title: Presuda Suda (peto vijeće) od 8. lipnja 2017.#Vinyls Italia SpA, en faillite protiv Mediterranea di Navigazione SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Ordinario di Venezia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Stečajni postupci – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Članci 4. i 13. – Radnje štetne za vjerovnike – Okolnosti u kojima se radnja može osporiti – Radnja za koju je mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut – Radnja koju se ne može pobijati na osnovi tog prava – Uredba (EZ) br. 593/2008 – Članak 3. stavak 3. – Pravo koje su stranke izabrale – Svi elementi relevantni za odnosnu situaciju nalaze se u državi u kojoj je postupak pokrenut – Utjecaj.#Predmet C-54/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      8. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Stečajni postupci — Uredba (EZ) br. 1346/2000 — Članci 4. i 13. — Radnje štetne za vjerovnike — Okolnosti u kojima se radnja o kojoj je riječ može osporavati — Radnja za koju je mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut — Radnja koju se ne može osporavati na osnovi tog prava — Uredba (EZ) br. 593/2008 — Članak 3. stavak 3. — Pravo koje su stranke izabrale — Svi elementi relevantni za odnosnu situaciju nalaze se u državi u kojoj je postupak pokrenut — Utjecaj“
      U predmetu C‑54/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale Ordinario di Venezia (Sud u Veneciji, Italija), odlukom od 7. siječnja 2016., koji je Sud zaprimio 29. siječnja 2016., u postupku

         Vinyls Italia SpA, u stečaju,
      protiv

         Mediterranea di Navigazione SpA,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vinyls Italia SpA, u stečaju, S. Girotto, F. Marrella i M. Pizzigati, avvocati,

               —

               za Mediterranea di Navigazione SpA, M. Maresca, F. Campodonico, L. Fabro i G. Duca, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju, D. Del Gaiza, a zatim M. P. Pucciariella, avvocati dello Stato,

               —

               za vladu Helenske Republike, E. Zisi i S. Charitaki, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i M. Heller kao i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Vinyls Italia SpA, u stečaju, i Mediterranea di Navigazione SpA (u daljnjem tekstu: Mediterranea) povodom tužbe za poništenje kojom se traži da potonje društvo izvrši povrat iznosa koje mu je prvonavedeno društvo platilo u razdoblju od šest mjeseci prije proglašenja stečaja.

         Pravni okvir

            Rimska konvencija

               3

               Članak 3. stavak 1. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.; u daljnjem tekstu: Rimska konvencija) propisuje:
               „Na ugovor se primjenjuje pravo koje izaberu ugovorne stranke. Izbor mora biti izražen ili proizlaziti s razumnom sigurnošću iz uvjeta ugovora ili okolnosti slučaja […]”

               4

               U članku 2. Prvog protokola o tumačenju od strane Suda Europskih zajednica Rimske konvencije (SL 1989., L 48, str. 1.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 37.) navode se sudovi država članica koji se mogu obratiti Sudu radi donošenja prethodne odluke o pitanju koje se pojavilo u predmetu pred njim, a koje se odnosi na tumačenje te konvencije. Što se tiče Talijanske Republike, tu mogućnost ima Corte suprema di cassazione (Vrhovni sud) et au Consiglio di Stato (Državno vijeće).

            Pravo Unije

         Uredba br. 1346/2000

               5

               U uvodnim izjavama 23. i 24. Uredbe br. 1346/2000 navedeno je:

                        „(23)

                        Za pitanja koja pokriva, ova Uredba trebala bi propisivati jedinstvena pravila o sukobu zakona koja zamjenjuju, unutar njihovog područja primjene, nacionalna pravila međunarodnog privatnog prava. Osim ako nije drugačije određeno, mjerodavni propis je onaj države članice u kojoj se pokreće postupak [je otvoren stečaj] (lex concursus). Ovo pravilo o sukobu zakona treba jednako važiti i za glavni postupak i za lokalne postupke; lex concurcus uređuje sve učinke postupka u slučaju nesolventnosti, postupovne kao i materijalne, na osobe i pravne odnose kojih se to tiče. On određuje sve uvjete za pokretanje, vođenje i okončanje stečajnog postupka.

                        (24)

                        Automatsko priznavanje stečajnog postupka za koji redovno važi propis države u kojoj se postupak pokreće može se kositi s pravilima prema kojima se poduzimaju pravne radnje u ostalim državama članicama. Kako bi se omogućilo otvaranje postupka, zaštitu podataka i pravnu sigurnost u državama članicama u kojima nisu pokrenuti postupci, trebalo bi osigurati cijeli niz izuzetaka od općeg pravila.”

               6

               Članak 4. navedene Uredbe br. 1346/2000 predviđa:
               „1.   Ako ova Uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci pokrenuti, a koja se u daljnjem tekstu navodi kao ‚država u kojoj je pokrenut postupak’.
               2.   Pravom države u kojoj se pokreću postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
               […]

                        (m)

                        pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost i nemogućnost izvršenja pravnih radnji štetnih za sve vjerovnike.”

               7

               U skladu s člankom 13. Uredbe br. 1346/2000:
               „Članak 4. stavak 2. točka (m) ne primjenjuje se kada osoba koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike dokaže da:

                        —

                        je za navedenu radnju mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut,

                  i

                        —

                        u tom se slučaju te radnje ni na koji način ne smiju osporiti sukladno tom pravu.”

         Uredba Rim I

               8

               Uredba (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim I.), u svojem članku 1. stavku 1. prvom podstavku predviđa:
               „Ova se Uredba primjenjuje, u situacijama kada postoji sukob zakona, na ugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima.”

               9

               Članak 3. Uredbe br. Rim I., „Slobodni izbor”, u svojim stavcima 1. i 3. određuje:
               „1.   Na ugovor se primjenjuje pravo koje su stranke izabrale. Izbor se navodi izrijekom ili jasno proizlazi iz odredaba ugovora ili okolnosti slučaja. Ugovorne stranke imaju mogućnost same izabrati mjerodavno pravo za cijeli ugovor odnosno jedan njegov dio.
               […]
               3.   Kad se svi ostali elementi relevantni za situaciju u vrijeme izbora nalaze u državi koja nije država čije je pravo odabrano, izbor ugovornih stranaka ne dovodi u pitanje primjenu odredaba prava te druge države, od kojih se ne može sporazumno odstupiti.”

            Talijansko pravo

               10

               Članak 67. stavak 2. Legge fallimentarea (Stečajni zakon), koji je potvrđen Regio decreto n. 267 (Kraljevski dekret br. 267) od 16. ožujka 1942. (GURI br. 81. od 6. travnja 1942.) određuje:
               „Ako stečajni upravitelj dokaže da je druga strana bila upoznata s nesolventnosti dužnika, opozivaju se i plaćanja utvrđenih i dospjelih dugovanja, radnje za koje je predviđena naknada i radnje koje predstavljaju pravo prednosti u odnosu na dugovanja, uključujući trećih osoba, koja su istovremeno stvoreni, ako su provedene do šest mjeseci prije proglašenja stečaja.”

               11

               Člankom 167. Codicea di procedura civile (Zakonik o građanskom postupku, u daljnjem tekstu: CPC) određeno je:
               „U odgovoru na tužbu tuženik je dužan navesti svu svoju obranu, zauzimajući stajalište o činjenicama koje je iznio tužitelj, zatim mora navesti svoje osobne podatke i porezni broj, dokaze kojima namjerava potkrijepiti svoje navode i isprave koje prilaže spisu te navesti zahtjeve.
               Pod prijetnjom gubitka prava, tuženik je dužan iznijeti moguće protuzahtjeve te postupovne i materijalnopravne prigovore koje sud ne može razmotriti po službenoj dužnosti. […]”

               12

               Članak 183. CPC‑a propisuje:
               „Na raspravi određenoj za prvo pojavljivanje stranaka […]
               […] [s]tranke mogu precizirati i izmijeniti zahtjeve i prigovore koje su već istaknuli.
               […]
               Ako je potrebno, sudac može dodijeliti strankama sljedeće prekluzivne rokove:

                        1.

                        rok od 30 dana za podnošenje podnesaka ograničenih samo na pojašnjenja ili izmjene već istaknutih zahtjeva i prigovora;

                  […]

                        3.

                        rok od dodatnih 20 dana samo za iznošenje protudokaza”.

            Pravo Ujedinjene Kraljevine

               13

               U skladu s člankom 239. stavcima 2. i 3. Insolvency Act 1986 (Stečajni zakon iz 1986., u daljnjem tekstu: IA 1986) koji je na snazi u Engleskoj i Walesu:
               „2.   Ako je trgovačko društvo u relevantnom razdoblju [određenom odredbama IA‑a 1986] stavilo neku treću osobu u položaj prednosti, stečajni upravitelj može zatražiti od suda izricanje mjere na temelju ovog članka.
               3.   U skladu s odredbama koje slijede, sud koji odlučuje o tom zahtjevu donosi mjeru koju smatra primjerenom kako bi vratio stanje koje bi postojalo da trgovačko društvo nije dodijelilo takvu prednost.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Glavni postupak, koji se vodi pred Tribunale Ordinario di Venezia (Sud u Veneciji, Italija) između društava Vinyls Italia, u stečaju, sa sjedištem u Veneciji, i Mediterranea, sa sjedištem u Ravenni (Italija), povodom zahtjeva za opoziv dviju uplata (u daljnjem tekstu: sporne uplate) obavljenih radi izvršenja ugovora o najmu plovila, sklopljenog 11. ožujka 2008., čija je valjanost produljena dodatkom ugovoru od 9. prosinca 2009. Te uplate, u ukupnom iznosu od 447740,27 eura, Vinyls Italia obavio je u korist Mediterranee prije nego što je prvo od tih društava stavljeno pod izvanrednu upravu koja je potom prerasla u stečaj.

               15

               U okviru glavnog postupka stečajni upravitelj društva Vinyls Italia tvrdio je da su sporne uplate bile zakašnjele u odnosu na ugovorne rokove, u razdoblju u kojem je bilo općepoznato da je to društvo nesolventno i da se te uplate mogu opozvati, u skladu s člankom 67. stavkom 2. Zakona o stečaju.

               16

               Društvo Mediterranea protivi se opozivu spornih uplata i tvrdi da su one obavljene radi izvršenja ugovora za koji su stranke odabrale primjenu engleskog prava. U skladu s tim pravom, koje je odlučujuće na temelju članka 13. Uredbe br. 1346/2000, sporne uplate ne mogu se osporiti. U prilog toj argumentaciji, društvo Mediterranea podnijelo je izjavu pod prisegom odvjetnika iz Ujedinjene Kraljevine, u kojoj je navedeno da na temelju engleskog prava nije moguće opozvati sporne uplate.

               17

               Suprotno tomu, društvo Vinyls Italia smatra da članak 13. Uredbe 1346/2000 predviđa postupovni prigovor. Međutim, potonji, kao takav, ne može ispitati sudac po službenoj dužnosti, nego ga mora podnijeti zainteresirana stranka u roku određenom postupovnim pravom države članice suda pred kojim je podnesena tužba za poništenje. U ovom je slučaju, međutim, taj prigovor podnesen zakašnjelo.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev najprije navodi da, u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (m) Uredbe br. 1346/2000, pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja pravnih radnji štetnih za sve vjerovnike su ona predviđena lex fori concursus, odnosno pravila talijanskog prava o nesolventnosti (u daljnjem tekstu: lex fori concursus), odnosno, u ovom slučaju, članak 67. stavak 2. stečajnog zakona. Ta bi odredba omogućavala opoziv spornih uplata u slučaju da je društvo Mediterranea bilo upoznato s nesolventnosti društva Vinyls Italia u trenutku kada su one obavljene.

               19

               Nasuprot tomu, taj sud podsjeća da se, u skladu s člankom 13. Uredbe br. 1346/2000, članak 4. stavak 2. točka (m) te uredbe ne primjenjuje u slučaju kad osoba koja je imala koristi od radnje štetne za sve vjerovnike dokaže da je za navedenu radnju mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut i da to pravo u konkretnom slučaju ne omogućava nikakvo sredstvo za osporavanje te radnje. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, iako je društvo Mediterranea podnijelo prigovor s tim u svezi, ono je to učinilo nakon isteka rokova predviđenih talijanskim postupovnim pravom za podnošenje „postupovnih prigovora” u smislu tog prava.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev nadalje primjećuje da ugovorna odredba kojom su stranke za ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku odabrale primjenu engleskog prava može ulaziti u područje primjene Uredbe Rim I. Ta uredba, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1. odnosi se na „situacije kada postoji sukob zakona” i postavlja granice učinaka prava koje su stranke izabrale u članku 3. stavku 3. te uredbe. Međutim, nije razvidno da u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku postoji sukob zakona. Naime, ona se odnosi na ugovor o najmu plovila, koji su u Italiji sklopila dva društva talijanskog prava sa sjedištima u toj državi članici, za prijevoz kemijskih tvari brodovima koji plove pod talijanskom zastavom. Međutim, navedeni je ugovor sastavljen na engleskom jeziku i sadržava odredbu o primjeni engleskog prava i odredbu kojom se kao nadležan određuje London Maritime Arbitrators Association (Londonsko udruženje pomorskih arbitara).

               21

               Naposljetku, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz izjave pod prisegom koju je dalo društvo Mediterranea u glavnom postupku proizlazi da englesko pravo ne isključuje općenito i na apstraktan način svaku mogućnost osporavanja spornih uplata, nego tu mogućnost podređuje materijalnim uvjetima koji se razlikuju od onih određenih prema lex fori concursus. Naime, članak 239. stavak 2. IA‑a 1986 zahtijeva od stečajnog upravitelja da podnese dokaz posebne volje dužnika da dade prednost vjerovniku kojem se obavlja uplata, a ne dokaz da je vjerovnik znao da je dužnik nesolventan.

               22

               U tim je okolnostima Tribunale di Venezia (Sud u Veneciji, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Podrazumijeva li ‚dokazivanje’ koje se člankom 13. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 stavlja na teret osobe koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike, kako bi se usprotivila pobijanju te radnje prema odredbama lex fori concursus, obvezu isticanja postupovnog prigovora u užem smislu u rokovima propisanim postupovnim pravom suda pred kojim se vodi postupak, pozivajući se na odredbu o izuzimanju primjene iz te uredbe i dokazujući da su ispunjena dva uvjeta propisana tom odredbom? Odnosno, primjenjuje li se članak 13. Uredbe br. 1346/2000 kada zainteresirana strana tijekom postupka zatraži njegovu primjenu, čak i nakon proteka rokova propisanih za postupovne prigovore postupovnim pravom suda pred kojim se vodi postupak, ili također i po službenoj dužnosti, pod uvjetom da je zainteresirana strana dokazala da se na štetnu radnju primjenjuje lex causae neke druge države članice čije pravo u konkretnom slučaju ne dopušta pobijanje radnje nikakvim sredstvom?

                        2.

                        Treba li upućivanje na pravilo lex causae predviđeno člankom 13. Uredbe br. 1346/2000 radi utvrđivanja da se ‚u tom […] slučaju te radnje ni na koji način ne smiju osporiti sukladno tom pravu’, tumačiti na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da u konkretnom slučaju lex causae ne predviđa općenito i na apstraktan način nikakvo sredstvo za pobijanje radnje poput one koja se u konkretnom slučaju smatra štetnom – to jest plaćanje ugovorenog duga – ili pak na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da, kad lex causae dopušta pobijanje radnji te vrste, u konkretnom slučaju nisu ispunjeni uvjeti – koji se razlikuju od uvjeta prema lex fori concursus – potrebni da bi se pobijanje u predmetu o kojem se vodi postupak moglo prihvatiti?

                        3.

                        Može li se izuzeće iz članka 13. Uredbe br. 1346/2000 – imajući u vidu svrhu njegova postojanja, a to je zaštita legitimnih očekivanja koja stranke imaju u pogledu postojanosti radnje prema lex causae – primijeniti i onda kada ugovorne stranke imaju sjedište u istoj državi članici, za čije se pravo stoga može očekivati da je namijenjeno da bude lex fori concursus u slučaju stečaja jedne od njih, a kada stranke ugovornom klauzulom, kojom se kao mjerodavno pravo određuje pravo druge države članice, zaobiđu osporavanje radnji za izvršenje tog ugovora primjenom pravila lex fori concursus, od kojih nije moguće odstupiti, određenih radi zaštite načela jednakosti vjerovnika, i to na štetu vjerovnika u slučaju nastupanja stečaja?

                        4.

                        Treba li članak 1. stavak 1. Uredbe Rim I. tumačiti na način da „situacij[e] kada postoji sukob zakona” u svrhu primjene te uredbe uključuju i slučaj ugovora o pomorskom prijevozu tereta sklopljenog u jednoj državi članici između društava čija su sjedišta u toj istoj državi članici, s klauzulom o izboru prava druge države članice kao prava koje se primjenjuje?

                        5.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na četvrto pitanje, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe Rim I. u vezi s člankom 13. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 tumačiti na način da izbor stranaka da ugovor podvrgnu pravu druge države članice, različite od države u kojoj se nalaze „svi ostali elementi relevantni za situaciju”, ne utječe na primjenu pravila potonje države članice od kojih nije moguće odstupiti, koja se kao lex fori concursus primjenjuju na pobijanje radnji poduzetih prije stečaja kad su one poduzete na štetu vjerovnika, imajući tako prednost pred pravilom o izuzimanju primjene predviđenim člankom 13. Uredbe br. 1346/2000?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               23

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 13. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da obvezuje osobu koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike, kako bi se usprotivila osporavanju te radnje prema odredbama lex fori concursus, da podnese postupovni prigovor u obliku i rokovima propisanim postupovnim pravom države članice na čijem se državnom području vodi postupak, odnosno može li članak 13. Uredbe br. 1346/2000 također primjenjivati po službenoj dužnosti sud pred kojim se vodi postupak, ako je to potrebno, nakon proteka roka dodijeljenog stranci o kojoj je riječ.

               24

               Najprije valja podsjetiti da se na temelju članka 13. Uredbe br. 1346/2000 članak 4. stavak 2. točka (m) te uredbe ne primjenjuje u slučaju kada osoba koja je imala koristi od radnje štetne za sve vjerovnike dokaže da je za tu radnju mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut (u daljnjem tekstu: lex causae) i da lex causae u konkretnom slučaju ne omogućava nikakvo sredstvo za osporavanje te radnje.

               25

               Kao što je Sud utvrdio, članak 13. Uredbe br. 1346/2000 izričito uređuje na kome je teret dokazivanja, no ne sadržava odredbe koje se odnose na detaljnije postupovne aspekte. Taj članak tako ne sadržava odredbe koje se osobito odnose na načine izvođenja dokaza, dopuštena dokazna sredstva pred nadležnim nacionalnim sudom ili načela koja uređuju ocjenu tog suda dokazne snage dokaza koji su mu podneseni (presuda od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, t. 27.). Isto vrijedi i za ostale postupovne aspekte, kao što su, među ostalim, oblik i rok za pozivanje na navedeni članak u okviru spora.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku usklađivanja tih pravila u pravu Europske unije, ona moraju biti utvrđena nacionalnim pravnim poretkom svake države članice, sukladno načelu njihove postupovne autonomije, pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, t. 28. i navedena sudska praksa).

               27

               Slijedom toga, oblik i rok za pozivanje na članak 13. Uredbe br. 1346/2000 u okviru spora u vezi s osporavanjem, u skladu s pravilima koja predviđa lex fori concursus, radnje štetne za vjerovnike, kao i pitanje može li sud pred kojim se vodi taj postupak po službenoj dužnosti primijeniti taj članak, ulaze u područje primjene postupovnog prava države članice na čijem se državnom području vodi postupak.

               28

               To utvrđenje ne dovodi u pitanje činjenica da se iznimka uspostavljena u članku 13. Uredbe br. 1346/2000 primjenjuje i na rokove za zastaru, rokove za pokretanje tužbe za poništenje i prekluzivne rokove koji su određeni prema lex causae, kao što je Sud utvrdio u presudi od 16. travnja 2015., Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, t. 49.).

               29

               Naime, rješenje do kojeg je došao Sud u presudi navedenoj u prethodnoj točki temelji se na razmatranju prema kojem članci 4. i 13. Uredbe br. 1346/2000 predstavljaju lex specialis u odnosu na druge tekstove kojima se uređuje međunarodno privatno pravo država članica, posebice u odnosu na Uredbu Rim I., te se moraju tumačiti vodeći računa o ciljevima Uredbe br. 1346/2000 (vidjeti u tom smislu presudu od 16. travnja 2015., Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, t. 46.).

               30

               Konkretno, glede cilja članka 13. Uredbe br. 1346/2000, iz sudske prakse proizlazi da se njime žele zaštititi legitimna očekivanja osobe koja je imala koristi od radnje koja je bila štetna za sve vjerovnike na način da predviđa da će ta radnja i nakon otvaranja stečajnog postupka biti uređena pravom koje je na nju bilo primjenjivo u trenutku kada je poduzeta, to jest lex causae (presuda od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, t. 19.).

               31

               U tim okolnostima valja utvrditi da se ni na temelju teksta ni ciljeva članka 13. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 ne može smatrati da lex causae utvrđuje oblik i rok u kojem se stranka mora pozvati na taj članak u okviru sudskog postupka. Naime, Uredba br. 1346/2000, među ostalim njezin članak 13., nemaju za cilj zaštititi pravne subjekte od uobičajenog rizika da će se morati braniti u okviru takvog postupka, bilo pred sudovima države članice na čijem državnom području ta osoba boravi ili pred sudovima druge države članice, ni, prema tome, od postupovnog prava koje primjenjuje nadležni sud.

               32

               Stoga, treba smatrati da se nacionalni propis, poput članka 167. CPC‑a, koji predviđa, u biti, da je tuženik, pod prijetnjom gubitka prava, dužan u svojem odgovoru na tužbu iznijeti sve razloge obrane te postupovne i materijalno‑pravne prigovore koje sud ne može razmotriti po službenoj dužnosti, pri čemu se taj članak tumači u vezi s člankom 183. CPC‑a, u kojem se navodi da stranke mogu precizirati i izmijeniti zahtjeve i prigovore na raspravi određenoj za prvo pojavljivanje stranaka, može, pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti navedenih u točki 26. ove presude, primjenjivati u okviru spora koji se odnosi na tužbu za poništenje, u smislu članka 4. stavka 2. točke (m) Uredbe br. 1346/2000, a u okviru kojega se poziva na članak 13. te uredbe.

               33

               Slijedom toga, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 13. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da oblik i rok u kojem osoba koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike mora podnijeti prigovor na temelju tog članka, kako bi se usprotivila osporavanju te radnje prema odredbama lex fori concursus, kao i pitanje može li nadležni sud također primjenjivati taj članak po službenoj dužnosti, ako je to potrebno, nakon proteka roka dodijeljenog stranci o kojoj je riječ, ulaze u područje primjene postupovnog prava države članice na čijem se državnom području vodi postupak. To pravo ne može, međutim, biti nepovoljnije od onog koje uređuje slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i činiti u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti), a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

            Drugo pitanje

               34

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 13. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da u konkretnom slučaju lex causae ne predviđa općenito i na apstraktan način nikakvo sredstvo za pobijanje radnje poput one koja se u konkretnom slučaju smatra štetnom, ili pak na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da, kada lex causae dopušta pobijanje radnji te vrste, u konkretnom slučaju nisu ispunjeni uvjeti – koji se razlikuju od uvjeta prema lex fori concursus – potrebni da bi se mogla prihvatiti tužba protiv te radnje.

               35

               S tim u svezi Sud je najprije utvrdio da iz cilja koji se nastoji ostvariti člankom 13. Uredbe br. 1346/2000, kao što je naveden u točki 30. ove presude, jasno proizlazi da primjena tog članka zahtijeva uzimanje u obzir svih okolnosti ovog slučaja. Naime, ne može postojati legitimno očekivanje kada se zakonitost radnje ocjenjuje nakon otvaranja stečajnog postupka, bez uzimanja u obzir tih okolnosti, ako bi se one morale uzeti u obzir da takav postupak nije otvoren (presuda od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, t. 20.).

               36

               Nadalje, Sud je utvrdio da je obvezi strogog tumačenja iznimke predviđene člankom 13. Uredbe br. 1346/2000 protivno široko tumačenje dosega tog članka koje bi osobi koja je imala koristi od radnje štetne za sve radnike dopuštalo da izbjegne primjenu lex fori concursus pozivajući se samo na apstraktan način na nepobojnost dotične radnje na osnovi odredbe lex causae (presuda od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, t. 21.).

               37

               Naposljetku, Sud je također utvrdio da u svrhu primjene članka 13. Uredbe br. 1346/2000 i u slučaju kada se protivnik zahtjeva za ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja neke radnje poziva na odredbu lex causae prema kojoj se ta radnja može pobijati samo u okolnostima predviđenima tom odredbom, na tom je protivniku da se pozove na nepostojanje tih okolnosti te da o tome pruži dokaz (presuda od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, t. 31.).

               38

               Slijedom toga Sud je implicitno isključio tumačenje prema kojem taj protivnik zahtjeva mora dokazati da lex causae ne predviđa općenito i na apstraktan način nikakvo sredstvo za pobijanje odnosne radnje, a to je tumačenje osim toga preusko, s obzirom na činjenicu da takva sredstva postoje, barem apstraktno, gotovo uvijek, i na taj način lišava članak 13. Uredbe br. 1346/2000 njegova korisnog učinka.

               39

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 13. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da, kada lex causae dopušta pobijanje radnje koja se smatra štetnom, u konkretnom slučaju nisu ispunjeni uvjeti – koji se razlikuju od uvjeta prema lex fori concursus – potrebni da bi se mogla prihvatiti tužba protiv te radnje.

            Treće, četvrto i peto pitanje

               40

               Treće, četvrto i peto pitanje, koja valja ispitati zajedno, odnose se, u biti, na tumačenje članka 13. Uredbe br. 1346/2000, posebice glede mogućnosti pozivanja na tu odredbu u slučaju predviđenom člankom 3. stavkom 3. Uredbe Rim I., odnosno kad se svi elementi relevantni za odnosnu situaciju između ugovornih stranaka nalaze u državi koja nije država čije su pravo odabrale spomenute stranke.

               41

               Valja najprije navesti da se Uredba Rim I. na temelju njezina članka 28. primjenjuje na ugovore sklopljene nakon 17. prosinca 2009. Kao što to proizlazi iz elemenata kojima raspolaže Sud, ugovor kojim se uređuju uplate o kojima je riječ u glavnom postupku sklopljen je 11. ožujka 2008., a njegova je valjanost produljena dodatkom ugovoru od 9. prosinca 2009.

               42

               Slijedom toga Uredba Rim I. ne primjenjuje se u glavnom postupku.

               43

               U tim okolnostima, i s obzirom na to da na temelju članka 2. Prvog protokola o tumačenju od strane Suda Europskih zajednica Rimske konvencije sud koji je uputio zahtjev nije nadležan za upućivanje Sudu pitanja glede tumačenja navedene konvencije, ova se presuda poziva na Uredbu Rim I. samo u mjeri u kojoj se na temelju takvog zahtjeva može odrediti područje primjene članka 13. Uredbe br. 1346/2000.

               44

               S obzirom na ta razmatranja, treće, četvrto i peto pitanje valja preformulirati kao da se njima želi saznati može li se valjano pozivati na članak 13. Uredbe br. 1346/2000 u slučaju kad su ugovorne stranke, koje imaju sjedište samo u jednoj, i to istoj državi članici, na čijem se državnom području nalaze i svi ostali elementi relevantni za odnosnu situaciju, kao mjerodavno pravo za taj ugovor odredile pravo druge države članice.

               45

               S tim u svezi, općepoznato je da se u međunarodnoj trgovini ugovorne stranke redovito koriste mogućnošću da ugovornom odredbom podvrgnu ugovor pravu druge države članice, posebice kako bi se osigurala pravna sigurnost glede prava koje se primjenjuje na prava i obveze stranaka u okviru odnosnog ugovora. Članak 3. stavak 1., Uredbe Rim I. i članak 3. stavak 1. Rimske konvencije, koja je na snazi u svim državama članicama od donošenja Uredbe br. 1346/2000, predviđaju tu mogućnost.

               46

               Slijedom toga, budući da se navedena mogućnost stekla donošenjem Uredbe br. 1346/2000, a ni članak 13. te uredbe ni druge njezine odredbe ne sadržavaju ograničenja u tom pogledu, treba smatrati da se taj članak 13. primjenjuje čak i u slučaju kada su stranke podvrgnule ugovor pravu države članice različite od one u kojemu obje stranke imaju sjedište.

               47

               Nadalje, valja podsjetiti da se u uvodnoj izjavi 23. Uredbe br. 1346/2000 navodi da bi ta uredba, „Za pitanja koja pokriva, […] trebala […] propisivati jedinstvena pravila o sukobu zakona koja zamjenjuju, unutar njihovog područja primjene, nacionalna pravila međunarodnog privatnog prava”.

               48

               Stoga, kao što je navedeno u točki 29. ove presude, Sud je utvrdio da članci 4. i 13. Uredbe br. 1346/2000 predstavljaju lex specialis u odnosu na Uredbu Rim I. te se moraju tumačiti vodeći računa o ciljevima Uredbe br. 1346/2000 (presuda od 16. travnja 2015., Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, t. 46.).

               49

               Slijedom toga, valja smatrati da članak 3. stavak 3. Uredbe Rim I. ne uređuje pitanje treba li, kada se svi ostali elementi situacije, osim odabira stranaka mjerodavnog prava, nalaze u državi koja nije država čije je pravo odabrano, odabir stranaka uzeti u obzir u svrhu primjene članka 13. Uredbe br. 1346/2000. Naime, to se pitanje mora ispitati uzimajući u obzir samo odredbe Uredbe br. 1346/2000 i posebice ciljeve koji se tom uredbom žele postići.

               50

               S tim u svezi, valja utvrditi da Uredba br. 1346/2000 ne sadržava odredbu o odstupanju sličnu članku 3. stavku 3. Uredbe Rim I.. Slijedom toga, u nedostatku suprotnih elemenata iz Uredbe br. 1346/2000, treba smatrati da se na članak 13. te uredbe može valjano pozivati, čak i ako su ugovorne stranke, koje imaju svoje sjedište u jednoj, i to istoj državi članici, a na čijem se državnom području nalaze i svi ostali elementi relevantni za situaciju, kao mjerodavno pravo za taj ugovor odredile pravo druge države članice.

               51

               Međutim, u tom kontekstu valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, stranke ne mogu s namjerom prijevare ili zloporabe pozivati na pravna pravila Unije.

               52

               U tom kontekstu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da utvrđenje postojanja zloporabe zahtijeva spoj objektivnog i subjektivnog elementa. S jedne strane, glede objektivnog elementa, to utvrđenje zahtijeva da iz svih objektivnih okolnosti proizlazi da se, bez obzira na formalno poštovanje pretpostavki predviđenih propisom Unije, ne postiže cilj tog propisa. S druge strane, takvo utvrđenje zahtijeva subjektivni element, to jest da iz svih objektivnih elemenata mora proizlaziti da je glavni cilj predmetnih radnji ostvarivanje neopravdane koristi. Naime, zabrana zloporabe nije relevantna ako predmetne radnje mogu imati drugo opravdanje osim samog ostvarivanja koristi (presuda od 28. srpnja 2016., Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, t. 38. do 40. i navedena sudska praksa).

               53

               Sud je također utvrdio da, kako bi se utvrdilo postojanje tog drugog elementa, koji se veže uz namjeru subjekata, posebno može uzeti u obzir potpuno prividni karakter predmetnih radnji. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri, sukladno pravilima dokazivanja nacionalnog prava, pod uvjetom da ne ugrožava učinkovitost prava Unije, jesu li svi elementi koji čine zloporabu ostvareni u glavnom postupku (presuda od 28. srpnja 2016., Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, t. 41. i 42. i navedena sudska praksa).

               54

               Naime, glede primjene članka 13. Uredbe br. 1346/2000 u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, tu se primjenu može odbiti samo u slučaju kada objektivno proizlazi da cilj koji se njome želi postići, u tom kontekstu, a to je osiguranje legitimnih očekivanja stranaka u primjenjivosti određenog zakonodavstva, nije postignut, i da je ugovor prividno podvrgnut pravu određene države članice, odnosno ne s osnovnim ciljem da se taj ugovor stvarno podvrgne zakonodavstvu odabrane države članice, nego s ciljem pozivanja na pravo te države radi izuzimanja ugovora ili radnji obavljenih u okviru njegova izvršenja od primjene lex fori concursus.

               55

               Suprotno tomu, i u svakom slučaju, valja podsjetiti da, kao što je navela Komisija, sama činjenica da su se stranke koristile mogućnošću odabira, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zakona države članice različite od one u kojoj imaju sjedište ne stvara nikakvu presumpciju glede želje da s namjerom prevare ili zloporabe zaobiđu odredbe predviđene u području stečajnog prava.

               56

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće, četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da se na članak 13. Uredbe br. 1346/2000 može valjano pozivati u slučaju kad su ugovorne stranke, koje imaju sjedište u jednoj, i to istoj državi članici, na čijem se državnom području nalaze i svi ostali elementi relevantni za odnosnu situaciju, kao mjerodavno pravo za taj ugovor odredile pravo druge države članice, pod uvjetom da te stranke nisu odabrale to pravo s namjerom prevare ili zloporabe, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 13. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti na način da oblik i rok u kojem osoba koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike mora podnijeti prigovor na temelju tog članka, kako bi se usprotivila osporavanju te radnje prema odredbama lex fori concursus, kao i pitanje može li nadležni sud također primjenjivati taj članak po službenoj dužnosti, ako je to potrebno, nakon proteka roka dodijeljenog stranci o kojoj je riječ, ulaze u područje primjene postupovnog prava države članice na čijem se državnom području vodi postupak. Međutim, to pravo ne smije biti nepovoljnije od onog koje uređuje slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i ne smije u praksi činiti nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti), a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                        2.

                           Članak 13. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da, kada lex causae dopušta pobijanje radnje koja se smatra štetnom, u konkretnom slučaju nisu ispunjeni uvjeti – koji se razlikuju od uvjeta prema lex fori concursus – potrebni da bi se tužba protiv te radnje mogla prihvatiti.

                        3.

                           Na članak 13. Uredbe br. 1346/2000 može se valjano pozivati u slučaju kad su ugovorne stranke, koje imaju sjedište u jednoj, i to istoj državi članici, na čijem se državnom području nalaze i svi ostali elementi relevantni za odnosnu situaciju, kao mjerodavno pravo za taj ugovor odredile pravo druge države članice, pod uvjetom da te stranke nisu odabrale to pravo s namjerom prijevare ili zloporabe, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (treće vijeće) od 28. listopada 2010.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs protiv AXA UK plc.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-175/09.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. listopada 2017.#Agenzia delle Entrate protiv Federal Express Europe Inc.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeće od PDV‑a – Članak 86. stavak 1. točka (b) i članak 144. – Oslobođenje od uvozne carine za robu zanemarive vrijednosti ili nekomercijalne naravi – Izuzeće za isporuke usluga koje se odnose na uvoz robe – Nacionalni propisi u skladu s kojima se oporezuju PDV‑om troškovi prijevoza dokumenata i robe zanemarive vrijednosti unatoč tome što je riječ o sporednim troškovima za robu koja se ne oporezuje.#Predmet C-273/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      4. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeća od PDV‑a – Članak 86. stavak 1. točka (b) i članak 144. – Oslobođenje od uvozne carine za robu zanemarive vrijednosti ili nekomercijalne naravi – Izuzeće za isporuke usluga koje se odnose na uvoz robe – Nacionalni propisi u skladu s kojima se oporezuju PDV‑om troškovi prijevoza dokumenata i robe zanemarive vrijednosti unatoč tome što je riječ o sporednim troškovima za robu koja se ne oporezuje”
      U predmetu C‑273/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odlukom od 9. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 13. svibnja 2016., u postupku

         Agenzia delle Entrate

      protiv

         Federal Express Europe Inc.,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. svibnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Federal Express Europe Inc., G. Brocchieri, G. Di Garbo, G. Polacco i B. Bagnoli, avvocati, kao i T. Scheer, advocaat,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina i E. De Bonisa, avvocati dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal, L. Lozano Palacios i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 86. stavka 1. točke (b) i članka 144. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Agenzije delle Entrate (porezna uprava, Italija) i Federal Expressa Europe Inc. (u daljnjem tekstu: FedEx), talijanskog društva kćeri grupe FedEx Corporation, povodom podvrgavanja porezu na dodanu vrijednost (PDV) troškova prijevoza povezanih s uvozom robe izuzete od PDV‑a.

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Uredba (EEZ) br. 918/83

               3

               Članak 27. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 918/83 od 28. ožujka 1983. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (SL 1983., L 105, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3357/91 od 7. studenoga 1991. (SL 1991., L 318, str. 3.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 918/83) glasi kako slijedi:
               „Ne podliježu plaćanju uvozne carine, podložno članku 28., pošiljke koje čini roba zanemarive vrijednosti koje se otpremaju izravno iz treće zemlje primatelju koji se nalazi unutar Zajednice.
               ‚Roba zanemarive vrijednosti’ je roba čija intrinzična vrijednost ukupno ne prelazi 22 [eura] po pošiljci.” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 83/181/EEZ

               4

               Članak 22. Direktive Vijeća 83/181/EEZ od 28. ožujka 1983. o uređivanju područja primjene članka 14. stavka 1. točke (d) Direktive 77/388/EEZ o izuzeću od poreza na dodanu vrijednost konačnog uvoza određene robe (SL 1983., L 105, str. 38.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 88/331/EEZ od 13. lipnja 1988. (SL 1988., L 151, str. 79.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 83/181), propisivao je:
               „Roba čija ukupna vrijednost ne premašuje 10 [eura] izuzeta je od poreza pri uvozu. Države članice mogu odobriti izuzeće od poreza za uvezenu robu čija je ukupna vrijednost veća od 10 [eura], ali koja ne premašuje 22 [eura].
               Međutim, države članice mogu isključiti iz izuzeća od poreza iz prvog podstavka prve rečenice robu koja je uvezena u okviru narudžbe poštom.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Direktiva 83/181 ukinuta je Direktivom Vijeća 2009/132/EZ od 19. listopada 2009. o utvrđivanju područja primjene članka 143. točaka (b) i (c) Direktive 2006/112/EZ o oslobođenju od plaćanja poreza na dodanu vrijednost prilikom konačnog uvoza određene robe (SL 2009., L 292, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 291.). Člankom 23. Direktive 2009/132 u bitnome je preuzet sadržaj članka 22. Direktive 83/181.

         Direktiva 2006/79/EZ

               6

               Uvodne izjave 2. i 3. Direktive Vijeća 2006/79/EZ od 5. listopada 2006. o oslobođenju od plaćanja poreza na uvoz malih pošiljaka robe nekomercijalne naravi iz trećih zemalja (SL 2006., L 286, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 146.) propisuju:

                        „(2)

                        Potrebno je propisati oslobođenje od plaćanja poreza na promet i trošarina na uvoz malih pošiljaka robe nekomercijalne naravi iz trećih zemalja.

                        (3)

                        U tom smislu, granice do kojih se ta oslobođenja primjenjuju trebaju iz praktičnih razloga biti što je više moguće jednake onima koje su utvrđene aranžmanima Zajednice za oslobođenje od plaćanja carine u [Uredbi br. 918/83].”

               7

               Članak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Roba u malim pošiljkama nekomercijalne naravi koju iz određene treće zemlje šalju privatne osobe drugim privatnim osobama u određenoj državi članici po uvozu je izuzeta od poreza na promet i trošarine.
               2.   Za potrebe stavka 1., ‚mala pošiljka nekomercijalne naravi’ označava pošiljke koje:

                        (a)

                        su povremene prirode;

                        (b)

                        sadrže samo robu koja je namijenjena osobnoj upotrebi ili upotrebi obitelji primatelja, čija narav i količina ne ukazuje da se ona uvozi za bilo kakvu komercijalnu svrhu;

                        (c)

                        sadrže robu čija ukupna vrijednost ne prelazi 45 eura;

                        (d)

                        pošiljatelj šalje primatelju bez plaćanja bilo koje vrste.”

         Direktiva o PDV‑u

               8

               Članak 85. Direktive o PDV‑u, koji se nalazi u poglavlju 4., u vezi s uvozom robe, glave VII. te direktive, naslovljene „Oporezivi iznos”, propisuje:
               „U pogledu uvoza robe, oporezivi iznos je vrijednost u carinske svrhe, koja se utvrđuje u skladu s važećim odredbama Zajednice.”

               9

               Članak 86. te direktive, koji se također nalazi u tom poglavlju 4., u stavku 1. propisuje:
               „Oporezivi iznos uključuje sljedeće čimbenike, ukoliko oni nisu već uključeni:

                        (a)

                        poreze, carine, prelevmane i ostala davanja koja se plaćaju izvan države članice uvoza kao i ona koja se plaćaju na uvoz, isključujući PDV koji će se obračunati;

                        (b)

                        popratne rashode, poput provizije, troškova pakovanja, prijevoza i osiguranja koji su nastali do prvog mjesta odredišta na teritoriju države članice uvoza kao i one koji proizlaze iz prijevoza do drugog mjesta odredišta unutar Zajednice, ukoliko je to drugo mjesto poznato u trenutku nastanka oporezivog događaja.”

               10

               Članak 143. te direktive, koji se nalazi u poglavlju 5., naslovljenom „Izuzeća po uvozu”, glave IX. te direktive, naslovljene „Izuzeća”, propisuje:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:

                        (a)

                        konačni uvoz robe čija bi isporuka od strane poreznog obveznika u svim okolnostima bila izuzeta unutar teritorija svake dotične države članice;

                        (b)

                        konačni uvoz robe koji uređuju Direktive Vijeća 69/169/EEZ [od 28. svibnja 1969. o usklađivanju odredaba utvrđenih zakonom ili drugim propisom koje se odnose na oslobođenje od poreza na promet i trošarina na uvoz kod međunarodnih putovanja (SL 1969., L 133, str. 6.)], [83/181] i [2006/79].

                  […]”

               11

               Na temelju članka 144. Direktive o PDV‑u, koji se nalazi u istom poglavlju:
               „Države članice dužne su izuzeti isporuke usluga koje se odnose na uvoz robe ako je vrijednost tih usluga uključena u oporezivi iznos u skladu s člankom 86. stavkom 1. točkom (b).”

               12

               Članak 413. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Ova Direktiva stupa na snagu 1. siječnja 2007.”

         Talijansko pravo

               13

               Članak 9. decreta del Presidente della Repubblica n. 633 – istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (Dekret predsjednika Republike br. 633 kojim se uvodi i uređuje porez na dodanu vrijednost) od 26. listopada 1972. (GURI br. 292 od 11. studenoga 1972.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Dekret br. 633/72), propisuje:
               „1.   Međunarodne usluge ili usluge povezane s međunarodnom razmjenom čine:
               […]

                        2)

                        prijevozi u vezi s robom koja se izvozi, provozi ili privremeno uvozi kao i prijevozi u vezi s robom koja se uvozi čije se plaćanje oporezuje u skladu s člankom 69. stavkom 1. […]

                  […]”

               14

               Članak 69. stavak 1. tog dekreta glasi:
               „Porez se obračunava u skladu sa stopama navedenima u članku 16., na temelju vrijednosti uvezene robe, koja se utvrđuje u skladu s odredbama carinskog prava, uvećane za iznos dugovane carine, uz izuzeće od PDV‑a kao i iznosa troškova prijevoza do mjesta odredišta unutar područja [Unije] koje se nalazi na prijevoznoj ispravi na temelju koje je roba uvezena na to područje. […]”

               15

               U skladu s člankom 12. stavkom 1. leggea n. 115 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2014 (Zakon br. 115 o odredbama koje se odnose na poštovanje obveza koje proizlaze iz članstva Italije u Europskoj uniji – Europski zakon 2014.) od 29. srpnja 2015. (GURI br. 178. od 3. kolovoza 2015.):
               „1.   U članak 9. stavak 1. [Dekreta br. 633/72] i njegove kasnije izmjene nakon točke 4. unesena je sljedeća točka:

                        ‚4.(a)

                        sporedne usluge koje se odnose na male pošiljke nekomercijalne naravi i na pošiljke zanemarive vrijednosti, u smislu direktiva [2006/79] i [2009/132], pod uvjetom da je naknada za sporedne usluge bila uključena u oporezivi iznos u smislu članka 69. ovog dekreta i ako ona nije bila oporezivana.’”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje

               16

               Nakon poreznog nadzora koji je izvršio Guardia di Finanza (carinska i financijska policija, Italija) i sastavljanja zapisnika o utvrđenom koji je dostavljen 18. rujna 2008., izdana su četiri porezna rješenja protiv FedExa u odnosu na ulazne usluge prijevoza (inbound) koje je on obavio, a koje su se sastojale od preuzimanja pošiljki iz međunarodnog prometa i osiguranja naknadne isporuke tih pošiljki primateljima na području Italije.

               17

               Konkretno, poreznim rješenjem koje se odnosi na poslovnu godinu 2007., o kojem je riječ u glavnom postupku, porezna uprava utvrdila je da PDV treba povećati za iznos od 1913970 eura te je usto primijenila sankcije u visini od 5167719,01 eura zbog „neizdavanja računa za oporezive transakcije” i „prijave nižeg poreza od dugovanih iznosa”.

               18

               Porezna uprava, naime, pozvala se na tumačenje članka 9. stavka 1. točke 2. Dekreta br. 633/72 u vezi s člankom 69. stavkom 1. tog dekreta, na temelju kojeg neprimjenjivost PDV‑a u carinske svrhe na uvoz robe koja je predmet malih pošiljki ne čini prepreku oporezivanju PDV‑om naknade koja odgovara troškovima prijevoza koji se odnose na tu robu i da se izuzeće od PDV‑a za te sporedne troškove dodjeljuje samo ako su ti troškovi već bili podvrgnuti PDV‑u u carinske svrhe.

               19

               FedEx je protiv tog poreznog rješenja pokrenuo postupak pred Commissione tributaria provinciale di Milano (područno porezno povjerenstvo u Milanu, Italija), osobito ističući da tumačenje porezne uprave članka 9. stavka 1. točke 2. Dekreta br. 633/72 nije ni na koji način bilo osnovano.

               20

               Presudom od 27. ožujka 2013. Commissione tributaria provinciale di Milano (područno porezno povjerenstvo u Milanu) prihvatio je tužbu koju je podnio FedEx.

               21

               U međuvremenu FedEx je Europskoj komisiji podnio pritužbu i zahtijevao pokretanje postupka zbog povrede protiv Talijanske Republike na temelju članka 258. UFEU‑a, u odnosu na oporezivanje PDV‑om troškova prijevoza uvezene robe zanemarive vrijednosti, koje je smatrao protivnim članku 86. stavku 1. točki (b) i članku 144. Direktive o PDV‑u.

               22

               Nakon pokretanja postupka zbog povrede 27. rujna 2012., Komisija je 1. listopada 2012. izdala pismo opomene, a zatim 21. studenoga 2013. obrazloženo mišljenje. Budući da je Talijanska Republika nakon tog mišljenja izmijenila članak 9. stavak 1. Dekreta br. 633/72 na način kako je navedeno u točki 15. ove presude, taj je postupak zbog povrede obustavljen.

               23

               Presudu Commissione tributaria provinciale di Milano (područno porezno povjerenstvo u Milanu) od 27. ožujka 2013. potvrdio je Commissione tributaria regionale della Lombardia (regionalno porezno povjerenstvo u Lombardiji, Italija), koji je ocijenio da je stajalište porezne uprave bilo „očito protivno“ članku 144. Direktive o PDV‑u. Ona je podnijela žalbu u kasacijskom postupku Corteu suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija).

               24

               U svojoj žalbi porezna uprava tvrdi da tumačenje članka 9. stavka 1. točke 2. Dekreta br. 633/72 u vezi s člankom 69. stavkom 1. tog dekreta nije protivno Direktivi o PDV‑u, s obzirom na to da je, s jedne strane, ona stupila na snagu tek 1. siječnja 2008. pa se stoga ne primjenjuje u glavnom postupku i, s druge strane, u svakom slučaju, taj postupak nije obuhvaćen područjem primjene ni članka 86. ni članka 144. te direktive, s obzirom na to da troškovi u glavnom postupku nemaju svojstvo sporednih troškova i nisu nastali povodom međunarodnog prijevoza.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u pogledu sukladnosti članka 9. stavka 1. točke 2. i članka 69. Dekreta br. 633/72 s člankom 86. stavkom 1. točkom (b) i člankom 144. Direktive o PDV‑u.

               26

               U tim je okolnostima Corte suprema di Cassazione (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se članak 144. u vezi s člankom 86. stavkom 1. Direktive o PDV‑u [koji odgovaraju članku 14. stavcima 1. i 2. i članku 11.B stavku 3. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1.)] tumačiti na način da je jedini uvjet za neoporezivost u svrhu PDV‑a povezanih usluga, koje se sastoje od usluga takozvanog „unutarnjeg“ prijevoza (inbound) – iz zračnih luka do odredišta, na području države članice, s klauzulom „franko odredište“ – da je njihova vrijednost uračunata u poreznu osnovicu, bez obzira na njihovo stvarno oporezivanje u carinske svrhe, pri uvozu robe; i treba li stoga zaključiti da se navedenim odredbama prava Unije protivi tumačenje internih odredbi članka 9. stavka 1. točke 2. u vezi s člankom 69. stavkom 1. Dekreta br. 633, u verziji koja je primjenjiva s obzirom na vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, prema kojem u svakom slučaju, pa tako i u slučaju uvoza koji se ne može oporezovati u svrhu PDV‑a kao u ovom predmetu, s obzirom na to da je riječ o dokumentima i robi zanemarive vrijednosti – treba biti ispunjen dodatni uvjet da se na taj uvoz stvarno plaća PDV (i da je porez stvarno plaćen u carinske svrhe) pri uvozu te robe, i to prema potrebi uzimajući također u obzir akcesornost usluga prijevoza u odnosu na glavnu uslugu (uvoz) i cilj pojednostavljivanja na kojem se temelje obje transakcije?”

         O prethodnom pitanju

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 144. Direktive o PDV‑u u vezi s člankom 86. stavkom 1. točkom (b) te direktive tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, kojim je za primjenu izuzeća od PDV‑a za sporedne usluge, uključujući usluge prijevoza, propisano ne samo to da njihova vrijednost bude uključena u oporezivi iznos nego i to da te usluge stvarno podliježu PDV‑u u carinske svrhe pri uvozu.

               28

               Uzimajući u obzir činjenicu da talijanska vlada tvrdi da Direktiva o PDV‑u nije bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, najprije valja odrediti pravni okvir koji se primjenjuje u ovom slučaju.

               29

               U tom pogledu iz članka 413. Direktive o PDV‑u proizlazi da je ona stupila na snagu 1. siječnja 2007. Kad je riječ o roku za prenošenje, uvodna izjava 66. te direktive propisuje da „[o]bveze [njezina] prenošenja u nacionalno pravo treba ograničiti na one odredbe koje predstavljaju značajnu promjenu u usporedbi s prethodnim Direktivama” i da „[o]bveza prenošenja u nacionalno pravo nepromijenjenih odredaba proizlazi iz ranijih Direktiva”.

               30

               Članci 86. i 144. Direktive o PDV‑u odgovaraju članku 11.B stavku 3. i članku 14. stavku 1. točki (i.) Šeste direktive 77/388, tako da obveza prenošenja proizlazi iz ranijih direktiva. Naime, potonje odredbe unesene su u Šestu direktivu 77/388 Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. o dopuni zajedničkog sustava poreza na dodanu vrijednost te izmjeni Direktive 77/388 s ciljem ukidanja fiskalnih granica (SL 1991., L 376, str. 1.), čiji je članak 3. stavak 1. određivao 1. siječnja 1993. kao rok za prenošenje tih odredbi.

               31

               Proizlazi da se, u mjeri u kojoj se u ovom slučaju predmetno prethodno pitanje odnosi na porezno mišljenje koje je porezna uprava izdala u odnosu na 2007. godinu, Direktiva o PDV‑u primjenjuje ratione temporis u glavnom postupku.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li talijansko zakonodavstvo – uvjetovanjem primjene izuzeća od PDV‑a za troškove prijevoza ne samo uključivanjem njihove vrijednosti u oporezivi iznos nego i njihovim stvarnim podlijeganjem PDV‑u u carinske svrhe pri uvozu – spojivo s pravom Unije.

               33

               Konkretno, postavljeno pitanje odnosi se na pošiljke robe zanemarive vrijednosti ili bez komercijalne vrijednosti koje su, s jedne strane, u skladu s člankom 27. Uredbe br. 918/83, oslobođene od uvoznih carina i, s druge strane, u skladu s člankom 143. točkom (b) Direktive o PDV‑u, izuzete od PDV‑a pri uvozu.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da su na temelju članka 143. točke (b) Direktive o PDV‑u države članice dužne izuzeti od PDV‑a konačni uvoz robe iz trećih zemalja koji uređuju direktive 83/181 i 2006/79. Osim toga, u skladu s člankom 144. Direktive o PDV‑u, države članice dužne su izuzeti isporuke usluga koje se odnose na uvoz robe ako je vrijednost tih usluga uključena u oporezivi iznos u skladu s člankom 86. stavkom 1. točkom (b) te direktive.

               35

               Kad je riječ o oporezivom iznosu u vezi s uvozom robe, iz članka 85. Direktive o PDV‑u proizlazi da ga čini vrijednost u carinske svrhe. Ta vrijednost u svakom slučaju mora sadržavati elemente iz članka 86. stavka 1. točke (b) te direktive, među kojima se nalaze, kao sporedni troškovi, troškovi prijevoza.

               36

               Talijansko zakonodavstvo koje je bilo na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, osobito članak 9. Dekreta br. 633/72, za primjenu izuzeća od PDV‑a za sporedne isporuke usluga zahtijevalo je ne samo da njihova vrijednost bude uključena u oporezivi iznos nego i da one stvarno podliježu PDV‑u u carinske svrhe pri uvozu. U skladu sa zahtjevom za prethodnu odluku, potonji se zahtjev odnosio na izbjegavanje situacija dvostrukog oporezivanja PDV‑om.

               37

               U tom smislu valja podsjetiti da u svrhu PDV‑a svaku transakciju uobičajeno treba smatrati različitom i neovisnom, kako to proizlazi iz članka 1. stavka 2. drugog podstavka Direktive o PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 17. siječnja 2013., BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 29.).

               38

               Međutim, iz sudske prakse Suda također proizlazi da u određenim okolnostima više usluga koje su formalno različite i koje se mogu isporučiti odvojeno i na taj način, odvojeno, dovesti do oporezivanja ili izuzeća treba smatrati jedinstvenom transakcijom ako one nisu neovisne. Riječ je o jedinstvenoj transakciji kada su dva elemenata ili radnje koje izvrši porezni obveznik ili pak više njih toliko usko povezani da objektivno čine jednu ekonomski nerazdvojivu uslugu čije bi razdjeljivanje bilo umjetno (presuda od 16. srpnja 2015., Mapfre asistencia i Mapfre warranty, C‑584/13, EU:C:2015:488, t. 50.).

               39

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 86. stavak 1. točka (b) Direktive o PDV‑u osigurava da oporezivanje sporedne usluge slijedi oporezivanje glavne usluge. Naime, u skladu s člankom 144. te direktive, s jedne strane, glavna izuzeta transakcija odgovara transakciji uvoza robe i, s druge strane, sporedne su usluge one navedene u članku 86. stavku 1. točki (b) navedene direktive, koje bi kao takve trebale slijediti porezni tretman glavne transakcije, pod uvjetom da im je vrijednost uključena u oporezivi iznos.

               40

               Stoga iz tumačenja članka 86. stavka 1. točke (b) i članka 144. Direktive o PDV‑u proizlazi da, u mjeri u kojoj su troškovi prijevoza uključeni u oporezivi iznos izuzete transakcije uvoza, sporedna isporuka usluge također treba biti izuzeta od PDV‑a.

               41

               Zahtjev da ta isporuka usluge stvarno podliježe PDV‑u u carinske svrhe, kako je predviđen zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku, lišio bi učinkovitosti izuzeće iz članka 144. Direktive o PDV‑u, s obzirom na to da bi učinak takvog zahtjeva bio taj da se navedeno izuzeće nikada ne bi primjenjivalo u slučaju uvoza pošiljki koje se sastoje od robe zanemarive vrijednosti ili nekomercijalnog karaktera, iako potonja treba biti izuzeta od PDV‑a na temelju članka 143. točke (b) te direktive.

               42

               Stalna je sudska praksa Suda da tumačenje pojmova korištenih za označavanje izuzeća mora odgovarati ciljevima koji se tim izuzećima nastoje postići, jamčiti njihove učinke i poštovati zahtjeve porezne neutralnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2013., PFC Clinic, C‑91/12, EU:C:2013:198, t. 23.).

               43

               Konačno, kad je riječ o svrsi koja se nastoji ostvariti izuzećem iz glavnog postupka, talijanska vlada tvrdi da je njegov cilj izbjeći situacije dvostrukog oporezivanja, objašnjavajući da, u slučaju da su troškovi prijevoza izuzeti od PDV‑a u carinske svrhe, oni moraju podlijegati PDV‑u čak i ako je naknada uključena u oporezivi iznos. FedEx i Komisija, nasuprot tome, smatraju da je cilj izuzeća tehničko pojednostavljenje i da je stoga primjena takvog izuzeća neovisna o podlijeganju PDV‑u troškova prijevoza u carinske svrhe. Posljedično, oni smatraju da su troškovi prijevoza koji se odnose na uvoz izuzeti od PDV‑a na temelju članka 144. Direktive o PDV‑u, pod uvjetom da je njihova vrijednost uključena u oporezivi iznos.

               44

               U odnosu na oslobođenja od uvoznih carina robe zanemarive vrijednosti Sud je već utvrdio da ona služe administrativnom pojednostavljenju carinskih postupaka (vidjeti u tom smislu presudu od 2. srpnja 2009., Har Vaessen Douane Service, C‑7/08, EU:C:2009:417, t. 33.).

               45

               Budući da se izuzeće propisano člankom 144. Direktive o PDV‑u odnosi na istu robu kao što je ona za koju vrijedi takvo oslobođenje, tu sudsku praksu valja primijeniti i na taj članak. Stoga se može zaključiti da cilj tog izuzeća nije izbjeći situacije dvostrukog oporezivanja, nego je isključivo tehničke prirode, pojednostavniti primjenu poreza.

               46

               Proizlazi da troškovi poreza koji se odnose na konačni uvoz robe moraju biti izuzeti od PDV‑a, pod uvjetom da je njihova vrijednost uključena u oporezivi iznos, čak i ako nisu podlijegali PDV‑u u carinske svrhe pri uvozu.

               47

               Uzimajući u obzir ta razmatranja, na prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 144. Direktive o PDV‑u u vezi s člankom 86. stavkom 1. točkom (b) te direktive treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, kojim je za primjenu izuzeća od PDV‑a za sporedne usluge, uključujući usluge prijevoza, propisano ne samo to da njihova vrijednost bude uključena u oporezivi iznos nego i to da te usluge stvarno podliježu PDV‑u u carinske svrhe pri uvozu.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 144. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost u vezi s člankom 86. stavkom 1. točkom (b) te direktive treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, kojim je za primjenu izuzeća od poreza na dodanu vrijednost za sporedne usluge, uključujući usluge prijevoza, propisano ne samo to da njihova vrijednost bude uključena u oporezivi iznos nego i to da te usluge stvarno podliježu porezu na dodanu vrijednost u carinske svrhe pri uvozu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 26. svibnja 2016.#Invamed Group Ltd i dr. protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Odsjek XVII. – Prijevozna sredstva – Poglavlje 87. – Vozila, osim željezničkih ili tramvajskih vagona i lokomotiva, te njihovi dijelovi i pribor – Tarifni brojevi 8703 i 8713 – Vozila na električni pogon koja se napajaju iz baterije – Pojam ‚osobe s invaliditetom’.#Predmet C-198/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      26. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Odsjek XVII. — Prijevozna sredstva — Poglavlje 87. — Vozila, osim željezničkih ili tramvajskih vagona i lokomotiva te njihovi dijelovi i pribor — Tarifni brojevi 8703 i 8713 — Vozila na električni pogon koja se napajaju iz baterije — Pojam ‚osobe s invaliditetom’“
      U predmetu C‑198/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud (vijeće za porezna pitanja), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 26. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 29. travnja 2015., u postupku

         Invamed Group Ltd,

         Invacare UK Ltd,

         Days Healthcare Ltd,

         Electric Mobility Euro Ltd,

         Medicare Technology Ltd,

         Sunrise Medical Ltd,

         Invacare International SARL

      protiv

         Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i E. Levits (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Invamed Group Ltd, Invacare UK Ltd, Days Healthcare Ltd, Electric Mobility Euro Ltd, Medicare Technology Ltd, Sunrise Medical Ltd i Invacare International SARL, G. Gillham, Tax adviser, uz asistenciju M. J. Whitea, Barrister,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Albenzija, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. Beala, QC,

               —

               za Europsku komisiju, L. Flynn i A. Caeiros, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje tarifnih brojeva 8703 i 8713 Kombinirane nomenklature carinske tarife (u daljnjem tekstu: KN) iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1810/2004 od 7. rujna 2004. (SL 2004., L 327, str. 1.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Invamed Group Ltd, Invacare UK Ltd, Days Healthcare Ltd, Electric Mobility Euro Ltd, Medicare Technology Ltd, Sunrise Medical Ltd i Invacare International SARL i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Upravno tijelo za porezna i carinska pitanja, u daljnjem tekstu: porezna uprava), zbog tarifnog klasificiranja skutera na električni pogon za invalide.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Kombinirana nomenklatura, ustanovljena Uredbom br. 2658/87, temelji se na Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, koji je izradilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija i koje je osnovano na temelju Međunarodne konvencije o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, sklopljena u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL 1987., L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.). Prvih šest znamenki tarifnih brojeva i podbrojeva preuzeto je iz harmoniziranog sustava, dok su sedma i osma znamenka dio njezina vlastitog razvrstavanja.

               4

               Prvi dio KN‑a sadržava skup uvodnih odredaba. U tom dijelu, pod Odsjekom I. koji se bavi općim pravilima, odjeljak A, naslovljen „Opća pravila za tumačenje [KN‑a]”, određuje:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  […]”

               5

               Drugi dio KN‑a sadržava odsjek XVII., pod nazivom „Prijevozna sredstva”, koji sadržava poglavlje 87., čiji je naziv „Vozila, osim željezničkih ili tramvajskih vagona i lokomotiva te njihovi dijelovi i pribor”, koji osobito uključuje slijedeće tarifne brojeve:
               „8703 Osobni automobili i druga motorna vozila konstruirana prvenstveno za prijevoz osoba (osim vozila iz tarifnog broja 8702), uključujući motorna vozila za kombinirani prijevoz osoba i robe tipa ‚karavan’, ‚kombi’ itd. i trkaće automobile:
               8703 10 – Vozila posebno konstruirana za vožnju po snijegu; vozila za golf terene i slična vozila:
               8703 10 11 – – vozila posebno konstruirana za vožnju po snijegu, s klipnim motorom s unutarnjim izgaranjem na paljenje pomoću kompresije (dizelskim ili poludizelskim) ili s klipnim motorom s unutarnjim izgaranjem na paljenje pomoću svjećice
               8703 10 18 – – ostalo
               [...]
               8713 Kolica za invalidne osobe, neovisno imaju li motorni ili drukčiji mehanički pogon ili ne
               8713 10 00 ‐ bez mehaničkog pogona
               8713 90 00 – ostalo.”

               6

               Prema članku 9. stavku 1. točki (a) alineji 2. i članku 10. Uredbe br. 2658/87, Europska komisija donosi napomene s objašnjenjem KN‑a, koje objavljuje u Službenom listu Europske unije.

               7

               Dana 4. siječnja 2005. slijedeći tekst je unesen u napomene s objašnjenjem KN‑a s ciljem ujednačene primjene iste (SL 2005., C 1, str. 3.):
               „8713 Kolica za invalidne osobe, neovisno imaju li motorni ili drukčiji mehanički pogon ili ne
               8713 90 00 ostalo
               Motorna vozila posebno konstruirana za osobe s invaliditetom razlikuju se od vozila iz tarifnog broja 8703 ponajprije zbog sljedećih osobina:

                        —

                        najveća brzina 10 km/h, tj. brzina brzog hoda,

                        —

                        najveća širina 80 cm,

                        —

                        dva kompleta kotača koji dodiruju tlo,

                        —

                        posebne mogućnosti za olakšavanje invalidnosti (na primjer, uporište za noge koje stabilizira noge).

                  Takva vozila mogu imati:

                        —

                        dodatni komplet kotača (protiv prevrtanja),

                        —

                        upravljačke i druge komande (na primjer, palica za upravljanje) za lakše upravljanje; takve su kontrole obično pričvršćene na jedan od naslona za ruke; nikad se ne izrađuju u obliku odvojenih prilagodljivih upravljačkih stupova.

                  U ovaj se podbroj razvrstava vozila na električni pogon slična invalidskim kolicima koja se koriste samo za prijevoz invalidnih osoba. Izgledaju poput sljedeće ilustracije:

               Međutim, skuteri na motorni pogon (skuteri za povećanje mobilnosti osoba), opremljeni odvojenim prilagodljivim upravljačkim stupom, isključeni su iz ovog podbroja. Izgledaju poput sljedeće ilustracije te se razvrstavaju u tarifni broj 8703:

               ”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Između 2004. i 2007. godine tužitelji su podnijeli više izjava o puštanju robe u slobodan promet za određene skutere za invalide (mobility scooter) uvezene iz Ujedinjene Kraljevine. Ti su skuteri deklarirani pod tarifnim brojem 8713 KN‑a kao „kolica za invalidne osobe, neovisno imaju li motorni ili drukčiji mehanički pogon”. Sukladno klasificiranju pod tim brojem, ti skuteri su pušteni u slobodan promet bez plaćanja carine te uz plaćanje poreza na dodanu vrijednost pri uvozu po sniženoj stopi.

               9

               Nakon poreznog nadzora, porezna uprava je klasificirala navedene skutere pod broj 8703 KN‑a kao „osobni automobili i druga motorna vozila konstruirana prvenstveno za prijevoz osoba (osim vozila iz tarifnog broja 8702), uključujući motorna vozila za kombinirani prijevoz osoba i robe tipa ‚karavan’, ‚kombi’ itd. i trkaće automobile”.

               10

               Između 24. travnja 2007. i 3. srpnja 2008. porezna uprava je tim društvima dostavila ponovni obračun koji se odnosi na carinu i porez na dodanu vrijednost za odnosnu robu u ukupnom iznosu od 6479007 funti (GBP) ( oko 9114450 eura).

               11

               Tužitelji su protiv tih poreznih rješenja podnijeli tužbe pred First Tier Tribunalom (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud (vijeće za porezna pitanja), Ujedinjena Kraljevina). Oni ističu da je sporne skutere trebalo podvesti pod tarifni broj 8713 KN‑a osobito zato što pojam „za invalidne osobe” iz tog tarifnog broja ne znači „isključivo za invalidne osobe”.

               12

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, navedene električne skutere pokreću električni motori koje napajaju baterije. Svaki model sadržava slijedeće sastavne dijelove: sjedalo za jednu osobu (koje je šire i čiji je tapecirani dio luksuzniji kod većih modela skutera), upravljač s polugom za upravljanje wig wag, platformu koja povezuje prednje i stražnje kotače koja omogućuje penjanje na skuter i držanje nogu tijekom vožnje, te četiri kotača (dva nazad i dva naprijed) ili tri kotača (dva nazad i jedan naprijed). Većina sjedala imaju prijenosne i podesive naslone za ruke, brojnim sjedalima se može prilagoditi visina te se mogu okretati za 360 stupnjeva.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev polazi od načela da bitne značajke ukazuju u korist razvrstavanja tih skutera pod tarifni broj 8713 KN‑a. Međutim, taj sud izražava sumnje u takvo razvrstavanje.

               14

               U tim je okolnostima First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud (vijeće za porezna pitanja)) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Znače li riječi ‚za osobe s invaliditetom’‚samo’ za osobe s invaliditetom?

                        2.

                        Koje je značenje riječi ‚osobe s invaliditetom’, osobito:

                                 a)

                                 je li njihovo značenje ograničeno na osobe koje imaju invaliditet i ograničenu sposobnost hodanja ili hodanja bez poteškoća, ili je ono ograničeno na osobe kojima je samo ograničena sposobnost hodanja ili hodanja bez poteškoća?

                                 b)

                                 podrazumijeva li pojam ‚nvaliditet’ ograničenje sposobnosti koje nije zanemarivo?

                                 c)

                                 može li privremeno ograničenje sposobnosti koje je npr. posljedica prijeloma noge, predstavljati invaliditet?

                        3.

                        Mijenjaju li Napomene s objašnjenjem KN‑a od 4. siječnja 2005. koje isključuju skutere na motorni pogon (skutere za povećanje mobilnosti osoba), opremljene odvojenim prilagodljivim mehanizmom za upravljanje, značenje tarifnog broja 8713 KN‑a?

                        4.

                        Ima li mogućnost da vozilo koristi osoba koja nije osoba s invaliditetom utjecaj na tarifno razvrstavanje ako vozilo posjeduje posebna obilježja koja smanjuju posljedice invaliditeta?

                        5.

                        Ako primjerenost za upotrebu od strane osoba bez invaliditeta predstavlja relevantan razlog, u kojoj bi mjeri nedostaci takve upotrebe trebali biti relevantni za određivanje navedene primjerenosti?”

         O prethodnim pitanjima

         O prvom, drugom i četvrtom pitanju

               15

               Svojim prvim, trećim i četvrtim pitanjem, koja je potrebno zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li tarifni broj 8713 KN‑a tumačiti na način da izraz „za osobe s invaliditetom” znače da je proizvod namijenjen isključivo osobama s invaliditetom, ako činjenica da vozilo mogu koristiti i osobe koje nemaju invaliditet nema utjecaja na razvrstavanje toga vozila pod tarifni broj 8713 KN‑a i ako, prilikom razvrstavanja, Napomene s objašnjenjem KN‑a mogu izmijeniti doseg tarifnog broja 8713 KN‑a.

               16

               U tom pogledu, treba ponajprije podsjetiti na to da, s jedne strane, kada je Sudu podnesen zahtjev za prethodnu odluku o tarifnom razvrstavanju, njegova je uloga nacionalnom sudu razjasniti kriterije čija će provedba potonjem omogućiti da ispravno razvrsta u KN proizvode o kojima je riječ, a ne da sam provede to razvrstavanje i to osobito zato što ne raspolaže svim informacijama koje su mu u tom smislu neophodne. Stoga je nacionalni sud u svakom slučaju u boljem položaju to učiniti. (presude od 7. studenog 2002., Lohmann i Medi Bayreuth, C‑260/00 do C‑263/00, EU:C:2002:637, t. 26., kao i od 16. veljače 2006., Proxxon, C‑500/04, EU:C:2006:111, t. 23.).

               17

               Međutim, da bi tom sudu dao koristan odgovor, Sud mu može, u duhu suradnje s nacionalnim sudovima, dati sve upute koje smatra potrebnima (vidjeti presudu od 22. prosinca 2010., Lecson Elektromobile, C‑12/10, EU:C:2010:823, t. 15. i tamo navedenu sudsku praksu).

               18

               Treba nadalje istaknuti, s druge strane, da prema ustaljenoj sudskoj praksi, radi jamstva pravne sigurnosti i olakšavanja nadzora, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe treba tražiti na općenit način u njihovim osobinama i objektivnim svojstvima, kako su definirani u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama odsjeka ili poglavlja (vidjeti, osobito, presude od 16. rujna 2004., DFDS, C‑396/02, EU:C:2004:536, t. 27.; od 15. rujna 2005., Intermodal Transports, C‑495/03, EU:C:2005:552, t. 47., i od 15. veljače 2007., RUMA, C‑183/06, EU:C:2007:110, t. 27.).

               19

               Potrebno je navesti da, u tom pogledu, napomene s objašnjenjem KN‑a, koje je sastavila Komisija značajno pridonose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva a da pritom nemaju obvezujuću pravnu snagu (presuda od 26. listopada 2006., Turbon International, C‑250/05, EU:C:2006:681, t. 16., i od 20. svibnja 2010., Data I/O, C‑370/08, EU:C:2010:284, t. 30.).

               20

               Slijedom navedenog, sadržaj napomena s objašnjenjem mora biti u skladu s odredbama KN‑a i ne može mijenjati njihov doseg (vidjeti presudu od 27. studenog 2008., Metherma, C‑403/07, EU:C:2008:657, t. 48.).

               21

               S obzirom na to objašnjenje, treba istaknuti da je, kada se radi o tarifnim brojevima 8703 i 8713 KN‑a, Sud već ustvrdio da iz samih naziva tarifnih brojeva proizlazi da se razlika između njih odnosi na činjenicu da prvo obuhvaća općenito osobna prijevozna sredstva, dok se drugo primjenjuje specifično na prijevozna sredstva za osobe s invaliditetom (vidjeti presudu od 22. prosinca 2010., Lecson Elektromobile, C‑12/10, EU:C:2010:823, t. 18.).

               22

               Namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu, a ta se svojstvenost ocjenjuje na temelju njegovih osobina i objektivnih svojstava (vidjeti, u tom smislu, presude od 1. lipnja 1995., Thyssen Haniel Logistic, C‑459/93, EU:C:1995:160, t. 13. ; od 5. travnja 2001., Deutsche Nichimen, C201/99, EU:C:2001:199, t. 20., i od 18. srpnja 2007., Olicom, C142/06, EU:C:2007:449, t. 18.).

               23

               S obzirom na tu sudsku praksu, na sudu koji je uputio zahtjev je da u glavnom postupku ocijeni je li namjena spornog vozila, s obzirom na njegove osobine i objektivna svojstva, da ga koriste isključivo osobe s invaliditetom, i može li se takvo korištenje kvalificirati kao „glavna i logična uporaba” te vrste vozila.

               24

               Naime, kao što je Komisija istaknula, tarifno razvrstavanje ne vodi računa o mogućoj uporabi, već samo o predviđenoj uporabi, koja se ocjenjuje na osnovi osobina i objektivnih svojstava proizvoda na dan kada je on uvezen.

               25

               Osim toga, treba podsjetiti da je Sud već odlučio, u okviru tumačenja tarifnog broja 8703 KN‑a da okolnost da osobe s invaliditetom, ako je potrebno, mogu koristiti vozila s električnim pogonom, ili se ta vozila mogu prilagoditi njihovoj upotrebi, nema utjecaja na tarifno razvrstavanje takvih vozila pod tarifni broj 8703 KN‑a, s obzirom na to da su prikladna za brojne druge aktivnosti osoba koje ne pate niti od jedne vrste invaliditeta, a koje iz jednog ili više razloga odabiru kretati se kratkim dionicama na druge načine osim pješice, kao što su, kao što ističe sud koji je uputio zahtjev, igrači golfa ili osobe koje obavljaju kupovinu (presuda od 22. prosinca 2010., Lecson Elektromobile, C‑12/10, EU:C:2010:823, t. 25.).

               26

               Ovo shvaćanje potvrđuje, a contrario, da okolnost da sporna vozila u načelu mogu koristiti, ako je potrebno, i osobe koje nemaju invaliditet, nema utjecaja na tarifno razvrstavanje tih vozila pod tarifni broj 8713 KN‑a, budući da ta vozila nisu prikladna, zbog njihove prvotne namjene, za ostale osobe koje ne pate od invaliditeta.

               27

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo, treće i četvrto pitanje treba odgovoriti da tarifni broj 8713 KN‑a treba tumačiti na način da:

                        —

                        izraz „za osobe s invaliditetom” znači da je proizvod namijenjen isključivo osobama s invaliditetom.

                        —

                        činjenica da vozilo mogu koristiti i osobe koje nemaju invaliditet nema utjecaja na razvrstavanje pod tarifni broj 8713 KN‑a.

                        —

                        napomene s objašnjenjem KN‑a ne mogu izmijeniti doseg tarifnih brojeva KN‑a.

         Drugo pitanje

               28

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „osobe s invaliditetom”, naveden u tarifnom broju 8713 KN‑a, tumačiti na način da označava samo osobe pogođene ograničenjem sposobnosti hodanja već također i drugim ograničenjima, i može li to ograničenje biti zanemarivo ili privremeno.

               29

               U tom pogledu treba istaknuti da pojam „osoba s invaliditetom” nije definiran Uredbom br. 2658/87.

               30

               Treba zaključiti da, protivno onomu što proizlazi iz očitovanja talijanske vlade, pojam „osobe s invaliditetom” iz tarifnog broja 8713 KN‑a ne može biti identičan pojmu „invaliditet” u smislu članka 21. Povelje temeljnih prava Europske unije i u smislu Direktive Vijeća 2000/78/EZ od27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               31

               Naime, nakon što je Unija ratificirala Konvenciju Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom, koju je u ime Europske zajednice odobrilo Vijeće Odlukom 2010/48/EZ od 26. studenog 2009. (SL 2010., L 23, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 66., str. 55.), Sud je odlučio da se pojam „invaliditeta”, u smislu Direktive 2000/78 mora shvatiti kao ograničenje koje proizlazi iz dugotrajnih tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja, čije međudjelovanje s različitim preprekama može sprečavati puno i učinkovito sudjelovanje osobe u pitanju u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima (vidjeti presudu od 18. prosinca 2014., FOA, C‑354/13, EU:C:2014:2463, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Stoga, pojam „osobe s invaliditetom” koji se koristi u tarifnom broju 8713 KN‑a treba imati ograničen doseg, koji proizlazi iz autonomnog tumačenja prava Unije vodeći računa o kontekstu odredbe i cilju koji se želi postići predmetnom uredbom (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. siječnja 1984., Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, t. 11., i od 9. ožujka 2006., Komisija/Španjolska, C‑323/03, EU:C:2006:159, t. 32.).

               33

               U tom pogledu, nesporno je da su vozila obuhvaćena tarifnim brojem 8713 KN‑a namijenjena kao pomoć osobama čija je sposobnost hodanja ograničena koja se po svojoj naravi može kvalificirati kao „nezanemariva”. Kao što je Komisija iznijela u svojem očitovanju, namjena tih vozila nije obilježena drugim ograničavajućim čimbenicima, kao što je postojanje određenih tjelesnih ili mentalnih sposobnosti osoba za koje su navedena vozila namijenjena. Isto tako, budući da trajanje tog ograničenja sposobnosti nije navedeno, treba se smatrati kao da je bez utjecaja. Osim toga, teleološko tumačenje pomoći u hodanju nužno podrazumijeva da pomoć može biti vremenski ograničena.

               34

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, na drugo pitanje treba odgovoriti da pojam „osobe s invaliditetom” iz tarifnog broja 8713 KN‑a treba tumačiti na način da se njime određuju osobe čija je sposobnost hodanja nezanemarivo ograničena te da trajanje tog ograničenja i eventualna prisutnost ograničenja drugih sposobnosti nemaju utjecaja.

         Peto pitanje

               35

               Imajući u vidu odgovor na prvo, treće i četvrto pitanje, nije potrebno odgovarati na peto pitanje.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Tarifni broj 8713 Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1810/2004 od 7. rujna 2004. treba tumačiti na način da

                                 —

                                    izraz „za osobe s invaliditetom” znači da je proizvod namijenjen isključivo osobama s invaliditetom;

                                 —

                                    činjenica da vozilo mogu koristiti i osobe koje nemaju invaliditet nema utjecaja na razvrstavanje pod tarifni broj 8713 navedene Kombinirane nomenklature.

                                 —

                                    Napomene s objašnjenjem iz iste Kombinirane nomenklature nisu takve naravi da se njima može izmijeniti doseg tarifnih brojeva te iste kombinirane nomenklature.

                           2.

                           Pojam „osobe s invaliditetom” naveden u tarifnom broju 8713 Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi br. 2658/87, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom br. 1810/2004. treba tumačiti na način da se njime određuju osobe čija je sposobnost hodanja nezanemarivo ograničena te da trajanje tog ograničenja i eventualna prisutnost ograničenja drugih sposobnosti nemaju utjecaja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. veljače 2014. # Dr. August Oetker Nahrungsmittel KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-570/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 8. travnja 1992. # Mignini SpA protiv Azienda di Stato per gli interventi sul mercato agricolo (AIMA). # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretore di Perugia - Italija. # Predmet C-256/90.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 27. veljače 2013. # Bloufin Touna Ellas Naftiki Etaireia, Chrisderic i André Sébastien Fortassier protiv Europske komisije. # Ribarstvo - Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Predmet T-367/10.