title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2. listopada 2014. .#Spraylat GmbH protiv Europske agencije za kemikalije (ECHA).#REACH – Naknada za registraciju tvari – Smanjena naknada odobrena mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima – Pogreška u izjavi o veličini poduzeća – Odluka kojom se zaračunava administrativna pristojba – Proporcionalnost.#Predmet T‑177/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑177/12,
            Spraylat GmbH,  sa sjedištem u Aachenu (Njemačka), koji zastupa K. Fischer, odvjetnik,
            tužitelj,
            protiv
            Europske agencije za kemikalije (ECHA),  koju zastupaju M. Heikkilä, A. Iber i C. Schultheiss, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Kuschewsky, odvjetnice,
            tuženik,
            koju podupire
            Europska komisija,  koju je zastupao D. Düsterhaus i E. Manhaeve, potom B. Eggers i M. Manhaeve, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            povodom zahtjeva za poništenje računa br. 10030371 koji je ECHA izdala 21. veljače 2012., a kojim je utvrđen iznos upravne naknade zaračunate tužitelju i, zbog opreznosti, zahtjeva za poništenje Odluke ECHA SME (2012) 1445 od 15. veljače 2012. kojom se utvrđuje da tužitelj ne ispunjava uvjete za smanjenje naknade za malo poduzeće i kojom je zaračunata administrativna pristojba,
            OPĆI SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse (izvjestitelj) i A. M. Collins, suci,
            tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. svibnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            Okolnosti spora
            1. Dana 29. studenoga 2010. društvo Spraylat Boya Sanayi ve Ticaret Sirketi (u daljnjem tekstu: Spraylat Boya), sa sjedištem u Turskoj, zatražilo je registraciju tvari na temelju Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3).
            2. Na temelju odredaba članka 8. Uredbe br. 1907/2006, za potrebe registracije predmetne tvari društvo Spraylat Boya zastupao je tužitelj Spraylat GmbH. Tijekom postupka registracije tužitelj je naveo da je Spraylat Boya „malo poduzeće“ u smislu Preporuke Komisije 2003/361/EZ o definiciji mikropoduzeća, malih i srednjih poduzeća (SL L 124, str. 36.) [neslužbeni prijevod]. Zahvaljujući toj izjavi smanjena mu je naknada koju treba platiti za svaku prijavu za registraciju, predviđena člankom 6. stavkom 4. Uredbe br. 1907/2006. U skladu s člankom 74. stavkom 1. te uredbe, ta je naknada definirana Uredbom Komisije (EZ) br. 340/2008 od 16. travnja 2008. o naknadama i pristojbama plativima Europskoj agenciji za kemikalije u skladu s Uredbom (EZ) br. 1907/2006 (SL L 107, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 25., str. 283.). Prilog I. Uredbi br. 340/2008 sadrži iznose naknada koje se plaćaju za prijave za registraciju podnesene na temelju članka 6. Uredbe br. 1907/2006 kao i smanjenja naknada odobrena mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima. Nadalje, prema članku 13. stavku 4. Uredbe br. 340/2008, ako fizička ili pravna osoba koja tvrdi da ima pravo na smanjenje ili oslobađanje od plaćanja neke naknade ne može dokazati da ima pravo na takvo smanjenje ili oslobađanje, Agencija zaračunava puni iznos naknade ili pristojbe, kao i administrativnu pristojbu. U tom smislu, Upravni odbor ECHA-e donio je 12. studenoga 2010. Odluku MB/D/29/2010 o klasifikaciji usluga za koje se zaračunavaju pristojbe. U članku 2. i tablici 1. te odluke navedeno je da administrativna pristojba iz članka 13. stavka 4. Uredbe br. 340/2008 iznosi 20.700 eura za veliko poduzeće, 14.500 eura za srednje poduzeće, 8300 eura za malo poduzeće i 2070 eura za mikropoduzeće.
            3. Dana 1. prosinca 2010. tužitelj je platio račun br. 10024214 koji je izdala ECHA u iznosu od 480 eura. Taj je iznos u skladu s Prilogom I. Uredbi br. 340/2008, kako se u trenutku nastanka činjenica primjenjivao na naknadu za malo poduzeće, u okviru zajedničke prijave, za tvari u količinskom rasponu između 1 i 10 tona.
            4. Dana 27. rujna 2011. ECHA je tužitelja uvrstila u uzorak poduzeća radi provjere njihovih izjava da su mala ili srednja poduzeća. U tom kontekstu tužitelj je bio pozvan predočiti određeni broj dokumenata.
            5. Nakon razmjene dokumenata i elektroničke pošte između ECHA-e i tužitelja, potonji je priznao da je njegova prvotna izjava da je malo poduzeće bila netočna i da je društvo Spraylat Boya trebao prijaviti kao veliko poduzeće, uzimajući u obzir relevantne primjenjive kriterije i nakon provjera koje je sam proveo. Tužitelj je također naveo da je spreman platiti naknadu koja se primjenjuje na veliko poduzeće.
            6. Dana 15. veljače 2012. ECHA je tužitelju poslala Odluku SME (2012) 1445 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). U toj odluci ECHA je izvijestila tužitelja da društvo Spraylat Boya treba smatrati velikim poduzećem i da će mu poslati račun za razliku između prvotno plaćene naknade i stvarno dugovane naknade te račun za plaćanje odgovarajuće administrativne pristojbe.
            7. Dana 21. veljače 2012. ECHA je izdala račun br. 10030371 u iznosu od 20.700 eura za plaćanje administrativne pristojbe (u daljnjem tekstu: sporni račun).
            8. Dana 7. ožujka 2012. ECHA je izdala račun br. 10030369 u iznosu od 720 eura za razliku između naknade koju je tužitelj prvotno platio i stvarno dugovane naknade, to jest 1200 eura.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            9. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. travnja 2012. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            10. Odlukom predsjednika Općeg suda od 15. svibnja 2012. ovaj je predmet dodijeljen petom vijeću.
            11. Rješenjem predsjednika petog vijeća Općeg suda od 4. rujna 2012., nakon što su saslušane stranke, Komisiji je dopušteno intervenirati u potporu ECHA-inim zahtjevima.
            12. Predsjednik Općeg suda 25. siječnja 2013. odlukom je izvršio novu dodjelu ovog predmeta drugom vijeću i novom sucu izvjestitelju.
            13. Budući da se sastav vijećâ Općeg suda promijenio, sudac izvjestitelj bio je raspoređen u šesto vijeće, kojemu je stoga dodijeljen ovaj predmet.
            14. Opći sud (šesto vijeće) odlučio je na temelju izvještaja suca izvjestitelja otvoriti usmeni postupak.
            15. Dana 2. travnja 2014., u okviru mjera upravljanja postupkom propisanih člankom 64. Poslovnika Općeg suda, ECHA je bila pozvana odgovoriti na neke tužiteljeve argumente iz replike. ECHA se tom pozivu odazvala u za to predviđenom roku.
            16. Na raspravi održanoj 14. svibnja 2014. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja im je postavio Opći sud.
            17. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi sporni račun;
            – zbog opreznosti, poništi pobijanu odluku;
            – naloži ECHA-i snošenje troškova.
            18. ECHA od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu i potvrdi pobijanu odluku;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            19. Komisija od Općeg suda zahtijeva da odbije tužbu.
            Pravo
            20. Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe pet tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi uredbi br. 1907/2006 i 340/2008. Drugi tužbeni razlog odnosi se na povredu načela proporcionalnosti. Svojim trećim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da je povrijeđeno načelo jednakog postupanja. Četvrtim tužbenim razlogom tužitelj ističe da su povrijeđena načela pravne sigurnosti i dobre uprave. Peti tužbeni razlog temelji se na nezakonitoj delegaciji nadležnosti u korist ECHA-e.
            21. Kao prvo, treba napomenuti da tužitelj svojim zahtjevom traži poništenje pobijane odluke i spornog računa. U mjeri u kojoj pobijana odluka ne sadrži sve bitne elemente tužiteljevih obveza, osobito iznos upravne pristojbe, sporni račun u ovom je slučaju dokument kojim je ECHA detaljno utvrdila iznos tražbina prema tužitelju. Stoga je sporni račun akt koji negativno utječe na tužitelja te se protiv njega Općem sudu također može podnijeti tužba za poništenje (vidjeti u tom smislu rješenje od 8. ožujka 2012., Octapharma Pharmazeutika/EMA, T‑573/10, EU:T:2012:114, t. 45.).
            22. Također kao prvo, treba napomenuti da, s obzirom na argumente iznesene u okviru prvih četiriju tužbenih razloga, tužitelj zapravo ističe prigovor nezakonitosti protiv Odluke MB/D/29/2010, kao što je to potvrdio na raspravi. ECHA i Komisija na raspravi su usto navele da su tako shvatile tužiteljeve argumente, što je uneseno u zapisnik. Štoviše, ECHA-ini podnesci pokazuju da se izjasnila o argumentima koje je tužitelj u tom pogledu istaknuo.
            23. Treba podsjetiti da, na temelju članka 277. UFEU-a, „svaka se stranka u postupcima o aktu opće primjene koji je donijela neka institucija, tijelo, ured ili agencija Unije pred [sudom Unije] može pozvati na neprimjenjivost tog akta iz razloga određenih u članku 263. stavku drugom“.
            24. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 277. UFEU-a izraz je općeg načela kojim se svakoj stranci osigurava pravo osporavati valjanost ranijih akata institucija koji tvore pravnu osnovu pobijanog akta, radi poništenja akta  koji se izravno i osobno odnosi na nju, ako ta stranka na temelju članka 263. UFEU-a nije bila ovlaštena podnijeti izravnu tužbu protiv tih akata koji su na nju tako utjecali a da nije mogla zahtijevati njihovo poništenje (vidjeti presudu od 11. prosinca 2012., Sina Bank/Vijeće, T‑15/11, Zb., EU:T:2012:661, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
            25. Prigovor nezakonitosti iz članka 277. UFEU-a mora se tumačiti široko u smislu da uključuje sve akte opće primjene (presuda od 26. listopada 1993., Reinarz/Komisija, T‑6/92 i T‑52/92, Zb., EU:T:1993:89, t. 56.). Taj se prigovor također mora proširiti na akte koji, iako formalno ne tvore pravnu osnovu pobijanog akta, s njim imaju izravnu pravnu vezu (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2006., FNCBV i dr./Komisija, T‑217/03 i T‑245/03, Zb., EU:T:2006:391, t. 250. i navedenu sudsku praksu).
            26. U ovom slučaju Odluka MB/D/29/2010 jest akt opće primjene utoliko što se primjenjuje na objektivno utvrđene situacije i ima pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba (vidjeti u tom smislu rješenje od 4. lipnja 2012., Eurofer/Komisija, T‑381/11, Zb., EU:T:2012:273, t. 29.), s čime su se stranke složile na raspravi.
            27. Nadalje, Odluka MB/D/29/2010 ima izravnu pravnu vezu s pobijanom odlukom i spornim računom u mjeri u kojoj, u svojem Prilogu 1., određuje visinu administrativnih pristojbi koje se primjenjuju ovisno o veličini poduzeća.
            28. Naposljetku, ništa ne upućuje na to da bi tužitelj na temelju članka 263. UFEU-a bio ovlašten podnijeti izravnu tužbu protiv Odluke MB/D/29/2010, što osim toga nisu tvrdile ni stranke.
            29. Iz toga proizlazi da tužitelj može posredno osporavati zakonitost Odluke MB/D/29/2010 u okviru ovog spora.
            30. Opći sud smatra da je korisno najprije ispitati drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti, u dijelu u kojem se njime protiv Odluke MB/D/29/2010 ističe prigovor nezakonitosti.
            31. Tužitelj smatra da upravna pristojba od 20.700 eura ne odgovara usluzi koju je pružila ECHA. Određivanjem te pristojbe stoga se krši načelo proporcionalnosti. Tužitelj je na raspravi također naveo da se povreda načela proporcionalnosti treba ocijeniti u odnosu na njegov vlastiti položaj te da postoji velika razlika između iznosa naknade od 1000 ili 2000 eura i iznosa administrativne pristojbe višeg od 20.000 eura. Nadalje, tužitelj je u biti naveo da nije imao nikakav interes davati ECHA-i neistinite informacije radi moguće uštede od nekoliko stotina eura na iznosu naknade.
            32. ECHA, navodeći da tužitelj smatra da se administrativnom pristojbom određenom člankom 2. i u tablici 1. Odluke MB/D/29/2010 krši načelo proporcionalnosti, smatra da se tom administrativnom pristojbom postiže cilj pokrivanja troškova nastalih tijekom kontrole izjava malih i srednjih poduzeća te da ne prelazi ono što je potrebno da bi ga se ostvarilo. Nadalje, ECHA je na raspravi navela da je prosječan iznos naknade 20.000 eura. Razlika između tog iznosa i iznosa administrativne pristojbe stoga nije tako velika. ECHA je također navela da je učinak administrativne pristojbe trebao biti taj da poduzeća koja registriraju tvar daju istinite informacije. Poduzeća ne bi trebalo poticati da zbog visine iznosa administrativne pristojbe daju neistinite informacije.
            33. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je načelo proporcionalnosti jedno od općih načela prava Europske unije i nalaže da su mjere provedene odredbom prava Unije primjerene za ostvarivanje legitimnih ciljeva predmetnog propisa i da ne prelaze ono što je potrebno za njihovo ostvarivanje (presuda od 8. lipnja 2010., Vodafone i dr., C‑58/08, Zb., EU:C:2010:321, t. 51.). Nadalje, kada donositelj pobijanog akta raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti, na zakonitost donesene mjere utječe samo očita neprimjerenost mjere u odnosu na cilj koji se želi postići (vidjeti presudu od 9. rujna 2010., Usha Martin/Vijeće i Komisija, T‑119/06, Zb., EU:T:2010:369, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
            34. U ovom slučaju uvodna izjava 11. Uredbe br. 340/2008 određuje da „[p]odnošenje neistinitih informacija treba suzbijati kroz administrativne pristojbe koje će zaračunavati [ECHA] i destimulirajuće kazne koje će zaračunavati države članice, prema potrebi“. Iz te uvodne izjave proizlazi da zaračunavanje administrativne pristojbe doprinosi cilju suzbijanja toga da poduzeća podnose neistinite informacije. S druge strane, iz te uvodne izjave također proizlazi da se administrativna pristojba ne može uspoređivati s novčanom kaznom.
            35. Takvo tumačenje ciljeva Uredbe br. 340/2008 potvrđuju pripremni radovi za donošenje Odluke MB/D/29/2010. Tako u obrazloženju prijedloga odluke poslanom Upravnom odboru ECHA-e za njegov sastanak 22. i 23. lipnja 2010. stoji da administrativna pristojba „nije novčana kazna“. Potonja je u nadležnosti država članica i može biti „znatno viša od financijske koristi stečene podnošenjem neistinitih informacija“.
            36. S obzirom na te informacije i na to da u okviru ovog spora nije potrebno utvrditi je li ECHA smjela prenijeti sve svoje troškove provjere samo na ona poduzeća koja su dala netočne informacije o svojoj veličini ili je imala diskrecijsko pravo u određivanju administrativne pristojbe, treba ustvrditi da je u ovom slučaju iznos administrativne pristojbe zaračunate tužitelju očito neproporcionalan u odnosu na cilj koji se propisom želi postići.
            37. Iz dokaza u spisu proizlazi da je, s obzirom na dodatni račun br. 10030369, poslan tužitelju 7. ožujka 2012., iznos naknade koju je tužitelj konačno dugovao bio 1200 eura. Iz tog dodatnog računa također proizlazi da je netočna izjava o svojoj veličini tužitelju omogućila da izbjegne plaćanje 720 eura s naslova naknade ECHA-i.
            38. Iznos od 20.700 eura administrativne pristojbe zaračunate tužitelju stoga je u ovom slučaju bio više od 17 puta viši od iznosa naknade koju je trebao platiti za registraciju predmetne tvari. Taj je iznos također bio 28 puta viši od iznosa prethodno navedenog dodatnog računa i stoga iznosa naknade koju se moglo izbjeći netočnom tužiteljevom izjavom. Iznos administrativne pristojbe stoga je u ovom slučaju bio, prema kriterijima ECHA-e iznesenima u pripremnim radovima za donošenje Odluke MB/D/29/2010 (vidjeti gornju točku 35.), „znatno viši“ od financijske koristi koju je tužitelj mogao steći svojom netočnom izjavom.
            39. S obzirom na navedeno, treba ustvrditi da ciljevi propisa ne opravdavaju negativne financijske posljedice za tužitelja u prethodno navedenom omjeru. Odluka MB/D/29/2010, kako je primijenjena na tužitelja i u takvom omjeru, stoga očito prelazi ono što je potrebno za postizanje cilja administrativne pristojbe koji se želi postići primjenjivim propisom, a koji se sastoji u suzbijanju podnošenja neistinitih informacija a da ipak nije riječ o novčanoj kazni.
            40. Ostali argumenti koje je iznijela ECHA ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
            41. Za ocjenu specifične situacije u kojoj se nalazi tužitelj osobito je bespredmetno da u nekim slučajevima netočna izjava o svojoj veličini poduzeću može omogućiti da izbjegne plaćanje naknade u znatno višem iznosu od onoga u ovom slučaju.
            42. Nadalje, argument koji je ECHA iznijela u svojim podnescima i na raspravi, da je u biti morala prenijeti sve troškove provjere o kojoj je riječ, ne može opravdati očito neproporcionalan iznos administrativne pristojbe zaračunate tužitelju. Kao prvo, iznos administrativne pristojbe zaračunate tužitelju u ovom slučaju temelji se na specifičnoj metodi koju je ECHA izabrala za izračun te pristojbe. ECHA je osobito odlučila prenijeti sve troškove nastale provjeravanjem izjava većeg uzorka poduzeća samo na ona koja su dala netočne izjave i ovisno o njihovoj stvarnoj veličini. U ovom slučaju ništa ne upućuje na to da nije postojalo rješenje kojim bi se u pogledu tužitelja poštovalo načelo proporcionalnosti i omogućilo postizanje ciljeva propisa. Kao drugo, ECHA-in argument u suprotnosti je s pripremnim radovima za donošenje Odluke MB/D/29/2010 (vidjeti gornju točku 35.), u kojima je navedeno da bi ECHA snosila „sve troškove“ provjere ako ne otkrije nijednu netočnu izjavu. Kao treće, usto treba napomenuti da članak 96. stavak 1. Uredbe br. 1907/2006 propisuje da prihodi ECHA-e ne obuhvaćaju samo naknade koje plaćaju poduzeća već i subvenciju Unije iz općeg proračuna Unije (dio koji se odnosi na Komisiju) i dobrovoljne doprinose država članica.
            43. S obzirom na sve navedeno, treba prihvatiti drugi tužbeni razlog koji je istaknuo tužitelj u dijelu u kojem se njime ističe prigovor nezakonitosti protiv Odluke MB/D/29/2010. Stoga Odluku MB/D/29/2010 treba proglasiti neprimjenjivom i, posljedično, prihvatiti tužiteljev zahtjev i zbog toga poništiti pobijanu odluku i sporni račun a da pri tome nije potrebno odlučiti o drugim tužbenim razlozima.
            Troškovi
            44. Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da ECHA nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužitelja.
            45. U skladu s člankom 87. stavkom 4. podstavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga će Komisija, koja je intervenirala u potporu ECHA-i, snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (šesto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništavaju se Odluka SME (2012) 1445 Europske agencije za kemikalije (ECHA) od 15. veljače 2012. i račun br. 10030371, koji je ECHA izdala 21. veljače 2012.
            2. Nalaže se ECHA-i snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova društva Spraylat GmbH.
            3. Europska komisija snosit će vlastite troškove.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. ožujka 2015.#Boston Scientific Medizintechnik GmbH protiv AOK Sachsen-Anhalt – Die Gesundheitskasse et Betriebskrankenkasse RWE.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Odgovornost za neispravne proizvode – Direktiva 85/374/EEZ – Članak 1., članak 6. stavak 1. i članak 9. prvi stavak točka (a) – Srčani stimulator i kardioverter defibrilator za ugradnju – Rizik zatajenja proizvoda – Tjelesna ozljeda – Uklanjanje navodno neispravnog proizvoda i ugradnja drugog proizvoda – Naknada troškova operacije.#Spojeni predmeti C-503/13 i C-504/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Odgovornost za neispravne proizvode — Direktiva 85/374/EEZ — Članak 1., članak 6. stavak 1. i članak 9. prvi stavak točka (a) — Srčani stimulator i kardioverter defibrilator za ugradnju — Rizik zatajenja proizvoda — Tjelesna ozljeda — Uklanjanje navodno neispravnog proizvoda i ugradnja drugog proizvoda — Naknada troškova operacije“
      U spojenim predmetima C‑503/13 i C‑504/13,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukama od 30. srpnja 2013., zaprimljenima na Sudu 19. rujna 2013., u postupcima

         Boston Scientific Medizintechnik GmbH

      protiv

         AOK Sachsen‑Anhalt – Die Gesundheitskasse (C‑503/13),

         Betriebskrankenkasse RWE (C‑504/13),
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Boston Scientific Medizintechnik GmbH, C. Wagner, Rechtsanwalt,

               —

               za AOK Sachsen‑Anhalt – Die Gesundheitskasse, R. Schultze‑Zeu i H. Rien, Rechtsanwälte,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Menez, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, P. Mihaylova i G. Wilms, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. listopada 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 1., članka 6. stavka 1. i članka 9. prvog stavka točke (a) Direktive Vijeća 85/374/EEZ od 25. srpnja 1985. o približavanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode (SL L 210, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 3.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru revizijskog postupka između, s jedne strane, društva Boston Scientific Medizintechnik GmbH (u daljnjem tekstu: Boston Scientific Medizintechnik) i, s druge strane, AOK Sachsen‑Anhalt – Die Gesundheitskasse (C‑503/13) (u daljnjem tekstu: AOK) i Betriebskrankenkasse RWE (C‑504/13), institucija za obvezno zdravstveno osiguranje, u vezi sa zahtjevima potonjih za naknadu troškova u vezi s ugradnjom srčanih stimulatora i kardioverter defibrilatora za ugradnju koje uvozi i stavlja na tržište Europske unije društvo G. GmbH (u daljnjem tekstu: G.), društvo koje se naknadno spojilo s društvom Boston Scientific Medizintechnik.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1., 2., 6., 7. i 9. Direktive 85/374 glase kako slijedi:
               „budući da treba približiti zakone država članica u vezi s odgovornošću proizvođača za štete uzrokovane neispravnošću njegovih proizvoda, jer bi postojeće razlike mogle […] dovesti do različitog stupnjevanja zaštite potrošača od šteta po zdravlje i imovinu koje je prouzročio neispravan proizvod;
               budući da je odgovornost bez krivnje proizvođača svojstvena našem dobu sve većeg tehničkog napretka, jedino prikladno rješenje problema je pravedna raspodjela rizika svojstvenog modernoj tehnološkoj proizvodnji;
               [...]
               budući da se, radi zaštite fizičke dobrobiti i imovine potrošača, neispravnost proizvoda ne određuje prema njegovoj uporabljivosti, nego prema pomanjkanju sigurnosti koju šira javnost ima pravo očekivati; budući da je pri procjeni sigurnosti isključena bilo koja zlouporaba proizvoda koja je s obzirom na okolnosti nerazumna;
               budući da pravedna raspodjela rizika između oštećene osobe i proizvođača podrazumijeva da proizvođač ima mogućnost osloboditi se odgovornosti ako dokaže postojanje određenih okolnosti koje ga oslobađaju krivnje;
               [...]
               budući da zaštita potrošača zahtijeva naknadu za smrt ili tjelesnu ozljedu, kao i naknadu za oštećenje imovine […]“.

               4

               U skladu s člankom 1. te direktive:
               „Proizvođač je odgovoran za štetu prouzročenu neispravnošću svojega proizvoda.“

               5

               Članak 3. stavci 1. i 2. te direktive propisuje:
               „1.   ,Proizvođač' znači proizvođač gotovog proizvoda, proizvođač sirovina ili proizvođač sastavnih dijelova, ili bilo koja osoba koja se obilježavanjem proizvoda svojim imenom, žigom ili drugim znakom raspoznavanja predstavlja kao proizvođač.
               2.   Ne dovodeći u pitanje odgovornost proizvođača, bilo koja osoba koja je uvezla u Zajednicu proizvod radi prodaje, iznajmljivanja, davanja u zakup ili bilo kojeg drugog oblika stavljanja proizvoda na tržište tijekom svojega poslovanja, smatra se proizvođačem u smislu značenja ove Direktive i smatra se odgovornom kao proizvođač.“

               6

               U skladu s člankom 4. te direktive:
               „Oštećena osoba mora dokazati štetu, neispravnost i uzročnu vezu između neispravnosti i štete.“

               7

               Članak 6. stavak 1. Direktive 85/374 propisuje:
               „Proizvod je neispravan kad ne pruža sigurnost koju osoba ima pravo očekivati, obzirom na sve okolnosti, uključujući:

                        (a)

                        predstavljanje proizvoda;

                        (b)

                        uporabu proizvoda, tj. način na koji bi bilo razumno očekivati da bi se proizvod mogao koristiti;

                        (c)

                        vrijeme kada je proizvod stavljen na tržište.“

               8

               Članak 9. prvi stavak te direktive propisuje:
               „Za potrebe članka 1. ,šteta' znači:

                        (a)

                        šteta nastala smrću ili tjelesnim ozljedama;

                        (b)

                        šteta na bilo kojem predmetu, ili uništenje bilo kojeg predmeta ili imovine osim samog neispravnog proizvoda […]

                  [...]“

         Njemačko pravo

               9

               Članak 1. stavci 1. i 4. Zakona o odgovornosti za neispravne proizvode (Gesetz über die Haftung für fehlerhafte Produkte) od 15. prosinca 1989. (BGBl. 1989 I, str. 2198.) propisuje:
               „1.   Ako je osoba umrla ili je ozlijeđena ili je njezino zdravlje narušeno zbog neispravnosti proizvoda ili ako je oštećena imovina, proizvođač je obvezan nadoknaditi žrtvi tako uzrokovanu štetu. U slučaju štete uzrokovane na imovini, to načelo vrijedi samo ako je oštećena stvar različita od neispravnog proizvoda i ako je ta stvar takve vrste da je uobičajeno namijenjena osobnoj uporabi ili potrošnji i žrtva ju je uglavnom rabila u tu svrhu.
               [...]
               4.   Teret dokazivanja neispravnosti, štete i uzročne veze između neispravnosti i štete jest na žrtvi. […]“

               10

               Članak 3. stavak 1. tog zakona glasi kako slijedi:
               „Proizvod je neispravan kad ne pruža sigurnost koju osoba ima pravo očekivati, obzirom na sve okolnosti, uključujući:

                        (a)

                        predstavljanje proizvoda,

                        (b)

                        uporabu proizvoda, tj. način na koji bi bilo razumno očekivati da bi se proizvod mogao koristiti,

                        (c)

                        vrijeme kada je proizvod stavljen na tržište.“

               11

               U skladu s člankom 8. tog zakona:
               „Ako je osoba ozlijeđena ili je njezino zdravlje narušeno, naknada štete mora pokriti troškove žrtve za ozdravljenje i imovinsku štetu koju je pretrpjela zbog tih ozljeda zbog privremenog ili stalnog gubitka ili smanjenja svoje radne sposobnosti ili zbog privremenog ili stalnog povećanja svojih potreba.“

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               12

               G. Corporation, koji je postao B. S. Corporation, društvo sa sjedištem u Saint Paulu (Sjedinjene Države), proizvodi i prodaje srčane stimulatore i kardioverter defibrilatore za ugradnju.

               13

               G. je uvozio i stavljao na tržište u Njemačkoj srčane stimulatore vrste „Guidant Pulsar 470“ i „Guidant Meridian 976“, koje je u Sjedinjenim Državama proizveo G. Corporation te kardioverter defibrilatore za ugradnju vrste „G. Contak Renewal 4 AVT 6“, koje je u Europi proizvelo to isto društvo.

         Preporuke G.-a od 22. srpnja 2005. o srčanim stimulatorima i naknadne okolnosti u predmetu C‑503/13

               14

               Dopisom od 22. srpnja 2005. poslanim, među ostalim, uključenim liječnicima, G. je naveo da je njegov sustav kontrole kvalitete utvrdio da jedan dio korišten za hermetičko zatvaranje srčanih stimulatora koje je stavljao na tržište može doživjeti progresivnu degradaciju. Ta degradacija mogla bi imati za posljedicu preuranjenu ispražnjenost baterije i izazvati prestanak telemetrije i/ili srčane stimulacije bez prethodnog upozorenja.

               15

               Stoga je G. liječnicima preporučio, među ostalim, da razmotre zamjenu tih stimulatora koje imaju njihovi pacijenti. Unatoč isteku garancijskog prava za te stimulatore G. se obvezao besplatno staviti zamjenske uređaje na raspolaganje pacijentima ovisnima o tim stimulatorima i pacijentima za koje liječnici smatraju da je poželjno provesti takvu zamjenu.

               16

               Nakon tih preporuka srčani stimulatori koji su prethodno ugrađeni u B‑a i W‑a, dvojicu osiguranika pri AOK‑u, zamijenjeni su u rujnu odnosno studenom 2005. drugim srčanim stimulatorima koje je proizvođač dao besplatno. Izvađeni srčani stimulatori uništeni su bez stručnog ispitivanja njihova funkcioniranja.

               17

               AOK je, na temelju prava koja su mu dodijelili B i W, podnio Amtsgerichtu Stendal (kantonalni sud u Stendalu) zahtjev za osudu Boston Scientific Medizintechnika na naknadu troškova u vezi s ugradnjom prvih srčanih stimulatora, ažuriranih na datume zamjene tih stimulatora. Ti su troškovi iznosili 2655,38 eura za B‑a i 5914,07 eura za W‑a.

               18

               Amtsgericht Stendal prihvatio je taj zahtjev presudom od 25. svibnja 2011. Budući da je žalbu koju je Boston Scientific Medizintechnik podnio protiv te presude Landgericht Stendal (regionalni sud u Stendalu) odbio, to je društvo pokrenulo revizijski postupak pred sudom koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku.

         Preporuke G.-a od lipnja 2005. o kardioverter defibrilatorima za ugradnju i naknadne okolnosti u predmetu C‑504/13

               19

               Dopisom od lipnja 2005. G. je obavijestio uključene liječnike da je njegov sustav kontrole kvalitete utvrdio da na funkcioniranje defibrilatora za ugradnju vrste „G. Contak Renewal 4 AVT 6“ može štetno utjecati neispravnost jednog njegova dijela koja mu može ograničiti terapeutske učinke. Iz provedene tehničke analize proizlazilo je da magnetski prekidač tih defibrilatora može ostati zaglavljen u zatvorenom položaju.

               20

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u predmetu C‑504/13, ako je funkcija „upotreba magneta“ bila aktivirana i ako je taj magnetski prekidač ostao zaglavljen u zatvorenom položaju, tretman ventrikularnih i atrijalnih aritmija bio bi prekinut. Posljedično, mogući poremećaj srčanog ritma koji bi mogao biti smrtonosan navedeni defibrilatori ne bi registrirali i ne bi emitirali šok za spašavanje života pacijenta.

               21

               U tim je okolnostima G. uključenim liječnicima preporučio da dezaktiviraju magnetski prekidač defibrilatora o kojima je riječ.

               22

               Dana 2. ožujka 2006., nakon objave informacije iz točke 19. ove presude, kardioverter defibrilator za ugradnju koji je imao F, osiguranik pri Betriebskrankenkasse RWE, prijevremeno je zamijenjen.

               23

               Dopisom od 31. kolovoza 2009. Betriebskrankenkasse RWE je od Boston Scientific Medizintechnika zatražio naknadu troškova tretmana svojeg osiguranika, u iznosu od 20315,01 eura i 122,50 eura, u vezi s operacijom zamjene navedenog defibrilatora.

               24

               Povodom zahtjeva Betriebskrankenkasse RWE za osudu Boston Scientific Medizintechnika na tu naknadu, Landgericht Düsseldorf (regionalni sud u Düsseldorfu) prihvatio je taj zahtjev presudom od 3. veljače 2011. Budući da je Boston Scientific Medizintechnik podnio žalbu protiv te presude, Oberlandesgericht Düsseldorf (viši regionalni sud u Düsseldorfu) djelomično je preinačio tu presudu i osudio to društvo na plaćanje iznosa od 5952,80 eura uvećano za kamate. Boston Scientific Medizintechnik pokrenuo je revizijski postupak pred sudom koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku tražeći odbijanje zahtjeva Betriebskrankenkasse RWE u cijelosti.

         Navodi suda koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku u predmetima C‑503/13 i C‑504/13

               25

               Sud koji je uputio zahtjeve navodi da rješenje sporova u glavnom postupku ovisi o tome jesu li srčani stimulatori i kardioverter defibrilatori za ugradnju ugrađeni u osiguranike o kojima je riječ neispravni proizvodi u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 85/374. U tom pogledu nije još određeno jesu li zbog toga što ti uređaji pripadaju skupini proizvoda koji imaju rizik zatajenja oni sami neispravni.

               26

               Taj sud smatra da u tom kontekstu nije važno da se u specijaliziranim liječničkim krugovima priznaje da se u slučaju ugradnje srčanog stimulatora ili kardioverter defibrilatora za ugradnju ne može zajamčiti potpuna sigurnost. S obzirom na rizik za život koji proizlazi iz neispravnog proizvoda, pacijent mora moći opravdano računati na, u načelu, stopu zatajenja ugrađenog uređaja približnu nuli.

               27

               Što se tiče kardioverter defibrilatora za ugradnju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da činjenica da terapeutska korist funkcije „upotreba magneta“ nestaje kad je on dezaktiviran ne predstavlja opasnost za fizičku dobrobit i život pacijenta. Praćenje podataka o pacijentu ne prekida se zbog tog dezaktiviranja. Činjenica da se privremena blokada tretmana tahiaritmije u takvom slučaju može provesti samo uz pomoć programatora nema za posljedicu rizik za zdravlje, nego samo ograničenje funkcionalnosti tih defibrilatora.

               28

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, oblikovana na sličan način u obama predmetima C‑503/13 i C‑504/13:

                        „1)

                        Treba li članak 6. stavak 1. Direktive 85/374 tumačiti tako da je proizvod, kada se radi o medicinskom proizvodu ugrađenom u ljudsko tijelo (ovdje: srčani stimulator [i kardioverter defibrilator za ugradnju]), neispravan već i onda kada kod proizvoda iste skupine postoji značajno povećan rizik kvara [ili se loše funkcioniranje pojavilo za veći broj defibrilatora iste serije], ali nije utvrđena neispravnost uređaja koji je bio ugrađen u konkretnom slučaju?

                        2)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Je li u slučaju troškova operacije uklanjanja proizvoda i ugradnje drugog srčanog stimulatora [ili drugog defibrilatora] riječ o šteti nastaloj tjelesnim ozljedama u smislu članka 1. i članka 9. prvog stavka točke (a) Direktive 85/374?“

               29

               Odlukom predsjednika Suda od 2. listopada 2013. predmeti C‑503/13 i C‑504/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka te presude.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               30

               Usmeni dio postupka zatvoren je 21. listopada 2014. nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika.

               31

               Dopisom od 10. studenoga 2014., koji je Sud zaprimio istoga dana, Boston Scientific Medizintechnik je od Suda zatražio ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

               32

               U prilog tom zahtjevu ističe, konkretno, da se mišljenje nezavisnog odvjetnika temelji na pravnim pitanjima o kojima stranke u postupku nisu mogle razmijeniti svoja stajališta, tj. onima koja se temelje na članku 168. UFEU‑a i članku 35. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Usto Boston Scientific Medizintechnik tvrdi da mišljenje nezavisnog odvjetnika sadrži više pogrešaka.

               33

               U tom pogledu treba istaknuti da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               34

               U ovom slučaju Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim potrebnim elementima za odgovaranje na postavljena pitanja i da je o tim elementima raspravljeno pred njime.

               35

               Stoga zahtjev Boston Scientific Medizintechnika za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka treba odbiti.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               36

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 85/374 tumačiti tako da utvrđenje moguće neispravnosti proizvoda koji pripadaju istoj skupini ili istoj proizvodnoj seriji, poput srčanih stimulatora ili kardioverter defibrilatora za ugradnju, omogućuje kvalifikaciju takvih proizvoda kao neispravnih bez potrebe za utvrđivanjem da taj proizvod ima takvu neispravnost.

               37

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje treba istaknuti da je, kao što to proizlazi iz članka 6. stavka 1. te direktive, proizvod neispravan kad ne pruža sigurnost koju osoba ima pravo očekivati, s obzirom na sve okolnosti, uključujući predstavljanje proizvoda, uporabu proizvoda, tj. način na koji bi bilo razumno očekivati da bi se proizvod mogao koristiti i vrijeme kada je proizvod stavljen na tržište. Usto, u skladu s uvodnom izjavom 6. Direktive 85/374, tu ocjenu treba provesti s obzirom na opravdana očekivanja šire javnosti.

               38

               Sigurnost koju osoba ima pravo očekivati, u skladu s tom odredbom, treba, dakle, ocijeniti uzimajući osobito u obzir namjenu, objektivne značajke i svojstva proizvoda o kojem je riječ te posebnosti skupine korisnika kojima je taj proizvod namijenjen.

               39

               Što se tiče medicinske opreme, poput srčanih stimulatora i kardioverter defibrilatora za ugradnju o kojima je riječ u glavnom postupku, treba utvrditi da su s obzirom na njihovu funkciju i situaciju posebne ranjivosti pacijenata koji upotrebljavaju tu opremu zahtjevi sigurnosti takve opreme koju ti pacijenti mogu opravdano očekivati osobito visoki.

               40

               Usto, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točki 30. svojeg mišljenja, mogući nedostatak sigurnosti, za koju odgovara proizvođač na temelju Direktive 85/374, u pogledu proizvoda poput onih iz glavnog postupka, jest u neuobičajenoj mogućnosti štete koju oni mogu uzrokovati osobi.

               41

               U tim okolnostima utvrđenje moguće neispravnosti takvih proizvoda koji pripadaju istoj skupini ili proizvodnoj seriji omogućuje da se svi proizvodi te skupine ili te serije kvalificiraju kao neispravni bez potrebe za dokazivanjem neispravnosti tog proizvoda.

               42

               Takvo tumačenje usto je u skladu s ciljevima koje je postavio zakonodavac Unije, a koji se odnose na, među ostalim, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 2. i 7. Direktive 85/374, osiguranje pravedne raspodjele rizika svojstvenog modernoj tehnološkoj proizvodnji između žrtve i proizvođača.

               43

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 6. stavak 1. navedene direktive treba tumačiti tako da utvrđenje moguće neispravnosti proizvoda koji pripadaju istoj skupini ili proizvodnoj seriji, poput srčanih stimulatora ili kardioverter defibrilatora za ugradnju, omogućuje da se takav proizvod kvalificira kao neispravan bez potrebe za dokazivanjem navedene neispravnosti tog proizvoda.

         Drugo pitanje

               44

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjeve u biti pita treba li članak 1. i članak 9. prvi stavak točku (a) Direktive 85/374 tumačiti tako da šteta uzrokovana kirurškom operacijom zamjene neispravnog proizvoda, poput srčanog stimulatora ili kardioverter defibrilatora za ugradnju, predstavlja „štetu nastalu smrću ili tjelesnim ozljedama“, za koju je proizvođač odgovoran.

               45

               Najprije treba podsjetiti da je, kao što to proizlazi iz teksta članka 1. u vezi s člankom 9. prvim stavkom točkom (a) te direktive, proizvođač odgovoran za štetu uzrokovanu smrću ili tjelesnim ozljedama koje su posljedica neispravnosti njegova proizvoda.

               46

               Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, za štetu iz prethodne točke ove presude mora se osigurati prikladna i potpuna naknada štete žrtava neispravnog proizvoda (vidjeti presudu Veedfald, C‑203/99, EU:C:2001:258, t. 27.).

               47

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 61. do 63. svojeg mišljenja, izraz „šteta nastala smrću ili tjelesnim ozljedama“ u smislu članka 9. prvog stavka točke (a) Direktive 85/374 treba, s obzirom na ciljeve zaštite sigurnosti i zdravlja potrošača koje postavlja ta direktiva u skladu s uvodnim izjavama 1. i 6. Direktive, tumačiti široko.

               48

               Kako bi postojala odgovornost proizvođača zbog neispravnog proizvoda, treba dokazati, u skladu s člankom 4. Direktive 85/374, uzročnu vezu između neispravnosti i pretrpljene štete.

               49

               Stoga naknada štete obuhvaća sve što je potrebno za uklanjanje štetnih posljedica i za ponovnu uspostavu razine sigurnosti koju osoba ima pravo očekivati, u skladu s člankom 6. stavkom 1. te direktive.

               50

               Posljedično, u slučaju medicinske opreme, poput srčanih stimulatora i kardioverter defibrilatora za ugradnju, koji su neispravni u smislu članka 6. stavka 1. te direktive, naknada štete mora osobito obuhvatiti troškove u vezi sa zamjenom neispravnog proizvoda.

               51

               U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u predmetu C‑503/13, G. je liječnicima preporučio da razmotre zamjenu srčanih stimulatora o kojima je riječ.

               52

               U potonjem predmetu treba utvrditi da troškovi u vezi sa zamjenom tih stimulatora, uključujući troškove kirurških operacija, predstavljaju štetu u smislu članka 9. prvog stavka točke (a) Direktive 85/374, za koju je proizvođač odgovoran u skladu s člankom 1. te direktive.

               53

               Ta ocjena može biti drukčija u slučaju kardioverter defibrilatora za ugradnju jer je G. preporučio, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u predmetu C‑504/13, jedino dezaktiviranje magnetskog prekidača te medicinske opreme.

               54

               U tom je smislu na sudu koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku da ocijeni, uzimajući u obzir situaciju posebne ranjivosti pacijenata koji upotrebljavaju kardioverter defibrilatore za ugradnju, može li takvo dezaktiviranje ukloniti neispravnost tog proizvoda koja znači neuobičajen rizik štete kojoj izlaže pacijente o kojima je riječ ili je potrebna zamjena tog proizvoda kako bi se uklonila ta neispravnost.

               55

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 1. i članak 9. prvi stavak točku (a) Direktive 85/374 treba tumačiti tako da šteta uzrokovana kirurškom operacijom zamjene neispravnog proizvoda, poput srčanog stimulatora ili kardioverter defibrilatora za ugradnju, predstavlja „štetu nastalu smrću ili tjelesnim ozljedama“, za koju je proizvođač odgovoran, ako je ta operacija potrebna za uklanjanje neispravnosti proizvoda o kojem je riječ. Na sudu koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku jest da provjeri je li taj uvjet ispunjen u glavnom postupku.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjeve, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 85/374/EEZ od 25. srpnja 1985. o približavanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode treba tumačiti tako da utvrđenje moguće neispravnosti proizvoda koji pripadaju istoj skupini ili proizvodnoj seriji, poput srčanih stimulatora ili kardioverter defibrilatora za ugradnju, omogućuje da se takav proizvod kvalificira kao neispravan bez potrebe za dokazivanjem navedene neispravnosti tog proizvoda.

                           2.

                           Članak 1. i članak 9. prvi stavak točku (a) Direktive 85/374 treba tumačiti tako da šteta uzrokovana kirurškom operacijom zamjene neispravnog proizvoda, poput srčanog stimulatora ili kardioverter defibrilatora za ugradnju, predstavlja „štetu nastalu smrću ili tjelesnim ozljedama“, za koju je proizvođač odgovoran, ako je ta operacija potrebna za uklanjanje neispravnosti proizvoda o kojem je riječ. Na sudu koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku jest da provjeri je li taj uvjet ispunjen u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 15. lipnja 2017.#Lietuvos Respublikos aplinkos ministerijos Aplinkos projektų valdymo agentūra protiv „Alytaus regiono atliekų tvarkymo centras“ i UAB.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 – Članak 3. stavak 1. – Financiranje iz Kohezijskog fonda – Projekt razvoja regionalnog sustava za gospodarenje otpadom – Nepravilnosti – Pojam ,višegodišnji program’ – Konačni završetak višegodišnjeg programa – Rok zastare.#Predmet C-436/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      15. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita financijskih interesa Europske unije — Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 — Članak 3. stavak 1. — Financiranje iz Kohezijskog fonda — Projekt razvoja regionalnog sustava za gospodarenje otpadom — Nepravilnosti — Pojam ,višegodišnji program’ — Konačni završetak višegodišnjeg programa — Rok zastare“
      U predmetu C‑436/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Visoki upravni sud Litve), odlukom od 10. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 10. kolovoza 2015., u postupku

         Lietuvos Respublikos aplinkos ministerijos Aplinkos projektų valdymo agentūra

      protiv

         UAB „Alytaus regiono atliekų tvarkymo centras” UAB

      uz sudjelovanje

         Lietuvos Respublikos finansų ministerija,

         „Skirnuva” UAB,

         „Parama” UAB,

         „Alkesta” UAB,

         „Dzūkijos statyba”UAB ,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za litavsku vladu, D. Stepanienė i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, S. Papaioannou i S. Charitaki, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Jokubauskaitė, D. Recchia i J. Baquero Cruz, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. siječnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL 1995., L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Lietuvos Respublikos aplinkos ministerijos Aplinkos projektų valdymo agentūra (Agencija za upravljanje projektima zaštite okoliša; u daljnjem tekstu: upravljačko tijelo) i „Alytaus regiono atliekų tvarkymo centras” UAB (Centar za obradu otpada regije Alytus, Litva; u daljnjem tekstu: poduzetnik korisnik) u vezi s povratom od strane potonjeg dijela sredstava koje je primio iz Kohezijskog fonda.

         Pravni okvir

            Uredba br. 2988/95

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 3. Uredbe br. 2988/95:
               „[…] u svim područjima treba [se] suprotstaviti radnjama koj[e] štete financijskim interesima [Unije];”

               4

               Članak 1. Uredbe br. 2988/95 određuje:
               „1.   Radi zaštite financijskih interesa [Europske unije] ovime se usvajaju opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo [Unije].
               2.   ‚Nepravilnost’ znači povreda odredaba prava [Unije] koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Zajednica ili proračune kojima Zajednice upravljaju, bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime Zajednica, ili neopravdanim izdacima.”

               5

               Članak 3. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Rok zastare za pokretanje postupka je četiri godine od dana kada je počinjena nepravilnost iz članka 1. stavka 1. Međutim, sektorskim pravilima mogu se odrediti i kraći rokovi, ali ne mogu biti kraći od tri godine.
               U slučaju stalnih i [ili] ponovljenih nepravilnosti, rok zastare teče od dana prestanka nepravilnosti. U slučaju višegodišnjih programa, rok zastare teče do konačnog završetka programa.
               Rok zastare prekida se radnjom nadležnog tijela o kojoj obavješćuje dotičnu osobu, u vezi s istragom ili sudskim postupkom o nepravilnosti. Rok zastare ponovo teče nakon svake radnje koja uzrokuje prekid.
               Međutim, zastara nastupa najkasnije na dan isteka razdoblja jednakog dvostrukom roku zastare, a da nadležno tijelo ne odredi kaznu, osim ako je upravni postupak suspendiran u skladu s člankom 6. stavkom 1.”

               6

               Članak 4. stavak 1. navedene uredbe glasi:
               „Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:

                        —

                        obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,

                  […]”

            Propis koji se odnosi na Kohezijski fond

         Uredba br. 1164/94

               7

               Člankom 1. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1164/94 od 16. svibnja 1994. o osnivanju Kohezijskog fonda (SL 1994., L 130, str. 1.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1264/1999 od 21. lipnja 1999. (SL 1999., L 161, str. 57.) i Uredbom Vijeća (EZ) br. 1265/1999 od 21. lipnja 1999. (SL 1999., L 161, str. 62.), kao i Aktom o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbama ugovorâ na kojima se temelji Europska unija (SL 2003., L 236, str. 33.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1164/94) [neslužbeni prijevod], uspostavljen je Kohezijski fond, koji se u navedenoj uredbi naziva „Fond”.

               8

               Članak 1. stavak 3. Uredbe br. 1164/94 predviđa:
               „Fond može doprinijeti financiranju:

                        —

                        projekata

                  ili

                        —

                        faza projekata koji su tehnički i financijski samostalni

                  ili

                        —

                        skupina projekata povezanih s vidljivom strategijom koji tvore skladnu cjelinu.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1164/94 kao „Prihvatljive mjere” u okviru Kohezijskog fonda navodi sljedeće:
               „Fond može pružiti potporu za sljedeće projekte:

                        —

                        projekte zaštite okoliša koji pridonose ostvarivanju ciljeva članka 130 R Ugovora [191. UFEU‑a] […]

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               10

               Na temelju članka 4. iste uredbe, raspoloživa sredstva za preuzimanje obveza za Litvu trebala su se odobravati za razdoblje od 2004. do 2006.

               11

               Člankom 10. Uredbe br. 1164/94 na sljedeći su način propisana pravila za odobravanje projekata:
               „1.   Projekte koji se financiraju iz Fonda odobrava Komisija u dogovoru s državom članicom korisnicom.
               […]
               3.   Država članica korisnica podnosi zahtjeve za pomoć za projekte iz članka 3. stavka 1. Projekti, uključujući skupine povezanih projekata, moraju biti dovoljno veliki kako bi imali znatan učinak u području zaštite okoliša […].
               4.   Zahtjevi sadržavaju sljedeće podatke: tijelo nadležno za provedbu […].
               […]
               6.   […] Komisija donosi odluku o dodjeli pomoći iz Fonda ako su ispunjeni uvjeti iz ovog članka, u pravilu, u roku od tri mjeseca od primitka zahtjeva. Komisijinim odlukama o odobravanju projekata, fazama projekata ili skupinama povezanih projekata utvrđuje se iznos financijske pomoći, plan financiranja kao i sve odredbe i uvjeti potrebni za provedbu projekata.
               7.   Najbitniji dijelovi Komisijinih odluka objavljuju se u Službenom listu Europskih zajednica.” [neslužbeni prijevod]

               12

               Članak 12. stavak 1. Uredbe br. 1164/94, pod naslovom „Financijska kontrola”, određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje odgovornost Komisije u provedbi općeg proračuna Europskih zajednica, za financijsku kontrolu projekata odgovorne su najprije države članice. U tu svrhu, države članice poduzimaju osobito sljedeće mjere:
               […]

                        (d)

                        potvrđuju točnost izjava o izdacima koje se podnose Komisiji te jamče da te izjave proizlaze iz računovodstvenih sustava koji su utemeljeni na provjerljivoj popratnoj dokumentaciji;

                        (e)

                        sprečavaju i otkrivaju nepravilnosti te, u skladu s propisima na snazi, o njima izvješćuju Komisiju i obavješćuju je o razvoju upravnih i sudskih postupaka za sankcioniranje povrede; U tom kontekstu, države članice i Komisija poduzimaju potrebne mjere kako bi zajamčile povjerljivost razmijenjenih informacija;

                        (f)

                        dostavljaju Komisiji, po okončanju svakog projekta, faze projekta ili skupine projekata, izjavu koju je sastavila osoba ili odjel koji djeluje neovisno o imenovanom tijelu. U izjavi se izlaže sažetak nalaza kontrole koje su provedene prethodnih godina te ocjena o valjanosti zahtjeva za plaćanje preostalog iznosa kao i o zakonitosti i pravilnosti aktivnosti na koje se odnosi konačna potvrda o troškovima. Države članice toj izjavi prilažu svoje mišljenje, ako to smatraju potrebnim.

                        (g)

                        surađuju s Komisijom kako bi osigurale da se sredstva fondova Zajednice koriste u skladu s načelom dobrog financijskog upravljanja;

                        (h)

                        osiguravaju povrat iznosa koji su izgubljeni kao posljedica otkrivene nepravilnosti primjenjujući prema potrebi, zatezne kamate.” [neslužbeni prijevod]

               13

               Članak 16.a stavak 1. Uredbe br. 1164/94 pod naslovom „Posebne odredbe nakon pristupanja Europskoj uniji nove države članice korisnice pretpristupne pomoći iz Instrumenta za strukturne politike u pretpristupnom razdoblju (ISPA)”, propisuje:
               „Za mjere o kojima je na dan pristupanja […] Litve […] Komisija donijela odluke o pomoći na temelju Uredbe (EZ) br. 1267/99 […] i čija provedba nije okončana do tog dana smatra se da ih je Komisija odobrila na temelju ove uredbe. Osim ako nije drukčije navedeno u točkama 2. do 5., odredbe kojima se uređuje provedba mjera odobrenih u skladu s ovom uredbom primjenjuju se na te mjere.” [neslužbeni prijevod]

               14

               Odredbe za provedbu Uredbe br. 1164/94 nalaze se u njezinu Prilogu II. na koji upućuje članak 15. iste uredbe (u daljnjem tekstu: Prilog II.).

               15

               Članak C Priloga II. koji se odnosi na proračunske obveze, propisuje:

                        „1.

                        Proračunske obveze preuzimaju se na temelju Komisijinih odluka kojima se odobravaju predmetne mjere (projekt, faza projekta, skupina projekata, studija ili mjera tehničke potpore). One vrijede za razdoblje čije trajanje ovisi o prirodi mjere i posebnim uvjetima za njezinu provedbu.

                  […]

                        4.

                        Pojedinosti koje se odnose na obveze navode se u Komisijinim odlukama kojima se odobravaju mjere o kojima je riječ.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               16

               Članak D Priloga II. uređuje pitanje načina plaćanja financijske pomoći na sljedeći način:

                        „1.

                        Isplate financijske pomoći vrše se u skladu s proračunskim obvezama te se obavljaju tijelu ili organu koji su u tu svrhu određeni u zahtjevu koji je podnijela dotična država članica korisnica. Plaćanja mogu biti u obliku avansnih plaćanja, privremenih plaćanja ili plaćanja preostalog iznosa. Privremena plaćanja i plaćanja preostalog iznosa odnose se na stvarno isplaćene izdatke koji moraju biti potkrijepljeni plaćenim računima ili računovodstvenim dokumentima jednake dokazne vrijednosti.

                        2.

                        Plaćanja se obavljaju na sljedeći način:
                        […]

                                 (d)

                                 plaćanje preostalog iznosa pomoći Zajednice, izračunanog na temelju potvrđenih izdataka koji su stvarno plaćeni, vrši se ako:

                                          —

                                          je projekt, faza projekta ili skupina projekata proveden u skladu sa svojim ciljevima,

                                          —

                                          određeno tijelo ili organ iz stavka 1. Komisiji podnese zahtjev za plaćanje unutar šest mjeseci od konačnog datuma za završetak radova i plaćanja kako je navedeno u Komisijinoj odluci o dodjeli pomoći za projekt, fazu projekta ili skupinu projekata,

                                          —

                                          je završno izvješće iz članka F stavka 4. podneseno Komisiji,

                                          —

                                          je država članica Komisiji dostavila potvrdu kojom se potvrđuju podaci navedeni u zahtjevu za plaćanje i u izvješću,

                                          —

                                          je država članica Komisiji dostavila izjavu iz članka 12. stavka 1.,

                                          —

                                          su provedene sve mjere obavješćivanja i oglašavanja koje je Komisija donijela na temelju članka 14. stavka 3.

                        3.

                        Ako konačno izvješće iz stavka 2. nije podneseno Komisiji u roku od osamnaest mjeseci od konačnog datuma za završetak radova i plaćanja kako je navedeno u Komisijinoj odluci o dodjeli pomoći, dio pomoći koji predstavlja preostali iznos projekta otkazuje se.

                  […]

                        5.

                        Isplate se vrše tijelu ili organu koje je odredila država članica te se, u pravilu, obavljaju najkasnije dva mjeseca od primitka prihvatljivog zahtjeva za plaćanje ovisno o raspoloživim proračunskim sredstvima.

                  […]

                        7.

                        Komisija utvrđuje opća pravila o prihvatljivosti izdataka.” [neslužbeni prijevod]

               17

               Člankom F stavkom 4. Priloga II. predviđeno je:
               „Tijelo ili organ, koje je u tu svrhu odredila država članica, Komisiji za svaki projekt dostavlja izvješće o napretku u roku od tri mjeseca od završetka svake pune godine provedbe. Konačno izvješće dostavlja se Komisiji u roku od šest mjeseci od dovršetka projekta ili faze projekta.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1267/1999

               18

               Članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1267/1999 od 21. lipnja 1999. o uspostavljanju Instrumenta za strukturne politike u pretpristupnom razdoblju (SL 1999., L 161, str. 73.) [neslužbeni prijevod] propisuje:
               „Uspostavlja se Instrument za strukturne politike u pretpristupnom razdoblju, u daljnjem tekstu ‚ISPA’.
               ISPA pruža pomoć namijenjenu pripremi pristupanja Europskoj uniji sljedećih zemalja kandidatkinja: […], Litve, […] (u daljnjem tekstu: ‚zemlje korisnice’), […] u području okoliša […] u skladu s odredbama ove uredbe.”

               19

               Na temelju članka 2. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1267/1999, prihvatljive mjere u okviru ISPA‑e definirane su na sljedeći način:
               „1.   Pomoć Zajednice financirana na temelju ISPA‑e uključuje projekte, faze projekata koji su tehnički i financijski neovisni, skupine projekata ili sustava projekata u području okoliša […] (u daljnjem tekstu zajednički nazvane: mjere) […]
               2.   Zajednica pruža pomoć na temelju ISPA‑e s obzirom na ciljeve navedene u članku 1. za:

                        (a)

                        mjere u području zaštite okoliša koje zemljama korisnicama omogućuju usklađivanje sa zahtjevima prava okoliša Zajednice i s ciljevima Pristupnih partnerstava;

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               20

               Članak 3. te uredbe određuje:
               „Pomoć Zajednice na temelju ISPA‑e dodjeljuje se za razdoblje od 2000. do 2006.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               21

               Sukladno članku 7. stavku 1. Uredbe br. 1267/1999, Komisija donosi odluke o mjerama koje se financiraju na temelju ISPA‑e.

               22

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1267/1999 pod naslovom „Obveze i plaćanja”:
               „Komisija izvršava rashode na temelju ISPA‑e u skladu s odredbama Financijske uredbe koje se primjenjuju na opći proračun Europske unije, na temelju memoranduma o financiranju koji je sastavila Komisija i zemlja korisnica
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba (EZ) br. 1386/2002

               23

               U skladu s člankom 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 1386/2002 od 29. srpnja 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1164/94 u vezi sa sustavima upravljanja i kontrole za pomoć koja se dodjeljuje iz Kohezijskog fonda i postupkom izrade financijskih ispravaka (SL 2002., L 201, str. 5.) [neslužbeni prijevod], područje primjene Uredbe br. 1386/2002 obuhvaća prihvatljive mjere predviđene člankom 3. Uredbe br. 1164/94 koje su prvi put bile odobrene nakon 1. siječnja 2000.

               24

               Članak 8. stavak 2. točka (b) podtočka (i) Uredbe br. 1386/2002 predviđa:
               „Prije svake ovjere izjave o izdacima tijelo zaduženo za isplatu treba se uvjeriti da su ispunjeni sljedeći uvjeti:
               […]

                        (b)

                        da izjava o izdacima uključuje samo izdatke:

                                 i.

                                 koji su stvarno nastali u razdoblju prihvatljivosti navedenom u odluci o dodjeli pomoći te koji se mogu opravdati plaćenim računima ili računovodstvenim dokumentima jednake dokazne vrijednosti;

                  […]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 16/2003

               25

               U skladu s člankom 1. Uredbe Komisije br. 16/2003 od 6. siječnja 2003. o utvrđivanju posebnih detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1164/94 o prihvatljivosti izdataka u kontekstu mjera koje su djelomično financirane iz Kohezijskog fonda (SL 2003., L 2, str. 7.) [neslužbeni prijevod], Uredbom br. 16/2003 utvrđuju se zajednička pravila za određivanje prihvatljivosti izdataka mjera predviđenih člankom 3. Uredbe koje mogu biti djelomično financirane iz Kohezijskog fonda.

               26

               Člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 16/2003 propisano je:
               „Izdaci koji se trebaju uzeti u obzir za isplatu pomoći Zajednice morali su stvarno nastati tijekom razdoblja prihvatljivosti kako je definirano u odluci Komisije, u skladu s člankom 8. stavkom 2. točkom (b) Uredbe [br. 1386/2002], i moraju biti u izravnoj vezi s projektom. Izdaci se moraju odnositi na plaćanja koja je potvrdila država članica i koja je izvršila ona sama ili su izvršena u njezino ime ili, u slučaju koncesija, koncesionar kojemu je tijelo nadležno za provedbu povjerilo provedbu projekta, i moraju biti potkrijepljena plaćenim računima ili računovodstvenim dokumentima jednake dokazne vrijednosti.
               […] [neslužbeni prijevod]”

               27

               Članak 8. Uredbe br. 16/2003 pod naslovom „Kraj razdoblja prihvatljivosti” propisuje sljedeće:
               „Konačni datum za prihvatljivost odnosi se na plaćanja koja je izvršilo tijelo nadležno za provedbu.
               Konačni datum za prihvatljivost utvrđuje se u Komisijinoj odluci.” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               28

               Upravljačko tijelo je litavsko javno tijelo određeno nadležnim, kao tijelo za provedbu projekata predviđeno člankom 10. stavkom 4. Uredbe br. 1164/94 za utvrđivanje i uklanjanje nepravilnosti povezanih s korištenjem financijske pomoći Europske unije.

               29

               Dana 13. prosinca 2001. Europska komisija donijela je odluku o odobravanju projekta „Uspostava sustava za gospodarenje otpadom za regiju Alytus” u Litvi (u daljnjem tekstu: projekt iz glavnog postupka) na temelju ISPA‑e, kao što je propisano člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 1267/1999, kako je izmijenjena njezinom odlukom od 23. prosinca 2002. (u daljnjem tekstu: prvotna Komisijina odluka o dodjeli pomoći). Komisija je istoga dana potpisala Memorandum o financiranju navedenog projekta, predviđen člankom 8. stavkom 1. iste uredbe (u daljnjem tekstu: Memorandum o financiranju). Republika Litva taj je dokument potpisala 14. ožujka 2002. Na temelju članka 2. Memoranduma o financiranju rok za dovršetak projekta iz glavnog postupka bio je 31. prosinca 2004. dok je člankom 4. stavkom 3. tog memoranduma kao krajnji rok za isplate tijela nadležnog za provedbu navedenog projekta bio određen 31. prosinca 2006. Litavska su tijela u roku od šest mjeseci od potonjeg datuma Komisiji trebala dostaviti izvješće o završnoj reviziji radi isplate preostalog iznosa financiranja projekta iz glavnog postupka.

               30

               Upravljačko tijelo bilo je zaduženo za razvoj projekta iz glavnog postupka te je djelovalo u svojstvu javnog naručitelja u okviru sklapanja ugovora o javnoj nabavi u vezi s tim projektom. Dana 10. studenoga 2004. upravljačko tijelo potpisalo je s poduzetnikom korisnikom Sporazum o provedbi programa ISPA/kohezijskog programa o raspodjeli zadataka i odgovornosti u vezi s projektom iz glavnog postupka. Između 22. travnja 2004. i 6. prosinca 2006. upravljačko tijelo u svojstvu javnog naručitelja, poduzetnik korisnik i određeni drugi privatni izvođači potpisali su ugovore o javnoj nabavi.

               31

               Dana 27. prosinca 2004. Komisija je donijela odluku o izmjeni, među ostalim, prvotne odluke na sljedeći način: „Članku 2. [prvotne odluke] dodaje se sljedeći stavak: ‚5. Izdaci u vezi s projektom [iz glavnog postupka] prihvatljivi su do 31. prosinca 2008.’ Članak 2. [Memoranduma o financiranju] izmijenjen je na sljedeći način: ,Datum završetka: 31. prosinca 2008.’”.

               32

               Dana 17. prosinca 2009. litavsko nacionalno tijelo za reviziju sastavilo je izvješće o javnoj reviziji projekta iz glavnog postupka.

               33

               Upravljačko tijelo je 28. ožujka 2013. objavilo četiri „zaključka” kojima se određeni izdaci iz projekta u glavnom postupku proglašavaju neprihvatljivima za financiranje zbog nekoliko nepravilnosti. To je tijelo osobito utvrdilo da poduzetnik korisnik nije opravdao stjecanje dugotrajne i kratkotrajne imovine. Navedeno tijelo je 29. ožujka 2013. donijelo četiri odluke kojima se nalaže povrat sredstava za koja je utvrđeno da su neprihvatljiva.

               34

               Poduzetnik korisnik je prvostupanjskom sudu podnio tužbu za poništenje navedenih odluka. Ta je tužba prihvaćena presudom od 14. svibnja 2014. s obrazloženjem da se primjenjivao četverogodišnji rok zastare za pokretanje sudskog postupka iz članka 3. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 2988/95. Navedenom presudom među ostalim je utvrđeno da je zastara počela teći 31. prosinca 2008., istekom posljednjeg dana roka za dovršetak projekta iz glavnog postupka i posljednjeg dana prihvatljivosti izdataka, u skladu s Memorandumom o financiranju, te da je nastupila 31. prosinca 2012.

               35

               Dana 28. svibnja 2014. upravljačko tijelo je sudu koji je uputio zahtjev podnijelo žalbu protiv te presude kojom osporava prekoračenje roka zastare za pokretanje sudskog postupka.

               36

               Sud koji je uputio zahtjev donio je rješenje kojim stranke glavnog postupka poziva da dostave informacije i podatke koji se odnose na završetak projekta iz glavnog postupka, kao i da iznesu argumente o primjeni Uredbe br. 2988/95. Taj je sud, osobito, naveo da treba razjasniti neke elemente, među ostalim, okolnosti s kojima upravljačko tijelo povezuje završetak projekta iz glavnog postupka, nepodmireni iznos koji nije bio plaćen u okviru tog projekta i dan na koji je isplata tog iznosa bila predviđena, kao i značenje izraza „program”, „mjera” i „projekt” koji su naizmjenično upotrebljavani u postupovnim dokumentima.

               37

               U odgovoru na to rješenje, upravljačko tijelo je sudu koji je uputio zahtjev predočilo dopis Ministarstva financija od 30. travnja 2015. u kojem je navedeno da je to ministarstvo 31. svibnja 2013. Komisiji podnijelo konačni zahtjev za plaćanje iz Kohezijskog fonda preostalog iznosa projekta iz glavnog postupka u visini od 826069,28 eura. Komisija je u tom zahtjevu obaviještena da zbog sudskih postupaka koji su u tijeku u okviru tog projekta, eventualno neprihvatljiv izdatak u visini od 40276,31 eura nije bio odbijen od navedenog zahtjeva. Ministarstvo financija je, usto, dopisom od 14. srpnja 2014. Komisiji dostavilo dopunu izvješću o reviziji projekta iz glavnog postupka od 17. prosinca 2009. kao i izjavu o zaključenju navedenog projekta, oboje s nadnevkom od 25. lipnja 2014. Nakon podnošenja Komisiji konačnog zahtjeva za plaćanje preostalog iznosa projekta iz glavnog postupka, upravljačko tijelo provelo je nove istrage o nepravilnostima počinjenima u okviru tog projekta i dva sudska postupka u vezi s tim postupkom još uvijek su bila u tijeku 30. travnja 2015. Ministarstvo financija u svojem je opisu zaključilo da ne može znati datum na koji će Komisija isplatiti zahtijevana a neisplaćena sredstva ni datum koji će utvrditi kao datum završetka projekta iz glavnog postupka.

               38

               Dopisom od 26. lipnja 2015. Komisija je zaključila projekt iz glavnog postupka. Komisija je iznos neprihvatljivih izdataka utvrdila u visini od 106225,67 eura, ali je smatrala da zbog postojanja dostatnih rezervacija („overbooking”), te nepravilnosti nemaju utjecaja na konačnu isplatu preostalog iznosa. Zaključila je da se, kad je riječ o proračunu Europske unije, može prekinuti ispitivanje slučajeva nepravilnosti te da će preostali iznos obveza Kohezijskog fonda biti u cijelosti isplaćen.

               39

               Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da rješenje spora ovisi o razjašnjenju pojma „višegodišnji program” u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95 s obzirom na različite izraze koji se koriste u pravnim instrumentima primjenjivima na glavni predmet, zatim o odgovoru na pitanje jesu li konstitutivni elementi tog pojma ispunjeni u ovom predmetu kao i o metodi računanja roka zastare u okolnostima navedenog predmeta.

               40

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Visoki upravni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Što je ,višegodišnji program’ u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95?

                        2.

                        Spadaju li projekti poput projekta ,Uspostava sustava za upravljanje otpadom za regiju Alytus’ […], za koji je dodijeljena potpora prvotnom odlukom kako je izmijenjena […], pod pojam ,višegodišnji program’ iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95?

                        3.

                        U slučaju da je odgovor na drugo pitanje potvrdan: kada se treba smatrati da je započeo teći prekluzivni rok za postupak iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95?”

         Prvo i drugo pitanje

               41

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, je li projekt, poput projekta iz glavnog postupka, koji se sastoji od uspostave sustava gospodarenja otpadom u određenoj regiji i za čiju provedbu je planirano da će se odvijati nekoliko godina i financirati sredstvima Unije, obuhvaćen pojmom „višegodišnji program”, u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95.

               42

               Uvodno valja podsjetiti da, u skladu s člankom 1. Uredbe br. 2988/95, ona uvodi opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo Unije, i to, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 3. navedene uredbe, radi „suprotstavlj[anja] radnjama koj[e] štete financijskim interesima Unije (presuda od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 20. i navedena sudska praksa).

               43

               U tom okviru članak 3. stavak 1. prvi i drugi podstavci Uredbe br. 2988/95 utvrđuje, ne dovodeći u pitanje kraći rok zastare koji se može odrediti sektorskim pravilima Unije ili nacionalnim propisima, rok zastare za pokretanje postupka od četiri godine od dana kada je počinjena nepravilnost ili, u slučaju stalne ili ponovljene nepravilnosti, od dana njezina prestanka (presuda od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 21.).

               44

               Kad je riječ o višegodišnjim programima, u članku 3. stavku 1. drugom podstavku drugoj rečenici navedenog članka 3. stavka 1. navodi se da „rok zastare teče do konačnog završetka programa”.

               45

               S obzirom na to da u Uredbi br. 2988/95 nema definicije pojma „višegodišnji program”, doseg tog pojma prava Unije valja utvrditi uzimajući u obzir smisao svakog izraza od kojih je sastavljen, kontekst u kojem se upotrebljava kao i ciljeve propisa u kojem se taj pojam navodi (vidjeti po analogiji presude od 6. listopada 2015., Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, C‑59/14, EU:C:2015:660, t. 22. kao i od 21. prosinca 2016., Interservice, C‑547/15, EU:C:2016:983, t. 20.).

               46

               S tim u vezi, kad je, prije svega, riječ o korištenim izrazima, valja istaknuti da izraz „program” ima široko značenje te da se izrazi „program” i „projekt” mogu naizmjenično koristiti u smislu članka 3. stavka 1. te uredbe.

               47

               Stoga je pojam „višegodišnji program” u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95 interdisciplinarni pojam, koji se može susresti u svim područjima obuhvaćenim politikama Unije, pod uvjetom da se koriste proračunska sredstva Unije.

               48

               Stoga nije potrebno utvrditi strogi terminološki odnos između tog pojma i pojmova koji se koriste u raznim instrumentima kojima se uspostavljaju različiti fondovi za dodjelu financijske pomoći.

               49

               Kad je, nadalje, riječ o kontekstu kojeg je taj pojam dio kao i cilju propisa o kojem je riječ, svrha Uredbe br. 2988/95, s jedne je strane, kao što je utvrđeno u točki 42. ove presude, suprotstavljanje radnjama koje štete financijskim interesima Unije.

               50

               S druge strane, članak 3. stavak 1. drugi podstavak druga rečenica navedene uredbe dio je niza odredbi, navedenih u tom članku 3. stavku 1., čija je svrha, kao što proizlazi iz prvog podstavka tog stavka, definirati pravila o zastari za pokretanje postupka koja se primjenjuju na nepravilnosti iz članka 1. stavka 1. navedene uredbe, koje se odnose na povredu odredbe prava Unije koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Unije ili proračune kojima Unija upravlja.

               51

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti tako da je projekt poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se sastoji od uspostave sustava gospodarenja otpadom u određenoj regiji i za čiju provedbu je planirano da će se odvijati nekoliko godina i financirati sredstvima Unije, obuhvaćen pojmom „višegodišnji program”, u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95.

         Treće pitanje

               52

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita kada počinje teći rok zastare za pokretanje postupka naveden u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 2988/95 kad je riječ o nepravilnostima počinjenima u okviru „višegodišnjeg programa” poput projekta iz glavnog postupka.

               53

               S tim u vezi, iz teksta članka 3. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 2988/95 proizlazi da rok zastare za pokretanje postupka teče od dana kada je počinjena utvrđena nepravilnost.

               54

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. drugim podstavkom te uredbe, u slučaju stalnih ili ponovljenih nepravilnosti, rok zastare teče od dana prestanka nepravilnosti, pri čemu pojam „dan prestanka nepravilnosti” iz iste odredbe treba shvatiti na način da se odnosi na dan kad je prestala posljednja transakcija koja čini istu ponovljenu nepravilnost (presuda od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 66.).

               55

               Nepravilnost treba smatrati „stalnom” kada propuštena radnja kojom se krši predmetna odredba prava Unije traje određeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 2004., José Martí Peix/Komisija, C‑226/03 P, EU:C:2004:768, t. 17.). Nepravilnost je „ponovljena” u smislu te odredbe kad ju je počinio subjekt koji stječe gospodarske koristi iz skupa sličnih transakcija koje krše istu odredbu prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 49.).

               56

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi, u skladu s nacionalnim pravilima o dokazivanju i pod uvjetom da se to ne protivi učinkovitosti prava Unije, jesu li ispunjeni konstitutivni elementi stalne ili ponovljene nepravilnosti, koji su navedeni u prethodnoj točki ove presude.

               57

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev također pita koji je utjecaj posebnog pravila o zastari za „višegodišnje programe”, propisanog člankom 3. stavkom 1. drugim podstavkom drugom rečenicom Uredbe br. 2988/95, na izračun roka zastare u glavnom predmetu.

               58

               U okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi (presuda od 28. travnja 2016., Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, t. 30. i navedena sudska praksa).

               59

               Stoga sudu koji je uputio zahtjev treba pružiti podatke na temelju kojih može utvrditi u kojem trenutku nastupa „konačni završetak programa”, do kojeg, u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95, teče rok zastare u okviru „višegodišnjeg programa”.

               60

               S tim u vezi treba utvrditi da Uredbom br. 2988/95 nije predviđen točan trenutak opće primjene za „konačni završetak programa”, zato što, kao što je to, u biti, istaknula nezavisna odvjetnica u točki 105. svojeg mišljenja, taj će trenutak nužno varirati ovisno o različitim fazama i postupcima koji su predviđeni za dovršetak svakog provedenog višegodišnjeg programa.

               61

               Utvrđivanje „konačnog završetka programa” za potrebe primjene posebnog pravila o zastari za „višegodišnje programe”, propisanog člankom 3. stavkom 1. drugim podstavkom drugom rečenicom Uredbe br. 2988/95, stoga ovisi o pravilima koja uređuju svaki višegodišnji program.

               62

               Također treba istaknuti da radi utvrđivanja „konačnog završetka programa” u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95 treba uzeti u obzir cilj roka zastare iz te odredbe. Naime, tim se rokom zastare propisanim navedenom odredbom, nadležnom tijelu, s jedne strane, jamči da sve dok program nije konačno završen ono može pokrenuti postupak protiv nepravilnosti počinjenih u okviru provedbe tog programa, radi olakšavanja zaštite financijskih interesa Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, C‑59/14, EU:C:2015:660, t. 26.). S druge strane, njegova je svrha zajamčiti pravnu sigurnost gospodarskim subjektima. Naime, oni moraju moći utvrditi koje su njihove transakcije zasigurno okončane, a koje još mogu biti predmet sudskih postupaka (presuda od 11. lipnja 2015., Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 24. i sudska praksa).

               63

               S obzirom na taj dvostruki cilj, kako bi se utvrdio datum „konačnog završetka programa”do kojeg teče rok zastare u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95 treba uzeti u obzir datum završetka predmetnog „višegodišnjeg programa”.

               64

               Kad je riječ o projektu poput onog iz glavnog postupka, iz članka 10. stavka 6. Uredbe br. 1164/94 i članka D stavka 2. točke (d) druge alineje Priloga II. proizlazi da se u Komisijinoj odluci kojom se odobrava takav projekt i dodjeljuje pomoć navodi konačni datum za završetak radova i izvršenje plaćanja u potporu projektu.

               65

               S tim u vezi, iz članka D stavaka 1. i 2. točke (d) Priloga II., članka 8. stavka 2. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 1386/2002 kao i članka 5. stavka 1. te članka 8. Uredbe br. 16/2003 proizlazi da se tom istom Komisijinom odlukom utvrđuje konačni datum za prihvatljivost izdataka projekta o kojem je riječ, a koji datum se odnosi na plaćanja koja je izvršilo tijelo nadležno za provedbu projekta.

               66

               Iz toga slijedi da, nakon što nastupi konačni datum koji je Komisija utvrdila za završetak radova i izvršenje plaćanja prihvatljivih izdataka koji se na njih odnose, iz točaka 64. i 65. ove presude, takav projekt treba smatrati konačno završenim u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95, ne dovodeći u pitanje eventualno produljenje u tom smislu, novom Komisijinom odlukom.

               67

               U ovom slučaju, iz točke 31. ove presude proizlazi da je u svojoj odluci od 27. prosinca 2004., Komisija datum 31. prosinca 2008. navela i kao datum završetka projekta iz glavnog postupka i kao konačni datum za prihvatljivost izdataka u vezi s projektom. Iz toga slijedi da projekt iz glavnog postupka treba smatrati konačno završenim, u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95, dana 31. prosinca 2008.

               68

               S tim u vezi treba navesti da „konačni završetak programa” u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95 ne znači nužno da je nastupila zastara za sve eventualne nepravilnosti počinjene tijekom provedbe tog programa. O tome se isključivo radi kad je riječ o nepravilnostima koje su prestale više od četiri godine prije „konačnog završetka programa”, za koje će, ako nema prekida zastare zbog jednog od razloga predviđenih člankom 3. stavkom 1. trećim podstavkom Uredbe br. 2988/95, odmah nastupiti zastara onog trenutka kada dođe do tog završetka.

               69

               Drugim riječima, kao što je Komisija istaknula u svojim očitovanjima, na temelju roka zastare koji se primjenjuje na „višegodišnje programe”, predviđenog člankom 3. stavkom 1. drugim podstavkom drugom rečenicom Uredbe br. 2988/95, rok zastare se može isključivo produljiti a ne skratiti.

               70

               S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje treba odgovoriti tako da:

                        —

                        članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da rok zastare za nepravilnost počinjenu u okviru „višegodišnjeg programa”, poput projekta o kojem je riječ u glavnom postupku, počinje teći od dana kada je počinjena predmetna nepravilnost, u skladu s člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Uredbe br. 2988/95, s tim da, ako je riječ o „stalnoj ili ponovljenoj” nepravilnosti, rok zastare teče od dana prestanka nepravilnosti, u skladu s člankom 3. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 2988/95.

                        —

                        Usto, „višegodišnji program” smatra se „konačno završenim” u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95 na dan završetka koji je predviđen za taj program, u skladu s pravilima kojima je uređen. Osobito, višegodišnji program uređen Uredbom br. 1164/94 treba smatrati „konačno završenim”, u smislu navedene odredbe, na dan koji je u Komisijinoj odluci kojom se odobrava taj projekt naveden kao konačni datum za završetak radova i izvršenje plaćanja prihvatljivih izdataka koji se na njih odnose, ne dovodeći u pitanje eventualno produljenje u tom smislu, novom Komisijinom odlukom.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Projekt poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se sastoji od uspostave sustava gospodarenja otpadom u određenoj regiji i za čiju provedbu je planirano da će se odvijati nekoliko godina i financirati sredstvima Europske unije, obuhvaćen je pojmom „višegodišnji program”, u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica.

                        2.

                           Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da rok zastare za nepravilnost počinjenu u okviru „višegodišnjeg programa”, poput projekta o kojem je riječ u glavnom postupku, počinje teći od dana kada je počinjena predmetna nepravilnost, u skladu s člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Uredbe br. 2988/95, s tim da, ako je riječ o „stalnoj ili ponovljenoj” nepravilnosti, rok zastare teče od dana prestanka nepravilnosti, u skladu s člankom 3. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 2988/95.

                           Usto, „višegodišnji program” smatra se „konačno završenim” u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka druge rečenice Uredbe br. 2988/95 na dan završetka koji je predviđen za taj program, u skladu s pravilima kojima je uređen. Osobito, višegodišnji program uređen Uredbom Vijeća (EZ) br. 1164/94 o osnivanju Kohezijskog fonda, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća br. 1264/1999 od 21. lipnja 1999. i Uredbom Vijeća br. 1265/1999 od 21. lipnja 1999., kao i Aktom o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbama ugovorâ na kojima se temelji Europska unija, treba smatrati „konačno završenim”, u smislu navedene odredbe, na dan koji je u odluci Europske komisije kojom se odobrava taj projekt naveden kao konačni datum za završetak radova i izvršenje plaćanja prihvatljivih izdataka koji se na njih odnose, ne dovodeći u pitanje eventualno produljenje u tom smislu, novom Komisijinom odlukom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski