title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2. ožujka 2017.#Glencore Céréales France protiv Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal administratif de Melun.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Članak 3. – Uredba (EEZ) br. 3665/87 – Članak 11. – Povrat nepravilno dodijeljene izvozne subvencije – Uredba (EEZ) br. 3002/92 – Članak 5.a – Nepravilno oslobođeno sredstvo osiguranja – Dospjele kamate – Rok zastare – Početak roka – Prekid roka – Gornja granica – Dulji rok – Primjenjivost.#Predmet C-584/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      2. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 — Zaštita financijskih interesa Europske unije — Članak 3. — Uredba (EEZ) br. 3665/87 — Članak 11. — Povrat nepravilno dodijeljene izvozne subvencije — Uredba (EEZ) br. 3002/92 — Članak 5.a — Nepravilno oslobođeno sredstvo osiguranja — Dospjele kamate — Rok zastare — Početak roka — Prekid roka — Gornja granica — Dulji rok — Primjenjivost“
      U predmetu C‑584/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal administratif de Melun (Upravni sud u Melunu, Francuska), odlukom od 5. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 11. studenoga 2015., u postupku

         Glencore Céréales France

      protiv

         Etablissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Glencore Céréales France, F. Citron i S. Le Roy, avocats,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, S. Ghiandoni i A. Daly, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Bouquet, J. Baquero Cruz i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL 1995., L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.), članka 11. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL 1987., L 351, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 495/97 od 18. ožujka 1997. (SL 1997., L 77, str. 12.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 3665/87) i članka 5.a Uredbe Komisije (EEZ) br. 3002/92 od 16. listopada 1992. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za provjeru upotrebe i/ili odredišta interventnih proizvoda (SL 1992., L 301, str. 17.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 770/96 od 26. travnja 1996. (SL 1996., L 104, str. 13.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 3002/92).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Glencore Céréales France (u daljnjem tekstu: društvo Glencore) i Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) u vezi s plaćanjem kamata na izvozne subvencije koje je to društvo nepravilno steklo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 2988/95

               3

               Uvodna izjava 3. Uredbe br. 2988/95 navodi:
               „[…][U] svim područjima treba [se] suprotstaviti radnjama koj[e] štete financijskim interesima [Unije]”.

               4

               Članak 1. te uredbe određuje:
               „1.   Radi zaštite financijskih interesa [Unije] ovime se usvajaju opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo [Unije].
               2.   ,Nepravilnost' znači povreda odredaba prava [Unije] koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun [Unije] ili proračune kojima [Unija] upravlj[a], bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime [Unije], ili neopravdanim izdacima.”

               5

               Članak 3. navedene uredbe predviđa:
               „1.   Rok zastare za pokretanje postupka je četiri godine od dana kada je počinjena nepravilnost iz članka 1. stavka 1. Međutim, sektorskim pravilima mogu se odrediti i kraći rokovi, ali ne mogu biti kraći od tri godine.
               U slučaju stalnih i[li] ponovljenih nepravilnosti, rok zastare teče od dana prestanka nepravilnosti. […]
               Rok zastare prekida se radnjom nadležnog tijela o kojoj obavješćuje dotičnu osobu, u vezi s istragom ili sudskim postupkom o nepravilnosti. Rok zastare ponovo teče [ponovno počinje teći] nakon svake radnje koja uzrokuje prekid.
               Međutim, zastara nastupa najkasnije na dan isteka razdoblja jednakog dvostrukom roku zastare, a nadležno tijelo ne odredi kaznu, osim ako je upravni postupak suspendiran u skladu s člankom 6. stavkom 1.
               2.   Razdoblje za izvršenje odluke kojom se utvrđuje upravna kazna je tri godine. To razdoblje teče od dana pravomoćnosti odluke.
               Slučajevi prekida i suspenzije uređuju se relevantnim odredbama nacionalnog prava.
               3.   Države članice zadržavaju mogućnost primjene dužeg razdoblja od onog propisanog stavcima 1. i 2.”

               6

               Glava II. Uredbe br. 2988/95 naslovljena je „Upravne mjere i kazne”. Ta glava sadržava članak 4. koji u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:

                        —

                        obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,

                        —

                        ukupnim ili djelomičnim gubitkom garancija danih za potporu odobrenog zahtjeva za pogodnost ili u trenutku primitka predujma.

                  2.   Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamat[e] koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.”

               7

               U članku 5. te uredbe utvrđene su upravne kazne do kojih mogu dovesti nepravilnosti koje su počinjene namjerno ili nepažnjom.

         Uredba br. 3665/87

               8

               Uredba br. 3665/87 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 800/1999 od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL 1999., L 102, str. 11.). Međutim, na glavni postupak ipak se primjenjuje Uredba br. 3665/87.

               9

               Članak 11. stavak 3. Uredbe br. 3665/87 propisivao je:
               „[…] [K]orisnik vraća neutemeljeno primljenu subvenciju, što uključuje bilo koju kaznu koja se primjenjuje u skladu sa stavkom 1. prvim podstavkom i kamatu izračunanu za razdoblje između isplate subvencije i njezina vraćanja. Međutim:

                        (a)

                        kada je vraćanje subvencije obuhvaćeno neoslobođenim sredstvom osiguranja, oduzimanje sredstva osiguranja u skladu s člankom 23. stavkom 1. ili člankom 33. stavkom 1. predstavlja vraćanje potrebnog iznosa;

                        (b)

                        kada je sredstvo osiguranja oslobođeno, korisnik plaća onaj dio sredstva osiguranja koji bi bio oduzet za kaznu, plus kamate izračunane od datuma oslobađanja do dana koji prethodi plaćanju.

                  Plaćanja se moraju obaviti u roku od 30 dana od primitka zahtjeva za plaćanje.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 3002/92

               10

               Uredba br. 3002/96 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1130/2009 od 24. studenoga 2009. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za provjeru upotrebe i/ili odredišta interventnih proizvoda (SL 2009., L 310, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 19., str. 352.). Međutim, na glavni postupak ipak se primjenjuje Uredba br. 3002/92.

               11

               Članak 5.a stavci 1. i 2. Uredbe br. 3002/92 glasi kako slijedi:
               „1.   Ako se nakon oslobađanja cjelokupne ili djelomične jamčevine prema članku 5. ustanovi da proizvodi u cijelosti ili djelomično nisu stigli na propisanu upotrebu i/ili odredište, nadležno tijelo države članice u kojoj je oslobođena jamčevina mora zatražiti […] od dotičnoga gospodarskoga subjekta plaćanje iznosa u visini iznosa jamčevine koji bi bio zaplijenjen da se takav propust uzeo u obzir prije oslobađanja jamčevine. Taj se iznos povećava za iznos kamata izračunanih od dana oslobađanja do dana koji prethodi danu uplate.
               Primitak iznosa iz prvoga podstavka od strane nadležnoga tijela predstavlja naplatu neopravdano odobrenih ekonomskih olakšica.
               2.   Plaćanje iznosa iz stavka 1. treba se izvršiti u roku od 30 dana od dana primitka zahtjeva za plaćanje.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Francusko pravo

               12

               Zakonom br. 2008‑561 od 17. lipnja 2008. o reformi zastare u građanskopravnim stvarima (JORF br. 141 od 18. lipnja 2008., str. 9856.) uveden je novi sustav opće zastare koji je kodificiran u članku 2224. Građanskog zakonika koji propisuje:
               „Obveznopravna potraživanja i stvarnopravne tužbe koje se odnose na pokretnine zastarijevaju pet godina od dana kada je nositelj prava znao ili je trebao znati za činjenice na temelju kojih je imao aktivnu legitimaciju za ostvarenje tog prava.”

               13

               Članak 26. tog zakona predviđa:

                        „I. –

                        Odredbe ovog zakona kojima se produljuje trajanje zastare primjenjuju se ako na datum njegova stupanja na snagu rok zastare nije istekao. Tada se uzima u obzir rok koji je već protekao.

                        II. –

                        Odredbe ovog zakona koje skraćuju trajanje zastare primjenjuju se na rokove zastare od dana stupanja na snagu ovog zakona, pri čemu ukupno trajanje ne može premašiti trajanje predviđeno ranijim zakonom.

                        III. –

                        Postupak koji je pokrenut prije stupanja na snagu ovog zakona provodi se i okončava u skladu s ranijim zakonom. Ovaj se zakon također primjenjuje na žalbeni i kasacijski postupak […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Društvo Glencore 26. svibnja 1999. dobilo je potvrdu za izvoz 3300 tona pivarskog ječma u rasutom stanju i to uz dodjelu izvoznih subvencija.

               15

               Povodom carinskog nadzora, kojim su otkrivene nepravilnosti u načinima utovara žitarica na brodove namijenjene za izvoz tog ječma, Office national interprofessionnel des céréales izdao je protiv društva Glencore nalog za plaćanje u iznosu od 93933,85 eura, što je obuhvaćalo nepravilno stečene izvozne subvencije te kaznu i penale u visini od, redom, 50% i 15% iznosa tih subvencija. Taj nalog za plaćanje dostavljen je tom društvu 25. veljače 2004.

               16

               Društvo Glencore između svibnja i rujna 2000. podnijelo je carinskim tijelima izvozne deklaracije za 43630,13 tona meke pšenice.

               17

               Nakon što su carinskim nadzorom otkrivene nepravilnosti u načinima skladištenja tog žita prije njegova izvoza, Office national interprofessionnel des céréales izdao je 30. studenoga 2005. protiv društva Glencore tri naloga za plaćanje u visini od, redom, 113685,40 eura, 22285,60 eura i 934598,28 eura radi povrata iznosa koje je to društvo nepravilno steklo. Ti nalozi za plaćanje dostavljeni su tom društvu dopisom od 5. siječnja 2006.

               18

               Nakon što je pred nadležnim sudom neuspješno pobijalo naloge za plaćanje iz točaka 15. do 17. ove presude, društvo Glencore platilo je tražene iznose 6. travnja 2010. što se tiče potpora primljenih za izvoz pivarskog ječma i 27. rujna 2010. što se tiče iznosa u vezi s izvozom meke pšenice.

               19

               Odlukom od 16. travnja 2013., kojoj je bio priložen nalog za plaćanje od 12. travnja 2013., FranceAgriMer zatražio je od društva Glencore plaćanje iznosa od 289569,05 eura za kamate koje se odnose na potpore i iznose koje je to društvo nepravilno steklo.

               20

               Društvo Glencore podnijelo je protiv te odluke tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev pozivajući se na zastaru potraživanja tih kamata s obzirom na članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2988/95.

               21

               U tim okolnostima tribunal administratif de Melun (Upravni sud iz Meluna, Francuska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se iz [presude od 29. ožujka 2012., Pfeifer & Langen (C‑564/10, EU:C:2012:190)], zaključiti da je članak 3. [Uredbe br. 2988/95] primjenjiv na mjere za plaćanje kamata dugovanih na temelju [članka 11. stavka 3. Uredbe br. 3665/87] i članka 5.a [Uredbe br. 3002/92]?

                        2.

                        Treba li se za tražbinu koja se odnosi na kamate smatrati da po prirodi proizlazi iz ,staln[e] i[li] ponovljen[e]' nepravilnosti koja prestaje na dan plaćanja glavnice i zbog koje se dan od kojeg počinje teći zastara pomiče do tog dana?

                        3.

                        Ako je odgovor na [drugo pitanje] niječan, treba li dan od kojeg počinje teći zastara odrediti kao dan kada je počinjena nepravilnost koja je dovela do nastanka glavne tražbine ili se on može odrediti samo kao dan plaćanja potpore odnosno oslobađanja jamstva koji odgovara danu od kojeg se računaju spomenute kamate?

                        4.

                        Treba li prilikom primjene pravila o zastari iz Uredbe br. 2988/95 smatrati da se svakim aktom kojom se prekida zastara u odnosu na glavnu tražbinu također prekida i zastara u pogledu kamata, čak i ako se to ne navodi u aktima kojima se prekida zastara u odnosu na glavnu tražbinu?

                        5.

                        Nastupa li zastara istekom maksimalnog roka predviđenog u [članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku] Uredbe br. 2988/95 ako u tom roku agencija za plaćanja zahtijeva povrat neopravdano isplaćene potpore, a da pritom ne zahtijeva isplatu kamata?

                        6.

                        Može li opći zastarni rok koji je u nacionalno pravo Zakonom br. 2008‑561 […] uveden u članak 2224. Građanskog zakonika u slučaju zastara koje još nisu nastupile na dan stupanja na snagu tog zakona zamijeniti četverogodišnji zastarni rok iz Uredbe br. 2988/95 primjenom izuzeća predviđenog u [članku 3. stavku 3.] te uredbe?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da se rok zastare koji je predviđen u toj odredbi primjenjuje na naplatu kamatnih tražbina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje su dospjele na temelju članka 11. stavka 3. Uredbe br. 3665/87 i članka 5.a Uredbe br. 3002/92.

               23

               Uvodno treba podsjetiti da se Uredbom br. 2988/95, kao što to proizlazi iz njezina članka 1. i uvodne izjave 3., uvode „opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo [Unije]” kako bi se „u svim područjima [suprotstavilo] radnjama koj[e] štete financijskim interesima [Unije]” (presuda od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 20. kao i navedena sudska praksa).

               24

               U vezi s tim, članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2988/95 utvrđuje četverogodišnji rok zastare za pokretanje postupka od dana kada je počinjena nepravilnost ili, u slučaju stalne ili ponovljene nepravilnosti, od dana njezina prestanka. Međutim, prema toj odredbi, sektorskim pravilima mogu se odrediti i kraći rokovi, ali ne kraći od tri godine.

               25

               U ovom slučaju sektorski propisi Unije koji su relevantni za glavni predmet, odnosno Uredba br. 3665/87 o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode i Uredba br. 3002/92 o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za provjeru upotrebe i/ili odredišta interventnih proizvoda, ne propisuju posebne odredbe u području zastare.

               26

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se četverogodišnji rok iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95 primjenjuje na nepravilnosti koje dovode do izricanja upravne kazne u smislu članka 5. te uredbe i na nepravilnosti, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje su predmet upravne mjere radi oduzimanja nepravilno stečene koristi u skladu s člankom 4. navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Na temelju članka 4. stavka 1. Uredbe br. 2988/95, opće je pravilo da svaka nepravilnost u smislu članka 1. stavka 2. te uredbe ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi, među ostalim, obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa. Usto, u članku 4. stavku 2. navedene uredbe navedeno je da se primjena mjera iz stavka 1. tog članka ograničava na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamate koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.

               28

               U ovom je slučaju nesporno da su nalozi za plaćanje koje je izdalo nadležno upravno tijelo radi povrata potpora i iznosa koje je društvo Glencore nepravilno steklo činjenjem nepravilnosti doneseni na temelju članka 11. stavka 3. Uredbe br. 3665/87 kad je riječ o pivarskom ječmu u rasutom stanju i članka 5.a Uredbe br. 3002/92 kad je riječ o intervencijskoj mekoj pšenici. Usto, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je na temelju tih odredaba bio donesen i nalog za plaćanje koji se ne odnosi samo na te potpore i iznose, nego i na naplatu kamata.

               29

               U tom pogledu valja navesti da navedene odredbe izričito propisuju da se povrat potpora i iznosa koje je dotični gospodarski subjekt nepravilno stekao uvećava za kamate koje se računaju na temelju tih potpora i iznosa s obzirom na vrijeme koje je proteklo od trenutka njihova primitka i trenutka njihova povrata. U tom se pogledu u članku 5.a stavku 1. drugom podstavku Uredbe br. 3002/92 pojašnjava da primitak tako izračunatog iznosa od strane nadležnoga tijela predstavlja naplatu neopravdano odobrenih ekonomskih olakšica.

               30

               Dakle, naloge za plaćanje o kojima je riječ u glavnom postupku treba smatrati „upravnim mjerama” u smislu članka 4. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 2988/95, u mjeri u kojoj se odnose i na glavnicu i na kamate, s obzirom na to da se svim tim nalozima oduzima korist koju je dotični gospodarski subjekt nepravilno stekao.

               31

               Iz toga slijedi da je u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku primjenjiv rok iz članka 3. stavka 1. te uredbe.

               32

               Sudska praksa koja proizlazi iz presude od 29. ožujka 2012., Pfeifer & Langen (C‑564/10, EU:C:2012:190), na koju upućuje sud koji je uputio zahtjev, ne dovodi u pitanje taj zaključak. Naime, iako je Sud u točki 53. te presude smatrao da se članak 3. Uredbe br. 2988/95 mora tumačiti na način da rok zastare predviđen za naplatu glavne tražbine nije primjenjiv na naplatu kamata koje su nastale iz te tražbine, takvo se tumačenje, kao što to proizlazi iz te točke, odnosilo na situaciju u kojoj su kamate dospjele samo na temelju nacionalnog prava, a ne, kao što je to ovdje slučaj, na temelju prava Unije.

               33

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da se članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da se rok zastare koji je predviđen u toj odredbi primjenjuje na naplatu kamatnih tražbina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje su dospjele na temelju članka 11. stavka 3. Uredbe br. 3665/87 i članka 5.a Uredbe br. 3002/92.

         Drugo pitanje

               34

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da činjenica da gospodarski subjekt duguje kamatne tražbine, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, predstavlja „staln[u] i[li] ponovljen[u] nepravilnost” u smislu te odredbe čiji rok zastare teče od dana kada su vraćene nepravilno stečene potpore ili iznosi koji čine glavnicu.

               35

               Valja podsjetiti da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, nepravilnost „staln[a] i[li] ponovljen[a]” u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 2988/95 kad ju je počinio gospodarski subjekt koji stječe gospodarske koristi iz skupa sličnih transakcija koje krše istu odredbu prava Unije (presuda od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 49. i navedena sudska praksa).

               36

               S obzirom na tu definiciju, francuska vlada u svojim očitovanjima podnesenima Sudu u biti tvrdi da se nepravilnost u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95, koja je dovela do svih kamatnih tražbina o kojima je riječ u glavnom postupku, mora smatrati zasebnom u odnosu na nepravilnost koja je dovela do nastanka glavnih potraživanja. Na taj način, stalna nepravilnost postoji u slučaju kada se glavna tražbina ustrajno ne plaća tijekom cijelog razdoblja u kojem je gospodarski subjekt i nadalje dužnik te tražbine.

               37

               Međutim, s obzirom na razmatranja iz točke 29. ove presude, ne može se smatrati da su kamate, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, nastale iz nepravilnosti, u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95, koja je zasebna u odnosu na nepravilnost koja je dovela do povrata potpora i iznosa koji čine glavnicu.

               38

               Naime, valja podsjetiti da počinjenje nepravilnosti, u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95, pretpostavlja ispunjenje dvaju uvjeta, a to su učinjena ili propuštena radnja gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu prava Unije te nastala ili moguća šteta za Unijin proračun (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, C‑59/14, EU:C:2015:660, t. 24.).

               39

               Kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na postojanje povrede prava Unije, iz članka 11. stavka 3. Uredbe br. 3665/87 i članka 5.a Uredbe br. 3002/92 proizlazi da ista povreda odredbe prava Unije omogućava naplatu iznosa koji su nepravilno stečeni zbog te povrede i ubiranje kamata povrh tih iznosa, koji zajedno služe za naplatu gospodarske koristi koju je dotični gospodarski subjekt nepravilno stekao.

               40

               Kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na postojanje štete ili moguće štete za Unijin proračun, valja istaknuti, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 51. do 60. svojeg mišljenja, da su kamate predviđene u članku 11. stavku 3. Uredbe br. 3665/87 i članku 5.a Uredbe br. 3002/92 kompenzacijske kamate čija je namjena odraziti ažuriranu vrijednost „[štete]” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 od datuma njezina nastanka do datuma na koji dotični gospodarski subjekt nadoknadi njezin stvarni iznos.

               41

               Iz toga slijedi da kad je riječ o povredi odredaba uredaba br. 3665/87 i 3002/92, a suprotno tvrdnjama francuske vlade, nepravilnost u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 daje pravo na naplatu gospodarske koristi koju je dotični gospodarski subjekt nepravilno stekao, a koju u skladu s člankom 11. stavkom 3. Uredbe br. 3665/87 i člankom 5.a Uredbe br. 3002/92 čine potpore odnosno iznosi koje je taj gospodarski subjekt nepravilno stekao, uvećano za kamate propisane u tim člancima.

               42

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da činjenica da gospodarski subjekt duguje kamatne tražbine, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, ne predstavlja „staln[u] i[li] ponovljen[u] nepravilnost” u smislu te odredbe. Valja smatrati da takve tražbine proizlaze iz iste nepravilnosti, u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 2988/95, kao što je to ona koja je dovela do naplate nepravilno stečenih potpora i iznosa, a koji čine glavne tražbine.

         Treće pitanje

               43

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da kad je riječ o postupcima za donošenje upravnih mjera radi povrata kamatnih tražbina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, rok zastare predviđen u tom članku 3. stavku 1. prvom podstavku teče od datuma na koji je počinjena nepravilnost koja daje pravo na naplatu nepravilnih potpora i iznosa na temelju kojih se te kamate računaju ili taj rok teče od dana od kojega se računaju navedene kamate.

               44

               Uvodno valja podsjetiti da iz odgovora na drugo pitanje proizlazi da treba smatrati da tražbine poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje se odnose i na glavnicu i na kamate, proizlaze iz iste nepravilnosti u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95.

               45

               Stoga, u skladu s tekstom članka 3. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 2988/95, rok zastare za pokretanje postupka za povrat takvih tražbina je četiri godine od dana kada je počinjena ta nepravilnost.

               46

               Dan na koji je počinjena navedena nepravilnost mora se utvrditi s obzirom na razvoj činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku.

               47

               Naime, Sud je presudio da s obzirom na uvjete koji su nužni za utvrđenje nepravilnosti, na koje se podsjeća u točki 38. ove presude, polazišna točka roka zastare jest datum kasnijeg događaja, bilo da je riječ o datumu nastanka štete koji slijedi nakon učinjene ili propuštene radnje koja predstavlja povredu prava Unije bilo da je riječ o datumu počinjenja ili propuštanja te radnje, ako je predmetna korist stečena prije tog datuma (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, C‑59/14, EU:C:2015:660, t. 26.).

               48

               U tom pogledu Sud je pojasnio da, kad je riječ o izvoznim subvencijama, „[šteta]” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 nastaje na datum donošenja odluke o konačnoj dodjeli predmetne koristi. Naime, od tog datuma postoji stvarna šteta za Unijin proračun. Ta se šteta ne može smatrati postojećom prije datuma konačne dodjele spomenute koristi jer bi u suprotnome značilo da rok zastare za povrat te koristi može teći već u trenutku u kojem ona još uvijek nije dodijeljena (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, C‑59/14, EU:C:2015:660, t. 32.). Kad je riječ o jamstvu poput onoga iz članka 5.a Uredbe br. 3002/92, valja navesti da šteta u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 nastaje na dan oslobođenja tog jamstva.

               49

               U ovom slučaju, kronologija činjenica o kojima je riječ u predmetu u glavnom postupku, kako je izložena u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, ne omogućava utvrđivanje, s jedne strane, datuma nastanka „[štete]” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 i, s druge strane, je li ta šteta nastala prije ili nakon učinjene ili propuštene radnje koja predstavlja povredu prava Unije.

               50

               U svakom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev, koji ima potpuni uvid u činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku, jest da utvrdi je li u ovom slučaju dotična korist konačno dodijeljena prije učinjene ili propuštene radnje koja predstavlja povredu prava Unije. Ako je tomu tako, rok zastare za postupke radi povrata predmetnih kamatnih tražbina počinje teći od te učinjene ili propuštene radnje. Obratno, ako se pokaže da je ta korist bila dodijeljena nakon navedene učinjene ili propuštene radnje, tada je dies a quo datum dodjele navedene koristi i stoga dan od kojega počinje izračun navedenih kamata.

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da kad je riječ o postupcima za donošenje upravnih mjera radi povrata kamatnih tražbina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, rok zastare predviđen u tom članku 3. stavku 1. prvom podstavku teče od datuma na koji je počinjena nepravilnost koja daje pravo na naplatu nepravilnih potpora i iznosa na temelju kojih se te kamate računaju, odnosno od datuma nastanka činjenice koja dovodi do te nepravilnosti, bio to datum učinjene ili propuštene radnje ili, pak, datum štete, koji god nastupi kasnije.

         Četvrto i peto pitanje

               52

               Svojim četvrtim i petim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. četvrti podstavak Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da kad je riječ o postupcima za donošenje upravnih mjera radi povrata kamata, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, zastara nastupa istekom roka predviđenog u članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku ako unutar tog roka nadležno tijelo, iako je zatražilo povrat potpora ili iznosa koje je dotični gospodarski subjekt nepravilno stekao, nije donijelo nikakvu odluku koja se odnosi na te kamate.

               53

               Iz teksta i strukture članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95 proizlazi da ta odredba u četvrtom podstavku nameće apsolutno ograničenje koje se primjenjuje na zastaru postupaka o nepravilnosti, a ona nastupa najkasnije na dan isteka razdoblja jednakog dvostrukom roku zastare od onog propisanog u prvom podstavku te odredbe, a da pritom nadležno tijelo nije izreklo kaznu, osim u slučajevima kad je upravni postupak suspendiran u skladu s člankom 6. stavkom 1. te uredbe (presuda od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 63.).

               54

               S obzirom na sudsku praksu Suda, valja navesti da se to apsolutno ograničenje primjenjuje i na donošenje upravnih mjera u smislu članka 4. te uredbe (presuda od 3. rujna 2015., Sodiaal International, C‑383/14, EU:C:2015:541, t. 33.).

               55

               Usto, Sud je smatrao da navedeno ograničenje doprinosi jačanju pravne sigurnosti gospodarskih subjekata onemogućavajući da se zastara postupaka u odnosu na nepravilnost može beskonačno odgađati opetovanim radnjama koje ga prekidaju (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 64.).

               56

               Na taj način, osim u slučaju suspenzije upravnog postupka u skladu s člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 2988/95, radnje u vezi s istragom ili sudskim postupkom koje je poduzelo nadležno tijelo i o kojima je obaviještena dotična osoba u skladu s člankom 3. stavkom 1. trećim podstavkom te uredbe nemaju učinak prekida roka propisanog u članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 72.).

               57

               Iz toga slijedi da je nadležno tijelo dužno, kad je riječ o nepravilnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, donijeti upravne mjere radi naplate nepravilno stečene gospodarske koristi u svakom slučaju u roku predviđenom u članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku Uredbe br. 2988/95.

               58

               S obzirom na razmatranja iz točaka 30. i 45. ove presude, taj se rok primjenjuje i na mjere radi naplate iznosa iz članka 11. stavka 3. Uredbe br. 3665/87 te članka 5.a Uredbe br. 3002/92 i na mjere koje se odnose na kamate predviđene u tim odredbama, a počinje teći od datuma počinjenja nepravilnosti, u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95, kojom se povređuju odredbe uredaba br. 3665/87 i 3002/92.

               59

               Stoga, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj je nadležno tijelo ponajprije zatražilo povrat glavnih tražbina prije nego što je naknadno zatražilo povrat kamata, pod pretpostavkom da su u pogledu tih kamata poduzete radnje kojima se prekida zastara, to je tijelo bilo dužno donijeti odluku o povratu navedenih kamata u roku predviđenom u članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku Uredbe br. 2988/95.

               60

               Iz toga slijedi da s obzirom na to da su nepravilnosti koje se odnose na uredbe br. 3665/87 i 3002/92 bile počinjene, kao što je to slučaj u glavnom postupku, tijekom, redom, 1999. i 2000., tada članak 3. stavak 1. četvrti podstavak Uredbe br. 2988/95 nije dopuštao nadležnom tijelu da tijekom 2013. donese odluku o kamatama na temelju članka 11. stavka 3. Uredbe br. 3665/87 i članka 5.a Uredbe br. 3002/92 jer su na taj datum tražbine koje se odnose na te kamate zastarjele, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev. S obzirom na apsolutnost ograničenja propisanog u članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku Uredbe br. 2988/95, taj je zaključak također neminovan i u slučaju kada je navedeno tijelo u roku iz te odredbe donijelo odluku o povratu iznosa glavnice.

               61

               S obzirom na prethodna razmatranja na četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. četvrti podstavak Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da kad je riječ o postupcima za donošenje upravnih mjera radi povrata kamata, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, zastara nastupa istekom roka predviđenog u tom članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku ako unutar tog roka nadležno tijelo, iako je zatražilo povrat potpora ili iznosa koje je dotični gospodarski subjekt nepravilno stekao, nije donijelo nikakvu odluku koja se odnosi na te kamate.

         Šesto pitanje

               62

               Svojim šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da se u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku može primijeniti rok zastare koji je predviđen nacionalnim pravom i dulji je od roka predviđenog u članku 3. stavku 1. te uredbe u odnosu na naplatu kamatnih tražbina nastalih prije datuma stupanja na snagu tog roka za koje još nije nastupila zastara primjenom te potonje odredbe.

               63

               Valja podsjetiti da u skladu s člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 2988/95 države članice mogu primijeniti rokove zastare dulje od minimalnog četverogodišnjeg roka iz članka 3. stavka 1. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2014., Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 54.).

               64

               U tom pogledu države članice zadržavaju široku marginu prosudbe u pogledu utvrđivanja duljih rokova zastare koje žele primjenjivati na nepravilnosti koje oštećuju financijske interese Unije (presuda od 17. rujna 2014., Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 55. i navedena sudska praksa).

               65

               Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da na temelju članka 3. stavka 3. Uredbe br. 2988/95 države članice mogu, s jedne strane, nastaviti primjenjivati dulje rokove zastare koji postoje na datum donošenja navedene uredbe i, s druge strane, uvesti nova pravila o zastari koja predviđaju dulje rokove zastare nakon tog datuma (presuda od 29. siječnja 2009., Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb i dr., C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, t. 42.).

               66

               Kad je riječ o glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da na datum počinjenja predmetnih nepravilnosti nije postojao nijedan sustav zastare u nacionalnom pravu koji se mogao primjenjivati umjesto sustava predviđenog u Uredbi br. 2988/95.

               67

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da je Zakon br. 2008‑561, na čije se prijelazne odredbe podsjeća u točki 13. ove presude, uveo novi sustav opće zastare koji utvrđuje petogodišnji rok te zastare.

               68

               U tim se okolnostima pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev zapravo odnosi na pitanje je li pravu Unije protivna primjena duljeg roka zastare, u smislu članka 3. stavka 3. Uredbe br. 2988/95, s obzirom na to da bi se njime rok zastare koji je u načelu primjenjiv na nezastarjele tražbine produljio za jednu godinu.

               69

               Prije svega valja podsjetiti da se primjena duljeg roka zastare nego što je to onaj predviđen u članku 3. stavku 1. te uredbe može propisati samo ako na datum stupanja na snagu navedenog roka predmetne tražbine nisu zastarjele ni s obzirom na prvi podstavak ni s obzirom na četvrti podstavak te odredbe, koji sadržava apsolutno ograničenje, kao što to proizlazi iz točaka 53. i 59. ove presude.

               70

               Osim toga, ako države članice i predvide dulje rokove zastare na temelju članka 3. stavka 3. Uredbe br. 2988/95, one nisu dužne u vezi s tom odredbom predvidjeti takve dulje rokove zastare u posebnim i/ili sektorskim propisima (vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 2009., Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb i dr., C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, t. 46.). Usto, državama članicama dopušteno je donijeti zakonodavne odredbe kojima se uvodi opći rok zastare (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2014., Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 57. i 63. i navedenu sudsku praksu).

               71

               Ako se dulji rok zastare primjenjuje na temelju članka 3. stavka 3. Uredbe br. 2988/95, zastara u svakom slučaju nastupa, neovisno o poduzimanju radnje kojom se prekida zastara, najkasnije na dan isteka razdoblja jednakog dvostrukom duljem roku zastare.

               72

               Usto, iako države članice zadržavaju široku marginu prosudbe u pogledu utvrđivanja duljih rokova zastare, kao što to proizlazi iz točke 64. ove presude, one ipak moraju poštovati opća načela prava Unije, osobito načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti.

               73

               Kad je riječ o načelu pravne sigurnosti, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda u kaznenim stvarima, državama članicama je u načelu dopušteno produljiti rokove zastare kada djela koja se stavljaju na teret nikada nisu zastarjela (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2015., Taricco i dr., C‑105/14, EU:C:2015:555, t. 57.).

               74

               Kad je riječ o načelu proporcionalnosti valja navesti da primjena duljeg nacionalnog roka zastare, kao što je to onaj u skladu s člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 2988/95, za potrebe procesuiranja nepravilnosti u smislu navedene uredbe, ne smije očito prekoračivati ono što je nužno za postizanje cilja zaštite financijskih interesa Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2014., Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 59. i navedenu sudsku praksu). Kad je riječ o petogodišnjem roku zastare, poput onoga koji je predviđen u članku 2224. Građanskog zakonika u verziji koja proizlazi iz Zakona br. 2008‑561, valja navesti da je on samo jednu godinu dulji od roka koji je predviđen u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 2988/95. Stoga takav rok ne prekoračuje ono što je nužno kako bi nacionalna tijela mogla postupati protiv nepravilnosti koje dovode u pitanje proračun Unije te on poštuje zahtjev proporcionalnosti.

               75

               Što se osobito tiče situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku, na sudu koji je uputio zahtjev jest da s obzirom na odgovor na drugo i treće pitanje te razmatranja navedena u točki 58. ove presude, koja se odnose na početak roka zastare koji se primjenjuje na kamatne tražbine poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, provjeri jesu li na datum stupanja na snagu Zakona br. 2008‑561, koji uvodi petogodišnji rok zastare, te tražbine zastarjele s obzirom na prvi i četvrti podstavak članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95. Ako se pokaže da na taj datum nije nastupila zastara, tada bi na temelju članka 3. stavka 1. četvrtog podstavka Uredbe br. 2988/95 proizlazilo da je dvostruki rok petogodišnjeg roka zastare predviđenog tim zakonom u svakom slučaju istekao na datum kada je nadležno tijelo donijelo odluku o predmetnim kamatama u glavnom postupku, u travnju 2013., a što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               76

               S obzirom na prethodna razmatranja na šesto pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da se u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku može primijeniti rok zastare koji je predviđen nacionalnim pravom i dulji je od roka predviđenog u članku 3. stavku 1. te uredbe u odnosu na naplatu tražbina nastalih prije datuma stupanja na snagu tog roka za koje još nije nastupila zastara primjenom te potonje odredbe.

         Troškovi

               77

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica treba tumačiti na način da se rok zastare koji je predviđen u toj odredbi primjenjuje na naplatu kamatnih tražbina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje su dospjele na temelju članka 11. stavka 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 495/97 od 18. ožujka 1997. i članka 5.a Uredbe Komisije (EEZ) br. 3002/92 od 16. listopada 1992. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za provjeru upotrebe i/ili odredišta interventnih proizvoda, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 770/96 od 26. travnja 1996.

                           2.

                           Članak 3. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da činjenica da gospodarski subjekt duguje kamatne tražbine, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, ne predstavlja „staln[u] i[li] ponovljen[u] nepravilnost” u smislu te odredbe. Valja smatrati da takve tražbine proizlaze iz iste nepravilnosti, u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 2988/95, kao što je to ona koja je dovela do naplate nepravilno stečenih potpora i iznosa, a koji čine glavne tražbine.

                           3.

                           Članak 3. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da kad je riječ o postupcima za donošenje upravnih mjera radi povrata kamatnih tražbina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, rok zastare predviđen u tom članku 3. stavku 1. prvom podstavku teče od datuma na koji je počinjena nepravilnost koja daje pravo na naplatu nepravilnih potpora i iznosa na temelju kojih se te kamate računaju, odnosno od datuma nastanka činjenice koja dovodi do te nepravilnosti, bio to datum učinjene ili propuštene radnje ili, pak, datum štete, koji god nastupi kasnije.

                           4.

                           Članak 3. stavak 1. četvrti podstavak Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da kad je riječ o postupcima za donošenje upravnih mjera radi povrata kamata, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, zastara nastupa istekom roka predviđenog u tom članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku ako unutar tog roka nadležno tijelo, iako je zatražilo povrat potpora ili iznosa koje je dotični gospodarski subjekt nepravilno stekao, nije donijelo nikakvu odluku koja se odnosi na te kamate.

                           5.

                           Članak 3. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da se u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku može primijeniti rok zastare koji je predviđen nacionalnim pravom i dulji je od roka predviđenog u članku 3. stavku 1. te uredbe u odnosu na naplatu tražbina nastalih prije datuma stupanja na snagu tog roka za koje još nije nastupila zastara primjenom te potonje odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. srpnja 2013.#MB System GmbH & Co. KG protiv Europske komisije.#Državne potpore – Potpora koju je Njemačka dodijelila grupi Biria tako da je javno poduzeće steklo tajne udjele u toj grupi – Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem – Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio raniju odluku u istom postupku – Prednost – Kriterij privatnog ulagača – Pojam poduzetnika u teškoćama – Izračun elementa potpore – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-209/11.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. rujna 2010.#CSL Behring GmbH protiv Europske komisije i Europske agencije za lijekove (EMA).#Predmet T-264/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#Jaguar Land Rover Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Land Glider – Raniji verbalni i figurativni žigovi Europske unije i nacionalni žigovi LAND ROVER – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-71/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 3. prosinca 2015.#Hewlett Packard Development Company LP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice FORTIFY – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-628/14.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 21. siječnja 2015.#Mohammad Makhlouf protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Očita pogreška u ocjeni – Pravo vlasništva – Pravo na poštovanje privatnog života – Proporcionalnost.#Predmet T‑509/11.


title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. ožujka 2014. # Cementos Portland Valderrivas, SA protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje - Upravni postupak - Odluka o zahtjevu za pružanje informacija - Potrebnost traženih informacija - Dovoljno ozbiljne indicije - Sudski nadzor - Proporcionalnost. # Predmet T-296/11.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)
      14. ožujka 2014. (
            *1
         )
      „Tržišno natjecanje — Upravni postupak — Odluka o zahtjevu za pružanje informacija — Potrebnost traženih informacija — Dovoljno ozbiljne indicije — Sudski nadzor — Proporcionalnost“
      U predmetu T‑296/11,

         Cementos Portland Valderrivas, SA, sa sjedištem u Pamploni (Španjolska), koji zastupaju L. Ortiz Blanco, A. Lamadrid de Pablo i N. Ruiz García, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju F. Castilla Contreras, C. Urraca Caviedes i C. Hödlmayr, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Rivasa, odvjetnika,
      tuženik(-ca),
      povodom tužbe za poništenje odluke Komisije C(2011) 2368 final od 30. ožujka 2011. koja se odnosi na postupak primjene članka 18. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 (predmet 39520 – Cement i srodni proizvodi),
      OPĆI SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Dittrich, predsjednik, I. Wiszniewska‑Białecka i M. Prek (izvjestitelj), suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. veljače 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Činjenice iz kojih proizlazi spor i postupak

               1

               Komisija Europskih zajednica je u studenome 2008. i rujnu 2009., primjenjujući članak 20. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. rujna 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [81. i 82. Ugovora o EZ‑u] (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), provela više pretraga u prostorijama društava koja posluju u sektoru cementa. Nakon tih pretraga upućeni su zahtjevi za pružanje informacija na temelju članaka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003. Prostorije tužitelja Cementos Portland Valderrivas SA nisu bile predmet pretrage niti mu je bio upućen zahtjev za pružanje informacija.

               2

               Komisija je dopisom od 17. studenoga 2010. obavijestila tužitelja o svojoj namjeri da mu uputi odluku o zahtjevu za pružanje informacija na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 te mu je dostavila nacrt upitnika koji je namjeravala priložiti toj odluci.

               3

               Tužitelj je svoje primjedbe na taj nacrt upitnika dostavio dopisom od 3. prosinca 2010.

               4

               Komisija je 6. prosinca 2010. obavijestila tužitelja da je protiv njega i još sedam društava koja posluju u sektoru cementa odučila pokrenuti postupak na temelju članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003 zbog mogućih povreda članka 101. UFEU‑a kojima se „ograničavaju trgovinski tokovi unutar Europskog gospodarskog prostora (EGP), uključujući ograničenja uvoza u EGP iz zemalja izvan EGP‑a, podjele tržišta, usklađivanja cijena i sličnih praksi koje ugrožavaju tržišno natjecanje na tržištu cementa i na tržištu srodnih proizvoda“.

               5

               Komisija je 30. ožujka 2011. donijela odluku C(2011) 2368 final koja se odnosi na postupak primjene članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 (predmet 39520 – Cement i srodni proizvodi) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               6

               U pobijanoj odluci Komisija navodi da, sukladno članku 18. Uredbe br. 1/2003, ona može, kako bi izvršila zadaće koje su joj povjerene navedenom uredbom, jednostavnim zahtjevom ili odlukom zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da joj dostave sve potrebne informacije (točka 3. pobijane odluke). Nakon što je podsjetila da je tužitelj bio obaviješten o njezinoj namjeri donošenja odluke u skladu s člankom 18. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003 i da joj je on dostavio svoje primjedbe na nacrt upitnika (točke 4. i 5. pobijane odluke), Komisija je odlukom zahtijevala od tužitelja i njegovih poslovnica koje se nalaze u Europskoj uniji i koje on izravno ili neizravno kontrolira da pruži odgovore na upitnik, sadržan u prilogu I. pobijane odluke, koji se sastoji od 94 stranice i 11 grupa pitanja (točka 6. pobijane odluke). Upute o odgovorima na taj upitnik sadržane su u prilogu II. navedene odluke, dok su primjeri odgovora sadržani u prilogu III. iste odluke.

               7

               Komisija je također podsjetila na opis mogućih povreda koji je sadržan u točki 4. ove presude (točka 2. pobijane odluke).

               8

               Pozivajući se na prirodu i količinu zahtijevanih informacija kao i na težinu mogućih povreda pravila tržišnog natjecanja Komisija je smatrala potrebnim tužitelju odobriti rok od dva tjedna za odgovor na prvih deset grupa pitanja i rok od dva tjedna za jedanaesto pitanje o „Kontaktima i sastancima“ (točka 8. pobijane odluke).

               9

               Izreka pobijane odluke glasi:
               „Članak 1.

               [Tužitelj] će, sa svojim poslovnicama koje se nalaze u Europskoj uniji i koje on izravno ili neizravno kontrolira, dostaviti informacije spomenute u Prilogu I. ovoj odluci, u obliku koji se traži u njezinom Prilogu II. i Prilogu III., u roku za odgovor od dvanaest tjedana za pitanja 1. – 10. i dva tjedna za pitanje 11., računajući od dana priopćenja ove odluke. Oba priloga sastavni su dio ove odluke.

                  Članak 2.

               [Tužitelj], sa svojim poslovnicama koje se nalaze u Europskoj uniji i koje on izravno ili neizravno kontrolira, jest adresat ove odluke.“

               10

               Tužitelj je 15. travnja 2011. dostavio svoj odgovor na jedanaestu grupu pitanja. Komisija je 3. svibnja 2011. zatražila pojašnjenja o tom odgovoru. Tužitelj je 4. i 31. svibnja 2011. odgovorio Komisiji.

               11

               Tužitelj je 9. svibnja 2011. zatražio od Komisije da ga oslobodi obveze odgovora na pobijanu odluku s obzirom na financijsku štetu koju bi pretrpio u vrlo teškoj gospodarskoj situaciji zbog velikog posla koji ta obveza iziskuje i zatražio da mu se svakako omogući produljenje roka za odgovor.

               12

               Predstavnici Komisije i tužitelja održali su sastanak 19. svibnja 2011.

               13

               Tužitelj je 25. svibnja 2011. od Komisije tražio osmotjedno produljenje roka za odgovor na prvih deset grupa pitanja ili barem da se prihvati njegov necjelovit odgovor.

               14

               Komisija je 1. lipnja 2011. odbila odobriti traženo produljenje i od tužitelja je zahtijevala da točno navede pitanja za koja smatra da mu treba dodatni rok.

               15

               Tužitelj je 7. lipnja 2011. zatražio dodatni rok od dva tjedna, do 11. srpnja 2011., za odgovore na pitanja 1B, 3., 5., 9A i 9B.

               16

               Tužitelj je 10. lipnja 2011. tajništvu Općeg suda podnio ovu tužbu kojom traži poništenje pobijane odluke.

               17

               Tužitelj je zasebnim podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. lipnja 2011. podnio zahtjev za pružanje privremene pravne zaštite u kojem je od predsjednika Suda zahtijevao da odgodi primjenu pobijane odluke.

               18

               Komisija je dopisom od 23. lipnja 2011. obavijestila tužitelja da mu odobrava pet dodatnih tjedana za odgovor na deset prvih grupa pitanja, to jest do 2. kolovoza 2011.

               19

               Rješenjem od 29. srpnja 2011. u predmetu Cementos Portland Valderrivas protiv Komisije (T‑296/11 R) predsjednik Općeg suda odbio je zahtjev za privremenu pravnu zaštitu.

               20

               Tužitelj je 2. kolovoza 2011. dostavio svoj odgovor na deset prvih grupa pitanja.

               21

               Opći sud (sedmo vijeće) je na temelju izvještaja suca izvjestitelja odlučio otvoriti usmeni dio postupka.

               22

               Stranke su na raspravi 6. veljače 2013. iznijele svoja izlaganja i odgovore na usmena pitanja koja je postavio Opći sud. Nakon rasprave Opći sud je odlučio ne zatvoriti usmeni dio postupka.

               23

               U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. njegovog Poslovnika, Opći sud je 25. ožujka 2013. pozvao Komisiju da mu dostavi popis i sažetak indicija na temelju kojih je protiv tužitelja pokrenula postupak o primjeni članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003.

               24

               Komisija je 11. travnja 2013. odbila udovoljiti tom zahtjevu. Opći sud je rješenjem od 14. svibnja 2013. naložio Komisiji da mu dostavi popis navedenih indicija i njihov sažetak. Sukladno članku 67. stavku 3. prvom podstavku Poslovnika i u svrhu uravnoteženja, s jedne strane, načela kontradiktornosti i, s druge strane, karakteristika faze prethodnog prikupljanja dokaza u postupku u kojoj dotični poduzetnik nema pravo biti obaviješten o ključnim elementima na koje se oslanja Komisija kao ni pravo uvida u spis, rješenjem od 14. svibnja 2013. uvid u informacije koje pruža Komisija ograničen je samo na odvjetnike tužitelja koji su u tu svrhu morali potpisati izjavu o povjerljivosti.

               25

               Komisija je udovoljila tom zahtjevu u propisanom roku, dostavivši Općem sudu popis i sažetak indicija na temelju kojih je protiv tužitelja pokrenula postupak o primjeni članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003.

               26

               Odvjetnici tužitelja su 19. lipnja 2013. u tajništvu Općeg suda ostvarili uvid u dokumente koji su navedeni u točki 23. ove presude te su 15. srpnja 2013. podnijeli svoja očitovanja o dokumentima koje je dostavila Komisija. Naposljetku, Komisija je 18. rujna 2013. odgovorila na očitovanja koja su podnijeli odvjetnici tužitelja.

               27

               Usmeni dio postupka zatvoren je 27. rujna 2013.

         Tužbeni zahtjevi stranaka

               28

               Tužitelj zahtijeva od Općeg suda da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               29

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               30

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe samo jedan tužbeni zahtjev koji se temelji na povredi članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 te povredi načela proporcionalnosti. Taj zahtjev u biti sadrži četiri dijela s obzirom na to da se, kao prvo, odnosi na navodni proizvoljni karakter pobijane odluke; kao drugo, na odsutnost potrebnosti traženih informacija; kao treće, na prirodu traženih informacija; i kao četvrto, na neproporcionalni karakter zahtjeva za pružanje informacija.

         O prvom dijelu jedinstvenog tužbenog zahtjeva koji se odnosi proizvoljni karakter pobijane odluke

               31

               Tužitelj u biti smatra da puko navođenje mogućih povreda u pobijanoj odluci ne pruža dovoljnu zaštitu protiv zlouporabe ovlasti od strane Komisije koje ona ima na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003. Komisija bi trebala posjedovati indicije o postojanju takve povrede. Dakle, ni pobijana odluka ni kontekst u kojem se ona donosi ne navode na zaključak da je Komisija u posjedu takvih indicija. Naprotiv, to dokazuje da pobijana odluka ima istraživački karakter (fishing expedition) utoliko što smjera identificirati eventualne indicije povrede prava tržišnog natjecanja. Tužitelj također predlaže Općem sudu da zatraži dostavu indicija na koje se oslanja Komisija.

               32

               Komisija podsjeća da ona, sukladno svojoj obvezi obrazloženja zahtjeva za pružanje informacija, mora jasno navesti moguće povrede koje namjerava provjeriti, ali ne mora otkriti koje indicije posjeduje. Komisija k tome tvrdi da je prilikom donošenja pobijane odluke bila u posjedu tih indicija.

               33

               U svrhu odgovora na ovaj dio tužbenog zahtjeva valja, u biti, imati na umu da se upravni postupak temeljem Uredbe br. 1/2003 koji se odvija pred Komisijom dalje dijeli u dvije različite uzastopne faze od kojih svaka ima vlastitu unutarnju logiku, a to su faza prethodnog prikupljanja dokaza s jedne strane te kontradiktorna faza s druge strane. Cilj faze prethodnog prikupljanja dokaza tijekom koje Komisija koristi istražne ovlasti predviđene Uredbom br. 1/2003 i koja se odvija do obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku jest Komisiji omogućiti da prikupi sve pripadajuće elemente koji potvrđuju ili ne potvrđuju postojanje povrede pravila tržišnog natjecanja te da zauzme prvi stav o smjeru kao i o daljnjem tijeku postupka. Nasuprot tome, kontradiktorna faza, koja se odvija od obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku do donošenja konačne odluke, Komisiji treba omogućiti da zauzme konačan stav o nastaloj povredi (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 8. srpnja 2008., AC‑Treuhand/Komisija, T-99/04, Zb., str. II-1501., t. 47.).

               34

               S jedne strane, faza prethodnog prikupljanja dokaza započinje s datumom na koji je Komisija izvršavajući ovlasti koje su joj dodijeljene člancima 18. i 20. Uredbe br. 1/2003 poduzela mjere koje podrazumijevaju prigovor da je počinjena povreda i koje imaju važne posljedice za situaciju osumnjičenih poduzetnika. S druge strane, dotični je poduzetnik tek na početku upravne kontradiktorne faze putem obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku obaviješten o svim ključnim elementima na kojima Komisija temelji svoj stav u tom stadiju postupka i o pravu tog poduzetnika na pristup dosjeu, čime se jamči efektivno izvršavanje prava na obranu. Posljedično, dotični se poduzetnik mogao pozvati na svoja prava na obranu tek nakon upućivanja obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. Zapravo, da mu je to pravo omogućeno u fazi koja je prethodila upućivanju obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, učinkovitost Komisijine istrage bila bi dovedena u pitanje jer bi dotični poduzetnik već od faze prethodnog prikupljanja dokaza u određenoj mjeri mogao prepoznati koje su informacije Komisiji poznate, a koje još može od nje sakriti (vidjeti u tom smislu presudu AC‑Treuhand/Komisija, već citiranu u t. 33. gore, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Međutim, mjere izvođenja dokaza koje je Komisija poduzela tijekom faze prethodnog prikupljanja dokaza, poglavito mjere provjere i zahtjevi za pružanje informacija, svojom naravi podrazumijevaju prigovor da je počinjena povreda te se može očekivati da će imati važne posljedice na situaciju osumnjičenog poduzetnika. Prema tome, važno je izbjeći nepopravljivo ugrožavanje prava na obranu tijekom te faze upravnog postupka jer poduzete mjere izvođenja dokaza mogu imati presudni značaj za utvrđivanje dokaza o nezakonitosti ponašanja poduzetnika koja su takve prirode da uzrokuju njihovu odgovornost (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 21. rujna 1989., Hoechst/Komisija, 46/87 i 227/88, Zb., str. 2859., t. 15. i presudu AC‑Treuhand/Komisija, već citiranu u t. 33. gore, t. 50 i 51.).

               36

               U tim okolnostima treba podsjetiti na to da je obveza da naznači pravni temelj i cilj zahtjeva za pružanje informacija, koja je Komisiji nametnuta člankom 18. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003, temeljni zahtjev kojim se želi pokazati opravdanost informacija zahtijevanih od dotičnih poduzetnika, ali kojim ih se također dovodi u položaj da shvate opseg svoje dužnosti da surađuju, istodobno čuvajući njihovo pravo na obranu. Iz toga proizlazi da Komisija može tražiti priopćenje samo onih informacija koje joj mogu omogućiti provjeru mogućih povreda i koje opravdavaju provođenje istrage, a koje su naznačene u zahtjevu za pružanje informacija (vidjeti u tom smislu i per analogiam presude Općeg suda od 12. prosinca 1991., SEP/Komisija, T-39/90, Zb., str. II-1497., t. 25., i od 8. ožujka 1995., Société Générale/Komisija, T-34/93, Zb., str. II-545., t. 40.).

               37

               Imajući u vidu naprijed izloženo, ne treba Komisiji nametati da u fazi prethodnog prikupljanja dokaza, uz moguće povrede koje namjerava provjeriti, naznači indicije to jest elemente koji su je naveli da stvori pretpostavku o povredi članka 101. UFEU‑a. Takva bi obveza u biti dovela do remećenja ravnoteže između očuvanja učinkovitosti istrage i očuvanja prava na obranu dotičnog poduzetnika koju sudska praksa ustanovljuje.

               38

               Iz toga, međutim, ne treba zaključiti da Komisija ne smije biti u posjedu elemenata zbog kojih razmatra mogućnost povrede članka 101. UFEU‑a prije donošenja odluke na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003.

               39

               Naime, valja podsjetiti da zahtjev za zaštitu od intervencija javne vlasti, proizvoljnih ili neproporcionalnih, u sferu privatnih aktivnosti osobe, bila ona fizička ili pravna, predstavlja opće načelo prava Unije (presuda Općeg suda od 22. ožujka 2012., Slovak Telekom/Komisija, T‑458/09 i T 171/10, t.81.).

               40

               Dakle, u svrhu poštovanja općeg načela, odluka o zahtjevu za dostavu informacija mora imati za cilj prikupljanje dokumentacije potrebne za provjeru postojanja i opsega određenih činjeničnih i pravnih stanja o kojima Komisija već ima informacije, a koji čine dovoljno ozbiljne indicije za sumnju o povredi pravila tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu i per analogiam presudu Suda od 22. listopada 2002., Roquette Frères, C-94/00, Zb., str. I-9011., t. 54. i 55.).

               41

               U ovom slučaju tužitelj je izričito zatražio od Općeg suda da Komisiji naloži predočenje indicija koje posjeduje kako bi se taj sud mogao uvjeriti da pobijana odluka nema proizvoljni karakter. Kako bi opravdao takav zahtjev, tužitelj osporava činjenicu da su te informacije već bile u posjedu Komisije prije donošenja pobijane odluke. On iznosi pretpostavku da Komisija, umjesto da provjeri postojanje i obujam određenih činjeničnih i pravnih situacija o kojima već ima informacije, zapravo nastoji otkriti elemente koji mogu dokazati povredu. U prilog svojoj argumentaciji on navodi osobito široko područje primjene pobijane odluke koja mu je upućena te okolnost da Komisija nije izvršila nikakve pretrage u njegovim prostorijama na temelju članka 20. stavka 4. Uredbe br. 1/2003 niti mu je uputila zahtjev za pružanje informacija na temelju članka 18. stavka 2. iste uredbe.

               42

               Kada je pred njim podnesena tužba u tom smislu i kada smatra da tužitelj ističe određene elemente koji mogu dovesti u sumnju dovoljnu ozbiljnost karaktera indicija kojima je Komisija raspolagala pri donošenju odluke na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, Opći sud smatra da mora ispitati te indicije i imaju li one dovoljno ozbiljan karakter.

               43

               Kad je riječ o procjeni dovoljno ozbiljnog karaktera tih indicija, ona se mora provesti uzimajući u obzir okolnost da se pobijana odluka donosi u okviru faze prethodnog prikupljanja dokaza koja ima za cilj omogućiti Komisiji da prikupi sve pripadajuće elemente koji potvrđuju ili ne potvrđuju postojanje povrede pravila tržišnog natjecanja te da zauzme prvi stav o smjeru kao i o daljnjem tijeku postupka. Iz tog razloga Komisija ima pravo uputiti zahtjeve za pružanje informacija primjenjujući članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 ili provesti pretrage na temelju članka 20. iste uredbe. Stoga se u tom stadiju ne može tražiti od Komisije da prije donošenja odluke o zahtjevu za pružanje informacija bude u posjedu elemenata koji dokazuju postojanje povrede. Stoga je dovoljno da navedene indicije budu takve da stvaraju razumnu sumnju o nastanku mogućih povreda kako bi Komisija imala pravo zahtijevati podnošenje dodatnih informacija putem odluke donesene na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003.

               44

               Komisija je u svom odgovoru na rješenje od 14. svibnja 2013. Općem sudu priopćila indicije kojima raspolaže i koje, prema njezinom mišljenju, opravdavaju donošenje pobijane odluke.

               45

               Nakon čitanja sažetka koji je Komisija podnijela i izvadaka indicija koje on sadrži, Opći sud smatra da je Komisija mogla tužitelju valjano uputiti odluku o zahtjevu za pružanje informacija i to za ukupnost mogućih povreda predviđenih pobijanom odlukom. One su navedene u točki 2. pobijane odluke i njima se „ograničavaju trgovinski tokovi unutar Europskog gospodarskog prostora (EGP), uključujući ograničenja uvoza u EGP iz zemalja izvan EGP‑a, podjele tržišta, usklađivanja cijena i sličnih praksi koje ugrožavaju tržišno natjecanje na tržištu cementa i na tržištu srodnih proizvoda“.

               46

               Kao prvo, kad je riječ o ograničenjima trgovinskih tokovi unutar Europskog gospodarskog prostora (EGP), uključujući ograničenja uvoza u EGP iz zemalja izvan EGP‑a, Opći sud smatra da je navod u sažetku i izvacima iz dokumenta [povjerljivo] mogao legitimno navesti Komisiju da pokuša dobiti informacije koje se odnose na ponašanje tužitelja. Isto tako i napomene u sažetku i izvaci iz dokumenta [povjerljivo].

               47

               Osim toga, iz sažetka i izvadaka iz dokumenta proizlazi [povjerljivo]. Valja utvrditi da je takav dokument mogao razumno navesti Komisiju na sumnju o sudjelovanju [povjerljivo] tužitelja u praksama ograničenja trgovinskih tokova.

               48

               Kao drugo, kada je riječ o mogućim povredama putem podjele tržišta, više grupa elemenata koje je istaknula Komisija čini dovoljno ozbiljne indicije da uputi tužitelju zahtjev za pružanje informacija o tome. Prvo, pretpostavka Komisije da postoji načelo podjele tržišta [povjerljivo].

               49

               Drugo, valja primijetiti da [povjerljivo]. Isto je tako i s dokumentom [povjerljivo]. Isto vrijedi i za dokument [povjerljivo].

               50

               Treće, Komisija se u biti poziva na [povjerljivo]

               51

               Napokon, četvrto, u kontekstu u kojem Komisija raspolaže [povjerljivo].

               52

               Kao treće, kada je riječ o praksama usklađivanja cijena i drugim sličnim praksama koje ugrožavaju tržišno natjecanje navedenima u točki 2. pobijane odluke [povjerljivo]. Prvo, [povjerljivo].

               53

               Drugo, dokument [povjerljivo].

               54

               Treće, Komisija je iz navoda u sažetku i izvacima iz dokumenta mogla legitimno zaključiti [povjerljivo].

               55

               Napokon, četvrto, iz sažetka i izvadaka iz dokumenta se također razumno moglo zaključiti [povjerljivo].

               56

               S obzirom na prethodno navedeno valja zaključiti da je Komisija bila u posjedu dovoljno ozbiljnih indicija koje su ju navele da pokuša dobiti informacije od tužitelja u odnosu na ukupnost mogućih povreda navedenih u točki 2. pobijane odluke.

               57

               Taj zaključak nije u suprotnosti s argumentacijom sadržanom u očitovanjima na odgovor Komisije o istražnim mjerama.

               58

               Ta se argumentacija u biti temelji na razilaženju u tumačenju indicija koje navodi Komisija. Tako je, na primjer, navedeno da [povjerljivo].

               59

               Valja ustvrditi da takva argumentacija ne uzima u obzir poseban okvir u kojem se donosi pobijana odluka s obzirom na to da se zapravo odnosi na to da elementi koje ističe Komisija ne mogu dokazati sudjelovanje tužitelja u mogućim povredama navedenima u pobijanoj odluci. Međutim, zbog razloga navedenih u točki 43. ove presude od Komisije ne treba tražiti takav dokaz osim ako se ne želi učiniti neučinkovitima ovlasti koje su joj povjerene člancima 18. i 20. Uredbe br. 1/2003. Stoga okolnost da navedeni elementi mogu biti predmetom različitih tumačenja ne sprječava da oni čine dovoljno ozbiljne indicije sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 40. ove presude, pod uvjetom da je tumačenje kojem je Komisija sklona vjerojatno.

               60

               Osim toga, isto se tako ističe okolnost [povjerljivo].

               61

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja odbiti prvi dio tužbenog zahtjeva.

         Drugi dio jedinstvenog tužbenog zahtjeva koji se temelji na odsutnosti potrebnosti traženih informacija

               62

               Tužitelj u biti osporava potrebnost, u smislu članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, traženih informacija na temelju pobijane odluke. Njegova argumentacija može se podijeliti na dva prigovora. U okviru prvog prigovora, tužitelj tvrdi da pobijana odluka sadrži mnoge primjere informacija koji ne odgovaraju tom zahtjevu potrebnosti jer nemaju veze s mogućim povredama iz pobijane odluke. U okviru drugog prigovora, tužitelj osporava potrebnost traženih informacija koje su već u posjedu Komisije ili koje su javno dostupne. Napokon, u očitovanjima na odgovor Komisije na istražne mjere Općeg suda, istaknut je treći prigovor tužbenog zahtjeva o potrebnosti zahtjeva za pružanje traženih informacija koji se odnosi na to da ne postoji veza između indicija u posjedu Komisije i upitnika koji je upućen tužitelju.

               63

               Komisija zahtijeva odbijanje ovog dijela tužbenog zahtjeva.

               64

               Kada je riječ o prigovoru istaknutom u očitovanjima na odgovor Komisije, Opći sud smatra da njega treba odmah odbiti. Naime, valja ustvrditi da takav prigovor, i kad bi bio dopušten sukladno članku 48. stavka 2. Poslovnika jer se temelji na činjeničnim elementima u koje tužitelj nije imao uvid na dan podnošenja tužbe, ipak nije u skladu s člankom 44. stavkom 1. točkom (c) tog Poslovnika jer je riječ o općem prigovoru koji ne objašnjava posebne razloge zbog kojih ne postoje veze između upitnika i indicija u posjedu Komisije. Stoga valja smatrati da taj prigovor nije dovoljno jasan i precizan da bi omogućio tuženiku da pripremi svoju obranu, a Općem sudu da prema potrebi odluči o tužbi bez dodatnih informacija, pa prema tome treba biti proglašen nedopuštenim (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 14. svibnja 1998., Mo och Domsjö/Komisija, T-352/94, Zb., str. II-1989., t. 333. i 334.). Napokon, u mjeri u kojoj se ovaj prigovor temelji na argumentaciji izloženoj u svrhu osporavanja dokazne vrijednosti indicija koje navodi Komisija, treba ga odbiti iz razloga navedenih u točkama 43. do 59. ove presude.

         O osporavanju potrebnosti određenih traženih informacija s obzirom na pretpostavke koje Komisija namjerava provjeriti

               65

               Kao što je već istaknuto u točki 36. ove presude, Komisija može tražiti priopćavanje samo onih informacija koje bi joj mogle omogućiti provjeru mogućih povreda koje opravdavaju provođenje istrage i koje su navedene u zahtjevu za pružanje informacija (vidjeti u tom smislu i per analogiam presude SEP/Komisija, već citiranu u t. 36. gore, t. 25., i Société Générale/Komisija, već citiranu u t. 36. gore, t. 40.).

               66

               Uzimajući u obzir široke ovlasti Komisije u vezi s istragom i provjerom, na potonjoj je da procijeni potrebnost informacija traženih od dotičnih poduzetnika (vidjeti u tom smislu presude Suda od 18. svibnja 1982, AM & S Europe/Komisija, 155/79, Zb., str. 1575., t. 17. i Orkem/Komisija, 374/87, Zb., str. 3283, t. 15.). Glede nadzora koji Opći sud izvršava nad tom Komisijinom procjenom, treba podsjetiti na to da prema sudskoj praksi pojam „potrebnih informacija“ treba tumačiti u okviru ciljeva zbog kojih su ovlasti za predmetnu istragu i dodijeljene Komisiji. Dakle, udovoljeno je uvjetu povezanosti između zahtjeva za pružanje informacija i moguće povrede, s obzirom na to da se u toj fazi postupka za navedeni zahtjev može legitimno smatrati da predstavlja vezu s mogućom povredom u smislu da Komisija može razumno pretpostaviti da će joj isprava pomoći pri utvrđivanju moguće povrede (presude SEP/Komisija, već citirana u t. 36. gore, t. 29. i Slovak Telekom/Komisija, već citirana u t. 39.,, t. 42.).

               67

               Opći sud ističe da je jedino pitanje u odnosu na koje tužitelj ističe sumnju o njihovoj potrebnosti u tom smislu pitanje 5., točke AG i AH u kojima se od tužitelja traži da za svaku proizvodnu jedinicu svakog od svojih društava dostavi, s jedne strane, podatke o emisijama ugljikovog dioksida (CO2) u tonama primjenjivima na predmetnu jedinicu i, s druge strane, podatke o prosječnoj cijeni prava na emisiju CO2 koja je predmetna jedinica doista koristila.

               68

               Opći sud ističe da tužitelj nije osporio tvrdnju sadržanu u Komisijinom odgovoru na tužbu prema kojoj emisije ugljikovog dioksida čine jedan od najvažnijih elemenata troška proizvodnje cementa koji i sam predstavlja jedan od najvažnijih elemenata cijene koja se naplaćuje klijentima i potrošačima.

               69

               K tome valja podsjetiti da je jedna od mogućih povreda o kojima Komisija vrši istragu eventualno usklađivanje cijena između konkurentskih poduzetnika. Valja, međutim, ustvrditi da se može legitimno smatrati da informacije koje se odnose na jedan od glavnih sastojaka predmetnih proizvoda imaju veze s tom mogućom povredom.

               70

               Stoga valja odbiti taj prigovor.

         O osporavanju potrebnosti određenih traženih informacija zato što su one već u posjedu Komisije ili su javnog karaktera

               71

               Tužitelj u biti tvrdi da se dostava informacija koje su već u posjedu Komisije ili koje su javnog karaktera ne može smatrati potrebnom u smislu članka 18. stavka 1. Uredbe br. 1/2003.

               72

               Točno je da je Opći sud u svojoj presudi od 30. rujna 2003., Atlantic Container Line i dr./Komisija (T-191/98, T-212/98 do T-214/98, Zb., str. II-3275., t. 425.), naglasio da se zahtjevi za pružanje informacija kojima je cilj pribavljanje informacija o ispravi koja je već u posjedu Komisije ne mogu opravdati potrebama istrage.

               73

               Međutim valja ustvrditi da tužitelju ranije nisu bili upućeni zahtjevi za pružanje informacija na temelju članka 18. stavka 1. Uredbe br. 1/2003. Stoga se ni u kojem slučaju ne može smatrati da upitnik koji je prilog I. pobijane odluke nameće tužitelju dostavu informacija koje se već nalaze u posjedu Komisije.

               74

               Kada je riječ o prigovoru da su određene tražene informacije u javnoj domeni i da su tako dostupne Komisiji a da ona ne mora naložiti njihovu dostavu, valja primijetiti da se jedini primjer koji ističe tužitelj odnosi na „poštanske brojeve koji se odnose na točno određenu adresu“.

               75

               Međutim valja istaknuti da takve informacije logički upotpunjuju informacije koje ima jedino tužitelj. Stoga njihov eventualni javni karakter ne može spriječiti da ih se smatra potrebnima u smislu članka 18. stavka 1. Uredbe 1/2003.

               76

               Stoga valja odbiti taj drugi prigovor i na taj način drugi dio tužbenog zahtjeva.

         O trećem dijelu jedinstvenog tužbenog zahtjeva koji se odnosi na prirodu traženih informacija

               77

               Tužitelj u biti tvrdi da članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 ovlašćuje jedino Komisiju da traži od gospodarskih subjekata informacije ili podatke koje oni posjeduju, ali je ne ovlašćuje da naloži poduzetniku da pripremi te informacije na način da ih podnese u obliku koji će Komisiji olakšati zadaću i tako proizvesti dokaze koje Komisija namjerava upotrijebiti protiv njega.

               78

               Komisija zahtijeva odbijanje ovog dijela tužbenog zahtjeva.

               79

               Valja podsjetiti da, sukladno uvodnoj izjavi 23. Uredbe br. 1/2003, „Komisija mora imati ovlast na čitavom području Zajednice zahtijevati da potrebne informacije budu dostavljene jer je to neophodno za otkrivanje sporazuma, odluka ili usklađenih djelovanja koja su zabranjena člankom [81. Ugovora], ili zlouporabe vladajućeg položaja koja je zabranjena člankom [82. Ugovora].“ Dodaje da, „[p]onašajući se sukladno odluci Komisije, poduzetnici ne smiju biti natjerani na priznanje počinjenja povrede propisa, ali da u svakom slučaju moraju odgovoriti na pitanja u svrhu utvrđivanja činjenica i dostaviti dokumentaciju, čak i ako se te informacije koriste protiv njih samih ili drugih poduzetnika kako bi se utvrdila povreda propisa.“

               80

               Dakle, kako pod dostavom „informacija“ u smislu članka 18. Uredbe br. 1/2003 treba podrazumijevati ne samo dostavu isprava već i obvezu odgovaranja na pitanja o tim ispravama, Komisija nije ograničena samo na zahtjev za dostavu podataka koji postoje neovisno o svakoj intervenciji dotičnog poduzetnika. Prema tome, njoj je dopušteno poduzetniku uputiti pitanja koja podrazumijevaju formalizaciju traženih informacija (vidjeti u tom smislu i per analogiam mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Darmona o presudi Orkem/Komisija, već citiranu u t. 36. gore, Zb., str. I‑3301., t. 55.).

               81

               Ipak, valja istaknuti to da se izvršavanje te ovlasti ograničuje poštovanjem najmanje dva načela. S jedne strane, kao što se navodi u uvodnoj izjavi 23. Uredbe br. 1/2003, pitanja koja se upućuju poduzetniku ne smiju ga prisiliti na priznanje da je počinio povredu. S druge strane, dostava odgovora na postavljena pitanja ne smije biti neproporcionalno opterećenje u odnosu na potrebe istrage (presude SEP/Komisija, već citirana u t. 36. gore, t. 51.; Atlantic Container Line i dr./Komisija, već citirana u t. 72. gore, t. 418., i Slovak Telekom/Komisija, već citirana u t. 39. gore, t. 81.).

               82

               Iako se u ovom slučaju ne tvrdi da određena pitanja koja su upućena tužitelju njemu nameću obvezu dostavljanja odgovora kojima bi on priznao postojanje povrede, a što treba utvrditi Komisija, valja ustvrditi da tužitelj naglašava neproporcionalan karakter opterećenja koje podrazumijeva priprema odgovora na upitnik. S obzirom na to da se taj prigovor miješa sa četvrtim dijelom tužbenog zahtjeva, koji se odnosi na povredu načela proporcionalnosti, on će biti ispitan u okviru tog dijela tužbenog zahtjeva.

               83

               Pod tim pridržajem, valja odbiti treći dio tužbenog zahtjeva.

         Četvrti dio jedinstvenog tužbenog zahtjeva koji se odnosi na povredu načela proporcionalnosti

               84

               U okviru ovog dijela tužbenog zahtjeva tužitelj u biti osporava neproporcionalan karakter posla nametnutog pobijanom odlukom u odnosu na, kao prvo, količinu i razinu preciznosti traženih informacija kao i potrebnost njihove dostave u posebnom obliku; kao drugo, na rok za odgovor; i kao treće, na njegov utjecaj na financijsku situaciju tužitelja. Napokon, tužitelj tvrdi da bi kumulativni učinak različitih elemenata u svakom slučaju trebao navesti Opći sud da utvrdi postojanje povrede načela proporcionalnosti.

               85

               Komisija zahtijeva odbijanje ovog dijela tužbenog zahtjeva.

               86

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da zahtjevi za pružanje informacija koje Komisija upućuje poduzetniku moraju poštovati načelo proporcionalnosti i da obveza dostavljanja informacija koja se nameće poduzetniku za njega ne predstavlja neproporcionalni teret u odnosu na potrebe istrage (presude SEP/Komisija, već citirana u t. 36. gore, t. 51.; Atlantic Container Line i dr./Komisija, već citirana u t. 72. gore, t. 418., i Slovak Telekom/Komisija, već citirana u t. 39. gore, t. 81.).

               87

               U okviru prvog prigovora tužitelj kritizira količinu, pretjeranu razinu preciznosti traženih informacija kao i obliku odgovora koji zahtijeva Komisija. On kao primjer navodi pitanje 1B, kojim se traži dostava informacija o ukupnosti nacionalnih kupnji koje su izvršili poduzetnici koji su pod nadzorom tužitelja u odnosu na pet proizvoda (cement, CEM I u rasutom stanju, cementni klinker, punila i granulirana i mljevena troska iz visoke peći te granulirana troska iz visoke peći) kroz razdoblje od deset godina i zahtijeva da odgovor bude oblikovan na osnovi 37 parametara.

               88

               Točno je da se ne može valjano osporavati važnost informacija koje su tražene upitnikom, osobito u odnosu na pitanje 1B, kao i vrlo visok stupanj preciznosti tog upitnika. Iz toga nedvojbeno proizlazi da je priprema odgovor na taj upitnik za tužitelja predstavljala osobito velik posao.

               89

               Međutim, ne treba zaključiti da je to opterećenje neproporcionalno s obzirom na potrebnosti istrage koje su osobito vezane za moguće povrede koje Komisija namjerava provjeriti i za okolnosti predmetnog postupka.

               90

               Prvo, u tom smislu valja podsjetiti da se pobijana odluka donosi u okviru postupka o „ograničenju trgovinskih tokova unutar Europskog gospodarskog prostora (EGP), uključujući ograničenja uvoza u EGP iz zemalja izvan EGP‑a, podjelu tržišta, usklađivanje cijena i sličnih praksi koje ugrožavaju tržišno natjecanje na tržištu cementa i na tržištu srodnih proizvoda.“ Valja ustvrditi da osobito široko područje primjene kao i težina mogućih povreda koje Komisija provjerava mogu opravdati dostavu velikog broja informacija.

               91

               Drugo, isto tako valja podsjetiti da se pobijana odluka donosi u okviru istrage koja se odnosi na ograničavajuće prakse tržišnog natjecanja i koja uz tužitelja uključuje i sedam drugih društava koja posluju u sektoru cementa. Također, s obzirom na količinu informacija koje treba prikupiti, nije neproporcionalno da Komisija odredi da odgovori budu dostavljeni u obliku koji omogućuje njihovo uspoređivanje.

               92

               Stoga valja odbiti taj prvi prigovor.

               93

               U okviru drugog prigovora tužitelj ističe neproporcionalni karakter rokova za odgovor na prvih deset grupa pitanja od dvanaest tjedana i za jedanaestu grupu pitanja od deset tjedana s obzirom na količinu informacija koje je trebalo dostaviti.

               94

               Komisija osporava argumentaciju tužitelja. Ona podsjeća da je tužitelj za odgovor na prvih deset grupa pitanja imao na raspolaganju 17 tjedana, a ne 12, kako je bilo prvotno predviđeno.

               95

               Opći sud najprije ističe da, iako je tužitelj tijekom upravnog postupka od Komisije tražio produljenje roka za odgovor u trajanju od dvanaest tjedana za prvih deset grupa pitanja, on taj zahtjev nije uputio za jedanaestu grupu pitanja, što u dovoljnoj mjeri dokazuje da je taj rok bio primjeren u odnosu na njega (vidjeti u tom smislu i per analogiam presudu Općeg suda od 14. svibnja 1998., Finnboard/Komisija, T-338/94, Zb., str. II-1617., t. 54.).

               96

               U svrhu procjene eventualno neproporcionalnog karaktera opterećenja nametnutog obvezom odgovora na prvih deset grupa pitanja u roku od dvanaest tjedana valja uzeti u obzir okolnost da je tužitelj, kao adresat odluke o zahtjevu za pružanje informacija na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, bio ne samo izložen riziku da mu bude propisana novčana kazna ili periodični penal u slučaju dostave nepotpunih informacije, ili dostave izvan propisanog roku, ili njegove nedostave informacija sukladno članku 23. stavku 2. točki (b) i članku 24. stavku 1. točki (d) Uredbe br. 1/2003, nego također i novčana kazna u slučaju dostave informacija koje Komisija ocijeni netočnim ili „zavaravajućim“ sukladno članku 23. stavku 1. točki (b) navedene uredbe.

               97

               Iz toga proizlazi da je ispitivanje prikladnosti roka određenog u odluci o zahtjevu za pružanje informacija od osobite važnosti. Naime, potrebno je da propisani rok može omogućiti da adresat zaista dostavi odgovor i da može osigurati potpunost, točnost i nezavaravajući karakter dostavljenih informacija.

               98

               Dakako, kao što je već navedeno u točki 88. ove presude, ne može se poreći da broj traženih informacija i osobito zahtjevan oblik u kojem odgovori trebaju biti dostavljeni predstavlja iznimno značajno opterećenje poslom.

               99

               Međutim, Opći sud smatra da se tužitelja, s obzirom na sredstva kojima raspolaže vezana uz njegovu gospodarsku moć, moglo smatrati sposobnim da dostavi odgovor koji zadovoljava zahtjeve navedene u točki 97. ove presude u propisanom roku, koji je uostalom na kraju bio produljen na 17 tjedana.

               100

               Stoga valja odbiti taj drugi prigovor.

               101

               U okviru trećeg prigovora tužitelj ističe štetu koja mu je uzrokovana poslom nametnutim mu za pripremu odgovora na upitnik i podsjeća da je bio zatražio da ga se oslobodi obveze da odgovori na nj. Osim financijskog troška, priprema odgovora imala je kao negativnu posljedicu mobilizaciju i paralizu administrativnih sredstava u vrlo teškoj gospodarskoj situaciji za sektor cementa, a osobito za tužitelja.

               102

               Prvo, kada je riječ o financijskoj šteti koju bi tužitelju uzrokovalo odgovaranje na upitnik, valja podsjetiti da je, zbog razloga navedenih u točkama 88. do 91. ove presude, zaključeno da opterećenje nametnuto davanjem odgovora na navedeno pitanje nije bilo očito pretjerano s obzirom na okolnosti slučaja. Međutim, eventualni opseg financijskog troška tog odgovora samo je odraz tog opterećenja poslom. Stoga unatoč njegovoj eventualnoj važnosti navedeni financijski trošak nije takve prirode da bi mogao sam po sebi potvrditi postojanje povrede načela proporcionalnosti.

               103

               Drugo, što se tiče paralize administrativnih sredstava tužitelja, dovoljno je istaknuti da je riječ samo o tvrdnji uz koju nije vezan nijedan pravi dokazni element. Naime, jedini prilog posvećen tom pitanju, prilog A 13, sastoji se od jedne tablice unutar koje tužitelj daje prikaz troškova za koje tvrdi da je pretrpio u odnosu na odgovaranje na upitnik i na broj sati koje je tom posvetio. Ona sama po sebi ne dokazuje osnovanost tvrdnje tužitelja o paraliziranju njegovih administrativnih resursa.

               104

               Stoga valja odbiti taj treći prigovor.

               105

               Napokon, u okviru četvrtog dijela prigovora tužitelj tvrdi da bi kumulirani učinak količine i razine preciznosti traženih informacija, obveze da ih dostavi u propisanom obliku, prirode traženih informacija, kratkoće rokova za odgovor i nametnutog financijskog troška trebao u svakom slučaju navesti Opći sud da zaključi o postojanju povrede načela proporcionalnosti.

               106

               Opći sud smatra da se takva argumentacija ne može prihvatiti u okolnostima slučaja.

               107

               Naime, kao što je istaknuto u točki 102. ove presude, velik financijski trošak koji navodi tužitelj samo je odraz opterećenja nametnutog mu pripremom odgovora na upitnik. Međutim, budući da je, s jedne strane, zaključeno da navedeno opterećenje nije očito pretjerano u odnosu na moguće povrede koje je Komisija namjeravala provjeriti a, s druge strane, krajnje određen rok omogućuje nositi se s tim opterećenjem, valja nužno zaključiti da se tvrdnja koja se odnosi na povredu načela proporcionalnosti mora odbaciti.

               108

               S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti četvrti dio tužbenog zahtjeva i, posljedično, tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               109

               Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, istom valja naložiti snošenje vlastitih troškova, troškova Komisije i troškova postupka za pružanje privremene pravne zaštite.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Cementos Portland Valderrivas, SA nalaže se snošenje troškova.

                           Dittrich

                           Wiszniewska‑Białecka

                           Prek

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 14. ožujka 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski.