik,
      tužiteljica,
      protiv

         Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), koju zastupaju S. Marquardt i R. Spac, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se, s jedne strane, traži poništenje odluke ESVD‑a koja je tužiteljici dostavljena 3. veljače 2017. i kojom je odbijena njezina žalba usmjerena protiv odluke ESVD‑a da se ne produlji njezino raspoređivanje na mjesto šefice delegacije Europske unije u Etiopiji i, kojim se, s druge strane, traži naknada neimovinske štete koju je tužiteljica navodno pretrpjela,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, P. Nihoul (izvjestitelj) i J. Svenningsen, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužiteljica, Chantal Hebberecht, dužnosnica je Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD). Ona je 1. rujna 2013. imenovana šeficom delegacije Europske unije u Etiopiji u trajanju od četiri godine.

               2

               Dopisom ESVD‑a od 22. ožujka 2016. dužnosnici ESVD‑a zaposleni u delegacijama, na koje se odnosi postupak rotacije koji treba biti proveden 2017. ili 2018., bili su obaviješteni o mogućnosti podnošenja zahtjeva za prijevremenu rotaciju ili produljenje njihova raspoređivanja. U tom je dopisu bilo navedeno da će suglasnost biti dana samo u iznimnim slučajevima koji su uredno obrazloženi, uzimajući u obzir interes službe.

               3

               Tužiteljica je 15. travnja 2016. podnijela takav zahtjev za produljenje, tvrdeći da želi iskoristiti svoje iskustvo u Etiopiji i u petoj godini prije svojeg umirovljenja 1. rujna 2018.

               4

               Odlukom od 30. lipnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) ESVD‑ovo tijelo za imenovanje odbilo je taj zahtjev navodeći da se „radi osiguranja redovite rotacije šefa delegacije, općenito provodila jasna politika mobilnosti nakon najviše četiri godine na tom mjestu”.

               5

               Dopisom od 29. rujna 2016. tužiteljica je na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) podnijela žalbu protiv pobijane odluke koja je zabilježena 30. rujna 2016. U prilog toj žalbi ona je tvrdila da pobijana odluka pravno proturječi interesu službe, kontinuitetu službe, transparentnosti, jednakom postupanju i poštovanju mjera pozitivne diskriminacije prema ženama. Prema njezinu mišljenju:

                        –

                        interes je službe zadržati delegaciju kojom se dobro upravlja pod rukovodstvom iskusnog šefa delegacije; ona raspolaže iskustvom i odnosima koji su nužni da se doprinese očuvanju stabilnosti Etiopije i zaustavi migrantski tok, i to u interesu Unije;

                        –

                        njezin bi odlazak stvorio prekid u službi na razini upravljanja koju ESVD osigurava;

                        –

                        nije joj dano nikakvo objašnjenje o odbijanju produljenja;

                        –

                        njezin je zahtjev podnesen sa sličnom namjerom kao i drugi zahtjevi koji su bili prihvaćeni;

                        –

                        da je odluka donesena u tom smislu, produljenje njezina mandata na mjestu šefa delegacije, kao žene u razredu AD 14, predstavljalo bi primjer za mjeru pozitivne diskriminacije.

               6

               Odlukom od 1. veljače 2017., dostavljenom tužiteljici 3. veljače 2017. (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe), glavni tajnik ESVD‑a, u svojstvu tijela za imenovanje, odbio je žalbu. Tijelo za imenovanje smatra da:

                        –

                        uprava raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću za ocjenu potreba povezanih s interesom službe; taj interes zahtijeva redovitu mobilnost osoblja u delegacijama, osobito glede njihovih šefova; bez predvidljivosti i automatizma učinkovitost postupka rotacije bila bi ugrožena; situacija u Etiopiji ne može se smatrati „iznimnom”; osobni razlozi ne mogu opravdati odobrenje odstupanja;

                        –

                        ESVD je osigurao kontinuitet službe prisutnošću zamjenika šefice delegacije;

                        –

                        pobijana odluka je jasno, iako jezgrovito, obrazložena politikom ESVD‑a da osigura redovitu mobilnost osoblja;

                        –

                        tužiteljica nije dokazala postojanje proizvoljnog ili očito neprimjerenog razlikovanja u odnosu na zadani cilj;

                        –

                        s obzirom na to da obveza u tom smislu ne postoji, njezino se svojstvo žene ne može uzeti u obzir prilikom razmatranja zatraženog produljenja jer se ono može obrazložiti samo interesom službe.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               7

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. svibnja 2017. tužiteljica je pokrenula ovaj postupak.

               8

               Na prijedlog suca izvjestitelja Opći sud (prvo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.

               9

               Izlaganja stranaka saslušana su na raspravi održanoj 15. svibnja 2018.

               10

               Tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        proglasi tužbu dopuštenom i osnovanom;

                        –

                        poništi odluku o odbijanju žalbe;

                        –

                        naloži ESVD‑u da joj po osnovi naknade neimovinske štete isplati paušalni iznos, i to kao prvo 250000 eura, podredno 200000 eura ili, podredno tome, 150000 eura, 100000 eura ili 50000 eura;

                        –

                        naloži ESVD‑u snošenje troškova postupka.

                  ESVD od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži tužiteljici snošenje troškova.

