title: Presuda Suda (peto vijeće) od 4. srpnja 2013.#Simone Gardella protiv Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS).#Prijenos mirovinskih prava stečenih u državi članici – Članci 45. i 48. UFEU‑a – Nacionalni propisi u kojima nije propisano pravo na prijenos kapitalizirane vrijednosti doprinosa za mirovinsko osiguranje uplaćenih nacionalnom tijelu za socijalnu sigurnost u međunarodnu organizaciju koja ima sjedište u drugoj državi članici – Pravilo o zbrajanju.#Predmet C-233/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      4. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Prijenos mirovinskih prava stečenih u državi članici — Članci 45. i 48. UFEU‑a — Nacionalni propisi u kojima nije propisano pravo na prijenos kapitalizirane vrijednosti doprinosa za mirovinsko osiguranje uplaćenih nacionalnom tijelu za socijalnu sigurnost u međunarodnu organizaciju koja ima sjedište u drugoj državi članici — Pravilo o zbrajanju“
      U predmetu C‑233/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di La Spezia (Italija), odlukom od 16. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 14. svibnja 2012., u postupku

         Simone Gardella

      protiv

         Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. Gardellu, T. Truppa, R. Ciancaglini i M. Rossi, avvocati,

               —

               za Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), A. Sgroi, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Socio, avvocato dello Stato,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i V. Kreuschitz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 20., 45., 48. i 145. do 147. UFEU‑a kao i članka 15. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između S. Gardelle, zaposlenog u Europskom patentnom uredu (EPO) u Münchenu (Njemačka), i Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Nacionalni zavod socijalnog osiguranja) o odbijanju INPS‑a da prenese kapitaliziranu vrijednost mirovinskih prava koje je imenovani stekao u razdoblju od sedam godina zaposlenja u Italiji u sustav socijalne sigurnosti EPO‑a.

         Pravni okvir

         Propisi Unije

               3

               U članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije donesenog Uredbom (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se određuju pravila za dužnosnike Europskih zajednica i uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica te se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije (SL 1968., L 56, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. (SL L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) određeno je:
               „Dužnosnik koji stupi u službu Unije nakon što je:

                        —

                        napustio službu državne uprave, nacionalne ili međunarodne organizacije,

                  ili

                        —

                        obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe,

                  ima pravo, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto, ali prije nego što ispuni uvjete za isplatu starosne mirovine u smislu članka 77. Pravilnika o osoblju, na to da se Uniji isplati kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava koje je stekao na temelju tog prethodnog radnog odnosa, ažurirana na stvarni datum prijenosa.
               U tom slučaju institucija za koju dužnosnik radi, uzimajući u obzir osnovnu plaću i dob dužnosnika te devizni tečaj na datum podnošenja zahtjeva za prijenos, utvrđuje na temelju općih provedbenih odredaba broj godina mirovinskog staža koji će mu se priznati u okviru mirovinskog sustava Unije s obzirom na prethodni staž i na temelju prenesene kapitalizirane vrijednosti, nakon što se odbije iznos koji predstavlja povećanje vrijednosti kapitala od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
               Dužnosnik može iskoristiti ovu mogućnost samo jedanput za pojedinu državu članicu i pojedini mirovinski fond.”

               4

               Uredba (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.) koja je zamijenila Uredbu Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u tekstu izmijenjenom i ažuriranom sukladno Uredbi Vijeća (EZ) br. 118/97 od2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7. str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), sadrži odredbe koje se odnose na koordinaciju sustava socijalne sigurnosti u Europskoj uniji.

               5

               U članku 2. Uredbe br. 883/2004, naslovljenom „Obuhvaćene osobe”, stavak 1. određuje:
               „Ova Uredba primjenjuje se na državljane države članice, osobe bez državljanstva i izbjeglice koje borave u državi članici na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.”

               6

               U članku 3. iste uredbe, naslovljenom „Materijalno područje primjene”, stavak 1. određuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
               [...]

                        (d)

                        davanja za slučaj starosti;

                  [...]”

               7

               Sukladno članku 6. Uredbe br. 883/2004, naslovljenom „Zbrajanje razdoblja”:
               „Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, nadležna ustanova države članice čije zakonodavstvo uvjetuje:

                        —

                        stjecanje, zadržavanje, trajanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja,

                        —

                        obuhvaćenost zakonodavstvom,

                        —

                        mogućnost (pristupa ili) izuzeća od obveznog, izbornog produženog ili dobrovoljnog osiguranja

                  navršenim razdobljima osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta (boravka) u mjeri u kojoj je to potrebno, uzima u obzir razdoblja osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta (boravka) navršena prema zakonodavstvu bilo koje druge države članice kao da se radi o razdobljima navršenim prema zakonodavstvu koje primjenjuje.”

               8

               U članku 52. navedene uredbe, naslovljenom „Priznavanje davanja”, stavak 1. određuje:
               „Nadležna ustanova određuje pripadajući iznos davanja:

                        (a)

                        na temelju zakonodavstva koje primjenjuje, samo ako su uvjeti za stjecanje prava na davanja ispunjeni isključivo prema nacionalnom pravu (samostalno davanje);

                        (b)

                        putem određivanja teoretskog iznosa i nakon tog stvarnog iznosa (razmjerni dio davanja), kako slijedi:

                                 i.

                                 teoretski iznos davanja jednak je davanju koje bi određena osoba mogla zatražiti kad bi sva razdoblja osiguranja i/ili boravišta (boravka), navršena na temelju zakonodavstava drugih država članica, bila navršena na temelju zakonodavstva koje se primjenjuje na dan priznavanja prava na davanje. Ako na temelju tog zakonodavstva iznos (davanja) ne ovisi o trajanju navršenih razdoblja, taj se iznos smatra teoretskim iznosom;

                                 ii.

                                 nadležna ustanova tada utvrđuje stvarni iznos razmjernog davanja, primjenjujući na teoretski iznos omjer između trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja prema zakonodavstvu koje primjenjuje i ukupnog trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja na temelju zakonodavstva svih država članica na koje se to odnosi.”

         Relevantni propisi EPO‑a

               9

               EPO je međunarodna organizacija osnovana Konvencijom o priznavanju europskih patenata, potpisanom u Münchenu 5. listopada 1973., sa sjedištem u tom gradu.

               10

               EPO ima vlastiti mirovinski sustav, različit od mirovinskih sustava država članica i mirovinskog sustava Unije.

               11

               U skladu s člankom 12. Pravilnika Europskog patentnog ureda o mirovinama, koji je njegovo upravno vijeće donijelo na temelju članka 33. navedene konvencije, osoblje EPO‑a može prenijeti kapitaliziranu vrijednost mirovinskih prava prethodno stečenih u drugim mirovinskim sustavima, ako to sustavi u pitanju omogućavaju. U tom slučaju, EPO u skladu sa svojim pravilima određuje trajanje razdoblja osiguranja navršena u sustavu iz kojeg prelazi, a koja se mogu priznati u korist dotične osobe i, posljedično, uzeti u obzir radi priznanja prava na mirovinu na koju će imati pravo.

               12

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Pravilnikom Europskog patentnog ureda o mirovinama nije predviđeno, naprotiv, zbrajanje doprinosnih razdoblja, tj. mogućnost zbrajanja razdoblja osiguranja navršenih u EPO‑u s pravima stečenima u okviru drugih mirovinskih sustava.

         Talijanski propisi

               13

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje razvidno je da se u Italiji prijenos ili zbrajanje mirovinskih prava, kako je određeno Zakonom br. 29 o zbrajanju razdoblja osiguranja radnika u svrhu socijalne sigurnosti (legge n. 29 – Ricongiunzione dei periodi assicurativi dei lavoratori ai fini previdenziali) od 7. veljače 1979. (GURI br. 40 od 9. veljače 1979.) i njegovim kasnijim izmjenama, primjenjuju samo na osobe zaposlene u javnom sektoru ili privatnom sektoru koje jesu ili su bile prijavljene na obvezno osiguranje u okviru sustava socijalne sigurnosti nadležne ustanove, fonda ili u okviru nacionalnog sustava socijalne sigurnosti. Uz prijenos se veže naknada koja tereti dotičnu osobu.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku također navodi da na temelju Pravilnika o osoblju dužnosnici i ostali službenici Europske unije kao i, na temelju posebnog sporazuma, službenici Europskog sveučilišnog instituta i Europske investicijske banke mogu koristiti mehanizam prijenosa kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih na području Talijanske Republike.

               15

               S druge strane, službenici EPO‑a isključeni su iz toga jer ne postoji ugovor između EPO‑a i Talijanske Republike koji bi omogućavao prijenos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava, koja su radnici stekli osiguranjem u INPS‑u, u tu međunarodnu organizaciju.

               16

               Što se tiče zbrajanja doprinosnih razdoblja, iz podataka dostavljenih od strane suda koji je postavio prethodno pitanje, proizlazi da taj mehanizam, na temelju Uredbe br. 883/2004, načelno djeluje u korist svih zaposlenih i samozaposlenih osoba te slobodnih zanimanja. Međutim, ne primjenjuje se na osobe zaposlene u EPO‑u za koje se, kao službenike međunarodne organizacije, ne može smatrati da se na njih „primjenjuje zakonodavstvo jedne ili više država članica”, sukladno članku 2. Uredbe br. 883/2004.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               S. Gardella je talijanski državljanin i zaposlen je u EPO‑u od 1. svibnja 2002.

               18

               Prije tog zaposlenja, bio je zaposlen u Italiji od 21. prosinca 1992. do 30. travnja 2002. Uplaćivao je doprinose maksimalno do 485 tjedana, što odgovara razdoblju od 9 godina i 17 tjedana.

               19

               S. Gardella podnio je 15. rujna 2008. INPS‑u zahtjev za prijenos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava, koje je stekao tijekom tog razdoblja, u EPO‑ov sustav socijalne sigurnosti.

               20

               INPS je odbio taj zahtjev navodeći da u Italiji ne postoje propisi temeljem kojih bi bilo moguće izvršiti zatraženi prijenos.

               21

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je tužbu protiv INPS‑ove odluke o odbijanju pred Tribunale di La Spezia.

               22

               Navedeni sud presudio je da nepostojanje pravila u talijanskom pravnom poretku koja omogućavaju prijenos u EPO kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih u Italiji, u kombinaciji s nepostojanjem odredaba u Pravilniku Europskog patentnog ureda o mirovinama koje omogućavaju zbrajanje doprinosnih razdoblja navršenih prije zaposlenja u toj instituciji, predstavlja prepreku slobodi kretanja radnika u Uniji. Naime, nemogućnost uzimanja u obzir uplaćenih doprinosa i razdoblja osiguranja navršenih prije zaposlenja u EPO‑u radi ostvarivanja prava na mirovinu, destimulirala bi radnike koji su već stekli mirovinska prava u Italiji od prihvaćanja ponuda za posao u EPO‑u. Ta bi situacija predstavljala očitu povredu prava građana Unije iz članaka 20., 45. i 48. UFEU‑a te također ne bi bilo u skladu s člancima 145. do 147. UFEU‑a, kao ni s člankom 15. Povelje.

               23

               U tim okolnostima Tribunale di La Spezia odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 20., 45., 48. i 145. do 147. (UFEU‑a) i članak 15. Povelje […] tumačiti na način da su im protivni nacionalno zakonodavstvo ili nacionalna upravna praksa koji radniku države članice ne omogućavaju prijenos mirovinskih prava stečenih u sustavu socijalne sigurnosti njegove države u kojoj je prethodno bio osiguran u mirovinski sustav međunarodne organizacije koja ima sjedište na području druge države članice [...] gdje je zaposlen i osiguran?

                        2.

                        Mora li se prijenos mirovinskih prava, naročito u odnosu na odgovor na prvo pitanje, omogućiti čak i ako ne postoji posebni ugovor između države članice radnikova podrijetla ili one u kojoj se nalazi ustanova nadležna za njegovo mirovinsko osiguranje, s jedne strane, i međunarodne organizacije, s druge strane?”

         O prethodnim pitanjima

               24

               Svojim prethodnim pitanjima, koje valja ispitati zajedno, sud koji je postavio prethodno pitanje u biti pita treba li članke 20., 45., 48. i 145. do 147. UFEU‑a kao i članak 15. Povelje tumačiti na način da su im protivni propisi države članice koji svojim državljanima zaposlenim u međunarodnim organizacijama, poput EPO‑a, sa sjedištem u drugoj državi članici ne omogućavaju prijenos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih na području države članice njihovog podrijetla, ako ne postoji međunarodni ugovor između te države članice i navedene međunarodne organizacije kojim je propisana mogućnost takvog prijenosa.

               25

               Na temelju ustaljene sudske prakse, građanin Unije koji, nezavisno od mjesta svog boravišta i državljanstva, koristi pravo na slobodno kretanje radnika i obavlja svoje zanimanje u državi članici koja nije država njegova podrijetla podliježe primjeni članka 45. UFEU‑a. Građanin Unije koji je zaposlen u državi članici koja nije njegova država podrijetla i koji je prihvatio posao u međunarodnoj organizaciji jednako tako podliježe primjeni te odredbe. (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, Zb., str. I‑1453., t. 11. i 12. kao i navedenu sudsku praksu).

               26

               Naime, ako se zaposli u međunarodnoj organizaciji, on time ne gubi svojstvo radnika u smislu članka 45. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 1989., Echternach i Moritz, 389/87 i 390/87, Zb., str. 723., t. 11.).

               27

               Iz toga proizlazi da položaj S. Gardelle potpada u područje primjene članka 45. UFEU‑a.

               28

               Ispitujući pitanje može li nepostojanje prava S. Gardelle na prijenos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava u EPO‑ov mirovinski sustav predstavljati zapreku slobodnom kretanju radnika unutar Unije, valja prije svega zaključiti da se pravo dužnosnika i drugih službenika institucija Unije, propisano Pravilnikom o osoblju, na prijenos u mirovinski sustav Unije kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava stečenih na temelju obavljanja prethodnih djelatnosti ne može proširiti na dužnosnike EPO‑a ni na odnose između države članice i međunarodne organizacije, poput EPO‑a.

               29

               Naime, EPO nije institucija ni tijelo Unije na koji se primjenjuje Pravilnik o osoblju.

               30

               Dok je taj pravilnik obvezan u svim svojim elementima i neposredno se primjenjuje u svim državama članicama, Pravilnik Europskog patentnog ureda o mirovinama nije pravni akt Unije te, sukladno pravu Unije, ne može imati takve učinke u državama članicama. Pored toga, u potonjem je pravilniku dopuštenje tijela koje upravlja mirovinskim sustavom u kojem je dužnosnik u pitanju osiguran izričito postavljen kao uvjet prijenosa kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava.

               31

               Osim toga, EPO je međunarodna organizacija uređena međunarodnim pravom.

               32

               Stoga se položaj S. Gardelle mora ocijeniti uspoređujući ga s položajem građana koji koriste pravo na slobodno kretanje unutar Unije obavljajući djelatnost u svojstvu zaposlene osobe kod poslodavaca koji nisu institucije Unije niti međunarodne organizacije, poput EPO‑a, i s položajem građana koji obavljaju djelatnost u svojstvu samozaposlene osobe. Daleko je najbrojnije obavljanje takvih djelatnosti zbog kojih građani koriste to pravo.

               33

               Što se tiče koordinacije sustava socijalne sigurnosti između država članica, valja zaključiti da ni UFEU‑om ni uredbama br. 1408/71 i 883/2004 nisu bila propisana niti su propisana pravila o prijenosu kapitalizirane vrijednosti već stečenih mirovinskih prava, ali da se oni temelje na načelu zbrajanja razdoblja osiguranja, kao što to proizlazi iz članka 48. UFEU‑a, kako se provodi navedenim uredbama.

               34

               Valja navesti da se u članku 48. UFEU‑a, na koji se tužitelj u glavnom postupku poziva u prilog svom zahtjevu pred sudom koji je postavio prethodno pitanje i na koji se također odnose postavljena pitanja, propisuje da Europski parlament i Vijeće Europske unije u području sustava socijalne sigurnosti usvajaju „mjere […] nužne za omogućavanje slobode kretanja radnika” uspostavljajući osobito sustav koji radnicima migrantima omogućava „zbrajanje ukupnog staža koji se uzima u obzir na temelju zakona različitih zemalja […]”. Takav je sustav zbrajanja razdoblja uveden Uredbom br. 1408/71, a zatim Uredbom br. 883/2004.

               35

               Stoga iz članka 45. u vezi s člankom 48. UFEU‑a ne proizlazi obveza države članice da za dužnosnika međunarodne organizacije, poput EPO‑a, uredi mogućnost prijenosa kapitalizirane vrijednosti prethodno stečenih mirovinskih prava u mirovinski sustav te međunarodne organizacije ni obveza zaključivanja međunarodnog ugovora u tu svrhu.

               36

               Posljedično, nepostojanje takve mogućnosti za dužnosnike međunarodne organizacije, poput EPO‑a, ne može se smatrati zaprekom slobodi kretanja radnika u smislu članka 45. UFEU‑a.

               37

               Što se tiče drugih članaka UFEU‑a i Povelje koji su navedeni u postavljenim pitanjima, valja zaključiti sljedeće.

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 20. UFEU‑a, u kojem se općenito utvrđuje pravo svakog građanina Unije slobodno se kretati i boraviti na području država članica, posebno je izražen u članku 45. UFEU‑a u vezi sa slobodnim kretanjem radnika (vidjeti presudu od 1. listopada 2009., Leyman, C‑3/08, Zb., str. I‑9085., t. 20. i navedena sudska praksa).

               39

               Što se tiče članka 15. stavka 2. Povelje, valja podsjetiti da je u članku 52. stavku 2. potonje određeno da se prava priznata tom Poveljom i koja su predviđena u Ugovorima ostvaruju pod uvjetima i u granicama određenima tim Ugovorima. To je u slučaju članka 15. stavka 2. Povelje u kojem se, između ostalog, ponavlja sloboda kretanja radnika zajamčena člankom 45. UFEU‑a, kao što to potvrđuju objašnjenja u vezi s tom odredbom.

               40

               Članci 145. i 147. UFEU‑a utvrđuju ciljeve i opće mjere politike zapošljavanja u Uniji. Pravo na koje se poziva tužitelj u glavnom postupku ili obveza države članice da osigura to pravo ne mogu se izvesti iz tih odredaba.

               41

               Stoga je radi odgovora na postavljena pitanja dovoljna analiza članaka 45. i 48. UFEU‑a.

               42

               Tužitelj u glavnom postupku tvrdi da, u slučaju da sud koji je postavio prethodno pitanje odbije njegov zahtjev, riskira gubitak stečenih mirovinskih prava jer EPO ne primjenjuje mehanizam zbrajanja, s jedne strane, i, s druge strane, njegova razdoblja zaposlenja ili doprinosna razdoblja u Italiji možda nisu dovoljna za minimalno razdoblje koje je nacionalnim zakonodavstvom propisano za priznanje prava na mirovinu.

               43

               INPS osporava tu tvrdnju, ali na raspravi nije mogao isključiti takvu mogućnost.

               44

               Istinito je da je u članku 48. UFEU‑a predviđeno uspostavljanje sustava koji radnicima migrantima omogućava zbrajanje staža „koji se uzima u obzir na temelju zakona različitih zemalja [...]” i da je u članku 18. Uredbe br. 1408/71 kao i, nastavno, u članku 6. Uredbe br. 883/2004 propisano da se moraju zbrajati razdoblja „navršena prema zakonodavstvu bilo koje druge države članice”, a te odredbe ne uključuju razdoblja koja se odnose na zaposlenje u EPO‑u.

               45

               No, u slučaju da se mehanizam prijenosa kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih u državi članici u mirovinski sustav novog poslodavca u drugoj državi članici ne može primijeniti, onemogućavanje radnika da koristi pravo na zbrajanje razdoblja navršenih prema zakonodavstvu više država članica, pravo kojim općenito govoreći, u slučaju zaposlenja, raspolažu svi radnici zaposleni kod svih poslodavaca u državi članici, osim u međunarodnim organizacijama poput EPO‑a, načelno bi predstavljalo zapreku slobodi kretanja radnika u smislu članka 45. UFEU‑a.

               46

               Naime, takvi propisi imaju za posljedicu da za osobe koje su koristile svoje pravo na slobodno kretanje, čija razdoblja zaposlenja ili doprinosna razdoblja ne dosežu minimalno razdoblje koje je propisano nacionalnim zakonodavstvom za stjecanje prava na mirovinu, postoji rizik da izgube mogućnost stjecanja prava na davanja za starost na koje bi imali pravo da nisu prihvatili posao u međunarodnoj organizaciji u drugoj državi članici te stoga mogu priječiti korištenje njihovog prava na slobodno kretanje. Na nacionalnom je sudu da utvrdi imaju li talijanski propisi o davanju za starost takav učinak.

               47

               INPS na raspravi nije naveo razloge vezane uz opći interes koji bi mogli opravdati takvo ograničenje slobode kretanja.

               48

               Stoga, kada radnik poput S. Gardelle navrši dob za stjecanje prava na mirovinu, on mora biti u mogućnosti zatražiti zbrajanje razdoblja zaposlenja u Italiji i razdoblja navršenih u EPO‑u radi stjecanja prava na starosnu mirovinu.

               49

               Na temelju navedenog, na postavljena pitanja valja odgovoriti na način da se članci 45. i 48. UFEU‑a trebaju tumačiti u smislu da im nije protivan propis države članice koji ne omogućava svojim državljanima zaposlenim u međunarodnim organizacijama, poput EPO‑a, sa sjedištem na području druge države članice, prijenos u sustav socijalne sigurnosti te organizacije kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih na području države članice njihovog podrijetla, ako ne postoji sporazum između te države članice i navedene međunarodne organizacije u kojem je propisana mogućnost takvog prijenosa. S druge strane, u slučaju kad se mehanizam prijenosa kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih u državi članici u mirovinski sustav novog poslodavca u drugoj državi članici ne može primijeniti, članak 45. UFEU‑a treba se tumačiti u smislu da mu je protivan propis države članice koji onemogućava da se građaninu Unije uzmu u obzir razdoblja zaposlenja navršena u međunarodnoj organizaciji, poput EPO‑a, sa sjedištem na području druge države članice radi stjecanja prava na starosnu mirovinu.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članke 45. i 48. UFEU‑a treba tumačiti na način da im nije protivan nacionalni propis države članice koji ne omogućava svojim državljanima zaposlenim u međunarodnoj organizaciji, kao što je Europski patentni ured, sa sjedištem na području druge države članice, prijenos u sustav socijalne sigurnosti te organizacije kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih na području države članice njihovog podrijetla, ako ne postoji sporazum između te države članice i navedene međunarodne organizacije u kojem je propisana mogućnost takvog prijenosa.

                     U slučaju kad se mehanizam prijenosa kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava prethodno stečenih u državi članici u mirovinski sustav novog poslodavca u drugoj državi članici ne može primijeniti, članak 45. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da mu je protivan propis države članice koji onemogućava da se građaninu Europske unije uzmu u obzir razdoblja zaposlenja navršena u međunarodnoj organizaciji, poput Europskog patentnog ureda, sa sjedištem na području druge države članice radi stjecanja prava na starosnu mirovinu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#Brandconcern BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 51. stavak 2. – Verbalni žig LAMBRETTA – Stvarna uporaba žiga – Zahtjev za opoziv – Djelomično proglašenje opoziva – Informacija za javnost predsjednika EUIPO‑a br. 2/12 – Vremensko ograničenje učinaka presude Suda.#Predmet C-577/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      16. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Europske unije — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 51. stavak 2. — Verbalni žig LAMBRETTA — Stvarna uporaba žiga — Zahtjev za opoziv — Djelomično proglašenje opoziva — Informacija za javnost predsjednika EUIPO‑a br. 2/12 — Vremensko ograničenje učinaka presude Suda“
      U predmetu C‑577/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 10. prosinca 2014.,

         Brandconcern BV, sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska), koji zastupaju A. von Mühlendahl i H. Hartwig, Rechtsanwälte, i G. Casucci, N. Ferretti i C. Galli, avvocati,
      žalitelj,
      druge stranke u postupku su:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa J. Crespo Carrillo, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,

         Scooters India Ltd, sa sjedištem u Lucknowu (Indija), koji zastupaju C. Wolfe, solicitor, i B. Brandreth i A. Edwards‑Stuart, barristers,
      tužitelj u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. svibnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Brandconcern BV zahtijeva ukidanje presude Općeg suda od 30. rujna 2014., Scooters India/OHIM – Brandconcern (LAMBRETTA) (T‑51/12, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:844), kojom je taj sud poništio odluku prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 1. prosinca 2011. (predmet R 2312/2010‑1), a koja se odnosi na postupak povodom opoziva između društava Brandconcern BV i Scooters India Ltd (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009., kodificirala je i stavila izvan snage Uredbu Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.).

               3

               Članak 51. Uredbe br. 207/2009, koji odgovara članku 50. Uredbe br. 40/94, naslovljen „Razlozi za opoziv”, glasi:
               „1.   Prava nositelja žiga [Europske unije] proglašavaju se opozvanima na zahtjev podnesen [EUIPO‑u] ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:

                        (a)

                        ako se tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig nije stvarno rabio u [Europskoj uniji] u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu; međutim, nitko ne može zahtijevati da prava nositelja žiga Zajednice budu opozvana kad stvarna uporaba žiga započne ili se nastavi tijekom vremenskog razmaka između isteka petogodišnjeg razdoblja i podnošenja zahtjeva ili protutužbe; međutim, početak ili nastavak uporabe u razdoblju od tri mjeseca koje prethodi podnošenju zahtjeva ili protutužbe, a koje je započelo najranije nakon isteka neprekinutog razdoblja od pet godina neuporabe, ne uzima se u obzir ako su pripreme za početak ili za nastavak uporabe počele tek nakon što je nositelj saznao da postoji mogućnost podnošenja zahtjeva ili protutužbe;

                  [...]
               2.   Kad osnovani razlozi za opoziv prava postoje u odnosu na samo neke proizvode ili samo neke usluge za koje je taj žig [Europske unije] registriran, prava nositelja proglašavaju se opozvanima u odnosu na samo te proizvode ili samo te usluge.”

               4

               Dvjema informacijama za javnost, objavljenima 2003. i 2012., predsjednik EUIPO‑a dao je smjernice glede uporabe naslova razreda proizvoda iz Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen (u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum).

               5

               Točka 4. prva alineja Informacije za javnost predsjednika EUIPO‑a br. 4/03 od 16. lipnja 2003. o uporabi naslova razreda u popisima proizvoda i usluga za prijave i registracije žiga Zajednice (u daljnjem tekstu: Informacija za javnost br. 4/03) glasila je:
               „34 razreda proizvoda i 11 razreda usluga obuhvaćaju sve proizvode i usluge, pri čemu uporaba svih općih naznaka određenog naslova razreda predstavlja zahtjev glede svih proizvoda ili usluga iz određenog razreda”.

               6

               Predsjednik EUIPO‑a 20. lipnja 2012. izdao je Informaciju za javnost br. 2/12 o stavljanju izvan snage Informacije za javnost br. 4/03 o uporabi naslova razreda u popisima proizvoda i usluga za prijave i registracije žiga Zajednice (u daljnjem tekstu: Informacija za javnost br. 2/12). Točka V. te informacije za javnost predviđa:
               „Što se tiče žigova [Europske unije] registriranih prije stupanja na snagu ove Informacije za javnost, a koji upotrebljavaju sve opće naznake navedene u naslovu konkretnog razreda, [EUIPO] smatra da je namjera podnositelja prijave, s obzirom na navedeno u prethodnoj Informaciji za javnost br. 4/03, bila obuhvatiti sve proizvode i usluge uključene u abecedni popis navedenog razreda u izdanju koje je bilo na snazi u trenutku podnošenja prijave.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               7

               Društvo Scooters India Ltd. nositelj je žiga Europske unije LAMBRETTA, koji je prijavljen 7. veljače 2000. i koji je EUIPO registrirao 6. kolovoza 2002. Proizvodi za koje je taj žig registriran spadaju, među ostalim, u razred 12. Nicanskog sporazuma, koji odgovara sljedećem opisu: „vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku”.

               8

               Brandconcern je 19. studenoga 2007. podnio zahtjev za djelomičan opoziv žiga LAMBRETTA na temelju članka 50. stavka 1. točke (a) i članka 50. stavka 2. Uredbe br. 40/94, koji su postali članak 51. stavak 1. točka (a) i članak 51. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, za proizvode koji spadaju, među ostalim, u taj razred 12. On se u tom pogledu pozvao na nepostojanje stvarne uporabe navedenog žiga tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina.

               9

               Odjel za poništaje proglasio je 24. rujna 2010. djelomičan opoziv žiga LAMBRETTA, s učinkom od 19. studenoga 2007., za proizvode koji spadaju, među ostalim, u razred 12. Scooters India 23. studenoga 2010. podnio je žalbu EUIPO‑u protiv odluke Odjela za poništaje.

               10

               Prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a spornom je odlukom, među ostalim, odbilo žalbu glede proizvoda iz razreda 12. Nicanskog sporazuma. U toj je odluci žalbeno vijeće glede proizvoda iz tog razreda ograničilo svoje ispitivanje stvarne uporabe žiga LAMBRETTA na „vozila; uređaje za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku” u doslovnom značenju izraza. Nakon što je utvrdilo da su dokazi koje je Scooters India podnio u prilog toj stvarnoj uporabi ograničeni na elemente koji se odnose na prodaju zamjenskih dijelova za skutere i ne uključuju nijedan element u vezi s prodajom „vozila; uređaja za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku”, žalbeno vijeće smatralo je da „se iz prodaje zamjenskih dijelova ne može zaključiti da je [Scooters India] također proizvodio i prodavao bilo kakvo vozilo”.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. veljače 2012. Scooters India zatražio je poništenje sporne odluke, pri čemu je istaknuo jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 51. stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Taj se tužbeni razlog sastoji od dvaju dijelova.

               12

               U okviru ispitivanja prvog dijela jedinstvenog tužbenog razloga Opći je sud u točkama 35. do 38. pobijane presude utvrdio da navod „vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku” iz prijave žiga Zajednice treba tumačiti kao da se njime želi zaštititi žig LAMBRETTA za sve proizvode s abecednog popisa koji se odnosi na razred 12. Nicanskog sporazuma. Stoga je smatrao da je žalbeno vijeće, iako se „zamjenski dijelovi za skutere” kao takvi ne nalaze na abecednom popisu proizvoda iz tog razreda 12., trebalo ispitati stvarnu uporabu tog žiga za mnogobrojni pribor i dijelove za vozila koji se na njemu nalaze. Slijedom toga, zaključivši da žalbeno vijeće nije ispitalo stvarnu uporabu navedenog žiga za navedene zamjenske dijelove za skutere, Opći je sud prihvatio taj prvi dio i poništio spornu odluku.

               13

               Glede drugog dijela jedinstvenog tužbenog razloga, Opći je sud u točkama 42. do 44. pobijane presude utvrdio da je žalbeno vijeće radi poništenja sporne odluke, kao što je to odlučeno u okviru prvog dijela, moralo ispitati je li Scooters India rabio žig LAMBRETTA za zamjenske dijelove. Smatrao je da se to ispitivanje mora provesti u skladu s kriterijima koje je odredio Sud u svojoj presudi od 11. ožujka 2003., Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, t. 40. do 43.).

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               14

               Brandconcern zahtijeva od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        odbije tužbu Scootersa India za poništenje sporne odluke;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se njome poništava sporna odluka glede proizvoda „vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku” iz razreda 12. Nicanskog sporazuma i

                        —

                        naloži EUIPO‑u i Scootersu India snošenje troškova.

               15

               EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbaci žalbu kao nedopuštenu;

                        —

                        podredno, odbije žalbu kao neosnovanu i

                        —

                        naloži Brandconcernu snošenje troškova.

               16

               Scooters India od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži Brandconcernu snošenje troškova.

         O žalbi

               17

               U prilog svojoj žalbi Brandconcern ističe dva žalbena razloga, koji se temelje na povredi članka 51. stavka 1. točke (a) zajedno s člankom 51. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 i postupovnoj pogrešci koju je počinio Opći sud.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               18

               Kao prvo, Brandconcern tvrdi da Scooters India nije pred Općim sudom osporavao razmatranje žalbenog vijeća EUIPO‑a iz sporne odluke prema kojem se žig LAMBRETTA nije rabio za proizvode za koje je registriran, odnosno „vozila; uređaje za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku” iz razreda 12. Nicanskog sporazuma. U tim okolnostima i isključivo zbog tog razloga, Opći je sud morao odbiti tužbu Scootersa India. U svakom slučaju, Brandconcern tvrdi da je Opći sud morao proglasiti nedopuštenom tužbu koju je podnio Scooters India jer je njezin predmet bio različit od predmeta pred navedenim žalbenim vijećem. Tužitelj tako navodi je da Scooters India pitanje zaštite žiga LAMBRETTA glede zamjenskih dijelova kao „sastavnih elemenata” proizvoda za koje je taj žig registriran postavio tek u stadiju tužbe pred Općim sudom, a ne pred EUIPO‑om.

               19

               Slijedom toga, Brandconcern tvrdi da je, s obzirom na pravilo koje je Sud iznio u točki 61. presude od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) u vezi s verbalnim znakom „IP Translator”, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da je žalbeno vijeće EUIPO‑a bilo dužno u skladu s načelom pravne sigurnosti ispitati je li Scooters India stvarno rabio žig LAMBRETTA za proizvode za koje nije bio registriran. Naime, prema žaliteljevu mišljenju, Opći je sud pogrešno utvrdio da je Scootersu India, premda je, u skladu sa svojom prijavom, dobio registraciju žiga LAMBRETTA za „vozila; uređaje za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku” iz razreda 12. Nicanskog sporazuma, trebalo odobriti zaštitu, osiguranu registracijom tog žiga, za sve proizvode s abecednog popisa koji se odnosi na taj razred.

               20

               U presudi od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) Sud je utvrdio da, radi jasnoće i preciznosti, u prijavi za registraciju mora biti pojašnjeno odnosi li se ona na sve proizvode ili usluge s abecednog popisa određenog razreda o kojem je riječ ili samo na neke od tih proizvoda ili usluga. Bez izjave podnositelja prijave u tom smislu taj se zahtjev ne može tumačiti kao da se odnosi na sve proizvode iz određenog razreda. Brandconcern tvrdi da se, suprotno onomu što proizlazi iz pobijane presude, u ovom slučaju trebala primjenjivati sudska praksa iz te presude, uzimajući u obzir načelo da presuda donesena u skladu s člankom 267. UFEU‑a, unatoč razlozima pravne sigurnosti na koje se pozvao Opći sud, retroaktivno proizvodi učinke.

               21

               U svakom slučaju, zahtjevi jasnoće i preciznosti glede opsega registracije ne mogu se ispuniti ako se uzima u obzir navodna namjera podnositelja prijave da se nadiđe doslovno značenje pojmova upotrijebljenih pri registraciji, kada takva namjera, kao u ovom slučaju, nije utemeljena u izjavi koja se odnosi na proizvode navedene na abecednom popisu određenog razreda.

               22

               EUIPO i Scooters India tvrde da taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               23

               Glede argumenta koji je Brandconcern najprije naveo, dovoljno je utvrditi da je Scooters India u svojoj tužbi pred Općim sudom zatražio poništenje sporne odluke u dijelu u kojem je njome bila odbijena njegova žalba podnesena protiv odluke Odjela za poništaje EUIPO‑a kojom je opozvan žig LAMBRETTA za proizvode iz razreda 12. Nicanskog sporazuma, uključujući „dijelove i pribor za vozila i uređaje za kretanje po zemlji”.

               24

               Naime, Scooters India u toj je tužbi tvrdio da su potonji činili tek potkategoriju „vozila; uređaja za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku”, odnosno proizvoda iz naslova tog razreda 12., navedenih u njegovoj prijavi za registraciju, a ne druge proizvode. Stoga Brandconcern neutemeljeno tvrdi da Scooters India nije pred Općim sudom osporavao razmatranje žalbenog vijeća EUIPO‑a iz sporne odluke prema kojem se žig LAMBRETTA nije rabio za proizvode za koje je registriran.

               25

               U tim okolnostima taj argument treba odbiti kao neosnovan.

               26

               Brandconcern također prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava jer je ograničio vremenske učinke presude od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361). Prema njegovu mišljenju, ta se presuda primjenjuje u ovom slučaju jer je njome naloženo da se prijave za registraciju žiga Unije, uključujući one koje su bile podnesene prije proglašenja navedene presude, tumače na način da su zaštitom koju dodjeljuje žig Unije obuhvaćeni samo proizvodi na koje se takve prijave izričito odnose.

               27

               S tim u vezi, valja podsjetiti da je, doduše, u točkama 21. do 24. pobijane presude Opći sud ispitao pitanje utjecaja presude od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), a posebice njezine točke 61., na tumačenje prijave za registraciju žiga LAMBRETTA, pri čemu je također utvrdio da Sud nije vremenski ograničio učinke te presude.

               28

               Sud je tako u točki 61. presude od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) utvrdio da, u cilju poštovanja zahtjeva jasnoće i preciznosti, određenih Direktivom 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.), podnositelj prijave nacionalnog žiga koji za određivanje proizvoda ili usluga za koje se zahtijeva zaštita žiga koristi sve opće naznake naslova pojedinog razreda Nicanske klasifikacije mora pojasniti odnosi li se njegova prijava za registraciju na sve proizvode ili usluge navedene na abecednom popisu određenog razreda o kojem je riječ ili samo na neke od tih proizvoda ili usluga. Ako se prijava odnosi samo na neke od navedenih proizvoda ili usluga, podnositelj prijave obvezan je pojasniti na koje se proizvode ili usluge iz tog razreda odnosi.

               29

               Međutim, važno je istaknuti, kao prvo, da se točka 61. te presude ne odnosi na nositelje već registriranog žiga, nego samo na podnositelje prijave žiga.

               30

               Kao drugo, u navedenoj točki 61. presude od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) Sud se ograničava na pojašnjavanje zahtjeva koji i dalje vrijede za nove podnositelje prijava nacionalnih žigova koji za određivanje proizvoda ili usluga za koje se zahtijeva zaštita žiga koriste opće naznake iz naslova pojedinog razreda. Takvi zahtjevi, kao što je to utvrdio nezavisni odvjetnik u točki 64. svojeg mišljenja, omogućavaju da se spriječi situacija u kojoj ne bi bilo moguće sa sigurnošću utvrditi opseg zaštite koju dodjeljuje žig, kada podnositelj prijave koristi sve naznake iz naslova pojedinog razreda.

               31

               Stoga se ne može smatrati da je Sud presudom od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) želio dovesti u pitanje pristup naveden u Informaciji za javnost br. 4/03 u vezi sa žigovima registriranima prije proglašenja te presude. Slijedom toga, pravilo navedeno u točki 61. navedene presude ne primjenjuje se na registraciju žiga LAMBRETTA, do koje je došlo prije njezina proglašenja.

               32

               Stoga, utvrdivši u točki 35. pobijane presude da, u skladu s pristupom predviđenim u točki V. Informacije za javnost br. 2/12, navod „vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku”, koji odgovara proizvodima navedenima u naslovu razreda 12. Nicanskog sporazuma, a koji je naveden u prijavi žiga LAMBRETTA, treba tumačiti kao da se njime želi zaštititi taj žig za sve proizvode s abecednog popisa iz tog razreda 12., Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kojom bi se moglo opravdati ukidanje pobijane presude.

               33

               Nadalje, tumačenje sporne prijave za registraciju koje je donio Opći sud utemeljeno je na izmjeni članka 28. stavka 8. Uredbe br. 207/2009 donesenoj Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. (SL 2015., L 341, str. 21.). Naime, potonjom uredbom u taj članak umetnuta je prijelazna odredba kojom se nositeljima žigova Europske unije prijavljenih prije 22. lipnja 2012. i registriranih za cijeli naslov razreda Nicanske klasifikacije omogućava da do 24. rujna 2016. izjave da na dan podnošenja prijave njihova namjera nije bila zahtijevati zaštitu za proizvode ili usluge koji su u doslovnom smislu obuhvaćeni naslovom, nego za one koji se nalaze na abecednom popisu iz tog razreda.

               34

               U tim okolnostima prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               35

               Drugim žalbenim razlogom, istaknutim podredno, Brandconcern tvrdi da je pobijana presuda zahvaćena nedostatkom u obrazloženju jer je Opći sud poništio spornu odluku, iako je utvrdio da Scooters India nije rabio žig LAMBRETTA za proizvode za koje je bio registriran, odnosno „vozila; uređaje za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku” iz naslova razreda 12. Nicanskog sporazuma. Konkretno, postoji proturječnost između, s jedne strane, obrazloženja te presude, u kojem je ispitano pitanje uporabe tog žiga samo za zamjenske dijelove za skutere, i, s druge strane, izreke navedene presude, kojom je poništena sporna odluka također u odnosu na proizvode iz naslova tog razreda 12.

               36

               EUIPO tvrdi da je drugi žalbeni razlog nedopušten ili u svakom slučaju neosnovan. Scooters India smatra da taj žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               37

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev. Sud je također naglasio da samo apstraktno navođenje razloga u žalbi ne zadovoljava pretpostavke utvrđene u članku 58. Statuta Suda Europske unije i članku 168. stavku 1. točki (d) Poslovnika Suda. Nadalje, u članku 169. stavku 2. navedenog Poslovnika pojašnjeno je da žalbeni razlozi i argumenti precizno navode dijelove obrazloženja odluke Općeg suda koji se pobijaju. Naime, žalba kojoj nedostaju takve značajke ne može biti predmet sudske ocjene koja omogućuje Sudu da izvrši zadaću u području koje ispituje i da izvrši nadzor nad zakonitošću (presuda od 7. studenoga 2013., Wam Industriale/Komisija, C‑560/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:726, t. 42. do 44.).

               38

               U ovom slučaju Brandconcern u svojoj žalbi ne navodi u kojim je točkama pobijane presude Opći sud utvrdio da Scooters India nije rabio žig LAMBRETTA za proizvode za koje je registriran. Osim toga, iako je istina da se Brandconcern u svojoj replici pozvao na točke 14., 16. i 17. pobijane presude, iz tih točaka ne proizlazi da je Opći sud smatrao da Scooters India nije rabio žig LAMBRETTA za proizvode za koje je registriran.

               39

               Naime, suprotno Brandconcernovim tvrdnjama, pobijana presuda odnosi se na pitanje tumačenja prijave za registraciju te se njome nipošto ne odlučuje o stvarnoj uporabi spornog žiga za bilo koji od proizvoda iz razreda 12. Nicanskog sporazuma.

               40

               U tim okolnostima drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               41

               Budući da nijedan od žalbenih razloga koje je istaknuo Brandconcern nije prihvaćen, žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               42

               Na temelju članka 184. stavka 2. svojeg Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               43

               Budući da su EUIPO i Scooters India podnijeli zahtjev da se Brandconcernu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Žalba se odbija.

                           2)

                           Društvo Brandconcern BV snosit će troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. listopada 2017.#Hanssen Beleggingen BV protiv Tanje Prast-Knipping.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Sudska nadležnost – Članak 2. stavak 1. – Nadležnost suda prema domicilu tuženika – Članak 22. točka 4. – Isključiva nadležnost u području registracije i valjanosti prava intelektualnog vlasništva – Spor u kojemu se utvrđuje je li osoba valjano registrirana kao nositelj žiga.#Predmet C-341/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      5. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Sudska nadležnost – Članak 2. stavak 1. – Nadležnost suda prema domicilu tuženika – Članak 22. točka 4. – Isključiva nadležnost u području registracije i valjanosti prava intelektualnog vlasništva – Spor u kojemu se utvrđuje je li osoba valjano registrirana kao nositelj žiga”
      U predmetu C‑341/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Viši zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 14. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 16. lipnja 2016., u postupku

         Hanssen Beleggingen BV

      protiv

         Tanje Prast‑Knipping,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za T. Prast‑Knipping, P. Sohn, Rechtsanwalt,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i M. Heller, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 22. točke 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Hanssen Beleggingen BV (u daljnjem tekstu: Hanssen), sa sjedištem u Nizozemskoj, i Tanje Prast‑Knipping, s domicilom u Njemačkoj, vezano za njezinu registraciju kao nositelja žiga Benelux.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Uredba br. 44/2001 u odnosima između država članica zamijenila je Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.; u daljnjem tekstu: Briselska konvencija). Uredba br. 44/2001 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289). U skladu s člankom 66. stavkom 1. potonje uredbe, ona se „primjenjuje samo na sudske postupke koji su u tijeku, na vjerodostojne isprave koje su formalno sastavljene ili registrirane te na sudske nagodbe koje su potvrđene ili sklopljene na dan ili nakon 10. siječnja 2015.”

               4

               Budući da je glavni postupak pokrenut prije 10. siječnja 2015., zahtjev za prethodnu odluku valja ispitati u odnosu na Uredbu br. 44/2001.

               5

               Članak 2. stavak 1. te uredbe propisivao je:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               6

               Člankom 22. iste uredbe, koji je smješten u odjeljku 6. njezina poglavlja II., pod naslovom „Isključiva nadležnost”, propisano je:
               „Sljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil:
               […]

                        4)

                        u postupcima koji se odnose na registriranje ili valjanost patenata, zaštitnih znakova, dizajna ili druga slična prava koja moraju biti deponirana ili registrirana, sudovi države članice u kojoj se zahtijeva deponiranje ili registriranje, u kojoj je deponiranje ili registriranje obavljeno ili se u skladu s instrumentom Zajednice ili međunarodne konvencije smatra obavljenim.

                  […]”

               7

               Ta je odredba odgovarala članku 16. točki 4. Briselske konvencije.

         BKIV

               8

               Konvencija Beneluxa o intelektualnom vlasništvu (žigovi i dizajni) od 25. veljače 2005., koju su u Haagu (Nizozemska) potpisali Kraljevina Belgija, Veliko Vojvodstvo Luksemburg i Kraljevina Nizozemska (u daljnjem tekstu: BKIV), stupila je na snagu 1. rujna 2006.

               9

               Člankom 1.2. BKIV‑a određuje se:
               „1.   Osniva se Organizacija Beneluxa za intelektualno vlasništvo (žigovi i dizajni) […];
               2.   Tijela Organizacije su:
               […]

                        c.

                        Ured Beneluxa za intelektualno vlasništvo (žigovi i dizajni) […].”

               10

               U članku 1.5. stavcima 1. i 2. BKIV‑a pojašnjeno je:
               „1.   Sjedište Organizacije je u Haagu.
               2.   Sjedište Ureda je u Haagu.”

               11

               Prema članku 4.6. stavku 1. BKIV‑a:
               „[Mjesna sudska nadležnost] za žigove ili dizajne određuje se prema domicilu tuženika ili mjestu na kojem je sporna obveza nastala, na kojem je trebala ili treba biti ispunjena. Mjesto prijave ili registracije žiga ili dizajna ni u kojem slučaju ne može samo po sebi biti temelj za određivanje nadležnosti.”

         Njemačko pravo

               12

               Članak 812. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik) smješten je u njegovoj glavi 26. pod naslovom „Ungerechtfertigte Bereicherung” (stjecanje bez osnove) i u njegovu je stavku 1. predviđeno da „osoba koja stekne stvar od trećeg, a da pritom nema pravne osnove koja proizlazi iz činidbe tog trećeg ili na drugi način, dužna ju je vratiti”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Društvo osnovano prema njemačkom pravu u vlasništvu Helmuta Knippinga, čiji je predmet poslovanja proizvodnja građevinskih elemenata, posebno prozora, 7. rujna 1979. zatražilo je od Ureda Beneluxa za intelektualno vlasništvo (žigovi i dizajni) (u daljnjem tekstu: UBIV) da registrira kao žig Beneluxa sljedeći verbalni i figurativni znak:

               14

               UBIV je registrirao taj žig kao crno‑bijeli žig pod brojem 361604 (u daljnjem tekstu: žig br. 361604).

               15

               Hanssen je društvo osnovano prema nizozemskom pravu čiji je predmet poslovanja prodaja vrata i prozora. To je društvo nositelj verbalnog i figurativnog žiga Beneluxa br. 0684759. Taj se žig sastoji od verbalnog i figurativnog znaka koji je isti kao i onaj koji je predmet žiga br. 361604, s time da je registriran u plavoj i žutoj boji.

               16

               H. Knipping preminuo je 9. listopada 1995.

               17

               T. Prast‑Knipping je 14. studenoga 2003., predočivši potvrdu prema kojoj je ona jedina nasljednica H. Knippinga, zatražila pri UBIV‑u da ju se registrira kao nositelja žiga br. 361604.

               18

               UBIV je proveo tu registraciju.

               19

               Društvo Hanssen osporilo je navedenu registraciju. Ističe da je žig br. 361604 bio, prije smrti H. Knippinga, predmet više prijenosa te nije bio više dio njegove imovine u vrijeme njegove smrti. Stoga, registracija T. Prast‑Knipping kao nositelja tog žiga nema pravne osnove.

               20

               Budući da spor nije mogao biti riješen mirnim putem, društvo Hanssen je 8. lipnja 2012. protiv T. Prast‑Knipping podnijelo tužbu Landgerichtu Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka), sudu prema njezinu domicilu. Društvo Hanssen se pozivalo na stjecanje bez osnove iz članka 812. Građanskog zakonika te je zahtijevalo da se T. Prast‑Knipping naloži da pred UBIV‑om izjavi da ne polaže prava na predmetni žig i da se odriče svoje registracije kao nositelja žiga.

               21

               Presudom od 24. lipnja 2015. Landgericht Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu) odbio je taj zahtjev s obrazloženjem da je žig br. 361604 bio dio imovine H. Knippinga na dan njegove smrti i da je valjano prenesen na T. Prast‑Knipping nasljeđivanjem.

               22

               Društvo Hanssen je protiv te odluke podnijelo žalbu Oberlandesgerichtu Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka).

               23

               Taj sud ima dvojbe o nadležnosti njemačkih sudova za odlučivanje u ovom sporu. Smatra da je moguće da ta nadležnost proizlazi iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 44/2001, ali da je isto tako moguće da su sudovi države članice registracije žiga o kojem se raspravlja u glavnom postupku – u konkretnom slučaju Nizozemske, s obzirom na to da je sjedište UBIV‑a u Haagu – isključivo nadležni sukladno članku 22. točki 4. te uredbe.

               24

               Budući da sudsku nadležnost treba ispitati po službenoj dužnosti, Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu) zahtijeva da se to pitanje razjasni.

               25

               Valja posebno pojasniti obuhvaća li tužba, kao što je ona koju je podnijelo društvo Hanssen, postupak „koji se odnos[i] na registriranje ili valjanost […] žigova” u smislu članka 22. točke 4. navedene uredbe. Presuda od 15. studenoga 1983., Duijnstee (288/82, EU:C:1983:326) sadrži pokazatelje u korist negativnog odgovora na to pitanje, međutim, s obzirom na razvoj prava žiga koji je uslijedio nakon te presude, nije siguran treba li ju još uvijek uzeti u obzir.

               26

               U odnosu na navedeni razvoj prava žiga Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu) ističe osobito članak 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. (SL 2015., L 341, str. 21.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 207/2009).

               27

               Navedeni sud također navodi okolnost da u području sudske nadležnosti žig Beneluxa obilježavaju određene posebnosti.

               28

               U tim je okolnostima Oberlandesgericht Düsseldorf (Viši zemaljski sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Obuhvaća li pojam postupka ‚koji se odnos[i] na registriranje ili valjanost […] žigova’ u smislu članka 22. točke 4. Uredbe [br. 44/2001] također tužbu podnesenu protiv formalnog nositelja žiga Beneluxa, upisanog u registar žigova Beneluxa, kojom se zahtijeva da on pred [UBIV‑om] izjavi da ne polaže prava na predmetni žig i da se odriče svoje registracije kao nositelj žiga?”

         O prethodnom pitanju

               29

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 22. točku 4. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se primjenjuje na sporove u kojima se utvrđuje je li osoba valjano registrirana kao nositelj žiga.

               30

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja najprije podsjetiti da je Sud već presudio da članak 22. točka 4. Uredbe br. 44/2001 odražava istu strukturu kao i članak 16. točka 4. Briselske konvencije i usto sadržava gotovo istovjetne formulacije, tako da je važno osigurati kontinuitet tumačenja tih odredbi (presuda od 12. srpnja 2012., Solvay, C‑616/10, EU:C:2012:445, t. 43.).

               31

               Valja nadalje navesti da pojam postupka „koji se odnos[i] na registriranje ili valjanost [prava intelektualnog vlasništva]”, koji se spominje u navedenim odredbama, predstavlja „autonomni pojam” koji treba ujednačeno primijeniti u svim državama članicama (presude od 15. studenoga 1983, Duijnstee, 288/82, EU:C:1983:326, t. 19. i od 13. srpnja 2006., GAT, C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 14.).

               32

               Sud je naposljetku presudio da odredbe kojima se predviđa isključiva sudska nadležnost, poput članka 16. Briselske konvencije i članka 22. Uredbe br. 44/2001, ne treba tumačiti šire nego što to zahtijeva njihov cilj, s obzirom na to da imaju za posljedicu uskraćivanje strankama prava na izbor suda, koje bi u drugim okolnostima imali, te, u određenim slučajevima, njihovo suđenje pred sudom koji nije sud domicila nijedne od njih (presude od 10. siječnja 1990., Reichert i Kockler, C‑115/88, EU:C:1990:3, t. 9. te od 12. svibnja 2011, BVG, C‑144/10, EU:C:2011:300, t. 30.).

               33

               Cilj članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001 jest da se postupci koji se odnose na registriranje ili valjanost prava intelektualnog vlasništva vode pred sudovima koji su materijalno i pravno bliski s registrom, s obzirom na to da su ti sudovi u najboljem položaju za odlučivanje u slučajevima u kojima se osporava valjanost prava ili pak samo postojanje prijave za njegovu registraciju ili njegova registracija (vidjeti u tom smislu, u odnosu na članak 16. točku 4. Briselske konvencije, presudu od 13. srpnja 2006., GAT, C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 21. i 22.).

               34

               U tim je uvjetima, u predmetima u kojima se raspravlja o sudskoj nadležnosti za patente, Sud odlučio da, kada se postupak ne odnosi ni na valjanost patenta ni na postojanje prijave za registraciju ili na njegovu registraciju, on nije obuhvaćen pojmom postupka „koji se odnos[i] na registriranje ili valjanost patenata” te stoga ne potpada pod isključivu nadležnost suda države članice na čijem je području to pravo registrirano (presude od 15. studenoga 1983., Duijnstee, 288/82, EU:C:1983:326, t. 22. do 25. i od 13. srpnja 2006., GAT, C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 15. i 16.).

               35

               Ne potpada pod tu isključivu nadležnost ni postupak u kojemu se samo raspravlja o pitanju tko je nositelj prava na patent (presuda od 15. studenoga 1983., Duijnstee, 288/82, EU:C:1983:326, t. 26.).

               36

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 26. do 29. svojeg mišljenja, to tumačenje može se primijeniti na predmet iz područja žiga, kao što je onaj u glavnom postupku, koji se ne odnosi ni na valjanost ni na registraciju žiga, već se u njemu isključivo raspravlja o pitanju ima li određena osoba, čije je ime upisano kao nositelj, to svojstvo.

               37

               Naime, postupak u kojemu se ne osporava registracija žiga kao takva ili njegova valjanost nije uključen ni izrazom postupak „koji se odnos[i] na registriranje ili valjanost […] žigova” iz članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001 ni ciljem te odredbe. U tom pogledu, valja navesti da pitanje u koju imovinu ulazi pravo intelektualnog vlasništva, općenito, nije materijalno ili pravno blisko povezano s mjestom gdje je to pravo registrirano.

               38

               Takav je slučaj u ovom predmetu. Naime, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, postupak se odnosi na vlasništvo žiga br. 361604 nakon smrti H. Knippinga, što zahtijeva utvrđenje je li taj žig bio dio njegove imovine u trenutku njegove smrti.

               39

               Iz svih gornjih navoda proizlazi da postupak, kao što je glavni postupak, u kojemu se raspravlja samo o pitanju koga treba smatrati nositeljem predmetnog žiga, nije obuhvaćen člankom 22. točkom 4. Uredbe br. 44/2001.

               40

               To tumačenje ne dovodi u pitanje ni okolnost da zakonodavstvo Unije sadrži određene odredbe kojima je nositelju prava intelektualnog vlasništva dopušteno da zatraži prijenos na svoje ime registracije koja je prvotno izvršena na ime druge osobe.

               41

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev poziva se posebno na zakonodavstvo o žigu Europske unije i naglašava da je člankom 18. Uredbe br. 207/2009 sudovima za žig Europske unije dodijeljena nadležnost za odlučivanje povodom zahtjeva nositelja žiga o prijenosu u svoju korist registracije žiga koju je ishodio trgovački zastupnik ili predstavnik. Međutim, dok ta odredba uređuje isključivo odnose koji postoje između trgovačkog zastupnika ili predstavnika i nositelja žiga Europske unije, ne proizlazi da se u glavnom postupku, koji se odnosi na žig Beneluxa, raspravlja o takvim odnosima.

               42

               Nadalje, u odnosu na okolnost, koja je također spomenuta u zahtjevu kojim se upućuje prethodno pitanje, da u području sudske nadležnosti žig Beneluxa obilježavaju određene posebnosti, valja navesti da se, suprotno od postupka u kojemu je donesena presuda od 14. srpnja 2016., Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560), u kojoj je Sud pojasnio odnos između pravila o sudskoj nadležnosti iz članka 4.6. BKIV‑a i onog iz članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001, glavni postupak ne odnosi ni na registriranje ili valjanost predmetnog žiga Beneluxa kao ni na njegove eventualne povrede, s obzirom na to da osim toga zahtjev društva Hanssen nije, sukladno informacijama dostavljenima Sudu, utemeljen ni na kojoj materijalnoj odredbi BKIV‑a. U tim uvjetima, posebnosti BKIV‑a u području sudske nadležnosti nisu važne u glavnom postupku.

               43

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja odgovoriti na prethodno pitanje tako da članak 22. točku 4. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na sporove u kojima se utvrđuje je li osoba valjano registrirana kao nositelj žiga.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 22. točku 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na sporove u kojima se utvrđuje je li osoba valjano registrirana kao nositelj žiga.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački