title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 14. studenoga 2013.#Armin Maletic i Marianne Maletic protiv lastminute.com GmbH i TUI Österreich GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesgericht Feldkirch.#Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 16. stavak 1. – Ugovor o organiziranju putovanja sklopljen između potrošača s domicilom u jednoj državi članici i putničke agencije koja posluje u drugoj državi članici – Pružatelj usluga kojega koristi putnička agencija koja posluje u državi članici u kojoj potrošač ima domicil – Pravo potrošača na pokretanje postupka protiv obaju poduzetnika pred sudom u mjestu svojeg domicila.#Predmet C-478/12.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      14. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 16. stavak 1. — Ugovor o organiziranju putovanja sklopljen između potrošača s domicilom u jednoj državi članici i putničke agencije koja posluje u drugoj državi članici — Pružatelj usluga kojega koristi putnička agencija koja posluje u državi članici u kojoj potrošač ima domicil — Pravo potrošača na pokretanje postupka protiv oba poduzeća pred sudom u mjestu svog domicila“
      U predmetu C‑478/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesgericht Feldkirch (Austrija), odlukom od 20. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 24. listopada 2012., u postupku

         Armin Maletic,

         Marianne Maletic

      protiv

         lastminute.com GmbH,

         TUI Österreich GmbH,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestitelj), i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za TUI Österreich GmbH, E. Reinitzer, Rechtsanwalt,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i S. Nunes de Almeida, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 16. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Armina Maletica i Marianne Maletic (u daljnjem tekstu: supružnici Maletic), s jedne strane, i društava lastminute.com GmbH (u daljnjem tekstu: lastminute.com) i TUI Österreich GmbH (u daljnjem tekstu: TUI), s druge strane, radi plaćanja iznosa od 1.201,38 eura zajedno s kamatama i drugim troškovima u vezi s paket‑aranžmanom u organizaciji TUI‑ja koji su tužitelji rezervirali kod lastminute.com.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 11. do 13. i 15. Uredbe br. 44/2001 navode:

                        „(2)

                        Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

                  […]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                        (13)

                        Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija strana u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.

                  […]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. Mora postojati jasan i učinkovit mehanizam za rješavanje slučajeva litispendencije i povezanih postupaka te za sprečavanje problema koji proizlaze iz razlika među državama članicama s obzirom na utvrđivanje trenutka od kojega se predmet smatra neriješenim [pendentnim]. U svrhe ove Uredbe, taj bi se trenutak trebao autonomno utvrđivati.”

               4

               Članak 2. stavak 1. ove uredbe propisuje: „[…] osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               5

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. navedene uredbe „[p]rotiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.”

               6

               U stvarima koje se odnose na ugovore, članak 5. točka 1. iste uredbe određuje da ako je predmet postupka ugovor ili zahtjevi iz ugovora, osoba s domicilom na području jedne države članice može biti tužena u drugoj državi članici pred sudom mjesta gdje je obveza izvršena ili treba biti izvršena.

               7

               Prema članku 6. točki 1. Uredbe br. 44/2001, ista osoba, ako je ona jedan od više tuženika, može biti tužena i pred sudom mjesta u kojemu bilo koja od tuženih osoba ima domicil, pod uvjetom da su tužbe toliko usko povezane da ih je bolje obrađivati zajedno kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka u odvojenim postupcima.

               8

               Članak 15. stavak 1. točka (c) i stavak 3. iste uredbe glase:
               „1.   U stvarima koji [koje] se odnose na ugovor koji sklapa osoba – potrošač, u svrhe za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti, nadležnost se utvrđuje odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5., ako:
               […]

                        (c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja se bavi trgovačkom ili profesionalnom aktivnošću u državi članici u kojoj potrošač ima domicil ili ako na bilo koji drugi način usmjerava takvu aktivnost prema toj državi članici ili prema većem broju država uključujući i tu državu članicu, a ugovor pripada u područje takvih aktivnosti.

                  […]
               3.   Ovaj se odjeljak ne primjenjuje na ugovore o prijevozu, osim na ugovore u kojima je u cijenu uračunata kombinacija prijevoza i smještaja.”

               9

               Članak 16. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, bilo pred sudovima mjesta u kojemu potrošač ima domicil.”

               10

               Članak 28. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 glasi:
               „Za potrebe ovog članka, postupci se smatraju povezanima ako među njima postoji toliko bliska veza da postoji interes da se odvijaju zajedno i da bude donesena jedna sudska odluka, kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka zbog vođenja odvojenih postupaka.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Supružnici Maletic imaju domicil u Bludeschu (Austrija), mjestu koje se nalazi na području nadležnosti Bezirksgericht Bludenz (Okružnog suda u Bludenzu). Dana 30. prosinca 2011. za sebe su kao privatne osobe rezervirali i platili na internetskoj stranici lastminute.com putovanje u Egipat u paket‑aranžmanu po cijeni od 1.858,00 eura u razdoblju od 10. do 24. siječnja 2012. Na svojoj internetskoj stranici društvo lastminute.com, sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), naznačilo je da djeluje kao putnički agent te da putovanje organizira TUI, društvo sa sjedištem u Beču (Austrija).

               12

               Rezervacija tužitelja u glavnom postupku odnosila se na hotel Jaz Makadi Golf & Spa u Hurghadi (Egipat). Rezervaciju je potvrdio lastminute.com te ju je proslijedio TUI‑ju. Zatim su supružnici Maletic od TUI‑ja dobili „potvrdu/račun” s datumom od 5. siječnja 2012., koji je uz podatke o putovanju preuzete iz rezervacije lastminute.com spominjao ime drugog hotela ‐ Jaz Makadi Star Resort Spa, Hurghada.

               13

               Tek po dolasku u Hurghadu tužitelji su primijetili pogrešku u svezi s hotelom te su platili dodatak na cijenu od 1.036,00 eura kako bi se mogli smjestiti u hotel koji su izvorno rezervirali na internetskoj stranici lastminute.com.

               14

               Kako bi ostvarili povrat dodatka na cijenu koji su platili i naknadu štete zbog neugodnosti koje su negativno utjecale na njihov odmor, tužitelji u glavnom postupku podnijeli su 13. travnja 2012. tužbu na Bezirksgericht Bludenz sa zahtjevom da sud lastminute.comu i TUI‑ju kao solidarnim dužnicima naloži plaćanje iznosa od 1.201,38 eura uvećano za kamate i troškove.

               15

               Bezirksgericht Bludenz ograničio se na ispitivanje nadležnosti za odlučivanje o tužbi pa je rješenjem od 4. srpnja 2011. odbacio tužbu u odnosu na TUI zbog mjesne nenadležnosti. Prema mišljenju tog suda, Uredba br. 44/2001 ne može se primijeniti na parnicu između tužitelja u glavnom postupku i TUI‑ja jer je riječ o isključivo domaćem predmetu. Sud je ocijenio da je u skladu s odredbama mjerodavnog nacionalnog prava nadležan sud prema domicilu tuženika, tj. nadležni sud u Beču a ne u Bludenzu.

               16

               Nasuprot tome, isti je sud zauzeo stav da je u odnosu na društvo lastminute.com, koje ima sjedište u Njemačkoj, ispunjen uvjet iz članka 15. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 44/2001 u svezi s usmjeravanjem aktivnosti prema Austriji. Zbog toga je ocijenio da je nadležan za odlučivanje u parnici. Budući da lastminute.com nije uložio pravni lijek, u tom je dijelu rješenje postalo pravomoćno.

               17

               Tužitelji u glavnom postupku protiv navedene odluke uložili su žalbu (Rekurs) sudu koji je uputio zahtjev pozivajući se na to da je rezervacija kao jedinstven pravni posao od samog početka neodvojivo povezana s lastminute.com kao putničkim agentom i TUI‑jem kao organizatorom putovanja. Budući da se radi o paket‑aranžmanu, članak 15. stavak 3. u svezi s člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 44/2001 predstavlja pravnu osnovu nadležnosti suda kod kojeg je podnesena tužba i u odnosu na TUI.

               18

               U svom odgovoru na žalbu TUI je tvrdio da je Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Okružni sud za trgovačke predmete u Beču) isključivo nadležan za odlučivanje o tužbi protiv njega te da je prvostupanjski sud pravilno odlučio kad je zauzeo stav da u ovom predmetu nije riječ o jedinstvenom pravnom poslu. Stoga valja poći od toga da postoje dva teorijski odvojena ugovora i u skladu s tim ocijeniti pitanje sudske nadležnosti.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev želi znati je li kod činjeničnog stanja kao u glavnom postupku riječ o „isključivo domaćem predmetu” te, s tim u svezi, kako treba tumačiti pojam „druge ugovorne stranke” iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 u situaciji u kojoj poduzetnik s područja jedne države članice koristi usluge drugog poduzetnika sa sjedištem na području države članice u kojoj potrošač ima domicil, a potrošač podnese tužbu protiv ove „druge stranke” zato što mu navedena odredba dopušta tražiti zaštitu svog prava pred sudom svog domicila.

               20

               S obzirom na to da pravila o posebnoj nadležnosti iz članka 15. i članaka koji slijede u Uredbi br. 44/2001 u svezi s potrošačkim ugovorima imaju za cilj zaštititi slabiju ugovornu stranku dajući joj mogućnost izbora suda i ograničavajući mogućnost ugovaranja nadležnosti, isti sud smatra da bi se tu zaštitu moglo izigrati kada potrošač pred sudom nadležnim u skladu s člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 44/2001 ne bi mogao tražiti zaštitu prava protiv obiju ugovornih stranaka na temelju rezervacije kao jednokratne radnje.

               21

               U tim je okolnostima Landesgericht Feldkirch odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 16. stavak 1. Uredbe [br. 44/2001], koji određuje mjesnu nadležnost suda prema mjestu u kojem potrošač ima domicil, tumačiti u smislu da se isti članak primjenjuje i na domaćeg ugovornog partnera kad se druga ugovorna stranka (u ovom slučaju putnička agencija sa sjedištem u inozemstvu) služi ugovornim partnerom (u ovom slučaju organizatorom putovanja sa sjedištem u tuzemstvu), a tužba je podnesena protiv obojice?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „druge ugovorne stranke” iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti u smislu da taj pojam u okolnostima kao u glavnom postupku označava i ugovornog partnera poduzeća s kojim je potrošač sklopio dotični ugovor, a koji ima sjedište na području države članice u kojoj potrošač ima domicil.

