title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 25. siječnja 2018.#Europska komisija protiv Češke Republike.#Povreda obveze države članice – Promet – Direktiva 2006/126/EZ – Vozačka dozvola – Definicija kategorija C1 i C te D1.#Predmet C-314/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      od 25. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Promet – Direktiva 2006/126/EZ – Vozačka dozvola – Definicija kategorija C1 i C te D1”
      U predmetu C‑314/16,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 1. lipnja 2016.,

         Europska komisija, koju zastupaju J. Hottiaux i Z. Malůšková, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Češke Republike, koju zastupaju M. Smolek, T. Müller i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. lipnja 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. rujna 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija u svojoj tužbi od Suda zahtijeva da utvrdi sljedeće:

                        –

                        Češka Republika povrijedila je svoje obveze na temelju članka 4. stavka 1. i članka 4. stavka 4. točaka (d) i (f) Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama (SL 2006., L 403, str. 18.) time što nije ispunila obvezu da definicijom kategorija C1 i C obuhvati samo motorna vozila koja ne potpadaju pod kategorije D1 ili D, i

                        –

                        Češka Republika povrijedila je svoje obveze na temelju članka 4. stavka 1. i članka 4. stavka 4. točke (h) te direktive time što je ograničila definiciju kategorije D1 na motorna vozila projektirana i izrađena za prijevoz više od osam putnika.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               2

               Direktiva Vijeća 91/439/EEZ od 29. srpnja 1991. o vozačkim dozvolama (SL 1991., L 237, str. 1.) u članku 3. stavku 2. propisuje:
               „Unutar kategorija A, B, B + E, C, C + E, D i D + E može se izdati posebna vozačka dozvola za upravljanje vozilima sljedećih potkategorija:
               […]

                  Potkategorija D1

                        –

                        motorna vozila za prijevoz putnika koja, osim sjedala za vozača, imaju više od osam ali ne više od 16 sjedala; motorna vozila ove potkategorije mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kilograma;

                  […]”

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 2. i 12. Direktive 2006/126:

                        „(2)

                        Propisi o vozačkim dozvolama bitan su dio zajedničke prometne politike, doprinose poboljšanju sigurnosti prometa na cestama i omogućavaju slobodno kretanje osoba koje namjeravaju steći boravište u državi članici koja nije država koja je dozvolu izdala. […] Usprkos postignutom napretku u usklađivanju propisa o vozačkim dozvolama, još uvijek postoje značajne razlike među propisima država članica o periodičnosti produljenja vozačkih dozvola i potkategorija vozila, koje treba temeljitije uskladiti kako bi se doprinijelo provedbi politika Zajednice.

                  […]

                        (12)

                        Definicije kategorija moraju u većoj mjeri odražavati predmetne tehničke značajke vozila i vještine potrebne za upravljanje vozilom.”

               4

               Članak 1. stavak 1. prva rečenice Direktive 2006/126 određuje da „[u] skladu s odredbama ove Direktive, države članice uvode nacionalnu vozačku dozvolu temeljenu na obrascu Zajednice iz Priloga I.”

               5

               Ta direktiva u članku 4., naslovljenom „Kategorije, definicije i najniža dob”, propisuje:
               „1.   Vozačkom dozvolom iz članka 1. stječe se pravo na upravljanje motornim vozilima prema niže definiranim kategorijama. Dozvola se izdaje prema najnižoj starosnoj dobi, navedenoj za svaku kategoriju. ‚Motorno vozilo’ je svako vozilo s vlastitim pogonom koje vozi po cesti i nije željezničko vozilo.
               […]
               4.   Motorna vozila:

                        –

                        ‚motorna vozila’ su sva vozila na motorni pogon koja se uobičajeno koriste za prijevoz osoba ili roba cestom ili za cestovnu vuču vozila koja se koriste za prijevoz osoba ili roba. Ovaj pojam uključuje trolejbuse, tj. vozila priključena na električni vod koja ne voze po tračnicama. Ne uključuje poljoprivredne ili šumarske traktore,

                  […]

                        (d)

                        Kategorija C1:
                        motorna vozila, osim onih iz kategorija D1 ili D, čija je najveća dopuštena masa veća od 3500 kg, ali nije veća od 7500 kg, i koja su projektirana i izrađena za prijevoz najviše osam putnika uz vozača; motorna vozila u ovoj kategoriji mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kg;

                  […]

                        (f)

                        Kategorija C:
                        motorna vozila, osim onih iz kategorija D1 ili D, čija je najveća dopuštena masa veća od 3500 kg, projektirana i izrađena za prijevoz najviše osam putnika uz vozača; motorna vozila u ovoj kategoriji mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kg;

                  […]

                        (h)

                        Kategorija D1:
                        motorna vozila projektirana i izrađena za prijevoz najviše 16 putnika uz vozača i čija najveća dužina nije veća od 8 m; motorna vozila ove kategorije mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kg;

                  […]

                        (j)

                        kategorija D:
                        motorna vozila projektirana i izrađena za prijevoz najviše osam putnika uz vozača; motorna vozila kojima se može upravljati s dozvolom kategorije D mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kg;

                  […]”

               6

               Članak 16. navedene direktive, naslovljen „Prenošenje”, predviđa:
               „1.   Države članice će najkasnije do 19. siječnja 2011. donijeti i objaviti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člankom 1. stavkom 1., člankom 3., člankom 4. stavcima 1., 2., 3. i 4. točkama (b) do (k) […]. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih odredaba.
               2.   One primjenjuju te odredbe od 19. siječnja 2013.
               […]”

               7

               Točke 4.1.9. i 4.1.10. glave I., naslovljene „Minimalni zahtjevi za vozačke ispite”, dijela A, naslovljenog „Test znanja”, točke 4., naslovljene „Posebne odredbe za kategorije C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 i D1E”, Priloga II. Direktivi 2006/126 određuju:

                        „4.1.9.

                        sigurnosnim čimbenicima u vezi s utovarom vozila: nadzor tereta (utovar i učvršćivanje), teškoće s različitim vrstama tereta (npr. tekući tereti, viseći tereti, …), utovar i istovar roba i upotreba opreme za utovar (samo kategorije C, CE, C1, C1E)

                        4.1.10.

                        odgovornost vozača za prijevoz putnika; udobnosti i sigurnosti putnika; prijevozu djece; potrebnim pregledima prije polaska; ispit znanja treba obuhvatiti sve vrste autobusa (autobusi za javni prijevoz i putnički autobusi, autobusi posebnih dimenzija itd.) (samo kategorije D, DE, D1, D1E).”

               8

               Točke 8.1.6., 8.1.8., 8.2.3. i 8.2.4. iste glave I., dijela B, naslovljenog „Ispit vještina i ponašanja”, točke 8., naslovljene „Vještine i ponašanja koji se provjeravaju za vozila kategorija C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 i D1E”, spomenutog priloga propisuju:

                        „8.1.6.

                        provjera sigurnosnih čimbenika u vezi s utovarom tereta u vozilo: karoserija, oplate, vrata za utovar tereta, mehanizam utovara (ako postoji), zaključavanje kabine (ako postoji), način utovara, osiguravanje tereta (samo kategorije C, CE, C1, C1E);

                  […]

                        8.1.8.

                        sposobnost poduzimanja posebnih mjera za sigurnost vozila; pregled karoserije, servisnih vrata, izlaza u slučaju nužde, opreme za prvu pomoć, aparata za gašenje požara i druge sigurnosne opreme (samo kategorije D, DE, D1, D1E);

                  […]

                        8.2.3.

                        sigurno parkiranje radi utovara/istovara na utovarnoj rampi/platformi ili sličnoj strukturi (samo kategorije C, CE, C1, C1E);

                        8.2.4.

                        parkiranje kako bi se putnicima omogućio siguran ukrcaj u autobus ili iskrcaj iz autobusa (samo kategorije D, DE, D1, D1E).”

            Češko pravo

               9

               Članak 80.a stavak 1. točke (g) do (i) Zákona č. 361/2000 Sb. o provozu na pozemních komunikacích (Zakon br. 361/2000 Zb. o cestovnom prometu), u verziji primjenjivoj na predmetni slučaj, propisuje:
               „Kategorija

                        (g)

                        C1 motorna vozila, osim traktora, čija je najveća dopuštena masa veća od 3500 kg, ali nije veća od 7500 kg, i koja su namijenjena prijevozu najviše osam osoba uz vozača i mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kg;

                        (h)

                        C obuhvaća motorna vozila, osim traktora i vozila iz točke (g), čija je najveća dopuštena masa veća od 3500 kg i koja su namijenjena prijevozu najviše osam osoba uz vozača i mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kg;

                        (i)

                        D1 motorna vozila čija duljina ne prelazi 8 m i koja su namijenjena prijevozu više od 8, a najviše 16 osoba uz vozača, i mogu se kombinirati s priključnim vozilom čija najveća dopuštena masa nije veća od 750 kg.”

         Predsudski postupak

               10

               Komisija je 11. srpnja 2014. Češkoj Republici uputila pismo opomene u kojem je toj državi članici privukla pozornost na činjenicu da određene odredbe njezina zakonodavstva u pogledu definicije kategorija vozila C1, C i D1 nisu usklađene s Direktivom 2006/126.

               11

               Nakon što je ispitala argumente koje je Češka Republika istaknula u odgovoru na to pismo, datiranom 8. listopada 2014., Komisija je 27. veljače 2015. izdala obrazloženo mišljenje u kojem je pozvala tu državu članicu da poduzme potrebne mjere za postupanje u skladu s tim mišljenjem u roku od dva mjeseca od njegova primitka. Na zahtjev Češke Republike taj je rok produljen do 27. svibnja 2015.

               12

               Dopisom od 22. svibnja 2015. Češka Republika odgovorila je na obrazloženo mišljenje navevši, u vezi s definicijama kategorija vozačkih dozvola C, C1 D1, da „Češka Republika u svrhu otklanjanja svake opasnosti od nesporazuma i postizanja veće pravne sigurnosti prihvaća provesti djelomične izmjene pravnih odredbi na snazi kojima bi se trebalo udovoljiti Komisijinim zahtjevima”.

               13

               Budući da nije primila nikakvu informacije o usvajanju tako predviđenih izmjena i smatrajući da je u svakom slučaju dotična povreda i dalje postojala u vrijeme isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju, Komisija je podnijela Sudu predmetnu tužbu.

         O tužbi

            Argumentacija stranaka

               14

               Komisija ističe dva prigovora. U okviru svojeg prvog prigovora tvrdi da iako definicije kategorija C1 i C izričito propisuju da obuhvaćaju „motorna vozila, osim onih iz kategorija D1 ili D”, češko pravo nije preuzelo taj kriterij. Međutim, budući da je spomenuti kriterij odlučujući za pravilno uspostavljanje razlike između kategorija C1/C i D1/D, takav propust ima za posljedicu to da bi u predmetnoj državi članici imatelj vozačke dozvole kategorije C1 ili C imao pravo upravljati vozilom izrađenim za prijevoz najviše osam putnika, bez obzira na to je li ono projektirano za prijevoz putnika ili robe, iako se Direktivom 2006/126 zahtijeva vozačka dozvola kategorije D1 ili D ako je vozilo projektirano i izrađeno za prijevoz putnika.

               15

               U okviru drugog prigovora Komisija tvrdi da iako članak 4. stavak 4. točka (h) Direktive 2006/126 definira kategoriju D1 na način da obuhvaća motorna vozila „projektirana i izrađena za prijevoz najviše 16 putnika uz vozača”, češko je pravo, time što je propisalo donju granicu od više od osam osoba, uvelo zahtjev koji je protivan članku 4. stavku 4. točki (h) Direktive 2006/126.

               16

               U prilog tim dvama tužbenim razlozima Komisija navodi da kategorija C tradicionalno obuhvaća motorna vozila namijenjena prijevozu robe, dok kategorija D obuhvaća motorna vozila namijenjena prijevozu putnika. Međutim, to ne isključuje da se motornim vozilima iz kategorije C također mogu prevoziti putnici. U tom slučaju riječ je osobama koje se prevoze prije svega radi rukovanja teretom, a ne o putnicima koji putuju od točke A do točke B.

               17

               Budući da su određene tehničke karakteristike kategorija C i C1 identične onima kategorija D1 i D, Komisija ističe potrebu preciznog razgraničenja kategorija C1 i C, s jedne strane, i kategorija D1 i D, s druge. Razgraničenje koje je u tom pogledu primijenjeno u Direktivi 2006/126, odnosno izraz „osim onih iz kategorija D1 ili D” sadržan u definiciji kategorija C1 i C, stoga znači da su motorna vozila koja ispunjavaju tehničke kriterije kategorija C1/C i D1/D, ali koja su prije svega namijenjena prijevozu putnika, obuhvaćena kategorijama D1 i D, dok su vozila koja ne potpadaju u kategorije D1 i D obuhvaćena kategorijama C1 i C.

               18

               Češka Republika smatra da tužba nije osnovana.

               19

               Prema toj državi članici, odredbe Direktive 2006/126 nije potrebno doslovno prenijeti ako se postigne cilj koji se želi ostvariti tim odredbama. To je ovdje tako s obzirom na to da razgraničenje na nacionalnoj razini kategorija vozila C1, C i D1, iako nije formulirano na način istovjetan onom u toj direktivi, osigurava da nijedno vozilo ne potpada pod više kategorija.

               20

               Prema spomenutoj državi članici, donja granica od više od osam putnika uz vozača koja postoji u češkom pravu potrebna je jer vozila iz kategorije D1 predstavljaju podskupinu kategorije D.

               21

               Osim toga, u nedostatku te granice kategorija D1, s obzirom na to da uključuje motorna vozila čija najveća dužina nije veća od 8 metara i koja mogu prevesti najviše šesnaest putnika, de facto bi obuhvatila kategorije C1 i C.

            Ocjena Suda

               22

               Najprije valja podsjetiti da su, u skladu s uvodnom izjavom 2. Direktive 2006/126, propisi o vozačkim dozvolama bitan dio zajedničke prometne politike, da doprinose poboljšanju sigurnosti prometa na cestama i omogućavaju slobodno kretanje osoba koje namjeravaju steći boravište u državi članici koja nije država koja je dozvolu izdala.

               23

               Budući da između država članica u tom području i dalje postoje znatne razlike, cilj je Direktive 2006/126, koja je treća direktiva o vozačkim dozvolama, postići temeljitije usklađivanje kako bi se doprinijelo provedbi politika Europske unije, kao što to potvrđuje ta uvodna izjava.

               24

               Među sredstvima koja se njome predviđaju za ostvarivanje tog cilja osobito se nalaze definicije kategorija vozačkih dozvola koje, u skladu s uvodnom izjavom 12. te direktive, „moraju u većoj mjeri odražavati predmetne tehničke značajke vozila i vještine potrebne za upravljanje vozilom”.

               25

               Naime, dok je Prvom direktivom Vijeća 80/1263/EEZ od 4. prosinca 1980. o uvođenju vozačke dozvole Zajednice (SL 1980., L 375, str. 1.) uspostavljena prva kategorizacija vozila u svrhu utvrđivanja obrasca Zajednice za nacionalnu vozačku dozvolu, Direktivom 91/439, koja je zamijenila tu prvu direktivu, na različite su načine pojašnjene definicije kategorija vozila i vrste vozačkih dozvola koje se zahtijevaju za upravljanje tim vozilima, uključujući, među ostalim, precizniju definiciju i bolje razgraničenje različitih kategorija vozačkih dozvola.

               26

               Direktiva 2006/126 nastavila je postupak usklađivanja u tom području i u odnosu na kategorije C i C1 precizirala da se obje te kategorije odnose na automobile projektirane i izrađene za prijevoz najviše osam putnika, pri čemu se te dvije kategorije razlikuju po najvećoj dopuštenoj masi. Što se tiče kategorija D i D1, Direktiva 2006/126 je zadržala donju granicu od više od osam putnika za kategoriju D, ali je uklonila tu granicu za kategoriju D1, tako da se na potonju primjenjuje samo gornja granica od šesnaest putnika.

               27

               Ta pojašnjenja i izmjene u odnosu na Direktivu 91/439 omogućili su, kao što je to objasnila Komisija u svojim podnescima, da određena vozila sada potpadaju pod kategoriju D1, a ne više pod kategoriju C1. Komisija kao primjer navodi luksuzne minibusove ili oklopna osobna vozila. Ta vozila, ako su projektirana i izrađena za prijevoz najviše osam putnika uz vozača i pod uvjetom da njihova najveća dužina ne prelazi 8 metara, sada ulaze u kategoriju koja je za njih primjerena s obzirom na njihove tehničke karakteristike i uobičajenu upotrebu, odnosno kategoriju D1.

               28

               Stoga u trenutačnom stanju prava Unije kategorije C i C1, definirane, sukladno članku 4. stavku 1. Direktive 2006/126, u stavku 4. točkama (d) i (f) tog članka, obuhvaćaju motorna vozila, osim onih iz kategorija D1 ili D, čija je najveća dopuštena masa veća od 3500 kg – ako je riječ o vozilima iz kategorije C – ili veća od 3500 kg, ali ne veća od 7500 kg – ako je riječ o vozilima iz kategorije C1 – i koja su projektirana i izrađena za prijevoz najviše osam putnika uz vozača. Kategorija D1, definirana u stavku 4. točki (h) istog članka, obuhvaća motorna vozila projektirana i izrađena za prijevoz najviše šesnaest putnika uz vozača i čija najveća dužina nije veća od 8 metara.

               29

               Međutim, u češkom pravu, definicija kategorija C i C1 ne preuzima razgraničenje kategorija C/C1 i D/D1 predviđeno pravom Unije i izraženo formulacijom „osim onih iz kategorija D1 ili D”. Stoga je jasno da češko pravo nije preuzelo uklanjanje donje granice od osam putnika koje je zakonodavac Unije želio uvesti donošenjem Direktive 2006/126 u okviru gore navedenih regulatornih izmjena.

               30

               Postojanje takvih razlika u definicijama ima za posljedicu da na temelju češkog prava motornim vozilima iz kategorije D1 mogu upravljati imatelji dozvole C1, što je protivno cilju Direktive 2006/126.

               31

               Primjeri koje Komisija iznosi, koji se odnose na luksuzne minibuseve i oklopna osobna vozila koja imaju tehnička obilježja navedena u točki 27. ove presude, pokazuju da su takve razlike prisutne. Naime, iako sukladno članku 4. stavku 4. točki (h) Direktive 2006/126 takva vozila ulaze u kategoriju D1, ta ista vozila prema češkim propisima koji prenose tu direktive potpadaju pod kategoriju C1. Osim toga, u skladu s izrazom „osim onih iz kategorija D1 ili D”, kojim se u spomenutoj direktivi razgraničavaju kategorije C/C1 i D/D1, takva vozila, s obzirom na to da potpadaju pod kategoriju D1, u pravu Unije ni u kojem slučaju ne mogu potpadati pod kategoriju C1.

               32

               Stoga se za istu vrstu vozila kategorija vozačke dozvole koja se zahtijeva u Češkoj Republici razlikuje od one koju mora imati vozač u drugim državama članicama. Takva situacija protivna je temeljnim ciljevima Direktive 2006/126.

               33

               Argumenti koje iznosi Češka Republika ne mogu dovesti u pitanje to utvrđenje i stvarnost povrede koja iz toga proizlazi.

               34

               Kao prvo, ta država članica tvrdi da se pravom Unije ne zahtijeva da države članice doslovno prenesu definicije predviđene Direktivom 2006/126 ako se postigne cilj koji se želi ostvariti odredbama te direktive.

               35

               S tim u vezi valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi prenošenje direktive u nacionalno pravo ne zahtijeva nužno formalno i tekstualno prenošenje tih odredbi u izričitu i posebnu zakonsku ili regulatornu odredbu, nego se može ostvariti općim pravnim kontekstom, ako on učinkovito jamči punu primjenu direktive na dovoljno jasan i precizan način (presuda od 30. lipnja 2016., Komisija/Poljska, C‑648/13, EU:C:2016:490, t. 73. i navedena sudska praksa).

               36

               Međutim, kao što proizlazi iz točaka 29. do 32. ove presude, nacionalne odredbe na koje se poziva Češka Republika ne omogućuju postizanje rezultata kojem se teži u članku 4. stavku 1. i članku 4. stavku 4. točkama (d), (f) i (h) Direktive 2006/126. U tim okolnostima argument prema kojem doslovno prenošenje nije obvezno bespredmetan je u okviru ovog predmeta.

               37

               Kao drugo, Češka Republika tvrdi da je na nacionalnoj razini provela razgraničenje između kategorija vozila C1, C i D1 koje je precizno, razumljivo i u praksi ne može dovesti do spora. Naime, polazeći od načela da nijedno vozilo ne bi trebalo potpadati pod više kategorija, ta država članica smatra da se taj cilj može postići na dva načina; bilo definiranjem kategorije na negativan način u odnosu na druge kategorije, što je rješenje koje je primijenjeno u Direktivi 2006/126, bilo pojedinačnim definiranjem kategorija na način da se ne preklapaju, što je rješenje koje je primijenio češki zakonodavac utvrdivši donju granicu broja putnika koje vozila iz kategorije D1 mogu prevoziti.

               38

               S tim u vezi dovoljno je istaknuti da je Češka Republika, kao što sama priznaje, radi provedbe spomenutog razgraničenja u nacionalnoj definiciji kategorije D1 predvidjela uvjet koji ne postoji u članku 4. stavku 4. točki (h) Direktive 2006/126, u kojem pravo Unije definira tu kategoriju. Međutim, kao što je utvrđeno u točkama 29. do 32. ove presude, postojanje tog dodatnog uvjeta dovodi do razlika u primjeni te direktive u Češkoj Republici u odnosu na druge države članice kada je riječ o određivanju kategorije u koju pripada vozilo i, posljedično, koja se vrsta vozačke dozvole zahtijeva za njega.

               39

               Odabir metode razgraničenja koja dovodi do takvih razlika u odnosu na ono što se zahtijeva pravom Unije stoga ni u kojem slučaju ne može pridonijeti punom i pravilnom prijenosu Direktive 2006/126.

               40

               Kao treće, Češka Republika tvrdi da su vozila iz kategorije D1 podskupina kategorije D, kao što to proizlazi iz naziva te kategorije D1 i zakonodavne povijesti definicije kategorija na razini Unije. Riječ je o „pojednostavljenoj” verziji kategorije D, a vozila iz kategorije D1 dakle čine određeni dio vozila iz kategorije D, tako da je, s obzirom na njihove karakteristike, dovoljno posjedovanje pojednostavljene verzije vozačke dozvole za kategoriju D. Budući da se donja granica koja se odnosi na broj osoba koje se mogu prevesti nalazi u definiciji kategorije D, nju bi valjalo primijeniti u kategoriji D1.

               41

               S tim u vezi treba napomenuti da iako je u članak 3. stavak 2. Direktive 91/439 kategorija D1 bila predviđena kao potkategorija kategorije D, kao što to proizlazi iz izraza „unutar kategorija A, B, B + E, C, C + E, D i D + E može se izdati posebna vozačka dozvola za upravljanje vozilima iz sljedećih potkategorija”, taj izraz ne nalazi se u definiciji kategorija vozačkih dozvola utvrđenih u članku 4. stavku 4. Direktive 2006/126. Činjenica da kategorija D1 obuhvaća tako i vozila koja ne ulaze u kategoriju D, kao i posljedice koje iz toga proizlaze za kategorizaciju različitih vozačkih dozvola, predstavlja dakle odluku koju je zakonodavac Unije donio i čija svrsishodnost se ne može dovesti u pitanje u okviru ovog postupka zbog povrede obveze.

               42

               Kao četvrto, Češka Republika tvrdi da bi, u nedostatku donje granice od više od osam putnika koja je predviđena češkim pravom, kategorija D1, s obzirom na to da pokriva motorna vozila čija je najveća dužina 8 metara i koja mogu prevoziti najviše šesnaest putnika, de facto obuhvatila kategorije C1 i C. Čak bi se moglo smatrati da se za upravljanje kamionom kraćim od 8 metara zahtijeva vozačka dozvola kategorije D1, a da je vozačka dozvola za kategoriju C1 potrebna samo kada dužina takvog kamiona prelazi 8 metara.

               43

               S tim u vezi valja utvrditi da je, što se tiče kategorija C/C1 i D1, definicija motornog vozila, osim u pogledu podataka o broju putnika, masi i dužini, istovjetna za spomenute kategorije, osobito po tomu što su ta motorna vozila „projektirana i izrađena za prijevoz […] putnika”.

               44

               Iz razgraničenja kategorija C/C1 i D1 izrazom „motorna vozila, osim onih iz kategorija D1 ili D” proizlazi da pri određivanju kategorije vozačke dozvole nadležna tijela država članica moraju najprije ispitati primjenjuje li se kategorija D1 i, ako je to slučaj, moraju izdati vozačku dozvolu za tu kategoriju.

               45

               Tako kategorija D1, već na temelju doslovnog tumačenja predmetnih odredbi Direktive 2006/126, u cijelosti obuhvaća kategorije C/C1 što se tiče motornih vozila čija dužina ne prelazi 8 metara.

               46

               Slijedom navedenog, čini se da definicija kategorija C/C1 i D1 iz članka 4. stavka 4. Direktive 2006/126 ne osigurava odgovarajuće razgraničenje tih kategorija.

               47

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se ona nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 12. listopada 2017., Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, t. 22. i navedena sudska praksa).

               48

               Stoga, kako bi se došlo do točnog tumačenja spomenutih kategorija, valja uzeti u obzir cijeli tekst Direktive 2006/126, uključujući njezine priloge, koji pokazuju da namjena motornih vozila ima odlučujuću ulogu.

               49

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, obrazac vozačke dozvole predviđen u članku 1. stavku 1. Direktive 2006/126, koji se nalazi u njezinu Prilogu I., jasno pomoću piktograma prikazuje namjenu motornog vozila svake kategorije, a osobito je li ono namijenjeno prijevozu robe ili putnika.

               50

               Isto tako, odredbe Priloga II. spomenutoj direktivi, navedene u točkama 7. i 8. ove presude, pokazuju da se zahtjevi u vezi s dobivanjem vozačke dozvole razlikuju ovisno o namjeni predmetnog vozila.

               51

               Iz toga slijedi da se ne može dopustiti da nepoštovanje razgraničenja između kategorija C/C1 i D/D1 dovede do rezultata protivnog onom kojem se teži u Direktivi 2006/126, odnosno cestovnoj sigurnosti. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 56. svojeg mišljenja, to bi bio slučaj ako bi prijevoz osoba obavljali isključivo vozači koji su ovlašteni upravljati vozilima kategorije C ili C1 i od kojih se zahtijevalo prije svega da dokažu da posjeduju znanja u vezi s preuzimanjem, utovarom, prijevozom, dostavom i istovarom robe.

               52

               Točno je da se u području vozačkih dozvola, u kojem nacionalne uprave moraju obraditi mnogobrojne zahtjeve u razumno kratkom roku, zakonodavno rješenje prema kojem se potrebno osloniti na elemente koji se ne nalaze neposredno u definicijama kategorija vozačkih dozvola ne čini optimalnim.

               53

               Međutim, država članica ne smije donijeti nacionalni propis za prijenos Direktive 2006/126 kojim bi se uveli uvjeti koji nisu predviđeni tom direktivom ili uklonili njome predviđeni uvjeti, što bi značilo da su kategorije vozila definirane Direktivom 2006/126 izmijenjene na štetu cestovne sigurnosti. Eventualne redakcijske nejasnoće u toj direktivi potencijalno su povod za intervenciju zakonodavca Unije, ali Sud zbog njih ne može odbiti tužbu zbog povrede obveze koja postoji.

               54

               U tim okolnostima treba odbiti argumente koje je iznijela Češka Republika.

               55

               Slijedom navedenog, valja utvrditi sljedeće:

                        –

                        Češka Republika povrijedila je svoje obveze na temelju članka 4. stavka 1. i članka 4. stavka 4. točaka (d) i (f) Direktive 2006/126 time što nije ispunila obvezu da definicijom kategorija C1 i C obuhvati samo motorna vozila koja ne potpadaju pod kategorije D1 ili D, i

                        –

                        Češka Republika povrijedila je svoje obveze na temelju članka 4. stavka 1. i članka 4. stavka 4. točke (h) te direktive time što je ograničila definiciju kategorije D1 na motorna vozila projektirana i izrađena za prijevoz više od osam putnika.

         Troškovi

               56

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Češkoj Republici naloži snošenje troškova i da je povreda utvrđena, Češkoj Republici nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Češka Republika povrijedila je svoje obveze na temelju članka 4. stavka 1. i članka 4. stavka 4. točaka (d) i (f) Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama time što nije ispunila obvezu da definicijom kategorija C1 i C obuhvati samo motorna vozila koja ne potpadaju pod kategorije D1 ili D.

                           2.

                           Češka Republika povrijedila je svoje obveze na temelju članka 4. stavka 1. i članka 4. stavka 4. točke (h) te direktive time što je ograničila definiciju kategorije D1 na motorna vozila projektirana i izrađena za prijevoz više od osam putnika.

                           3.

                           Češkoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 25. siječnja 2018.#Maximilian Schrems protiv Facebook Ireland Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članci 15. i 16. – Sudska nadležnost u području potrošačkih ugovora – Pojam ,potrošač’ – Ustupanje zahtjeva između potrošača koji se ističu protiv istog poduzetnika.#Predmet C-498/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      25. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članci 15. i 16. – Sudska nadležnost u području potrošačkih ugovora – Pojam ‚potrošač’ – Ustupanje zahtjeva između potrošača koji se ističu protiv istog poduzetnika”
      U predmetu C‑498/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni Sud, Austrija), odlukom od 20. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 19. rujna 2016., u postupku

         Maximilian Schrems

      protiv

         Facebook Ireland Limited,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M. Schremsa, W. Proksch i H. Hofmann, Rechtsanwälte,

               –

               za Facebook Ireland Limited, N. Pitkowitz, M. Foerster, i K. Struckmann, Rechtsanwälte,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard i G. Kunnert, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, R. Kanitz i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               –

               za portugalsku vladu, M. Figueiredo i L. Inez Fernandes kao i S. Duarte Afonso, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i M. Heller, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 15. i 16. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Maximiliana Schremsa, s domicilom u Austriji, i društva Facebook Ireland Limited, koje ima poslovno sjedište u Irskoj, u pogledu zahtjeva za utvrđenje, propuštanje, pružanje informacija i objavu financijskih izvješća, kao i plaćanje iznosa od 4000 EUR, u vezi s privatnim Facebook računima M. Schremsa i sedam drugih osoba koje su mu ustupile svoje zahtjeve u odnosu na te račune.

         Pravni okvir

            Uredba br. 44/2001

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 8., 11. i 13. Uredbe br. 44/2001:

                        „8.

                        Mora postojati veza između postupaka na koje se primjenjuje ova uredba i državnog područja država članica koje ova uredba obvezuje. Shodno tome, zajednički propisi o nadležnosti sudova trebali bi se, u načelu, primjenjivati u slučajevima kad tuženik ima domicil u jednoj od tih država članica.

                  […]

                        11.

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                  […]

                        13.

                        Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija stranka u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.”

               4

               Članak 2. navedene uredbe određuje:
               „1.   Uz poštovanje odredaba ove uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.
               2.   Na osobe koje nisu državljani države članice u kojoj imaju domicil primjenjuju se pravila o nadležnosti primjenjiva na državljane te države.”

               5

               Odjeljak 4. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001, naslovljen „Nadležnost nad potrošačkim ugovorima”, obuhvaća članke 15. do 17.

               6

               Članak 15. te uredbe određuje:
               „1.   U stvarima koje se odnose na ugovor koji sklapa osoba – potrošač, u svrhe za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti, nadležnost se utvrđuje odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5., ako:

                        (a)

                        je riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene; ili

                        (b)

                        je riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljenim za financiranje prodaje robe; ili

                        (c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ili ako na bilo koji način usmjerava svoje djelatnosti u tu državu članicu ili više država uključujući tu državu članicu, [i ako] ugovor spada u okvir te djelatnosti.

                  2.   Ako potrošač sklopi ugovor sa strankom koja nema domicil u državi članici, ali ima podružnicu, predstavništvo ili drugu poslovnu jedinicu u jednoj od država članica, za tu se stranku, u sporovima koji nastaju zbog djelovanja podružnice, predstavništva ili druge poslovne jedinice, smatra da ima domicil u toj državi.
               3.   Ovaj se odjeljak ne primjenjuje na ugovore o prijevozu, osim na ugovore u kojima je u cijenu uračunata kombinacija prijevoza i smještaja.”

               7

               Članak 16. navedene uredbe propisuje:
               „1.   Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, bilo pred sudovima mjesta u kojemu potrošač ima domicil.
               2.   Postupak protiv potrošača druga ugovorna stranka može pokrenuti samo pred sudovima države članice u kojoj potrošač ima domicil.
               3.   Odredbe ovog članka ne utječu na pravo podnošenja protutužbe pred sudom na kojemu je, u skladu s odredbama ovog odjeljka, pokrenut prvotni postupak.”

               8

               Članak 17. iste uredbe glasi:
               „Odstupanje od primjene odredaba ovog odjeljka moguće je samo na temelju dogovora:

                        1.

                        koji je sklopljen nakon nastanka spora; ili

                        2.

                        koji potrošaču omogućuje pokretanje postupka pred sudovima koji nisu navedeni u ovom odjeljku; ili

                        3.

                        koji su postigli potrošač i druga ugovorna stranka, pri čemu obje stranke imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi članici u trenutku postizanja dogovora, i kojim se nadležnost prenosi na sudove te države članice, pod uvjetom da takav dogovor nije u suprotnosti s pravom te države članice.”

            Uredba (EU) br. 1215/2012

               9

               Uredba (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.; ispravak SL 2014., L 160, str. 40.), stavila je izvan snage Uredbu br. 44/2001. Ipak, Uredba br. 1215/2012 se, u skladu s člankom 66. stavkom 1., primjenjuje samo na sudske postupke koji su pokrenuti počevši od 10. siječnja 2015.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               M. Schrems korisnik je od 2008. društvene mreže Facebook. U početku se tom društvenom mrežom koristio samo u osobne svrhe pod lažnim imenom. Od 2010. koristi se Facebook računom isključivo u privatne svrhe kao što su razmjena fotografija, razgovori i objavljivanje, pri čemu ima oko 250 prijatelja. Na tom računu je svoje ime napisao ćiriličnim pismom kako bi spriječio da ga se traži pod njegovim imenom. Povrh toga je 2011. otvorio Facebook stranicu koju je sam registrirao i izradio kako bi korisnike interneta obavještavao o svojoj tužbi protiv društva Facebook Ireland, o svojim predavanjima, sudjelovanjima u raspravama i medijskim nastupima te kako bi objavljivao pozive za prikupljanje donacija i promovirao svoje knjige.

               11

               Od kolovoza 2011. M. Schrems je podnio pred irsku Komisiju za zaštitu podataka 23 pritužbe protiv društva Facebook Ireland, od kojih je jedna bila povod zahtjevu za prethodnu odluku podnesenom Sudu (presuda od 6. listopada 2015., Schrems, C‑362/14, EU:C:2015:650).

               12

               M. Schrems objavio je dvije knjige o svojoj tužbi zbog navodnih povreda zaštite podataka, održao je predavanja, od kojih neka za naknadu, među ostalim pri strukovnim organizacijama, registrirao je brojne internetske stranice poput blogova, internetskih peticija kao i stranice za mrežno financiranje tužbi protiv tuženika u glavnom postupku. Nadalje, osnovao je udrugu čiji je cilj osiguranje poštovanja temeljnog prava na zaštitu podataka, primio je različite nagrade te mu je više od 25.000 osoba u cijelom svijetu ustupilo svoje zahtjeve kako bi ih ostvarilo u ovom predmetu.

               13

               Udruga koju je M. Schrems osnovao i čiji je cilj osiguranje poštovanja zaštite podataka neprofitna je organizacija i ima za predmet osiguranje poštovanja temeljnog prava na zaštitu podataka, izvršavanje potrebnih dodatnih zadaća u vezi s informiranjem i medijima kao i informiranje o politici. Njezin je cilj financijski podupirati pilot slučajeve od općeg interesa protiv poduzetnika koji potencijalno ugrožavaju to temeljno pravo. Radi se također o osiguranju potrebnih financijskih sredstava i, u tu svrhu, prikupljanju donacija, njihovu upravljanju i distribuiranju.

               14

               M. Schrems tvrdi, u biti, da je tuženik odgovoran za brojne povrede odredbi u području zaštite podataka, među ostalim Datenschutzgesetza 2000 (austrijski zakon iz 2000. o zaštiti podataka), Data protection Acta 1988 (irski zakon iz 1988. o zaštiti podataka) ili Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.).

               15

               M. Schrems podnio je pred Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Zemaljski građanski sud u Beču, Austrija) opsežne zahtjeve za, kao prvo, proglašenje tuženika u glavnom postupku pukim pružateljem usluga i njegove obveze poštovanja danih uputa ili njegova svojstva naručitelja ako podatke obrađuje za vlastite potrebe kao i proglašenje ništetnosti ugovornih odredbi u vezi s uvjetima uporabe, kao drugo, propuštanje u pogledu korištenja njegovih podataka za vlastite potrebe ili potrebe trećih, kao treće, pružanje informacija o korištenju njegovih podataka i, kao četvrto, objavu financijskih izvješća i potraživanja vezanih uz izmjenu ugovornih odredbi, naknadu štete i stjecanje bez osnove.

               16

               Navodi da se u tu svrhu poziva na vlastite zahtjeve i na slične zahtjeve sedam drugih suugovaratelja tuženika u glavnom postupku, koji su također potrošači i žive u Austriji, Njemačkoj ili Indiji, a koje su mu oni ustupili u svrhu njegova postupka protiv društva Facebook Ireland.

               17

               Prema mišljenju M. Schremsa, navedeni sud je međunarodno nadležan kao sud države članice u kojoj potrošač ima domicil, u skladu s člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 44/2001.

               18

               Facebook Irska ističe, među ostalim, prigovor nepostojanja međunarodne nadležnosti.

               19

               Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Zemaljski građanski sud u Beču) odbio je tužbu M. Schremsa jer se on, s obzirom na to da se koristio Facebookom i u profesionalne svrhe, ne može pozivati na sudsku nadležnost u potrošačkim stvarima. Prema mišljenju tog suda, sudska nadležnost koja se primjenjuje na cedenta ne prelazi na cesionara.

               20

               M. Schrems podnio je žalbu protiv rješenja prvostupanjskog suda pred Oberlandesgerichtom Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija). Taj je sud djelomično preinačio to rješenje. Prihvatio je zahtjeve vezane uz ugovor koji su osobno sklopili tužitelj u glavnom postupku i tuženik u glavnom postupku. S druge strane, odbio je žalbu u dijelu u kojem se odnosila na ustupljene zahtjeve iz razloga što se sudska nadležnost u potrošačkim stvarima primjenjuje samo na tužitelja u glavnom postupku koji ističe vlastite zahtjeve. Posljedično tomu, M. Schrems nije se, prilikom isticanja ustupljenih mu zahtjeva, mogao uspješno pozivati na primjenu drugog dijela članka 16. stavka 1. Uredbe br. 44/2001. Međutim, u preostalom dijelu taj sud odbio je postupovne prigovore koje je istaknuo Facebook Ireland.

               21

               Obje su stranke uložile reviziju protiv te odluke pred Oberster Gerichtshofom (Vrhovni sud, Austrija).

               22

               Taj sud ističe da bi se, kad bi tužitelj u glavnom postupku imao svojstvo „potrošača”, postupak morao pokrenuti u Beču. Isto vrijedi i za postupak u vezi sa zahtjevima potrošača koji žive u Beču. To ne bi činilo znatno dodatno opterećenje za tuženika u glavnom postupku ako bi se u ovom postupku protiv njega također istaknuli drugi ustupljeni zahtjevi.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev međutim smatra da je, s obzirom na sudsku praksu Suda, nemoguće s potrebnom sigurnošću odgovoriti na pitanje u kojoj se mjeri potrošač kojemu su ustupljeni zahtjevi drugih potrošača, kako bi ih istaknuo u okviru kolektivne tužbe, može pozivati na sudsku nadležnost u potrošačkim stvarima.

               24

               U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 15. Uredbe br. 44/2001 […] tumačiti na način da ‚potrošač’ u smislu tog članka gubi to svojstvo ako, nakon što se već dulje koristi svojim privatnim Facebook računom u vezi s ostvarivanjem svojih zahtjeva, objavljuje knjige, održava predavanja koja se katkad naplaćuju, vodi internetske stranice, prikuplja donacije za ostvarivanje svojih zahtjeva te mu brojni potrošači ustupaju svoje zahtjeve u zamjenu za obećanje da će im u slučaju uspjeha u postupku, po odbitku troškova postupka, predati eventualno dobiveni iznos?

                        2.

                        Treba li članak 16. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da potrošač u jednoj državi članici može pred sudom nadležnim prema njegovu domicilu, istodobno s vlastitim zahtjevima na temelju potrošačkog ugovora, isticati i istovrsne zahtjeve drugih potrošača s domicilom u

                                 a.

                                 istoj državi članici,

                                 b.

                                 drugoj državi članici, ili

                                 c.

                                 trećoj državi,

                           ako ustupljeni mu zahtjevi proizlaze iz potrošačkih ugovora s istim tuženikom i u istom pravnom kontekstu i ako ustupanje nije dio profesionalne djelatnosti tužitelja, nego služi zajedničkom ostvarivanju zahtjeva?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da korisnik privatnog Facebook računa ne gubi svojstvo „potrošača” u smislu tog članka ako objavljuje knjige, drži predavanja, vodi internetske stranice, prikuplja donacije te mu brojni potrošači ustupaju zahtjeve kako bi ih istaknuo u sudskom postupku.

               26

               Prije svega, valja podsjetiti da u dijelu u kojem Uredba br. 44/2001 zamjenjuje Konvenciju od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena naknadnim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji, tumačenje koje je Sud dao u odnosu na odredbe navedene konvencije vrijedi i za odredbe navedene uredbe kad se odredbe tih akata mogu smatrati istovjetnima (presuda od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 21. i navedena sudska praksa), što je slučaj u ovom predmetu.

               27

               U sustavu Uredbe br. 44/2001 nadležnost sudova države članice na državnom području na kojem tuženik ima svoj domicil čini opće načelo sadržano u članku 2. stavku 1. te uredbe. Samo iznimno od načela ta odredba predviđa taksativno navedene slučajeve u kojima tuženik mora ili može biti tužen pred sudom druge države članice. Posljedično tomu, pravila o nadležnosti kojima se odstupa od tog općeg načela valja usko tumačiti, tako da ne mogu dovesti do tumačenja kojim se prekoračuju granice slučajeva koji su izričito predviđeni navedenom uredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 32.).

               28

               Iako pojmove koji se koriste u Uredbi br. 44/2001, a posebno one iz članka 15. stavka 1. te uredbe, valja samostalno tumačiti, polazeći ponajprije od sustava i ciljeva navedene uredbe, radi osiguranja njezine jedinstvene primjene u svim državama članicama (presuda od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 22. i navedena sudska praksa), potrebno je, kako bi se osigurala usklađenost s ciljevima koje je zakonodavac Unije želio postići u području ugovora koje sklapaju potrošači, kao i koherentnost prava Unije, također uzeti u obzir pojam „potrošač” iz drugih propisa prava Unije (presuda od 5. prosinca 2013., Vapenik,C‑508/12, EU:C:2013:790, t. 25.).

               29

               U tom pogledu Sud je pojasnio da pojam „potrošač”, u smislu članaka 15. i 16. Uredbe br. 44/2001, treba usko tumačiti, uzimajući u obzir položaj te osobe u određenom ugovoru, u vezi s njegovom prirodom i svrhom, a ne subjektivan položaj te iste osobe, pri čemu se jedna te ista osoba može smatrati potrošačem u okviru određenih transakcija, a gospodarskim subjektom u okviru drugih transakcija (vidjeti u tom smislu presude od 3. srpnja 1997., Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337, t. 16., i od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 36.).

               30

               Sud je iz toga zaključio da samo ugovori koji su sklopljeni izvan svake profesionalne aktivnosti ili svrhe i neovisno o njoj, s jedinim ciljem zadovoljavanja privatnih potrošačkih potreba pojedinca, spadaju u poseban sustav predviđen navedenom uredbom u području zaštite potrošača kao navodno slabije stranke, dok takva zaštita nije opravdana u slučaju ugovora čiji je predmet profesionalna aktivnost (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 36.).

               31

               Iz toga slijedi da se posebna pravila o nadležnosti iz članaka 15. do 17. Uredbe br. 44/2001 primjenjuju samo pod pretpostavkom da svrha ugovora koji su stranke sklopile nije profesionalna uporaba predmetne robe ili usluge (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 37.).

               32

               Kad je riječ konkretno o osobi koja sklopi ugovor radi uporabe koja se djelomično odnosi na njezinu profesionalnu aktivnost te se stoga samo u dijelu ne odnosi na tu aktivnost, Sud je utvrdio da se ta osoba može pozivati na navedene odredbe samo ako je veza između navedenog ugovora s profesionalnom aktivnošću zainteresirane osobe toliko slaba da postane marginalna pa stoga ima samo zanemarivu ulogu u kontekstu transakcije za koju je taj ugovor sklopljen, promatrane u cjelini (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 39.).

               33

               Upravo s obzirom na ta načela valja ispitati ne gubi li korisnik Facebook računa svojstvo „potrošača” u smislu članka 15. Uredbe br. 44/2001, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               34

               U tom pogledu iz zahtjeva za prethodnu odluku među ostalim proizlazi da se M. Schrems najprije, između 2008. i 2010., koristio Facebook računom koji je otvorio isključivo u privatne svrhe, dok se od 2011. koristio i Facebook stranicom.

               35

               Prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, postoje dva različita ugovora, odnosno jedan za Facebook stranicu i drugi za Facebook račun. Nasuprot tomu, Facebook Ireland ističe da i Facebook račun i Facebook stranica čine dio jednog te istog ugovornog odnosa.

               36

               Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi jesu li M. Schrems i Facebook Ireland stvarno povezani preko jednog ili više ugovora i da iz toga izvuče zaključke u pogledu svojstva „potrošač”, valja navesti da čak i eventualna ugovorna veza između Facebook računa i Facebook stranice ne bi dovela u pitanje ocjenu navedenog svojstva s obzirom na načela navedena u točkama 29. do 32. ove presude.

               37

               U okviru tog postupka, u skladu sa zahtjevom navedenim u točki 29. ove presude, za usko tumačenje pojma „potrošač” u smislu članka 15. Uredbe br. 44/2001 potrebno je osobito uzeti u obzir, što se tiče usluga digitalne društvene mreže namijenjene uporabi tijekom dužeg razdoblja, daljnji razvoj korištenja tih usluga.

               38

               To tumačenje među ostalim podrazumijeva da se tužitelj korisnik takvih usluga može pozivati na svojstvo potrošača samo ako u bitnome neprofesionalno korištenje tih usluga, za koje je prvotno sklopio ugovor, nije naknadno steklo u bitnome profesionalni karakter.

               39

               Nasuprot tomu, budući da se pojam „potrošač” definira kao suprotnost pojmu „gospodarski subjekt” (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 1997., Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337, t. 16., i od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 36.) i da ne ovisi o stvarnom znanju i informiranosti predmetne osobe (presuda od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21.), ni stručnost koju ta osoba može steći u području kojem pripadaju navedene usluge, ni njezino zauzimanje u svrhu zastupanja prava i interesa korisnika tih usluga ne lišavaju je njezina svojstva „potrošača” u smislu članka 15. Uredbe br. 44/2001.

               40

               Naime, tumačenje pojma „potrošač” koje bi isključilo takve aktivnosti spriječilo bi učinkovitu obranu prava koja potrošači imaju u odnosu na svoje suugovaratelje koji su poduzetnici, uključujući prava koja se odnose na zaštitu njihovih osobnih podataka. Takvo tumačenje ne bi poštovalo cilj iz članka 169. stavka 1. UFEU‑a, a koji se odnosi na promicanje njihova prava na organiziranje u svrhu zaštite njihovih interesa.

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 15. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da korisnik privatnog Facebook računa ne gubi svojstvo „potrošača” u smislu tog članka kad objavljuje knjige, drži predavanja, vodi internetske stranice, prikuplja donacije te mu se ustupaju zahtjevi brojnih potrošača radi njihova ostvarivanja sudskim putem.

            Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se ne primjenjuje na tužbu koju je potrošač podnio pred sudom mjesta domicila potrošača ne samo radi isticanja vlastitih zahtjeva, već i radi isticanja zahtjeva koje su mu ustupili drugi potrošači s domicilom u istoj državi članici, u drugim državama članicama ili u trećim zemljama.

               43

               U tom pogledu valja, kao prvo, podsjetiti da su pravila o nadležnosti iz odjeljka 4. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 iznimka kako od općeg pravila o nadležnosti propisanog u članku 2. stavku 1. te uredbe, kojim se nadležnost dodjeljuje sudovima države članice u kojoj tuženik ima domicil, tako i od pravila posebne nadležnosti u pogledu ugovora, propisanog u članku 5. točki 1. te iste uredbe, prema kojem je nadležan sud u mjestu u kojemu je obveza koja je predmet zahtjeva izvršena ili mora biti izvršena. Zato se ta pravila svakako moraju usko tumačiti (vidjeti presudu od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Nadalje, Sud je već istaknuo da je, budući da je poseban sustav uspostavljen člankom 15. i sljedećima Uredbe br. 44/2001 bio nadahnut brigom za zaštitu potrošača kao navodno ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom ugovornom stranom u odnosu na suugovaratelja, potrošač zaštićen samo kada je osobno tužitelj ili tuženik u postupku. Zato se podnositelj zahtjeva koji sâm nije stranka predmetnog potrošačkog ugovora ne može pozivati na sudsku nadležnost u potrošačkim stvarima (vidjeti u tom smislu presudu od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, t. 18., 23. i 24.). Ta razmatranja trebaju također vrijediti u odnosu na potrošača koji je cesionar zahtjeva drugih potrošača.

               45

               Naime, pravila o nadležnosti koja su za potrošačke ugovore propisana člankom 16. stavkom 1. navedene uredbe primjenjuju se prema tekstu te odredbe samo na postupke koje potrošač pokrene protiv druge ugovorne stranke, što nužno podrazumijeva da je došlo do sklapanja ugovora između potrošača i spornog poduzetnika (presuda od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13; EU:C:2015:37, t. 32.).

               46

               Pretpostavka u vezi s postojanjem ugovora sklopljenog između potrošača i spornog poduzetnika jamstvo je predvidljivosti propisa o nadležnosti, što je jedan od ciljeva Uredbe br. 44/2001, kako proizlazi iz njezine uvodne izjave 11.

               47

               Naposljetku, suprotno onomu što su u okviru ovog postupka tvrdili M. Schrems te austrijska i njemačka vlada, činjenica da potrošač koji je cesionar u svakom slučaju može pred sudom mjesta svojeg domicila podnijeti tužbu na temelju zahtjeva koji za njega osobno proizlaze iz ugovora sklopljenog s tuženikom, a koji su istovjetni onima koji su mu ustupljeni, ne može dovesti do primjene nadležnosti tog suda na potonje.

               48

               Naime, kao što je to Sud pojasnio u drugom kontekstu, ustupanje potraživanja ne može, samo po sebi, utjecati na određivanje nadležnog suda (presude od 18. srpnja 2013., ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, t. 58., i od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 35.). Iz toga slijedi da se nadležnost sudova, osim onih izričito navedenih u Uredbi br. 44/2001, ne može utvrditi pomoću koncentracije više zahtjeva kod jednog tužitelja. Stoga, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 98. svojeg mišljenja, ustupanje poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne može biti temelj za novu sudsku nadležnost svojstvenu potrošaču koji je cesionar.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 16. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na tužbu koju je potrošač podnio pred sudom mjesta u kojem ima domicil ne samo kako bi isticao vlastite zahtjeve, već i zahtjeve koje su mu ustupili drugi potrošači s domicilom u istoj državi članici, u drugim državama članicama ili trećim zemljama.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 15. Uredbe Vijeća br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da korisnik privatnog Facebook računa ne gubi svojstvo „potrošača” u smislu tog članka kad objavljuje knjige, drži predavanja, vodi internetske stranice, prikuplja donacije te mu se ustupaju zahtjevi brojnih potrošača radi njihova ostvarivanja sudskim putem.

                           2.

                           Članak 16. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na tužbu koju je potrošač podnio pred sudom mjesta u kojem ima domicil ne samo kako bi isticao vlastite zahtjeve, već i zahtjeve koje su mu ustupili drugi potrošači s domicilom u istoj državi članici, u drugim državama članicama ili trećim zemljama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački