title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. rujna 2014.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Vanjsko djelovanje Europske unije – Međunarodni sporazumi – Zaštita srodnih prava organizacija za radiodifuziju – Pregovori o konvenciji Vijeća Europe – Odluka Vijeća i predstavnika vlada država članica o odobravanju zajedničkog sudjelovanja Unije i njezinih država članica u pregovorima – Članak 3. stavak 2. UFEU-a – Isključiva vanjska nadležnost Unije.#Presuda C‑114/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Vanjsko djelovanje Europske unije — Međunarodni sporazumi — Zaštita srodnih prava organizacija za radiodifuziju — Pregovori o konvenciji Vijeća Europe — Odluka Vijeća i predstavnika vlada država članica o odobravanju zajedničkog sudjelovanja Unije i njezinih država članica u pregovorima — Članak 3. stavak 2. UFEU‑a — Isključiva vanjska nadležnost Unije“
      U predmetu C‑114/12,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 1. ožujka 2012.,

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castillo de la Torre, P. Hetsch, L. Gussetti i J. Samnadda, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      kojeg podupire:

         Europski parlament, koji zastupaju R. Passos i D. Warin, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju H. Legal, J.-P. Hix, F. Florindo Gijón i M. Balta, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, E. Ruffer, D. Hadroušek i J. Králová, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze, B. Beutler i N. Graf Vitzthum, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju C. Wissels i J. Langer, u svojstvu agenata,

         Republika Poljska, koju su zastupali M. Szpunar, B. Majczyna, M. Drwięcki i E. Gromnicka, a zatim potonjih troje, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa C. Murrell, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Palmera, barrister,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas, J. Malenovský, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. Vajda i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. rujna 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 3. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom traži poništenje Odluke Vijeća i predstavnika vlada država članica okupljenih u okviru Vijeća od 19. prosinca 2011. o sudjelovanju Europske unije i njezinih država članica u pregovorima o Konvenciji Vijeća Europe o zaštiti prava organizacija za radiodifuziju [neslužbeni prijevod] (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               2

               Međunarodnom konvencijom za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju, sastavljenom u Rimu 26. listopada 1961. (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija), uvedena su prvi put na međunarodnoj razini, u članku 13., prava srodna autorskom pravu organizacija za radiodifuziju u pogledu fiksiranja njihovih emitiranja. Tom konvencijom, koje Unija nije stranka, određeno je također, u članku 1., načelo koje je ponovljeno u kasnijim konvencijama o srodnim pravima, prema kojemu zaštita koja je dana nositeljima tih prava ne smije utjecati na zaštitu prava koje autor može imati na djelu koje se prenosi u okviru emitiranja, koje su snimili producenti ili izveli izvođači.

               3

               Sporazumom o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva koji se tiču zajedničke trgovinske politike, koji čini Prilog 1.C Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marrakechu 15. travnja 1994. i potvrđenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o zaključivanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskoj rundi multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (SL L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.), također su uređena, u članku 14. stavcima 3., 5. i 6., srodna prava organizacija za radiodifuziju. Poput Rimske konvencije, odnosi se isključivo na klasičnu bežičnu radiodifuziju.

               4

               S druge strane, Ugovor Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO) o autorskom pravu i Ugovor WIPO‑a o izvedbama i fonogramima, usvojeni u Ženevi 20. prosinca 1996. i koji su odobreni u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL L 89, str. 6.), jačaju prava autora, proizvođača fonograma i izvođača u kontekstu novih digitalnih tehnologija, ali ne i prava organizacija za radiodifuziju.

         Pravo Unije

      Direktiva 92/100/EEZ, koja je kodificirana Direktivom 2006/115/EZ

               5

               Direktivom Vijeća 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe i određenim pravima srodnim autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva (SL L 346, str. 61.) uređena su, prvi put u pravu Unije, srodna prava organizacija za radiodifuziju. Ta direktiva je kodificirana i stavljena izvan snage Direktivom 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva (SL L 376, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.).

               6

               Pod naslovom „Pravo fiksiranja“, člankom 7. stavcima 2. i 3. Direktive 2006/115 propisano je:
               „2.   Države članice moraju organizacijama za radiodifuziju predvidjeti isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane za fiksiranje njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bilo da se ta emitiranja prenose žicom bilo zrakom, uključujući kabelom ili satelitom.
               3.   Kada kabelski distributer samo kabelski reemitira radiodifuzijska emitiranja organizacija za radiodifuziju, on nema pravo predviđeno stavkom 2.“

               7

               Pod naslovom „Radiodifuzijsko emitiranje i priopćavanje javnosti“, člankom 8. stavkom 3. navedene direktive određeno je:
               „Države članice moraju organizacijama za radiodifuziju predvidjeti isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane za bežično reemitiranje njihovih radiodifuzijskih emitiranja kao i za priopćavanje javnosti njihovih radiodifuzijskih emitiranja, ako se takvo priopćavanje obavlja na mjestima pristupačnim javnosti uz plaćanje ulaznice.“

               8

               Pod naslovom „Pravo distribucije“, članak 9. te direktive glasi:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo stavljanja na raspolaganje javnosti predmeta navedenih u točkama od (a) do (d), uključujući njihove umnožene primjerke, prodajom ili na neki drugi način, dalje u tekstu ,pravo distribucije':
               [...]

                        (d)

                        organizacijama za radiodifuziju, u vezi s fiksacijom njihovih radiodifuzijskih emitiranja, kako je utvrđeno člankom 7. stavkom 2.

                  2.   Pravo distribucije unutar Zajednice u vezi s nekim predmetom navedenim u stavku 1. ne iscrpljuje se, osim kada je prva prodaja toga predmeta u Zajednici obavljena od strane nositelja prava ili uz njegovu suglasnost.
               3.   Pravo distribucije ne dovodi u pitanje posebne odredbe poglavlja I., a posebno članak 1. stavak 2.
               4.   Pravo distribucije može se prenositi, ustupati ili biti predmetom ugovorne licencije.”

               9

               Članak 10. Direktive 2006/115 određuje slučajeve u kojima države članice mogu predvidjeti ograničenja tih prava.

               10

               Prema članku 12. te direktive, „[z]aštita autorskom pravu srodnih prava prema ovoj Direktivi ostavlja netaknutom i ni na koji način ne utječe na zaštitu autorskog prava.“

         Direktiva 93/83/EEZ

               11

               Srodna prava organizacija za radiodifuziju također su uređena Direktivom Vijeća 93/83/EEZ od 27. rujna 1993. o koordinaciji određenih pravila s obzirom na autorsko pravo i srodna prava koja se odnose na satelitsko emitiranje i kabelsko reemitiranje (SL L 248, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 77.).

               12

               Pod naslovom „Definicije“, člankom 1. stavkom 2. točkom (a) navedene direktive određeno je:
               „Za potrebe ove Direktive ,priopćavanje javnosti putem satelita' znači postupak uvođenja, pod kontrolom i odgovornošću organizacije za radiodifuziju, programskih signala namijenjenih prijemu za javnost, u neprekinuti komunikacijski lanac koji vodi prema satelitu i od satelita prema zemlji.“

               13

               Članak 4. stavak 1. iste direktive upućuje na relevantne odredbe Direktive 92/100, kasnije kodificirane i stavljene izvan snage Direktivom 2006/115, u pogledu srodnih prava organizacija za radiodifuziju za potrebe priopćavanja javnosti putem satelita. U članku 4. stavku 2. navedeno je da se za potrebe stavka 1. smatra da „bežično radiodifuzijsko emitiranje” prema Direktivi 92/100/EEZ uključuje priopćavanje javnosti putem satelita.

               14

               Člankom 5. Direktive 93/83 propisano je da „[z]aštita prava srodnih autorskom pravu prema ovoj Direktivi ostavlja netaknutom i ni na koji način ne utječe na zaštitu autorskog prava.“

         Direktiva 2001/29/EZ

               15

               Direktiva 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) također uređuje srodna prava organizacija za radiodifuziju.

               16

               Pod naslovom „Pravo reproduciranja“, članak 2. navedene direktive glasi:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:
               [...]

                        (e)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.“

               17

               Pod naslovom „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti“, člankom 3. navedene direktive određeno je:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
               2.   Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu:
               [...]

                        (d)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.

                  3.   Prava iz stavaka 1. i 2. ne iscrpljuju se bilo kojom radnjom priopćavanja javnosti ili stavljanja na raspolaganje javnosti određenom ovim člankom.“

               18

               U članku 5. te direktive navedeni su slučajevi u kojima države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja.

               19

               Članak 6. Direktive 2001/29 uređuje „[o]bveze u pogledu tehničkih mjera“.

               20

               Članak 7. navedene direktive uređuje „[o]bveze u vezi s podacima o upravljanju pravima“.

               21

               Članak 8. iste direktive, naslovljen „Sankcije i pravna sredstva“, glasi:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti primjerene sankcije i pravna sredstva u odnosu na povrede prava i obveza određenih ovom Direktivom i poduzeti sve potrebne mjere za primjenu tih sankcija i pravnih sredstava. Tako propisane sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.
               2.   Svaka država članica mora poduzeti potrebne mjere kako bi osigurala da nositelji prava čiji su interesi ugroženi radnjom kojom se vrši povreda na njezinom državnom području mogu podnijeti tužbu za naknadu štete i/ili zahtjev za izdavanje sudskog naloga, i kada je to prikladno, zahtjev za oduzimanje materijala kojim se povređuje pravo kao i uređaja, proizvoda ili sastavnih dijelova iz članka 6. stavka 2.
               3.   Države članice osiguravaju nositeljima prava mogućnost podnošenja zahtjeva za izdavanje sudskog naloga protiv posrednika čije usluge koristi treća strana za povredu autorskog prava ili srodnog prava.“

         Direktiva 2004/48/EZ

               22

               Direktivom 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL L 157, str. 45. i ispravak SL L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.) propisano je, u članku 1., da se ona „odnosi na mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva“.

               23

               Sukladno članku 2. stavku 3. točki (c) te direktive, ona ne utječe na „bilo koje nacionalne odredbe u državama članicama koje se odnose na kaznene postupke ili kazne u odnosu na povredu prava intelektualnog vlasništva“.

         Direktiva 2006/116/EZ

               24

               Direktivom 2006/116/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o trajanju zaštite autorskog prava i određenih srodnih prava (SL L 372, str. 12.) (kodificirana verzija) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 104.), kojom je kodificirana i stavljena izvan snage Direktiva Vijeća 93/98/EEZ od 29. listopada 1993. o usklađivanju trajanja zaštite autorskog prava i određenih srodnih prava (SL L 290, str. 9.), u članku 3. stavku 4. propisano je:
               „Prava radiodifuzijskih organizacija prestaju istekom 50 godina od prvog radiodifuzijskog emitiranja, bez obzira je li to radiodifuzijsko emitiranje preneseno putem žica ili bežično, uključujući putem kabela ili satelita.“

         Okolnosti spora

         Pregovori o Konvenciji Vijeća Europe o srodnim pravima organizacija za radiodifuziju

               25

               Vijeće Europe usvojilo je 11. rujna 2002. Preporuku Rec(2002)7 o mjerama za jačanje zaštite srodnih prava organizacija za radiodifuziju (u daljnjem tekstu: preporuka iz 2002.).

               26

               Odlukom od 20. veljače 2008. Odbor ministara Vijeća Europe zadužio je Upravni odbor za medije i nove komunikacijske usluge da procijeni izvedivost jačanja tih prava. Dana 25. rujna 2008.ad hoc skupina za procjenu stanja zaštite srodnih prava organizacija za radiodifuziju sastavila je memorandum o mogućoj konvenciji Vijeća Europe o toj zaštiti (u daljnjem tekstu: memorandum iz 2008.).

               27

               Navedeni memorandum sadrži prilog naslovljen „Popis mogućih pitanja koja valja razmotriti u pripremi novog pravnog instrumenta“, sljedećeg sadržaja:

                        „I.

                        Uvodne i opće odredbe

                                 —

                                 Odnos prema drugim konvencijama i sporazumima

                                          —

                                          Postojeće obveze

                                          —

                                          Buduće obveze

                                 —

                                 Odnos prema zaštiti autorskog i srodnih prava na emitiranje

                                 —

                                 Definicije

                                 —

                                 Poveznice

                                 —

                                 Nacionalni tretman

                        II.

                        Sadržaj zaštite

                                 —

                                 Pravo fiksiranja

                                 —

                                 Pravo reproduciranja

                                 —

                                 Pravo reemitiranja

                                 —

                                 Pravo stavljanja na raspolaganje

                                 —

                                 Pravo priopćavanja javnosti

                                 —

                                 Pravo distribucije

                                 —

                                 Zaštita signala koji prenose programe prije njihovog emitiranja

                                 —

                                 Ograničenja i izuzeci

                                 —

                                 Trajanje zaštite

                                 —

                                 Obveze u pogledu tehničkih mjera

                                 —

                                 Obveze u vezi s podacima o upravljanju pravima

                                 —

                                 Poštovanje prava

                        III.

                        Završne odredbe.“

               28

               Na temelju memoranduma iz 2008. Upravni odbor za medije i nove komunikacijske usluge odlučio je 27. svibnja 2009. odobriti mandat ad hoc savjetodavne skupine o zaštiti srodnih prava organizacija za radiodifuziju i zatim, na svojem sastanku od 20. do 23. listopada 2009., nastaviti rad na izradi konvencije Vijeća Europe koja se odnosi na tu zaštitu.

               29

               Prije sastavljanja navedene skupine održan je savjetodavni sastanak 28. i 29. siječnja 2010. radi pripreme budućeg rada te skupine. Taj je sastanak doveo do sastavljanja izvješća (u daljnjem tekstu: izvješće iz 2010.).

         Pobijana odluka

               30

               Komisija je 9. veljače 2011. podnijela Vijeću Europske unije preporuku za donošenje odluke Vijeća kojom joj se daje odobrenje da pregovara o budućoj Konvenciji Vijeća Europe o zaštiti srodnih prava organizacija za radiodifuziju.

               31

               Vijeće i predstavnici vlada država članica koji se sastaju u okviru Vijeća usvojili su 19. prosinca 2011. pobijanu odluku, o kojoj je Komisija obaviještena 21. prosinca 2011.

               32

               Pobijanom odlukom određeno je:
               „Vijeće […] i predstavnici vlada država članica, koji se sastaju u okviru Vijeća,
               uzimajući u obzir [UFEU], posebno njegov članak 218. stavke 3. i 4.,
               uzimajući u obzir preporuku Komisije [...],
               budući da:

                        (1)

                        Komisija bi trebala imati pravo sudjelovati, u ime Unije, u pregovorima o Konvenciji Vijeća Europe o zaštiti prava organizacija za radiodifuziju u pogledu pitanja iz nadležnosti Unije i u odnosu na koja je Unija usvojila pravila.

                        (2)

                        Države članice bi trebale sudjelovati u tim pregovorima u svoje ime samo u mjeri u kojoj pitanja koja se javljaju u okviru tih pregovora potpadaju pod njihovu nadležnost. Kako bi se osiguralo jedinstveno vanjsko zastupanje Unije, potrebno je da države članice i Komisija usko surađuju tijekom postupka pregovora,

                  donijeli su ovu odluku:

                  Članak 1.

                        1.

                        Komisija je na temelju ove odluke ovlaštena sudjelovati u pregovorima radi usvajanja Konvencije Vijeća Europe o zaštiti prava organizacija za radiodifuziju i voditi te pregovore u ime Unije u pogledu pitanja iz nadležnosti Unije i u odnosu na koja je Unija usvojila pravila, uz savjetovanje sa Skupinom ,Intelektualno vlasništvo' (Autorsko pravo) (u daljnjem tekstu: posebni odbor).

                        2.

                        Komisija vodi te pregovore u skladu s pregovaračkim smjernicama navedenima u Prilogu ovoj odluci i/ili dogovorenim stajalištima Unije koja su usvojena posebno za te pregovore u posebnom odboru.

                        3.

                        Kada predmet pregovora potpada pod nadležnost država članica, Predsjedništvo sudjeluje u potpunosti u pregovorima i vodi ih u ime država članica na temelju prethodno odobrenog zajedničkog stajališta. Kada se ne može postići dogovor o zajedničkom stajalištu, države članice imaju pravo izjasniti se i glasati pojedinačno o tom pitanju, ne dovodeći u pitanje stavak 4.

                        4.

                        Komisija i države članice usko surađuju tijekom postupka pregovora kako bi se osiguralo jedinstvo u međunarodnom zastupanju Unije i njezinih država članica.

                        5.

                        Komisija i/ili Predsjedništvo skrbe o tome da se dokumenti koji se odnose na pregovore pravodobno proslijede državama članicama. Oni izvješćuju Vijeće i/ili posebni odbor na otvoren i transparentan način o rezultatima pregovora prije i poslije svake pregovaračke sjednice i, po potrebi, o bilo kojem problemu koji može nastati tijekom pregovora.

                  Članak 2.

               Ova je odluka upućena Komisiji.“ [neslužbeni prijevod]

               33

               Prilog pobijanoj odluci utvrđuje pregovaračke smjernice na sljedeći način:

                        „1.

                        Komisija osigurava da nacrt Konvencije za zaštitu prava organizacija za radiodifuziju koji je podnijelo Vijeće Europe sadrži odgovarajuće odredbe koje omogućuju Uniji [...] da bude stranka te konvencije.

                        2.

                        Komisija vodi pregovore na način da se osigura usklađenost predloženih odredaba s Direktivom 2006/115 [...], Direktivom 2006/116 [...], Direktivom 93/83 [...] i Direktivom 2001/29 [...] kao i s obvezama koje je preuzela Unija [...] i njezine države članice u okviru [Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva] zaključenog pod pokroviteljstvom WTO‑a.

                        3.

                        Ove pregovaračke smjernice mogu se prilagoditi ovisno o napretku u pregovorima.“ [neslužbeni prijevod]

               34

               Kako je to navedeno u izjavi o usvajanju pobijane odluke, Komisija je tijekom cijelog postupka koji je doveo do tog usvajanja tvrdila da Unija ima isključivu nadležnost u tom području i protivila se usvajanju „hibridnog akta“ Vijeća i predstavnika vlada država članica.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               35

               Komisija od Suda zahtijeva da poništi pobijanu odluku i naloži Vijeću snošenje troškova.

               36

               Vijeće smatra da tužbu treba odbiti i naložiti Komisiji snošenje troškova.

               37

               Rješenjem predsjednika Suda od 14. kolovoza 2012. Republici Češkoj, Saveznoj Republici Njemačkoj, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Poljskoj i Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske dopuštena je intervencija u potporu zahtjeva Vijeća, dok je Europskom parlamentu dopuštena intervencija u prilog zahtjevu Komisije.

         O tužbi

         Dopuštenost

               38

               Bez formalnog isticanja prigovora nedopuštenosti, Vijeće, koje podupiru Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Nizozemska, traži od Suda da ispita potpada li tužba, s obzirom na to da se dijelom odnosi na odluku koju su usvojili predstavnici država članica u svojstvu predstavnika svojih vlada, a ne kao članovi Vijeća, pod sudski nadzor Suda iz članka 263. UFEU‑a.

               39

               U tom pogledu valja podsjetiti da tužba za poništenje mora biti dostupna protiv svih odluka koje su donijele institucije i koje su usmjerene na stvaranje pravnih učinaka bez obzira na njihovu prirodu ili oblik (presuda Komisija/Vijeće, tzv. „AETR“, 22/70, EU:C:1971:32, t. 42.; Parlament/Vijeće i Komisija, C‑181/91 i C‑248/91, EU:C:1993:271, t. 13. kao i Komisija/Vijeće, C‑27/04, EU:C:2004:436, t. 44.).

               40

               U konkretnom slučaju, pobijana odluka, koja stvara pravne učinke u odnosima između Unije i njezinih država članica kao i između institucija Unije usvojena je na temelju članka 218. stavaka 3. i 4. UFEU‑a.

               41

               Usto, s obzirom na to da pobijana odluka spaja odobrenje za pregovaranje dano Komisiji s jedne strane te ono dano državama članicama i Predsjedništvu Vijeća s druge strane, nužno slijedi da je Vijeće sudjelovalo u dodjeljivanju obaju odobrenja. Stoga je tužba u pogledu pobijane odluke u cijelosti dopuštena.

         Meritum

               42

               U potporu svojoj tužbi Komisija ističe četiri tužbena razloga.

               43

               Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 2. stavka 2. UFEU‑a i članka 3. stavka 2. UFEU‑a. Ostala tri tužbena razloga, istaknuta neovisno o isključivoj ili podijeljenoj prirodi ovlasti Unije u predmetnom slučaju, temelje se na: drugi, povredi postupka i uvjeta koji se odnose na odobrenje za pregovaranje o međunarodnim sporazumima od strane Unije; treći, na povredi pravila o glasanju u Vijeću, predviđenih člankom 218. stavkom 8. UFEU‑a; i četvrti, na povredi ciljeva utvrđenih u UFEU‑u i UEU‑u kao i nepoštovanju načela lojalne suradnje iz članka 13. UEU‑a.

         Prvi tužbeni razlog
      – Argumentacija stranaka

               44

               U okviru svojeg prvog tužbenog razloga Komisija, koju podupire Parlament, tvrdi da u skladu sa sudskom praksom razvijenom od presude AETR (EU:C:1971:32), sada kodificiranom u članku 3. stavku 2. UFEU‑a, Unija ima isključivu vanjsku nadležnost kada, kao u ovom predmetu, međunarodne obveze ulaze, barem u velikom dijelu, u područje primjene zajedničkih pravila koja je uspostavila.

               45

               Kao prvo, Komisija i Parlament tvrde da će se pregovori u Vijeću Europe o zaštiti srodnih prava organizacija za radiodifuziju temeljiti osobito na pravnoj stečevini Unije u tom području. Osvrnuvši se na različite elemente utvrđene u prilogu memorandumu iz 2008., navode razloge zbog kojih postoji rizik da ti pregovori utječu na zajednička pravila Unije u spomenutom području, uključujući slučajeve gdje će se odnositi na elemente za koje je u spomenutom memorandumu predviđeno da idu dalje od te pravne stečevine.

               46

               Komisija zaključuje da, kada neki skup prava postupno uvedenih pravom Unije dostigne, kao u ovom predmetu, poodmaklu fazu i kada predviđeni međunarodni ugovor ima za cilj konsolidirati i, u najboljem slučaju, neznatno poboljšati zaštitu nositelja o kojima je riječ glede perifernih pitanja koja trenutačno nisu obuhvaćena tim pravom, Unija mora imati isključivu nadležnost.

               47

               Kao drugo, Komisija, koju glede tog pitanja podupire Parlament, tvrdi da je Unija usvojila niz dosljednih pravila, koja su više od običnih minimalnih zahtjeva i koja uređuju srodna prava organizacija za radiodifuziju, kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Činjenica da ta pravila ne predstavljaju potpunu harmonizaciju i ostavljaju državama članicama da urede određene aspekte predmetnog područja nije protivna isključivoj prirodi nadležnosti Unije na tom području.

               48

               Komisija tvrdi, kao treće, da su srodna prava organizacija za radiodifuziju, kako su uređena pravom Unije, dio koherentne i uravnotežene skupine pravila u području intelektualnog vlasništva, namijenjenih očuvanju jedinstva pravnog poretka Unije u tom području. U tim okolnostima i s obzirom na usku vezu koja postoji između prava i djelovanja organizacija za radiodifuziju te prava i djelovanja drugih nositelja prava intelektualnog vlasništva, svaka izmjena na pravima jednih ili drugih mogla bi utjecati na tumačenje i primjenu pravila Unije kao cjeline.

               49

               Vijeće, koje podupiru Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska i Ujedinjena Kraljevina, tvrdi da buduća konvencija Vijeća Europe ulazi u područje nadležnosti podijeljenih između Unije i država članica, odnosno područje unutarnjeg tržišta, koje uključuje i zaštitu intelektualnog vlasništva. Stoga bi i Unija i države članice trebale biti uključene u buduće pregovore, usko surađujući u svim fazama postupka kako bi se osiguralo jedinstveno vanjsko zastupanje Unije. Upravo je to cilj pobijane odluke.

               50

               Vijeće i navedene države članice tvrde kako činjenica da dio predviđenog međunarodnog ugovora, iako značajan, ulazi u područje koje je obuhvaćeno zajedničkim pravilima Unije nije dovoljna za zaključak da je nadležnost Unije za vođenje pregovora o tom sporazumu isključiva. Takav bi zaključak bilo moguće izvesti samo ako bi precizna i konkretna analiza prirode i sadržaja pravila Unije u pitanju, kao i odnosa između tih pravila i predviđenog sporazuma, pokazala da taj sporazum može utjecati na ta pravila ili izmijeniti njihov opseg.

               51

               Iste stranke također tvrde da se zadnji dio rečenice članka 3. stavka 2. UFEU‑a mora čitati zajedno s Protokolom (br. 25) o izvršavanju podijeljene nadležnosti, koji je priložen UEU‑u i UFEU‑u.

               52

               Vijeće, Kraljevina Nizozemska i Ujedinjena Kraljevina dodaju da su potpisnici Lisabonskog ugovora u zadnjem dijelu rečenice članka 3. stavka 2. UFEU‑a namjeravali kodificirati sudsku praksu razvijenu od predmeta AETR (EU:C:1971:32), kako je pojašnjena u mišljenju 1/03, odbijajući upotrijebiti kriterij „područja koje je već velikim dijelom obuhvaćeno pravilima Unije“, koji je Sud osobito primijenio u svojem mišljenju 2/91 (EU:C:1993:106) i u presudi Komisija/Danska (C‑467/98, EU:C:2002:625).

               53

               Uzimajući u obzir ta opća razmatranja, Vijeće, Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska i Ujedinjena Kraljevina osporavaju isključivu vanjsku nadležnost Unije u ovom predmetu.

               54

               U tom smislu, na prvom mjestu tvrde da bi buduća konvencija Vijeća Europe mogla prekoračiti postojeća pravila Unije na tri načina.

               55

               Prvo, buduća bi konvencija mogla organizacijama za radiodifuziju priznati isključivo pravo na priopćavanje javnosti svojih emisija izvan mjesta pristupačnih javnosti uz plaćanje ulazne naknade, iako u pravu Unije takvo isključivo pravo nije priznato tim organizacijama.

               56

               Drugo, buduća bi konvencija mogla urediti zaštitu signala prije njihova prijenosa javnosti (u daljnjem tekstu: signali prije emitiranja), iako takva zaštita nije obuhvaćena ni u jednoj odredbi prava Unije. Naime, prava koja su autorima glede njihovih djela priznata u pravnom poretku Unije ne odnose se na prava organizacija za radiodifuziju glede takvih signala.

               57

               Treće, pregovori o budućoj konvenciji Vijeća Europe mogli bi dovesti do usvajanja kaznenopravnih mjera namijenjenih osiguranju poštovanja predmetnih prava, iako takve mjere nisu obuhvaćene zajedničkim pravilima Unije.

               58

               Republika Poljska dodaje da je isto tako moguće da ta buduća konvencija uključi širu definiciju „organizacije za radiodifuziju“ od one koja je prihvaćena u pravu Unije, kako bi se njome obuhvatile organizacije koje prenose program putem mreže ili u simulcastu.

               59

               Poput Ujedinjene Kraljevine, Republika Poljska također ističe da trenutačno ne postoje zajednička pravila Unije koja bi organizacijama za radiodifuziju priznala isključivo pravo na reemitiranje putem žice.

               60

               Vijeće, Češka Republika, Savezna Republika Njemačka i Ujedinjeno Kraljevstvo dodaju da bi priznavanje isključive vanjske nadležnosti Unije unatoč nedostatku zajedničkih pravila Unije, zbog toga što međunarodni sporazum u pitanju tek neznatno proširuje skup pravila koja su postupno usvojena na razini Unije, rezultiralo nezakonitim proširenjem polja primjene članka 3. stavka 2. UFEU‑a i bilo protivno načelu dodjeljivanja.

               61

               Kao drugo, Vijeće, Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska i Ujedinjena Kraljevina ističu da je pravo Unije u korist organizacija za radiodifuziju postiglo samo harmonizaciju koja je minimalna, djelomična i pomoćna u odnosu na zaštitu drugih prava intelektualnog vlasništva.

               62

               Kao treće, Vijeće, Republika Poljska i Ujedinjena Kraljevina se slažu da pravila Unije u pogledu autorskih i srodnih prava, različita od prava organizacija za radiodifuziju u pravu Unije, nisu relevantna za ocjenu o postojanju zajedničkih pravila Unije u području o kojem je riječ u ovom predmetu. U tom smislu upućuju na temeljnu razliku, s povijesnog gledišta, a i u odnosu na prirodu i cilj zaštite, između autorskog prava i prava tih organizacija.

               63

               U tim okolnostima, jačanje zaštite priznate tim organizacijama ne bi bilo takve prirode da utječe na ukupnu ravnotežu zaštite drugih nositelja prava intelektualnog vlasništva ili na ostvarivanje tih prava od strane tih drugih nositelja.

         – Ocjena Suda

               64

               Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 3. stavka 2. UFEU‑a.

               65

               Najprije valja napomenuti da je među različitim slučajevima isključive vanjske nadležnosti Unije obuhvaćenima tom odredbom, u ovom predmetu mjerodavan samo onaj na koji se odnosi zadnji dio rečenice te odredbe, odnosno situacija u kojoj bi sklapanje međunarodnog sporazuma „moglo utjecati na zajednička pravila ili izmijeniti njihov opseg“.

               66

               U tom smislu valja napomenuti da riječi koje se koriste u tom zadnjem dijelu rečenice odgovaraju riječima kojima je Sud, u točki 22. presude AETR (EU:C:1971:32), definirao prirodu međunarodnih obveza koje države članice ne mogu preuzimati izvan okvira institucija Unije kad su donesena zajednička pravila radi postizanja ciljeva Ugovora.

               67

               Te riječi treba stoga tumačiti uzimajući u obzir pojašnjenja koja je Sud u svezi s njima dao u presudi AETR (EU:C:1971:32) i sudskoj praksi koja je razvijena od te presude.

               68

               Prema sudskoj praksi Suda postoji rizik da međunarodne obveze mogu utjecati na zajednička pravila Unije ili izmijeniti njihov opseg, koji je takav da opravdava isključivu vanjsku nadležnost Unije, kada te obveze ulaze u područje primjene navedenih pravila (vidjeti u tom smislu presudu AETR EU:C:1971:32, t. 30. i Komisija/Danska, EU:C:2002:625, t. 82.).

               69

               Utvrđenje postojanja takvog rizika ne pretpostavlja potpuno podudaranje područja obuhvaćenog međunarodnim obvezama i područja obuhvaćenog pravnim pravilima Unije (vidjeti u tom smislu mišljenje 1/03, EU:C:2006:81, t. 126.).

               70

               Kao što je Sud više puta istaknuo, na opseg zajedničkih pravila Unije mogu utjecati ili ga mogu izmijeniti takve obveze također kada navedene ulaze u područje koje je već velikim dijelom obuhvaćeno takvim pravilima (mišljenje 2/91, EU:C:1993:106, t. 25., presuda Komisija/Danska, EU:C:2002:625, t. 82. i mišljenje 1/03, EU:C:2006:81, t. 120. i 126.).

               71

               Osim toga, države članice ne mogu preuzeti takve obveze izvan okvira institucija Unije, čak i u slučaju nepostojanja mogućeg proturječja između tih obveza i zajedničkih pravila Unije (vidjeti u tom smislu mišljenje 2/91, EU:C:1993:106, t. 25. i 26. i presudu Komisija/Danska, EU:C:2002:625, t. 82.).

               72

               Na prethodnu analizu ne utječu argumenti Vijeća, Kraljevine Nizozemske i Ujedinjenog Kraljevstva, koji se temelje, od stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, na navodno strožem poimanju isključive vanjske nadležnosti Unije.

               73

               Naime, Protokol (br. 25) o izvršavanju podijeljene nadležnosti, koji je naveden u prilog toj tvrdnji, čijim je jedinim člankom propisano da „kada Unija u određenom području poduzme djelovanje, opseg tog izvršavanja nadležnosti obuhvaća samo one elemente koji se uređuju predmetnim aktom Unije i stoga ne obuhvaća čitavo područje“, odnosi se, kako to proizlazi iz njegovog teksta, samo na članak 2. stavak 2. UFEU‑a, a ne na članak 3. stavak 2. UFEU‑a. Stoga ima za cilj definirati opseg izvršavanja nadležnosti koju Unija dijeli s državama članicama i koja joj je priznata Ugovorima, ali ne i ograničiti opseg isključive vanjske nadležnosti Unije u slučajevima predviđenima u članku 3. stavku 2. UFEU‑a, kako je pojašnjen u gore navedenoj sudskoj praksi Suda.

               74

               Stoga, valja napomenuti kako se, s obzirom na to da Unija ima samo dodijeljene ovlasti, postojanje nadležnosti, pogotovo isključive, mora temeljiti na zaključcima izvedenima iz konkretne analize odnosa između razmatranog sporazuma i važećeg prava Unije, iz koje slijedi da takav sporazum može utjecati na zajednička pravila Unije ili izmijeniti njihov opseg (vidjeti u tom smislu mišljenje 1/03, EU:C:2006:81, t. 124.).

               75

               U skladu s načelom dodjeljivanja iz članka 5. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, predmetna stranka mora podnijeti dokaze radi utvrđivanja isključive prirode vanjske nadležnosti Unije.

               76

               U predmetnom slučaju potrebno je najprije primijetiti kako u pobijanoj odluci nisu navedene nikakve pojedinosti glede sadržaja pregovora o budućoj Konvenciji Vijeća Europe o zaštiti prava organizacija za radiodifuziju. Isto tako, njome nisu definirani elementi tih pregovora koji, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., potpadaju pod nadležnost Unije ni elementi pregovora koji, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 3., potpadaju pod nadležnost država članica.

               77

               U tim okolnostima, u pogledu sadržaja razmatranih pregovora za potrebe ove analize valja uzeti u obzir preporuku iz 2002., memorandum iz 2008. i izvješće iz 2010., koje je Komisija dostavila u spis u potporu svojem prvom tužbenom razlogu i u svezi kojih nijedna stranka nije osporila da pružaju najažurnije relevantne podatke u tom pogledu.

               78

               Glede područja o kojem je riječ u ovom predmetu, ti dokumenti Vijeća Europe pokazuju da je cilj pregovora u pitanju usvajanje Konvencije o zaštiti srodnih prava organizacija za radiodifuziju.

               79

               Kao što je vidljivo iz direktiva 93/83, 2001/29, 2004/48, 2006/115 i 2006/116, ta su prava u pravu Unije dio harmoniziranog pravnog okvira koji ima za cilj osobito osigurati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i koji je, uključivši određeni broj promjena koje se odnose na tehnološke izazove, novo digitalno okruženje i razvoj informacijskog društva, uspostavio sustav visoke i ujednačene zaštite u korist organizacija za radiodifuziju glede njihovih emitiranja.

               80

               Iz toga slijedi da je zaštita srodnih prava tih organizacija, što je predmet pregovora Vijeća Europe, područje koje je relevantno za ovu analizu.

               81

               Činjenica da je navedeni harmonizirani pravni okvir uspostavljen kroz različite pravne instrumente koji uređuju druga prava intelektualnog vlasništva ne može dovesti u pitanje osnovanost takvog pristupa.

               82

               Ocjena postojanja rizika da međunarodne obveze mogu utjecati na zajednička pravila Unije ili izmijeniti njihov opseg ne može, naime, ovisiti o umjetnom razlikovanju koje se temelji na postojanju ili nepostojanju takvih pravila u pojedinom instrumentu prava Unije.

               83

               Tako je Sud u točkama 27. i 29. presude Komisija/Francuska (C‑239/03, EU:C:2004:598) smatrao zaštitu voda od onečišćenja, koja je bila predmet međunarodnog ugovora u pitanju u slučaju u kojem je donesena ta presuda, „područjem“, unatoč tome što su relevantna pravila Unije bila sadržana u različitim pravnim instrumentima.

               84

               Definiravši predmetno područje na taj način, potrebno je napomenuti da bi se u skladu s različitim dijelovima memoranduma iz 2008., odnosno točkama 49., 52., 57. i 78., predmetna konvencija Vijeća Europe trebala temeljiti na pravnoj stečevini Unije, u koju u velikoj mjeri ulazi materijalno pravo intelektualnog vlasništva, osobito onaj dio koji se odnosi na organizacije za radiodifuziju.

               85

               Kako to priznaju i Vijeće i države članice koje interveniraju podupirući ga, mnogi elementi pregovora, koji su navedeni u popisu u prilogu memorandumu iz 2008., već su obuhvaćeni zajedničkim pravilima Unije.

               86

               Glede, kao prvo, elemenata definiranih pod naslovom I tog popisa, Republika Poljska tvrdi da bi se pojam „organizacije za radiodifuziju“ mogao za potrebe buduće konvencije o kojoj je riječ šire definirati na način da obuhvati i organizacije koje prenose program putem mreže ili u simulcastu.

               87

               Međutim, bez obzira na to omogućuje li, u kontekstu novih digitalnih tehnologija, upućivanje na emitiranje preneseno putem žice ili bežično emitiranje iz članka 2. i članka 3. stavka 2. točke (d) Direktive 2001/29, članka 7. stavka 2. i članka 9. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/115 te članka 3. stavka 4. Direktive 2006/116 uključivanje takvih organizacija u polje primjene zajedničkih pravila Unije u tom području, u svakom slučaju nije moguće zanijekati, kako to tvrdi Komisija, da bi pregovori koji bi imali za cilj, na jedan ili drugi način, uključiti takve organizacije u opseg buduće konvencije Vijeća Europe, a osobito usvajanjem, za potrebe te konvencije, definicije „organizacije za radiodifuziju“ koja je „tehnički neutralna“, kako je predloženo u točki 13. izvješća iz 2010., imali horizontalni utjecaj na opseg skupine zajedničkih pravila Unije koja se odnose na zaštitu srodnih prava takvih organizacija.

               88

               Kao drugo, kada je riječ o elementima koji su definirani pod naslovom II popisa koji je priložen memorandumu iz 2008., među strankama je nesporno da su ti elementi koji se odnose na pravo fiksiranja, pravo reproduciranja, pravo stavljanja na raspolaganje javnosti, pravo distribucije, na ograničenja i izuzetke od tih prava, na trajanje zaštite navedenih prava, na obveze u pogledu tehničkih mjera i obveze u vezi s podacima o upravljanju pravima obuhvaćeni zajedničkim pravilima Unije i da pregovori o tim elementima mogu utjecati na opseg tih zajedničkih pravila ili ga izmijeniti.

               89

               Međutim, među strankama postoji neslaganje glede četiriju elemenata navedenih pod tim naslovom II, i to prava reemitiranja, prava priopćavanja javnosti, zaštite signala prije emitiranja i poštovanja srodnih prava organizacija za radiodifuziju.

               90

               Kao prvo, glede prava reemitiranja, Republika Poljska i Ujedinjena Kraljevina tvrde da je pravom Unije provedena samo minimalna harmonizacija jer se, u skladu s člankom 8. stavkom 3. Direktive 2006/115, ta harmonizacija odnosi samo na bežično emitiranje. Međutim, predmetni pregovori mogli bi dovesti do toga da se organizacijama za radiodifuziju prizna također isključivo pravo na reemitiranje putem žice i osobito putem interneta.

               91

               U tom smislu, valja napomenuti da se članak 8. stavak 3. Direktive 2006/115 ne odnosi na situaciju koja se može usporediti sa situacijom iz točaka 18. i 21. mišljenja 2/91 (EU:C:1993:106), u kojoj Sud nije Uniji priznao isključivu nadležnost jer su kako odredbe prava Unije tako i odredbe međunarodne konvencije u pitanju propisivale minimalne zahtjeve. Ta odredba zapravo dodjeljuje precizan materijalni opseg pravu reemitiranja u pravu Unije, ograničavajući ga na reemitiranje bežičnim putem.

               92

               Kako navodi Komisija, pregovori Vijeća Europe koji imaju za cilj, kako je navedeno u točki 54. memoranduma iz 2008., proširiti to pravo na reemitiranje putem žice ili putem interneta mogli bi stoga izmijeniti opseg zajedničkih pravila Unije o pravu reemitiranja.

               93

               Osim toga, kao što to Komisija također ističe, pravo organizacija za radiodifuziju u području reemitiranja putem žice, kao takvo, već je dijelom obuhvaćeno zajedničkim pravilima Unije zbog međusobne povezanosti različitih prava intelektualnog vlasništva tih organizacija, koja su uređena pravom Unije. Naime, kao što je Sud presudio u presudi ITV Broadcasting i dr. (C‑607/11, EU:C:2013:147), isključivo pravo priopćavanja javnosti koje, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29, pripada organizacijama koje obavljaju zemaljsku televizijsku radiodifuziju glede njihovih emitiranja zaštićenih autorskim pravom obuhvaća isključivo pravo dopustiti ili zabraniti ponovno emitiranje takvih djela od strane druge organizacije putem interneta.

               94

               Kao drugo, glede prava priopćavanja javnosti, Vijeće i nekoliko država članica koje su intervenirale podupirući ga navode da bi predmetni pregovori mogli prekoračiti pravnu stečevinu Unije na način da, protivno članku 8. stavku 3. Direktive 2006/115, prošire opseg tog prava izvan onih mjesta koja su pristupačna javnosti uz plaćanje ulazne naknade.

               95

               U tom smislu, potrebno je ipak utvrditi, kako je to navela Komisija, da ni memorandum iz 2008. ni izvješće iz 2010. ne sadrže odredbe u tom smislu te da ni Vijeće ni države članice intervenijenti nisu pružili nijedan dokaz u potporu svojih tvrdnji.

               96

               Naprotiv, sukladno preporukama iz 2002., a posebno točki (f) pod naslovom „Prava za dodjelu“ iz priloga toj preporuci, i točki 24. preambule te preporuke, opseg prava priopćavanja javnosti oblikuje se u skladu s člankom 13. točkom (d) Rimske konvencije, koji ga ograničava na mjesta pristupačna javnosti uz plaćanje ulazne naknade.

               97

               Kao treće, glede zaštite signala prije emitiranja, Vijeće i nekoliko država članica koje su intervenirale podupirući ga pravilno ističu da organizacije za radiodifuziju u skladu s važećim pravom Unije ne uživaju zaštitu glede tih signala kao takvih, dok bi pregovori mogli, u skladu s točkama 41. do 43. i 54. memoranduma iz 2008. i točkom 14. izvješća iz 2010., dovesti do uvođenja takve zaštite zbog mogućnosti neovlaštenog prisvajanja ili iskorištavanja tih signala.

               98

               Međutim, jedno od rješenja, koje navodi Komisija i koje se sukladno točki 43. memoranduma iz 2008. smatra vrijednim razmatranja, odnosno proširivanje pojma „emitiranja“ na signale prije emitiranja na način da se potonje uključi u polje zaštite različitih prava priznatih organizacijama za radiodifuziju, nedvojbeno bi moglo horizontalno izmijeniti opseg zajedničkih pravila Unije u predmetnom području.

               99

               Glede ostalih mogućih rješenja iznijetih pred Sudom, kao što je uvođenje sui generis pravne zaštite signala prije njihovog emitiranja ili primjena odredbi o zaštiti tehničkih mjera na njih, potrebno je utvrditi da se, s obzirom na to da se ne spominju u memorandumu iz 2008. ni izvješću iz 2010., a Vijeće i države članice intervenijenti nisu podnijeli nikakav dokaz kojim bi potkrijepili svoje navode, u ovoj fazi ta rješenja čine hipotetskim i stoga ih ne treba uzeti u obzir pri određivanju isključive ili podijeljene prirode ovlasti Unije u ovom predmetu.

               100

               Kao četvrto, glede poštovanja srodnih prava organizacija za radiodifuziju, Vijeće i nekoliko država članica koje su intervenirale podupirući ga, bez osporavanja toga da su sankcije i pravna sredstva u slučaju povrede tih prava uređeni u pravu Unije člankom 8. Direktive 2001/29 i skupinom zajedničkih pravila iz Direktive 2004/48, ipak tvrde da predmetni pregovori mogu, protivno pravilima Unije, dovesti do nametanja obveze ugovornim strankama da usvoje kaznene sankcije za te povrede.

               101

               Međutim, potrebno je utvrditi, kao što je i Komisija navela, da ni memorandum iz 2008. ni izvješće iz 2010. ne sadrže naznake u tom smislu te da tvrdnje iz prethodne točke nisu potkrijepljene nikakvim dokazima u vezi s budućim pregovorima u okviru Vijeća Europe.

               102

               Iz navedene analize slijedi da sadržaj pregovora o Konvenciji Vijeća Europe o zaštiti srodnih prava organizacija za radiodifuziju, kako je određen preporukom iz 2002., memorandumom iz 2008. i izvješćem iz 2010., ulazi u područje koje je u velikoj mjeri obuhvaćeno zajedničkim pravilima Unije i da ti pregovori mogu utjecati na zajednička pravila Unije ili izmijeniti njihov opseg. Stoga ti pregovori potpadaju pod isključivu nadležnost Unije.

               103

               Slijedi da je pobijana odluka donesena protivno članku 3. stavku 2. UFEU‑a.

         Drugi, treći i četvrti tužbeni razlog

               104

               Budući da je prvi tužbeni razlog osnovan, pobijanu odluku posljedično treba poništiti bez potrebe da se ispitaju ostali tužbeni razlozi koje je Komisija navela u potporu svojoj tužbi.

         Troškovi

               105

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u svojim pravnim navodima, treba mu naložiti snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, prema kojem države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Ujedinjena Kraljevina i Parlament snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Vijeća i predstavnika vlada država članica okupljenih u okviru Vijeća od 19. prosinca 2011. o sudjelovanju Europske unije i njezinih država članica u pregovorima o Konvenciji Vijeća Europe o zaštiti prava organizacija za radiodifuziju.

                           2.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske te Parlament snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 16. lipnja 2016.#Evonik Degussa GmbH i AlzChem AG, ranije AlzChem Trostberg GmbH, ranije AlzChem Hart GmbH protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Članak 81. UEZ‑a – Zabranjeni sporazumi – Tržišta kalcijeva karbida u prahu, granulata kalcijeva karbida i magnezijeva granulata na značajnom dijelu tržišta Europskog gospodarskog prostora – Određivanje cijena, dijeljenje tržišta i razmjena informacija – Odgovornost društva majke za povrede pravila tržišnog natjecanja koje su počinila njezina društva kćeri – Odlučujući utjecaj koji izvršava društvo majka – Oboriva pretpostavka u slučaju držanja 100 % udjela – Uvjet za opovrgavanje te pretpostavke – Nepoštovanje izričite upute.#Predmet C-155/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      16. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Članak 81. UEZ‑a — Zabranjeni sporazumi — Tržišta kalcijeva karbida u prahu, granulata kalcijeva karbida i magnezijeva granulata na značajnom dijelu tržišta Europskog gospodarskog prostora — Određivanje cijena, dijeljenje tržišta i razmjena informacija — Odgovornost društva majke za povrede pravila tržišnog natjecanja koje su počinila njezina društva kćeri — Odlučujući utjecaj koji izvršava društvo majka — Oboriva pretpostavka u slučaju držanja 100 % udjela — Uvjet za opovrgavanje te pretpostavke — Nepoštovanje izričite upute“
      U predmetu C‑155/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 3. travnja 2014.,

         Evonik Degussa GmbH, sa sjedištem u Essenu (Njemačka),

         AlzChem AG, prije AlzChem Trostberg GmbH, sa sjedištem u Trostbergu (Njemačka),
      koje zastupaju C. Steinle i I. Bodenstein, Rechtsanwälte,
      žalitelji,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju G. Meessen i R. Sauer, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Böhlkea, Rechtsanwalt,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby (izvjestitelj), A. Rosas, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom, Evonik Degussa GmbH (u daljnjem tekstu: Degussa) i AlzChem AG, prije AlzChem Trostberg GmbH, zahtijevaju poništenje presude Općeg suda Europske unije od 23. siječnja 2014., Evonik Degussa i AlzChem/Komisija (T‑391/09, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:22), kojom je on djelomično odbio njihovu tužbu čiji je predmet bio zahtjev za poništenje Odluke Komisije C (2009) 5791 final od 22. srpnja 2009. koja se odnosi na postupak primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.396 – Reagensi na bazi karbida kalcija i magnezija namijenjeni metalurškom i plinskom sektoru) u dijelu koji se odnosi na njih, kao i, podredno, zahtjev za preinaku navedene odluke sa svrhom, s jedne strane, ukidanja novčane kazne koja im je izrečena ili smanjenja njezina iznosa te da se, s druge strane, društvu SKW Stahl Technik GmbH & Co. KG u cijelosti naloži snošenje troškova navedene novčane kazne, solidarno s njima.

         Pravni okvir

               2

               Članak 23. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), predviđa sustave novčanih kazni koje Europska komisija može izreći na temelju članaka 81. i 82. UEZ‑a.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               3

               Okolnosti spora izložene su u točkama 1. do 4. pobijane presude kako slijedi:

                        „1.

                        [Spornom odlukom] [Komisija] je utvrdila da su glavni dobavljači kalcijeva karbida i magnezija namijenjenih metalurškom i plinskom sektoru povrijedili članak 81. UEZ‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u tako što su, od 7. travnja 2004. do 16. siječnja 2007., sudjelovali u jedinstvenoj i neprekinutoj povredi. Povreda se sastojala od dijeljenja tržišta, određivanja kvota, raspodjele kupaca, određivanja cijena i razmjene osjetljivih informacija glede cijena, kupaca i opsega prodaje na Europskom gospodarskom prostoru, uz iznimku Irske, Španjolske, Portugala i Ujedinjene Kraljevine.

                        2.

                        Postupak je pokrenut nakon zahtjeva za oslobađanje od kazne u smislu Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3., u daljnjem tekstu: Obavijest o oslobađanju od kazne iz 2002.) koji je podnio Akzo Nobel NV.

                        3.

                        Člankom 1. točkom (f) [sporne] odluke, Komisija je utvrdila da su Degussa i AlzChem Hart GmbH (koji je postao AlzChem Trostberg GmbH, zatim [AlzChem]), žalitelji, sudjelovali u povredi od 22. travnja do 30. kolovoza 2004. Iz uvodnih izjava 226. i 227. [sporne] odluke proizlazi da su ta dva društva smatrana odgovornim za spornu povredu zbog toga što su u njoj izravno sudjelovali članovi osoblja društva SKW Stahl‑Technik GmbH & Co. KG, čiji je naziv tvrtke od 2005. promijenjen u [SKW]. Prema izjavama 227., 228. i 235. [sporne] odluke, u prvom dijelu razdoblja njegova sudjelovanja u spornom zabranjenom sporazumu, SKW je bio društvo kći čijih su 100 % udjela držali žalitelji.

                        4.

                        Člankom 2. [sporne] odluke, Komisija je žaliteljima zbog njihova sudjelovanja u spornoj povredi izrekla s jedne strane novčanu kaznu od 1,04 milijuna eura, odredivši ih solidarno odgovornima s društvom SKW za plaćanje te novčane kazne [članak 2. točka (g)], i s druge strane, novčanu kaznu od 3,64 milijuna eura, za plaćanje koje su određeni kao solidarno odgovorni [članak 2. točka (h)].”

               4

               U pogledu razdoblja od 1. rujna 2004. do 16. siječnja 2007., tijekom kojeg je SKW u cijelosti držao SKW Stahl‑Metallurgie Holding (u daljnjem tekstu: SKW Holding) i Arques Industrie AG, koji je postao Gigaset AG, a ne više AlzChem i Degussa, Komisija je utvrdila da su SKW, SKW Holding i Gigaset sudjelovali i/ili trebaju odgovarati za povredu o kojoj je riječ. Člankom 2. točkom (f), sporne odluke kako je izmijenjena presudom Gigaset/Komisija (T‑395/09, EU:T:2014:23), solidarno je odredila novčanu kaznu u iznosu od 13 300 000 eura društvima SKW i SKW Holding čiji je jedan dio, to jest 12 300 000 eura, također stavljen na teret društvu Gigaset, koji se smatra solidarno odgovornim za plaćanje tog potonjeg iznosa.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               5

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 5. listopada 2009., žalitelji su zahtijevali poništenje sporne odluke, u dijelu u kojem se odnosi na njih ili, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje su im izrečene na temelju članka 2. točaka (g) i (h) te odluke i s druge strane, stavljanje na teret društvu SKW svih tih kazni, solidarno s njima.

               6

               U prilog osnovanosti svoje tužbe, žalitelji su iznijeli argumentaciju koja nije bila strukturirana u tužbene razloge, ali ju je Opći sud shvatio na način da se odnosi kao prvo, na to što im je pripisana odgovornost za povredu koju je počinilo njihovo društvo kći, SKW, kao drugo, na iznos novčanih kazni koje su im izrečene, kao treće na solidarnu odgovornost društva SKW za plaćanje tih kazni i kao četvrto, na suprotnost sporne odluke s presudom od 3. ožujka 2011., Siemens i VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (T‑122/07 do T‑124/07, EU:T:2011:70), taj je posljednji prigovor iznesen prilikom zahtjeva za određivanje mjera upravljanja postupkom kao i na raspravi.

               7

               Pobijanom presudom Opći je sud djelomično prihvatio tu tužbu. Izreka te presude glasila je ovako:

                        „1.

                        Članak 2. točke (g) i (h) [sporne] odluke poništava se u dijelu koji se odnosi na [Degussu] i [AlzChem], pri čemu to poništenje nikako ne utječe na učinak oslobađanja od cjelokupnog plaćanja, od strane jednog ili drugog od ova dva društva, na temelju novčane kazne koja im je solidarno određena za povredu utvrđenu u članku 1. točki (f) navedene odluke, u vezi novčane kazne koja je [SKW‑u] izrečena na temelju članka 2. točke (g) iste odluke.

                        2.

                        Za povredu utvrđenu u vezi s društvima [Degussa] i AlzChem prema članku 1. točki (f) [sporne] odluke, određene su sljedeće novčane kazne:

                                 —

                                 solidarno [Degussa] i AlzChem: 2,49 milijuna eura, što znači da se smatra kako su [Degussa] i AlzChem podmirili ovu novčanu kaznu u iznosu u kojem ju je platio [SKW] na temelju novčane kazne koja mu je određena člankom 2. stavcima (f) i (g), iste odluke;

                                 —

                                 [Degussa], jedini odgovoran za plaćanje ove novčane kazne u iznosu od 1,24 milijuna eura.

                        3.

                        Tužba se odbija u preostalom dijelu.

                        4.

                        [Degussa] i AlzChem snose dvije trećine svojih troškova, kao i dvije trećine troškova [Komisije]. Komisija snosi trećinu svojih troškova i trećinu troškova [Degusse] i AlzChema.”

               8

               Iz te presude proizlazi da su novčane kazne koje su izrečene društvima koja su bila dio gospodarske jedinice koju je držalo društvo Degussa, holding društvo, zbog sudjelovanja društva SKW u povredi o kojoj je riječ za razdoblje od 22. travnja 2004. do 30. kolovoza 2004. sljedeće:

                        —

                        SKW: 1,04 milijuna eura, na temelju članka 2. točke (g) sporne odluke;

                        —

                        solidarno Degussa i AlzChem: 2,49 milijuna eura, pri čemu je Opći sud naveo da će se smatrati da su ta dva društva platila tu novčanu kaznu u visini iznosa koje je platilo društvo SKW u odnosu na novčane kazne koje su mu izrečene na temelju članka 2. točaka (f) i (g) sporne odluke, za razdoblja od 1. rujna 2004. do 16. siječnja 2007. odnosno od 22. travnja 2004. do 30. kolovoza 2004.;

                        —

                        Degussa: 1,24 milijuna eura.

         Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku

               9

               Degussa i AlzChem zahtijevaju od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu u cijelosti u dijelu koji se odnosi na njih, i poništi spornu odluku u dijelu koji se odnosi na njih;

                        —

                        podredno, smanji novčane kazne koje su im određene u članku 2. točkama (g) i (h) sporne odluke;

                        —

                        podredno i tomu, izmijeni članak 2. točke (g) i (h) sporne odluke na način da se društvo SKW proglasi solidarno odgovornim za sveukupne novčane kazne koje su im određene;

                        —

                        nadalje podredno, da ukine pobijanu presudu i vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje.

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               10

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu, i

                        —

                        naloži žaliteljima snošenje troškova.

         O žalbi

               11

               U potporu žalbi žalitelji ističu pet žalbenih razloga.

               12

               Prvi žalbeni razlog temelji se na povredi članka 81. UEZ‑a, načela osobne odgovornosti, pretpostavke nedužnosti i načela odgovornosti na temelju krivnje. Drugim žalbenim razlogom, oni ističu da je Opći sud povrijedio njihovo pravo na saslušanje i članak 296. UFEU‑a jer je odbio prihvatiti njihovu argumentaciju koja se odnosi na to da je sporna odluka u suprotnosti s presudom od 3. ožujka 2011., Siemens i VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (T‑122/07 do T‑124/07, EU:T:2011:70). Treći žalbeni razlog odnosi se na to da je Opći sud povrijedio svoju obvezu obrazlaganja i načelo jednakog postupanja. Četvrtim žalbenim razlogom, koji je iznesen podredno, oni tvrde da je Opći sud povrijedio načelo pravne sigurnosti, načelo nulla poena sine lege certa kao i svoju obvezu obrazlaganja. Zaključno, njihov peti žalbeni razlog, koji je također podnesen podredno, temelji se na povredi članka 81. UEZ‑a, njihova prava na saslušanje i članka 23. Uredbe br. 1/2003.

               13

               Prilikom rasprave, žalitelji su povukli svoj drugi žalbeni razlog.

         Prvi žalbeni razlog koji se temelji na povredi članka 81. UEZ‑a, načela osobne odgovornosti, pretpostavke nedužnosti i odgovornosti na temelju krivnje

      Argumentacija stranaka

               14

               Prvim žalbenim razlogom usmjerenim protiv točaka 70. do 119. pobijane presude, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je povrijedio članak 81. UEZ‑a kao i načelo osobne odgovornosti, pretpostavku nedužnosti i načelo odgovornosti na temelju krivnje, jer je opovrgavanje pretpostavke njihova stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na društvo SKW podvrgnuo previsokim zahtjevima, čime nije poštovao opozivi karakter te pretpostavke.

               15

               S jedne strane, oni osporavaju to što je Opći sud odbio, kako je izloženo u točkama 102. do 107. pobijane presude, priznati opovrgavanje navedene pretpostavke iako su istaknuli da je društvo SKW sudjelovalo u zabranjenom sporazumu uz očito nepoštovanje njihovih izričitih uputa, iz točaka 91. i 102. pobijane presude, kojima je jedinom upravitelju SKW‑a naloženo da ne sklapa sporazume s konkurentima glede proizvoda za odsumporavanje lijevanog željeza. Prema žaliteljima, takva situacija pokazuje nepostojanje stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na društvo SKW.

               16

               Oni Općem sudu također prigovaraju što je smatrao da nije relevantna izjava komercijalnog direktora SKW‑a u vrijeme činjeničnog stanja, iz točke 107. pobijane presude, prema kojoj direktor AlzChema nije imao mogućnosti osigurati poštovanje tih uputa. Ipak, takva izjava je dokaz nepostojanja stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja davatelja navedene upute na njezina primatelja.

               17

               Žalitelji nadalje ističu da, za potrebe pripisivanja odgovornosti za povredu članka 81. UEZ‑a, odlučujući element nije samo mogućnost izvršavanja odlučujućeg utjecaja nego i njegovo stvarno izvršavanje, što je potvrđeno u točki 62. presude od 12. prosinca 2007., Akzo Nobel i dr./Komisija (T‑112/05, EU:T:2007:381). U više prilika, i osobito kad je riječ od prihodu SKW‑a, navedenom u točkama 108. do 113. pobijane presude, Opći sud se zadovoljio s hipotetskim utjecajem koji se temelji na špekulativnim elementima i nije dokazao stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja žalitelja na to potonje društvo.

               18

               Žalitelji također prigovaraju Općem sudu da je iz ocjene koja se odnosi na situaciju koja je prethodila razdoblju povrede izveo zaključak o tom istom razdoblju, iako oni navode da nikad nisu izvršavali odlučujući utjecaj. Osim toga, Općem sudu prigovaraju da se ograničio na ocjenu odnosa njih samih i SKW‑a s obzirom na raspodjelu društvenih udjela i upravljačkog osoblja, a da nije konkretno ispitao izvršavaju li oni stvarno odlučujući utjecaj na svoje društvo kćer.

               19

               S druge strane, žalitelji Općem sudu prigovaraju što je odbio utvrditi nepostojanje njihova stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na SKW, iako je potonji autonomno upravljao svojom djelatnošću dok su se žalitelji bavili njegovom prodajom i da dokazi potvrđuju njegovo nepovjerenje prema društvima majkama, kao što proizlazi iz izjave g. N. iz točke 105. pobijane presude.

               20

               Konkretno, Opći sud je izvršio pogrešnu ocjenu tereta dokazivanja pri opovrgavanju pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja, temeljeći se na eventualnom teorijskom utjecaju žalitelja na SKW, a ne na konkretnoj situaciji. Prema mišljenju žalitelja, na njima je bilo da dokažu ne da općenito nisu mogli izvršavati nikakav odlučujući utjecaj na SKW nego samo da, u konkretnom slučaju, nisu stvarno izvršavali nikakav utjecaj te naravi. Međutim, Opći se sud u točkama 82., 83., 88., 89., 93., 94. do 98. i 108. do 113. pobijane presude temeljio samo na njihovu eventualnom teorijskom utjecaju na SKW.

               21

               Zaključno, žalitelji ističu da je, time što je iz jednostavne obveze izvještavanja SKW‑a prema Alzchemu zaključio o postojanju stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja, Opći sud iskrivio dokaze.

               22

               Komisija tvrdi da je taj žalbeni razlog nije dopušten jer žalitelji njime osporavaju ocjenu Općeg suda činjenica i dokaza koji su mu podneseni. U svakom slučaju, prema mišljenju Komisije, taj žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda
      – Dopuštenost

               23

               Valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, proizlazi da je jedino Opći sud nadležan za utvrđivanje i ocjenu činjenica i, načelno, za ispitivanje dokaza koje uzima u prilog tim činjenicama. Naime, ako su ti dokazi ispravno pribavljeni i poštovana su opća načela prava i procesna pravila koja se primjenjuju na dokazivanje i izvođenje dokaza, samo je na Općem sudu da ocjeni dokaznu vrijednost dokaza koji su mu dostavljeni. Ta ocjena stoga ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza, pravno pitanje koje, kao takvo, podliježe nadzoru Suda (presuda od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 40.). Osim toga, takvo iskrivljavanje mora očito proizlaziti iz dijelova spisa, a da nije potrebno provesti novu ocjenu činjenica i dokaza (presuda od 28. siječnja 2016., Éditions Odile Jacob/Komisija, C‑514/14 P, EU:C:2016:55, t. 73. i navedena sudska praksa).

               24

               U ovom slučaju, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 75. svojeg mišljenja, Opći sud nije iskrivio dokaze koji su mu podneseni kada je u točki 87. pobijane presude, zaključio da obveza upravitelja SKW‑a da podnosi redovne izvještaje direktoru AlzChema predstavlja indiciju u korist tvrdnje prema kojoj je taj potonji na odlučujući način utjecao na odluke prvoga.

               25

               Stoga, u dijelu u kojem žalitelji osporavaju ocjenu činjenica koju je izvršio Opći sud uključujući one iz točaka 87. i 107. pobijane presude, njihovi su prigovori nedopušteni.

               26

               Nasuprot tomu, u dijelu u kojem žalitelji osporavaju metodologiju koju je Opći sud koristio za ocjenu dokaznog karaktera elemenata koje su podnijeli žalitelji kako bi opovrgnuli pretpostavku njihova stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na SKW, u dijelu u kojem Općem sudu prigovaraju što je zaključio da ponašanje društva kćeri koje je u očitoj suprotnosti s uputama društva majke ne omogućava opovrgavanje te pretpostavke, i u dijelu u kojem mu također prigovaraju da se vodio prestrogim kriterijem za mogućnost opovrgavanja te pretpostavke, njihovi su prigovori dopušteni. U tom pogledu, važno je naglasiti da je pitanje, postavljeno tim prigovorima, o tome je li Opći sud primijenio ispravne pravne kriterije prilikom ocjene činjenica i dokaza pravno pitanje koje podliježe nadzoru Suda povodom žalbe (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

         – Meritum

               27

               Najprije valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se odgovornost za ponašanje društva kćeri može pripisati društvu majci osobito kada to društvo kći, iako ima zasebnu pravnu osobnost, ne donosi samostalne odluke o svojem ponašanju na tržištu nego uglavnom provodi upute koje je dobilo od društva majke, uzimajući u obzir gospodarske, organizacijske i pravne veze između tih dvaju pravnih subjekata. Naime, budući da u takvoj situaciji društvo majka i njegovo društvo kći čine dio iste gospodarske jedinice, a time su i samo jedan poduzetnik u smislu članka 81. UEZ a, Komisija može donijeti odluku kojom izriče kazne društvu majci a da ne mora utvrditi osobnu umiješanost tog društva u povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Komisija i dr. /Versalis i dr., C‑93/13 P i C‑123/13 P, EU:C:2015:150, t. 40. kao i navedenu sudsku praksu).

               28

               Iz ustaljene sudske prakse Suda također proizlazi da u specifičnoj situaciji kada društvo majka drži sav ili gotovo sav kapital svojega društva kćeri koje je povrijedilo pravila tržišnog natjecanja Europske unije postoji oboriva pretpostavka prema kojoj spomenuto društvo majka stvarno izvršava takav odlučujući utjecaj nad društvom kćeri (presude od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 56. i navedena sudska praksa, kao i od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr., C‑93/13 P i C‑123/13 P, EU:C:2015:150, t. 41.).

               29

               U takvoj situaciji dovoljno je da Komisija dokaže da sav ili gotovo sav kapital društva kćeri drži njezino društvo majka kako bi se moglo smatrati da društvo majka stvarno izvršava odlučujući utjecaj na trgovačku politiku tog društva kćeri. Komisija će zatim moći smatrati društvo majku solidarno odgovornim za plaćanje novčane kazne izrečene njezinu društvu kćeri osim ako to društvo majka, na kojem je teret obaranja te pretpostavke, ne pruži dovoljno dokaza da njezino društvo kći samostalno postupa na tržištu (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr., C‑93/13 P i C‑123/13 P, EU:C:2015:150, t. 42. i 43. kao i navedenu sudsku praksu).

               30

               Stoga, kada je prihvaćena, što žalitelji u ovom slučaju ne osporavaju, takva pretpostavka znači, osim ako je se ne opovrgne, da se stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja društva majke na njezino društvo kćer smatra utvrđenim na temelju čega Komisija prvo smatra odgovornim za ponašanje drugoga, a da nije morala podnijeti bilo koji dodatni dokaz.

               31

               Naime, ako je pretpostavka odlučujućeg utjecaja prihvaćena, samo je na društvu majci koje u cijelosti ili gotovo u cijelosti drži kapital svojeg društva kćeri da je opovrgne.

               32

               Kako bi opovrgnulo tu pretpostavku, društvo majka mora, u okviru tužbe usmjerene protiv odluke Komisije, podnijeti na ocjenu sudu Unije sve dokaze koji se odnose na organizacijske, gospodarske i pravne veze između njega i njegova društva kćeri koji mogu pokazati da oni nisu jedna gospodarska jedinica (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2011., General Química i dr./Komisija, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, t. 51. kao i navedenu sudsku praksu).

               33

               Kako bi ocijenio odlučuje li to društvo kći samostalno o svojem ponašanju na tržištu ili u bitnome provodi upute koje joj daje njezino društvo majka (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, t. 38. i navedenu sudsku praksu), sud Unije mora uzeti u obzir sve relevantne elemente, koji se mogu razlikovati ovisno o slučaju i dakle, ne mogu biti predmet taksativnog nabrajanja (presuda od 26. rujna 2013., The Dow Chemical Company/Komisija, C‑179/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:605, t. 54.).

               34

               U okviru toga Opći sud mora izvršiti ocjenu koja se odnosi na činjenice istodobne razdoblju povrede, ne dovodeći, međutim, u pitanje mogućnost da se temelji na dokazima koji se odnose na razdoblje koje prethodi toj povredi, ako može utvrditi relevantnost tih dokaza za razdoblje povrede i ako na to razdoblje automatski ne prenosi zaključke koji proizlaze iz ocjene dokaza koji su prethodili tom razdoblju.

               35

               U ovom slučaju, iz zajedničkog čitanja točaka 100. do 107. pobijane presude proizlazi da je Opći sud izvršio ocjenu u skladu s tim zahtjevima.

               36

               Stoga, nakon što je u točki 99. pobijane presude zaključio da žalitelji nisu uspjeli dokazati da oni stvarno nisu izvršavali, prije 1. siječnja 2004. odlučujući utjecaj na komercijalnu politiku SKW‑a, Opći sud je u točki 100. te presude naveo da valja provjeriti nameće li se slično utvrđenje kad je riječ o razdoblju povrede i općenitije, o razdoblju nakon 1. siječnja 2004. U tom kontekstu, u točkama 106. i 107. te presude naglasio je da se iz tvrdnji žalitelja, navedenih u točkama 102. do 105. te presude, koje ili nisu osporene ili nisu valjano osporene u okviru ove žalbe, ne može dokazati da oni stvarno više nisu, tijekom 2004. izvršavali takav utjecaj, što je ocjena koja, kao što je naveo u točki 23. ove presude, potpada pod njegovu nadležnost.

               37

               Posljedično, Opći sud je, a da nije počinio pogrešku koja se tiče prava, mogao uzeti u obzir situaciju prije 1. siječnja 2004. kako bi odbio argumentaciju žalitelja kojom su oni željeli opovrgnuti pretpostavku njihova stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na SKW.

               38

               S obzirom na to da žalitelji Općem sudu prigovaraju da je pogrešno odbio, među ostalim, u točkama 84. do 87., 88. i 89., 93. do 98. kao i 108. do 113., opovrgavanje pretpostavke njihova stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na SKW i što se oslanjao na postojanje potencijalnog ili teoretskog utjecaja, valja utvrditi da taj prigovor proizlazi iz pogrešnog čitanja presude i stoga ga treba odbiti. Naime, suprotno onomu što tvrde žalitelji, iz te presude proizlazi da se Opći sud nije oslanjao na postojanje njihova potencijalnog ili teoretskog utjecaja na SKW, nego je samo utvrdio da njihovi argumenti ne pokazuju nepostojanje njihova stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na SKW i prema tome, nisu dovoljni za opovrgavanje pretpostavke većinskog udjela u kapitalu.

               39

               Kad je riječ o prigovoru koji se odnosi na to što je Opći sud odbio uzeti u obzir činjenicu da je SKW sudjelovao u dotičnoj povredi u očitoj suprotnosti s izričitim uputama žalitelja kako su navedene u točkama 106. i 107. pobijane presude, valja podsjetiti, kao što je spomenuto u točkama 32. i 33. ove presude, da je sud Unije dužan, kada ispituje je li pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja opovrgnuta, uzeti u obzir sve dokaze koji su mu podneseni.

               40

               U okviru te sveukupne ocjene, iako postojanje izričite upute koju je društvo majka dalo društvu kćeri, da ne sudjeluje u protutržišnoj praksi na određenom tržištu može predstavljati indiciju koja dokazuje stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja prvog na drugo, činjenicu da to drugo društvo nije postupalo prema toj uputi, Opći sud ne može smatrati, kao što proizlazi iz točaka 90. do 92. pobijane presude, indicijom koja dokazuje stvarno izvršavanje takvog utjecaja.

               41

               Međutim, činjenica da društvo kći ne slijedi uputu svojeg društva majke nije sama po sebi dovoljna da se utvrdi da ono nije stvarno izvršilo utjecaj na nju, s obzirom na to da je Sud već imao priliku pojasniti da nije potrebno da društvo kći slijedi sve upute svojeg društva majke osim ako je nepoštovanje izdanih uputa pravilo, kako bi se dokazalo postojanje odlučujućeg utjecaja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 96. i 97.).

               42

               Posljedično, Opći sud je, a da nije počinio pogrešku koja se tiče prava, u točkama 106. i 107. pobijane presude mogao smatrati, unatoč uputama koje su žalitelji dali SKW‑u, da ne sudjeluje u protutržišnim sporazumima na predmetnom tržištu, da žalitelji nisu dovoljno pravno dokazali da tijekom razdoblja povrede nisu izvršavali odlučujući utjecaj na SKW.

               43

               Zaključno, žalitelji Općem sudu prigovaraju što se vodio pretjerano strogim kriterijem čime je pretpostavku stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja učinio neoborivom.

               44

               S tim u vezi, činjenica da je teško podnijeti protudokaz potreban za opovrgavanje te pretpostavke ne podrazumijeva, sama po sebi, da je pretpostavka neoboriva, osobito ako su subjekti prema kojima je ta pretpostavka upravljena u najboljem položaju da pronađu taj dokaz u vlastitom području djelatnosti (presuda od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr., C‑93/13 P i C‑123/13 P, EU:C:2015:150, t. 46. kao i navedena sudska praksa).

               45

               Isto tako, činjenica da je Opći sud, u okviru svoje ocjene činjenica i dokaza, u ovom predmetu utvrdio da žalitelji nisu opovrgnuli pretpostavku stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja ne može omogućiti zaključak da je on počinio pogrešku koja se tiče prava dajući toj pretpostavci neoborivi karakter.

               46

               Stoga se ovaj prigovor ne može prihvatiti.

               47

               Budući da su svi prigovori koje su istaknuli žalitelji odbijeni, a ocjena činjenica i dokaza potpada pod nadležnost Općeg suda, prvi žalbeni razlog treba odbiti dijelom kao nedopušten i dijelom kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio povredu načela jednakog postupanja, prava žalitelja na saslušanje kao i svoje obveze obrazlaganja

      Argumentacija stranaka

               48

               Trećim žalbenim razlogom usmjerenim protiv točaka 287. do 289. pobijane presude, žalitelji tvrde da je, time što nije smanjio kaznu koja im je izrečena, Opći sud povrijedio načelo jednakog postupanja, njihovo pravo na saslušanje kao i svoju obvezu obrazlaganja.

               49

               S tim u vezi, oni ističu da se smanjenje njihove kazne nameće zbog dvaju razloga. Kao prvo, Opći je sud morao izvesti zaključak iz vlastitog utvrđenja izvršenog u točkama 272. do 275. pobijane presude, prema kojem je Komisija, u okviru izračuna opće solidarne odgovornosti SKW‑a, pogrešno propustila uzeti u obzir iznos predviđen u točki 25. Smjernica o metodi za izračun kazni izrečenih na temelju članka 23. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.), tzv. „ulazne naknade” i posljedično, povrijedio načelo jednakog postupanja kao i načela koja uređuju određivanje solidarnih novčanih kazni.

               50

               Kao drugo, oni tvrde da, kao što proizlazi iz presude od 23. siječnja 2014., SKW Stahl‑Metallurgie Holding i SKW Stahl‑Metallurgie/Komisija (T‑384/09, neobjavljena, EU:T:2014:27), koja se odnosi na razdoblje povrede od 1. rujna 2014. do 16. siječnja 2007., Komisija nije smjela u korist SKW‑a izvršiti smanjenje njegove novčane kazne na temelju Obavijesti o oslobođenju od novčane kazne, jer zahtjev za oslobođenje od kazne koji su podnijeli žalitelji nije vrijedio za SKW i da taj potonji nije u vlastito ime i za vlastiti račun podnio takav zahtjev. Žalitelji iz toga zaključuju da bi, da Komisija nije počinila te pogreške, novčana kazna izrečena SKW‑u za prvi dio povrede koji se odnosi na razdoblje od 22. travnja 2004. do 30. kolovoza 2004. morala biti znatno viša.

               51

               Međutim, time što nije smanjio novčane kazne izrečene žaliteljima kako bi popravio nezakoniti nerazmjer između novčanih kazni izrečenih žaliteljima i novčane kazne izrečene SKW‑u na temelju članka 2. točke (g) sporne odluke, Opći sud je povrijedio načelo jednakog postupanja, i to iako je, u presudi od 23. siječnja 2014.Gigaset/Komisija (T‑395/09, neobjavljena, EU:T:2014:23), koja se odnosi na tužbu usmjerenu protiv članka 2. točke (f) te odluke, u sličnoj situaciji, smanjio iznos novčane kazne izrečene Gigasetu, društvu majci SKW‑a nakon što su ga žalitelji prodali i koje je Komisija smatrala odgovornim za ponašanje SKW‑a za razdoblje od 1. rujna 2004. do 16. siječnja 2007.

               52

               S tim u vezi, žalitelji podsjećaju da je u točki 192. presude od 23. siječnja 2014.Gigaset/Komisija (T‑395/09, EU:T:2014:23), Opći sud, nakon što je naveo „da je jednako postupanje u nejednakim situacijama [Gigaseta] i SKW za posljedicu imalo da im je naložena novčana kazna u istom iznosu, iako [je] razlika između iznosa novčane kazne određene tim dvama društvima trebala biti milijun eura”, odlučio „kako bi popravio nejednako postupanje utvrđeno na štetu [Gigaseta]”, u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti, „smanjiti za milijun eura iznos novčane kazne izrečene [Gigasetu] u [spornoj] odluci”.

               53

               Osim toga, ne odgovorivši na argumente, koje je smatrao nepravodobnima zbog toga što su prvi put istaknuti u replici, koji su se na temelju toga odnosili na povredu načela jednakog postupanja, Opći sud povrijedio njihovo pravo na saslušanje i svoju obvezu obrazlaganja. Naime, žalitelji objašnjavaju da nisu mogli istaknuti te argumente u ranijoj fazi postupka.

               54

               Komisija smatra da je taj žalbeni razlog nedopušten jer prelazi predmet prvostupanjskog postupka i u svakom slučaju, nije osnovan.

         Ocjena Suda

               55

               Najprije valja podsjetiti da je žalitelj ovlašten podnijeti žalbu u kojoj će pred Sudom istaknuti žalbene razloge koji proizlaze iz same presude koja je predmet pobijanja i kojima je cilj osporavanje osnovanosti te presude u pogledu primjene prava (vidjeti u tom smislu presude od 10. travnja 2014., Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 102., kao i od 10. travnja 2014., Areva i dr./Komisija, C‑247/11 P i C‑253/11 P, EU:C:2014:257, t. 118. i 170. kao i navedenu sudsku praksu).

               56

               Nesporno je da žalitelji ističu da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava prilikom ponovne ocjene iznosa novčanih kazni koje su im izrečene, ocjene koju je Opći sud izvršio, kao što proizlazi iz točke 269. pobijane presude, u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti u smislu članka 261. UFEU‑a.

               57

               Posljedično, suprotno onomu što tvrdi Komisija ovaj je žalbeni razlog dopušten.

               58

               S obzirom na to, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo jednakog postupanja koje ističu žalitelji, mora se pomiriti s poštovanjem zakonitosti, prema kojem se nitko ne može u svoju korist pozivati na nezakonitost počinjenu u korist drugoga (presuda od 10. studenoga 2011., The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10, EU:C:2011:719, t. 62. i navedena sudska praksa).

               59

               Stoga, s obzirom na to da se oni u svoju korist, kako proizlazi iz točaka 49. i 50. ove presude, pozivaju na navodne nezakonitosti počinjene u određivanju iznosa novčane kazne izrečene SKW‑u, žalitelji se u svakom slučaju ne mogu pozivati na načelo jednakog postupanja i presudu od 23. siječnja 2014.Gigaset/Komisija (T‑395/09, neobjavljena, EU:T:2014:23) kako bi osporili iznose novčanih kazni koje im je Opći sud stavio na teret.

               60

               Zaključno, i s obzirom na sva prethodna razmatranja, ne mogu se prihvatiti prigovori žalitelja, čak i ako se pretpostavi da su osnovani, koji se odnose na povredu njihova prava na saslušanje s jedne i obveze obrazlaganja s druge strane, koji proizlaze iz toga što Opći sud nije ispitao njihovu argumentaciju vezanu za povredu načela jednakog postupanja.

               61

               Posljedično, treći žalbeni razlog valja odbiti dijelom kao bespredmetan i dijelom kao neosnovan.

         Četvrti žalbeni razlog koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti, načela nulla poena sine lege certa kao i obveze obrazlaganja

      Argumentacija stranaka

               62

               Četvrtim žalbenim razlogom, iznesenim podredno i usmjerenim i protiv točke 288. pobijane presude i točke 2. prve alineje, zadnjeg dijela rečenice izreke te presude, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer nije izričito naveo da će plaćanje SKW‑a imati dvostruki učinak oslobađanja od cjelokupnog plaćanja ne samo u odnosu na njih nego i odnosu na Gigaset te su dodali da taj propust može navesti Komisiju da prilikom naplate novčanih kazni koje su im izrečene, u korist Gigaseta ospori učinak otplate eventualnog plaćanja SKW‑a. S tim u vezi, oni ističu da, u slučaju da Komisija zaključi da će plaćanje SKW‑a imati učinak oslobađanja od cjelokupnog plaćanja samo u njihovu korist, a ne u korist Gigaseta, oni neće biti u mogućnosti odrediti iznos koji će u stvarnosti morati platiti, a nacionalni sud koji će rješavati u eventualnom sporu o toj stvari o tome neće moći odlučiti.

               63

               Opći sud je time povrijedio ne samo načelo pravne sigurnosti koje vrijedi u području solidarnog plaćanja novčanih kazni nego također i načelo nulla poena sine lege certa, obvezu obrazlaganja koju ima kao i članak 296. UFEU‑a.

               64

               Komisija ističe da je taj žalbeni razlog nov i stoga, nedopušten i u svakom slučaju, neosnovan.

         Ocjena Suda

               65

               Najprije valja podsjetiti da, ovim žalbenim razlogom koji je usmjeren i protiv točke 288. pobijane presude i točke 2. prve alineje, zadnjeg dijela rečenice izreke te presude, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je naveo da bi na temelju iznosa koje bi SKW eventualno platio u vezi s novčanim kaznama koje su mu izrečene u članku 2. točkama (f) i (g) sporne odluke plaćanja bili oslobođeni samo žalitelji.

               66

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pravni interes predstavlja uvjet dopuštenosti koji mora postojati sve dok sud ne odluči o meritumu. Takav pravni interes postoji ako ishod žalbe može priskrbiti korist za stranku koja ju je podnijela (presuda od 24. ožujka 2011., Ferrero/OHIM, C‑552/09 P, EU:C:2011:177, t. 39. i navedena sudska praksa).

               67

               Takav uvjet dopuštenosti nameće se kako za žalbu u cijelosti tako i za svaki od žalbenih razloga navedenih u prilog osnovanosti žalbe.

               68

               U ovom slučaju, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točkama 96. i 98. svojeg mišljenja, Opći sud je izričito predvidio u točki 288. pobijane presude kao i u točki 2. prve alineje, zadnjeg dijela rečenice izreke te presude, da će plaćanje iznosa koje izvrši SKW u vezi s novčanim kaznama koje su mu izrečene u članku 2. točkama (f) i (g) sporne odluke imati učinak otplate za novčane kazne koje su naložene žaliteljima. Prema tome, ovim žalbenim razlogom želi se postići da Sud, u korist trećega, u ovom slučaju Gigaseta, prizna učinak otplate tih plaćanja, od čega žalitelji ne mogu imati nikakve koristi.

               69

               Stoga se četvrti žalbeni razlog mora odbaciti kao nedopušten.

         Peti žalbeni razlog koji se temelji na povredi članka 81. UEZ‑a, članka 23. Uredbe br. 1/2003 kao i načela jednakog postupanja, prava žalitelja na saslušanje kao i obveze obrazlaganja

      Argumentacija stranaka

               70

               Petim žalbenim razlogom, iznesenim podredno i usmjerenim i protiv točke 288. pobijane presude kao i točke 2. prve alineje, zadnjeg dijela rečenice izreke pobijane presude, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je povrijedio članak 81. UEZ‑a, članak 23. Uredbe br. 1/2003 kao i načelo jednakog postupanja, pravo na saslušanje i obvezu obrazlaganja, prilikom ponovne ocjene iznosa novčanih kazni izrečenih žaliteljima, jer je iz dijela novčane kazne za koji bi se smatralo da su platili žalitelji u slučaju da ga je platio SKW, izveo smanjenje koje im je nezakonito dodijeljeno na temelju Obavijesti o oslobođenju od kazne, a da nije odgovorio na njihove argumente s tim u vezi.

               71

               U tom smislu, žalitelji ističu da je, u nepostojanju smanjenja kazne koje je SKW nezakonito koristio na temelju zahtjeva za oslobođenje od kazne koji su oni postavili samo u svoju korist, a ne u korist SKW‑a, udio novčane kazne određene žaliteljima, u točki 2., prvoj alineji izreke pobijane presude – to jest 2,49 milijuna eura – u pogledu kojeg plaćanje koje izvrši SKW ima učinak otplate, trebao biti veći i iznositi 3,47 milijuna eura. Iz toga proizlazi da je Opći sud na štetu žalitelja tako neizravno uzeo u obzir nezakonito smanjenje novčane kazne koje je koristio SKW.

               72

               Stoga, žalitelji zahtijevaju od Suda da odredi učinak oslobađanja od plaćanja za društvo Degussa kada SKW plati iznos od 3,47 milijuna eura.

         Ocjena Suda

               73

               Ovim žalbenim zahtjevom, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je u biti, u pogledu novčane kazne od 2,49 milijuna eura koju im je Opći sud izrekao solidarno u točki 2. prvoj alineji izreke pobijane presude, utvrdio iznos od 2,49 milijuna eura, a ne 3,47 milijuna eura kao učinak otplate za društvo Degussa za plaćanje koje izvrši SKW u vezi s novčanim kaznama koje su potonjem određene u članku 2. točkama (f) i (g) sporne odluke.

               74

               S tim u vezi, valja navesti da je na temelju mehanizma novčane kazne koju je žaliteljima solidarno izrekao Opći sud u točki 2. prvoj alineji izreke pobijane presude, SKW već može, na temelju plaćanja izvršenih u vezi s novčanim kaznama koje su mu stavljene na teret člankom 2. točkama (f) i (g) sporne odluke, osloboditi žalitelje plaćanja cijelog iznosa novčane kazne od 2,49 milijuna eura koja im je solidarno određena.

               75

               Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 106. svojeg mišljenja, SKW ne može biti dužan platiti, čak ni u dijelu, iznos od 1,24 milijuna eura predviđen u točki 2. drugoj alineji izreke pobijane presude. Naime, kao što proizlazi iz točke 289. presude i iz točke 2. druge alineje njezine izreke, koje se ovom žalbom ne osporavaju, taj iznos je izrečen isključivo društvu Degussa zbog ponovne povrede i stoga na njega ne mogu utjecati plaćanja koja eventualno izvrši SKW na način da se oslobodi novčane kazne koja je potonjem stavljena na teret.

               76

               Posljedično, peti žalbeni razlog treba odbiti.

               77

               Stoga tužbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               78

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               79

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               80

               Budući da Degussa i AlzChem nisu uspjeli u postupku, a Komisija je zahtijevala da im se naloži snošenje troškova, oni će snositi vlastite troškove i troškove Komisije.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Evonik Degussa GmbH i AlzChem AG snosit će vlastite troškove i nalaže im se snošenje troškova Europske komisije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 10. prosinca 2009.#Antwerpse Bouwwerken NV protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje - Dopuštenost - Tužba za naknadu štete.#Predmet T-195/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 21. listopada 2010.#Nidera Handelscompagnie BV protiv Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku: Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės - Litva.#Direktiva 2006/112/EZ.#Predmet C-385/09.