         Pravo

            Pobijani akt

               11

               U aktu kojim se pokreće postupak tužiteljica traži poništenje „odluke koju je donijelo [ESVD‑ovo] tijelo za imenovanje [Ares(2017) 615970 – 03/02/2017] u dijelu koji se odnosi na odluku kojom joj se odbija produljiti njezina misija za godinu dana […] u svojstvu Šefice delegacije EU‑a u Saveznoj Demokratskoj Republici Etiopiji”.

               12

               U tom pogledu valja utvrditi da akt, koji je tužiteljica tako označila brojem koji mu je dodijeljen u bazi podataka Ares, odgovara odluci o odbijanju žalbe.

               13

               Valja podsjetiti da su, prema ustaljenoj sudskoj praksi koja se primjenjuje u području službeničkog prava Unije, upravna žalba, kako je navedena u članku 90. stavku 2. Pravilnika o osoblju, i njezino izričito ili prešutno odbijanje sastavni dio složenog postupka te predstavljaju samo preduvjet za pokretanje postupka pred sudom. U tim uvjetima, iako je formalno usmjerena protiv odbijanja žalbe, tužba dovodi do toga da sud odlučuje o aktu kojim se nanosi šteta protiv kojeg je žalba bila podnesena (vidjeti u tom smislu presudu od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 7. i 8.), osim u slučaju u kojem odbijanje žalbe ima različit doseg od dosega akta protiv kojeg je žalba bila podnesena (presuda od 25. listopada 2006., Staboli/Komisija, T‑281/04, EU:T:2006:334, t. 26.).

               14

               Naime, svaka jednostavna odluka o odbijanju žalbe, neovisno o tome je li implicitna ili eksplicitna, samo potvrđuje akt ili nedonošenje akta na koje se podnositelj žalbe žali i ne predstavlja, kao takva, akt koji se može pobijati, tako da se za zahtjeve podnesene protiv te odluke bez vlastitog sadržaja u odnosu na prvotnu odluku treba smatrati da su podneseni protiv prvotnog akta. Izričitom odlukom o odbijanju žalbe može se, imajući u vidu njezin sadržaj, i ne potvrditi akt koji tužitelj osporava. O takvom je slučaju riječ kada odluka o odbijanju žalbe sadržava preispitivanje tužiteljeve situacije s obzirom na nove pravne i činjenične elemente ili kada se njome prvotna odluka mijenja ili nadopunjuje. U tim uvjetima odbijanje žalbe predstavlja akt podložan nadzoru suda, koji ga uzima u obzir pri ocjeni zakonitosti osporenog akta, ili ga čak smatra aktom kojim se nanosi šteta, a koji je zamijenio prvotni (vidjeti presudu od 24. travnja 2017., HF/Parlament, T‑584/16, EU:T:2017:282, t. 71. i navedenu sudsku praksu, i presudu od 15. rujna 2017., Skareby/ESVD, T‑585/16, EU:T:2017:613, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               15

               U ovom je slučaju odlukom o odbijanju žalbe samo potvrđena pobijana odluka jer se njome ne mijenja njezina izreka niti preispituje tužiteljičina situacija s obzirom na nove pravne i činjenične elemente. Okolnost da je tijelo ovlašteno za odlučivanje o tužiteljevoj žalbi trebalo u odgovoru na argumente, koje je tužitelj iznio u žalbi, dati pojašnjenja u vezi s razlozima pobijane odluke ne može biti opravdanje za to da se odbijanje žalbe smatra samostalnim aktom kojim se tužitelju nanosi šteta (vidjeti u tom smislu presude od 9. prosinca 2009., Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, t. 55. i 56., i od 14. studenoga 2013., Europol/Kalmár, T‑455/11 P, EU:T:2013:595, t. 41.).

               16

               U tim okolnostima, s obzirom na to da odluka o odbijanju žalbe nema samostalan sadržaj, zahtjev za poništenje treba smatrati usmjerenim samo protiv pobijane odluke, čija se zakonitost mora, međutim, ispitati uzimajući u obzir obrazloženje iz odluke o odbijanju žalbe (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2017., HQ/OCVV, T‑592/16, neobjavljena, EU:T:2017:897, t. 21.).

            Zahtjev za poništenje

               17

               U prilog zahtjevu za poništenje tužiteljica iznosi tri tužbena razloga od kojih se prvi temelji na povredi interesa i kontinuiteta službe, drugi na povredi obveze transparentnosti i treći na povredi načela jednakog postupanja.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi interesa i kontinuiteta službe

               18

               Prvi tužbeni razlog podijeljen je na dva dijela koji se odnose na interes odnosno kontinuitet službe.

         – Prvi dio koji se odnosi na interes službe

               19

               U prvom dijelu tužiteljica tvrdi da pobijana odluka proturječi interesu službe koji prema njezinu interesu zahtijeva da joj se odobri produljenje koje je zatražila.

               20

               U potporu svojem stajalištu ona iznosi četiri argumenta.

               21

               Ona prije svega ističe da nije trebalo remetiti delegaciju koja je pod njezinim rukovodstvom funkcionirala s visokim stupnjem učinkovitosti i motivacije.

               22

               Potom tvrdi da je u Etiopiji trebalo zadržati isključivo operativnu delegaciju zbog potpora koje Unija dodjeljuje toj zemlji i rizika koji bi mogli nastati za Uniju uslijed moguće lokalne ili regionalne destabilizacije koja može uzrokovati novu migracijsku krizu.

               23

               Osim toga, tužiteljica smatra da je u potpunosti ispunjavala uvjete koje treba zadovoljiti za potrebe te dužnosti: iskustvo stečeno na diplomatskom području, osobito na području potpore razvoju; stečena znanja o dotičnoj zemlji i regiji; odnosi povjerenja i poštovanja koje je gajila s lokalnim vlastima; pristup povlaštenim podacima nakon što se uključila u dobro obaviještene krugove.

               24

               Naposljetku ističe da se neodobravanje zatraženog produljenja može shvatiti kao loš čin upravljanja javnim novcem i da u više država članica stranke krajnje desnice, koje se protive europskoj integraciji, mogu iskoristiti taj argument.

               25

               ESVD osporava te argumente.

               26

               U tom pogledu proizlazi da ovdje tužiteljica dovodi u pitanje odluku donesenu spram sebe u okviru politike mobilnosti koja se provodi u ESVD‑u i koja načelno podrazumijeva rotaciju svake četiri godine za svakog člana osoblja, pri čemu se ta politika temelji na sljedećim aktima:

                        –

                        članak 2. Priloga X. Pravilniku o osoblju, prema kojem se dužnosnici koji rade u trećoj zemlji periodično premještaju u skladu s posebnim postupkom nazvanim „postupak mobilnosti”;

                        –

                        članak 6. stavak 10. Odluke Vijeća 2010/427/EU od 26. srpnja 2010. o uspostavi organizacije i funkcioniranju ESVD‑a (SL 2010., L 201, str. 30.) [neslužbeni prijevod], prema kojem „Visoki predstavnik uspostavlja pravila o mobilnosti na način da se osigura visok stupanj mobilnosti ESVD‑ova osoblja”;

                        –

                        „EU Delegations’ guide” (Vodič za delegacije Unije), kojim je predviđeno da rad u delegaciji uobičajeno traje četiri godine i da osoblje ima mogućnost zahtijevati produljenje ili prijevremeni odlazak, pri čemu se takva odstupanja odobravaju samo u iznimnim slučajevima koji se moraju uredno obrazložiti i u kojima se mora uzeti u obzir interes službe.

               27

               Glede te politike rotacije valja primijetiti da, prema sudskoj praksi, institucije imaju široku diskrecijsku ovlast u organizaciji svojih službi s obzirom na zadaće koje su im povjerene i u raspoređivanju, s obzirom na te zadaće, osoblja koje im je na raspolaganju, pod uvjetom da se to raspoređivanje obavlja u interesu službe i da se njime poštuje istovrijednost radnih mjesta (vidjeti u tom smislu presudu od 23. ožujka 1988., Hecq/Komisija, 19/87, EU:C:1998:165, t. 6., i presudu od 19. listopada 2017., Bernaldo de Quiros/Komisija, T‑649/16, neobjavljena, EU:T:2017:736, t. 22.).

               28

               Prilikom nadzora koji provodi nad odlukama u vezi s organizacijom službi, Opći sud mora u slučaju kada mu je podnesena tužba provjeriti je li tijelo za imenovanje ostalo u razumnim granicama i je li svoju diskrecijsku ovlast izvršilo na očito pogrešan način (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 2000., Dejaiffe/OHIM, T‑223/99, EU:T:2000:292, t. 53., i od 21. rujna 2004., Soubies/Komisija, T‑325/02, EU:T:2004:271, t. 50.).

               29

               Kako bi se dokazalo postojanje očite pogreške, tužitelj mora podnijeti dokaze koji dovode u pitanje ocjene upravnog tijela (vidjeti u tom smislu presudu od 24. travnja 2013., Demeneix/Komisija, F‑96/12, EU:F:2013:52, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               30

               U ovom slučaju taj zahtjev nije ispunjen jer je tužiteljica iznijela svoj pogled na ono što prema njezinu mišljenju znači interes službe a da nije uvjerljivo dovela u pitanje ocjene koje je dao ESVD i čiju vjerodostojnost nije uspjela poljuljati.

               31

               Tako je glede prvog argumenta ESVD mogao bez počinjenja očite pogreške u ocjeni zaključiti da će delegacija nastaviti uredno funkcionirati pod rukovodstvom novog šefa delegacije koji je imenovan, među ostalim, na temelju svojih rukovodstvenih sposobnosti.

               32

               Glede drugog argumenta ESVD je mogao bez počinjenja očite pogreške u ocjeni smatrati da poteškoće na koje se nailazi u dotičnoj zemlji ili regiji nisu po svojoj naravi ili intenzitetu drukčije od onih na koje se drugdje nailazi, a što ne mora spriječiti rotaciju, s obzirom na to da te poteškoće isto tako djelotvorno može riješiti drugi diplomat odabran na temelju iskustva i znanja nužnih za obnašanje tog tipa dužnosti u toj vrsti delegacije.

               33

               Glede trećeg argumenta ESVD je mogao bez počinjenja očite pogreške u ocjeni zaključiti da sposobnosti koje tužiteljica naglašava mora nužno imati svaki šef delegacije koji je zaposlen već više godina te da bi odobravanje produljenja po toj osnovi (skoro) onemogućilo postupak rotacije na toj razini odgovornosti.

               34

               Glede posljednjeg argumenta ESVD je mogao bez počinjenja očite pogreške u ocjeni smatrati da redovita mobilnost unutar njegove organizacije, a osobito u dotičnoj delegaciji, doprinosi dobrom upravljanju javnim financijama i jačanju ugleda Unije jer se usklađuje s praksom koju se s tim u vezi slijedi u državama članicama.

               35

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao što ESVD ukazuje na to, da je mobilnost ustaljeno načelo u organizaciji diplomatskih službi, pri čemu je cilj izbjeći prekomjernu bliskost između diplomata te tijela, ureda i agencija kao i utjecajnih krugova u zemljama primateljicama koja može proizaći iz njihove preduge prisutnosti.

               36

               Budući da su ova objašnjenja uvjerljiva, valja zaključiti da, s obzirom na argumente koje je tužiteljica iznijela u prvom dijelu ovog prvog tužbenog razloga, ne proizlazi da je ocjena ESVD‑a zahvaćena očitom pogreškom, uslijed čega ovaj prvi dio treba odbiti.

         – Drugi dio, koji se odnosi na kontinuitet službe

               37

               Tužiteljica smatra da kontinuitet službe zahtijeva da joj se odobri zatraženo produljenje jer broj odlazaka koji su bili najavljeni u delegaciji može istu destabilizirati uslijed izostanka snažnog sidrišta u vidu zadržavanja šefice delegacije.

               38

               ESVD osporava to stajalište.

               39

               U tom pogledu valja podsjetiti da interes službe zahtijeva da njezin kontinuitet ne bude prekinut (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2017., PF/Komisija, T‑617/16, neobjavljena, EU:T:2017:829, t. 100. i navedenu sudsku praksu), s tom posljedicom da se nadzor mora također odnositi na postojanje mogućih očitih pogrešaka koje dovode u pitanje ocjene tijela za imenovanje (vidjeti sudsku praksu navedenu u točkama 28. i 29. ove presude).

               40

               U ovom slučaju tužiteljica naglašava da je, povrh njezina odlaska, za postupak rotacije za 2017. bio predviđen i odlazak pet drugih osoba koje su radile na važnim radnim mjestima, to jest, s jedne strane, među osobljem ESVD‑a, njezina pomoćnika, načelnika uprave i načelnika političkog odsjeka i, s druge strane, među osobljem glavne uprave za međunarodnu suradnju i razvoj, voditelja suradnje i načelnika odsjeka „za ruralni razvoj i sigurnost hrane”.

               41

               U tom pogledu mora se istaknuti da je obnavljanje osoblja neizostavni dio postupka mobilnosti i samo po sebi ne dovodi u pitanje kontinuitet službe jer je taj kontinuitet osiguran koordinacijom među osobljem na odlasku, osobljem koje ostaje i dolazećem osoblju koje se odabire, među ostalim, na temelju znanja i iskustva na koje se može osloniti za dotičnu vrstu radnog mjesta.

               42

               Argument koji je tužiteljica istaknula ne narušava vjerodostojnost ocjena ESVD‑a jer je ovaj potonji mogao bez počinjenja očite pogreške u ocjeni zaključiti da je u okviru te koordinacije kontinuitet ovdje osiguran, kao prvo, zadržavanjem zamjenika šefa delegacije koji je već dvije godine bio na tom radnom mjestu i trebao je na njemu ostati još dvije godine, kao drugo, dolaskom novog načelnika političkog odsjeka koji raspolaže odgovarajućim znanjem i iskustvom i, treće, uvrštavanjem radnog mjesta šefa delegacije na popis radnih mjesta koja se moraju popuniti u okviru postupka rotacije za 2017., tako da to radno mjesto ne ostane ni u jednom trenutku nepopunjeno.

               43

               Isto tako, ESVD je mogao bez počinjenja očite pogreške u ocjeni smatrati da radi osiguranja srednjoročnog kontinuiteta valja imenovati novog šefa delegacije 2017. kako bi se timu omogućilo da pod tim novim rukovodstvom analizira očekivani razvoj u zemlji nakon izbora koji se trebaju održati u njoj.

               44

               Iz prethodnih elemenata proizlazi da, zato što nije utvrđena nikakva očita pogreška u ocjeni, dio glede kontinuiteta službe treba odbiti, isto kao i prvi tužbeni razlog razmatran u cijelosti jer su odbijena oba dijela od kojih se sastoji.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze transparentnosti

               45

               Tužiteljica tvrdi da pravila o transparentnosti nisu bila poštovana jer joj nikakvo stvarno objašnjenje nije dano osim tvrdnje koja je joj usmeno priopćena i prema kojoj politika mobilnosti ne poznaje nikakvu iznimku, a što je tvrdnja koja je, osim toga, pogrešna glede drugih situacija u kojima su iznimke dopuštene.

               46

               U tom pogledu dovoljno je utvrditi da na temelju ustaljene sudske prakse obveza obrazlaganja predstavlja bitnu postupovnu pretpostavku, koja se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta (vidjeti presudu od 1. ožujka 2017., Silvan/Komisija, T‑698/15 P, neobjavljena, EU:T:2017:131, t. 17. i navedenu sudsku praksu i presudu od 19. srpnja 2017., Parlament/Meyrl, T‑699/16 P, neobjavljena, EU:T:2017:524, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Članak 25. drugi stavak Pravilnika o osoblju, kojim je preuzet tekst članka 296. UFEU‑a, propisuje obvezu koja ima za cilj, s jedne strane, toj osobi na koju se odnosi dati dostatnu uputu o tome je li mjera osnovana ili sadržava li eventualno neku pogrešku koja omogućuje osporavanje njezine valjanosti pred sudom Unije i, s druge strane, tom sudu omogućiti da izvrši nadzor zakonitosti te mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 17. siječnja 2017., LP/Europol, T‑719/15 P, neobjavljena, EU:T:2017:7, t. 17.).

               48

               U ovom slučaju, u pobijanoj je odluci ESVD iznio da se uskrata produljenja zasniva na nužnosti da se osigura redovita rotacija šefova delegacije, pri čemu se općenito slijedi jasna politika mobilnosti nakon najviše četiri godine na radnom mjestu.

               49

               To je obrazloženje preuzeto i razrađeno u odluci o odbijanju žalbe tako da su argumenti koje je tužiteljica istaknula bili tada konkretno analizirani kao što to proizlazi iz točke 6. ove presude.

               50

               U preostalom dijelu argument koji se temelji na pogrešnom obrazloženju pomiješan je s tužbenim razlogom u vezi s jednakim postupanjem koji je obrađen u daljnjem tekstu.

               51

               Iz prethodno navedenog proizlazi da drugi tužbeni razlog također treba odbiti kao neosnovan.

         Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja

               52

               Treći tužbeni razlog podijeljen je na tri dijela.

         – Prvi dio, u vezi s rasnom diskriminacijom protiv tužiteljice

               53

               U prvom dijelu tužiteljica navodi da se odbijanje njezina zahtjeva zasnivalo na antisemitskoj diskriminaciji.

               54

               Neovisno o općenitosti ovih navoda, valja podsjetiti da članak 91. stavak 2. Pravilnika o osoblju zahtijeva, pod prijetnjom nedopuštenosti, da je tužbeni razlog istaknut pred sudom već bio istaknut u predsudskom postupku, tako da je tijelo za imenovanje moglo saznati za pritužbe koje osoba u pitanju ima protiv osporavane odluke (vidjeti presudu od 25. listopada 2013., Komisija/Moschonaki, T‑476/11 P, EU:T:2013:557, t. 71. i 73. i navedenu sudsku praksu).

               55

               U ovom slučaju tužiteljica nije u svojoj žalbi uopće spomenula sumnje glede antisemitskih razloga. Osim toga, ona nije navela da okolnosti koje su nastale nakon žalbe mogu dovesti do sumnji u vezi s diskriminacijom spram nje.

               56

               Stoga prvi dio trećeg tužbenog razloga treba odbaciti kao nedopušten.

         – Drugi dio, u vezi s odobrenjem za produljenje mandata drugih šefova delegacije

               57

               U drugom dijelu tužiteljica zaključuje da je ESVD povrijedio načelo jednakog postupanja time što joj je odbio produljenje mandata, a odobrio ga je drugim šefovima delegacije koji su se nalazili u usporedivoj situaciji.

               58

               U tom pogledu valja podsjetiti da je obveza u vidu osiguranja jednakog postupanja opće načelo prava Unije koje je utvrđeno u člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti presudu od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               59

               Prema sudskoj praksi, to načelo zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti presudu od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr., C‑550/07 P, EU:C:2010:512, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Ovo se načelo ne krši razlikama koje su opravdane na temelju objektivnog i razumnog kriterija kada su te razlike proporcionalne cilju koji se nastoji postići predmetnim razlikovanjem (vidjeti u tom smislu presude od 16. ožujka 2004., Afari/ESB, T‑11/03, EU:T:2004:77, t. 65., i od 23. siječnja 2007., Chassagne/Komisija, F‑43/05, EU:F:2007:14, t. 91.).

               61

               U svojoj argumentaciji ESVD naglašava da se odluke o produljenju zasnivaju na interesu službe, pri čemu se načelo jednakosti teško može u njima primijeniti jer su usporedbe složene zbog razlika koje postoje među zemljama.

               62

               U tom pogledu valja istaknuti da načelo o kojemu je riječ ima opći doseg te se na akte, koje tijelo za imenovanje donese u okviru Pravilnika o osoblju, primjenjuje uvijek kada je usporedba između situacija moguća (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2006., Buendia Sierra/Komisija, T‑311/04, EU:T:2006:329, t. 130.).

               63

               Njegovu primjenu kao takvu ne sprečava činjenica da se odluke u vezi sa zahtjevima za produljenje zasnivaju na interesu službe jer se taj interes nalazi među objektivnim i razumnim kriterijima koji mogu opravdati razliku u postupanju prema dužnosnicima (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2006., De Smedt/Komisija, F‑59/05, EU:F:2006:105, t. 76.).

               64

               Iz pismena koja su stranke podnijele i izlaganja koja su uslijedila na raspravi proizlazi da je odgovore dane na zahtjeve za produljenje moguće usporediti čak i ako to nije lako, jer se u odluci o odbijanju sam ESVD upušta u takvu usporedbu nastojeći istaknuti po čemu su se to šefovi delegacije koje je tužiteljica spomenula nalazili u situacijama koje su drukčije od njezine.

               65

               Tako se u odluci o odbijanju žalbe analiziraju argumenti koje je tužiteljica iznijela glede četiriju zahtjeva koji su prihvaćeni, iako su se dotične osobe nalazile u situacijama usporedivima s njezinom s obzirom na dob za umirovljenje i političku nestabilnost koja vlada u zemlji primateljici.

               66

               Ovaj se argument mora ispitati na temelju sudske prakse kojom je upravi dodijeljena široka margina diskrecije za odlučivanje o mjerama koje treba poduzeti u interesu službe, pri čemu tada sud Unije mora u okviru svojeg nadzora provjeriti je li razlikovanje proizvoljno ili je počinjena očita pogreška u ocjeni (presuda od 25. veljače 2010., Pleijte/Komisija, F‑91/08, EU:F:2010:13, t. 58.).

               67

               Iz raspravljanja između stranaka proizlazi da su se među slučajevima, na koje se tužiteljica poziva, dva zahtjeva odnosila na postupak rotacije tijekom kojeg je tužiteljica podnijela zahtjev za produljenje mandata, to jest na postupak za 2017.

               68

               U jednom je slučaju produljenje, prema mišljenju ESVD‑a, bilo odobreno kako bi se diplomat zadržao na radnom mjestu dok je bio raspoređen u inozemstvo u uobičajenom trajanju, to jest na četiri godine, jer je on izvorno bio raspoređen u trajanju ograničenom na tri godine zato što se radilo o raspoređivanju u „problematičnu” zemlju. U tom je predmetu ESVD želio trajanje raspoređivanja te osobe uskladiti s praksom koja se primjenjuje u službi, to jest s raspoređivanjem od najviše četiri godine. ESVD smatra da je ta situacija drukčija od one koju tužiteljica poznaje jer je ona na svoje mjesto šefice delegacije bila od početka raspoređena u trajanju od četiri godine.

               69

               ESVD tvrdi da je u drugom slučaju odluka bila obrazložena potrebom da se šefa delegacije ostavi na radnom mjestu kako bi se timu omogućilo da pod njegovim rukovodstvom prati razvoj događaja povezan s održavanjem izbora u zemlji primateljici.

               70

               Tužiteljica tvrdi da su se izbori održavali također u zemlji u koju je ona bila raspoređena, zbog čega je, na temelju istovjetnih razloga, njezin zahtjev trebao biti prihvaćen.

               71

               ESVD smatra da se te dvije situacije ne mogu, međutim, usporediti jer se izbori uzeti u obzir u odlukama nisu održavali u istom trenutku u odnosu na mogući odlazak šefa delegacije. U zemlji u kojoj je produljenje odobreno, oni su održani prije provedbe postupka rotacije, zbog čega je bilo poželjno zadržati šefa delegacije na radnom mjestu kako bi analizirao razvoj događaja koji slijedi. Drukčije je bilo u tužiteljičinoj zemlji zaposlenja, u kojoj su izbori uslijedili nakon odlaska šefice delegacije, zbog čega je promjenu trebalo radije odmah učiniti tako da tim tada može slijediti cjelokupan postupak pod novim rukovodstvom.

               72

               U svojim pismenima tužiteljica još analizira dva druga slučaja u kojima je prema njezinu mišljenju produljenje mandata bilo odobreno kršenjem jednakog postupanja.

               73

               U tom pogledu valja istaknuti da su se predmetni slučajevi odnosili na prethodne postupke rotacije, uslijed čega su usporedbe, čak i ako su i dalje moguće, manje izravne jer se prioriteti i ograničenja mogu promijeniti s vremenom.

               74

               U jednom je slučaju produljenje bilo prema ESVD‑ovu mišljenju odobreno zbog činjenice da delegacija, za razliku od one kojom je tužiteljica upravljala, nije imala zamjenika šefa delegacije. U drugom slučaju ono je bilo odobreno kako bi se izbjeglo da se odlazak šefa delegacije dogodi u isto vrijeme kao i odlazak načelnika političkog odsjeka, što se ne bi činilo poželjnim jer je delegaciju činio smanjeni tim u okviru kojeg preostali članovi nisu mogli osigurati kontinuitet.

               75

               Ni u jednom od tih dvaju predmeta, niti u onima koji su ispitani u gornjim točkama, odluka da se odobri produljenje mandata u svakom slučaju nije bila donesena kako bi se dotičnoj osobi omogućilo da okonča svoju karijeru na radnom mjestu na koje je bila raspoređena, nego je odluka bila, naprotiv, zasnovana na procjeni učinjenoj glede interesa službe i koristi u vidu zadržavanja dotične osobe uzimajući u obzir prednost koja se mogla izgubiti dolaskom novog rukovodstva.

               76

               Opći sud smatra da su ta razmatranja iznesena u odluci o odbijanju žalbe kako bi se objasnilo razlikovanje učinjeno između tih predmeta uvjerljiva, pri čemu tužiteljica nije iznijela elemente koji upućuju na to da je došlo do proizvoljne diskriminacije ili da je počinjena očita pogreška u ocjeni.

               77

               Glede značaja koji se može pridati osobnim razlozima kao što je želja za okončanjem svoje karijere na određenom mjestu, valja podsjetiti da se odluke moraju zasnivati na interesu službe te da takvi razlozi, čak i ako ih tijelo može uzeti u obzir, ne mogu prevladati nad drugim elementima koji se smatraju važnijima s obzirom na taj interes.

               78

               Uzimajući u obzir ova razmatranja, drugi dio trećeg tužbenog razloga treba odbiti.

         – Treći dio, u vezi s mjerama koje treba poduzeti spram žena

               79

               U okviru trećeg dijela tužiteljica smatra da se njezin zahtjev morao prihvatiti na temelju članka 1.d stavaka 2. i 3. Pravilnika o osoblju, koji prema njezinu mišljenju podrazumijeva donošenje mjera kojima se nadoknađuje nedovoljna zastupljenost žena na upravljačkim dužnostima u javnoj službi Unije.

               80

               ESVD kritizira ovo stajalište.

               81

               Prema članku 1.d stavku 2. Pravilnika o osoblju, potpuna jednakost između muškaraca i žena u radnom okružju bitan je element koji se mora uzeti u obzir pri provedbi svih aspekata Pravilnika o osoblju.

               82

               U skladu s istom odredbom, načelo jednakog postupanja ne sprečava institucije Unije da zadrže ili donesu mjere kojima se osiguravaju posebne prednosti kako bi se pripadnicima nedovoljno zastupljenog spola olakšalo bavljenje strukom ili kako bi se spriječio, odnosno nadoknadio, nepovoljan položaj u njihovoj profesionalnoj karijeri.

               83

               Na temelju članka 1.d stavka 3. Pravilnika o osoblju, tijela za imenovanje institucija, nakon savjetovanja s odborom za Pravilnik o osoblju, sporazumno utvrđuju mjere i djelovanja za promicanje jednakih mogućnosti za muškarce i žene u područjima obuhvaćenima Pravilnikom o osoblju te donose odgovarajuće odredbe, posebno kako bi se otklonile de facto nejednakosti kojima se ometaju mogućnosti žena u tim područjima.

               84

               Iz ovih odredaba proizlazi, kao prvo, da je jednakost između muškaraca i žena „bitan” element za provedbu Pravilnika o osoblju, kao drugo, da ta dimenzija mora doći do izražaja u „svim” aspektima povezanima s tom provedbom, kao treće, da institucije mogu donijeti mjere kako bi se nadoknadila nedovoljna zastupljenost žena na određenim dužnostima i, kao četvrto, da one moraju sporazumno utvrditi mjere koje mogu otkloniti nejednakosti kojima se ometaju mogućnosti žena.

               85

               ESVD smatra da se rod ne može uzeti u obzir u odlukama u vezi s produljenjem u okviru raspoređivanja na mjesto šefa delegacije jer se takve odluke moraju isključivo zasnivati na interesu službe.

               86

               To je stajalište potvrđeno u odluci o odbijanju žalbe u kojoj je ESVD naveo da „zato što je produljenje raspoređivanja osoblja u Delegaciju motivirano samo interesom službe, njezino svojstvo žene ne može se uzeti u obzir da se razmotri moguće produljenje njezina raspoređivanja na to mjesto”.

               87

               Ono je također potvrđeno u odgovoru koji je ESVD dao na pisana pitanja koja je Opći sud postavio prije rasprave, pri čemu je tada naglasio, s jedne strane, „da nije bilo veze između politike jednakih mogućnosti i politike mobilnosti unutar ESVD‑a” i, s druge strane, da je „razmatranje takvog zahtjeva [za produljenje] dio politike mobilnosti, a ne […] politike jednakih mogućnosti između muškaraca i žena”.

               88

               Na raspravi je zastupnik ESVD‑a naveo u istom smislu da je „politika mobilnosti politika koja se razlikuje od politike jednakih mogućnosti”. U odgovoru na pitanja, koja su nakon rasprave postavljena na temelju mjera upravljanja postupkom, ESVD je također pojasnio da su „zahtjevi za produljenje razmotreni s obzirom na interes službe u svakom pojedinačnom slučaju, neovisno o pitanju je li podnositelj zahtjeva muškarac ili žena”.

               89

               U tom pogledu valja primijetiti da je donoseći predmetne odredbe donositelj Pravilnika o osoblju izrazio svoju volju da jednakosti rodova, a osobito zastupljenosti žena na određenim dužnostima, dodijeli „bitno” mjesto kada se odlučuje o provedbi „svih” aspekata Pravilnika o osoblju.

               90

               Ta se volja ne odražava u stajalištima koja je usvojio ESVD koji je u okviru izjava, koje je iznio tijekom upravnog i sudskog postupka, naveo, naprotiv, da je što se njega tiče za razloge glede roda smatrao da su nepovezani s interesom službe.

               91

               ESVD tvrdi da prema sadašnjem stanju stvari nije obvezan nikakvom odredbom koja bi mu nalagala da nadoknadi nedovoljnu zastupljenost žena na određenim dužnostima jer se takve odredbe mogu donijeti samo na temelju članka 1.d stavaka 2. ili 3. Pravilnika o osoblju koji još nije proveden.

               92

               U tom kontekstu treba utvrditi može li se njima, kako to tvrdi ESVD i u očekivanju mjera koje institucije trebaju tako donijeti, iz odluka kojima se provode aspekti Pravilnika o osoblju isključiti razloge u vezi s rodom, a osobito one u vezi sa zastupljenošću žena na određenim dužnostima.

               93

               U tom se pogledu mora utvrditi da se u članku 1.d stavku 2. Pravilnika o osoblju donositelj tog pravilnika nije ograničio na to da najavi donošenje mjera od strane institucija. On također izjavljuje, pri čemu se ta izjava ne može vezati ni uz kakav rok ili uvjet, niti je ona podvrgnuta donošenju određenih mjera, da jednakost rodova čini „bitnu” dimenziju koju treba uzeti u obzir kod „svih” aspekata kojima se provodi Pravilnik o osoblju.

               94

               Proizlazi da je ESVD povrijedio odredbe Pravilnika o osoblju koje je tužiteljica navela time što je jednakost rodova isključio iz razloga u vezi s donošenjem odluke o zahtjevu za produljenje koji je tužiteljica podnijela, iako je ta dimenzija bitna u očima donositelja Pravilnika o osoblju.

               95

               Ta je pogreška očita s obzirom na razliku između, s jedne strane, činjenice da su u odluci o odbijanju žalbe isključeni razlozi u vezi s rodom i, s druge strane, ključne prirode koju je donositelj Pravilnika o osoblju pripisao tim razlozima.

               96

               Međutim, prema sudskoj praksi, poništenje upravne odluke zbog pogreške nije opravdano kada ta pogreška nije odlučujuće utjecala na sadržaj te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2015., Navarro/Komisija, T‑556/14 P, EU:T:2015:368, t. 26.).

               97

               U ovom slučaju, izreka pobijane odluke mogla je biti drukčija da jednakost rodova nije bila odmah načelno isključena iz ocjene ESVD‑a, iako odluke koje se odnose na organizaciju njegovih službi moraju biti dio pravnog okvira utvrđenog Pravilnikom o osoblju.

               98

               Iz tog razloga valja prihvatiti treći dio trećeg tužbenog razloga i poništiti pobijanu odluku.

            Zahtjev za naknadu štete

               99

               Tužiteljica zahtijeva da se ESVD‑u naloži da joj po osnovi naknade neimovinske štete isplati paušalni iznos, i to kao prvo 250000 eura, podredno 200000 eura ili, podredno tome, 150000 eura, 100000 eura ili 50000 eura.

               100

               Na temelju članka 76. točke (d) Poslovnika, svaka tužba mora sadržavati predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga. Taj prikaz mora biti dovoljno jasan i precizan da bi omogućio tuženiku da pripremi svoju obranu, a Općem sudu da prema potrebi odluči o tužbi bez dodatnih informacija. Kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje nužno je, da bi tužba bila dopuštena, da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se tužba temelji proizlaze, makar i sažeto, ali na smislen i razumljiv način, iz samog njezina teksta. Što se konkretnije tiče tužbe za naknadu štete koju je navodno nanijela institucija Unije, takva tužba mora sadržavati elemente na temelju kojih je moguće utvrditi postupanje koje tužitelj prigovara instituciji, razloge zbog kojih tužitelj smatra da postoji uzročna veza između postupanja i štete koju je navodno pretrpio kao i karakter i opseg te štete (vidjeti rješenje od 16. siječnja 2004., Arizona Chemical i dr./Komisija, T‑369/03 R, EU:T:2004:9, t. 120. i navedenu sudsku praksu).

               101

               No mora se utvrditi da glede određivanja navodne štete i uzročne veze između navodno nezakonitog postupanja i te štete tužiteljica nije ispunila uvjete utvrđene u članku 76. točki (d) Poslovnika.

               102

               Naime, tužiteljica ne iznosi nikakav dokaz na temelju kojeg bi se moglo utvrditi postojanje štete, odrediti njezin opseg ili dokazati prisutnost uzročne veze.

               103

               Stoga ovaj zahtjev za naknadu štete valja odbaciti kao nedopušten.

         Troškovi

               104

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               105

               Budući da u ovom slučaju ESVD u bitnome nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljičinu zahtjevu.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD) od 30. lipnja 2016. o odbijanju zahtjeva Chantal Hebberecht da se njezino raspoređivanje kao šefice delegacije Europske unije u Etiopiji produlji za godinu dana.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           ESVD‑u nalaže se snošenje troškova.

                           Pelikánová

                           Nihoul

                           Svenningsen

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 27. studenoga 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 21. studenoga 2018.#Carsten Bopp protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje plavi osmerokutni okvir – Apsolutni razlog za odbijanje – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (b) i članak 75. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji su postali članak 7. stavak 1. točka (b) i članak 94. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-460/17.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) 23. listopada 2018.#Mamas and Papas Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje dizajna ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje zaštitnu ogradicu za dječje krevetiće – Ispitivanje po službenoj dužnosti od strane žalbenog vijeća činjenica kojima se čini to otkrivanje – Načelo funkcionalnog kontinuiteta – Nedostatni dokazi za potrebe utvrđivanja otkrivanja.#Predmet T-672/17.