title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. studenoga 2015.#Christian Pujante Rivera protiv Gestora Clubs Dir SL i Fondo de Garantía Salarial.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social n° 33 de Barcelona.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje – Direktiva 98/59/EZ – Članak 1. stavak 1. podstavak 1. točka (a) – Pojam ,inače zaposlenih radnika' u dotičnom pogonu – Članak 1. stavak 1. drugi podstavak – Pojmovi ‚otkazivanje’ i ‚prestanak ugovora o radu koji se izjednačuje s otkazivanjem’ – Načini izračuna broja viška radnika.#Predmet C-422/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. studenoga 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Kolektivno otkazivanje — Direktiva 98/59/EZ — Članak 1. stavak 1. podstavak prvi točka (a) — Pojam ,inače zaposlenih radnika' u dotičnom pogonu — Članak 1. stavak 1. podstavak drugi — Pojmovi ,otkazivanje' i ,prestanak ugovora o radu koji se izjednačuje s otkazivanjem' — Načini izračuna broja viška radnika“
      U predmetu C‑422/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (radni sud br. 33 iz Barcelone, Španjolska), odlukom od 1. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 12. rujna 2014., u postupku

         Cristian Pujante Rivera

      protiv

         Gestora Clubs Dir, SL,

         Fondo de Garantía Salarial,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen (izvjestitelj), A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C. Pujantea Riveru, V. Aragonés Chicharro, abogado,

               —

               za Gestora Clubs Dir, SL, L. Airas Barreal, abogado,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, R. Vidal Puig, M. Kellerbauer i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između C. Pujantea Rivere i njegova poslodavca Gestora Clubs Dir, SL (u daljnjem tekstu: Gestora), kao i Fondo de Garantía Salariala (Fond za osiguranje plaća) u vezi sa zakonitošću otkaza C. Pujanteu Riveri.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2. i 8. Direktive 98/59 navode kako slijedi:

                        „(2)

                        budući da je važno radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar Zajednice;

                  [...]

                        (8)

                        budući da, radi izračunavanja broja viška radnika predviđenog definicijom kolektivnog otkazivanja u smislu ove Direktive, ostale načine prestanka ugovora o radu na inicijativu poslodavca bi trebalo izjednačiti s kolektivnim otkazivanjem, pod uvjetom da postoji najmanje pet radnika kojima se otkazuje“.

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Definicije i područje primjene“, propisuje:
               „1.   U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ,kolektivno otkazivanje' znači otkazivanje koje provodi poslodavac iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika kada, prema izboru države članice, broj viška radnika iznosi:

                                 i.

                                 u razdoblju od 30 dana:

                                          —

                                          najmanje 10 u pogonima koji inače zapošljavaju više od 20, a manje od 100 radnika,

                                          —

                                          najmanje 10% od broja radnika u pogonima koji inače zapošljavaju najmanje 100, ali manje od 300 radnika,

                                          —

                                          najmanje 30 u pogonima koji inače zapošljavaju 300 ili više radnika,

                                 ii.

                                 ili, u razdoblju od 90 dana, najmanje 20, bez obzira na broj inače zaposlenih radnika u određenom pogonu;

                        (b)

                        ,predstavnici radnika' znači predstavnici radnika koji su predviđeni propisima ili praksom država članica.

                  Za izračun broja viška radnika prema prvom podstavku točke (a), prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga, a koji se ne odnose na osobu radnika, izjednačuje se s kolektivnim otkazivanjem, pod uvjetom da postoji najmanje pet otkaza.
               2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se na:

                        (a)

                        kolektivno otkazivanje radnicima zaposlenim temeljem ugovora o radu sklopljenih na određeno vrijeme ili za određene zadaće, osim kada takvi otkazi uslijede prije dana isteka ili izvršenja takvih ugovora;
                        [...]“

               5

               Člankom 5. navedene direktive predviđeno je:
               „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.“

         Španjolsko pravo

               6

               Direktiva 98/59 prenesena je člankom 51. Zakona o statusu radnika (Ley del Estatuto de los Trabajadores) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75, od 29. ožujka 1995., str. 9654., u daljnjem tekstu: ZSR).

               7

               Članak 41. stavci 1. i 3. ZSR‑a, koji se odnosi na bitne promjene uvjeta rada, propisuje:
               „1.   Uprava poduzeća može nametnuti bitne promjene uvjeta rada ako pokaže da su te promjene opravdane gospodarskim, tehničkim, organizacijskim ili proizvodnim razlozima. Takvim se razlozima smatraju razlozi povezani s konkurentnošću, produktivnošću i tehničkom ili radnom organizacijom u poduzeću. Bitne promjene uvjeta rada smatraju se, među ostalim, one promjene koje utječu na:
               [...]

                        d)

                        sustav naknada i plaća;

                  [...]
               3.   [...] U slučajevima predviđenima u točkama a), b), c), d) i f) stavka 1. ovog članka, radnik koji je oštećen bitnom promjenom ima pravo na raskid svojeg ugovora i naknadu u iznosu 20-dnevne plaće za svaku godinu rada s primjenom mjesečnog pro rata izračuna za razdoblja kraća od 1 godine, pri čemu je moguće uračunati najviše 9 mjeseci.“

               8

               U skladu s člankom 50. ZSR‑a, bitne promjene uvjeta rada koje poslodavac provede ne poštujući odredbe članka 41. ZSR‑a i koje utječu na dostojanstvo radnika valjan su razlog da radnik zatraži prestanak ugovora. Radnik u takvom slučaju ima pravo na naknade predviđene za neopravdano otkazivanje.

               9

               Članak 51. stavci 1. i 2. ZSR‑a predviđaju:
               „1.   U svrhu odredaba ovoga zakona, kolektivno otkazivanje znači prestanak ugovora o radu zbog gospodarskih, tehničkih, organizacijskih ili proizvodnih razloga kad u razdoblju od 90 dana obuhvaća barem:

                        a)

                        10 radnika u poduzećima koja zapošljavaju manje od 100 radnika;

                        b)

                        10% od broja radnika u poduzećima koja zapošljavaju između 100 i 300 radnika;

                        c)

                        30 radnika u poduzećima koja zapošljavaju više od 300 radnika.

                  [...]
               Kolektivnim otkazivanjem smatra se i prestanak ugovorâ o radu cjelokupnog osoblja poduzeća, pod uvjetom da je broj obuhvaćenih radnika veći od pet, koji je uzrokovan potpunom obustavom djelatnosti poduzeća iz istih gore navedenih razloga.
               Za izračun broja prestanaka ugovora, na koje se odnosi prvi podstavak ovog stavka, valja također uzeti u obzir sve druge prestanke do kojih je tijekom referentnog razdoblja došlo na inicijativu poduzetnika zbog razloga koji se ne odnose na osobu radnika te ne obuhvaćaju razloge predviđene u članku 49. stavku 1. točki (c) ovoga zakona, pod uvjetom da je obuhvaćeno barem pet radnika.
               Kad tijekom uzastopnog razdoblja od 90 dana, a radi izbjegavanja odredaba ovoga članka, poduzeće na temelju članka 52. točke (c) ovoga zakona prekine manji broj ugovora nego što su to navedeni pragovi, a ne postoji novi razlog koji opravdava njegovo postupanje, smatra se da su ti novi prestanci ugovora izvršeni protuzakonito te se proglašavaju ništavima.
               2.   Kolektivnom otkazivanju mora prethoditi razdoblje savjetovanja sa zakonitim predstavnicima radnika u trajanju od najviše 30 kalendarskih dana, odnosno 15 dana za poduzeća s manje od 50 radnika. Savjetovanje sa zakonitim predstavnicima radnika mora se odnositi barem na mogućnosti izbjegavanja kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja te na ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, premještaj ili obrazovanje ili prekvalifikaciju radi poboljšavanja mogućnosti zaposlenja.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Gestora je dio grupe Dir, čija je glavna djelatnost iskorištavanje sportskih objekata kao što su to dvorane za tjelovježbu i fitnes. Gestora pruža različitim subjektima koji upravljaju tim objektima usluge koje se odnose na, među ostalim, osoblje, promocije i oglašavanje.

               11

               Gestora je zaposlila C. Pujantea Riveru 15. svibnja 2008. na temelju ugovora na određeno vrijeme, odnosno na 6 mjeseci. Nakon nekoliko produljenja navedeni je ugovor 14. svibnja 2009. pretvoren u ugovor na neodređeno vrijeme.

               12

               Gestora je 3. rujna 2013. zapošljavala 126 zaposlenika, od kojih je 114 bilo vezano ugovorom na neodređeno vrijeme i 12 ugovorom na određeno vrijeme.

               13

               Gestora je 16. i 26. rujna 2013. provela 10 pojedinačnih otkazivanja zbog objektivnih razloga. Jedna od osoba kojima je otkazano bio je C. Pujante Rivera, koji je 17. rujna 2013. dobio obavijest da je njegov ugovor okončan zbog gospodarskih i proizvodnih razloga.

               14

               Tijekom 90 dana koji su prethodili posljednjem od tih otkazivanja zbog objektivnih razloga, odnosno 26. rujnu 2013., prestali su sljedeći ugovori:

                        —

                        17 zbog završetka usluge koja je bila predmet ugovora (trajanje ugovora kraće od 4 tjedna);

                        —

                        1 zbog ispunjenja zadaće predviđene u ugovoru o pružanju usluga;

                        —

                        2 dobrovoljna odlaska;

                        —

                        1 stegovno otkazivanje koje je priznato i obeštećeno kao „neopravdano“ u smislu ZSR‑a, i

                        —

                        1 prestanak ugovora koji je radnica zatražila na temelju članka 50. ZSR‑a.

               15

               Radnica na koju se odnosio potonji prestanak obaviještena je 15. rujna 2013. u skladu s člankom 41. ZSR‑a o promjeni svojih uvjeta rada, odnosno o 25%-tnom smanjenju svoje fiksne naknade zbog istih objektivnih razloga kao što su to oni na koje se pozvalo kod različitih drugih prestanaka koji su nastupili između 16. i 26. rujna 2013. Dotična radnica prihvatila je nakon 5 dana sporazuman raskid. Tijekom prethodnog postupka upravnog mirenja Gestora je ipak priznala da su promjene ugovora o radu o kojima je obaviještena radnica prekoračile doseg članka 41. ZSR‑a te je Gestora pristala na prestanak ugovora o radu na temelju članka 50. tog zakona uz plaćanje naknade.

               16

               Tijekom 90 dana nakon posljednjeg otkazivanja zbog objektivnog razloga, nastupilo je još 5 prestanaka ugovora o radu zbog isteka ugovora na određeno vrijeme, kraćem od 4 tjedna, kao i 3 dobrovoljna odlaska.

               17

               C. Pujante Rivera podnio je tužbu protiv Gestore i Fonda za osiguranje plaća pred sudom koji je uputio zahtjev, odnosno Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (radni sud br. 33 iz Barcelone). Radnik osporava valjanost dobivanja otkaza zbog objektivnih razloga jer je Gestora bila dužna primijeniti postupak kolektivnog otkazivanja u skladu s člankom 51. ZSR‑a. Naime, prema mišljenju C. Pujantea Rivere, ako se uzmu u obzir prestanci ugovora koji su nastupili u razdoblju od 90 dana koji su prethodili i slijedili njegovu dobivanju otkaza, brojčani prag predviđen u članku 51. stavku 1. točki b) ZSR‑a ostvaren je s obzirom na to da su osim 5 dobrovoljnih odlazaka svi drugi prestanci ugovora bili otkazivanje ili prestanak ugovora koji se izjednačuje s otkazivanjem.

               18

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (radni sud br. 33 iz Barcelone) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ako se smatra da se radnici na određeno vrijeme čiji su ugovori prestali zbog redovitog isteka vremena na koje su bili sklopljeni nalaze izvan područja primjene i zaštite Direktive 98/59 na temelju njezina članka 1. stavka 2. točke (a) [...], bi li bilo sukladno cilju te direktive uključiti ih, suprotno tomu, u izračun broja radnika ,inače' zaposlenih u pogonu (ili u poduzeću u Španjolskoj), a za potrebe izračunavanja brojčanog praga za kolektivno otkazivanje (10% ili 30 radnika) iz članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. navedene direktive?

                        2.

                        Zahtjev da se ,prestanak ugovora o radu' naveden u članku 1. stavku 1. točki (b) Direktive 98/59 ,izjednač[i]' s ,otkazivanjem' uvjetovan je time da ,postoji najmanje pet otkaza'. Treba li tumačiti da se taj uvjet izjednačavanja odnosi na ,otkazivanj[e]' koje je prethodno proveo poslodavac, navedeno u članku 1. stavku 1. točki (a) te direktive, a ne na minimalni broj ,prestanak[a] ugovora o radu koj[i] se izjednačuj[u] s otkazivanjem', kako bi se provelo to izjednačavanje?

                        3.

                        Obuhvaća li pojam ,prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika', određen u posljednjem podstavku članka 1. stavka 1. Direktive 98/59, sporazumni prestanak ugovora o radu koji je, iako sklopljen na inicijativu radnika, posljedica prethodne promjene uvjeta rada na inicijativu poslodavca zbog krize u kojoj se našlo poduzeće i koji, naposljetku, daje osnovu za plaćanje naknade u iznosu jednakom kao u slučaju neopravdanog otkaza?“

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               19

               Gestora je u svojim pisanim očitovanjima dovela u pitanje dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku jer su odredbe Direktive 98/59 čije se tumačenje traži, ali i odredbe nacionalnog prava, jasne i neproturječne. Sud koji je uputio zahtjev koristi zahtjev za prethodnu odluku samo kako bi osnažio svoje tumačenje. Međutim, Sud nije dužan odlučivati o različitim stajalištima u tumačenju ili primjeni pravila nacionalnog prava.

               20

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti, među ostalim, presude Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, t. 63.; Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, t. 15., kao i Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27.).

               21

               Međutim, tome nije tako u ovom slučaju.

               22

               Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tumačenje Direktive 98/59, a posebice članka 1. stavaka 1. i 2., nužno za rješavanje spora u glavnom postupku kako bi se utvrdilo predstavljaju li ili ne činjenice koje su dovele do tog spora kolektivno otkazivanje u smislu navedene direktive.

               23

               Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 1. stavak 1. podstavak prvi točku (a) Direktive 98/59 tumačiti na način da se radnici zaposleni na temelju ugovora sklopljenog na određeno vrijeme ili za određene zadaće moraju smatrati dijelom „inače“ zaposlenih radnika, u smislu te odredbe, u okviru dotičnog pogona.

               25

               Radi odgovora na to pitanje uvodno valja podsjetiti da je Sud u točki 67. presude Rabal Cañas (C‑392/13, EU:C:2015:318) već presudio da članak 1. stavak 1. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da radi utvrđivanja jesu li provedena „kolektivn[a] otkazivanj[a]“ u smislu te odredbe ne treba uzeti u obzir pojedinačne prestanke ugovora o radu sklopljenih na određeno vrijeme ili za određene zadaće u slučaju kad ti prestanci nastupe na dan isteka ugovora ili na dan ispunjenja te zadaće.

               26

               Iz toga slijedi da se radnici čiji ugovori prestaju zbog redovitog isteka roka tih ugovora ne uzimaju u obzir u svrhe utvrđivanja postojanja „kolektivnog otkazivanja“ u smislu Direktive 98/59.

               27

               Stoga još samo preostaje pitanje treba li radnike zaposlene na temelju ugovora sklopljenog na određeno vrijeme ili za određene zadaće smatrati dijelom „inače“ zaposlenih radnika u okviru dotičnog pogona u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 98/59.

               28

               U tom pogledu valja ponajprije pojasniti da se pojam „radnika“ iz te odredbe ne može utvrditi upućivanjem na zakonodavstvo država članica, već ga treba tumačiti autonomno i ujednačeno u okviru pravnog poretka Unije (presuda Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, t. 33.).

               29

               Nadalje, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se spomenuti pojam „radnika“ mora definirati u skladu s objektivnim kriterijima koji su svojstveni za radni odnos, uzimajući u obzir prava i obveze osoba o kojima je riječ te da je temeljna značajka radnog odnosa okolnost da neka osoba tijekom određenog razdoblja u korist druge osobe i prema njezinim uputama obavlja poslove za koje u zamjenu dobiva naknadu (vidjeti osobito presude Komisija/Italija, C‑596/12, EU:C:2014:77, t. 17., i Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, t. 34.).

               30

               U mjeri u kojoj u ovom slučaju nije sporno da ugovori o radu sklopljeni na određeno vrijeme ili za određene zadaće ispunjavaju definirane temeljne značajke, valja smatrati da se osobe koje su zaposlene na temelju njih moraju smatrati „radnicima“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 98/59.

               31

               Naposljetku, kad je riječ o odgovoru na pitanje može li se u svrhe izračuna pragova utvrđenih u članku 1. stavku 1. podstavku prvom točki (a) podtočkama i. i ii. Direktive 98/59 smatrati da su ti radnici „inače“ zaposleni u dotičnom pogonu u smislu te odredbe, valja podsjetiti da se ta direktiva ne može tumačiti na način da države članice slobodno određuju načine izračuna tih pragova, i stoga sâme navedene pragove, jer bi takvo tumačenje omogućilo državama članicama da promijene područje primjene navedene direktive i oduzelo joj na taj način njezin puni učinak (presuda Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 47.).

               32

               Treba dodati da kad se u članku 1. stavku 1. podstavku prvom točki (a) Direktive 98/59 navodi „pogonima koji inače zapošljavaju“ određeni broj radnika, ne pravi se razlika s obzirom na trajanje zaposlenja tih radnika.

               33

               Stoga nije moguće odmah zaključiti da se osobe koje su zaposlene na temelju ugovora sklopljenog na određeno vrijeme ili za određene zadaće ne može smatrati dijelom „inače“ zaposlenih radnika u okviru dotičnog pogona.

               34

               Tu tvrdnju potvrđuje sudska praksa Suda prema kojoj se članak 1. stavak 1. podstavak prvi točka (a) Direktive 98/59 mora tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu koji isključuje, makar i privremeno, određenu kategoriju radnika iz izračuna, koji je predviđen u toj odredbi, broja zaposlenih radnika. Naime, budući da takva nacionalna odredba može oduzeti, makar i privremeno, svim radnicima zaposlenima u određenim pogonima koji inače zapošljavaju više od 20 radnika prava koja oni imaju prema Direktivi 98/59, ta nacionalna odredba povređuje koristan učinak navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 48.).

               35

               Doista, tumačenje članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) Direktive 98/59 prema kojem radnici koji su zaposleni na temelju ugovora sklopljenih na određeno vrijeme ili za određene zadaće nisu dio „inače“ zaposlenih radnika u okviru dotičnog pogona može oduzeti svim radnicima koji su zaposleni u tom pogonu prava koja im priznaje navedena direktiva i stoga povrijediti koristan učinak te direktive.

               36

               Na taj se način u predmetu u glavnom postupku 17 radnika čiji su ugovori istekli u srpnju 2013. mora smatrati kao „inače“ zaposlene u okviru dotičnog pogona jer su se ti radnici, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, svake godine zapošljavali za određenu zadaću.

               37

               Valja dodati da zaključak iz točke 35. ove presude nije doveden u pitanje argumentom suda koji je uputio zahtjev prema kojem bi bilo proturječno da se radnicima čiji ugovori prestaju zbog redovnog isteka roka ne pruži zaštita osigurana Direktivom 98/59, a uzima ih se u obzir u svrhe utvrđivanja broja „inače“ zaposlenih osoba u pogonu.

               38

               Naime, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točkama 31. i 32. svojeg mišljenja, ta razlika objašnjava se različitim ciljevima koje slijedi zakonodavac Unije.

               39

               Na taj je način, s jedne strane, zakonodavac smatrao da osobe koje su zaposlene temeljem ugovora o radu sklopljenih na određeno vrijeme ili za određene zadaće i čiji se ugovori redovno okončavaju istekom roka ili ispunjenjem zadaće ne trebaju istu zaštitu kao i radnici na neodređeno vrijeme. U skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (a) Direktive 98/59, te prvonavedene osobe ipak mogu uživati istu zaštitu kao i osobe koje su zaposlene na neodređeno vrijeme ako se nalaze u istovrsnom položaju, odnosno ako se radni odnos okonča prije nastupanja roka utvrđenog u ugovoru ili prije ispunjenja zadaće zbog koje su bili zaposleni.

               40

               S druge strane, navedeni je zakonodavac, uvjetujući kvantitativnim kriterijima primjenu prava dodijeljenih radnicima u članku 1. stavku 1. podstavku prvom točki (a) Direktive 98/59, namjeravao uzeti u obzir ukupno osoblje predmetnog pogona kako ne bi poslodavcima nametnuo pretjerani teret s obzirom na veličinu njihova pogona. Doista, narav radnog odnosa nije bitna u svrhe izračuna osoblja pogona radi primjene Direktive 98/59 (vidjeti u tom smislu presudu Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, t. 35. i 36.).

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da se članak 1. stavak 1. podstavak prvi točku (a) Direktive 98/59 treba tumačiti na način da se radnici zaposleni na temelju ugovora sklopljenog na određeno vrijeme ili za određene zadaće moraju smatrati dijelom „inače“ zaposlenih radnika, u smislu te odredbe, u okviru dotičnog pogona.

         Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se kod utvrđivanja postoji li „kolektivno otkazivanje“ u smislu članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) Direktive 98/59, što podrazumijeva primjenu te direktive, uvjet „postoj[anja] najmanje pet otkaza“ iz podstavka drugog te odredbe tumačiti na način da se odnosi samo na otkazivanja ili on uključuje i prestanke ugovora o radu koji se izjednačuju s otkazivanjem.

               43

               U tom je pogledu dostatno navesti, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 40. svojeg mišljenja, da iz samog teksta članka 1. stavka 1. Direktive 98/59 nedvosmisleno proizlazi da se uvjet predviđen u podstavku drugom te odredbe odnosi samo na „otkazivanja“, a ne uključuje prestanke ugovora koji se izjednačuju s otkazivanjem.

               44

               Naime, s obzirom na to da članak 1. stavak 1. podstavak drugi Direktive 98/59 utvrđuje način izračuna „otkazivanja“ definiranih u podstavku prvom točki (a) tog istog stavka i da ta potonja odredba utvrđuje pragove „otkazivanja“ ispod kojih se navedena direktiva ne primjenjuje, svako drugo tumačenje kojim bi se proširilo ili ograničilo područje primjene te direktive oduzelo bi svaki koristan učinak predmetnom uvjetu „postoj[anja] najmanje pet otkaza“.

               45

               Štoviše, to tumačenje potvrđuje svrha Direktive 98/59, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava. Naime, u skladu s uvodnom izjavom 8. te direktive, radi izračuna broja viška radnika predviđenog definicijom kolektivnog otkazivanja, ostale načine prestanka ugovora o radu na inicijativu poslodavca valja izjednačiti s kolektivnim otkazivanjem, pod uvjetom da postoji najmanje pet radnika kojima se „otkazuje“. Kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 43. svojeg mišljenja, zakonodavac Unije je donošenjem odredaba u vezi s kolektivnim otkazivanjem namjeravao obuhvatiti ta „istinska“ otkazivanja.

               46

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da se kod utvrđivanja postoji li „kolektivno otkazivanje“ u smislu članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) Direktive 98/59, što podrazumijeva primjenu te direktive, uvjet „postoj[anja] najmanje pet otkaza“ iz podstavka drugog te odredbe treba tumačiti na način da se ne odnosi na prestanke ugovora o radu koji se izjednačuju s otkazivanjem, nego samo na otkazivanja u užem smislu.

         Treće pitanje

               47

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se Direktiva 98/59 tumačiti na način da se činjenica da poslodavac jednostrano i na štetu radnika bitno promijeni osnovne elemente njegova ugovora o radu zbog razloga koji se ne odnose na osobu tog radnika mora shvatiti kao „otkazivanje“ iz članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) te direktive ili kao prestanak ugovora o radu koji se izjednačuje s takvim otkazivanjem u smislu članka 1. stavka 1. podstavka drugog navedene direktive.

               48

               U tom pogledu treba podsjetiti da pojam „otkazivanja“ nije izričito definiran Direktivom 98/59. Međutim, s obzirom na cilj koji slijedi ta direktiva i kontekst u kojem se nalazi njezin članak 1. stavak 1. podstavak prvi točka (a) valja smatrati da je riječ o pojmu prava Unije koji se ne može definirati upućivanjem na zakonodavstva država članica. U ovom slučaju taj se pojam mora tumačiti na način da obuhvaća svaki prestanak ugovora o radu koji radnik ne želi i gdje, dakle, nema njegova pristanka (presude Komisija/Portugal, C‑55/02, EU:C:2004:605, t. 49. do 51., kao i Agorastoudis i dr., C‑187/05 do C‑190/05, EU:C:2006:535, t. 28.).

               49

               Usto treba navesti da iz sudske prakse Suda proizlazi da se otkazivanja razlikuju od prestanaka ugovora o radu, koji se zbog izostanka pristanka radnika izjednačuju s otkazivanjima u uvjetima navedenima u članku 1. stavku 1. podstavku drugom Direktive 98/59 (presuda Komisija/Portugal, C‑55/02, EU:C:2004:605, t. 56.).

               50

               Kad je riječ o predmetu u glavnom postupku, s obzirom na to da je radnica zatražila prestanak ugovora o radu na temelju članka 50. ZSR‑a, na prvi se pogled može smatrati da je pristala na taj raskid. Ipak, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točkama 54. do 55. svojeg mišljenja, prestanak navedenog radnog odnosa ima svoje izvorište u poslodavčevoj jednostranoj promjeni bitnog elementa ugovora o radu zbog razloga koji se ne odnose na osobu radnice.

               51

               Naime, s jedne strane, s obzirom na to da je cilj Direktive 98/59, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2., među ostalim, usmjeren na pružanje veće zaštite radnicima u slučaju kolektivnog otkazivanja, pojmovi kojima se određuje područje primjene navedene direktive ne mogu se usko tumačiti, uključujući pojam „otkazivanja“ iz njezina članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) (vidjeti u tom smislu presudu Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, t. 44.).

               52

               Doista, kao što to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, poslodavac je dotičnoj radnici jednostrano nametnuo smanjenje fiksne naknade zbog gospodarskih i proizvodnih razloga što je, uslijed izostanka pristanka dotične osobe, rezultiralo raskidom ugovora o radu i plaćanjem odštete izračunate na istoj osnovi kao i za slučaj nepoštenog otkazivanja.

               53

               S druge strane, prema sudskoj praksi Suda, usklađivanjem pravila primjenjivih na kolektivno otkazivanje zakonodavac Unije namjeravao je istodobno osigurati usporedivu razinu zaštite radnikâ u različitim državama članicama i ujednačiti troškove koje takva pravila zaštite uzrokuju poduzetnicima Unije (presude Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑383/92, EU:C:1994:234, t. 16., i Komisija/Portugal, C‑55/02, EU:C:2004:605, t. 48.).

               54

               Doista, pojam „otkazivanja“ iz članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) Direktive 98/59 izravno uvjetuje, kao što to proizlazi iz točaka 43. do 45. ove presude, primjenu zaštite kao i prava koja radnici uživaju na temelju te direktive. Stoga taj pojam ima neposredan utjecaj na obveze koje stvara ta zaštita. Zbog toga, svaki nacionalni propis ili tumačenje navedenog pojma kojim bi se u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku smatralo da raskid ugovora o radu nije „otkazivanje“ u smislu Direktive 98/59 promijenio bi područje primjene navedene direktive i oduzeo joj na taj način njezin puni učinak (vidjeti u tom smislu presudu Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 47.).

               55

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da se Direktiva 98/59 treba tumačiti na način da se činjenica da poslodavac jednostrano i na štetu radnika bitno promijeni osnovne elemente njegova ugovora o radu zbog razloga koji se ne odnose na osobu tog radnika mora shvatiti kao „otkazivanje“ iz članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) te direktive.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. podstavak prvi točka (a) Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da se radnici zaposleni na temelju ugovora sklopljenog na određeno vrijeme ili za određene zadaće moraju smatrati dijelom „inače“ zaposlenih radnika, u smislu te odredbe, u okviru dotičnog pogona.

                           2.

