Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. siječnja 2018.#Dehtochema Bitumat s. r. o. protiv Europske agencije za kemikalije.#REACH – Naknada za registraciju tvari – Smanjenje odobreno MSP-u – Preporuka 2003/361/EZ – Pojam povezanog društva – Podnošenje ‚netočne izjave o veličini poduzeća’ – Smanjenje od 50 % iznosa primjenjive upravne pristojbe – Nadležnost ECHA-e – Prestanak proizvodnje tvari.#Predmet T-630/16.


title: Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 23. siječnja 2018.#FV protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Ocjenjivanje – Izvješće o ocjeni karijere – Razdoblje ocjenjivanja 2013. – Odbijanje tužbe u prvom stupnju – Članovi sastava suda koji je donio presudu u prvom stupnju – Postupak imenovanja suca Službeničkog suda – Zakonom ustanovljen sud – Načelo zakonom ustanovljenog suda.#Predmet T-639/16 P.

text:
Privremena verzija
PRESUDA OPĆEG SUDA (žalbeno vijeće)
23. siječnja 2018.(*)
„Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Ocjenjivanje – Izvješće o ocjeni karijere – Razdoblje ocjenjivanja 2013. – Odbijanje tužbe u prvom stupnju – Članovi sastava suda koji je donio presudu u prvom stupnju – Postupak imenovanja suca Službeničkog suda – Zakonom ustanovljen sud – Načelo zakonom ustanovljenog suda”
U predmetu T-639/16 P,
povodom žalbe izjavljene protiv presude Službeničkog suda Europske unije (drugo vijeće) od 28. lipnja 2016., FV/Vijeće (F-40/15, EU:F:2016:137), radi ukidanja te presude,

FV, bivša dužnosnica Vijeća Europske unije, koju zastupa L. Levi, odvjetnik,
žaliteljica,
protiv

Vijeća Europske unije, koje zastupaju J.-B. Laignelot i M. Bauer, u svojstvu agenata,
tuženika u prvom stupnju,
OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
u sastavu: M. Jaeger, predsjednik, M. Prek, D. Gratsias, S. Papasavvas i A. Dittrich (izvjestitelj), suci,
tajnik: E. Coulon,
donosi sljedeću

Presudu

1        Svojom žalbom podnesenom na temelju članka 9. Priloga I. Statutu Suda Europske unije žaliteljica FV zahtijeva ukidanje presude Službeničkog suda Europske unije (drugo vijeće) od 28. lipnja 2016., FV/Vijeće (F-40/15; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:F:2016:137), kojom je potonji odbio njezinu tužbu za poništenje izvješća o ocjeni sastavljenog za razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 2013.
 Činjenice iz kojih proizlazi spor

2        Dana 14. travnja 2014. žaliteljica FV, koja je u to vrijeme bila dužnosnica Vijeća Europske unije, dobila je nacrt izvješća o ocjeni za 2013. koje je izradio prvi ocjenjivač. Dana 19. travnja 2014. ona se očitovala na nacrt izvješća o ocjeni, formalno osporavajući njegov sadržaj i zahtijevajući da ga se izmijeni. Dana 20. svibnja 2014. prvi ocjenjivač odgovorio je na žaliteljičino očitovanje i potvrdio svoju prvu ocjenu. Žaliteljica je zahtijevala izmjenu nacrta izvješća o ocjeni. Nakon razgovora održanog 10. lipnja 2014. s drugim ocjenjivačem, potonji joj je 26. lipnja 2014. dostavio svoju odluku kojom su potvrđene ocjene prvog ocjenjivača. Nakon što je odbor za izvješćivanje, koji se sastao na žaliteljičin zahtjev, dao svoje mišljenje, drugi ocjenjivač izmijenio je nacrt izvješća o ocjeni, s čim je žaliteljica upoznata 27. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: sporno izvješće o ocjeni).
 Prvostupanjski postupak, članovi sastava suda i pobijana presuda

3        Odlukom Vijeća 2009/474/EZ, Euratom od 9. lipnja 2009. o imenovanju suca Službeničkog suda Europske unije (SL 2009., L 156, str. 56.), M. I. Rofes i Pujol imenovana je sutkinjom Službeničkog suda na razdoblje od šest godina, od 1. rujna 2009. do 31. kolovoza 2015.

4        Dana 3. prosinca 2013. u Službenom listu Europske unije (SL 2013., C 353, str. 11.) objavljen je javni natječaj radi podnošenja prijava za imenovanje dvaju sudaca Službeničkog suda za razdoblje od šest godina, od 1. listopada 2014. do 30. rujna 2020. Taj je natječaj objavljen s obzirom na činjenicu da je dvojici sudaca Službeničkog suda, točnije S. Van Raepenbuschu i H. Kreppelu, mandat istjecao 30. rujna 2014. Zatim je odbor naveden u članku 3. stavku 3. Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj spor (u daljnjem tekstu: odbor za odabir), sastavio popis od šestero kandidata (u daljnjem tekstu: predmetni popis kandidata).

5        S obzirom na to da Vijeće nije imenovalo suce na mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela, potonji su ostali na dužnosti i nakon isteka svojih mandata, to jest nakon 30. rujna 2014., na temelju članka 5. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije, u skladu s kojim sudac ostaje na dužnosti sve dok njegov nasljednik ne stupi na dužnost. Ta se odredba primjenjivala na suce Službeničkog suda na temelju članka 5. prvog stavka Priloga I. tom Statutu, kako se primjenjuje na ovaj spor.

6        Aktom podnesenim tajništvu Službeničkog suda 9. ožujka 2015. žaliteljica je podnijela tužbu radi poništenja spornog izvješća o ocjeni, upisanu pod oznakom F-40/15.

7        Predmet F-40/15 dodijeljen je u rad drugom vijeću Službeničkog suda, u sastavu: H. Kreppel, M. I. Rofes i Pujol i K. Bradley.

8        Budući da nije objavljen nijedan javni natječaj za podnošenje prijava s obzirom na istek mandata sutkinje M. I. Rofes i Pujol 31. kolovoza 2015., ona je ostala na dužnosti nakon tog datuma na temelju odredbi navedenih u gornjoj točki 5.

9        Prva rasprava održana je 8. listopada 2015. Tada je sastav drugog vijeća Službeničkog suda bio sljedeći: H. Kreppel, M. I. Rofes i Pujol i J. Svenningsen.

10      Odlukom Vijeća od 8. prosinca 2015. žaliteljica je poslana na dopust u interesu službe na temelju članka 42.c Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije. Nakon odbijanja njezine žalbe protiv te odluke, žaliteljica je protiv nje podnijela tužbu u predmetu T-750/16, FV/Vijeće (SL 2017., C 6, str. 42.), koji je u ovom trenutku još u tijeku.

11      Dana 22. ožujka 2016. Vijeće je donijelo Odluku (EU, Euratom) 2016/454 o imenovanju triju sudaca Službeničkog suda Europske unije (SL 2016., L 79, str. 30.), to jest S. Van Raepenbuscha, s učinkom od 1. listopada 2014., te J. Sant’Anne i A. Kornezova, s učinkom od 1. travnja 2016. Uvodne izjave 1. do 6. te odluke glase kako slijedi:
„(1)       Mandat dvaju sudaca Službeničkog suda [...] prestao je 30. rujna 2014., a mandat još jednog suca prestao je 31. kolovoza 2015. Stoga je nužno na temelju članka 2. i članka 3. stavka 1. Priloga I. [...] Statutu Suda Europske unije [...], imenovati tri suca da se popune ta slobodna mjesta.
(2)       Slijedom 2013. objavljenog javnog natječaja za podnošenje prijava [...] s ciljem imenovanja dvaju sudaca Službeničkog suda, odbor uspostavljen člankom 3. stavkom 3. Priloga I. [Statutu Suda Europske unije] dao je mišljenje o prikladnosti kandidatâ za obnašanje dužnosti suca Službeničkog suda. Odbor za odabir svom mišljenju priložio je popis šestero kandidata s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva.
(3)       Slijedom političkog dogovora o reformi sudbenog ustroja Europske unije koji je doveo do donošenja Uredbe (EU, Euratom) 2015/2422 Europskog parlamenta i Vijeća […] Sud Europske unije predstavio je 17. studenoga 2015. Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o prijenosu na Opći sud […] nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Unije i njezinih službenika, s učinkom od 1. rujna 2016.
(4)       U tim je okolnostima, zbog razloga koji se tiču vremenskog okvira, primjereno da se ne objavi novi javni natječaj za podnošenje prijava, već da se iskoristi popis šestero kandidata s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva koji je sastavio odbor za odabir slijedom javnog natječaja za podnošenje prijava objavljenoga 2013.
(5)       Stoga je primjereno imenovati tri osobe s tog popisa sucima Službeničkog suda osiguravajući pritom ujednačen sastav Službeničkog suda na što široj zemljopisnoj osnovi između državljana država članica i u odnosu na zastupljene nacionalne pravne sustave. Tri osobe na tom popisu s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva su g. Sean VAN RAEPENBUSCH, g. João SANT'ANNA i g. Alexander KORNEZOV. Gospodina Joãoa SANT'ANNU i gospodina Alexandera KORNEZOVA trebalo bi imenovati s učinkom od stupanja na snagu ove Odluke. S obzirom na to da je g. Sean VAN RAEPENBUSCH već bio sudac Službeničkog suda do 30. rujna 2014. te je nastavio obnašati dužnost do Odluke Vijeća u skladu s člankom 5. [Statuta Suda Europske unije] primjereno je imenovati ga na novi mandat s učinkom od dana nakon isteka njegovog prethodnog mandata.
(6)       Iz članka 2. Priloga I. [Statutu Suda Europske unije] proizlazi da svako slobodno mjesto treba popuniti imenovanjem novog suca na razdoblje od šest godina. Međutim, nakon početka primjene predložene Uredbe o prijenosu na Opći sud Europske unije nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Unije i njezinih službenika Službenički sud više neće postojati te će mandat triju sudaca imenovanih ovom Odlukom samim time prestati na dan koji prethodi datumu na koji se ta Uredba počne primjenjivati.”

12      J. Sant’Anna i A. Kornezov položili su prisegu 13. travnja 2016.

13      Odlukom od 14. travnja 2016. (SL 2016., C 146, str. 11.) Službenički sud rasporedio je suce K. Bradleyja, J. Sant’Annu i A. Kornezova u drugo vijeće Službeničkog suda za razdoblje od 14. travnja do 31. kolovoza 2016.

14      Dopisom od 19. travnja 2016. Službenički sud izvijestio je stranke da je zbog odlaska dvoje članova sastava suda koji su sudjelovali na raspravi održanoj 8. listopada 2015. (vidjeti gornju točku 9.), to jest H. Kreppela i M. I. Rofes i Pujol, na temelju članka 27. stavka 3. druge rečenice svojeg Poslovnika, odlučio ponovno otvoriti usmeni dio postupka i za 12. svibnja 2016. odrediti novi dan održavanja rasprave.

15      Dopisom od 29. travnja 2016. tajništvo Službeničkog suda izvijestilo je stranke o novom sastavu vijeća.

16      Druga rasprava održana je 12. svibnja 2016. pred drugim vijećem Službeničkog suda, u sastavu: K. Bradley, J. Sant’Anna i A. Kornezov.

17      Tužiteljica je u prvom stupnju od Službeničkog suda zahtijevala da:
–        poništi sporno izvješće o ocjeni;
–        naloži Vijeću snošenje troškova.

18      Vijeće je u prvom stupnju od Službeničkog suda zahtijevalo da:
–        odbije tužbu;
–        naloži tužiteljici snošenje troškova.

19      Pobijanom presudom Službenički sud odbio je tužbu u prvom stupnju i tužiteljici naložio snošenje vlastitih troškova i troškova Vijeća. U točkama 53. do 98. pobijane presude ispitao je i odbio prvi tužbeni razlog istaknut u prvom stupnju, a koji se temeljio na očitim pogreškama u ocjeni i povredi obveze obrazlaganja. U točkama 99. do 121. pobijane presude ispitao je i odbio drugi tužbeni razlog istaknut u prvom stupnju, a koji se temeljio na povredi dužnosti brižnog postupanja.
 Postupak pred Općim sudom i zahtjevi stranaka

20      Podneskom koji je tajništvu Općeg suda dostavljen 7. rujna 2016. žaliteljica je podnijela ovu žalbu.

21      Dana 21. prosinca 2016. Vijeće je podnijelo odgovor na žalbu.

22      Dana 20. siječnja 2017. žaliteljica je podnijela zahtjev za podnošenje replike, koji je predsjednik žalbenog vijeća prihvatio. Žaliteljica je 27. ožujka 2017. podnijela repliku. Vijeće je 10. svibnja 2017. podnijelo odgovor na repliku.

23      Dana 15. studenoga 2017., primjenom članka 28. Poslovnika i na prijedlog žalbenog vijeća, Opći sud odlučio je uputiti ovaj predmet proširenom sastavu suda.

24      U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika, Opći sud pozvao je Vijeće da predoči predmetni popis kandidata. Vijeće je tom zahtjevu udovoljilo u određenom roku.

25      Na prijedlog suca izvjestitelja i u nedostatku zahtjeva stranaka da ih se sasluša na raspravi, Opći sud (žalbeno vijeće), smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, donio je odluku da će o žalbi odlučiti bez provođenja usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 207. stavkom 2. svojeg Poslovnika.

26      Žaliteljica od Općeg suda zahtijeva da:
–        ukine pobijanu presudu;
–        u skladu s tim, prihvati zahtjeve koje je istaknula u prvom stupnju i stoga:
–        poništi sporno izvješće o ocjeni;
–        naloži Vijeću snošenje troškova;
–        naloži Vijeću snošenje troškova obaju postupaka.

27      Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
–        odbije žalbu kao neosnovanu;
–        naloži žaliteljici snošenje troškova.
 Pravo

 O žalbi

28      U prilog žalbi žaliteljica ističe tri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji o nepravilnom sastavu suda. Drugi žalbeni razlog tiče se razloga na koje se Službenički sud pozvao kako bi odbio prvi tužbeni razlog istaknut u prvom stupnju, a koji se temeljio, s jedne strane, na očitim pogreškama u ocjeni i, s druge strane, na povredi obveze obrazlaganja. Treći žalbeni razlog tiče se razloga na koje se Službenički sud pozvao kako bi odbio drugi tužbeni razlog istaknut u prvom stupnju, a koji se temeljio na povredi dužnosti brižnog postupanja.

29      U prvom žalbenom razlogu žaliteljica navodi da sud koji je donio pobijanu presudu nije bio pravilno sastavljen. Vijeće se nije moglo koristiti predmetnim popisom kandidata što ga je sastavio odbor za odabir nakon javnog natječaja za podnošenje prijava objavljenog 3. prosinca 2013. radi imenovanja suca na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol. Taj se javni natječaj odnosio isključivo na mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela, čiji su mandati istjecali 30. rujna 2014., a ne na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol, koja je imenovana na mandat od 1. rujna 2009. do 31. kolovoza 2015. Taj popis nije bio opći popis uspješnih kandidata. Vijeće je trebalo poštovati pravni okvir uspostavljen javnim natječajem za podnošenje prijava. Sudac imenovan na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol imenovan je a da prethodno nije objavljen javni natječaj za podnošenje prijava te stoga nije valjano imenovan. Stoga je sutkinja M. I. Rofes i Pujol ostala na dužnosti te je sastav suda koji je donio pobijanu presudu bio nepravilan. Nadalje, nisu bile ispunjene pretpostavke propisane člankom 27. stavkom 3. drugom rečenicom Poslovnika Službeničkog suda. Žaliteljica u tom kontekstu također tvrdi da Vijeće donošenjem Odluke 2016/454 nije moglo izmijeniti postupak imenovanja suca Službeničkog suda propisan Prilogom I. Statutu Suda Europske unije kako se primjenjuje na ovaj spor. Taj se postupak može izmijeniti samo na temelju članka 281. UFEU-a, koji propisuje sudjelovanje Europskog parlamenta i Suda Europske unije.

30      Vijeće osporava te argumente. Prema njegovu mišljenju, sud je bio pravilno sastavljen. Ono također navodi da Odluka 2016/454 nije bila nezakonita. Suprotno onomu što tvrdi žaliteljica, Vijeće je bilo ovlašteno koristiti se predmetnim popisom. Ono nije moralo objaviti novi natječaj za podnošenje prijava svaki put kad bi se oslobodilo mjesto na Službeničkom sudu. Kao što je to uobičajena praksa na drugim međunarodnim sudovima, može se sastaviti popis uspješnih kandidata koje se može imenovati kada se oslobodi mjesto. Stoga se Vijeće moglo koristiti predmetnim popisom kandidata kako bi imenovalo suca Službeničkog suda a da prethodno ne objavi obavijest o slobodnom radnom mjestu. Sve dok se na tom popisu nalazio dovoljan broj kandidata, Vijeće se moglo odlučiti koristiti njime ili objaviti novi javni natječaj za podnošenje prijava. U tom je pogledu raspolagalo marginom prosudbe. Tomu se ne protive ni Odluka Vijeća 2004/752/EZ, Euratom od 2. studenoga 2004. o osnivanju Službeničkog suda Europske unije (SL 2004., L 333, str. 7.) ni njegova ranija praksa. Suprotno onomu što navodi žaliteljica, Vijeće nije ni prekršilo ni izmijenilo Prilog I. Statutu Suda Europske unije kako se primjenjuje na ovaj spor.

31      Žaliteljica u prvom žalbenom razlogu u biti tvrdi da je pobijanu presudu donio sastav suda koji je bio nepravilno sastavljen, zato što je u postupku imenovanja jednog od sudaca koji je vijećao u tom sastavu bilo nepravilnosti. Ona u tom kontekstu tvrdi da je u postupku imenovanja suca koji je imenovan na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol bilo nepravilnosti.

32      S obzirom na te argumente, kao prvo, treba ispitati je li sudac na čiji se postupak imenovanja odnose žaliteljičini argumenti (u daljnjem tekstu: predmetni sudac) vijećao u vijeću koje je donijelo pobijanu presudu, kao drugo, je li u postupku imenovanja tog suca bilo nepravilnosti i, eventualno, kao treće, koji je utjecaj takve nepravilnosti na pravilnost sastava tog vijeća.

33      Najprije treba ispitati je li predmetni sudac vijećao u drugom vijeću Službeničkog suda, koje je donijelo pobijanu presudu.

34      U tom kontekstu, kao prvo, treba podsjetiti da je drugo vijeće Službeničkog suda, kada je donijelo pobijanu presudu, bilo u sastavu: K. Bradley, J. Sant’Anna i A. Kornezov (vidjeti gornje točke 13. i 16.).

35      Kao drugo, treba istaknuti da sudac K. Bradley nije bio imenovan sucem Službeničkog suda Odlukom 2016/454 i stoga ne može biti predmetni sudac. S druge strane, suci J. Sant’Anna i A. Kornezov tom su odlukom imenovani sucima Službeničkog suda.

36      Kao treće, treba podsjetiti da su trojica kandidata koji su Odlukom 2016/454 imenovani sucima Službeničkog suda S. Van Raepenbusch, J. Sant’Anna i A. Kornezov. Kao što to proizlazi iz izreke i uvodne izjave 5. Odluke 2016/454, S. Van Raepenbusch bio je prvi kandidat kojeg je Vijeće imenovalo te je bio potvrđen na svojem mjestu za novi mandat s učinkom od dana nakon isteka svojeg prethodnog mandata, to jest 1. listopada 2014. Stoga S. Van Raepenbusch nije bio imenovan na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol i stoga nije predmetni sudac.

37      Kao četvrto, treba istaknuti da su druga dvojica sudaca koji su Odlukom 2016/454 imenovani sucima Službeničkog suda J. Sant’Anna i A. Kornezov i da je stoga jedan od njih dvojice predmetni sudac. Obojica tih sudaca vijećala su u drugom vijeću Službeničkog suda, koje je donijelo pobijanu presudu.

38      Stoga treba zaključiti da je predmetni sudac vijećao u drugom vijeću Službeničkog suda, koje je donijelo pobijanu presudu.

39      Kao drugo, treba ispitati žaliteljičine argumente kojima se želi dokazati da je u postupku imenovanja predmetnog suca bilo nepravilnosti.

40      U tom kontekstu treba podsjetiti da se na temelju članka 257. četvrtog stavka UFEU-a članovi specijaliziranih sudova biraju iz redova osoba čija je neovisnost neupitna i koje posjeduju sposobnosti koje se zahtijevaju za obavljanje sudačke dužnosti. Imenuje ih Vijeće, koje u tu svrhu odlučuje jednoglasno.

41      U skladu s člankom 2. stavkom 1. trećim podstavkom Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj spor, svako slobodno mjesto popunjava se novim imenovanjem suca na razdoblje od šest godina.

42      Na temelju članka 3. stavka 1. prve rečenice Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj spor, suce imenuje Vijeće, odlučujući u skladu s člankom 257. četvrtim stavkom UFEU-a, nakon savjetovanja s odborom za odabir. U skladu s člankom 3. stavkom 1. drugom rečenicom tog priloga, pri imenovanju sudaca Vijeće osigurava ujednačen sastav Službeničkog suda na što široj zemljopisnoj osnovi između državljana država članica i u odnosu na zastupljene nacionalne pravne sustave.

43      Iz članka 3. stavka 2. prve rečenice Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj spor, proizlazi da svaki građanin Unije koji ispunjava uvjete iz četvrtog stavka članka 257. UFEU-a može podnijeti prijavu za kandidaturu. Na temelju članka 3. stavka 2. druge rečenice tog priloga, Vijeće, odlučujući na preporuku Suda Europske unije, određuje uvjete i postupke o podnošenju i obradi prijava kandidatura.

44      U skladu s člankom 3. stavkom 4. prvom rečenicom Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj spor, odbor za odabir daje mišljenje o prikladnosti kandidatâ za obnašanje dužnosti suca Službeničkog suda i svojem mišljenju prilaže popis kandidata s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva. Prema članku 3. stavku 4. trećoj rečenici tog priloga, taj popis mora sadržavati imena barem dvostruko više kandidata u odnosu na broj sudaca koje Vijeće treba imenovati.

45      S obzirom na te odredbe treba ispitati žaliteljičin argument koji se temelji na tvrdnji da je u postupku imenovanja predmetnog suca bilo nepravilnosti, zato što je Vijeće tog suca imenovalo na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol koristeći se predmetnim popisom kandidata, iako on nije bio sastavljen u svrhu imenovanja suca na to mjesto.

46      S tim u vezi kao prvo treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, čak i kada neka institucija raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću u pogledu imenovanja nekog kandidata, ona se mora izvršavati uz puno poštovanje svih relevantnih propisa, to jest ne samo obavijesti o slobodnom radnom mjestu nego i eventualnih postupovnih pravila koja je tijelo donijelo radi izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti. Tako su obavijest o slobodnom radnom mjestu i pravila koja se primjenjuju na postupak imenovanja dio pravnog okvira koji institucija mora strogo poštovati pri izvršavanju svoje široke diskrecijske ovlasti (vidjeti u tom smislu presude od 4. srpnja 2006., Tzirani/Komisija, T-88/04, EU:T:2006:186, t. 78. i od 11. srpnja 2007., Konidaris/Komisija, T-93/03, EU:T:2007:209, t. 121.).

47      To se načelo trebalo primjenjivati i u postupku imenovanja suca Službeničkog suda kada je Vijeće imenovalo suca koristeći se popisom kandidata koji je sastavljen nakon javnog natječaja radi podnošenja prijava.

48      Stoga je Vijeće bilo dužno poštovati ne samo pravni okvir uspostavljen odredbama navedenima u gornjim točkama 40. do 44. nego i onaj koji proizlazi iz javnog natječaja radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. (vidjeti gornju točku 4.).

49      Kao što je to vidljivo iz tog javnog natječaja radi podnošenja prijava, on je objavljen s ciljem imenovanja dvaju sudaca na mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela, a ne s ciljem imenovanja trećeg suca na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol.

50      Stoga se popis sastavljen nakon javnog natječaja radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. mogao koristiti isključivo radi popunjavanja slobodnih mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela.

51      Iz toga slijedi da je korištenjem tim popisom radi popunjavanja trećeg slobodnog mjesta sutkinje M. I. Rofes i Pujol Vijeće povrijedilo pravni okvir propisan javnim natječajem radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. Naime, treba podsjetiti da je Vijeće, u skladu s izrekom Odluke 2016/454 i njezinom uvodnom izjavom 5., sucima Službeničkog suda imenovalo, kao prvo, S. Van Raepenbuscha, kao drugo, J. Sant’Annu i, kao treće, A. Kornezova. Iako je Vijeće bilo ovlašteno koristiti se tim popisom za prva dva imenovanja, nije to bilo ovlašteno učiniti za treće.

52      Kao drugo, treba utvrditi da korištenje predmetnim popisom kandidata koji je odbor za odabir sastavio s ciljem imenovanja dvaju sudaca na mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela za razdoblje od šest godina, počevši od 1. listopada 2014., radi popunjavanja slobodnog mjesta sutkinje M. I. Rofes i Pujol nije bilo u skladu s pravilima koja uređuju postupak imenovanja sudaca Službeničkog suda navedenima u gornjim točkama 40. do 44.

53      U tom kontekstu, s jedne strane, treba podsjetiti da na temelju članka 3. stavka 4. treće rečenice Priloga I. Statutu Suda Europske unije popis kandidata mora sadržavati imena barem dvostruko više kandidata u odnosu na broj sudaca koje Vijeće treba imenovati. Iz toga slijedi da je u javnom natječaju radi podnošenja prijava s ciljem sastavljanja takvog popisa trebalo utvrditi slobodna radna mjesta. Međutim, javni natječaj radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. odnosio se na slobodna mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela, ali ne na ono sutkinje M. I. Rofes i Pujol.

54      S druge strane, treba podsjetiti da na temelju članka 3. stavka 2. prve rečenice Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj predmet, svaki građanin Unije čija je neovisnost neupitna i koji posjeduje sposobnosti koje se zahtijevaju za obavljanje sudačke dužnosti može podnijeti prijavu za kandidaturu. Nadalje, treba podsjetiti da na temelju članka 3. stavka 4. druge rečenice tog priloga u popisu koji je sastavio odbor za odabir treba navesti kandidate s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva. Iz toga slijedi da je jedan od ciljeva tih odredbi taj da se svim kandidatima koji ispunjavaju uvjete omogući da podnesu prijavu za kandidaturu kako bi se zajamčilo da su kandidati s popisa kandidata koji je sastavio odbor za odabir oni s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva.

55      Stoga se za pristup kojim se u potpunosti ne jamči postizanje tog cilja ne može smatrati da je u skladu s pravilima koja uređuju postupak imenovanja sudaca Službeničkog suda.

56      Ne može se isključiti da je posljedica korištenja predmetnim popisom kandidata koji je sastavljen s ciljem popunjavanja slobodnih mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela bila isključenje dijela potencijalnih kandidata, to jest onih koji nisu sudjelovali u javnom natječaju radi podnošenja prijava za ta mjesta, ali koji bi bili zainteresirani za podnošenje prijave za kandidaturu za mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol. Kad je riječ o tim eventualnim kandidatima, s jedne strane, treba istaknuti da na temelju članka 3. stavka 1. druge rečenice Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj spor, pri imenovanju sudaca Vijeće treba osigurati ujednačen sastav Službeničkog suda na što široj zemljopisnoj osnovi između državljana država članica i u odnosu na zastupljene nacionalne pravne sustave. S obzirom na kriterije kojih se Vijeće trebalo pridržavati pri svojem izboru, ne može se isključiti da su, kad se uzme u obzir poštovanje zemljopisne ujednačenosti, pravnici iz nekih država članica, primjerice španjolski državljani, mogli odlučiti da neće sudjelovati u javnom natječaju radi podnošenja prijava za mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela jer je već postojao španjolski član Službeničkog suda, to jest sutkinja M. I. Rofes i Pujol. S druge strane, ne može se isključiti da su zbog legitimnih razloga potencijalni kandidati koji ispunjavaju uvjete i imaju relevantno iskustvo odlučili da neće podnijeti prijavu za kandidaturu za mandat koji počinje teći 1. listopada 2014., ali su bili voljni podnijeti je za mandat koji počinje teći 1. listopada 2015.

57      Naposljetku, treba istaknuti da u trenutku kad je objavljen javni natječaj radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. s ciljem imenovanja dvaju sudaca na mjesta sudaca S. Van Raepenbuscha i H. Kreppela eventualni kandidati za mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol nisu mogli očekivati da će se popis koji je sastavio odbor za odabir zatim koristiti za popunjavanje slobodnog mjesta sutkinje M. I. Rofes i Pujol.

58      S obzirom na ta razmatranja, treba zaključiti da je u postupku imenovanja predmetnog suca bilo nepravilnosti, ne samo zato što Vijeće nije poštovalo pravni okvir propisan javnim natječajem radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. nego i zato što pristup Vijeća nije bio u skladu s pravilima koja uređuju imenovanje suca Službeničkog suda navedenima u gornjim točkama 40. do 44.

59      Nijedan od argumenata Vijeća ne može dovesti u pitanje ovaj zaključak.

60      Kao prvo treba odbiti argument Vijeća koji se temelji na tvrdnji da je ispunjen uvjet propisan člankom 3. stavkom 4. trećom rečenicom Priloga I. Statutu Suda Europske unije, kako se primjenjuje na ovaj spor, u skladu s kojim se na popisu trebaju nalaziti imena barem dvostruko više kandidata u odnosu na broj sudaca koje Vijeće treba imenovati jer je na tom popisu bilo šest imena kandidata. S tim u vezi dovoljno je utvrditi da to nije bio jedini uvjet koji treba biti ispunjen u postupku imenovanja suca Službeničkog suda.

61      Kao drugo, s obzirom na to da Vijeće navodi da je raspolagalo širokom diskrecijskom ovlašću, dovoljno je podsjetiti da mu ta ovlast ne dopušta da odstupi ni od pravnog okvira koji proizlazi iz javnog natječaja radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. ni od odredbi koje uređuju postupak imenovanja suca Službeničkog suda navedenih u gornjim točkama 40. do 44.

62      Kao treće, treba odbiti argument Vijeća da ga nije obvezivala njegova ranija praksa. S tim u vezi dovoljno je utvrditi da se razlozi navedeni u gornjim točkama 33. do 58. nisu temeljili na usporedbi pristupa Vijeća u pogledu imenovanja predmetnog suca s njegovom ranijom praksom, nego na zaključku da taj pristup nije bio u skladu s primjenjivim pravnim okvirom.

63      Kao četvrto, Vijeće iznosi argumente kojima se želi dokazati da je na temelju relevantnih odredbi bilo ovlašteno sastaviti popis uspješnih kandidata koji se može koristiti radi popunjavanja slobodnih mjesta sudaca Službeničkog suda. S tim u vezi dovoljno je istaknuti da u ovom kontekstu relevantno pitanje nije je li Vijeće bilo ovlašteno sastaviti takav popis uspješnih kandidata, nego je li bilo ovlašteno slobodno mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol popuniti imenovanjem kandidata korištenjem popisom koji nije bio sastavljen u tu svrhu. Prema tome, treba odbiti i taj argument a da pritom nije potrebno odgovoriti na pitanje je li Vijeće bilo ovlašteno sastaviti takav popis uspješnih kandidata.

64      Stoga treba zaključiti da je u postupku imenovanja predmetnog suca bilo nepravilnosti te se ne može isključiti ni da bi, da je objavljen javni natječaj radi podnošenja prijava zbog slobodnog mjesta sutkinje M. I. Rofes i Pujol, kandidati koji nisu sudjelovali u javnom natječaju radi podnošenja prijava od 3. prosinca 2013. podnijeli svoje prijave te da bi u tom slučaju odabir odbora za odabir bio drukčiji. U tim se okolnostima ne može isključiti da su utvrđene nepravilnosti mogle imati utjecaja na odluku o imenovanju predmetnog suca na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol.

65      Kao treće, treba, dakle, ispitati jesu li nepravilnosti u postupku imenovanja predmetnog suca takve da dovode u pitanje pravilnost sastava drugog vijeća Službeničkog suda, koje je donijelo pobijanu presudu.

66      U tom kontekstu treba podsjetiti da, prema sudskoj praksi Suda, kada dođe do osporavanja pravilnosti sastava suda koji je sudio u prvom stupnju, a koje nije očito neutemeljeno, žalbeni je sud dužan provjeriti je li ono osnovano. Naime, razlog koji se temelji na tvrdnji o nepravilnom sastavu suda jest razlog koji se odnosi na javni poredak, koji treba ispitati po službenoj dužnosti čak i u slučaju da ta nepravilnost nije istaknuta u prvom stupnju (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2008., Chronopost i La Poste/UFEX i dr., C-341/06 P i C-342/06 P, EU:C:2008:375, t. 44. do 50.).

67      Kao što to proizlazi iz članka 47. drugog stavka prve rečenice Povelje Europske unije o temeljnim pravima, jedan od zahtjeva u pogledu sastava suda jest taj da sudovi moraju biti neovisni i nepristrani i prethodno ustanovljeni zakonom.

68      Iz tog zahtjeva, koji treba tumačiti na način da sastav suda i njegove nadležnosti trebaju biti prethodno uređeni zakonom, proizlazi načelo zakonom ustanovljenog suda, čiji je cilj zajamčiti neovisnost sudske vlasti u odnosu na izvršnu (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2012., Strack/Komisija, T-199/11 P, EU:T:2012:691, t. 22.).

69      U tom kontekstu treba podsjetiti da su na temelju članka 52. stavka 3. prve rečenice Povelje o temeljnim pravima – u onoj mjeri u kojoj ona sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu. EKLJP) – značenje i opseg primjene tih prava jednaki onima iz spomenute konvencije.

70      Također treba podsjetiti da, na temelju članka 6. stavka 1. trećeg podstavka UEU-a i članka 52. stavka 7. Povelje o temeljnim pravima, prilikom tumačenja prava iz Povelje sud Unije uzima u obzir objašnjenja sastavljena kao smjernice za njezino tumačenje (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.). Kad je riječ o tumačenju članka 47. Povelje o temeljnim pravima, u tim se objašnjenjima navodi:
„Prema pravu Unije, pravo na pravično saslušanje nije ograničeno na sporove koji se odnose na prava i obveze građanskog prava. To je jedna od posljedica činjenice da je Unija zajednica temeljena na vladavini prava kako je Sud istaknuo u predmetu 294/83, ‚Les Verts’ protiv Europskog parlamenta (presuda od 23. travnja 1986., [1986.] ECR 1339). Međutim, u svim aspektima osim njihovog područja primjene, jamstva EKLJP-a primjenjuju se na Uniju na sličan način.”

71      Iz toga slijedi da, kad je riječ o tumačenju članka 47. drugog stavka prve rečenice Povelje o temeljnim pravima, treba uzeti u obzir jamstvo predviđeno člankom 6. stavkom 1. prvom rečenicom EKLJP-a, kojim je propisano i načelo zakonom ustanovljenog suda.

72      Prema sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), načelo zakonom ustanovljenog suda iz članka 6. stavka 1. prve rečenice EKLJP-a odraz je načela pravne države, iz kojeg proizlazi da sudsko tijelo treba biti osnovano u skladu s voljom zakonodavca (vidjeti u tom smislu ESLJP, 27. listopada 2009., Pandžikidzé i dr. protiv Gruzije, CE :ECHR :2009 :1027JUD 003032302, t. 103. i od 20. listopada 2009., Gorguiladzé protiv Gruzije, CE :ECHR :2009 :1020JUD 000431304, t. 67.).

73      Prema mišljenju ESLJP-a, sud stoga treba biti osnovan u skladu s propisima o osnivanju i nadležnosti sudskih tijela i bilo kojim drugim odredbama nacionalnog prava čije nepoštovanje ima za posljedicu nezakonitost sudjelovanja jednog ili više sudaca u razmatranju predmeta. Riječ je, među ostalim, o odredbama o mandatima, o nespojivostima sa sudačkom dužnošću i o izuzeću sudaca (vidjeti u tom smislu ESLJP, 27. listopada 2009., Pandžikidzé i dr. protiv Gruzije, CE :ECHR :2009 :1027JUD 003032302, t. 104. i od 20. listopada 2009., Gorguiladzé protiv Gruzije, CE :ECHR :2009 :1020JUD 000431304, t. 68.).

74      Kao što to proizlazi iz sudske prakse ESLJP-a, načelo zakonom ustanovljenog suda zahtijeva da se poštuju odredbe koje uređuju postupak imenovanja sudaca (vidjeti u tom smislu ESLJP, 9. srpnja 2009., Ilatovskiy protiv Rusije, CE :ECHR :2009 :0709JUD 000694504, t. 40. i 41.).

75      Naime, bitno je ne samo to da su suci neovisni i nepristrani nego i da na to upućuje postupak njihova imenovanja. Zbog toga treba strogo poštovati pravila o imenovanju suca. U suprotnom bi povjerenje pojedinaca i javnosti u neovisnost i nepristranost sudova moglo biti narušeno (vidjeti u tom smislu odluku Suda EFTA-e od 14. veljače 2017., Pascal Nobile/DAS Rechtsschutz-Versicherungs, E-21/16, t. 16.).

76      S obzirom na ta načela treba ispitati jesu li nepravilnosti u postupku imenovanja predmetnog suca takve da utječu na pravilnost sastava drugog vijeća Službeničkog suda, koje je donijelo pobijanu presudu.

77      S tim u vezi treba utvrditi da iz uvodnih izjava 1. do 6. Odluke 2016/454, koje su navedene u gornjoj točki 11., proizlazi da je Vijeće bilo u potpunosti svjesno činjenice da predmetni popis kandidata nije bio sastavljen s ciljem imenovanja suca na mjesto sutkinje M. I. Rofes i Pujol. Unatoč tome, odlučilo se njime koristiti u tu svrhu. Stoga iz samog akta o imenovanju proizlazi da je Vijeće namjerno odstupilo od pravnog okvira propisanog javnim natječajem za podnošenje prijava od 3. prosinca 2013. i pravila koja uređuju imenovanje sudaca Službeničkog suda.

78      U tim okolnostima, s obzirom na važnost pravila koja uređuju imenovanje suca za povjerenje pojedinaca i javnosti u neovisnost i nepristranost sudova, za predmetnog suca ne može se smatrati da je zakonom ustanovljen sud, u smislu članka 47. drugog stavka prve rečenice Povelje o temeljnim pravima.

79      Prema tome, treba prihvatiti prvi žalbeni razlog koji se temelji na tvrdnji da drugo vijeće Službeničkog suda, koje je donijelo pobijanu presudu, nije bilo pravilno sastavljeno.

80      S obzirom na ta razmatranja, treba u potpunosti ukinuti pobijanu presudu a da pritom nije potrebno ispitati drugi i treći žalbeni razlog.
 O tužbi u prvom stupnju

81      U skladu s člankom 4. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016., L 200, str. 137.), ako Opći sud ukine odluku Službeničkog suda, ali smatra da stanje postupka ne dopušta odlučivanje, predmet upućuje sudskom vijeću različitom od onoga koje je odlučilo o žalbi.

82      U ovom slučaju stanje postupka ne dopušta odlučivanje o tužbi u prvom stupnju. Naime, s jedne strane, Opći sud ne može temeljiti svoju odluku na činjenicama koje je utvrdio sastav Službeničkog suda koji je nepravilno formiran i, s druge strane, nije na njemu da u okviru izvršavanja svojih zadaća žalbenog suda sam ocjenjuje činjenice.

83      Prema tome, predmet treba uputiti na ponovno suđenje vijeću različitom od onoga koje je odlučivalo o ovoj žalbi, kako bi Opći sud u prvom stupnju odlučio o tužbi koju je žaliteljica podnijela Službeničkom sudu.
 Troškovi

84      S obzirom na to da se predmet upućuje drugom vijeću Općeg suda na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (žalbeno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.      Ukida se presuda Službeničkog suda Europske unije (drugo vijeće) od 28. lipnja 2016., FV/Vijeće (F-40/15).

2.      Predmet se upućuje na ponovno suđenje vijeću Općeg suda različitom od onoga koje je odlučilo o ovoj žalbi.

3.      O troškovima će se odlučiti naknadno.

Jaeger

Prek

Gratsias

Papasavvas

      Dittrich

Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 23. siječnja 2018.
Potpisi

*      Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 23. siječnja 2018.#Albert Buhagiar i dr. protiv Minister for Justice.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of Gibraltar.#Zahtjev za prethodnu odluku – Teritorijalni doseg prava Unije – Članak 355. točka 3. UFEU a – Akt o uvjetima pristupanja Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i o prilagodbama Ugovorâ – Članak 29. – Prilog I. dio I. točka 4. – Isključenje Gibraltara iz carinskog područja Europske unije – Doseg – Direktiva 91/477/EEZ – Članak 1. stavak 4. – Članak 12. stavak 2. – Prilog II. – Europska oružna propusnica – Aktivnosti povezane s lovom i streljaštvom – Primjenjivost na područje Gibraltara – Obveza prenošenja – Nepostojanje – Valjanost.#Predmet C-267/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      23. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Teritorijalni doseg prava Unije – Članak 355. točka 3. UFEU‑a – Akt o uvjetima pristupanja Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i o prilagodbama Ugovorâ – Članak 29. – Prilog I. dio I. točka 4. – Isključenje Gibraltara iz carinskog područja Europske unije – Doseg – Direktiva 91/477/EEZ – Članak 1. stavak 4. – Članak 12. stavak 2. – Prilog II. – Europska oružna propusnica – Aktivnosti povezane s lovom i streljaštvom – Primjenjivost na područje Gibraltara – Obveza prenošenja – Nepostojanje – Valjanost”
      U predmetu C‑267/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court of Gibraltar (Vrhovni sud Gibraltara), odlukom od 6. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 13. svibnja 2016., u postupku

         The Queen, na zahtjev:

         Alberta Buhagiara i dr.,

      protiv

         Minister for Justice,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič (izvjestitelj), A. Rosas i C. G. Fernlund, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, E. Jarašiūnas i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. svibnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za A. Buhagiara i dr., L. Baglietto, QC, i C. Bonfante, barrister,

               –

               za Minister for Justice, M. Llamas, QC, i Y. Sanguinetti, barrister,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown i C. Brodie, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Demetriou, QC i M. Birdlinga, barristera,

               –

               za Europski parlament, P. Schonard, R. van de Westelaken i I. McDowell, u svojstvu agenata,

               –

               za Vijeće Europske unije, S. Petrova, E. Moro i I. Lai, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, E. Manhaeve, K. Mifsud‑Bonnici, E. White i G. Braga da Cruz, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. rujna 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 29. Akta o uvjetima pristupanja Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i prilagodbama Ugovora (SL 1972., L 73, str. 14.; u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju iz 1972.), u vezi s njegovim Prilogom I. dijelom I. točkom 4., kao i na tumačenje i valjanost članka 12. stavka 2. Direktive Vijeća 91/477/EEZ od 18. lipnja 1991. o nadzoru nabave i posjedovanja oružja (SL 1991., L 256, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 62., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2008/51/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. (SL 2008., L 179, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 126.; u daljnjem tekstu: Direktiva 91/477).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Alberta Buhagiara i šestero drugih tužitelja (u daljnjem tekstu: A. Buhagiar i dr.) i Minister for Justice (ministar pravosuđa, Gibraltar; u daljnjem tekstu: ministar) povodom ministrova odbijanja zahtjeva A. Buhagiara i dr. za izdavanje europske oružne propusnice (u daljnjem tekstu: propusnica).

         Pravni okvir

               3

               Članak 28. Akta o pristupanju iz 1972. određuje:
               „Akti institucija [Europske unije] koji se odnose na proizvode iz Priloga II. UEEZ‑u i na proizvode koji prilikom uvoza u [Uniju] podliježu posebnim pravilima zbog provedbe zajedničke poljoprivredne politike, kao i akti o usklađivanju zakonodavstava država članica u pogledu poreza na promet, ne primjenjuju se na Gibraltar osim ako Vijeće, odlučujući jednoglasno, na Komisijin prijedlog predvidi drukčije.” [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 29. tog akta o pristupanju, „[p]ravni akti navedeni u Prilogu I. ovom aktu prilagođavaju se kako je navedeno u tom prilogu” [neslužbeni prijevod].

               5

               Prilog I. tom aktu o pristupanju, koji sadržava popis naveden u prethodnoj točki, obuhvaća dio I., pod naslovom „Carinsko zakonodavstvo”. U točki 4. tog dijela navode se izmjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1496/68 od 27. rujna 1968. o definiciji carinskog područja [Unije] (SL 1968., L 238, str. 1.). Članak 1. potonje uredbe zamijenjen je sljedećim tekstom:
               „Carinsko područje [Unije] uključuje sljedeća područja:
               […]

                        –

                        područje Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske te Kanalskih otoka i otoka Man.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Prilog I. dio VIII. Akta o pristupanju iz 1972., naslovljen „Trgovinska politika”, zamijenio je popis zemalja iz Priloga II. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 1025/70 od 25. svibnja 1970. o utvrđivanju zajedničkih pravila za uvoz iz trećih zemalja (SL 1970., L 124, str. 6.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1984/70 od 29. rujna 1970. (SL 1970., L 218, str. 1.), Uredbom Vijeća (EEZ) br. 724/71 od 30. ožujka 1971. (SL 1971., L 80, str. 3.), Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1080/71 od 2. srpnja 1971. (SL 1971., L 116, str. 8.), Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1429/71 od 25. svibnja 1971. (SL 1971., L 151, str. 8.) i Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2384/71 od 8. studenoga 1971. (SL 1971., L 249, str. 1.), novim popisom iz kojeg je isključen Gibraltar.

               7

               Prilog II. dio VI. Akta o pristupanju iz 1972., također pod naslovom „Trgovinska politika”, u pogledu Uredbe br. 1025/70 propisuje:
               „Problem nastao zbog uklanjanja Gibraltara iz Priloga II. treba riješiti tako da se Gibraltaru osigura položaj u pogledu sustava za oslobođenje od uvoznih carina u [Uniji] jednak onomu u kojem se nalazio prije pristupanja.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Verzija Direktive 91/477 koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka proizlazi iz izmjena njezina osnovnog teksta Direktivom 2008/51, nakon pristupanja Unije Protokolu protiv nezakonite proizvodnje i trgovanja vatrenim oružjem, njegovim dijelovima i komponentama te streljivom, priloženom Konvenciji Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminala, usvojenom Rezolucijom 55/255 Opće skupštine od 8. lipnja 2001. Direktiva 2008/51 donesena je na temelju članka 95. stavka 1. UEZ‑a, čiji sadržaj u bitnome odgovara članku 100. slovu A stavku 1. UEEZ‑a, na kojem se temelji Direktiva 91/477, kao i članku 114. stavku 1. UFEU‑a, koji je trenutačno na snazi.

               9

               Uvodne izjave 2. do 7. Direktive 91/477 glase:
               „budući da je Europsko vijeće na svojem sastanku u Fontainebleauu 25. i 26. lipnja 1984. izričito postavilo za cilj ukidanje svih policijskih i carinskih formalnosti na unutarnjim granicama Zajednice;
               budući […] da je Komisija u svojoj Bijeloj knjizi ‚Završno oblikovanje unutarnjeg tržišta’ navela kako ukidanje nadzora sigurnosti predmeta koji se prevoze i osoba, između ostalog, ima za posljedicu i usklađivanje zakonskih propisa o oružju;
               budući da ukidanje nadzora posjedovanja oružja na unutarnjim granicama Zajednice zahtijeva donošenje djelotvornih propisa kojima bi se u državama članicama omogućilo provođenje nadzora posjedovanja vatrenog oružja i njegovog prijenosa u drugu državu članicu […];
               budući da će uzajamno povjerenje u području zaštite sigurnosti osoba, koje će se među državama članicama ostvariti ovim propisima, biti utoliko veće ako se temelji na djelomično usklađenom zakonodavstvu; budući da bi stoga bilo korisno odrediti kategorije vatrenog oružja čija je nabava i posjedovanje zabranjeno privatnim osobama ili je za isto potrebno ishoditi dozvolu ili ga je potrebno prijaviti;
               budući da bi trebalo zabraniti prelazak iz jedne države članice u drugu dok osoba posjeduje oružje; budući da je odstupanje od spomenutog moguće samo ako se usvoji postupak koji državama članicama omogućava da budu obaviještene o unosu vatrenog oružja na njihovo područje;
               budući da je potrebno donijeti fleksibilnije propise o lovu i streljaštvu kako bi se izbjeglo otežavanje slobodnog kretanja osoba više no što je potrebno”.

               10

               U skladu s člankom 1. te direktive:
               „1.   U smislu ove Direktive, ‚vatreno oružje’ je svako prijenosno cijevno oružje koje ispaljuje, služi za ispaljivanje ili može se lako prepraviti za ispaljivanje sačme, zrna ili nekog drugog projektila djelovanjem potisnog punjenja […].Vatreno oružje je kategorizirano u dijelu II. Priloga I.
               […]
               1.d.   U smislu ove Direktive, ‚praćenje’ znači sustavno praćenje kretanja vatrenog oružja i, ako je to moguće, njegovih dijelova, komponenti i streljiva, od proizvođača do kupca. […]
               […]
               2.   U smislu ove Direktive ‚trgovac oružjem’ znači svaka fizička ili pravna osoba, čija se trgovina ili poslovanje sastoje […] od proizvodnje, trgovine, razmjene, najma, popravka ili prepravljanja vatrenog oružja, dijelova i streljiva.
               […]
               4.   ‚[Propusnica]’ izdaje se na zahtjev nadležnih tijela države članice osobi koja zakonito stupa u posjed vatrenog oružja i njegovu uporabu. Propusnica vrijedi najviše pet godina, s tim da se može produžiti, i sadržava podatke navedene u Prilogu II. [Propusnica] nije prenosiva i u nju se zapisuje vatreno oružje koje posjeduje i koristi nositelj propusnice. Propusnica uvijek mora biti u posjedu osobe koja koristi vatreno oružje i svaka promjena povezana s posjedovanjem ili značajkama vatrenog oružja, kao i njegov gubitak ili krađa, na propusnici moraju biti naznačeni.”

               11

               Članak 4. navedene direktive glasi:
               „1.   Države članice osiguravaju da se svako vatreno oružje ili njegov dio koji je stavljen na tržište označi i registrira u skladu s ovom Direktivom ili da se onesposobi.
               […]
               4.   Države članice […] osiguravaju uspostavljanje i održavanje računalno podržanog sustava baze podataka, […] koji ovlaštenim nadležnim tijelima jamči pristup u bazu podataka u koju se bilježe potrebni podaci za svaki komad vatrenog oružja u skladu s ovom Direktivom. […]
               […]
               5.   Države članice osiguravaju da se svaki komad vatrenog oružja u svakom trenutku može povezati s njegovim vlasnikom. […]”

               12

               Sukladno članku 4.a Direktive 91/477:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 3., države članice dopuštaju nabavu i posjedovanje vatrenog oružja samo osobama kojima je dodijeljena dozvola ili, za kategorije C ili D, kojima je posebno dozvoljeno nabavljanje i posjedovanje takvog vatrenog oružja u skladu s nacionalnim zakonodavstvom (pravom).”

               13

               Članak 5. te direktive predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 3., države članice dopuštaju nabavu i posjedovanje vatrenog oružja samo osobama koje za to imaju dobar razlog i:

                        (a)

                        koje imaju najmanje 18 godina, osim za nabavu koja ne uključuje kupnju, i posjedovanje vatrenog oružja za lov i streljaštvo, pod uvjetom da u tom slučaju osobe koje su mlađe od 18 godina imaju privolu roditelja […]

                        (b)

                        za koje je mala vjerojatnost da mogu biti opasni za sebe, javni red ili javnu sigurnost. Njihovo osuđivanje za nasilni međunarodni prekršaj smatrat će se pokazateljem na temelju kojeg se proglašavaju opasnima.

                  Države članice mogu povući odobrenje za posjedovanje vatrenog oružja, ako se više ne ispunjava neki od uvjeta na temelju kojih je odobrenje dodijeljeno.
               […]”

               14

               Članak 6. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice će poduzeti sve potrebne korake kako bi zabranile nabavu i posjedovanje vatrenog oružja i streljiva koje je razvrstano u kategoriju A. […]
               […]”

               15

               U skladu s člankom 7. navedene direktive:
               „1.   Nitko ne smije nabavljati vatreno oružje razvrstano u kategoriju B na području države članice, osim ako mu država članica nije za to izdala dozvolu.
               […]
               2.   Nitko ne smije posjedovati vatreno oružje razvrstano u kategoriju B na području države članice, osim ako mu država članica nije za to izdala dozvolu. Ako ta osoba ima boravište u drugoj državi članici, tu će se državu članicu o tome obavijestiti.
               […]”

               16

               Člankom 8. iste direktive propisano je:
               „1.   Nitko ne smije posjedovati vatreno oružje razvrstano u kategoriju C, osim ako ga nije prijavio vlastima države članice u kojoj se nalazi to vatreno oružje.
               […]
               3.   Ako država članica na svom području zabranjuje nabavu i posjedovanje vatrenog oružja razvrstanog u kategorije B, C i D, ili isto uvjetuje izdavanjem dozvole, o tome će obavijestiti druge države članice, koje će izričito uključiti izjavu u vezi s tim u svaku europsku dozvolu za vatreno oružje koju izdaju za takvo vatreno oružje, u skladu s člankom 12. stavkom 2.”

               17

               Članak 11. Direktive 91/477 glasi kako slijedi:
               „1.   Vatreno oružje se može, ne dovodeći u pitanje članak 12., prenositi iz jedne države članice u drugu samo u skladu s postupcima određenima u stavcima koji slijede. Ove odredbe će se primjenjivati i na prijenos vatrenog oružja zbog prodaje poštom.
               […]
               3.   Za prijenos vatrenog oružja […], svaka država članica može trgovcima dodijeliti pravo prijenosa vatrenog oružja s njenog područja trgovcu sa sjedištem u drugoj državi članici, bez prethodne dozvole koja se navodi u stavku 2. U tu svrhu ona izdaje dozvolu koja vrijedi najviše tri godine i koju bilo kada može obustaviti ili otkazati obrazloženom odlukom. […]
               […]”

               18

               U skladu s člankom 12. te direktive:
               „1.   Ako se ne postupa po postupku utvrđenom člankom 11., neće se dozvoliti posjedovanje vatrenog oružja za vrijeme putovanja kroz dvije ili više država članica, osim ako osoba o kojoj je riječ nije dobila dozvolu svake od tih država članica.
               Države članice mogu izdati takvu dozvolu za jedno ili više putovanja u roku od najviše jedne godine, s mogućnošću produženja. Takve se dozvole upisuju u [propusnicu] koju putnik mora predočiti svaki put kada to od njega zatraže vlasti država članica.”
               2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., lovci za kategorije C i D, sportski strijelci za kategorije B, C i D mogu, bez prethodnog odobrenja, posjedovati jedan ili više komada vatrenog oružja tijekom putovanja kroz dvije ili više država članica radi bavljenja svojim aktivnostima, pod uvjetom da posjeduju [propusnicu] u kojoj je navedeno to vatreno oružje i pod uvjetom da mogu opravdati razloge svojeg putovanja, posebno predočenjem poziva ili drugog dokaza njihovih aktivnosti povezanih s lovom ili streljaštvom u odredišnoj državi članici.
               Države članice ne smiju uvjetovati prihvaćanje [propusnice] plaćanjem bilo kakve pristojbe ili naknade.
               Međutim, ovo se odstupanje ne primjenjuje na putovanja u državi članici koja zabranjuje nabavu i posjedovanje vatrenog oružja o kojem je riječ ili u kojoj je, na temelju članka 8. stavka 3., za to potrebno dobiti dozvolu; u tom slučaju se u tu svrhu u [propusnicu] upisuje izričita izjava.
               […]”

               19

               Prilog I. dio II. točka A spomenute direktive navodi popis predmeta – podijeljenih u sljedeće kategorije: „Kategorija A – zabranjeno vatreno oružje”, „Kategorija B – vatreno oružje za koje je potrebna dozvola”, „Kategorija C – vatreno oružje koje je potrebno prijaviti” i „Kategorija D – drugo vatreno oružje” – koje se načelno treba smatrati „vatrenim oružjem” u smislu te iste direktive.

               20

               Prilog II. Direktivi 91/477 navodi podatke koje mora sadržavati propusnica i činjenicu da se u njoj mora navesti sljedeće:
               „‚Za dobivanje prava na putovanje u drugu državu članicu s jednim ili više komada vatrenog oružja iz kategorija B, C ili D navedenih u ovoj [propusnici] potrebno je dobiti jednu ili više prethodnih odgovarajućih dozvola od države članice koju se posjećuje. Ova ili ove dozvole se mogu zabilježiti u [propusnicu].
               Prije spomenuta prethodna dozvola u načelu nije potrebna za putovanje s vatrenim oružjem iz kategorija C ili D za potrebe lova ili s vatrenim oružjem iz kategorija B, C ili D za potrebe sudjelovanju u športskom streljaštvu, pod uvjetom da putnik ima [propusnicu] i može obrazložiti razlog za takvo putovanje.’
               Kada je država članica u skladu s člankom 8. stavkom 3. [ove direktive] obavijestila drugu državu članicu da je posjedovanje ili nabava određenog vatrenog oružja iz kategorija B, C ili D zabranjena ili je za isto potrebno ishoditi dozvolu, treba dodati jednu od sljedećih izjava:
               ‚Putovanje u … (država/e članica/e u pitanju) s vatrenim oružjem … (navodi se oružje) se zabranjuje.’
               ‚Za putovanje u … (država/e članica/e u pitanju) s vatrenim oružjem … (navodi se oružje) je potrebno dobiti dozvolu.’”

               21

               Uvodna izjava 1. Direktive 2008/51 određuje:
               „Direktivom [91/477] utvrđena je prateća mjera za unutarnje tržište. Ona uspostavlja ravnotežu između, s jedne strane, osiguranja određene slobode kretanja za pojedino vatreno oružje unutar [Unije], te, s druge strane, potrebe za nadzorom te slobode korištenjem sigurnosnih jamstava primjerenih toj vrsti proizvoda.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               A. Buhagiar i dr. članovi su udruge za sportsko streljaštvo Gibraltar Target Shooting Association. A. Buhagiar, predsjednik navedene udruge, 19. svibnja 2015. uputio je ministru dopis sa zahtjevom da svakomu od tužitelja u glavnom postupku izda propusnicu.

               23

               Ministar je 2. lipnja 2015. odgovorio da je – s obzirom na stajalište i Komisije i vlade Ujedinjene Kraljevine prema kojem se Direktiva 91/477 ne primjenjuje na području Gibraltara jer se njome želi omogućiti slobodno kretanje robe – gibraltarska vlada odlučila da je neće prenijeti. Zbog toga je ministar tužiteljima u glavnom postupku odgovorio da ne može izdati zatražene propusnice. A. Buhagiar i dr. zbog tog su odbijanja pokrenuli postupak pred Supreme Courtom of Gibraltar (Vrhovni sud Gibraltara).

               24

               Prema mišljenju tog suda, pravo EU‑a u potpunosti se primjenjuje na području Gibraltara, na temelju članka 355. točke 3. UFEU‑a, podložno iznimkama predviđenima člancima 28. do 30. Akta o pristupanju iz 1972. U skladu s člankom 29. tog akta o pristupanju u vezi s njegovim Prilogom I. dijelom I. točkom 4., Gibraltar je isključen iz carinskog područja Unije i Sud je u tom pogledu već pojasnio da je primjena direktiva čiji je pravni temelj članak 114. ili članak 115. UFEU‑a, koje kao krajnji cilj imaju slobodno kretanje robe, isključena na području Gibraltara.

               25

               Međutim, tužitelji u glavnom postupku tvrde, kao prvo, da se – uzimajući u obzir cilj isključenja predviđenih Aktom o pristupanju iz 1972., koja treba tumačiti restriktivno – mjere prava Unije o slobodnom kretanju robe koje ne ugrožavaju cilj tih izuzeća trebaju primjenjivati na području Gibraltara. To je osobito slučaj s odredbama Direktive 91/477 koje se odnose na propusnicu namijenjenu lovcima i sportskim strijelcima, s obzirom na to da se takav dokument izdaje isključivo za potrebe putovanja iz država članica i prema njima, kako bi se tim osobama omogućilo da sudjeluju u sportskim događajima. Izdavanje propusnice nema veze s trgovinskim transakcijama u pogledu dotične robe na koju se ona odnosi, odnosno vatrenog oružja.

               26

               Tužitelji u glavnom postupku nadalje ističu da je cilj odredaba Direktive 91/477 koje se odnose na propusnicu olakšavanje slobodnog pružanja i korištenja usluga lovaca i sportskih strijelaca među državama članicama. U tom su smislu te odredbe primjenjive na područje Gibraltara, što podrazumijeva obvezu nadležnih nacionalnih tijela da ih prenesu aktom nacionalnog zakonodavstva koje se primjenjuje na to područje. Neprenošenje bi dovelo do diskriminacije u odnosu na lovce i sportske strijelce s boravištem u Gibraltaru, koji bi trebali snositi dodatne troškove i na koje bi se trebali primjenjivati dulji upravni rokovi kada putuju unutar EU‑a sa svojim vatrenim oružjem radi sudjelovanja u lovačkim odnosno sportskim streljačkim događajima i natjecanjima, što bi predstavljalo povredu članka 56. UFEU‑a. Vatreno oružje koje se koristi u takvim okolnostima ne može se smatrati robom uključenom u trgovinu, nego sportskom opremom potrebnom za takve događaje ili natjecanja.

               27

               Naposljetku, A. Buhagiar i dr. tvrde da se odredbe Direktive 91/477 o propusnici odnose na slobodno kretanje osoba, kao što to potvrđuje sedma uvodna izjava te direktive. U toj je mjeri navedena direktiva, s obzirom na to da je donesena na temelju članka 100. slova A stavka 1. UEEZ‑a, utemeljena na pogrešnoj pravnoj osnovi. Naime, prema članku 100. slovu A stavku 2. UEEZ‑a – čiji sadržaj u biti odgovara onomu članka 95. stavka 2. UEZ‑a i članka 114. stavka 2. UFEU‑a – zakonodavni postupak iz stavaka 1. svakog od tih članaka ne može se primijeniti za donošenje akata Unije koji se odnose na slobodno kretanje osoba. Stoga tužitelji u glavnom postupku osporavaju valjanost odredaba Direktive 91/477 koje se odnose na propusnicu odnosno direktivu u cijelosti.

               28

               U tim je okolnostima Supreme Court of Gibraltar (Vrhovni sud Gibraltara) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ako se odredbe Direktive 91/477 […] o [propusnici] odnose samo na slobodno kretanje robe, mogu li se one ipak primjenjivati na [području] Gibraltara na temelju toga što ne uključuju trgovinu ili poslovnu transakciju pa se stoga nalaze izvan dosega odstupanja priznatih za Gibraltar u skladu s Aktom o pristupanju iz 1972.?

                        2.

                        Primjenjuju li se na Gibraltar odredbe Direktive 91/477 […] o [propusnici] u vezi s lovcima i sportskim strijelcima na temelju toga što se odnose na slobodno kretanje usluga?

                        3.

                        Jesu li odredbe Direktive 91/477 […] o [propusnici] u vezi s lovcima i sportskim strijelcima nevaljane zato što se odnose na slobodno kretanje osoba pa su stoga donesene na temelju pogrešne pravne osnove?”

         O prethodnim pitanjima

               29

               Svojim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni doseg isključenja Gibraltara iz carinskog područja Unije, kako je navedeno u članku 29. Akta o pristupanju iz 1972. u vezi s Prilogom I. dijelom I. točkom 4. tog akta, i da u tom kontekstu razmotri pitanje primjenjivosti na području Gibraltara odredaba Direktive 91/477 koje se odnose na propusnicu u dijelu u kojem se odnose na lovce i sportske strijelce.

               30

               Uvodno valja kao prvo pojasniti da – s obzirom na predmet spora u glavnom postupku, odnosno odbijanje zahtjeva A. Buhagiara i dr. za izdavanje propusnice da bi se mogli njome koristiti u okviru pojednostavnjenog postupka prenošenja lovaca i sportskih strijelaca vatrenog oružja između država članica – odredba Direktive 91/477 koja se, prema njihovu mišljenju, trebala prenijeti na području Gibraltara jest ona koja se odnosi na korištenje propusnicom u tom kontekstu, odnosno članak 12. stavak 2. te direktive u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. Te dvije potonje odredbe definiraju pojam propusnice i njezin sadržaj.

               31

               Kao drugo, iako se pravo Unije načelno primjenjuje na području Gibraltara na temelju članka 355. točke 3. UFEU‑a, određeni se akti Unije na temelju Akta o pristupanju iz 1972. ne primjenjuju, uzimajući u obzir poseban pravni položaj i osobito status slobodne luke tog područja (vidjeti u tom smislu presude od 21. srpnja 2005., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑349/03, EU:C:2005:488, t. 41. i od 13. lipnja 2017., The Gibraltar Betting and Gaming Association, C‑591/15, EU:C:2017:449, t. 29. i 30.).

               32

               Kao što je to Sud već presudio u točki 59. presude od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑30/01, EU:C:2003:489), isključenje Gibraltara iz carinskog područja Unije – predviđeno člankom 29. Akta o pristupanju iz 1972. u vezi s Prilogom I. dijelom I. točkom 4. tog akta – podrazumijeva da se na njega ne primjenjuju ni pravila Ugovora o slobodi kretanja robe ni pravila sekundarnog prava Unije kojima se u pogledu slobodnog kretanja robe osigurava usklađivanje zakonskih i drugih odredaba država članica, u skladu s člancima 94. i 95. UEZ‑a, koji su postali članci 114. i 115. UFEU‑a.

               33

               Taj zaključak ne dovodi u pitanje okolnost da je cilj direktiva o kojima je bila riječ u postupku u kojem je donesena ta presuda u prvom redu uklanjanje prepreka trgovini i da se one temelje na navedenim člancima 94. i 95., koji sadržavaju odredbe o zaštiti okoliša, području u kojem se pravila prava Unije načelno primjenjuju na području Gibraltara (vidjeti u tom pogledu presudu od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑30/01, EU:C:2003:489, t. 61. i 62.).

               34

               Sud je u tom pogledu precizirao da neprimjena takvih direktiva na području Gibraltara može ugroziti usklađenost s drugim politikama Unije, ako te direktive imaju iste, ali sporedne ciljeve povezane s tim drugim politikama, kao što je politika zaštite okoliša. Ipak, postojanje takve opasnosti ne može dovesti do proširenja teritorijalnog područja primjene tih direktiva čiji se ciljevi u prvom redu odnose na slobodno kretanje robe, izvan granica određenih Ugovorima i Aktom o pristupanju iz 1972. (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑30/01, EU:C:2003:489, t. 63.).

               35

               Iz tih razmatranja proizlazi, s jedne strane, da se akt Unije čiji je glavni cilj osigurati usklađivanje zakona i drugih odredaba država članica u pogledu slobodnog kretanja robe, u skladu s člancima 114. i 115. UFEU‑a, ne može primjenjivati na području Gibraltara, čak i ako taj akt ima sporedan cilj ili više njih koji su povezani s drugim politikama Unije.

               36

               S druge strane, suprotno onomu što, čini se, smatraju A. Buhagiar i dr., i poput nezavisnog odvjetnika u točkama 54. i 55. njegova mišljenja, ispitivanje glavnog cilja akta Unije relevantno je da bi se utvrdilo je li taj akt primjenjiv na području koje je isključeno iz teritorijalnog područja primjene prava Unije u određenom području.

               37

               Pitanja suda koji je uputio zahtjev valja razmotriti u kontekstu prethodnih razmatranja.

               38

               Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 29. Akta o pristupanju iz 1972. u vezi s njegovim Prilogom I. dijelom I. točkom 4. tumačiti na način da se članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. primjenjuje na području Gibraltara, bilo zbog toga što je njezin cilj olakšavanje slobodnog pružanja usluga ili slobodnog kretanja osoba ili zbog toga što se, iako se tiče slobodnog kretanja robe, ne odnosi ni na trgovinu ni na poslovne transakcije u vezi s vatrenim oružjem.

               39

               Ako članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 treba tumačiti na način da mu je cilj olakšati slobodno kretanje osoba, navedeni sud izražava sumnje u valjanost te odredbe, odnosno Direktive 91/477 u cijelosti, s obzirom na to da je izbor njezine pravne osnove pogrešan jer se temelji na članku 100. slovu A stavku 1. UEEZ‑a, koji je postao članak 95. stavak 1. UEZ‑a, na temelju kojeg je donesena Direktiva 2008/51 o izmjeni Direktive 91/477, i koji je kasnije postao članak 114. stavak 1. UFEU‑a, dok članak 100. slovo A stavak 2. UEEZ‑a, koji je postao članak 95. stavak 2. UEZ‑a, a zatim članak 114. stavak 2. UFEU‑a, isključuje usvajanje odredaba koje se odnose na slobodno kretanje osoba na temelju stavaka 1. navedenih članaka.

               40

               U tom pogledu, što se tiče, kao prvo, pitanja može li se članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. primjenjivati na Gibraltar jer je njegov cilj olakšavanje slobodnog pružanja usluga ili slobodnog kretanja osoba, valja ispitati cilj te direktive, kao što je to navedeno u točki 36. ove presude.

               41

               Nadalje, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u pogledu izbora pravne osnove na kojoj se temelji Direktiva 91/477, treba istaknuti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda izbor pravne osnove za neki akt Unije mora temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su cilj i sadržaj tog akta. Ako ispitivanje predmetnog akta pokaže da on ima dvije svrhe ili dvije sastavnice te ako se jedna od njih može prepoznati kao glavna ili prevladavajuća, dok je druga samo sporedna, takav se pravni akt mora temeljiti samo na jednom pravnom temelju, naime na onom koji je u skladu s glavnom ili prevladavajućom svrhom ili sastavnicom (presuda od 6. svibnja 2014., Komisija/Parlament i Vijeće, C‑43/12, EU:C:2014:298, t. 29. i 30. i navedena sudska praksa).

               42

               Stoga, kako bi se dao koristan odgovor na pitanja suda koji je uputio zahtjev, valja identificirati glavni cilj Direktive 91/477 i ispitati njegov sadržaj.

               43

               Što se tiče cilja te direktive, iz njezine druge, treće i četvrte uvodne izjave proizlazi da je ona usvojena s ciljem uspostavljanja unutarnjeg tržišta i da u tom kontekstu ukidanje nadzora sigurnosti predmeta koji se prevoze i osoba, među ostalim, ima za posljedicu i usklađivanje zakonskih propisa o oružju kojima se želi uspostaviti nadzor unutar država članica nabave i posjedovanja vatrenog oružja kao i njegova prijenosa (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., Zeman, C‑543/12, EU:C:2014:2143, t. 42. i 43.). Uzajamno povjerenje u području zaštite sigurnosti osoba koje će se među državama članicama ostvariti ovim propisima bit će, prema petoj uvodnoj izjavi te direktive, utoliko veće ako se temelji na djelomično usklađenom zakonodavstvu.

               44

               Šesta uvodna izjava te direktive utvrđuje da bi prelazak iz jedne države članice u drugu dok osoba posjeduje oružje trebalo zabraniti, s tim da je odstupanje od spomenutog moguće samo ako se usvoji postupak koji državama članicama omogućava da budu obaviještene o unosu vatrenog oružja na svoje područje. Sedma uvodna izjava određuje da je potrebno donijeti fleksibilnije propise o lovu i streljaštvu kako bi se izbjeglo otežavanje slobodnog kretanja osoba više no što je potrebno.

               45

               Kad je riječ o sadržaju Direktive 91/477, valja primijetiti da članak 1. te direktive, koji se nalazi u njezinu poglavlju 1., a koje se odnosi na njezino područje primjene, definira određen broj pojmova koji se u njoj upotrebljavaju, poput „vatreno oružje” i „trgovac oružjem”, kao i „propusnica”, koja se u stavku 4. tog članka definira, u biti, kao isprava koju izdaju nadležna tijela države članice osobi koja zakonito stupa u posjed vatrenog oružja i njegovu uporabu. Dodatno se pojašnjava da propusnica nije prenosiva i u nju se zapisuje vatreno oružje koje posjeduje i kojim se koristi njezin nositelj kao i da propusnica uvijek mora biti u posjedu osobe koja se koristi vatrenim oružjem te da se njezin sadržaj definira u Prilogu II.

               46

               Poglavlje 2. Direktive 91/477, naslovljeno „Usklađivanje zakonodavstva koje se odnosi na vatreno oružje”, sadržava odredbe koje predviđaju usklađivanje zakonodavstava država članica koja se odnose na posjedovanje i stjecanje vatrenog oružja.

               47

               U poglavlju 3., naslovljenom „Formalnosti vezane za kretanje oružja unutar [Unije]”, Direktiva 91/477 utvrđuje načelo zabrane prijenosa vatrenog oružja iz jedne države članice u drugu, osim ako se na taj prijenos primijeni postupak iz članka 11., koji propisuje da je potrebno prethodno odobrenje države članice u kojoj se nalazi oružje, nakon što je ta država članica ispitala sigurnosne uvjete tog prijenosa. Članak 12. stavak 1. navedene direktive predviđa da se, ako se ne postupa po postupku utvrđenom člankom 11., neće dopustiti posjedovanje vatrenog oružja tijekom putovanja kroz dvije države članice ili više njih, osim ako osoba o kojoj je riječ nije dobila dozvolu svake od tih država članica koje se trebaju upisati u propusnicu.

               48

               Članak 12. stavak 2. prvi podstavak te direktive propisuje da, ne dovodeći u pitanje stavak 1., lovci za kategorije C i D i sportski strijelci za kategorije B, C i D mogu bez prethodnog odobrenja posjedovati jedan ili više komada vatrenog oružja tijekom putovanja kroz dvije države članice ili više njih radi bavljenja svojim aktivnostima, pod uvjetom da posjeduju propusnicu u kojoj je navedeno to vatreno oružje i pod uvjetom da mogu opravdati razloge svojeg putovanja.

               49

               Iz tih elemenata Direktive 91/477 proizlazi da je ona, kao što to potvrđuje prva uvodna izjava Direktive 2008/51, donesena kao „prateća mjera za unutarnje tržište”, koja, osiguravajući visoku razinu sigurnosti za europske građane, pridonosi stvaranju uvjeta za ukidanje graničnih kontrola među državama članicama uspostavom minimalnog usklađenog okvira koji se odnosi na nabavu i posjedovanje vatrenog oružja za civilnu uporabu kao i njegov prijenos između država članica.

               50

               Iz njezina sadržaja osobito proizlazi, s jedne strane, da je cilj navedene direktive usklađivanje propisa država članica u pogledu uvjeta pod kojima se vatreno oružje različitih kategorija može nabaviti i posjedovati, predviđajući za potrebe javne sigurnosti da nabavu određenih vrsta vatrenog oružja treba zabraniti.

               51

               S druge strane, ta direktiva sadržava odredbe čiji je cilj uskladiti upravne mjere država članica koje se odnose na kretanje vatrenog oružja za civilnu uporabu, s obzirom na to da je osnovno načelo zabrana kretanja oružja radi osiguravanja visoke razine javne sigurnosti, osim ako se ne provode postupci koji su u tu svrhu predviđeni navedenom direktivom.

               52

               Iz prethodno navedenog proizlazi da Direktiva 91/477 predstavlja mjeru kojom se u pogledu slobodnog kretanja robe, odnosno vatrenog oružja za civilnu uporabu, želi osigurati usklađivanje zakona i drugih odredaba država članica, uz istodobno ograničavanje te slobode sigurnosnim jamstvima prilagođenima naravi te robe.

               53

               To utvrđenje nije osporeno tvrdnjama tužiteljâ u glavnom postupku, prema kojima se člankom 12. stavkom 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i njezinim Prilogom II. nastoji olakšati ili slobodno pružanje i korištenje usluga lovcima i sportskim strijelcima ili slobodno kretanje osoba.

               54

               U tom pogledu važno je napomenuti da se, s obzirom na opasnost za sigurnost osoba koju predstavlja vatreno oružje, njegovo slobodno kretanje moglo postići samo strogim propisivanjem uvjeta njegova prijenosa među državama članicama, među kojima se nalazi načelo prethodnog odobrenja država članica uključenih u prijenos takve robe.

               55

               Međutim, zakonodavac Unije želio je da određeni prijenosi vatrenog oružja ne budu nužno predmet takvog odobrenja, ako se može dokazati da oni predstavljaju manju opasnost za javnu sigurnost. Takvi prijenosi uključuju one navedene u članku 11. stavku 3. Direktive 91/477, koje provode određeni trgovci oružjem. Korištenje tim sustavom uvjetovano je izdavanjem posebne dozvole, uz strogi nadzor djelatnosti potonjih koji je predviđen člankom 4. stavkom 3. te direktive. Isto tako, prijenose iz članka 12. stavka 2. spomenute direktive izvršavaju lovci i sportski strijelci, odnosno kategorija vlasnika vatrenog oružja za koje se smatra da zbog svojih djelatnosti imaju opravdane razloge za prijenos vatrenog oružja koji se lako može nadzirati, osobito putem propusnice koju obvezno moraju imati.

               56

               Stoga je zakonodavac Unije, uzimajući u obzir zahtjeve javne sigurnosti, predvidio blaže uvjete za prijenos vatrenog oružja namijenjenog lovu i korištenju na sportskim natjecanjima jer, kako to proizlazi iz sedme uvodne izjave Direktive 91/477, usklađeni okvir koji ona uspostavlja može imati negativan učinak na ostvarivanje drugih temeljnih sloboda osoba koje žele prenijeti svoje vatreno oružje u zakonite svrhe.

               57

               U tom je kontekstu Sud precizirao da je cilj propusnice omogućiti slobodno kretanje lovcima i sportskim strijelcima s njihovim oružjem iz jedne države članice u drugu, ističući da članak 1. stavak 4. u vezi s člankom 12. stavkom 2. Direktive 91/477 u prvom redu želi olakšati kretanje oružja namijenjenog korištenju u svrhu lova ili sportskih aktivnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., Zeman, C‑543/12, EU:C:2014:2143, t. 39., 52. i 57.).

               58

               Stoga, iako pojednostavnjeni postupak za prijenos vatrenog oružja, poput onoga predviđenog u članku 12. stavku 2. Direktive 91/477, koji uključuje propusnicu, može imati pozitivan učinak na slobodno pružanje usluga i slobodno kretanje osoba u području lova i sportskog streljaštva, ostaje činjenica da je ta odredba dio glavnog cilja te direktive, koji nije olakšavanje ostvarivanja tih sloboda, već uređenje nabave i posjedovanja vatrenog oružja za civilnu uporabu te slobodno kretanje tog oružja unutar Unije.

               59

               Ne može se stoga smatrati da se članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. primjenjuje na Gibraltar zbog toga što se tom odredbom ne nastoji olakšati slobodno kretanje robe.

               60

               Isto tako, analiza te direktive – koja se, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 41. ove presude, sastojala u utvrđenju njezina glavnog cilja i ispitivanju njezina sadržaja – nije otkrila nijedan element koji bi mogao utjecati na njezinu valjanost zbog odluke zakonodavca Unije da tu direktivu temelji na članku 100. slovu A stavku 1. UEEZ‑a i, kad je riječ o Direktivi 2008/51, na članku 95. stavku 1. UEZ‑a.

               61

               Što se tiče, kao drugo, pitanja primjenjuje li se članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. na Gibraltar zbog toga što se, iako se odnosi na slobodno kretanje robe, ne odnosi ni na trgovinu ni na poslovne transakcije u vezi s vatrenim oružjem, valja pojasniti da se sud koji je uputio zahtjev slaže s pretpostavkom da izuzimanje Gibraltara predviđeno člankom 29. Akta o pristupanju iz 1972. u vezi s Prilogom I. dijelom I. točkom 4. načelno podrazumijeva da se na Gibraltar ne primjenjuju akti Unije kojima je cilj, kao prvo, u pogledu slobodnog kretanja robe osigurati usklađivanje propisa država članica, u skladu sa sudskom praksom koja proizlazi iz presude od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑30/01, EU:C:2003:489).

               62

               Međutim, on sumnja u odluku koju treba donijeti u pogledu argumenata tužitelja u glavnom postupku, prema kojima opće načelo strogog tumačenja iznimaka čini odredbe kao što su članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. primjenjivima na tom području jer se ne odnose na slobodno kretanje robe u kontekstu trgovine i stoga pripadaju kategoriji mjera koje se odnose na slobodno kretanje robe koje ne šteti interesima, navedenima u točki 31. ove presude, koje se tim isključenjem nastoji očuvati.

               63

               U tom pogledu nesporno je da članak 29. Akta o pristupanju iz 1972. predstavlja iznimku od pravila predviđenog člankom 355. točkom 3. UFEU‑a, prema kojem se pravo Unije primjenjuje na Gibraltar, te da se ta iznimka, kao što je to Sud istaknuo u točkama 43. i 51. presude od 21. srpnja 2005., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑349/03, EU:C:2005:488), treba tumačiti restriktivno, na način da je njezin doseg ograničen na ono što je strogo potrebno za zaštitu interesa čije očuvanje ona omogućuje Gibraltaru.

               64

               S obzirom na navedeno, treba istaknuti da u predmetu u kojem je donesena potonja presuda Sud nije bio pozvan izjasniti se o statusu akata Unije u području slobodnog kretanja robe s obzirom na navedenu iznimku, i to suprotno predmetu u kojem je donesena presuda od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑30/01, EU:C:2003:489).

               65

               Iz toga slijedi da potreba restriktivnog tumačenja članka 29. Akta o pristupanju iz 1972., koja se navodi u točki 63. ove presude, ne znači da postoje odredbe Unije koje su primjenjive na području Gibraltara, iako sudjeluju u ostvarenju glavnog cilja akta kojim se u pogledu slobodnog kretanja robe želi osigurati usklađivanje odredaba država članica, kako se čini da to smatraju tužitelji u glavnom postupku.

               66

               U tom kontekstu treba podsjetiti na to da, na temelju članka 28. stavka 1. UFEU‑a, koji se nalazi u trećem dijelu UFEU‑a o slobodnom kretanju robe, carinska unija obuhvaća cjelokupnu trgovinu robom. Ta unija nužno podrazumijeva da se osigura slobodno kretanje robe između država članica i, općenitije, unutar nje (presuda od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina,C‑30/01, EU:C:2003:489, t. 53.).

               67

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, „robom” u smislu te odredbe treba smatrati proizvode kojima se vrijednost može izraziti u novcu i koji kao takvi mogu biti predmet komercijalnih transakcija. Međutim, odredbe UFEU‑a o slobodi kretanja robe načelno se primjenjuju bez obzira na to prelazi li roba državnu granicu radi prodaje ili daljnje prodaje ili radi osobne uporabe ili potrošnje (vidjeti u tom smislu presude od 7. ožujka 1989., Schumacher, 215/87, EU:C:1989:111, t. 22. i od 3. prosinca 2015., Pfotenhilfe‑Ungarn, C‑301/14, EU:C:2015:793, t. 47.).

               68

               Međutim, budući da sekundarno pravo Unije načelno ima isto područje primjene kao i sami Ugovori (vidjeti po analogiji presudu od 15. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće, C‑132/14 do C‑136/14, EU:C:2015:813, t. 77.) i da strogo tumačenje isključenja Gibraltara iz zajedničkog carinskog područja Unije, uz opasnost ugrožavanja ujednačene primjene prava Unije, ne smije dovesti do tumačenja prema kojem slobodno kretanje robe u odnosima s Gibraltarom ima doseg koji je u većoj mjeri ograničen od onoga koji proizlazi iz odredaba UFEU‑a, za odredbe Direktive 91/477 o prijenosu vatrenog oružja za civilnu uporabu treba smatrati da pripadaju slobodnom kretanju robe, ako se ono prenosi u kontekstu trgovine, uključujući posredovanjem trgovca oružjem ili u okviru prodaje na daljinu ili izvan tog konteksta, odnosno ako ga prenose pojedinci, osobito lovci i sportski strijelci, da bi se njime koristili za svoje aktivnosti.

               69

               Iz toga slijedi da se članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. ne primjenjuje na području Gibraltara, iako se ta odredba prava Unije ne odnosi ni na trgovinu ni na poslovne transakcije u vezi s vatrenim oružjem.

               70

               Usto, suprotno onomu na što upućuju tužitelji u glavnom postupku u svojim pisanim očitovanjima, primjenjivost akata Unije o usklađivanju propisa država članica o slobodnom kretanju robe na području Gibraltara ne može ovisiti o razlozima za prijenos predmetne robe. Ako bi to bio slučaj, nastala bi – kao što su to istaknule gibraltarska vlada i Komisija na raspravi pred Sudom kao i nezavisni odvjetnik u točki 73. svojeg mišljenja – pravna nesigurnost u pogledu utvrđivanja koja se pravila prava Unije o slobodnom kretanju robe primjenjuju na području Gibraltara, što bi također moglo naštetiti interesima koje sustav priznat Gibraltaru Aktom o pristupanju iz 1972. nastoji zaštititi.

               71

               Osim toga, iz prethodno navedenog proizlazi, s jedne strane, da se provedba postupka propisanog u članku 12. stavku 2. Direktive 91/477 ne može predvidjeti izvan djelomično usklađenog zakonodavnog okvira o nadzoru nabave i posjedovanja vatrenog oružja, uspostavljenog tom direktivom.

               72

               S druge strane, prenošenje na području Gibraltara odredaba Direktive 91/477 potrebnih za osiguranje učinkovitog i pouzdanog funkcioniranja propusnice u okviru navedenog postupka i ostvarenje cilja osiguranja visoke razine sigurnosti osoba zahtijevaju da se prenese velik broj odredaba navedene direktive, čime bi se neopravdano proširilo teritorijalno područje primjene prava Unije.

               73

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na način da članak 29. Akta o pristupanju iz 1972. u vezi s njegovim Prilogom I. dijelom I. točkom 4. treba tumačiti na način da se članak 12. stavak 2. Direktive 91/477 u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. ne primjenjuje na području Gibraltara. Razmatranje tih pitanja nije otkrilo nijedan element koji može utjecati na valjanost te direktive.

         Troškovi

               74

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 29. Akta o uvjetima pristupanja Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i prilagodbama Ugovora u vezi s njegovim Prilogom I. dijelom I. točkom 4. treba tumačiti na način da se članak 12. stavak 2. Direktive Vijeća 91/477/EEZ od 18. lipnja 1991. o nadzoru nabave i posjedovanja oružja, kako je izmijenjena Direktivom 2008/51/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008., u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. ne primjenjuje na području Gibraltara.

                           2.

                           Razmatranje prethodnih pitanja nije otkrilo nijedan element koji može utjecati na valjanost Direktive 91/477, kako je izmijenjena Direktivom 2008/51.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski