title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. svibnja 2016.#Rudolfs Meroni protiv Recoletos Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākā tiesa Civillietu departaments.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Priznavanje i izvršenje privremenih i zaštitnih mjera – Pojam ‚javnog poretka’.#Predmet C-559/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      25. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Priznavanje i izvršenje privremenih i zaštitnih mjera — Pojam ‚javnog poretka’“
      U predmetu C‑559/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākās tiesas, Civillietu departaments (Vrhovni sud, odjel za građanske predmete, Latvija), odlukom od 15. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 5. prosinca 2014., u postupku

         Rūdolfs Meroni

      protiv

         Recoletos Limited,

      uz sudjelovanje:

         Aivarsa Lembergsa,

         Olafsa Berķisa,

         Igorsa Skoksa,

         Genādijsa Ševcovsa,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Rūdolfsa Meronija, D. Škutāns, advokāts,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i E. Pedrosa, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Kennellyja, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, A. Sauka i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 25. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 34. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Rūdolfsa Meronija i Recoletos Limiteda o zahtjevu za priznavanje i izvršenje odluke o privremenim i zaštitnim mjerama u Latviji koju je donio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (trgovačko vijeće), Ujedinjena Kraljevina].

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Povelja

               3

               U skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) naslovljenom „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”:
               „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.
               Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan.
               [...]”

               4

               U glavi VII. Povelje naslovljenoj „Opće odredbe kojima se uređuje tumačenje i primjena Povelje” članak 51. stavak 1. propisuje:
               „Odredbe ove Povelje odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti, te na države članice samo kada provode pravo Unije. Oni stoga moraju poštovati prava i držati se načela te promicati njihovu primjenu u skladu sa svojim ovlastima i poštujući ograničenja nadležnosti Unije koje su joj dodijeljene u Ugovorima.”

         Uredba br. 44/2001

               5

               Uvodne izjave 16. do 18. Uredbe br. 44/2001 glase:

                        „(16)

                        Uzajamno povjerenje u zadovoljavanje pravde unutar Zajednice opravdava da sudske odluke donesene u nekoj državi članici automatski budu priznate bez potrebe bilo kakvog postupka osim u slučajevima njihova osporavanja.

                        (17)

                        Na temelju istog načela uzajamnog povjerenja, postupak kojim se postiže izvršivost sudske odluke iz jedne države članice u drugoj državi članici mora biti učinkovit i brz. S tim ciljem, izjava da je sudska odluka izvršiva zapravo mora biti izdana automatski, nakon formalnih provjera podnesene dokumentacije, pri čemu ne smije postojati bilo kakva mogućnost da se sud po službenoj dužnosti pozove na bilo koji od razloga za neizvršenje u skladu s ovom Uredbom.

                        (18)

                        Unatoč tome, poštovanje prava obrane znači da tuženik mora imati mogućnost podnošenja žalbe u kontradiktornom postupku na odluku o izvršivosti, ako smatra da postoji jedan od razloga za neizvršavanje sudske odluke. Mogućnost služenja pravnim lijekom trebala bi postojati i za tužitelja ako je odbijen njegov zahtjev za donošenje odluke o izvršivosti sudske odluke.”

               6

               Članak 32. navedene uredbe definira pojam „sudske odluke” kao „bilo kakvu sudsku odluku koju donese sud neke države članice, bez obzira na to kako se ta sudska odluka naziva, uključujući presudu, nalog, odluku ili nalog za izvršenje te odluku o utvrđivanju troškova koju izdaje sudski službenik.”

               7

               Članak 33. Uredbe br. 44/2001 propisuje:
               „1.   Sudska odluka donesena u nekoj državi članici priznaje se u drugoj državi članici bez potrebe za bilo kakvim posebnim postupkom.
               2.   Svaka zainteresirana stranka koja pokrene pitanje priznavanja sudske odluke kao glavni predmet spora, može, u skladu s postupcima iz odjeljaka 2. i 3. ovog poglavlja, zatražiti priznavanje sudske odluke.
               3.   Ako je rezultat postupka pred sudom države članice ovisan o odluci o priznavanju koja se donosi kao odluka o prethodnom pitanju, taj sud ima nadležnost za odlučivanje o tome pitanju.”

               8

               Članak 34. stavci 1. i 2. te uredbe određuju:
               „Sudska odluka se ne priznaje:

                        1.

                        ako bi takvo priznavanje bilo u očitoj suprotnosti s javnim poretkom u državi članici u kojoj se traži priznanje;

                        2.

                        ako je donesena u odnosu na tuženika koji se nije odazvao na poziv suda, a nije mu bilo pravovremeno uručeno pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno na način koji bi mu omogućio da pripremi svoju obranu, osim ako tuženik nije započeo postupak za pobijanje sudske odluke, a mogao je to učiniti.”

               9

               U skladu s člankom 35. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 44/2001, sud ili tijelo kojemu se podnosi zahtjev za priznavanje vezan je utvrđenim činjeničnim stanjem na osnovi kojega je sud države članice u kojoj je sudska odluka donesena utemeljio svoju nadležnost. Ne može se provjeravati nadležnost suda države članice u kojoj je donesena sudska odluka. Ispitivanje javnog poretka iz članka 34. točke 1. ne smije se primijeniti na pravila o nadležnosti.

               10

               Članak 36. te uredbe određuje da se strane sudske odluke ni pod kakvim uvjetima ne mogu preispitivati s obzirom na njihov meritum.

               11

               Članak 38. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Sudska odluka donesena u državi članici koja je i izvršiva u toj državi izvršava se u drugoj državi članici ako je, po zahtjevu bilo koje zainteresirane stranke, u njoj proglašena izvršivom.”

               12

               Članak 41. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Sudska odluka proglašava se izvršivom odmah po dovršetku formalnosti [...]. Stranka protiv koje se zahtijeva izvršenje sudske odluke u toj fazi postupka nema pravo davanja bilo kakvih primjedbi u vezi s predmetom.”

               13

               U skladu s člankom 42. stavkom 2. Uredbe br. 44/2001.:
               „Izjava o izvršivosti uručuje se stranci protiv koje je zahtijevano izvršenje, uz sudsku odluku, ako ona toj stranci već nije bila uručena.”

               14

               Članak 43. navedene uredbe propisuje:
               „1.   Obje stranke mogu uložiti pravni lijek protiv proglašavanja izvršivosti sudske odluke.
               2.   Pravni lijek se ulaže pred sudom s popisa u Prilogu III.
               3.   Pravni lijek se razmatra u skladu s pravilima kontradiktornog postupka.
               [...]
               5.   Pravni lijek protiv proglašenja izvršivosti mora se uložiti u roku od mjesec dana od njegove dostave. Ako stranka protiv koje se zahtijeva izvršenje sudske odluke ima domicil u državi članici koja nije država članica u kojoj je sudska odluka proglašena izvršivom, rok za ulaganje pravnog lijeka iznosi dva mjeseca i počinje teći od dana dostave, njoj osobno ili na adresu njezina boravišta. Rok se ne može produljiti zbog udaljenosti.”

               15

               U skladu s člankom 45. te uredbe:
               „1.   Sud pred kojim je uložen pravni lijek [...] odbija proglašenje izvršivosti ili ga povlači samo na temelju jednog od razloga iz članaka 34. i 35. [...]
               2.   Ni pod kakvim uvjetima nije dopušteno preispitivanje sudske odluke s obzirom na meritum.”

         Latvijsko pravo

               16

               Članak 138. Civilprocesa likums (Zakonik o građanskom postupku) navodi sredstva za osiguranje nekog zahtjeva:

                        „1.

                        zapljena pokretnina i gotova novca u vlasništvu tuženika;

                        2.

                        upis zabilježbe zabrane raspolaganja u registru predmetnih pokretnina ili nekom drugom javnom registru;

                        3.

                        upis zabilježbe osiguranja zahtjeva u zemljišnoj knjizi ili registru brodova;

                        4.

                        zapljena plovila;

                        5.

                        zabrana izrečena tuženiku da obavlja određene djelatnosti;

                        6.

                        zapljena uplata koje duguju treće osobe, uključujući financijska sredstva koja drže kreditne i druge financijske institucije;

                        7.

                        suspenzija operacija izvršenja koje su u tijeku (uključujući zabranu izrečenu sudskom izvršitelju da prenese novac ili imovinu izvršitelju ili dužniku ili zamrzavanje prodaje imovine).”

               17

               Članak 427. stavak 1. točka 4. Zakonika o građanskom postupku propisuje:
               „Žalbeni sud, neovisno o sredstvima navedenima u žalbi, ukida presudu donesenu u prvom stupnju i vraća predmet sudu prvoga stupnja na ponovno ispitivanje ako utvrdi da […] ta presuda daje prava ili nalaže obveze osobi koja nije bila pozvana da u postupku sudjeluje kao stranka.”

               18

               Članak 452. stavak 3. točka 4. navedenog zakonika glasi:
               „Povredom postupovne odredbe koja može dovesti do pogrešne odluke o sporu u svakom slučaju se smatra:
               [...]
               činjenica da presuda daje prava ili nalaže obveze osobi koja nije bila pozvana da u postupku sudjeluje kao stranka.”

               19

               U skladu s člankom 663. istog zakonika:
               „1.   Osoba koja želi raspolagati pravom na zaplijenjenoj pokretnini ili nekretnini koje su predmet naplate ili pak dijelom te imovine mora pokrenuti postupak u skladu s općim pravilima o nadležnosti.
               2.   Zahtjev za isključenje imovine iz popisa zaplijenjenih dobara ili brisanje upisa u zemljišnim knjigama ili neki drugi zahtjev mora biti podnesen protiv dužnika i izvršitelja. Ako je imovina zaplijenjena na temelju dijela kaznene presude o zapljeni imovine, osuđena osoba i financijska institucija mogu nastupati kao tuženici.
               3.   Ako je imovina već prodana, zahtjev je usmjeren protiv osobe na koju je imovina prenesena; ako je sud prihvatio zahtjev koji se odnosio na nekretninu, upis prijenosa vlasništva na stjecatelja u zemljišnim knjigama proglašava se ništavim.
               [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Nakon što su Recoletos i druge stranke pokrenule postupak protiv Aivarsa Lembergsa, Olafsa Berķisa, Igorsa Skoksa i Genādijsa Ševcovsa, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (trgovačko vijeće)] donio je rješenje o privremenim i zaštitnim mjerama 9. travnja 2013. To rješenje nije dostavljeno navedenim osobama.

               21

               Rješenjem od 29. travnja 2013. (u daljnjem tekstu: sporno rješenje) High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, (Commercial Court) [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (trgovačko vijeće)] potvrdio je navedene mjere protiv istih osoba. Osobito je naloženo održavanje na snazi zapljene imovine u vlasništvu A. Lembergsa. Potonjem i drugim tuženicima bilo je zabranjeno da raspolažu svojim dionicama u društvu AS Ventbunkers sa sjedištem u Latviji, da se njima služe ili da smanje njihovu vrijednost, neovisno o činjenici da su dionice u tom društvu njihovo vlasništvo, izravno ili neizravno, ili pak da raspolažu ikakvim prinosom ili prihodom iz prodaje tih dionica, kao i svih drugih društava ili drugih subjekata preko kojih tuženici imaju pristup dionicama Ventbunkersa. A. Lembergs posjeduje samo jednu dionicu toga društva. Oko 29 % kapitala Ventbunkersa drži Yelverton Investments BV (u daljnjem tekstu: Yelverton) u kojemu A. Lembergs ima prava na temelju „stvarnog vlasništva”.

               22

               Spornom rješenju priloženo je nekoliko priloga među kojima se nalazi organigram u njemu navedenih društava i drugih subjekata. Potonji nisu bili stranke u postupku pred sudom koji je donio to rješenje.

               23

               Prema spornom rješenju, Recoletos je naveden kao odgovoran za dostavu ili zaprimanje toga rješenja. Kao što proizlazi iz potonjega, pravo da se obrate High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (trgovačko vijeće)] i da se usprotive mjerama koje je naložio taj sud imaju sve osobe kojima je dostavljeno navedeno rješenje. Ono je doneseno tijekom rasprave o kojoj su tuženici bili obaviješteni, s tim da potonji imaju pravo tom sudu podnijeti zahtjev za izmjenu ili ukidanje spornog rješenja.

               24

               U njemu je navedeno i sljedeće:
               „U roku od 7 dana nakon primitka primjerka ovog rješenja [...], tuženici moraju izvršiti sve razumne radnje koje su u njihovoj moći kako bi se izbjeglo da članovi upravnog odbora društava navedenih [u] ovom rješenju na bilo kakav način raspolažu, služe se ili smanje udjele [Ventbunkersa] koja navedena društva imaju. U te radnje, ako su razumno u njihovoj moći, moraju biti uključene, bez ograničavanja na njih, trenutačna službena obavijest gore navedenim društvima i članovima njihovih upravnih odbora i [...] u dijelu u kojem je to u njihovoj moći, zabrana svakog otuđenja, raspolaganja ili umanjenja vrijednosti udjela [Ventbunkersa] koje navedena društva imaju.
               [...]
               Ovim rješenjem tuženicima se ne zabranjuje da raspolažu, služe se ili smanje vrijednost sve imovine tuženika koja ne ulazi u udjele [Ventbunkersa].
               Ovim rješenjem ne zabranjuje se raspolaganje, služenje ili smanjenje udjela [Ventbunkersa] u okviru trgovačkih djelatnosti, ali tuženici prethodno moraju o tome obavijestiti pravne zastupnike tužitelja.
               [...]
               Tuženik fizička osoba, kojemu je naloženo da ne smije poduzimati određene radnje, mora se suzdržati od toga da djeluje sâm kao i na svaki drugi način. On ne može djelovati putem drugih osoba koje djeluju u njegovo ime, po njegovim uputama ili na njegov poticaj.
               [...]
               Odredbe ovog rješenja proizvode svoje učinke na sljedeće osobe u zemlji ili državi koja se nalazi izvan područja ovog suda:

                        1.

                        tuženike;

                        2.

                        svaku osobu koja:

                                 —

                                 ulazi u nadležnost ovog suda;

                                 —

                                 kojoj je ovo rješenje dostavljeno u pisanom obliku u njezinu prebivalištu ili na njezinu radnom mjestu u području ovog suda; i

                                 —

                                 sama mora spriječiti radnje ili nečinjenja izvan područja ovog suda koje stvaraju ili olakšavaju povredu odredbi ovog rješenja; i

                                 —

                                 svaku drugu osobu samo u mjeri u kojoj je sud te zemlje ili države ovo rješenje proglasio izvršivim ili ga je izvršio.”

               25

               Nakon toga je 3. svibnja 2013. dostavljena potvrda iz članaka 54. i 58. Uredbe br. 44/2001. U njoj je navedeno da se sporno rješenje mora primijeniti protiv A. Lembergsa, O. Berķisa, I. Skoksa i G. Ševcovsa.

               26

               Recoletos je 28. lipnja 2013. pred Ventspils tiesa (Sud u Ventspilsu, Latvija) podnio zahtjev za proglašenje izvršivim spornog rješenja te za osiguranje izvršenja tog rješenja mjerama privremene pravne zaštite.

               27

               Taj zahtjev je isti dan djelomično prihvatio Ventspils tiesa (Sud u Ventspilsu). Odbijen je u dijelu koji se odnosi na osiguranje u vezi s izvršenjem spornog rješenja.

               28

               O. Berķis, I. Skoks, G. Ševcovs i R. Meroni, odvjetnik sa sjedištem u Zürichu (Švicarska) koji je istodobno zastupnik i upravitelj zaplijenjene imovine A. Lembergsa, preko kojega on izvršava dionička prava u Ventbunkersu, te je i direktor Yelvertona, podnijeli su stoga dopunske žalbe na odluku Ventspils tiesa (Suda u Ventspilsu) Kurzemes apgabaltiesau (Regionalni sud u Kurzemeu, Latvija). Dio odluke kojom je odbijen zahtjev za osiguranje izvršenja spornog rješenja nije bio obuhvaćen žalbom.

               29

               Odlukom od 8. listopada 2013. Kurzemes apgabaltiesa (Regionalni sud u Kurzemeu) ukinuo je odluku Ventspils tiesa (Sud u Ventspilsu), odlučujući umeritumu o zahtjevu koji je podnio Recoletos. Rješenje o zapljeni proglasio je djelomično izvršivim u Latviji u dijelu u kojem se njime A. Lembergsu zabranjuje da raspolaže svojim dionicama u Vestbunkersu, da se njima služi ili im umanjuje vrijednost, neovisno o činjenici jesu li to izravno njegove dionice ili ne, kao i da trećim osobama povjeri poduzimanje tih radnji. Taj sud je prigovore R. Meronija, prema kojima sporno rješenje zahvaća interese trećih osoba koje nisu bile stranke u postupku pokrenutom pred sudom Ujedinjene Kraljevine, smatrao neutemeljenima. Žalbeni sud je u tom pogledu precizirao da se sporno rješenje odnosi jedino na A. Lembergsa i zapljenu njegove imovine.

               30

               R. Meroni je podnio dopunsku žalbu u kasacijskom postupku pred Augstākās tiesas, Civillietu departaments (Vrhovni sud, odjel za građanske predmete, Latvija) protiv presude Kurzemes apgabaltiesa (Regionalni sud u Kurzemeu), zahtijevajući da donesena presuda bude ukinuta u dijelu u kojem dopušta izvršenje spornog rješenja protiv A. Lembergsa u Latviji.

               31

               U svojoj žalbi R. Meroni ističe da je direktor Yelvertona, društva koje je dioničar Ventbunkersa, i da je izvršavao dioničarska prava A. Lembergsa u tom društvu. Prema njegovu mišljenju, sporno rješenje sprečava ga da izvršava prava glasa koja proizlaze iz Yelvertonovih dionica u Ventbunkersu. R. Meroni je također potvrdio da su priznavanje i izvršenje spornog rješenja protivni iznimci o javnom poretku propisanoj u članku 34. točki 1. Uredbe br. 44/2001 jer zabrane izrečene u spornom rješenju zahvaćaju u prava vlasništva trećih osoba koje nisu bile stranke u postupku pred sudom koji je donio sporno rješenje.

               32

               Augstākās tiesas, Civillietu departaments (Vrhovni sud, odjel za građanske predmete) ističe da se to rješenje ne odnosi samo na A. Lembergsa nego i na treće osobe poput Yelvertona te na druge osobe koje nisu bile stranke u postupku pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (trgovačko vijeće)]. Međutim, bilo bi teško razjasniti činjenice u pogledu obavijesti osobama koje nisu uključene u predmet o spornom rješenju i dokumentima vezanima uz žalbu ako im te dokumente nisu dostavili ni tužitelj ni tuženik. Stoga treba ispitati dopušta li pravo Unije da se prilikom određivanja zaštitnih mjera u sporu ograniče prava vlasništva osobe koja u navedenom sporu nije uključena kao stranka iako je propisano da svaka osoba na koju se neka odluka o zaštitnim mjerama odnosi ima pravo u svakom trenutku obratiti se predmetnom sudu kako bi zatražila izmjenu ili ukidanje te odluke i povjeriti dostavu odluke zainteresiranim osobama s obzirom na to da nacionalni sud države [članice] kojem je zahtjev podnesen ne može ispitati činjenice koje se odnose na tu dostavu.

               33

               Augstākās tiesas, Civillietu departaments (Vrhovni sud, odjel za građanske predmete) smatra da ako osoba nema položaj stranke u nekom postupku, ona nema ni mogućnost da se očituje pred sudom pred kojim se vodi postupak, bila riječ o činjeničnim ili pravnim pitanjima, a što je sâma bit prava na pravično suđenje. Naime, stranci u sporu moraju se dostaviti i sâma tužba i dokumenti u spisu u prilog tužbi. Samo ako poznaje argumente o meritumu predmeta, takva će stranka imati mogućnost da se obrani od druge stranke. U tom pogledu treba osigurati da se u postupku poštuju načela kontradiktornog i pravičnog postupka, i to ne samo u stadiju u kojem se ispituje meritum predmeta, nego i u fazi koja se odnosi na donošenje privremenih i zaštitnih mjera.

               34

               U tim je uvjetima Augstākās tiesas, Civillietu departaments (Vrhovni sud, odjel za građanske predmete) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da u okviru postupka priznavanja strane sudske odluke povreda prava osoba koje ne sudjeluju u glavnom postupku može biti razlog za primjenu odredbe o javnom poretku predviđene navedenim člankom 34. točkom 1. i za odbijanje priznavanja te odluke u mjeri u kojoj ona utječe na osobe koje ne sudjeluju u glavnom postupku?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima tumačiti na način da načelo prava na pravično suđenje iz Povelje omogućava da se prilikom odlučivanja o zaštitnim mjerama u postupku ograniče prava vlasništva osoba koje u navedenom postupku ne sudjeluju kao stranke iako je propisano da svaka osoba na koju odluka o zaštitnim mjerama utječe u svakom trenutku ima pravo obratiti se dotičnom sudu sa zahtjevom da odluku izmijeni ili ukine, pri čemu su tužitelji zaduženi za obavještavanje zainteresiranih osoba o donesenoj odluci?”

         O prethodnim pitanjima

               35

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 u vezi s člankom 47. Povelje tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, priznavanje i izvršenje odluke koju je donio sud države članice a da treća osoba čija prava mogu biti ugrožena tom odlukom nije bila saslušana treba smatrati očito protivnim javnom poretku države članice u kojoj se traži priznanje i pravu na pravičan postupak u smislu tih odredbi.

               36

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, treba odrediti može li činjenica da High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, (Commercial Court) [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (trgovačko vijeće)] nije saslušao R. Meronija prije nego što je donio sporno rješenje predstavljati povredu javnog poretka države od čijih je sudova bilo zatraženo da priznaju i izvrše to rješenje.

               37

               Treba podsjetiti na to da se sporno rješenje koje je predmet zahtjeva za priznavanje i izvršenje odnosi na zamrzavanje određenog broja sredstava kojega je cilj sprečavanje toga da jedna od stranaka oduzme drugoj stranci mogućnost kasnijeg raspolaganja. To rješenje odnosi se i na određeni broj trećih osoba, poput tužitelja u glavnom postupku, koje uživaju prava povezana s tom imovinom.

               38

               Što se tiče pojma „javnog poretka” navedenog u članku 34. točki 1. Uredbe br. 44/2001, Sud je u točki 55. svoje presude od 28. travnja 2009., Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271), presudio da tu odredbu treba tumačiti restriktivno jer je ona zapreka ostvarenju jednog od temeljnih ciljeva te uredbe i može se primijeniti samo u iznimnim slučajevima.

               39

               Iako države članice načelno ostaju, na temelju iznimke iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001, slobodne odrediti sadržaj pojma javnog poretka sukladno vlastitom nacionalnom poimanju, granice tog pojma potpadaju pod tumačenje te uredbe (vidjeti presudu od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 56. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Stoga, premda zadaća Suda nije definiranje sadržaja pojma javnog poretka države članice, on ipak mora kontrolirati granice u okviru kojih sudac države članice može primijeniti taj pojam radi odbijanja priznanja sudske odluke iz druge države članice (vidjeti presudu od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               41

               U tom smislu, valja istaknuti da zabranjujući preispitivanje merituma sudske odluke iz druge države članice, članak 36. i članak 45. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 zabranjuju sucu države u kojoj se traži priznanje da odbije priznanje te sudske odluke samo zbog postojanja različitosti između pravnog pravila primijenjenog od strane suda države podrijetla i onoga koje bi primijenio sudac članice u kojoj se traži priznanje da je odlučivao u glavnoj stvari. Jednako tako, sudac države članice u kojoj se traži priznanje ne može kontrolirati točnost primjene prava ili činjenična utvrđenja koja je donio sud države podrijetla (vidjeti presudu od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Stoga je pozivanje na javni poredak iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 moguće samo u slučaju kada priznanje ili izvršenje sudske odluke donesene u drugoj državi članici predstavlja neprihvatljivu povredu pravnog poretka u državi članici u kojoj se traži priznanje, jer bi ona zadirala u neko temeljno načelo. Da bi se osiguralo poštovanje zabrane preispitivanja merituma sudske odluke donesene u nekoj drugoj državi članici, povreda bi morala značiti očitu povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku države u kojoj se traži priznanje smatra da ima ključni značaj ili prava koje je priznato kao temeljno pravo u tom pravnom poretku (vidjeti presudu od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Budući da sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o utjecaju članka 47. Povelje u dijelu u kojem se odnosi na tumačenje članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 u pogledu zahtjeva za priznavanje i izvršenje spornoga rješenja, treba podsjetiti da je područje primjene Povelje, u pogledu djelovanja država članica, definirano u njezinom članku 51. stavku 1., prema kojem se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije (vidjeti presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 17.).

               44

               Nacionalni sud koji provodi pravo Unije primjenjujući Uredbu br. 44/2001 stoga mora ispuniti zahtjeve koji proizlaze iz članka 47. Povelje, u skladu s kojim svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

               45

               Osim toga, Sud je naglasio da se odredbe prava Unije, kakve su one Uredbe br. 44/2001, moraju tumačiti u svjetlu temeljnih prava koja prema ustaljenoj sudskoj praksi čine sastavni dio općih načela prava čije poštovanje Sud osigurava i koja su upisana u Povelju. U tom pogledu, sve odredbe Uredbe br. 44/2001 izražavaju namjeru za osiguravanjem da se, u okviru njezinih ciljeva, postupci u kojima se donose sudske odluke odvijaju uz poštovanje prava na obranu zaštićenoga člankom 47. Povelje (vidjeti presudu od 11. rujna 2014., A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Sud je, osobito što se tiče pitanja u kojim okolnostima činjenica da je odluka nekog suda države članice donesena povredom jamstava postupovne naravi može biti razlog za odbijanje priznavanja na temelju članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001, presudio da se na odredbu o javnom poretku propisanu u toj odredbi može pozivati samo ako navedeni zahvat podrazumijeva da priznanje dotične odluke u državi u kojoj se traži priznanje dovodi do očite povrede pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije, a stoga i pravnom poretku navedene države članice, smatra da ima ključni značaj (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 50.).

               47

               Također valja istaknuti da se sustav priznanja i izvršenja predviđen Uredbom br. 44/2001 zasniva na uzajamnom povjerenju u zadovoljavanje pravde unutar Unije. Upravo se na temelju tog povjerenja koje među državama članicama postoji u pogledu pravnih sustava i sudskih institucija može zaključiti da u slučaju pogrešne primjene nacionalnog prava ili prava Unije sustav pravnih sredstava uspostavljen u svakoj državi članici, dopunjen mehanizmom prethodnog postupka predviđenim u članku 267. UFEU‑a, pojedincima pruža dovoljno jamstvo (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 63.).

               48

               Naime, Uredba br. 44/2001 počiva na osnovnoj ideji da su pojedinci načelno dužni koristiti sva pravna sredstva dostupna na temelju prava države članice podrijetla. Stoga pravni subjekti u toj državi članici trebaju koristiti sva raspoloživa pravna sredstva kako bi se unaprijed spriječila povreda javnog poretka, osim ako posebne okolnosti previše otežavaju ili onemogućuju korištenje pravnih sredstava u državi članici podrijetla (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 64.).

               49

               U glavnom postupku iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sporno rješenje ne proizvodi pravne učinke protiv treće osobe prije nego što je ona o njemu obaviještena i da je na tužiteljima koji se na njega žele pozvati da osiguraju da se to rješenje uredno dostavi i da dokažu da je dostava stvarno izvršena. Osim toga, kada joj je to rješenje dostavljeno, treća osoba koja nije bila stranka u postupku pred sudom države podrijetla može pred njim podnijeti tužbu protiv navedenog rješenja i zahtijevati da ono bude izmijenjeno ili ukinuto.

               50

               Taj sustav sudske zaštite odražava zahtjeve koje je Sud postavio u svojoj presudi od 2. travnja 2009., Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, t. 42. i 44.), u pogledu postupovnih jamstava koja osiguravaju da svaka dotična treća osoba ima stvarnu mogućnost osporavanja mjere koju je donio sud države podrijetla. Iz toga proizlazi da se ne bi moglo smatrati da navedeni sustav može povrijediti članak 47. Povelje.

               51

               Također valja podsjetiti da je Sud u presudi od 23. travnja 2009., Draka NK Cables i dr. (C‑167/08, EU:C:2009:263, t. 31.), presudio da vjerovnik nekog dužnika ne može podnijeti žalbu protiv odluke o zahtjevu za proglašenje izvršivosti ako nije službeno sudjelovao kao stranka u postupku u sporu u okviru kojega je drugi vjerovnik toga dužnika zahtijevao to proglašenje izvršivosti.

               52

               Naime, ako bi sud države članice u kojoj se traži priznanje mogao ocijeniti postojanje mogućih prava koje treća osoba koja nije uključena u postupak pokrenut pred sudom države podrijetla ističe protiv priznavanja i izvršenja strane odluke, navedeni sud mogao bi biti potaknut na to da ispita osnovanost te odluke.

               53

               Iz toga slijedi da argumentacija R. Meronija pred sudom koji je uputio zahtjev može potonjega potaknuti da izvrši ispitivanje koje bi bilo očito protivno članku 36. i članku 45. stavku 2. Uredbe br. 44/2001, u skladu s kojima se strane sudske odluke ni pod kakvim uvjetima ne mogu preispitivati s obzirom na njihov meritum.

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 u vezi s člankom 47. Povelje treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, priznavanje i izvršenje odluke koju je donio sud države članice a da treća osoba čija prava mogu biti ugrožena tom odlukom nije bila saslušana ne treba smatrati očito protivnim javnom poretku države članice u kojoj se traži priznanje i pravu na pravičan postupak u smislu tih odredbi, u mjeri u kojoj ona pred tim sudom može ostvariti svoja prava.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 34. točku 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, priznavanje i izvršenje odluke koju je donio sud države članice a da treća osoba čija prava mogu biti ugrožena tom odlukom nije bila saslušana ne treba smatrati očito protivnim javnom poretku države članice u kojoj se traži priznanje i pravu na pravičan postupak u smislu tih odredbi, u mjeri u kojoj ona pred tim sudom može ostvariti svoja prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 7. listopada 2015.#The Smiley Company SPRL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava za registraciju trodimenzionalnog žiga Zajednice – Oblik smiješka s očima u obliku srca – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-656/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 5. svibnja 1983. # Administration des impôts protiv Guy Soler. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Predmet 80/82.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 26. ožujka 2015.#C More Entertainment AB protiv Linusa Sandberga.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta domstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Informacijsko društvo – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava – Članak 3. stavak 2. – Izravan prijenos sportskog susreta na internetskoj stranici.#Predmet C-279/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      26. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 2001/29/EZ — Informacijsko društvo — Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava — Članak 3. stavak 2. — Izravan prijenos sportskog susreta na internetskoj stranici“
      U predmetu C‑279/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta domstolen (Švedska), odlukom od 15. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2013., u postupku

         C More Entertainment AB

      protiv

         Linusa Sandberga,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: K. Jürimäe, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C More Entertainment AB, P. Bratt i S. Feinsilber, advokater,

               —

               za L. Sandberga, L. Häggström, advokat,

               —

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/EZ od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između C More Entertainmenta AB (u daljnjem tekstu: C More Entertainment) i L. Sandberga u vezi s njegovim stavljanjem aktivnih poveznica na mrežnu stranicu zahvaljujući kojima su internetski korisnici mogli pristupiti izravnom prijenosu utakmica hokeja na ledu na drugoj stranici a da nisu morali platiti novčani iznos operateru te druge stranice.

         Pravni okvir

         Direktiva 2001/29

               3

               Uvodne izjave 1., 7., 20., 23. i 25. Direktive 2001/29 glase:

                        „(1)

                        Ugovorom [o EZ‑u] se predviđa uspostavljanje unutarnjeg tržišta i uvođenje sustava koji će osigurati da na unutarnjem tržištu tržišno natjecanje ne bude narušeno. Usklađivanje zakonodavstava država članica o autorskom pravu i srodnim pravima pridonosi postizanju ovih ciljeva.

                  […]

                        (7)

                        Zakonski okvir Zajednice za zaštitu autorskog prava i srodnih prava mora, stoga, također biti prilagođen i dopunjen koliko god je to potrebno za nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta. S tim ciljem, one nacionalne odredbe o autorskom pravu i srodnim pravima država članica koje se znatno razlikuju ili koje uzrokuju pravne nesigurnosti ometajući nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta i pravilan razvoj informacijskog društva u Europi trebalo bi uskladiti, a nedosljedne nacionalne odgovore na tehnološki razvoj trebalo bi izbjegavati, dok razlike koje ne utječu štetno na funkcioniranje unutarnjeg tržišta ne bi trebalo ukloniti niti ih sprečavati.

                  […]

                        (20)

                        Ova Direktiva se temelji na načelima i pravilima već utvrđenima Direktivama koje su trenutačno na snazi u tom području, a posebno [Direktivom Vijeća 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe i određenim pravima srodnim autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva (SL L 346, str. 61.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 93/98/EEZ od 29. listopada 1993. (SL L 290, 24.11.1993., str. 9., u daljnjem tekstu: Direktiva 92/100)], te razvija ta načela i pravila i stavlja ih u kontekst informacijskog društva. Odredbe ove Direktive ne dovode u pitanje odredbe tih direktiva, osim ako je ovom Direktivom drukčije određeno.

                  [...]

                        (23)

                        Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnost putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.

                  [...]

                        (25)

                        Pravnu nesigurnost vezanu uz prirodu i razinu zaštite radnji prijenosa na zahtjev autorskih djela i predmeta zaštite srodnih prava putem mreže trebalo bi ukloniti osiguranjem usklađene zaštite na razini Zajednice. Trebalo bi razjasniti da bi svi nositelji prava koji su priznati ovom Direktivom trebali imati isključivo pravo stavljanja na raspolaganje javnosti autorskih djela ili bilo kojih drugih predmeta zaštite putem interaktivnih prijenosa na zahtjev. Takvi interaktivni prijenosi na zahtjev karakterizirani su činjenicom da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.“

               4

               Članak 1. Direktive 2001/29, naslovljen „Područje primjene“, propisuje u stavku 2.:
               „Osim u slučajevima iz članka 11., ova Direktiva ostavlja netaknutima i ni na koji način ne utječe na postojeće odredbe Zajednice koji se odnose na:
               [...]

                        (b)

                        pravo iznajmljivanja, pravo posudbe i određena prava srodna autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva;

                  [...]“

               5

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti“, glasi:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
               2.   Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu:
               [...]

                        (d)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.“

         Direktiva 2006/115/EZ

               6

               Direktiva 92/100, koja je bila na snazi prilikom donošenja Direktive 2001/29, stavljena je izvan snage te je zamijenjena Direktivom Europskog parlamenta i Vijeća 2006/115/EZ od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva (SL L 376, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.). Direktiva 2006/115 kodificira odredbe Direktive 92/100 koje preuzima u analognom izričaju.

               7

               U skladu s uvodnom izjavom 16. Direktive 2006/115:
               „Države članice trebale bi nositeljima autorskom pravu srodnih prava moći osigurati širu zaštitu od one koja je propisana odredbama ove Direktive o radiodifuzijskom emitiranju i priopćavanju javnosti.“

               8

               Članak 8. te direktive, naslovljen „Radiodifuzijsko emitiranje i priopćavanje javnosti“, propisuje u stavku 3.:
               „Države članice moraju organizacijama za radiodifuziju predvidjeti isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane za bežično reemitiranje njihovih radiodifuzijskih emitiranja kao i za priopćavanje javnosti njihovih radiodifuzijskih emitiranja, ako se takvo priopćavanje obavlja na mjestima pristupačnim javnosti uz plaćanje ulaznice.“

               9

               Članak 12. Direktive 2006/115, naslovljen „Odnos između autorskog prava i srodnih prava“, glasi:
               „Zaštita autorskom pravu srodnih prava prema ovoj Direktivi ostavlja netaknutom i ni na koji način ne utječe na zaštitu autorskog prava.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               C More Entertainment naplatni je televizijski kanal koji, među ostalim, na svojoj internetskoj stranici uz naplatu izravno prenosi utakmice hokeja na ledu.

               11

               C More Entertainment je u jesen 2007. na navedenoj internetskoj stranici prenosio veći broj utakmica hokeja na ledu kojima su zainteresirane osobe mogle pristupiti plaćanjem iznosa od 89 švedskih kruna (SEK) (otprilike 9,70 eura) po utakmici.

               12

               L. Sandberg je na svojoj internetskoj stranici postavio poveznice koje su omogućavale zaobilaženje naplatnog sustava koji je uspostavio C More Entertainment. Posredstvom tih poveznica internetski korisnici mogli su besplatno pristupiti prijenosima dviju hokejskih utakmica koje je izravno prenosio C More Entertainment 20. listopada i 1. studenoga 2007.

               13

               Prije prvog prikazivanja tih utakmica C More Entertainment je bezuspješno zatražio telefonskim putem od L. Sandberga da ukloni poveznice koje je potonji postavio na svoju stranicu. Nakon te utakmice C More Entertainment je pisanim putem upozorio L. Sandberga da su postavljanjem tih poveznica povrijeđena prava C More Entertainmenta.

               14

               Tijekom prijenosa druge od tih utakmica C More Entertainment postavio je tehničku instalaciju čiji je učinak bilo onemogućavanje svakog pristupa tom prijenosu putem poveznica koje je stvorio L. Sandberg.

               15

               L. Sandberg je tužen pred Hudiksvalls tingsrättom (prvostupanjski sud u Hudiksvallu) zbog povrede Zakona (1960:729) o pravu na književno i umjetničko vlasništvo (lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk). Dotični je 10. studenoga 2010. proglašen krivim za povredu autorskog prava čiji je nositelj, prema mišljenju tog suda, bio C More Entertainment te mu je naloženo plaćanje novčanih kazni, naknade štete i kamata tom društvu.

               16

               L. Sandberg i C More Entertainment podnijeli su oboje žalbe protiv te presude pred Hovrättenom för Nedre Norrland (žalbeni sud južnog Norrlanda).

               17

               Taj je sud odlukom od 20. lipnja 2011. ocijenio da u emitiranju utakmica hokeja na ledu nijedan dio komentatorskog, snimateljskog i redateljskog rada, promatran izdvojeno ili zajednički, nije posjedovao originalnost potrebnu prema Zakonu (1960:729) o pravu na književno i umjetničko vlasništvo kako bi bio zaštićen autorskim pravom. Slijedom navedenoga, taj je sud smatrao da na temelju prijenosa o kojima je riječ u glavnom postupku C More Entertainment nije bio nositelj autorskog prava, nego srodnih prava, koja su bila povrijeđena. Stoga je navedeni sud naložio L. Sandbergu plaćanje viših novčanih kazni nego u prvom stupnju, ali je neznatno umanjio odštetu dodijeljenu C More Entertainmentu.

               18

               C More Entertainment podnio je žalbu protiv te presude pred Högsta domstolenom (Vrhovni sud) tražeći donošenje presude da je on nositelj autorskog prava te povišenje iznosa naknade štete i kamata.

               19

               Taj je sud smatrao da ni iz teksta Direktive 2001/29 ni iz sudske prakse Suda ne proizlazi da postavljanje poveznice na internetsku stranicu predstavlja priopćavanje javnosti. Usto, navedeni je sud naveo da predmetno nacionalno zakonodavstvo propisuje širi opseg srodnih prava od onih navedenih u članku 3. stavku 2. Direktive 2001/29 jer se, za razliku od te odredbe, zaštita dodijeljena švedskim pravom ne ograničava na stavljanje na raspolaganje „na zahtjev“. U tim je uvjetima Högsta domstolen odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu pet prethodnih pitanja.

               20

               Tajništvo Suda uputilo je pismom od 26. ožujka 2014. Högsta domstolenu presliku presude Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76), u kojoj je ispitan veći broj pitanja u vezi s problematikom može li se postavljanje aktivne poveznice na internetsku stranicu kvalificirati kao priopćavanje javnosti, te je pozvalo taj sud da ga obavijesti želi li zadržati svoj zahtjev za prethodnu odluku uzevši u obzir tu presudu.

               21

               Högsta domstolen je odlukom od 20. listopada 2014. odlučio povući prva četiri upućena prethodna pitanja te zadržati samo peto pitanje koje glasi:
               „Mogu li države članice priznati nositelj[u/ima] prava širi opseg isključivog prava propisujući da priopćavanje javnosti obuhvaća dodatne elemente u odnosu na one određene u članku 3. stavku 2. Direktive [2001/29]?“

         O prethodnom pitanju

               22

               Iz spisa proizlazi da se spor u glavnom postupku odnosi na postavljanje poveznica na internetskoj stranici koje internetskim korisnicima omogućuju pristup emitiranjima kojima se na stranici organizacije za radiodifuziju izravno prenose utakmice hokeja na ledu a da pritom ti korisnici ne moraju platiti novčani iznos koji ta organizacija potražuje za taj pristup. U tim uvjetima, pitanje suda koji je uputio zahtjev valja shvatiti na način da se u biti odnosi na upit treba li članak 3. stavak 2. Direktive 2001/29 tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom propisu koji proširuje isključivo pravo organizacija za radiodifuziju iz članka 3. stavka 2. točke (d) na radnje priopćavanja javnosti kao što to mogu biti izravni internetski prijenosi sportskih susreta, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               23

               Uvodno valja navesti da sukladno članku 3. stavku 2. točki (d) Direktive 2001/29 države članice moraju organizacijama za radiodifuziju odobriti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.

               24

               Kao prvo, kao što to proizlazi iz teksta članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, a osobito iz navoda „svako priopćavanje […] javnosti, […] uključujući stavljanje […] na raspolaganje javnosti“, pojam „stavljanje na raspolaganje javnosti“, koji se također koristi u članku 3. stavku 2. te direktive, dio je šireg pojma „priopćavanje javnosti“.

               25

               Kao drugo, iz članka 3. stavka 2. navedene direktive proizlazi da je za kvalifikaciju radnje kao „stavljanja na raspolaganje javnosti“ u smislu toga članka potrebno kumulativno ispuniti dvije pretpostavke navedene u toj odredbi, odnosno, omogućiti dotičnim pripadnicima javnosti pristup predmetu zaštite o kojemu je riječ kako s mjesta tako i u vrijeme koje sami odaberu.

               26

               Naime, kao što to proizlazi iz obrazloženja Komisijinog prijedloga od 10. prosinca 1997. (COM(97) 628), koji je rezultirao donošenjem Direktive 2001/29, što potvrđuje uvodna izjava 25. te direktive, pojam „stavljanje na raspolaganje javnosti“ u smislu članka 3. te direktive odnosi se na „interaktivne prijenose na zahtjev“ koje upravo karakterizira činjenica da im svatko može pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sâm odabere (vidjeti u tom smislu presudu SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 59.).

               27

               Međutim, to nije slučaj s izravnim internetskim prijenosom emitiranja, kao što su to ona o kojima je riječ u glavnom postupku.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev ipak postavlja upit treba li članak 3. stavak 2. Direktive 2001/29 shvatiti na način da se protivi tome da države članice odobre organizacijama za radiodifuziju, navedenima u tom članku 3. stavku 2. točki (d), isključivo pravo i u pogledu radnji, kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku, koje se mogu kvalificirati kao „priopćavanje javnosti“, ali ne predstavljaju stavljanje na raspolaganje javnosti fiksacija njihovih emitiranja na način da im svatko može pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sâm odabere.

               29

               U tom pogledu, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 7. Direktive 2001/29, cilj te direktive jest usklađivanje autorskog prava i srodnih prava jedino u mjeri u kojoj je to potrebno za nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Naime, iz te uvodne izjave proizlazi da cilj navedene direktive nije uklanjanje ili sprečavanje razlika između nacionalnih zakonodavstava koje ne utječu štetno na funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Na taj je način, kao što to također proizlazi iz naslova iste direktive, zakonodavac Unije samo djelomično uskladio autorska prava i srodna prava.

               30

               Ipak, iz uvodnih izjava 23. i 25. te direktive proizlazi da je Unijin zakonodavac želio, s jedne strane, dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti i, s druge strane, ukloniti pravnu nesigurnost vezanu uz prirodu i razinu zaštite radnji prijenosa na zahtjev kao i uspostaviti usklađenu zaštitu na razini Europske unije za takve radnje.

               31

               Nasuprot tome, ni članak 3. stavak 2. Direktive 2001/29 ni bilo koja druga njezina odredba ne navode da je Unijin zakonodavac želio uskladiti i stoga spriječiti ili ukloniti moguće razlike između nacionalnih zakonodavstava koje se odnose na prirodu i razinu zaštite koju države članice mogu priznati nositeljima prava navedenima u tom članku 3. stavku 2. točki (d) u pogledu određenih radnji, kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku, koje nisu izričito navedene u toj potonjoj odredbi.

               32

               Osim toga, uvodna izjava 20. Direktive 2001/29 propisuje da se ta direktiva temelji na načelima i pravilima već utvrđenima direktivama koje su na snazi u području intelektualnog vlasništva, kao što je to Direktiva 92/100 (vidjeti presudu Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 187.).

               33

               Naime, iz uvodne izjave 16. Direktive 2006/115, koja je zamijenila Direktivu 92/100, proizlazi da bi države članice trebale nositeljima autorskom pravu srodnih prava moći osigurati širu zaštitu od one koja je propisana odredbama Direktive 2006/115 o radiodifuzijskom emitiranju i priopćavanju javnosti.

               34

               Članak 8. navedene direktive, naslovljen „Radiodifuzijsko emitiranje i priopćavanje javnosti“, propisuje u stavku 3. da države članice moraju organizacijama za radiodifuziju predvidjeti isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane za bežično reemitiranje njihovih radiodifuzijskih emitiranja kao i za priopćavanje javnosti njihovih radiodifuzijskih emitiranja ako se takvo priopćavanje obavlja na mjestima pristupačnim javnosti uz plaćanje ulaznice.

               35

               Na taj način valja ustvrditi da Direktiva 2006/115 priznaje državama članicama mogućnost propisivanja odredaba za višu razinu zaštite, kad je riječ o radiodifuziji i priopćavanju javnosti emitiranja organizacija za radiodifuziju, nego što su to odredbe koje je potrebno uspostaviti u skladu s člankom 8. stavkom 3. te direktive. Takva mogućnost podrazumijeva da države članice mogu odobriti organizacijama za radiodifuziju isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane radnji priopćavanja javnosti njihovih emitiranja koja su izvršena u uvjetima koji se razlikuju od onih predviđenih u članku 8. stavku 3., a osobito emitiranja kojima svatko može pristupiti s mjesta koje odabere, s time da se podrazumijeva, kao što to propisuje članak 12. Direktive 2006/115, da takvo pravo ni na koji način ne utječe na zaštitu autorskog prava.

               36

               Iz toga slijedi da članak 3. stavak 2. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da ne utječe na navedenu mogućnost država članica, priznatu u članku 8. stavku 3. Direktive 2006/115, u vezi s uvodnom izjavom 16. Direktive 2006/115, da organizacijama za radiodifuziju odobre isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane radnji priopćavanja javnosti njihovih emitiranja pod uvjetom da takva zaštita ne utječe na zaštitu autorskog prava.

               37

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 2. Direktive 2001/29 treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji proširuje isključivo pravo organizacija za radiodifuziju iz tog članka 3. stavka 2. točke (d) na radnje priopćavanja javnosti, kao što to mogu biti izravni internetski prijenosi sportskih susreta poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, pod uvjetom da to proširenje ne utječe na zaštitu autorskog prava.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/EZ od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji proširuje isključivo pravo organizacija za radiodifuziju iz tog članka 3. stavka 2. točke (d) na radnje priopćavanja javnosti, kao što to mogu biti izravni internetski prijenosi sportskih susreta poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, pod uvjetom da to proširenje ne utječe na zaštitu autorskog prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 2017.#Sata GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Znak koji se isključivo sastoji od brojki – Prijava verbalnog žiga Europske unije 4600 – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-214/16.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. studenog 2009.#TeliaSonera Finland Oyj.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Direktiva 2002/19/EZ - Članci 5. i 8.#Predmet C-192/08.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 28. rujna 2017.#Aanbestedingskalender BV i dr. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Mjere financiranja koje su nizozemska tijela odobrila za izradu i uvođenje platforme TenderNed za elektroničku javnu nabavu – Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje državne potpore – Negospodarske usluge od općeg interesa.#Predmet T-138/15.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. travnja 2014. # MHCS protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-249/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) 27. lipnja 2013.#Beifa Group Co. Ltd protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-608/11.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 14. prosinca 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/92/EZ. # Predmet C-252/06.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) 07. prosinca 2016.#Vodoopskrba i odvodnja d.o.o. protiv Željka Klafurić.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2000/60/EZ – Okvir za djelovanje Europske unije u području vodne politike – Povrat troškova vodnih usluga – Izračun iznosa koji plaća potrošač – Varijabilni dio prema stvarnoj potrošnji i fiksni dio koji ne ovisi o toj potrošnji.#Predmet C-686/15.

text:
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
7. prosinca 2016.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2000/60/EZ – Okvir za djelovanje Europske unije u području vodne politike – Povrat troškova vodnih usluga – Izračun iznosa koji plaća potrošač – Varijabilni dio prema stvarnoj potrošnji i fiksni dio koji ne ovisi o toj potrošnji“
U predmetu C-686/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Općinski sud u Velikoj Gorici (Hrvatska), odlukom od 10. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 18. prosinca 2015., u postupku

Vodoopskrba i odvodnja d.o.o.

protiv

Željke Klafurić,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: J.-C. Bonichot (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Vodoopskrbu i odvodnju d.o.o., D. Crnković, odvjetnik,
–        za hrvatsku vladu, A. Metelko-Zgombić, u svojstvu agenta,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato,
–        za Europsku komisiju, E. Manhaeve i M. Mataija, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL 2000., L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Vodoopskrbe i odvodnje d.o.o. i Željke Klafurić zbog odbijanja potonje da plati fiksni dio cijene svoje potrošnje vode.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        U uvodnim izjavama 1., 11., 19. i 38. Direktive 2000/60 navodi se:
„(1)      Voda nije kao drugi komercijalni proizvodi, već je naslijeđe koje treba čuvati, zaštititi i postupati s njome kao takvom.
[...]
(11)      Kako je utvrđeno u članku 174. Ugovora, politika Zajednice u odnosu na okoliš [treba] ostvariti ciljeve očuvanja, zaštite i poboljšanja kvalitete okoliša, uz razborito i racionalno korištenje prirodnih bogatstava; politika se mora temeljiti na načelu opreznosti te na načelu preventivnog djelovanja, načelu da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru te na načelu da onečišćivač plaća.
[...]
(19)      Cilj ove Direktive je održavanje i unapređivanje vodenog okoliša u Zajednici. Ovaj cilj se u prvom redu odnosi na kvalitetu dotičnih voda. Kontrola količine je dopunski element u osiguravanju dobre kvalitete voda, i stoga bi trebalo uspostaviti i mjere za osiguranje količina u svrhu postizanja dobre kvalitete.
[...]
(38)      Korištenje gospodarskih instrumenata u državama članicama može biti primjereno kao dio programa mjera. Trebalo bi uzeti u obzir načelo povrata troškova korištenja voda, uključujući i troškove za zaštitu okoliša i korištenje resursa povezane sa štetama ili negativnim posljedicama po vodni okoliš, posebno u skladu s načelom da zagađivač plaća. U tu svrhu bit će potrebna gospodarska analiza vodoopskrbe temeljena na dugoročnim projekcijama ponude i potražnje vode u slivnom području.
[...]“

4        Prema članku 2. Direktive 2000/60, naslovljenom „Definicije“:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
38.      ‚Vodne usluge’ znači sve usluge koje za kućanstva, javne ustanove ili bilo koju gospodarsku aktivnost osiguravaju:
a)      zahvaćanje, akumuliranje, skladištenje, pročišćavanje i distribuciju površinske ili podzemne vode,
b)      prikupljanje i pročišćavanje otpadnih voda koje se zatim ispuštaju u površinske vode.
39.      ‚Korištenje vode’ znači vodne usluge zajedno s bilo kojom drugom aktivnošću utvrđenom u članku 5. i Prilogu II., koje imaju znatan utjecaj na stanje voda.
Ovaj koncept vrijedi za potrebe članka 1. i ekonomske analize provedene prema članku 5. i Prilogu III., točki (b).
[...]“

5        U članku 9. Direktive 2000/60, naslovljenom „Povrat troškova za vodne usluge“, određuje se:
„1.      Države članice uzimaju u obzir načelo povrata troškova od vodnih usluga, uključujući i okolišne troškove i troškove resursâ, imajući u vidu ekonomsku analizu provedenu sukladno Prilogu III., i posebno u skladu s načelom da onečišćivač plaća.
Države su članice do 2010. godine dužne osigurati:
–        da politika cijena vode predstavlja odgovarajući poticaj korisnicima da koriste vodne resurse učinkovito i da time doprinesu ostvarenju okolišnih ciljeva ove Direktive,
–        odgovarajući doprinos raznih korisnika, podijeljenih najmanje na industriju, domaćinstva i poljoprivredu, povratu troškova vodnih usluga, na temelju ekonomske analize provedene sukladno Prilogu III., i uzimajući u obzir načelo da onečišćivač plaća.
Države članice mogu pri tome voditi računa o socijalnim, okolišnim i gospodarskim učincima povrata, kao i zemljopisnim i klimatskim uvjetima u dotičnoj regiji ili regijama.
2.      Države članice u planu upravljanja riječnim slivom izvješćuju o planiranim koracima za provedbu stavka l. koji će doprinijeti ostvarenju ciljeva ove Direktive, kao i o sudjelovanju raznih korisnika vode u povratu troškova vodnih usluga.
3.      Ništa što je sadržano u ovom članku ne sprečava financiranje određenih preventivnih ili korektivnih mjera radi postizanja ciljeva ove Direktive.
4.      Države članice ne čine povredu ove Direktive ako odluče, u skladu s ustaljenom praksom, da ne primjenjuju odredbe stavka l. druge rečenice i za tu svrhu odgovarajuće odredbe stavka 2., za neku djelatnost korištenja vode, u mjeri u kojoj se time ne dovode u pitanje svrha i postizanje ciljeva ove Direktive. Države članice dužne su navesti razloge neprimjenjivanja stavka l., druge rečenice, u planovima upravljanja riječnim slivovima.“

6        U Prilogu III. Direktivi 2000/60, naslovljenom „Gospodarska analiza“, navodi se sljedeće:
„Gospodarska analiza mora sadržavati dovoljno informacija, i dovoljno detaljnih, (vodeći računa o troškovima prikupljanja podataka) za:
a)      izradu odgovarajućih proračuna potrebnih radi uzimanja u obzir, na temelju članka 9., načela povrata troškova vodnih usluga, vodeći računa o dugoročnim prognozama ponude i potražnje vode u vodnom području i, gdje je to potrebno:
–        procjene količine, cijena i troškova povezanih s vodnim uslugama, i
–        procjene odgovarajućih investicija, uključujući i prognoze takvih investicija;
b)      prosudbu o ekonomski najisplativijim kombinacijama mjera u pogledu korištenja voda, koje će se uključiti u programe mjera iz članka 11. na temelju procjena potencijalnih troškova tih mjera.“
 Hrvatsko pravo

 ZOV

7        Prema članku 197. stavku 5. Zakona o vodama (Narodne novine br. 153/09, 63/11, 130/11, 56/13 i 14/14; u daljnjem tekstu: ZOV):
„Cijene vodnih usluga određuju se prema načelima punoga povrata troškova kako je utvrđeno zakonom kojim se uređuje financiranje vodnog gospodarstva, socijalne prihvatljivosti cijene vode i zaštite od monopola.
[...]“

8        U skladu s člankom 205. stavcima 1. i 2. ZOV-a:
„Sredstva za obavljanje djelatnosti javne vodoopskrbe i javne odvodnje osiguravaju se iz cijene vodne usluge.
Cijena vodnih usluga prihod je isporučitelja vodne usluge, a obveznik plaćanja je vlasnik ili drugi zakoniti posjednik nekretnine u kojoj se usluga koristi (korisnik).
[...]“

9        U članku 206. stavcima 1., 2. i 7. ZOV-a navodi se:
„Visinu cijene vodnih usluga odlukom određuje isporučitelj vodne usluge, uz suglasnost jedinice lokalne samouprave.
Cijena vodne usluge ne može biti niža od one određene primjenom mjerila iz propisa iz stavka 7. ovoga članka.
[...]
Vlada Republike Hrvatske, na prijedlog Vijeća za vodne usluge, uredbom propisuje mjerila za izračun najniže osnovne cijene vodnih usluga i vrste troškova koje cijena vodnih usluga pokriva. Uredbom se propisuje i najniža količina isporučene vode nužna za osnovne potrebe kućanstva.
[...]“
 Uredba o najnižoj osnovnoj cijeni vodnih usluga i vrsti troškova koje cijena vodnih usluga pokriva

10      Članak 6. Uredbe o najnižoj osnovnoj cijeni vodnih usluga i vrsti troškova koje cijena vodnih usluga pokriva, donesene 16. rujna 2010. (Narodne novine br. 112/10), propisuje da se najniža osnovna cijena vodnih usluga sastoji od varijabilnog i fiksnog dijela, pri čemu se fiksni dio odnosi na priključenje nekretnine na komunalne vodne građevine vodoopskrbe i odvodnje i uključuje troškove očitanja vodomjera, obrade očitanih podataka, umjeravanja i servisiranja vodomjera, tekućeg i investicijskog održavanja priključka nekretnine na navedene komunalne vodne građevine, redovitog održavanja funkcionalne ispravnosti tih komunalnih vodnih građevina te ispitivanja i održavanja zdravstvene ispravnosti vode za piće.
 Glavni postupak i prethodna pitanja

11      Vodoopskrba i odvodnja isporučitelj je komunalnih vodoopskrbnih usluga na području više hrvatskih gradova, uključujući Zagreb.

12      To je društvo pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenulo postupak zbog neplaćanja računa protiv Ž. Klafurić, koja osporava dio iznosa računa za vodne usluge za razdoblje od prosinca 2013. do lipnja 2014.

13      Ž. Klafurić protivi se plaćanju fiksnog dijela cijene vodnih usluga koji se izračunava neovisno o stvarnoj potrošnji vode.

14      Sud koji je uputio zahtjev smatra da potrošač treba platiti samo svoju potrošnju vode onako kako je očitana na vodomjeru, što odgovara varijabilnom dijelu njegova računa. Smatra da u pogledu određivanja cijene vode i načina plaćanja mjerodavno nacionalno zakonodavstvo „nije bilo usklađeno“ s Direktivom 2000/60.

15      U tim okolnostima Općinski sud u Velikoj Gorici (Hrvatska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Kako se vrši obračun naknade za isporučenu vodu po stanu u stambenim zgradama i po obiteljskim kućama po pravu [Unije]?
2.      Kako građani [Unije] plaćaju račune za potrošnju vode tj. da li plaćaju samo stvarno očitanu potrošnju vode na vodomjeru ili plaćaju uz to i neke druge stavke odnosno naknade?“
 O prethodnim pitanjima

16      Najprije valja podsjetiti da je u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU-a na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu na Sudu je da prema potrebi iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presudu od 14. travnja 2016., Cervati i Malvi, C-131/14, EU:C:2016:255, t. 26.).

17      U konkretnom slučaju sud koji je uputio zahtjev, imajući u vidu obrazloženje njegove odluke, svojim dvama pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, u biti pita treba li Direktivu 2000/60 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis koji predviđa da cijena vodnih usluga koju plaća potrošač ne uključuje samo varijabilni dio koji se izračunava prema količini vode koju je dotični korisnik stvarno potrošio, nego i fiksni dio koji odgovara troškovima priključenja nekretnine na komunalne vodne građevine vodoopskrbe i odvodnje te troškovima usko povezanima, među ostalim, s njihovim održavanjem, očitavanjem vodomjera, obradom očitanih podataka, umjeravanjem i servisiranjem vodomjera te ispitivanjem i održavanjem zdravstvene ispravnosti vode za piće.

18      Kao što je to Sud već podsjetio, Direktiva 2000/60 okvirna je direktiva koja je usvojena na temelju članka 175. stavka 1. UEZ-a (koji je postao članak 192. UFEU-a). Njome se postavljaju zajednička načela i opći okvir djelovanja za zaštitu voda te se osigurava koordinacija, integracija, a dugoročno i razvoj općih načela i struktura koji omogućuju zaštitu i ekološki održivo korištenje vode u Europskoj uniji. Države članice moraju naknadno pretočiti zajednička načela i opći okvir djelovanja propisan tom direktivom tako što će usvojiti niz pojedinačnih mjera u skladu s rokovima predviđenima tom direktivom. Tom se direktivom, međutim, ne predviđa potpuno usklađivanje propisa država članica u području vodne politike (vidjeti osobito presude od 30. studenoga 2006., Komisija/Luksemburg, C-32/05, EU:C:2006:749, t. 41. i od 11. rujna 2014., Komisija/Njemačka, C-525/12, EU:C:2014:2202, t. 50.).

19      Iz uvodne izjave 19. Direktive 2000/60 vidljivo je da je njezin cilj održavanje i unapređivanje vodnog okoliša u Uniji. Taj se cilj u prvom redu odnosi na kvalitetu tih voda. Kontrola količine dopunski je element u jamčenju dobre kvalitete vode, pa u cilju postizanja dobre kvalitete treba uspostaviti i mjere u pogledu količine.

20      U tom smislu, članak 9. Direktive 2000/60 određuje da države članice moraju voditi računa o načelu povrata troškova vodnih usluga, uključujući troškove zaštite okoliša i troškove korištenja resursâ, imajući pritom u vidu ekonomsku analizu koju treba provesti u skladu s Prilogom III. toj direktivi i posebno u skladu s načelom da onečišćivač plaća. Države članice dužne su posebice osigurati da politika određivanja cijena vode potiče korisnike da se resursima koriste učinkovito i da time doprinose ostvarivanju ciljeva zaštite okoliša određenih Direktivom 2000/60.

21      Dakle, sredstva kojima će se omogućiti postizanje cilja određenog radi osiguravanja da politika određivanja cijena vode potiče korisnike da se vodnim resursima koriste učinkovito ostavljena su na odluku državama članicama. U tom smislu, ne može se osporiti da je određivanje cijene vodnih usluga prema količini stvarno potrošene vode jedno od mogućih sredstava da se korisnike potakne na učinkovito korištenje resursima.

22      No, prilikom usklađivanja s obvezom povrata troškova vodnih usluga propisanom pravom Unije države članice mogu se odlučiti i za druge načine određivanja cijene vode kojima se, među ostalim, omogućuje povrat troškova koje vodoopskrbne službe snose da bi korisnicima stavile na raspolaganje vodu u zadovoljavajućoj količini i kvaliteti, neovisno o njihovoj stvarnoj potrošnji.

23      Naime, sve dok poštuju obvezu povrata troškova vodnih usluga, uključujući troškove zaštite okoliša i korištenja resursima, na koju se podsjeća u točki 20. ove presude, države članice imaju u okviru diskrecijske ovlasti što im ostavlja Direktiva 2000/60 mogućnost izbora između različitih načina određivanja cijena prema onome što najviše odgovara njihovoj situaciji, pri čemu im ta direktiva ne nameće nikakav precizno definiran način određivanja cijena.

24      U tom smislu, ni iz članka 9. Direktive 2000/60 ni iz bilo koje druge njezine odredbe ne proizlazi da je zakonodavac Unije želio spriječiti da države članice prihvate politiku određivanja cijena vode koja počiva na cijeni vode potraživanoj od korisnika koja se sastoji od varijabilnog dijela vezanog uz stvarno potrošenu količinu vode i fiksnog dijela koji s njome nema veze.

25      Nadalje, iz ispitivanja različitih nacionalnih zakonodavstava proizlazi – kao što to navodi Komisija, pozivajući se u tom pogledu na svoju komunikaciju Vijeću, Europskom parlamentu i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru od 26. srpnja 2000. naslovljenu „Određivanje cijena i održivo gospodarenje vodom (Com (2000) 477 final)“ i na tehničko izvješće Europske agencije za okoliš (EEA 16/2013) naslovljeno „Assessment of cost recovery through water pricing“ – da je u državama članicama uobičajena praksa da se cijene vodnih usluga sastoje od fiksnog i varijabilnog dijela.

26      U tom smislu, iz relevantnih odredbi nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku razvidno je da on uzima u obzir načelo punog povrata troškova vezanih uz dostupnost i zaštitu vode te izgradnju, upravljanje i održavanje sustava opskrbe vodom. Tim se odredbama konkretno predviđa da je svrha fiksnog dijela cijene vodnih usluga, među ostalim, pokrivanje troškova vezanih uz održavanje komunalnih vodnih građevina za vodoopskrbu te troškova ispitivanja i održavanja zdravstvene ispravnosti vode za piće.

27      Slijedom navedenoga, na postavljena pitanja valja odgovoriti da Direktivu 2000/60 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji predviđa da cijena vodnih usluga isporučenih potrošaču uključuje ne samo varijabilni dio koji se izračunava prema količini vode koju je dotični korisnik stvarno potrošio nego i fiksni dio koji nije vezan uz tu količinu.
 Troškovi

28      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

Direktivu 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji predviđa da cijena vodnih usluga isporučenih potrošaču uključuje ne samo varijabilni dio koji se izračunava prema količini vode koju je dotični korisnik stvarno potrošio nego i fiksni dio koji nije vezan uz tu količinu.

Bonichot

Arabadjiev

Fernlund

Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 7. prosinca 2016.

Tajnik

      U svojstvu predsjednika šestog vijeća

A. Calot Escobar

      J.-C. Bonichot

* Jezik postupka: hrvatski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 5. travnja 2011.#Christina Ioanni Toki protiv Ypourgos Ethnikis paideias kai Thriskevmaton.#Zahtjev za prethodnu odluku: Symvoulio tis Epikrateias - Grčka.#Direktiva 89/48/EEZ.#Predmet C-424/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 1. lipnja 2006.#Uradex SCRL protiv Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (RTD) i Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (BRUTELE).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Belgija.#Direktiva 93/83/EEZ.#Predmet C-169/05.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. prosinca 2016.#Scorpio Poland, anciennement FH Scorpio protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije YO! – Raniji nacionalni verbalni žig YO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-745/15.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. siječnja 2015. # Aic S.A. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-617/13.