               23

               TUI se protivi primjeni Uredbe br. 44/2001 i smatra da okolnosti glavnog postupka imaju sve značajke isključivo domaćeg predmeta, zbog čega su mjerodavne samo odredbe nacionalnog prava o mjesnoj nadležnosti sudova.

               24

               Nasuprot tome, ne protivi se primjeni Uredbe br. 44/2001 u odnosu na lastminute.com i nadležnosti suda prema domicilu supružnika Maletic za odlučivanje u parnici s obzirom na to društvo.

               25

               Stoga treba ispitati je li u okolnostima u glavnom postupku Uredba br. 44/2001 mjerodavna za ugovornog partnera poput TUI‑ja, kao i postoji li međunarodni element koji bi mogao opravdati njezinu primjenu.

               26

               S tim u svezi, kad je riječ o Briselskoj konvenciji od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.), kako je izmijenjena konvencijama o pristupanju novih država članica toj Konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija), Sud je već zauzeo pravno stajalište prema kojem primjena pravilâ o nadležnosti iz te konvencije zahtijeva postojanje međunarodnog elementa, a za potrebe primjene članka 2. Briselske konvencije (koji je postao članak 2. Uredbe br. 44/2001) međunarodno obilježje pravnog odnosa u pitanju ne mora nužno proizlaziti iz povezanosti s više država ugovarateljica s obzirom na osnovu spora ili domicil različitih stranaka u sporu (u tom smislu vidjeti presudu od 1. ožujka 2005., Owusu, C‑281/02, Zb., str. I‑1383., točke 25. i 26.).

               27

               Valja podsjetiti da u dijelu u kojem Uredba br. 44/2001 zamjenjuje Briselsku konvenciju, tumačenje koje je Sud dao u odnosu na odredbe te konvencije vrijede i za odredbe navedene uredbe ako se odredbe ovih akata mogu smatrati istovjetnim (presuda od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland, C‑533/08, Zb., str. I‑4107., točka 36. i u njoj citirana sudska praksa).

               28

               Iako međunarodno obilježje pravnog odnosa u pitanju ne mora nužno proizlaziti iz povezanosti s više država ugovarateljica s obzirom na osnovu spora ili domicil različitih stranaka u sporu, kao što se navodi u točki 26. ove presude, valja zaključiti zajedno s Komisijom i portugalskom vladom da je Uredba br. 44/2001 a fortiori mjerodavna u okolnostima predmeta u glavnom postupku gdje međunarodni element postoji ne samo u odnosu na društvo lastminute.com, što nije sporno, nego i u odnosu na društvo TUI.

               29

               Naime, čak i ako bi se jednokratna radnja poput rezervacije kojom su supružnici Maletic rezervirali i platili putovanje u paket‑aranžmanu na internetskoj stranici lastminute.com mogla razdvojiti na dva različita ugovorna odnosa, s jedne strane s lastminute.com on‑line putničkom agencijom i s druge strane s TUI‑jem kao organizatorom putovanja, ovaj drugi ugovorni odnos ne može se ocijeniti kao „isključivo domaći” jer je zbog činjenice da je ostvaren posredstvom putničke agencije iz druge države članice neodvojivo povezan s prvim ugovornim odnosom.

               30

               Osim toga, treba uzeti u obzir ciljeve predviđene u uvodnim izjavama 13. i 15. Uredbe br. 44/2001 o zaštiti potrošača kao „slabije strane” ugovora kao i „[koliko je god moguće] smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka [kako bi se izbjeglo] da u dvjema državama članicama budu donesene dvije nepomirljive presude.”

               31

               Ovi ciljevi protive se rješenju kojim bi se dopustilo da supružnici Maletic s dvije povezane tužbe vode paralelne postupke u Bludenzu i Beču protiv dvaju poduzeća koja su sudjelovala u rezervaciji i izvršenju paket‑aranžmana o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               32

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da pojam „druge ugovorne stranke” iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti u smislu da taj pojam u okolnostima kao u glavnom postupku označava i ugovornog partnera poduzeća s kojim je potrošač sklopio dotični ugovor, a koji ima sjedište na državnom području države članice u kojoj potrošač ima domicil.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Pojam „druge ugovorne stranke” iz članka 16. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti u smislu da taj pojam u okolnostima kao u glavnom postupku označava i ugovornog partnera poduzeća s kojim je potrošač sklopio dotični ugovor, a koji ima sjedište na državnom području države članice u kojoj potrošač ima domicil.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 29. travnja 2010.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice - Članci 43. i 49. UEZ-a - Direktive 92/50/EEZ i 2004/18/EZ - Članak 45. UEZ-a.#Predmet C-160/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 30. lipnja 2016.#CW protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu – Zamrzavanje financijskih sredstava – Uvrštavanje tužiteljeva imena temeljeno na novom obrazloženju nakon poništenja ranijih mjera zamrzavanja financijskih sredstava – Pravo vlasništva – Proporcionalnost – Pogreška koja se tiče činjenice – Zlouporaba ovlasti – Izvanugovorna odgovornost – Uzročna veza.#Predmet T-516/13.


Presuda Suda (puni sastav) od 5. listopada 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-475/01.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. travnja 2015.#GST – Sarviz AG Germania protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natisonalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven administrativen sad.#Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Načelo porezne neutralnosti – Osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a – Pogrešno plaćanje PDV‑a osobe kojoj se isporučuju usluge – Isporučitelj usluga koji podliježe PDV‑u – Odbijanje povrata PDV‑a isporučitelju usluga.#Predmet C-111/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑111/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Varhoven administrativen sad (Bugarska), odlukom od 24. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 7. ožujka 2014., u postupku
            GST – Sarviz AG Germania
            protiv
            Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite,
            SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i E. Levits, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Direktora na Direkcia „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite, G. Arnaudov, u svojstvu agenta,
            – za bugarsku vladu, E. Petranova i M. Georgieva, u svojstvu agenata,
            – za grčku vladu, K. Georgiadis i I. Kotsoni, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, S. Petrova i C. Soulay, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 193. i 194. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/88/EU od 7. prosinca 2010. (SL L 326, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 361.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), kao i načela neutralnosti poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između društva GST – Sarviz AG Germania (u daljnjem tekstu: GST – Sarviz) i Direktora na Direkcia „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite (direktor uprave „Pravni lijekovi i postupanje u području oporezivanja i socijalne sigurnosti“ nadležan za Plovdiv pri središnjoj upravi nacionalne agencije za javne prihode, u daljnjem tekstu: Direktor), povodom njegova odbijanja povrata PDV‑a društvu GST – Sarviz.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 193. Direktive o PDV‑u predviđa:
            „Svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan je plaćati PDV osim u slučajevima iz članaka 194. do 199. i članka 202. u kojima je PDV obvezna plaćati druga osoba.“
            4. Članak 194. te direktive određuje:
            „1. Ako obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a, države članice mogu odrediti da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a osoba kojoj se isporučuje roba ili usluge.
            2. Države članice određuju uvjete za provedbu stavka 1.“
            Bugarsko pravo
            5. Članak 82. bugarskog Zakona o PDV‑u (Zakon za danak varhu dobavena stoynost, DV br. 63 od 4. kolovoza 2006.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZDDS), određuje obveznika PDV‑a u slučaju oporezive transakcije.
            6. Članak 82. stavak 1. ZDDS‑a predviđa:
            „Dobavljač/isporučitelj oporezive robe/usluge registriran za potrebe PDV‑a dužan je platiti porez na temelju ovoga zakona, osim u slučajevima iz stavaka 4. i 5.“
            7. Sukladno navedenom članku 82. stavku 2., „[k]ad je dobavljač/isporučitelj porezni obveznik koji nema poslovni nastan u tuzemstvu i dostava ili isporuka je obavljena u tuzemstvu te je oporeziva, porez plaća osoba kojoj se isporučuje roba ili usluge u slučaju:
            […]
            3) isporuke usluge kad je osoba kojoj se isporučuje usluga porezni obveznik na temelju članka 3. stavaka 1., 5. i 6.“
            8. Sukladno članku 71. stavku 1. točki 1. ZDDS‑a, „porezni obveznik izvršava pravo na odbitak poreza kad ispuni sljedeće uvjete: […] drži porezni dokument izdan u skladu sa zahtjevima iz članka 114. i članka 115., u kojem je posebno naznačen PDV za isporuku robe ili usluga koje mu se isporučuju […]“
            9. Članak 102. stavak 1. ZDDS‑a određuje:
            „Kad porezno tijelo utvrdi da osoba nije ispunila svoju obvezu podnošenja zahtjeva za registraciju u propisanom roku, registrirat će je donoseći odluku o registraciji ako su ispunjeni uvjeti za registraciju“.
            10. Članak 129. stavci 1., 5. i 7. Zakona o poreznim postupcima i postupcima u području socijalnog osiguranja (Danačno osiguritelen procesualen kodeks) određuje:
            „1. Smanjenje ili povrat poreza može se izvršiti na inicijativu poreznog tijela ili na pisani zahtjev zainteresirane stranke. Zahtjev za smanjenjem ili povratom poreza ispituje se ako je podnesen u roku od pet godina od 1. siječnja godine koja slijedi godinu nastanka činjenice na temelju koje se traži povrat, osim ako zakonom nije drukčije propisano.
            […]
            5. Porezno tijelo mora, sukladno stavku 2. točki 2., smanjiti ili vratiti ukupan iznos određen obvezujućom sudskom ili konačnom upravnom odlukom kao i dospjele kamate na temelju stavka 6., u roku od 30 dana računajući od dana kada mu je dostavljena ta odluka, kada je navedenom odlukom poreznom obvezniku priznato pravo na primitak: 1) neopravdano plaćenih ili naplaćenih iznosa za poreze, obvezne doprinose za socijalno osiguranje, pristojbe, novčane kazne ili financijske sankcije koje je utvrdilo, naplatilo ili odredilo porezno tijelo, uključujući i iznose plaćene na temelju naloga ili rješenja u pisanom obliku; 2) iznosa za koji je povrat nezakonito odbijen; 3) iznosa i naknada štete koji su mu bili dodijeljeni i nastalih troškova.
             […]
            7. Protiv odluke o smanjenju ili povratu poreza može se podnijeti žalba prema pravilima o podnošenju žalbe na rješenje o ponovnom razrezu poreza.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            11. Od 15. veljače do 29. prosinca 2010. društvo GST – Sarviz, sa sjedištem u Njemačkoj, obavljalo je tehničke i savjetodavne usluge za društvo GST Skafolding Balgaria EOOD (u daljnjem tekstu: GST Skafolding), sa sjedištem u Bugarskoj. Smatrajući da društvo GST – Sarviz nije imalo stalnu poslovnu jedinicu na bugarskom državnom području dok je isporučivalo svoje usluge tijekom spornog razdoblja, društvo GST Skafolding platilo je PDV na navedene isporuke za koje je postojala obveza plaćanja PDV‑a temeljem postupka obrnute porezne obveze propisanog člankom 82. stavkom 2. ZDDS‑a. U tom pogledu, sukladno članku 117. stavku 1. ZDDS‑a, društvo GST Skafolding sastavilo je zapisnike u vezi s računima koje je ispostavilo društvo GST – Sarviz i unijelo ih u svoju knjigu izlaznih računa.
            12. Odlukom o ponovnom razrezu poreza od 12. ožujka 2012. bugarsko porezno tijelo utvrdilo je da je GST – Sarviz imao stalnu poslovnu jedinicu u smislu stavka 1. točke 10. dodatnih odredbi ZDDS‑a tijekom razdoblja dok je isporučivao svoje usluge društvu GST Skafolding i da je odgovoran za plaćanje PDV‑a za te usluge. To je tijelo zaključilo da je GST – Sarviz trebao podnijeti zahtjev za registraciju za potrebe PDV‑a najkasnije do 15. veljače 2010. Posljedično, to porezno tijelo smatralo je da je navedeno društvo odgovorno za plaćanje PDV‑a za isporuke u razdoblju od 15. veljače do 29. prosinca 2010. u iznosu od 224.914,89 bugarskih leva (BGN), uvećanom za zatezne kamate.
            13. Društvo GST – Sarviz 26. ožujka 2012. platilo je iznos koji je porezno tijelo zahtijevalo te je 5. rujna 2012. podnijelo zahtjev za smanjenje ili povrat plaćenog poreza na temelju članka 129. stavka 1. Zakona o poreznim postupcima i postupcima u području socijalnog osiguranja.
            14. U odluci o smanjenju ili povratu poreza od 1. listopada 2012. porezno tijelo odbilo je povrat poreza uz obrazloženje da u tom slučaju nisu bili ispunjeni zakonski uvjeti za povrat PDV‑a. Prema njegovu mišljenju, s obzirom na to da je odluka o ponovnom razrezu poreza upravna odluka sa svojstvom pravomoćnosti i da ne postoji izvršna sudska odluka ili primjenjivi upravni akt u smislu članka 129. stavka 5. Zakona o poreznim postupcima i postupcima u području socijalnog osiguranja, plaćeni porez ne može se smatrati nedospjelim i ne može biti vraćen.
            15. Društvo GST – Sarviz podnijelo je žalbu Direktoru. Odlukom od 21. prosinca 2012. Direktor je odbio žalbu, smatrajući da je sporna odluka zakonita zbog razloga na temelju kojih je donesena. Protiv te odluke podnesena je tužba pred Administrativenim sadom Plovdiva (Upravni sud Plovdiva). Ta je tužba također odbijena na temelju istih razloga koje je navelo porezno tijelo. Društvo GST – Sarviz podnijelo je kasacijsku žalbu pred Varhovenim administrativenim sadom (Vrhovni upravni sud).
            16. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je porezno tijelo odbilo društvu GST Skafolding pravo odbitka ulaznog PDV‑a koji je ono platilo uz obrazloženje da nije imalo porezni dokument zahtijevan člankom 71. stavkom 1. točkom 1. ZDDS‑a. Naime, prema bugarskom zakonodavstvu, postojanje odluke o ponovnom razrezu poreza, kao što je ona o kojoj je riječ, donesena 12. ožujka 2012., onemogućuje ispravak poreznih dokumenata. Društvo GST Skafolding stoga se našlo bez valjanog poreznog dokumenta kojim bi ostvarilo pravo na odbitak ulaznog poreza.
            17. Sud koji je uputio zahtjev također je istaknuo da činjenica da je PDV naplaćen dvaput, jednom od isporučitelja usluge, a drugi put od osobe kojoj se isporučuje usluga, i da je odbijen povrat isporučitelju usluge i odbitak ulaznog poreza osobi kojoj se isporučuje usluga suprotna načelu porezne neutralnosti PDV‑a. Prema mišljenju tog suda, odbijanje povrata ima za učinak prijenos poreznog opterećenja na isporučitelja usluga.
            18. Iako sud koji je uputio zahtjev navodi da članci 193. i 194. Direktive o PDV‑u nisu bili predmet tumačenja koje bi moglo biti korisno u činjeničnim okolnostima u ovom slučaju, taj sud upućuje na presudu ADV Allround (C‑218/10, EU:C:2012:35), prema kojoj bi, u nedostatku postupovnih pravila u nacionalnom pravnom poretku, pravo na jednako postupanje prema isporučitelju usluge i osobi kojoj se isporučuje usluga u transakciji s obzirom na oporezivost te isporuke i PDV‑a koji se mora platiti za tu uslugu u praksi bilo lišeno svakog korisnog učinka. Kad je riječ o načelu porezne neutralnosti, taj se sud poziva na tumačenje Suda u presudi Rusedespred (C‑138/12, EU:C:2013:233).
            19. U tim je okolnostima Varhoven administrativen sad odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 193. Direktive o PDV‑u tumačiti u smislu da porez na dodanu vrijednost isključivo mora plaćati ili porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga ili osoba kojoj su isporučene usluge, a ne te dvije osobe zajedno, u slučaju kada oporezivu isporuku robe ili usluga obavlja porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja poreza na dodanu vrijednost, u mjeri u kojoj je to određeno u dotičnoj državi članici?
            2. Treba li također, ako se smatra da je samo jedna od tih osoba obvezna plaćati porez na dodanu vrijednost – bilo isporučitelj usluga ili osoba kojoj se isporučuje roba – kad je to određeno u dotičnoj državi članici, poštovati pravilo iz članka 194. Direktive i u slučajevima u kojima je osoba kojoj se isporučuje roba pogrešno primijenila postupak obrnute porezne obveze jer je smatrala da isporučitelj usluga nema stalnu poslovnu jedinicu za svrhe poreza na dodanu vrijednost na državnom području Republike Bugarske, iako je isporučitelj usluga imao stalnu poslovnu jedinicu u vezi s isporučenim uslugama?
            3. Treba li načelo porezne neutralnosti, kao temeljno načelo za uspostavu i funkcioniranje zajedničkog sustava poreza na dodanu vrijednost, tumačiti u smislu da dopušta praksu poreznog nadzora, poput one u glavnom postupku, u skladu s kojom se porez na dodanu vrijednost obračunava i isporučitelju usluga, unatoč tome što je osoba kojoj se isporučuju usluge primijenila postupak obrnute porezne obveze, uzimajući u obzir da je osoba kojoj se isporučuje roba već zaračunala porez za isporuku usluga, da ne postoji nikakav rizik gubitka poreznih prihoda i da nije moguće primijeniti pravila o ispravku poreznih dokumenata određenih u nacionalnom zakonodavstvu?
            4. Treba li načelo neutralnosti poreza na dodanu vrijednost tumačiti u smislu da poreznim tijelima ne dopušta da na temelju nacionalne odredbe odbiju isporučitelju usluga, za kojeg je osoba kojoj se isporučuju usluge obračunala porez na dodanu vrijednost u skladu s člankom 82. stavkom 2. ZDDS‑a, odobriti povrat dvostruko obračunatog poreza na dodanu vrijednost, kada su porezna tijela primatelju odbila odobriti pravo na odbitak dvaput obračunatog poreza na dodanu vrijednost uz obrazloženje da nema odgovarajući porezni dokument, a pravila o ispravku određena u nacionalnom zakonodavstvu više nije moguće primijeniti zbog postojanja pravomoćne odluke o ponovnom razrezu poreza?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            20. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 193. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je jedina osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a – ili porezni obveznik koji obavlja isporuku usluga ili osoba kojoj se isporučuju usluge kad se one obavljaju iz stalne poslovne jedinice koja se nalazi u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a.
            21. Sukladno članku 193. Direktive o PDV‑u, svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku usluga dužan je plaćati PDV osim u slučajevima, među ostalim, iz članka 194., u kojima je PDV obvezna plaćati druga osoba. U skladu s tim člankom, ako porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a obavlja oporezivu isporuku usluga, države članice mogu odrediti da je u tom slučaju osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a osoba kojoj se isporučuju usluge.
            22. Iz toga proizlazi da je, na temelju Direktive o PDV‑u, jedino isporučitelj usluga načelno odgovoran za plaćanje PDV‑a osim kad nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a i kad je ta država članica odredila da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a osoba kojoj se isporučuju usluge.
            23. U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je bugarsko porezno tijelo nakon nadzora 12. ožujka 2012. donijelo odluku o ponovnom razrezu poreza kojom je utvrdilo da je isporučitelj usluga, društvo GST – Sarviz, imao stalnu poslovnu jedinicu u Bugarskoj iz koje je obavljao tehničke i savjetodavne usluge za društvo GST Skafolding.
            24. U tim okolnostima slijedi da je, na temelju Direktive o PDV‑u, jedino na isporučitelju usluga kao što je društvo GST – Sarviz platiti bugarskom poreznom tijelu PDV za koji postoji obveza plaćanja PDV‑a za usluge koje je pružio u Bugarskoj od 15. veljače do 29. prosinca 2010.
            25. Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 193. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da je jedina osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik koji obavlja isporuku usluga kad se one obavljaju iz stalne poslovne jedinice koja se nalazi u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a.
            Drugo pitanje
            26. Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 194. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da poreznom tijelu države članice omogućuje da kao osobu koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a smatra osobu kojoj se isporučuju usluge obavljene iz stalne poslovne jedinice isporučitelja usluge, kad i potonji i osoba kojoj se isporučuju te usluge imaju poslovni nastan na državnom području iste države članice, čak i ako je ta osoba kojoj se isporučuju usluge već platila taj porez, pogrešno pretpostavljajući da navedeni isporučitelj nema stalnu poslovnu jedinicu u toj državi.
            27. Kako je već navedeno u točki 21. ove presude, na temelju članka 194. Direktive o PDV‑u, mogućnost da države članice odrede primjenu postupka obrnute porezne obveze ograničena je samo na slučaj u kojem isporučitelj usluga nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a.
            28. Iz toga slijedi da, u slučaju kada su usluge obavljene iz stalne poslovne jedinice isporučitelja koja se nalazi na državnom području države članice u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a, osobu kojoj se isporučuju takve usluge ne može se smatrati osobom koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a.
            29. U tom smislu, okolnost da je osoba kojoj se isporučuju usluge platila PDV pogrešno pretpostavljajući da isporučitelj usluga nema stalnu poslovnu jedinicu u smislu Direktive o PDV‑u ne može dozvoliti poreznom tijelu da odstupi od tog pravila smatrajući da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a osoba kojoj se isporučuju usluge, a ne isporučitelj usluga.
            30. Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 194. Direktive o PDV‑u treba tumačiti u smislu da ne dopušta poreznom tijelu države članice da kao osobu koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a smatra osobu kojoj se isporučuju usluge obavljene iz stalne poslovne jedinice isporučitelja usluge, kad i potonji i osoba kojoj se isporučuju te usluge imaju poslovni nastan na državnom području iste države članice, čak i ako je ta osoba kojoj se isporučuju usluge, pogrešno pretpostavljajući da navedeni isporučitelj nema stalnu poslovnu jedinicu u toj državi, već platila taj porez.
            Treće i četvrto pitanje
            31. Trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo neutralnosti PDV‑a tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba koja omogućuje poreznom tijelu da odbije isporučitelju usluga povrat tog poreza koji je on platio, dok je osobi kojoj se isporučuju te usluge, koja je također platila navedeni porez za iste usluge, odbijeno pravo na njegov odbitak zato što nema odgovarajući porezni dokument, s obzirom na to da nacionalni zakon ne dopušta ispravak poreznih dokumenata kad postoji konačna odluka o ponovnom razrezu poreza.
            32. Kao prvo, valja podsjetiti da je Sud u više navrata presudio da se načelo neutralnosti PDV‑a odražava u sustavu odbitaka, čiji je cilj u potpunosti osloboditi poreznog obveznika od tereta PDV‑a koji je dužan platiti ili je platio u okviru svih svojih gospodarskih aktivnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga osigurava neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o ciljevima ili rezultatima tih aktivnosti, pod uvjetom da navedene aktivnosti same podliježu PDV‑u (presuda Malburg, C‑204/13, EU:C:2014:147, t. 41. i navedena sudska praksa).
            33. Kao drugo, Sud je također presudio da je na državama članicama, kako bi osigurale neutralnost PDV‑a, da u svojim unutarnjim pravnim porecima predvide mogućnost ispravka svakog poreza koji je pogrešno iskazan na računu kada osoba koja ispostavlja račun dokaže svoju dobru vjeru. Međutim, kada je osoba koja je na vrijeme ispostavila račun u potpunosti uklonila rizik gubitka poreznih prihoda, načelo neutralnosti PDV‑a nalaže da PDV koji je bio pogrešno iskazan na računu može biti ispravljen, a da taj ispravak države članice nisu uvjetovale dobrom vjerom osobe koja je ispostavila navedeni račun. Takav ispravak ne može ovisiti o diskrecijskoj ovlasti poreznog tijela (presuda Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, t. 26. i 27. kao i navedena sudska praksa).
            34. Kao treće, valja podsjetiti da mjere koje države članice mogu usvojiti kako bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i da bi spriječile utaju ne trebaju prelaziti ono što je potrebno za postizanje tih ciljeva. Te mjere stoga ne smiju biti korištene na način koji bi doveo u pitanje neutralnost PDV‑a, koja predstavlja temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Unije (presuda Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, t. 28. i 29. kao i navedena sudska praksa).
            35. Kad je riječ o glavnom predmetu, iz zahtjeva za prethodnu odluku, s jedne strane, proizlazi da isporučitelj usluge na temelju primjenjivog nacionalnog prava nije mogao ispraviti račune koje je ispostavio jednom kada je za njega porezno tijelo 12. ožujka 2012. donijelo konačnu odluku o ponovnom razrezu poreza. S druge strane, nije sporno da je taj isporučitelj uredno platio PDV koji se zahtijevao u toj odluci platnim nalogom od 26. ožujka 2012.
            36. Usto, kao što to navodi i sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da je porezno tijelo konačno odbilo pravo na odbitak PDV‑a osobi kojoj se isporučuju usluge koji je ona platila putem postupka obrnute porezne obveze, potpuno je uklonjen rizik bilo kakvog gubitka poreznih prihoda u vezi s izvršavanjem tog prava.
            37. U tim okolnostima, s obzirom na to da isporučitelj usluga ne može ispraviti navedene račune i stoga ne može zahtijevati plaćanje PDV‑a od osobe koja je isporučila te usluge, činjenica da mu je porezno tijelo odbilo povrat tog PDV‑a znači da on snosi porezno opterećenje tog poreza, što se protivi načelu neutralnosti PDV‑a.
            38. Drukčije bi, međutim, bilo ako bi isporučitelj usluga, nakon što je uredno platio PDV za koji je odgovoran nakon konačne odluke o ponovnom razrezu poreza, na temelju nacionalnog zakonodavstva mogao ispraviti račune koje je ispostavio i povratiti taj PDV od isporučitelja usluga, koji bi zatim zahtijevao njegov odbitak od poreznog tijela.
            39. Nadalje, nemogućnost ispravka poreznih dokumenata u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, u kojima je potpuno uklonjen rizik gubitka poreznih prihoda, nije nužna kako bi se osigurala naplata PDV‑a i spriječila utaja.
            40. Naposljetku, važno je također podsjetiti da se načelo zajedničkog sustava PDV‑a sastoji od primjene na robu i usluge općeg poreza na potrošnju koji je točno razmjeran njihovoj cijeni, tako da porezno tijelo ne može obračunati PDV u iznosu koji prelazi tako izračunati iznos (vidjeti u tom smislu presudu Tulică i Plavoşin, C‑249/12 i C‑250/12, EU:C:2013:722, t. 32. i 36. kao i navedenu sudsku praksu).
            41. Međutim, u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, porezno tijelo odbijajući povrat PDV‑a isporučitelju usluga dovelo je do toga da i isporučitelj usluga i osoba kojoj se usluge isporučuju snose porezno opterećenje i do toga da porezno tijelo obračunava PDV u iznosu koji prelazi iznos koji bi isporučitelj usluga uobičajeno obračunao osobi kojoj se isporučuje usluga kad bi isporučitelj mogao ispraviti račune koje je ispostavio, s obzirom na to da je porezno tijelo obračunalo PDV dvaput, jednom osobi kojoj se isporučuje usluga i drugi put isporučitelju tih usluga.
            42. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da načelo neutralnosti PDV‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba koja omogućuje poreznom tijelu da odbije isporučitelju usluga povrat tog poreza koji je on platio, dok je osobi kojoj se isporučuju te usluge, koja je također platila navedeni porez za iste usluge, odbijeno pravo na njegov odbitak uz obrazloženje da ne raspolaže odgovarajućim poreznim dokumentom, s obzirom na to da nacionalni zakon ne dopušta ispravak poreznih dokumenata kad već postoji konačna odluka o ponovnom razrezu poreza.
            Troškovi
            43. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 193. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/88/EU od 7. prosinca 2010., treba tumačiti na način da je jedina osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik koji obavlja isporuku usluga kad se one obavljaju iz stalne poslovne jedinice koja se nalazi u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a.
            2. Članak 194. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2010/88, treba tumačiti na način da ne dopušta poreznom tijelu države članice da kao osobu koja je odgovorna za plaćanje poreza na dodanu vrijednost smatra osobu kojoj se isporučuju usluge obavljene iz stalne poslovne jedinice isporučitelja usluge, kad i potonji i osoba kojoj se isporučuju te usluge imaju poslovni nastan na državnom području iste države članice, čak i ako je ta osoba kojoj se isporučuju usluge, pogrešno pretpostavljajući da navedeni isporučitelj nema stalnu poslovnu jedinicu u toj državi, već platila taj porez.
            3. Načelo neutralnosti PDV‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba koja omogućuje poreznom tijelu da odbije isporučitelju usluga povrat tog poreza koji je on platio, dok je osobi kojoj se isporučuju te usluge, koja je također platila navedeni porez za iste usluge, odbijeno pravo na njegov odbitak uz obrazloženje da ne raspolaže odgovarajućim poreznim dokumentom, s obzirom na to da nacionalni zakon ne dopušta ispravak poreznih dokumenata kad već postoji konačna odluka o ponovnom razrezu poreza.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 9. srpnja 2015. # CMT Compagnia manifatture tessili Srl (CMT Srl) protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-100/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 24. travnja 2008.#Othmar Michaeler (C-55/07 i C-56/07), Subito GmbH (C-55/07 i C-56/07) i Ruth Volgger (C-56/07) protiv Amt für sozialen Arbeitsschutz i Autonome Provinz Bozen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht Bozen - Italija.#Direktiva 97/81/EZ.#Spojeni predmeti C-55/07 i C-56/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. prosinca 2007.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Vijeća Europske unije.#Predmet C-137/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. svibnja 1984. # Raad van Arbeid protiv P.B. Brusse. # Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Socijalna sigurnost. # Predmet 101/83.