                           Kod utvrđivanja postoji li „kolektivno otkazivanje“ u smislu članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) Direktive 98/59, što podrazumijeva primjenu te direktive, uvjet „postoj[anja] najmanje pet otkaza“ iz podstavka drugog te odredbe treba tumačiti na način da se ne odnosi na prestanke ugovora o radu koji se izjednačuju s otkazivanjem, nego samo na otkazivanja u užem smislu.

                           3.

                           Direktiva 98/59 treba se tumačiti na način da se činjenica da poslodavac jednostrano i na štetu radnika bitno promijeni osnovne elemente njegova ugovora o radu zbog razloga koji se ne odnose na osobu tog radnika mora shvatiti kao „otkazivanje“ iz članka 1. stavka 1. podstavka prvog točke (a) te direktive

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda od 5. ožujka 1980. # Firma Butter- und Eier-Zentrale Nordmark eG protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Monetarni kompenzacijski iznosi. # Predmet 38/79.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 18. lipnja 2015.#Vadzim Ipatau protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Republike Bjelarus – Dopuštenost – Rok za podnošenje tužbe – Besplatna pravna pomoć – Suspenzivni učinak – Djelotvorna sudska zaštita – Pravo na obranu – Načelo proporcionalnosti.#Predmet C-535/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      18. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Žalba — Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Republike Bjelarus — Dopuštenost — Rok za podnošenje tužbe — Besplatna pravna pomoć — Suspenzivni učinak — Djelotvorna sudska zaštita — Pravo na obranu — Načelo proporcionalnosti“
      U predmetu C‑535/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 24. studenoga 2014.,

         Vadzim Ipatau, sa stalnom adresom u Minsku (Bjelarus), kojeg zastupa M. Michalauskas, avocat,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju F. Naert i B. Driessen, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom V. Ipatau traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 23. rujna 2014., Ipatau/Vijeće (T‑646/11, EU:T:2014:800, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu kojom traži poništenje:

                        —

                        Odluke Vijeća 2011/666/ZVSP od 10. listopada 2011. o izmjeni Odluke 2010/639/ZVSP o mjerama ograničavanja u odnosu na Bjelarus (SL L 265, str. 17.);

                        —

                        Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1000/2011 od 10. listopada 2011. o provedbi članka 8.a stavka 1. Uredbe (EZ) br. 765/2006 o mjerama ograničavanja u odnosu na Bjelarus (SL L 265, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 40.);

                        —

                        dopisa Vijeća od 14. studenoga 2011., kojim je odbilo zahtjev tužitelja da se njegovo ime ukloni iz Odluke Vijeća 2011/69/ZVSP od 31. siječnja 2011. o izmjeni Odluke Vijeća 2010/639/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv određenih dužnosnika Bjelarusa (SL L 28, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 174. u daljnjem tekstu: dopis od 14. studenoga 2011.);

                        —

                        Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 84/2011 od 31. siječnja 2011. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 765/2006 o mjerama ograničavanja protiv predsjednika Lukašenka i određenih dužnosnika Bjelarusa (SL L 28, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 159.);

                        —

                        Odluke Vijeća 2012/642/ZVSP od 15. listopada 2012. o mjerama ograničavanja protiv Bjelarusa (SL L 285, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 10., str. 257.), i

                        —

                        Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1017/2012 od 6. studenoga 2012. o provedbi članka 8.a stavka 1. Uredbe (EZ) br. 765/2006 o mjerama ograničavanja u odnosu na Bjelarus (SL L 307, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 209.),

                  u dijelu u kojem se odnose na žalitelja.

         Okolnosti spora

               2

               Opći sud iznio je okolnosti spora kako slijedi:

                        „1

                        Tužitelj, Vadzim Ipatau, državljanin je Bjelarusa i zamjenik predsjednika Središnjeg izbornog povjerenstva (u daljnjem tekstu: SIP).

                        2

                        Iz Zajedničkog stajališta Vijeća 2006/276/ZVSP od 10. travnja 2006. o mjerama ograničavanja protiv određenih dužnosnika Bjelarusa i o stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2004/661/ZVSP (SL L 101, str. 5.), proizlazi da je nakon nestanka pojedinih poznatih osoba u Bjelarusu, izbora i nepravilnosti na referendumu kao i teškog kršenja ljudskih prava počinjenog prilikom represije izvršene prema mirnim prosvjednicima nakon tih izbora i referenduma odlučeno da se odrede mjere ograničavanja, poput ulaska u područje Europske unije ili provoza preko njega, kao i zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora protiv raznih osoba iz Bjelarusa.

                        3

                        Provedbene odredbe Unije navedene su u Uredbi Vijeća (EZ) br. 765/2006 od 18. svibnja 2006. o mjerama ograničavanja u odnosu na Bjelarus (SL L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 48.). Te su odredbe više puta uzastopno mijenjane, a članak 8.a stavak 1. te uredbe, kako je izmijenjen, propisuje da kada Vijeće Europske unije odluči prema određenoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu primijeniti mjere iz članka 2. stavka 1., ono slijedom toga pristupa izmjeni Priloga u kojem se nalazi popis na koji je ta osoba uvrštena.

                        4

                        Mjere ograničavanja predviđene u Zajedničkom stajalištu 2006/276 produljene su do 15. ožujka 2010. Zajedničkim stajalištem Vijeća 2009/314/ZVSP od 6. travnja 2009. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2006/276 i o stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2008/844/ZVSP (SL L 93, str. 21.). Međutim, ograničenja putovanja uvedena određenim vodećim osobama u Bjelarusu, uz iznimku onih umiješanih u nestanke pojedinaca tijekom 1999. i 2000. i predsjednika SIP‑a, bila su obustavljena do 15. prosinca 2009.

                        5

                        Vijeće je 15. prosinca 2009. donijelo Odluku 2009/969/ZVSP o produljenju mjera ograničavanja protiv određenih dužnosnika Bjelarusa utvrđenih u Zajedničkom stajalištu 2006/276/ZVSP i o stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2009/314/ZVSP (SL L 332, str. 76.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 13., str. 144.). Ono je produljilo do 31. listopada 2010. mjere ograničavanja predviđene u Zajedničkom stajalištu 2006/276 i obustavu ograničenja putovanja uvedenih određenim vodećim osobama u Bjelarusu.

                        6

                        Na temelju ponovnog razmatranja Zajedničkog stajališta 2006/276 Vijeće je Odlukom 2010/639/ZVSP od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Bjelarusa (SL L 280, str. 18.) produljilo do 31. listopada 2011. mjere ograničavanja predviđene u Zajedničkom stajalištu 2006/276, kao i obustavu ograničenja putovanja uvedenih određenim vodećim osobama u Bjelarusu.

                        7

                        Odlukom 2011/69/ZVSP […] odlučeno je, s obzirom na nepravilnosti na predsjedničkim izborima od 19. prosinca 2010. i nasilne represivne mjere protiv političke oporbe, civilnog društva i predstavnika neovisnih medija u Bjelarusu, da treba suspendirati ukidanje ograničenja putovanja i provesti druge mjere ograničavanja. Članak 1. stavak 1. Odluke 2010/639 dopunjen je na sljedeći način:

                                 „(d)

                                 osobe odgovorne za kršenja međunarodnih izbornih standarda na predsjedničkim izborima u Bjelarusu 19. prosinca 2010. i za represivne mjere protiv civilnog društva i demokratske oporbe te s njima povezane osobe, u skladu s Prilogom III. A.“ [neslužbeni prijevod]

                        8

                        Odlukom 2011/69 zamijenjen je članak 2. Odluke 2010/639 kako slijedi:

                           „Članak 2.

                        1.   Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju, u vlasništvu su, njima raspolažu ili ih nadziru osobe koje su odgovorne:
                        […]

                                 (b)

                                 za kršenja međunarodnih izbornih standarda na predsjedničkim izborima u Bjelarusu 19. prosinca 2010. i za represivne mjere protiv civilnog društva i demokratske oporbe, kao i one fizičke ili pravne osobe, subjekti ili tijela koji su s njima povezani, u skladu s Prilogom III. A.;

                           […]“

                        9

                        Tužiteljevo ime navedeno je u Prilogu V. Odluci 2011/69, kojim je Odluci 2010/639 dodan Prilog III.A [Prilog III.A, popis osoba iz članka 1. stavka 1. točke (d) i članka 2. stavka 1. točke (b)]. Uz tužiteljevo ime, koje se nalazi pod brojem 10., navedeno je sljedeće pojašnjenje: „Zamjenik predsjednika [SIP‑a]“.

                        10

                        Provedbena uredba [br. 84/2011] zamijenila je među ostalim članak 2. Uredbe br. 765/2006 sljedećim tekstom:

                           „Članak 2.:

                        1.   Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju, u vlasništvu su, njima raspolažu ili ih nadziru fizičke ili pravne osobe, subjekti i tijela iz Priloga I. ili Priloga I. A.
                        2.   Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima iz Priloga I. ili Priloga I.A zabranjeno je neposredno ili posredno dati na raspolaganje ili u njihovu korist financijska sredstva ili gospodarske izvore.
                        […]
                        5.   Prilog I.A sadrži popis fizičkih ili pravnih osoba, subjekata i tijela iz članka 2. stavka 1. točke (b) Odluke 2010/639 […] kako je izmijenjena.”

                        11

                        Provedbena uredba br. 84/2011 svojim je Prilogom II. (Prilog I.A Uredbi br. 765/2006, koji sadrži popis fizičkih i pravnih osoba, subjekata ili tijela iz članka 2. stavka 1., članka 2. stavka 2. i članka 2. stavka 5.), uvrstila ime tužitelja s pojašnjenjem iz gornje točke 9.

                        12

                        U Službenom listu Europske unije objavljena je 2. veljače 2011. obavijest za osobe na koje se primjenjuju mjere ograničavanja određene Odlukom 2011/69 i Provedbenom uredbom br. 84/2011 (SL C 33, str. 17.).

                        13

                        Dopisom od 2. rujna 2011. tužitelj je od Vijeća zatražio da ponovno razmotri uvrštenje njegova imena na popise o kojima je riječ.

                        14

                        Vijeće je dopisom od 14. studenoga 2011. odbilo taj zahtjev za ponovno razmatranje […] smatrajući mjere ograničavanja određene prema tužitelju opravdanima. Ono je tom dopisu priložilo novu odluku i novu provedbenu uredbu.

                        15

                        U tom je smislu Vijeće priložilo Odluku [2011/666] u kojoj je pojašnjenje koje se odnosi na tužitelja, kako je navedeno u gornjoj točki 9., zamijenjeno sljedećom napomenom:
                        „Zamjenik predsjednika [SIP‑a]. Kao član [SIP‑a] suodgovoran je za kršenja međunarodnih izbornih standarda na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010.“

                        16

                        Vijeće je također priložilo Provedbenu uredbu [br. 1000/2011] kojom je pojašnjenje navedeno u gornjoj točki 9. također zamijenjeno jednakom napomenom koja se nalazi u Odluci 2011/666 i koja je navedena u gornjoj točki 15.

                        17

                        Obavijest za osobe na koje se primjenjuju mjere ograničavanja određene Odlukom 2010/639, izmijenjenom Odlukom 2011/666, i Uredbom br. 765/2006, izmijenjenom Uredbom Vijeća (EU) br. 999/2011 o mjerama ograničavanja u odnosu na Bjelarus, objavljena je 11. listopada 2011. u [Službenom listu Europske unije] (SL C 299, str. 4.).

                        18

                        Vijeće je Odlukom [2012/642] produljilo do 31. listopada 2013. mjere ograničavanja koje su bile na snazi i objedinilo te mjere uvedene Odlukom 2010/639 u jedinstveni pravni instrument. Članak 3. stavak 1. navedene odluke propisuje:
                        „Države članice poduzimaju mjere potrebne za sprečavanje ulaska ili provoza preko svog državnog područja osoba:

                                 (a)

                                 odgovornih za teška kršenja ljudskih prava ili represiju protiv civilnog društva i demokratske oporbe ili čije aktivnosti na neki drugi način ozbiljno sprečavaju razvoj demokracije ili vladavinu prava u Bjelarusu, ili svake osobe koja je s njima povezana;

                                 b)

                                 koje imaju korist od Lukašenkovog režima ili ga podupiru,

                           kako su navedene u Prilogu.“

                        19

                        Članak 4. stavak 1. Odluke 2012/642 glasi:
                        „Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju, koji su u vlasništvu, koje drže ili koji su pod nadzorom:

                                 (a)

                                 osoba, subjekata ili tijela odgovornih za teška kršenja ljudskih prava ili represiju protiv civilnog društva i demokratske oporbe ili čije aktivnosti na neki drugi način ozbiljno sprečavaju razvoj demokracije ili vladavinu prava u Bjelarusu, ili svake fizičke ili pravne osobe, subjekta ili tijela koje je s njima povezano, kao i pravnih osoba, subjekata ili tijela koja su u njihovom vlasništvu ili pod njihovim nadzorom;

                                 (b)

                                 fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela koja imaju korist od Lukašenkovog režima ili ga podupiru, kao i pravnih osoba, subjekata ili tijela koja su u njihovom vlasništvu ili pod njihovim nadzorom,

                           kako su navedene u Prilogu.“

                        20

                        Ime tužitelja, koje se nalazi pod brojem 66., upisano je u Prilog Odluci 2012/642 (popis osoba i subjekata iz članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 1.) sa sljedećom napomenom:
                        „Zamjenik predsjednika [SIP‑a]. Kao član SIP‑a bio je odgovoran za kršenja međunarodnih izbornih normi na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010.“

                        21

                        Vijeće je Uredbom (EU) br. 1014/2012 od 6. studenoga 2012. (SL L 307, str. 1.) izmijenilo Uredbu br. 765/2006. Članak 2. potonje uredbe zamijenilo je sljedećim tekstom:
                        „1.   Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, s kojima raspolažu ili ih nadziru, fizičke ili pravne osobe, subjekti i tijela navedeni u Prilogu I.
                        2.   Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenim u Prilogu I. ne stavljaju se, izravno ili neizravno, na raspolaganje ili u njihovu korist, nikakva financijska sredstva ili gospodarski izvori.
                        3.   Zabranjeno je svjesno i namjerno sudjelovanje u aktivnostima čiji je cilj ili posljedica izravno ili neizravno zaobilaženje mjera iz stavaka 1. i 2.
                        4.   Prilog I. sadrži popis fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela koje je Vijeće, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Odluke 2012/642 […] odredilo kao odgovorne za teška kršenja ljudskih prava ili represiju civilnog društva i demokratske oporbe ili kao osobe čije aktivnosti na koji drugi način ozbiljno ugrožavaju demokraciju ili vladavinu prava u Bjelarusu ili bilo koje fizičke ili pravne osobe, subjekte ili tijela, povezane s njima, kao i pravne osobe, subjekte ili tijela u njihovu vlasništvu ili pod njihovim nadzorom.
                        5.   Prilog I. također sadrži popis fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela koje je Vijeće, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Odluke 2012/642 […] odredilo kao one koji imaju koristi od Lukašenkova režima ili ga podupiru, kao i pravne osobe, subjekte ili tijela u njihovu vlasništvu ili pod njihovim nadzorom.“

                        22

                        Nadalje, Uredbom br. 1014/2012, upućivanja na „Priloge I., I.A i I.B“ ili upućivanja na „Priloge I. ili I.A“ u Uredbi br. 765/2006, kako je izmijenjena, zamijenjena su upućivanjima na „Prilog I.“.

                        23

                        Provedbenom uredbom [br. 1017/2012], Vijeće je tekst Prilogâ I., I.A i I.B Uredbe br. 765/2006 zamijenilo samo jednim prilogom. U potonjem se, pod brojem 66., nalazi tužiteljevo ime uz koje se nalazi ista napomena, navedena u gornjoj točki 20.

                        24

                        Obavijest za osobe i subjekte na koje se primjenjuju mjere ograničavanja određene Odlukom 2012/642, Uredbom br. 1014/2012 i Provedbenom uredbom br. 1017/2012 objavljena je 7. studenoga 2012. u [Službenom listu Europske unije] (SL C 339, str. 9.).“

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               3

               Tužitelj je tajništvu Općeg suda 11. prosinca 2011. podnio zahtjev za besplatnu pravnu pomoć na temelju članaka 94. i 95. Poslovnika Općeg suda kako bi protiv Vijeća podnio tužbu za poništenje Odluke 2011/69, Odluke 2011/666, Provedbene uredbe br. 84/2011 i Provedbene uredbe br. 1000/2011, u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega.

               4

               Rješenjem predsjednika šestoga vijeća Općeg suda, CD/Vijeće (T‑646/11 AJ, EU:T:2012:279), tužitelju je odobrena besplatna pravna pomoć.

               5

               Tužitelj je tajništvu Općeg suda 27. lipnja 2012. podnio tužbu za poništenje Odluke 2011/666, Provedbene uredbe br. 1000/2011 i dopisa od 14. studenoga 2011. Nakon toga tužitelj je proširio svoj tužbeni zahtjev te je tražio i poništenje Odluke 2012/642 i Provedbene uredbe br. 1017/2012.

               6

               Opći je sud najprije ispitao jesu li u odnosu na sve akte čije se poništenje traži poštovani rokovi za podnošenje tužbe. Smatrajući da su zahtjevi za poništenje Odluke 2011/666 i Provedbene uredbe br. 1000/2011 podneseni u roku, odlučio je o dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem je podnesena protiv dopisa od 14. studenoga 2011. Nakon što je ispitao zahtjev za besplatnu pravnu pomoć, u točki 58. pobijane presude presudio je da se ne može smatrati da je tužitelj u svom zahtjevu za besplatnu pravnu pomoć jasno naveo dopis od 14. studenoga 2011. kao akt na koji se treba odnositi tužba koja će biti podnesena.

               7

               Podnošenjem zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć nije dakle bio zaustavljen – na temelju članka 96. stavka 4. Poslovnika Općeg suda –tijek roka propisanog za podnošenje tužbe protiv dopisa od 14. studenoga 2011. Slijedom toga, budući da je tužba podnesena 27. lipnja 2012., odnosno više od sedam mjeseci od dana dostave tog dopisa, Opći sud je zaključio da je podnesena nakon isteka rokova propisanih u članku 263. UFEU‑a i članku 102. stavcima 1. i 2. Poslovnika.

               8

               V. Ipatau je u prilog svojoj tužbi iznio pet tužbenih razloga koji se odnose, na prvome mjestu na nedostatno obrazloženje i povredu prava na obranu, na drugome mjestu na kolektivni karakter odgovornosti i mjere ograničavanja, na trećemu mjestu na „nepostojanje pravnoga elementa“, na četvrtome mjestu na pogrešku u ocjeni i na petome mjestu na nepoštovanje načela proporcionalnosti. Opći je sud presudio da su svi ti razlozi neosnovani i slijedom toga odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               9

               Svojom žalbom V. Ipatau od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        konačno odluči o sporu ili predmet vrati Općem sudu na odlučivanje, i

                        —

                        Vijeću naloži snošenje troškova, uključujući i one nastale pred Općim sudom.

               10

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        žalitelju naloži snošenje troškova Vijeća.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog koji se odnosi na povredu prava na djelotvornu sudsku zaštitu

      Argumentacija stranaka

               11

               Svojim prvim žalbenim razlogom V. Ipatau tvrdi da je Opći sud, presudivši da je tužba nedopuštena u dijelu u kojem je podnesena protiv dopisa od 14. studenoga 2011., povrijedio pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

               12

               V. Ipatau osporava točke 58. do 60. pobijane presude. Na prvome mjestu tvrdi da akte treba tumačiti na način da se istakne njihov korisni učinak i da, slijedom toga, zahtjev za besplatnu pravnu pomoć od 11. prosinca 2011. treba tumačiti na način da se nužno odnosi na poništenje dopisa od 14. studenoga 2011. Na drugome mjestu tvrdi da mu prilikom sastavljanja njegova zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć nije pomagao savjetnik.

               13

               Vijeće smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je isključilo taj dopis iz predmeta tužiteljeva zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć. Ono tvrdi da činjenica da je V. Ipatau sam sastavio zahtjev za besplatnu pravnu pomoć ne može promijeniti pretpostavke za dopuštenost tužbe. Upućuje na sam tekst zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć i podsjeća da je tužitelj, kao direktor Nacionalnog centra za zakonodavstvo i pravno istraživanje Republike Bjelarus, u određenoj mjeri upoznat s pravnim pravilima, što proizlazi iz osobito dobro obrazloženih pravnih argumenata navedenih u tom zahtjevu.

         Ocjena Suda

               14

               Prethodno valja podsjetiti da stroga primjena propisa Unije o postupovnim rokovima – koja prema ustaljenoj sudskoj praksi odgovara zahtjevu pravne sigurnosti i potrebi izbjegavanja svake diskriminacije ili svakog arbitrarnog postupanja prilikom sudovanja – ne utječe ni na pravo na djelotvornu sudsku zaštitu ni na pravo na saslušanje (vidjeti rješenje Page Protective Services/EEAS, C‑501/13 P, EU:C:2014:2259, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               15

               Članak 96. stavak 4. Poslovnika Općeg suda propisuje da se, iznimno od pravila o postupovnim rokovima, podnošenjem zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć zaustavlja tijek roka za podnošenje pravnog sredstva do dana dostave rješenja kojim se o tom zahtjevu odlučuje ili, ako sam podnositelj zahtjeva nije predložio odvjetnika ili ako njegovu izboru nije moguće udovoljiti, do dana dostave rješenja kojim se određuje odvjetnik zadužen za zastupanje podnositelja zahtjeva.

               16

               Prilikom ispitivanja dopuštenosti tužbe za poništenje u dijelu u kojem je podnesena protiv dopisa od 14. studenoga 2011. Opći je sud bio dužan tumačiti zahtjev za besplatnu pravu pomoć koji je V. Ipatau podnio 11. prosinca 2011. kako bi provjerio je li navedeni dopis bio predmetom navedene tužbe.

               17

               U točki 55. pobijane presude Opći je sud citirao odlomak zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć u kojem se spominje dopis od 14. studenoga 2011. Također je u točki 56. te presude ponovio predmet zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć, navodeći da se njime traži poništenje Odluke 2011/69, Provedbene uredbe br. 84/2011, Odluke 2011/666 i Provedbene uredbe br. 1000/2011. U točki 57. te presude Opći je sud izvršio analizu spominjanja dopisa od 14. studenoga 2011. u kontekstu zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć kao i spominjanje tog zahtjeva. U tom smislu utvrdio je da je tužitelj taj dopis spomenuo isključivo u svojim izlaganjima o tužbenim zahtjevima i glavnim argumentima navedenima u dijelu „predmet tužbe“ te da je on spomenut samo u sredini izlaganja o prvom tužbenom razlogu, s obzirom na to da se ostala dva tužbena razloga ne odnose na taj isti dopis. Opći je sud istaknuo i da, iako su se tri tužbena razloga vrlo jasno odnosila na navedene odluke i provedbene uredbe, to nije bio slučaj i s dopisom od 14. studenoga 2011.

               18

               S obzirom na ta utvrđenja Opći je sud, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, u točki 58. pobijane presude iz toga zaključio da se ne može smatrati da je tužitelj u svom zahtjevu za besplatnu pravnu pomoć naveo dopis od 14. studenoga 2011. kao akt na koji se treba odnositi tužba koja će biti podnesena.

               19

               Kada je riječ o argumentu prema kojem je zahtjev za besplatnu pravnu pomoć od 11. prosinca 2011. trebalo tumačiti na način da se nužno odnosi na poništenje dopisa od 14. studenoga 2011., važno je podsjetiti da je Vijeće tim dopisom odbilo zahtjev za ponovno razmatranje uvrštavanja V. Ipataua na popise osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja na temelju Odluke 2011/69 i Provedbene uredbe br. 84/2011. Navedeni dopis sadržavao je i Odluku 2011/666 i Provedbenu uredbu br. 1000/2011.

               20

               Naime, tužitelj je zahtjev za besplatnu pravnu pomoć podnio radi podnošenja svoje tužbe za poništenje Odluke 2011/69, Provedbene uredbe br. 84/2011, Odluke 2011/666 i Provedbene uredbe br. 1000/2011. S obzirom na jasan, precizan i pravno obrazložen izričaj tog zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć, Opći sud nije mogao na temelju ijednog elementa smatrati da se navedeni zahtjev trebao nužno uz to odnositi i na poništenje dopisa od 14. studenoga 2011.

               21

               Kad je riječ o argumentu prema kojem V. Ipatauu prilikom sastavljanja njegova zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć nije pomagao savjetnik, valja utvrditi da je zahtjev za besplatnu pravnu pomoć koji je sastavio V. Ipatau bio jasan, precizan i pravno obrazložen, što potvrđuje njegove pravničke sposobnosti.

               22

               Iz svih tih elemenata proizlazi da prvi žalbeni razlog nije osnovan i da ga treba odbiti.

         Drugi žalbeni razlog koji se odnosi na povredu prava na obranu u vezi s Odlukom 2012/642 i Provedbenom uredbom br. 1017/2012

      Argumentacija stranaka

               23

               Svojim drugim žalbenim razlogom V. Ipatau tvrdi da je Opći sud, presudivši da je Vijeće moglo donijeti Odluku 2012/642 i Provedbenu uredbu br. 1017/2012 a da ga prethodno nije saslušalo, povrijedio njegovo pravo na obranu. Osporava stoga točke 80. i 81. pobijane presude, koje glase kako slijedi:

                        „80

                        Valja navesti da se obrazloženje u dijelu koji se odnosi na tužitelja nije bitno mijenjalo u 2012., jer se njega i dalje drži odgovornim na temelju svojstva zamjenika predsjednika i člana SIP‑a za kršenja izbornih standarda na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010.

                        81

                        Stoga valja zaključiti da su prigovori koje je tužitelj iznio u tom smislu, a da pritom nije potrebno ispitati njihovu dopuštenost, u svakom slučaju neosnovani jer Vijeće tužitelja nije bilo dužno obavijestiti o elementima koje mu stavlja na teret i dati mu mogućnost da bude saslušan prije donošenja Odluke 2012/642 i Provedbene uredbe br. 1017/2012.“

               24

               Tvrdi da činjenica da obrazloženje akata o kojima je riječ nije mijenjano ne može osloboditi Vijeće njegove obveze da pribavi mišljenje zainteresirane osobe, dajući joj time mogućnost da ažurira svoj status i informacije koje je se tiču. Ističe da se Odluka 2012/642, u svojoj uvodnoj izjavi 8., odnosi na parlamentarne izbore od 23. rujna 2012., navodeći da je za njih „utvrđeno da […] nisu bili u skladu s međunarodnim standardima“, dok se razlozi zbog kojih je uvršten na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja odnose na „kršenja izbornih standarda na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010.“.

               25

               Vijeće osporava osnovanost ovog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               26

               Opći sud je u točkama 75. i 76. pobijane presude – a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava – podsjetio na sudsku praksu prema kojoj u okviru donošenja odluke koja zadržava ime osobe ili subjekta na popisu osoba ili subjekata koji su obuhvaćeni mjerama ograničavanja Vijeće mora poštovati pravo te osobe ili tog subjekta na prethodno saslušanje, kada su u vezi s tom osobom u odluci koja zadržava uvrštenje njezinog imena u popis navedeni novi dokazi odnosno dokazi koji se ne nalaze u prvotnoj odluci o uvrštenju njezinog imena na taj popis (vidjeti u tom smislu osobito presudu Francuska/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, t. 62. i 63.).

               27

               Kao što je to Opći sud s pravom istaknuo u točki 80. pobijane presude, razlozi zadržavanja tužiteljeva imena na popisu osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja o kojima je riječ nisu se bitno mijenjali tijekom 2012. Naime, iz svih akata čije je poništenje tužitelj tražio pred Općim sudom proizlazi da se V. Ipataua i dalje drži odgovornim na temelju svojstva zamjenika predsjednika i člana SIP‑a za kršenje izbornih standarda na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010.

               28

               U svakom slučaju, kao što to ističe Vijeće, tužitelj je Vijeću već podnio očitovanje i zbog toga je znao da mu to pravo trajno pripada, osobito prilikom periodičnih ponovnih razmatranja mjera ograničavanja određenih protiv Republike Bjelarus radi njihova mogućeg produljenja.

               29

               Iz svih ovih elemenata proizlazi da drugi žalbeni razlog nije osnovan i da ga treba odbiti.

         Treći žalbeni razlog koji se odnosi na pogrešku koja se tiče prava u vezi s dostatnošću razloga predviđenih u aktima čije se poništenje traži

      Argumentacija stranaka

               30

               Svojim trećim žalbenim razlogom V. Ipatau tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni kad je ocijenilo da su razlozi koji opravdavaju uvrštavanje tužitelja na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja bili osnovani. Stoga osporava točke 143. i 144. pobijane presude. Točke 138. do 140. i 142. do 144. pobijane presude glase kako slijedi:

                        „138

                        Tužitelj ne poriče da je bio zamjenik predsjednika SIP‑a, već u bitnome osporava svoju ulogu i utjecaj kao i, općenito govoreći, ulogu i utjecaj SIP‑a na odvijanje predsjedničkih izbora.

                        139

                        Tužitelj s druge strane osporava uvrštavanje svoga imena na popis osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja zato što je Vijeće izvelo pogrešne zaključke iz izvješća [Organizacije za europsku sigurnost i suradnju (OESS)] o kojem je riječ.

                        140

                        Čini se najprije da, premda bi se reklo da je Vijeće svoju odluku utemeljilo na izvješću OESS‑a o kojem je riječ, zaključke iz navedenog izvješća, kao što to ističe Vijeće, nisu osporile institucije poput Vijeća Europe. U tom smislu iz Rezolucije 1790(2011) Parlamentarne skupštine Vijeća Europe od 27. siječnja 2011. i iz Rezolucije 17/24 Vijeća za ljudska prava Ujedinjenih naroda od 15. lipnja 2011. proizlazi da se predsjednički izbori održani u prosincu 2010. u Bjelarusu nisu odvijali u regularnim uvjetima s obzirom na to da su kandidati koji su sudjelovali na izborima bili uhićivani i da su se u mjesecu nakon izbora provodile represivne mjere. Činjenica da je Zajednica neovisnih država (ZND) priznala valjanost predsjedničkih izbora iz 2010. u Bjelarusu nije dovoljna da bi se osporio sadržaj tog izvješća u tom smislu.

                  […]

                        142

                        Nadalje, iako SIP nije jedini odgovoran za primjenu izbornog prava, to ne znači da ne snosi nikakvu odgovornost za odvijanje predsjedničkih izbora u prosincu 2010. Iz izvješća OESS‑a o kojem je riječ, a što stranke nisu osporile, proizlazi da je SIP najviše tijelo administracije zaduženo za izbore. Ono među ostalim, ima vrlo važnu ulogu u utvrđivanju izborne liste kandidata na predsjedničkim izborima, nadzoru nad nižim tijelima administracije zaduženima za izbore, kontroli odvijanja izborne promidžbe, glede postupanja s pritužbama i pravnim sredstvima protiv odluka koje su donijela niža izborna povjerenstva i tijela lokalne uprave i glede pravnih sredstava koje općenito govoreći podnose razni izborni kandidati.

                        143

                        Naime, u izvješću OESS‑a o kojem je riječ ističe se „nepostojanje neovisnosti i nepristranosti u provođenju izbora, neravnopravni uvjeti i okruženje u kojem je sloboda djelovanja medija ograničena, kao i trajan nedostatak transparentnosti u ključnim stadijima izbornog procesa“. Iz tog izvješća također proizlazi da nadzor i kontrola izbora očito nisu bili dostatno provedeni. SIP‑u je nedostajalo neovisnosti, nepristranosti i solidarnosti pa je objavio službene rezultate kojima je proglašena pobjeda predsjednika Lukašenka a da pritom nije objavio ni u kojem obliku detaljne rezultate.

                        144

                        Naposljetku, nije osporeno da je tužitelj kao zamjenik predsjednika SIP‑a osobno sudjelovao u aktivnostima tog tijela. Čini se da on ni u jednom trenutku nije izrazio svoje neslaganje s radom SIP‑a, izrekao i najmanje protivljenje, prigovor ili primjedbu na račun rada koji je to povjerenstvo obavljalo u vezi s predsjedničkim izborima iz prosinca 2010., iako je SIP u cijelosti pružio podršku odvijanju tih izbora.“

               31

               Žalitelj podsjeća na presudu Komisija i dr./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119. i 121.), prema kojoj je Vijeće dužno podnijeti dokaz o osnovanosti razloga na kojima je utemeljena odluka o uvrštavanju ili zadržavanju osobe na popisu osoba na koje se sankcije odnose, i na presudu Tay Za/Vijeće (C‑376/10 P, EU:C:2012:138, t. 71.), kojom je Sud osudio svako impliciranje ili uvrštavanje osobe na takav popis upućivanjem samo na veze koje ta osoba održava s drugim osobama. Tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da su razlozi spornih akata bili dostatni za utvrđivanje njegove odgovornosti za kršenje međunarodnih izbornih standarda do kojega je došlo na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010. U tom smislu V. Ipatau na prvome mjestu tvrdi da nije imao razloga izraziti svoje neslaganje s radom SIP‑a.

               32

               Na drugome mjestu, tvrdi da nije moguće tvrditi da je SIP pridonio lažiranju rezultata izbora od 19. prosinca 2010. jer je tom tijelu bilo podneseno samo jedno pravno sredstvo kojim se dovodila u pitanje valjanost izbora, a o kojem je uostalom u zadnjem stupnju dužan odlučivati Vrhovni sud, a ne SIP. Osim toga, SIP‑u nije moguće prigovoriti da je priznao valjanost rezultata izbora koje je prihvatilo 90% kandidata.

               33

               Na trećemu mjestu, osporava kritike koje je OESS iznio u svom izvješću, a koje su navedene u točki 143. pobijane presude, iako Opći sud nije mogao ispitati odluke SIP‑a.

               34

               Vijeće podsjeća na sudsku praksu koja se odnosi na obrazloženje akata institucija i ističe da Opći sud prilikom ispitivanja tužbenog razloga koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja, u točkama 97. do 103. pobijane presude, nije počinio pogrešku koja se tiče prava.

               35

               Vijeće također ispituje pitanje osnovanosti mjera donesenih protiv V. Ipataua, kao i dokaze o činjenicama zbog kojih su te mjere određene. Ono podsjeća da je u svojim podnescima koje je podnijelo u prvostupanjskom postupku navelo određen broj radnji SIP‑a kojima su prekršeni međunarodni izborni standardi, kao i ulogu koju je tužitelj imao u tom pogledu. Iako je samo jedan kandidat osporavao rezultate izbora, Vijeće nadalje ističe da su još sedmoricu kandidata uhitile sigurnosne službe Bjelarusa nakon izbora pa da oni stoga nisu bili u mogućnosti osporavati rezultate tih izbora.

               36

               Vijeće ističe da izborni sustav Bjelarusa može funkcionirati samo zahvaljujući odanoj suradnji visokih državnih dužnosnika poput tužitelja. Smatra da je tužitelj kao visoki dužnosnik režima bio povezan s vladom Bjelarusa u smislu koji je Sud prihvatio u presudi Tay Za/Vijeće (C‑376/10 P, EU:C:2012:138). Iz toga slijedi da je Vijeće u obrazloženju odluka koje je donijelo moglo samo navesti tu poveznicu između tužitelja i vlade.

         Ocjena Suda

               37

               Najprije valja podsjetiti da obveza obrazlaganja propisana člankom 296. stavkom 2. UFEU‑a predstavlja bitnu procesnu pretpostavku koja se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost osporenog akta (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, t. 67.). Naime, obrazloženje odluke sastoji se od formalnog navođenja razloga na kojima se ta odluka temelji. Ako ti razlozi imaju nedostatke, oni negativno utječu na materijalnu zakonitost akta, ali ne i na njegovu obrazloženost koja može biti zadovoljavajuća čak i kad navodi pogrešne razloge (vidjeti presudu Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 181.). Iz toga slijedi da prigovori i argumenti kojima se osporava osnovanost akta nisu relevantni u okviru razloga koji se odnosi na nepostojanje ili nedostatnost obrazloženja.

               38

               Iako je žalitelj svoj žalbeni razlog odredio kao razlog „koji se odnosi na pogrešku koja se tiče prava u vezi s dostatnošću razloga predviđenih u spornim aktima“, valja utvrditi da on osporava osnovanost točaka 143. i 144. pobijane presude u kojima Opći sud odgovara na tužbeni razlog koji se odnosi na pogrešku u ocjeni. Imajući u vidu precizno navođenje spornih dijelova obrazloženja, taj žalbeni razlog sukladno članku 178. stavku 3. Poslovnika ipak valja ispitati.

               39

               U okviru nadzora osnovanosti uvrštenja V. Ipataua na popise osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja potrebno je ispitati, kao prvo, opće kriterije za uvrštavanje na popise, kao drugo, obrazloženje uvrštenja V. Ipataua na takav popis i, kao treće, dokaz osnovanosti tog uvrštenja (presude Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:247, t. 40., i Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:248, t. 41.).

               40

               Valja podsjetiti da Vijeće pri određivanju općih kriterija primijenjenih radi primjene mjera ograničavanja raspolaže širokom marginom prosudbe (vidjeti u tom smislu presude Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 120. i navedenu sudsku praksu; Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:247, t. 41., kao i Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:248, t. 42.).

               41

               V. Ipatau ne tvrdi da postoji pogreška koja se tiče prava u tom pogledu.

               42

               Kad je riječ o dokazivanju osnovanosti uvrštenja V. Ipataua na popise, valja podsjetiti da učinkovitost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva da se, u okviru nadzora nad zakonitošću razloga na kojima je utemeljena odluka o uvrštenju imena neke osobe na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, sud Unije uvjeri da se ta odluka, koja tu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To u predmetnom slučaju podrazumijeva provjeru činjenica navedenih u obrazloženju koje podupire navedenu odluku kako sudski nadzor ne bi bio ograničen na utvrđenje apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga nego bi obuhvatio pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da bi se na njemu temeljila ta odluka, dokazani (vidjeti u tom smislu presude Komisija i dr./Kadi, C 584/10 P, C‑593/10 P i C 595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119.; Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 73.; Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:247, t. 45., kao i Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:248, t. 46.).

               43

               Na prvome mjestu V. Ipatau osporava činjenicu da je SIP mogao pridonijeti lažiranju rezultata izbora od 19. prosinca 2010. kad je tom tijelu podneseno samo jedno pravno sredstvo. Taj argument međutim ne može dovesti u pitanje činjenična utvrđenja Općeg suda u točkama 142. i 143. pobijane presude.

               44

               Naime Opći je sud u navedenim točkama utvrdio s jedne strane da SIP, kao najviše tijelo administracije zaduženo za izbore, ima i druge ovlasti osim postupanja po pritužbama, poput „značajne uloge u utvrđivanju izborne liste kandidata na predsjedničkim izborima, nadzoru nad nižim tijelima administracije zaduženima za izbore, kontroli odvijanja izborne promidžbe, glede postupanja s pritužbama i pravnim sredstvima protiv odluka koje su donijela razna niža izborna povjerenstva i tijela lokalne uprave“. S druge strane smatrao je da „nadzor i kontrola izbora očito nisu bili dostatno provedeni“ i da je „SIP‑u nedostajalo neovisnosti, nepristranosti i solidarnosti [pa je] objavio službene rezultate kojima je proglašena pobjeda predsjednika Lukašenka a da pritom nije objavio ni u kojem obliku detaljne rezultate“.

               45

               Na drugome mjestu V. Ipatau poriče da je imao razloga izraziti svoje neslaganje s radom SIP‑a. S obzirom na činjenicu da V. Ipatau ne izvodi zaključak o ikakvoj pogrešci koja se tiče prava Općeg suda glede odgovornosti SIP‑a za kršenje međunarodnih izbornih standarda na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010., Općem sudu ne može se prigovoriti da je donio zaključak o tužiteljevoj osobnoj odgovornosti za ta kršenja na temelju njegove funkcije zamjenika predsjednika SIP‑a kao i na temelju činjenice da nije izrazio svoje neslaganje s radom potonjega.

               46

               Upravo su ta činjenična utvrđenja, nadzor nad kojima ne spada u zadaće Suda u okviru žalbe, omogućila Općem sudu da u bitnome zaključi da je SIP odgovoran za kršenja međunarodnih izbornih standarda na predsjedničkim izborima 19. prosinca 2010. i da se ona mogu također osobno pripisati V. Ipatauu kao zamjeniku predsjednika tog tijela. Suprotno onome što tvrdi V. Ipatau, Opći sud u odnosu na njega nije vršio predmnjeve i slijedom toga nije postupio protivno presudi Tay Za/Vijeće (C‑376/10 P, EU:C:2012:138) kad je uvrstio njegovo ime na popis osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja upućivanjem samo na veze koje je održavao s drugim osobama.

               47

               Na trećemu mjestu V. Ipatau prigovara Općem sudu da je samo ponovio kritike koje se odnose na kvalitetu odluka SIP‑a koje je OESS uputio potonjem tijelu a da pritom nije te odluke ispitao. Tim argumentima V. Ipatau zapravo osporava ocjenu dokaza koju je izvršio Opći sud i vrijednost koju im je pripisao.

               48

               U tom smislu valja podsjetiti da sud Unije u određenim situacijama može uzeti u obzir izvješća međunarodnih nevladinih organizacija (vidjeti u tom smislu presudu N. S. i dr., C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 90. i 91.). To tim više vrijedi i za izvješće organizacije poput OESS‑a.

               49

               U točki 140. pobijane presude Opći je sud nadzirao stupanj pouzdanosti izvješća OESS‑a, uspoređujući zaključke tog izvješća s onima koje su donijele institucije poput Vijeća Europe.

               50

               Imajući u vidu cjelokupnu ocjenu činjenica koju je izvršio Opći sud, izvršavanje nadzora nad kojom ne spada u zadaće Suda u okviru žalbe, Opći je sud u točki 145. pobijane presude odbio kao neosnovan tužbeni razlog koji se odnosi na pogrešku u ocjeni Vijeća ne počinivši pritom pogrešku koja se tiče prava.

               51

               Opći je sud stoga poštovao načela koja proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 42. ove presude, koja se odnose na nadzor zakonitosti razloga na kojima se temelje akti poput spornih akata.

               52

               Prema tome, treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Četvrti žalbeni razlog koji se odnosi na povredu načela proporcionalnosti

      Argumentacija stranaka

               53

               Svojim četvrtim žalbenim razlogom V. Ipatau tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo proporcionalnosti, ocijenivši valjanima mjere koje su protiv njega bile određene tijekom 2011. i 2012., iako u izvješću OESS‑a nije bila preporučena primjena nikakvih mjera ograničavanja protiv članova SIP‑a. Ističe da se opće preporuke OESS‑a koje se tiču SIP‑a odnose samo na sastav tog povjerenstva i na kvalitetu naputaka koje ono daje lokalnim povjerenstvima. Naime, kolektivna sankcija članova SIP‑a čini se očito neproporcionalnom i neučinkovitom s obzirom na to da sprječava članove SIP‑a u upoznavanju s iskustvima i dobrom europskom praksom.

               54

               Usto tvrdi da se u cilju poticanja poboljšanja izbornog sustava Bjelarusa, koji nema duge tradicije, čini neophodnim da se subjekti izbornog sustava – a osobito članovi SIP‑a – u budućnosti upoznaju s međunarodnim izbornim normama. U tu bi ih svrhu države članice Unije mogle obučiti, a za vrijeme trajanja izbora u državama Unije mogle bi se organizirati promatračke misije. Tvrdi da je zabrana putovanja na područje Unije očito protivna ciljevima izvješća OESS‑a.

               55

               Vijeće prvenstveno ističe da izvješće OESS‑a ne predstavlja jedini temelj za određivanje mjera ograničavanja protiv tužitelja. Ono nadalje tvrdi da ne postoji nikakva proturječnost između izvješća OESS‑a i politika Vijeća i Unije. Nasuprot tomu, te su politike, uključujući i one koje podrazumijevaju mjere ograničavanja, namijenjene vršenju pritiska na bjelaruski režim i na one koji su s njime povezani kako bi se okončala teška kršenja ljudskih prava, represija protiv civilnog društva i demokratske oporbe i kako bi se poštovale demokracija i vladavina prava u Bjelarusu, uključujući i međunarodne izborne norme. Osim toga, mjere ograničavanja Vijeća nisu prepreka tome da osobe zadužene za provođenje izbora u Bjelarusu dobiju obuku po pitanju međunarodnih izbornih normi. K tome, članak 3. stavak 6. Odluke 2012/642 predviđa mogućnosti odobravanja izuzeća od zabrane putovanja na području Unije.

         Ocjena Suda

               56

               Sukladno članku 169. stavku 2. Poslovnika Suda, žalbeni razlozi i argumenti izneseni okviru žalbe moraju precizno navesti dijelove obrazloženja odluke Općeg suda koji se pobijaju (vidjeti rješenje Thesing i Bloomberg Finance/ESB, C‑28/13 P, EU:C:2014:230, t. 25., kao i presudu Klein/Komisija, C‑120/14 P, EU:C:2015:252, t. 85.).

               57

               Stoga taj uvjet ne ispunjava žalba u kojoj se, čak i bez posebnog identificiranja pogreške koja se tiče prava kojom je zahvaćena presuda koja je predmet te žalbe, samo ponavljaju žalbeni razlozi i argumenti već izloženi pred Općim sudom. Naime, takva žalba u stvarnosti predstavlja zahtjev za obično preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (vidjeti presudu Klein/Komisija, C‑120/14 P, EU:C:2015:252, t. 86.).

               58

               Samom tvrdnjom da je Opći sud pogrešno presudio da su mjere Vijeća o kojima je riječ bile proporcionalne a da pritom nije jasno odredio dijelove obrazloženja petog tužbenog razloga iz pobijane presude koje želi osporiti V. Ipatau nije udovoljio zahtjevima iz članka 169. stavka 2. navedenog Poslovnika. Osim toga, argumenti istaknuti u okviru četvrtog žalbenog razloga nisu usmjereni protiv pobijane presude, nego protiv navedenih mjera Vijeća i u bitnome ponavljaju argumente već iznesene pred Općim sudom.

               59

               Budući da četvrti žalbeni razlog u stvarnosti predstavlja zahtjev za obično preispitivanje tužbe podnesene u prvostupanjskom postupku, valja ga odbaciti kao nedopušten.

               60

               Budući da su četiri žalbena razloga V. Ipataua odbijena, žalbu treba odbiti.

         Troškovi

               61

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               62

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               63

               Budući da je Vijeće zatražilo da V. Ipatau snosi troškove i da isti nije uspio u postupku, treba mu osim vlastitih naložiti i snošenje troškova Vijeća.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Vadzim Ipatau snosit će, osim vlastitih troškova, i troškove Vijeća Europske unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski