title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. studenoga 2014.#Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse protiv Susanne Fassbender-Firman.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Obiteljska davanja – Pravila u slučaju preklapanja prava na obiteljska davanja.#Predmet C‑4/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Obiteljska davanja — Pravila u slučaju preklapanja prava na obiteljska davanja“
      U predmetu C‑4/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukom od 27. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 2. siječnja 2013., u postupku

         Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse

      protiv

         Susanne Fassbender‑Firman,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za grčku vladu, T. Papadopoulou, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, V. Kreuschitz, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 76. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. srpnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998. (SL L 209, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 138.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse (Agencija za zapošljavanje u Krefeldu – Fond za obiteljske naknade, u daljnjem tekstu: Familienkasse) i S. Fassbender‑Firman, koja boravi u Belgiji, a zaposlena je u Njemačkoj, o pitanju povrata obiteljskih doplataka koje je potonjoj isplatio Familienkasse.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U članku 13. Uredbe 1408/71, naslovljenom „Opća pravila“, određeno je:
               „1.   Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ovisno o člancima od 14. do 17.:

                        (a)

                        na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države čak i ako boravi na državnom području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na državnom području druge države članice;

                  [...]“

               4

               U članku 73. Uredbe br. 1408/71 predviđa se:
               „Zaposlena osoba ili samozaposlena osoba na koju se primjenjuje zakonodavstvo države članice ima pravo za članove svoje obitelji koji imaju boravište u drugoj državi članici na obiteljska davanja koja su predviđena zakonodavstvom prethodne države, kao da su imali boravište u toj državi, prema uvjetima u odredbi Priloga VI.“

               5

               Članak 76. navedene uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Ako za vrijeme istog razdoblja za istog člana obitelji i zbog obavljanja zanimanja obiteljska davanja pruža zakonodavstvo države članice na čijem državnom području članovi obitelji imaju boravište, pravo na obiteljska davanja prema zakonodavstvu druge države, ako je potrebno prema članku 73. ili 74., obustavlja se do visine iznosa koji određuje zakonodavstvo prve države članice.
               2.   Ako zahtjev za davanje nije podnesen u državama članicama na čijem državnom području članovi obitelji imaju boravište, nadležna ustanova druge države članice može primijeniti odredbe stavka 1. kao da su davanja priznata u prvoj državi članici.“

               6

               U članku 10. stavku 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe br. 1408/71 (SL L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.), kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom br. 118/97 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 574/72), predviđeno je:

                        „(a)

                        Pravo na davanja ili obiteljske doplatke u skladu sa zakonodavstvom države članice, prema kojem se na stjecanje prava na takva davanja i obiteljske doplatke ne primjenjuju uvjeti osiguranja, zaposlenja ili samozaposlenja, obustavlja se u slučaju u kojem je potrebno tijekom istog razdoblja te za istog člana obitelji isplatiti davanja samo u skladu s nacionalnim zakonodavstvom druge države članice ili primjen[om] članaka 73., 74., 77. ili 78. Uredbe [br. 1408/71], do iznosa ukupne svote tih davanja;

                        (b)

                        međutim, ako se profesionalna ili trgovinska djelatnost obavlja na državnom području prve države članice:

                                 i.

                                 u slučaju davanja priznatih prema nacionalnom zakonodavstvu druge države članice, ili prema člancima 73. ili 74. Uredbe, osobi koja ostvaruje pravo na obiteljsko davanje ili osobi kojoj se isto treba isplatiti, pravo na priznato obiteljsko davanje prema nacionalnom zakonodavstvu druge države članice ili prema tim člancima obustavlja se do ukupnog iznosa obiteljskih davanja propisanih zakonodavstvom države članice na čijem državnom području član obitelji ima boravište. Trošak davanja koje plaća država članica na čijem području član obitelji ima boravište snosi ta država članica;

                           [...]“

               7

               Valja istaknuti, s jedne strane, da je Uredba br. 1408/71 zamijenjena Uredbom (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.) i, s druge strane, da je Uredba br. 574/72 zamijenjena Uredbom (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 151.) te da su nove uredbe, sukladno članku 91. Uredbe br. 883/2004 i članku 97. Uredbe br. 987/2009, stupile na snagu 1. svibnja 2010. Uzimajući, međutim, u obzir vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, na njih se i dalje primjenjuju uredbe br. 1408/71 i 574/72.

         Njemačko pravo

               8

               Zakon o porezu na dohodak (Einkommensteuergesetz), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, određuje u članku 65., naslovljenom „Druga davanja za djecu“:
               „1.   Obiteljski doplatci ne isplaćuju se za dijete koje je korisnik jednog od sljedećih davanja ili bi bio njihov korisnik da je podnesen takav zahtjev:

                        (1)

                        doplataka za uzdržavano dijete na temelju zakonskog osiguranja za slučaj nezgode ili dodataka za dijete na temelju zakonskih osiguranja za slučaj invalidnosti/starosti;

                        (2)

                        davanja za dijete priznatih u inozemstvu i usporedivih s obiteljskim doplatcima ili s jednim od davanja navedenih u točki (1);

                  [...]“

               9

               Zakon o doplatcima za uzdržavanu djecu (Bundeskindergeldgesetz) u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku predviđa u članku 4., naslovljenom „Druga davanja za djecu“:
               „Obiteljski doplatci ne dodjeljuju se za dijete koje je korisnik jednog od sljedećih davanja ili bi bio njegov korisnik da je podnesen takav zahtjev:

                        (1)

                        doplataka za uzdržavano dijete na temelju zakonskog osiguranja za slučaj nezgode ili dodataka za dijete na temelju zakonskih osiguranja za slučaj invalidnosti/starosti;

                        (2)

                        davanja za dijete priznatih izvan Njemačke i usporedivih s obiteljskim doplatcima ili s jednim od davanja navedenih u točki (1);

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               S. Fassbender‑Firman, njemačka državljanka, i njezin suprug, belgijski državljanin, imaju sina rođenog 1995. Obitelj, koja je prije živjela u Njemačkoj, preselila se u Belgiju u lipnju 2006. i od tada prebiva u toj državi članici. S. Fassbender‑Firman u Njemačkoj ima zaposlenje u okviru kojeg se uplaćuju doprinosi za socijalnu sigurnost. Njezin suprug od studenoga 2006. radi u belgijskoj agenciji za privremeno zapošljavanje, a prije je bio nezaposlen.

               11

               S. Fassbender‑Firman obiteljske doplatke za svoje dijete oduvijek prima u Njemačkoj. Njezin suprug nije zahtijevao isplatu takvih doplataka u Belgiji pa ih nije niti primao.

               12

               Nakon saznanja o preseljenju obitelji u Belgiju Familienkasse je obustavila dodjelu obiteljskih doplataka S. Fassbender‑Firman počevši od srpnja 2006. i zatražila povrat obiteljskih doplataka koji su joj isplaćeni od srpnja 2006. do ožujka 2007. (u daljnjem tekstu: sporno razdoblje).

               13

               U odgovoru na upravnu tužbu koju je podnijela S. Fassbender‑Firman, Familienkasse je ocijenila da je imenovana na temelju njemačkih propisa imala pravo na obiteljske doplatke za sporno razdoblje, ali da je pravo na takve doplatke postojalo i u Belgiji. Prema tvrdnji Familienkasse, riječ je o mjesečnom iznosu od 77,05 eura za razdoblje od srpnja do rujna 2006. odnosno o 78,59 eura za razdoblje od listopada 2006. do ožujka 2007. Prema mišljenju Familienkasse, u skladu s člancima 76. do 79. Uredbe br. 1408/71, pravo na njemačke obiteljske doplatke treba obustaviti do visine iznosa belgijskih obiteljskih doplataka te je moguće isplaćivati samo razliku između iznosa priznatih u Njemačkoj i Belgiji. Familienkasse je pojasnila da činjenica da nije zatraženo korištenje prava na obiteljske doplatke predviđene u Belgiji nema važnosti s obzirom na članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71. Naime, tom se odredbom, prema njezinom mišljenju, namjerava izbjeći upravo to da se sustav nadležnosti dodijeljenih Uredbom br. 1408/71 ne zaobilazi propuštanjem osiguranika da podnese zahtjev za obiteljske doplatke.

               14

               Finanzgericht, kojemu se obratila S. Fassbender‑Firman, ocijenio je nezakonitom odluku Familienkasse o opozivu i povratu predmetnih obiteljskih doplataka.

               15

               Taj je sud, naime, presudio da unatoč tome što su se doista ispunile činjenične pretpostavke za djelomično priznavanje njemačkih obiteljskih doplataka koje su predviđene mjerodavnim odredbama, Familienkasse nije iskoristila diskrecijsku ovlast koju joj daje članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 kao pravilo o zabrani preklapanja koje je mjerodavno za predmetni slučaj s obzirom na postojanje prava koja se izvode iz obavljanja različitih zanimanja. Famienkasse je prema mišljenju tog suda postupila nezakonito ocijenivši da je dužna odbiti belgijske obiteljske doplatke.

               16

               Prema Finanzgerichtu, odluka da se od iznosa njemačkih obiteljskih doplataka odbije iznos doplataka koji bi bili dodijeljeni u Belgiji ulazi u područje diskrecijske ovlasti koju administracija ima na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71. Finanzgericht je stoga ocijenio da Familienkasse u takvim okolnostima ne postupa na obvezujući način.

               17

               U žalbi protiv presude Finanzgerichta podnesenoj sudu koji je uputio zahtjev Familienkasse ističe da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ne treba shvaćati na način da u smislu njemačkog poreznog i socijalnog prava administraciji daje diskrecijsku ovlast pri ocjeni pravnih posljedica koje izvodi iz činjenica. Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 1408/71, prema njezinom mišljenju, sadrži temeljna pravila pomoću kojih je moguće riješiti probleme preklapanja prava na obiteljska davanja. Familienkasse smatra da iz navedenih pravila proizlazi da se pravo na njemačke obiteljske doplatke obustavlja do visine iznosa obiteljskih doplataka koje S. Fassbender‑Firman može zahtijevati u državi svojeg boravišta u mjeri u kojoj potonja isplatu takvih davanja vezuje uz obavljanje zanimanja. To, prema njezinu mišljenju, znači da se pravo na obiteljska davanja, iako u načelu postoji, u praksi ne mora ostvarivati. Čak i ako je i riječ o pravu koje se može ne ostvarivati, do obustave mora doći automatski.

               18

               Zbog toga Familienkasse smatra da riječ „može“ koja je upotrijebljena u članku 76. stavku 2. Uredbe br. 1408/71, kojim se uređuje mogućnost primjene stavka 1. tog članka, nije moguće tumačiti na način da administraciji daje diskrecijsku ovlast, nego jednostavno znači to da je država članica čije je davanje obustavljeno dužna priznati samo onaj dio obiteljskih davanja na koji je obvezana, čak i ako u državi članici boravišta obitelji uopće nije podnesen zahtjev za obiteljsko davanje.

               19

               Familienkasse dodaje da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 omogućava da se izbjegne, zbog pravičnosti u raspodjeli tereta obiteljskih davanja, situacija u kojoj osoba koja je nositelj prava na ta davanja, podnošenjem zahtjeva ili propuštanjem da to učini, odlučuje koja će država članica snositi teret njihove isplate.

               20

               Suprotno tome, S. Fassbender‑Firman presudu Finanzgerichta smatra osnovanom. Prema njezinom mišljenju, iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 proizlazi da administracija države članice raspolaže diskrecijskom ovlašću da odluči hoće li od iznosa obiteljskih davanja koje dodjeljuje odbiti iznos koji je u tu svrhu isplatila druga država članica. Pri izvršavanju te diskrecijske ovlasti treba voditi računa o tome da se izbjegne mogućnost da potencijalni korisnik obiteljskih davanja odluči koja će država članica biti njihov obveznik.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ima za učinak to da nadležnom tijelu otvara mogućnost da odluči hoće li primijeniti članak 76. stavak 1. navedene uredbe ako u državi članici boravišta članova obitelji radnika migranta nije podnesen zahtjev i hoće li, u cijelosti ili djelomično, obustaviti ostvarivanje prava na obiteljska davanja koja priznaje.

               22

               Navedeni je sud mišljenja da pojam „pruženih davanja“ iz članka 76. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 ne obuhvaća davanja koja nisu zatražena. Članak 76. stavak 2. posebno je pravilo koje se primjenjuje na specifičan slučaj u kojem je potencijalni korisnik davanja propustio podnijeti zahtjev što, prema njegovu mišljenju, osobito proizlazi iz povijesti te odredbe. Bundesfinanzhof smatra da je zakonodavac Unije, uvrštavanjem stavka 2. u članak 76. Uredbe br. 1408/71 želio reagirati na prethodnu sudsku praksu Suda (vidjeti presude Salzano, 191/83, EU:C:1984:343; Ferraioli, 153/84, EU:C:1986:168 i Kracht, C‑117/89, EU:C:1990:279) prema kojoj se u slučaju nepodnošenja zahtjeva za davanje u državi članici boravišta članova obitelji radnika migranta pravo na obiteljska davanja u državi članici zaposlenja tog radnika ne smije obustaviti.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se već bavio pitanjem diskrecijske ovlasti dane člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 1408/71 u okviru predmeta koji je doveo do presude Schwemmer (C‑16/09, EU:C:2010:605), iako se u navedenoj presudi Sud nije trebao osvrtati na to pitanje.

               24

               Taj sud također navodi da, prema njemačkom shvaćanju, upotreba riječi „može“u tekstu zakona ili drugog propisa ne upućuje nužno na to da je administraciji dana diskrecijska ovlast, s obzirom na to da zakonodavac i donositelj drugog propisa ponekad upotrebljavaju tu riječ kao sinonim za „ovlašten(o) je“ ili „ima pravo da“. On, međutim, ocjenjuje da nijedan element iz područja primjene članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71, kao pravila prednosti u slučaju preklapanja prava, ne zagovara takvo tumačenje. K tome, iako nisu definirana mjerila koja bi se mogla primjenjivati pri izvršavanju diskrecijske ovlasti, činjenica da se iz tumačenja članka 76. Uredbe br. 1408/71 dade nazrijeti više primjenjivih kriterija može biti pokazatelj da je riječ o odredbi kojom se administraciji daje diskrecijska ovlast.

               25

               Ako članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ovlašćuje nadležno tijelo da odluči hoće li primijeniti članak 76. stavak 1. te uredbe u slučaju da u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za davanje, sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno precizirati razloge na kojima to tijelo mora temeljiti svoju odluku. Dodaje da se u tom slučaju također postavlja pitanje dosega sudskog nadzora koji je moguće provesti nad takvom odlukom.

               26

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da nadležno tijelo države članice zaposlenja ima slobodu odlučiti hoće li primijeniti članak 76. stavak 1. navedene uredbe ako u državi članici prebivališta članova obitelji uopće nije podnesen zahtjev za davanje?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora, prema kojim mjerilima tijelo države članice zaposlenja nadležno za obiteljska davanja može primijeniti članak 76. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 kao da su davanja priznata u državi članici prebivališta članova obitelji?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora Suda na prvo pitanje, u kojoj mjeri diskrecijska odluka nadležnog tijela podliježe sudskom nadzoru?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da nadležno tijelo države članice zaposlenja radnika migranta raspolaže diskrecijskom ovlašću u pogledu primjene pravila o zabrani preklapanja iz članka 76. stavka 1. navedene uredbe ako u državi članici boravišta članova obitelji tog radnika nije podnesen zahtjev za obiteljsko davanje.

         Uvodna razmatranja

               28

               Najprije valja podsjetiti da unatoč tome što je člankom 73. Uredbe br. 1408/71 propisano da osoba na koju se primjenjuje zakonodavstvo jedne države članice ima pravo na njime predviđena obiteljska davanja za članove obitelji koji borave u drugoj državi članici, kao da borave na državnom području prve države članice, navedena odredba nije apsolutne naravi, iako predstavlja opće pravilo u području obiteljskih davanja (vidjeti presude Schwemmer, EU:C:2010:605, t. 41 i 42. i Wiering, C‑347/12, EU:C:2014:300, t. 40.).

               29

               S obzirom na to da postoji opasnost od preklapanja prava predviđenih zakonodavstvima države članice boravišta i države članice zaposlenja, članak 73. treba razmotriti u svjetlu pravila o zabrani preklapanja iz te uredbe te iz Uredbe br. 574/72, osobito u svjetlu članka 76. Uredbe br. 1408/71 i članka 10. Uredbe br. 574/72 (vidjeti presude Schwemmer, EU:C:2010:605, t. 43. i Wiering, EU:C:2014:300, t. 42.).

               30

               Članak 76. Uredbe br. 1408/71 sadrži, što proizlazi iz samog njegova naslova, „pravila prednosti u slučaju preklapanja prava na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države i u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj članovi obitelji imaju boravište“. Iz teksta tog članka proizlazi da on ima za cilj riješiti pitanje preklapanja prava na obiteljska davanja koja se priznaju, s jedne strane, osobito na temelju članka 73. te uredbe i, s druge strane, na temelju nacionalnog zakonodavstva države članice u kojoj borave članovi obitelji, a koja pravo na obiteljska davanja priznaje s osnove obavljanja zanimanja (vidjeti presude Dodl i Oberhollenzer, C‑543/03, EU:C:2005:364, t. 53. i Schwemmer, EU:C:2010:605, t. 45.).

               31

               U glavnom predmetu, u skladu s člankom 73. Uredbe br. 1408/71, S. Fassbender‑Firman imala je pravo u spornom razdoblju u Njemačkoj primati dječje doplatke za svojega sina. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je tijekom navedenog razdoblja i za isto dijete suprug S. Fassbender‑Firman također imao pravo na takve doplatke u Belgiji, i to s osnove obavljanja zanimanja, najprije zbog svojeg statusa nezaposlene osobe koja je korisnik naknade za nezaposlene, a zatim s osnove obavljanja zanimanja u toj državi članici.

               32

               Iz tih elemenata proizlazi da se na činjenice predmeta poput onog u glavnom postupku primjenjuje članak 76. Uredbe br. 1408/71.

               33

               Prema pravilu o zabrani preklapanja iz članka 76. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, ako za vrijeme istog razdoblja za istog člana obitelji i zbog obavljanja zanimanja obiteljska davanja pruža zakonodavstvo države članice boravišta, pravo na obiteljska davanja koje, u skladu s člankom 73. navedene uredbe, postoji prema zakonodavstvu države članice zaposlenja radnika migranta obustavlja se do visine iznosa koji određuje zakonodavstvo države članice boravišta.

               34

               U glavnom predmetu, sukladno tom pravilu, pravo na obiteljske doplatke koje S. Fassbender‑Firman ima temeljem njemačkog zakonodavstva u načelu se obustavlja do visine iznosa obiteljskih doplataka predviđenih belgijskim zakonodavstvom.

               35

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi, međutim, da suprug S. Fassbender‑Firman nije zahtijevao obiteljske doplatke u Belgiji niti su mu oni isplaćeni.

               36

               U članku 76. stavku 2. Uredbe br. 1408/71 određeno je da u slučaju da zahtjev za davanje nije podnesen u državi članici na čijem državnom području borave članovi obitelji nadležno tijelo države članice zaposlenja može primijeniti odredbu stavka 1. tog članka kao da su davanja priznata u državi članici boravišta.

               37

               Sud je ocijenio da potonja odredba ima za cilj omogućiti državi članici zaposlenja da obustavi pravo na obiteljska davanja, čak i ako u državi članici nije podnesen zahtjev za njihovu isplatu pa, slijedom toga, nijedna isplata nije ni izvršena (vidjeti presude Schwemmer, EU:C:2010:605, t. 56. i Pérez García i dr., C‑225/10, EU:C:2011:678, t. 49.).

               38

               Iako je prije uvrštavanja stavka 2. u članak 76. Uredbe br. 1408/71 Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3427/89 od 30. listopada 1989. (SL L 331, str. 1.) Sud ocijenio da ne dolazi do obustave prava na obiteljska davanja priznatih u državi članici zaposlenja jednog od roditelja ako drugi roditelj s djecom boravi u drugoj državi članici gdje obavlja zanimanje, ali ne prima obiteljska davanja za djecu jer nisu ispunjeni svi uvjeti za priznavanje tih davanja predviđeni zakonodavstvom te države članice, uključujući uvjet prethodnog podnošenja zahtjeva (presude Salzano, EU:C:1984:343, t. 11.; Ferraioli, EU:C:1986:168, t. 15. i Kracht, EU:C:1990:279, t. 11.), članak 76. Uredbe br. 1408/71 izmijenjen je s ciljem da se omogući obustava prava na obiteljska davanja iz članka 76. stavka 1. te uredbe, čak i ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev u tom smislu.

               39

               S obzirom na tekst članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 prema kojem „nadležno tijelo“države članice zaposlenja „može“ primijeniti odredbu članka 76. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, valja utvrditi raspolaže li tijelo poput onog u glavnom postupku, to jest Familienkasse, kako to pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi S. Fassbender‑Firman, diskrecijskom ovlašću da odluči hoće li u slučaju da u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za obiteljska davanja obustaviti pravo na davanja priznata zakonodavstvom države članice zaposlenja do visine iznosa predviđenog zakonodavstvom države članice boravišta.

         Ocjena Suda

               40

               Iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 proizlazi da se njime ne nalaže obustava prava na obiteljska davanja koja priznaje zakonodavstvo države članice zaposlenja do visine iznosa predviđenog zakonodavstvom države članice boravišta, ali se daje ovlaštenje za takvu obustavu.

               41

               Kako je to utvrdio nezavisni odvjetnik u točkama 48. i 49. svojeg mišljenja, članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 dopušta, čak i ako ne postoji stvarno preklapanje obiteljskih davanja, da se radniku migrantu ili članovima njegove obitelji uskrati pravo na obiteljska davanja koja se dodjeljuju na temelju zakonodavstva države članice, što za posljedicu ima to da primaju iznos obiteljskih davanja koji je manji od onog predviđenog zakonodavstvima kako države članice zaposlenja tako i države članice boravišta članova obitelji. S obzirom na njezine učinke, tu odredbu treba usko tumačiti.

               42

               U tom je kontekstu važno podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi pojedino davanje može smatrati davanjem u sustavu socijalne sigurnosti ako se korisnicima priznaje mimo bilo kakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, na temelju okolnosti koje su zakonom određene, te ako se odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u članku 4. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 (vidjeti presudu Lachheb, C‑177/12, EU:C:2013:689, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Međutim, potreba da se obiteljsko davanje prizna na temelju zakonom određenih okolnosti podrazumijeva da su zakonodavstvom države članice, u ovom slučaju države članice zaposlenja, uređeni ne samo uvjeti njegova priznavanja nego, prema potrebi, i njegove obustave.

               44

               Naime, zahtjevi za pravnom sigurnošću i transparentnošću nameću potrebu za jasnim i točno određenim pravnim položajem radnika migranata i članova njihovih obitelji koji im omogućava da budu upoznati ne samo s ukupnošću svojih prava nego, gdje je to primjenjivo, i s ograničenjima tih prava (vidjeti analogijom presudu Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 58. i 59.).

               45

               Prema tome, kako to Europska komisija ističe u svojim pisanim očitovanjima, pravo pojedinaca na obiteljska davanja ne može ovisiti o diskrecijskoj ocjeni nadležnog tijela.

               46

               Stoga valja smatrati da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ovlašćuje državu članicu zaposlenja da u svojem zakonodavstvu predvidi mogućnost da nadležno tijelo obustavi pravo na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja. U takvim okolnostima navedeno tijelo ne raspolaže diskrecijskom ovlašću u pogledu primjene pravila o zabrani preklapanja iz članka 76. stavka 1. te uredbe, na temelju njezinog članka 76. stavka 2., nego ga je dužna primijeniti ako to zahtijeva zakonodavstvo države članice zaposlenja i ako su ispunjeni uvjeti za primjenu tog pravila koji su predviđeni navedenim zakonodavstvom.

               47

               U predmetnom slučaju, pod uvjetom provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, iz pisanog odgovora njemačke vlade na jedno od pitanja Suda proizlazi da njemačko zakonodavstvo predviđa obustavu prava na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja, i to u članku 65. Zakona o porezu na dohodak, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, te u članku 4. Zakona o doplatcima za uzdržavanu djecu, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, a te se odredbe nakon presuda Hudzinski i Wawrzyniak (C‑611/10 i C‑612/10, EU:C:2012:339) tumače i primjenjuju u skladu s pravom Unije, tako da se, gdje je to primjenjivo, uvijek isplaćuje eventualna razlika između njemačkih obiteljskih doplataka i obiteljskih doplataka koje dodjeljuje druga država članica.

               48

               U tom slučaju tijelo poput onog u glavnom postupku mora obustaviti pravo na obiteljska davanja koja priznaje zakonodavstvo države članice zaposlenja do visine iznosa predviđenog zakonodavstvom države članice boravišta.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da ovlašćuje državu članicu zaposlenja da u svojem zakonodavstvu predvidi mogućnost da nadležno tijelo obustavi pravo na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja. Ako država članica zaposlenja u svojem nacionalnom zakonodavstvu doista predvidi takvu obustavu prava na obiteljska davanja, nadležno tijelo je dužno provesti tu obustavu na temelju članka 76. stavka 2., pri čemu ne raspolaže diskrecijskom ovlašću, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti za obustavu koji su predviđeni tim zakonodavstvom.

         Drugo i treće pitanje

               50

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 76. stavak 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998., treba tumačiti na način da ovlašćuje državu članicu zaposlenja da u svojem zakonodavstvu predvidi mogućnost da nadležno tijelo obustavi pravo na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja. Ako država članica zaposlenja u svojem nacionalnom zakonodavstvu doista predvidi takvu obustavu prava na obiteljska davanja, nadležno tijelo je dužno provesti tu obustavu na temelju članka 76. stavka 2., pri čemu ne raspolaže diskrecijskom ovlašću, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti za obustavu koji su predviđeni tim zakonodavstvom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 21. srpnja 2016. (Ulomci).#Samir Hassan protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Ograničenje ulaska – Poništenje ranijih akata presudom Općeg suda – Novi akti kojima je tužiteljevo ime uvršteno na popise – Očita pogreška u ocjeni – Pravo vlasništva – Proporcionalnost – Pretpostavka nedužnosti – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-790/14.

text:
T‑790/1462014TJ0790EU:T:2016:42900011144TPRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)21. srpnja 2016. (

            *1

      )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Sirije — Zamrzavanje financijskih sredstava — Ograničenje ulaska — Poništenje ranijih akata presudom Općeg suda — Novi akti kojima je tužiteljevo ime uvršteno na popise — Očita pogreška u ocjeni — Pravo vlasništva — Proporcionalnost — Pretpostavka nedužnosti — Izvanugovorna odgovornost“
      U predmetu T‑790/14,

         Samir Hassan, sa stalnom adresom u Damasku (Sirija), kojeg zastupa L. Pettiti, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju S. Kyriakopoulou i G. Étienne, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom, s jedne strane, zahtjeva koji se temelji na članku 263. UFEU‑a i kojim se traži poništenje Provedbene odluke Vijeća 2014/678/ZVSP od 26. rujna 2014. o provedbi Odluke 2013/255/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL 2014., L 283, str. 59.), Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1013/2014 od 26. rujna 2014. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL 2014., L 283, str. 9.), Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/837 od 28. svibnja 2015. o izmjeni Odluke 2013/255/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL 2015., L 132, str. 82.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 2015/828 od 28. svibnja 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL 2015., L 132, str. 3.), u dijelovima u kojima se ti akti odnose na tužitelja, i, s druge strane, zahtjeva koji se temelji na članku 268. UFEU‑a i kojim se traži naknada štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog tih akata,
      OPĆI SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: M. van der Woude, predsjednik, I. Wiszniewska‑Białecka i I. Ulloa Rubio (izvjestitelj), suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               27

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 4. prosinca 2014. tužitelj je pokrenuo postupak za poništenje i naknadu štete protiv Provedbene odluke 2014/678 i Provedbene uredbe br. 1013/2014 u dijelovima u kojima se ti akti odnose na njega.

               28

               Tužitelj je u dopisu podnesenom tajništvu Općeg suda 31. srpnja 2015. preinačio svoj tužbeni zahtjev zahtijevajući i poništenje Odluke 2015/837 i Provedbene uredbe br. 2015/828 u dijelovima u kojima se ti akti odnose na njega.

               29

               Opći sud je na raspravi 21. travnja 2016. saslušao izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je postavio.

               30

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi Provedbenu odluku 2014/678, Provedbenu uredbu br. 1013/2014, Odluku 2015/837 i Provedbenu uredbu 2015/828 (u daljnjem tekstu: pobijani akti) u dijelovima u kojem se ti akti odnose na njega;

                        —

                        dosudi mu iznos od 250000 eura mjesečno počevši od 1. rujna 2011. radi naknade pretrpljene imovinske štete i simboličan iznos od 1 eura zbog pretrpljene neimovinske štete te naloži Vijeću naknadu buduće imovinske štete koju će pretrpjeti;

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               31

               Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu u cijelosti;

                        —

                        tužitelju naloži snošenje troškova.

         Pravo

         Zahtjev za poništenje

         [omissis]

      Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni

         [omissis]

               45

               Stoga iz tog obrazloženja proizlazi da je tužitelj bio uvršten na sporne popise zbog triju dolje navedenih razloga na temelju članka 28. stavka 1. Odluke 2013/255 i članka 15. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 36/2012:

                        —

                        važan poslovni čovjek, blizak ključnim osobama režima poput R. Makhloufa i I. Anboube;

                        —

                        potpredsjednik bilateralnih poslovnih vijeća za Rusiju od ožujka 2014.;

                        —

                        novčanim donacijama potpomaže vojne napore sirijskog režima.

                  [omissis]

               48

               Treba utvrditi da je tužitelj odlukom ministra gospodarstva i vanjske trgovine od 14. lipnja 2014. imenovan predsjednikom, a ne potpredsjednikom, bilateralnog poslovnog vijeća za Rusiju, kako je to ustvrdilo Vijeće, iako to posebno ne utječe na ocjenu Vijeća iz pobijane odluke.

               49

               Iz statuta sirijskih bilateralnih poslovnih vijeća (u daljnjem tekstu: poslovna vijeća) proizlazi, kao prvo, da je predsjednik uprave poslovnih vijeća (u daljnjem tekstu: uprava) sirijski ministar gospodarstva i vanjske trgovine. Kao drugo, tajništvo uprave čine sirijski ministar gospodarstva i vanjske trgovine i služba za međunarodne i arapske odnose. Kao treće, spomenuti statut određuje da članove poslovnih vijeća predlaže tajništvo uprave ili član poslovnih vijeća i da se svaki prijedlog mora podnijeti sirijskom ministru gospodarstva i vanjske trgovine na konačnu odluku. Kao četvrto, predsjednika i potpredsjednika svakog poslovnog vijeća bira uprava čiji je predsjednik ministar gospodarstva i vanjske trgovine.

               50

               Iz statuta poslovnih vijeća stoga slijedi da sirijski ministar gospodarstva i vanjske trgovine ima središnju ulogu koja nije ograničena na potvrđivanje izbora drugih članova, kao što to tvrdi tužitelj. Naime, sirijski ministar gospodarstva i vanjske trgovine je predsjednik uprave, član tajništva uprave koja nadzire djelovanje raznih poslovnih vijeća i nadležno tijelo za imenovanje predsjednika i potpredsjednika raznih poslovnih vijeća i raspuštanje tih vijeća. Međutim, čak i da sirijski ministar gospodarstva i vanjske trgovine samo potvrđuje izbor članova spomenutih vijeća, treba istaknuti da imenovanje predsjednika i potpredsjednika svakog poslovnog vijeća zahtijeva odluku vlade.

               51

               Osim toga, dokazi koje je Vijeće pružilo u dokumentu MD 216/14 RELEX, a osobito članak od 3. ožujka 2014. iz Syria Report i članak iz Syriandays, prikazuju ulogu koju tužitelj ima u bilateralnom poslovnom vijeću za Rusiju. Prvi članak pojašnjava povezanost između imenovanja članova poslovnih vijeća i bliskosti postojećem režimu. Drugi opisuje tijek prve opće sjednice poslovnih vijeća koja je održana 29. ožujka 2014. i na kojoj su sudjelovali sirijski premijer, ministar gospodarstva i vanjske trgovine te svi predsjednici i potpredsjednici poslovnih vijeća. Ime tužitelja spominje se u oba članka.

               52

               Slijedom toga treba utvrditi da se tužiteljeva funkcija u gospodarskom vijeću poput bilateralnog poslovnog vijeća za Rusiju, čija je zadaća promicanje gospodarstva Sirije i razvoj njezinih poduzeća, poslovnih djelatnosti i investicija, može objasniti samo određenom bliskosti postojećem režimu te ona predstavlja neosporenu činjenicu koja dokazuje određenu vezu s režimom Bašara al‑Asada. Na temelju te bliskosti između tužitelja i sirijskog režima Vijeće je valjano smatralo da je tužitelj imao korist od režima, podupirao ga i bio s njim povezan u smislu članka 28. stavka 1. Odluke 2013/255 i članka 15. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 36/2012.

               53

               Budući da je u predmetnom slučaju Vijeće pravilno utvrdilo drugi razlog za uvrštavanje tužitelja i da je taj razlog dovoljna osnova za uvrštavanje u skladu s pravnim kriterijem propisanim člankom 28. stavkom 1. Odluke 2013/255 i člankom 15. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 36/2012, i s obzirom na to da je sukladno sudskoj praksi spomenutoj u gornjoj točki 42. za opravdanje zakonitosti akata dovoljno da je valjan jedan od razloga na kojima se oni temelje, nije potrebno donijeti odluku o osnovanosti drugih dvaju razloga na koje se Vijeće pozvalo u pobijanim aktima, pa je tužiteljeva argumentacija u vezi s njima bespredmetna i mora se odbiti.

                  [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Samiru Hassanu nalaže se snošenje troškova.

                           Van der Woude

                           Wiszniewska‑Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Objavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. srpnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda (treće vijeće) od 25. travnja 2013.#Jyske Bank Gibraltar Ltd protiv Administración del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal Supremo.#Predmet C-212/11.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 22. siječnja 2015. # Kenzo Tsujimoto protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-322/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. ožujka 2011.#Josep Peñarroja Fa.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Članak 43. UEZ-a - Članak 49. UEZ-a - Slobodno pružanje usluga - Direktiva 2005/36/EZ.#Spojeni predmeti C-372/09 i C-373/09.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 19. veljače 2016.#Ludwig-Bölkow-Systemtechnik GmbH protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Šesti okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti – Povrat dijela isplaćenog predujma i paušalna naknada štete – Djelomična obustava postupka – Troškovi prihvatljivi za financiranje Unije – Ugovorna kazna – Očita pretjeranost.#Predmet T-53/14.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 8. travnja 2016.#Frinsa del Noroeste, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije FRISA – Raniji figurativni žig Europske unije Frinsa – Relativni razlog za odbijanje – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Podnošenje novih činjenica i dokaza u prilog tužbi pred Općim sudom – Ovlast izmjene – Članak 42. stavci 2. i 3., članak 65. i članak 76. stavak 1. in fine Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 22., stavci 2. do 4. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-638/14.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 30. travnja 2015.#Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) i B. Wilson protiv WW Realisation 1 Ltd i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje –Direktiva 98/59/EZ – Članak 1. stavak 1. prvi podstavak točka (a) – Pojam ,pogonʼ – Način izračunavanja broja radnika kojima se otkazuje.#Predmet C-80/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑80/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 5. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 14. veljače 2014., u postupku
            Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW),
            B. Wilson
            protiv
            WW Realisation 1 Ltd, u likvidaciji,
            Ethel Austin Ltd,
            Secretary of State for Business, Innovation and Skills,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: I. Illéssy, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. studenoga 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) i B. Wilson, D. Rose, QC  i I. Steele, barrister , koje je opunomoćio M. Cain, solicitor ,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju T. Warda, QC  i J. Holmesa, barrister ,
            – za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón i M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenata,
            – za mađarsku vladu, M. Fehér i G. Koós kao i A. Pálfy, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, J. Enegren i R. Vidal Puig kao i J. Samnadda, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.).
            2. Ovaj je zahtjev postavljen u okviru spora između, s jedne strane, Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) i B. Wilson protiv WW Realisation 1 Ltd, u likvidaciji (u daljnjem tekstu: Woolworths), te, s druge strane, USDAW‑a protiv Ethel Austin Ltd (u daljnjem tekstu: Ethel Austin) i Secretary of State for Business, Innovation and Skills (ministarstvo trgovine, inovacija i vještina, u daljnjem tekstu: ministarstvo trgovine) o zakonitosti kolektivnih otkaza koje su dali Woolworths i Ethel Austin. Ministarstvo trgovine tuženo je u glavnom postupku zbog toga što će, ako Woolworths ili Ethel Austin budu osuđeni na plaćanje tzv. otpremnine, ali ju ne budu mogli isplatiti, Ministarstvo trgovine morati zaposlenicima koji podnesu zahtjev isplatiti naknadu u iznosu koji ono ocijeni primjerenim za podmirenje te tražbine, u okviru zakonom određenog maksimalnog iznosa.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Iz uvodne izjave 1. Direktive 98/59 proizlazi da se njome konsolidira Direktiva Vijeća 75/129/EEZ od 17. veljače 1975. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL L 48, str. 29.).
            4. Prema uvodnoj izjavi 2. Direktive 98/59 važno je radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar Zajednice.
            5. Uvodna izjava 3. i 4. Direktive glase:
            „(3) budući da, usprkos sve većoj usklađenosti, još uvijek postoje razlike između odredaba koje su na snazi u državama članicama u pogledu praktičnih rješenja i postupaka pri kolektivnom otkazivanju, te mjera određenih za ublažavanje posljedica od takvoga otkazivanja za radnike;
            (4) budući da ove razlike mogu imati izravni učinak na funkcioniranje unutarnjeg tržišta;“
            6. Uvodna izjava 7. navedene direktive ističe nužnost promicanja usklađivanja zakonodavstava država članica koja se odnose na kolektivno otkazivanje.
            7. Članak 1. iste direktive, naslovljen „Definicije i područje primjene“, propisuje:
            „1. U smislu ove Direktive:
            a) ,kolektivno otkazivanje' znači otkazivanje koje provodi poslodavac iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika kada, prema izboru države članice, broj viška radnika iznosi:
            i) u razdoblju od 30 dana:
            – najmanje 10 u pogonima koji inače zapošljavaju više od 20, a manje od 100 radnika,
            – najmanje 10 % od broja radnika u pogonima koji inače zapošljavaju najmanje 100, ali manje od 300 radnika,
            –  najmanje 30 u pogonima koji inače zapošljavaju 300 ili više radnika;
            ii) ili, u razdoblju od 90 dana, najmanje 20, bez obzira na broj inače zaposlenih radnika u određenom pogonu;
            […]
            Za izračun broja viška radnika prema prvom podstavku točke (a), prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga, a koji se ne odnose na osobu radnika, izjednačuje se s kolektivnim otkazivanjem, pod uvjetom da postoji najmanje pet otkaza.
            2. Ova Direktiva ne primjenjuje se na:
            a) kolektivno otkazivanje radnicima zaposlenim temeljem ugovora o radu sklopljenih na određeno vrijeme ili za određene zadaće, osim kada takvi otkazi uslijede prije dana isteka ili izvršenja takvih ugovora;
            […]“
            8. Sukladno članku 2. Direktive 98/59:
            „1.  Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
            2. Ta savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom.
            […]
            3. Da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge, poslodavci su im dužni pravodobno tijekom savjetovanja:
            a) dati sve potrebne podatke
            b) u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o:
            i) razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;
            ii) broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;
            iii) broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;
            iv) razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;
            v) predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje kao višku u onoj mjeri u kojoj nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa daju za to ovlast poslodavcu;
            vi) načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima osim onih koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva i/ili prakse.
            Poslodavac je dužan dostaviti nadležnom tijelu javne vlasti primjerak pisanog priopćenja koje barem sadrži podatke iz prvog podstavka, točke (b), podtočke i. do v.
            […]“
            9. Članak 3. stavak 1. navedene direktive propisuje:
            „Poslodavci priopćuju pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti svako planirano kolektivno otkazivanje.
            […]
            Ovo priopćenje sadrži sve relevantne podatke vezane za predviđeno kolektivno otkazivanje i savjetovanje s predstavnicima radnika iz članka 2., a posebno razloge za kolektivno otkazivanje, broj radnika kojima se otkazuje, broj radnika koji su inače u radnom odnosu, te razdoblje u kojem će se provesti kolektivno otkazivanje.“
            10. Članak 4. stavci 1. i 2. navedene direktive glasi kako slijedi:
            „1. Planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti proizvodi učinke najranije 30 dana nakon priopćenja iz članka 3. stavka 1. i ne utječe na odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu.
            Države članice mogu ovlastiti nadležno tijelo javne vlasti da skrati rok iz prethodnog podstavka.
            2. Rok iz stavka 1. nadležno tijelo javne vlasti koristi za traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem.“
            11. Članak 5. te direktive glasi:
            „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.“
            Pravo Ujedinjene Kraljevine
            12. Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992 (Konsolidirani zakon iz 1992. o sindikatima i radnim odnosima, u daljnjem tekstu: TULRCA) usmjeren je na provedbu obveza koje za Ujedinjenu Kraljevinu proizlaze iz Direktive 98/59.
            13. Članak 188. stavak 1. TULRCA‑a glasi kako slijedi:
            „Kada poslodavac namjerava, zbog poslovno uvjetovanih razloga, otpustiti 20 ili više radnika u jednom pogonu tijekom razdoblja od 90 ili manje dana, mora se o tim otkazima savjetovati sa svim osobama koje legitimno predstavljaju radnike koji mogu biti pogođeni predviđenim otkazima ili mjerama povezanim s tim otkazima.“
            14. Prema članku 189. stavku 1. TULRCA‑a, ako poslodavac povrijedi, među ostalim, jednu od obveza vezanih uz navedeno savjetovanje, zainteresirani sindikat radnika može na toj osnovi podnijeti tužbu Employment Tribunalu (radni sud) ili, u bilo kojem drugom slučaju, tužbu može podnijeti svaki radnik koji je žrtva te povrede ili bilo koji radnik kojeg se otpušta iz poslovno uvjetovanih razloga. Ako se utvrdi da je tužba osnovana, isplata „zaštitne naknade“ kao naknade štete može se naložiti na temelju članka 189. stavka 2. TULRCA‑a.
            15. Članak 189. stavak 3. TULRCA‑a propisuje da je cilj zaštitne naknade isplatiti naknadu svakom radniku koji je dobio otkaz iz poslovno uvjetovanih razloga ili kojega se namjerava otpustiti iz poslovno uvjetovanih razloga i u odnosu na čiji otkaz ili planirano otkazivanje je poslodavac povrijedio obvezu koja se odnosi na savjetovanje.
            16. Sukladno članku 190. stavku 1. TULRCA‑a, kada je dodijeljena zaštitna naknada, svaki radnik koji može biti ovlašten zahtijevati tu naknadu ima u načelu pravo da mu poslodavac isplati naknadu za zaštićeno razdoblje.
            17. Članak 192. stavak 1. TULRCA‑a predviđa da se radnik koji ima pravo na zaštitnu naknadu može obratiti Employment Tribunalu zbog toga što mu poslodavac nije isplatio cijelu ili dio naknade. Ako se tužba usvoji, taj će sud naložiti poslodavcu da radniku isplati dugovani iznos zaštitne naknade sukladno članku 192. stavku 3. TULRCA‑a.
            18. Cilj dvanaestog poglavlja Employment Rights Acta iz 1996. (Zakon o pravima radnika iz 1996., u daljnjem tekstu: ERA) provedba je obveza Ujedinjene Kraljevine na temelju Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 28.).
            19. Članak 182. ERA‑e propisuje:
            „Ako na temelju pisanog zahtjeva radnika [nadležno] ministarstvo utvrdi
            a) da je radnikov poslodavac u stanju insolventnosti,
            b) da je raskinuo radni odnos s radnikom i
            c) da je na relevantan datum radnik imao pravo na isplatu ukupnih ili dijela svih tražbina iz dvanaestog poglavlja [ERA‑e],
            može, podložno odredbama članka 186., zatražiti od National Insurance Funda [nacionalni jamstveni fond] da radniku isplati iznos za koji procijeni da mu pripada na temelju tih tražbina.“
            20. Članak 183. ERA‑e odnosi se na okolnosti kada se poslodavac nalazi u stanju insolventnosti.
            21. Prema članku 184. stavku 1. točki (a) ERA‑e, tražbine iz dvanaestog poglavlja ERA‑e obuhvaćaju sve neisplaćene plaće za jedan ili više tjedana (do najviše osam tjedana).
            22. Članak 184. stavak 2. ERA‑e navodi da se iznosi naknade koji proizlaze iz otpremnine prema članku 189. TULRCA‑a trebaju smatrati neisplaćenim plaćama.
            23. Članak 188. ERA‑e propisuje da podnositelj zahtjeva za isplatu primjenom članka 182. ERA‑e može podnijeti tužbu pred Employment Tribunalom ako mu Ministarstvo trgovine ne isplati ili mu isplati iznos niži od onoga koji je trebalo isplatiti. Ako taj sud utvrdi da Ministarstvo trgovine mora provesti isplatu primjenom članka 182., donosi odluku u tom smislu te utvrđuje iznos koji mora isplatiti.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            24. Woolworths i Ethel Austin djelovali su u sektoru veleprodaje na cijelom državnom području te su koristili lanac prodavaonica pod svojim tvrtkama „Woolworths“ i „Ethel Austin“. Ta društva postala su insolventna te je pokrenut stečajni postupak, što je dovelo do donošenja planova zbrinjavanja koji obuhvaćaju tisuće radnika u cijeloj Ujedinjenoj Kraljevini.
            25. U tom kontekstu USDAW je, kao sindikalna organizacija, podnio tužbe pred Employment Tribunalom u Liverpoolu i Employment Tribunalom u Središnjem Londonu protiv tih dvaju društava u ime i za račun više tisuća svojih članova, bivših radnika tih društava otpuštenih zbog poslovno uvjetovanih razloga.
            26. USDAW ima više od 430.000 članova u Ujedinjenoj Kraljevini koji se bave različitim zanimanjima.
            27. B. Wilson radila u jednoj od prodavaonica lanca „Woolworths“ u Saint Ivesu (Ujedinjena Kraljevina) te je bila predstavnica USDAW‑a na nacionalnom forumu radnika (poznatom i kao „kolegijalni krug“) koji je osnovao Woolworths radi rješavanja različitih pitanja, osobito onih koja se odnose na prethodno savjetovanje u slučaju kolektivnog otkazivanja.
            28. USDAW i B. Wilson zatražili su da se poslodavcima naloži isplata zaštitna naknada otpuštenim radnicima zato što nije poštovan postupak savjetovanja koji prethodi planu zbrinjavanja koji predviđa TULCRA.
            29. Prema relevantnim odredbama ERA‑e, ako je Woolwothsu ili Ethel Austinu bila naložena isplata zaštitne naknade, a oni nisu mogli te naknade isplatiti, radnik je mogao zahtijevati tu isplatu od Ministarstva trgovine, koje je dužno isplatiti zaštitnu naknadu u zakonskim granicama, na temelju neisplaćenih plaća. Ako navedeno ministarstvo ne bi isplatilo zaštitnu naknadu, Employment Tribunal bi ga na to primorao sudskom odlukom, na zahtjev dotičnog radnika.
            30. Odlukoma Employment Tribunala u Liverpoolu od 2. studenoga 2011. i Employment Tribunala u Središnjem Londonu od 18. siječnja 2012. dodijeljene su otpremnine određenom broju radnika koje su otpustili Woolworths i Ethel Austin. Međutim, za oko 4500 radnika ta je zaštitna naknada odbijena zato što su radili u pogonima s manje od 20 zaposlenika i zato što se svaki pogon moralo razmatrati odvojeno.
            31. USDAW i B. Wilson podnijeli su žalbe protiv tih odluka pred Employment Appeal Tribunalom (žalbeni radni sud), koji je 30. svibnja 2013. donio odluku da tumačenje članka 188. stavka 1. TULRCA‑a u smislu kompatibilnom s Direktivom 98/59 iziskuje uklanjanje pojmova „u pogonima“, sukladno obvezi nacionalnog suca da tumači svoje nacionalno pravo u svjetlu teksta i svrhe direktive, koja proizlazi iz presude Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395). Taj sud je također odlučio da su se, s jedne strane, USDAW i B. Wilson mogli pozvati na izravni učinak prava iz Direktive 98/59 zato što je ministar trgovine bio stranka u postupku i, s druge strane, zato što je bio obvezan isplatiti zaštitne naknade svim radnicima. Iz navedene odluke još proizlazi da se obveza prethodnog savjetovanja primjenjuje onda kada poslodavac namjerava otpustiti 20 i više radnika iz poslovno uvjetovanih razloga, tijekom razdoblja od 90 dana ili manje, neovisno o tome u kojim pogonima stvarno rade.
            32. U tom je kontekstu ministar trgovine zatražio pravo na podnošenje žalbe pred sudom koji je uputio zahtjev, što je Employment Appeal Tribunal i dopustio rješenjem od 26. rujna 2013.
            33. Sud koji je uputio zahtjev istaknuo je da su stranke u glavnom postupku suglasne s činjenicom da je tijekom prenošenja Direktive 98/59 Ujedinjena Kraljevina odabrala rješenje predviđeno člankom 1. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (a) pod ii) te direktive.
            34. Taj sud navodi da USDAW i B. Wilson tvrde da se pojam „kolektivno otkazivanje“ iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod ii) Direktive 98/59 ne može ograničiti na slučaj u kojem se otpušta najmanje 20 radnika u svakom pogonu, već je usmjeren na slučaj gdje je najmanje 20 radnika istog poslodavca otpušteno tijekom razdoblja od 90 dana, neovisno o tome koliki je broj radnika u odnosnim pogonima, odnosno pogonima koje pogađaju ta otpuštanja.
            35. USDAW i B. Wilson podredno ističu da, iako tu odredbu Direktive 98/59 treba tumačiti tako da je usmjerena na najmanje 20 radnika koji su predmet otkazivanja u svakom pogonu, pojam „pogon“ treba tumačiti tako da određuje ukupnost trgovačkih aktivnosti koje su provodili Woolworths i Ethel Austin. Naime, ukupnost trgovačkih aktivnosti konstitutivni je element gospodarske jedinice.
            36. Prema USDAW‑u i B. Wilson, smatrati da svaka prodavaonica predstavlja pogon u smislu navedene odredbe dovelo bi do nepravednog i arbitrarnog rezultata kada, kao u ovom slučaju, važan trgovački lanac obustavlja gotovo sve svoje poslovne aktivnosti, otpuštajući velik broj radnika na više prodajnih mjesta, od kojih pojedina zapošljavaju 20 ili više radnika, a ostala manje od toga. U tom slučaju, ne bi bilo normalno da radnici u najvećim prodavaonicama imaju pravo na savjetovanje koje prethodi njihovom kolektivnom otkazivanju, a da drugim radnicima koji rade u manjim prodavaonicama to pravo bude uskraćeno.
            37. USDAW i B. Wilson su također mišljenja da bi takvo tumačenje Direktive 98/59 potaknulo poslodavce da podijele svoje aktivnosti tako da izbjegnu svoje obveze prema toj direktivi s obzirom na to da su, neovisno o prodavaonici u kojoj rade, radnici dio istog plana otkazivanja te da je cilj Direktive 98/85 osnažiti zaštitu radnika.
            38. USDAW i B. Wilson smatraju da, s obzirom na to da je Ministarstvo trgovine odgovorno za isplatu zaštitnih naknada sukladno Direktivi 2008/94, imaju pravo osloniti se na učinke Direktive 98/59 temeljem njezinog načela vertikalnog izravnog učinka.
            39. Pred sudom koji je uputio zahtjev Ministarstvo trgovine, pozivajući se na presude Rockfon (C‑449/93, EU:C:1995:420) i Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05, EU:C:2007:101), tvrdi da pojam „pogon“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) pod ii) Direktive 98/59 znači jedinica u kojoj su dotični radnici raspoređeni radi obavljanja svojih zadataka te da tom pojmu treba pridati isti doseg kao onaj koji ima prema članku 1. stavku 1. točki (a) pod i) Direktive 75/129 i Direktive 98/59.
            40. Ministarstvo trgovine dodaje i da bi zakonodavac Unije, da je imao namjeru da članak 1. stavak 1. točka (a) pod ii) obuhvaća sve radnike zaposlene kod jednog poslodavca, koristio pojam različit od „pogona“, primjerice „poduzetnik“ ili „poslodavac“.
            41. Iz toga proizlazi da, ako se otpušta 19 radnika jednog pogona, ne dolazi do „kolektivnog otkazivanja“ u smislu Direktive 98/59, dok ako se otpušta 20 radnika, mogu se primijeniti prava zajamčena tom direktivom.
            42. U tim je uvjetima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleske i Walesa) (građanski odjel)) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. a) Odnosi li se izraz „najmanje 20“ u članku l. stavku l. točki (a) pod ii) Direktive 98/59 na broj otkaza u svim poslodavčevim pogonima u kojima su provedeni otkazi u razdoblju od 90 dana ili se odnosi na broj otkaza u svakom pojedinačnom pogonu?
            b) Ako se članak l. stavak l. točka (a) pod ii) odnosi na broj otkaza u svakom pojedinačnom pogonu, kako treba tumačiti pojam „pogon“? Osobito, treba li pojam „pogon“ tumačiti tako da znači ukupnu predmetnu djelatnost maloprodaje, koja se smatra jednom gospodarskom i trgovačkom jedinicom, ili dio te djelatnosti u kojem se ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, a ne da znači jedinicu u koju je zaposlenik raspoređen za obavljanje zadataka, kao što je svaka pojedinačna prodavaonica?
            2. Može li se država članica, kada zaposlenik traži da se privatnom poslodavcu naloži plaćanje otpremnine, pozivati na to da ili tvrditi da Direktiva ne stvara prava s izravnim učinkom protiv poslodavca u okolnostima u kojima:
            i) bi privatni poslodavac, ako nije bilo propusta države članice da pravilno prenese Direktivu, morao isplatiti zaštitnu naknadu zaposleniku zbog povrede obveze savjetovanja primjenjujući navedenu direktivu i
            ii) u slučaju insolventnosti tog poslodavca, u slučaju kada mu je naloženo plaćanje zaštitne naknade, a taj poslodavac ne može isplatiti tu naknadu te se isplata zatraži od države članice, mora li ta država članica isplatiti naknadu u korist radnika, primjenjujući nacionalno zakonodavstvo kojim se prenosi Direktiva 2008/94, podložno bilo kojem ograničenju odgovornosti nametnutom jamstvenoj ustanovi navedene države članice u skladu s člankom 4. te direktive?“
            O prethodnim pitanjima
            43. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, s jedne strane, pojam „pogon“ iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod ii) Direktive 98/59 tumačiti jednako kao i pojam „pogon“ iz točke (a) pod i) tog istog podstavka i, s druge strane, treba li članak 1. stavak 1. prvi podstavak točku (a) pod ii) Direktive 98/59 tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom propisu koji predviđa obvezu obavješćivanja i savjetovanja radnika u slučaju otpuštanja, tijekom razdoblja od 90 dana, najmanje 20 radnika u pojedinačnom pogonu jednog poduzetnika, a ne kada ukupni broj otkaza u svim pogonima ili u određenim pogonima jednog poduzetnika tijekom istog razdoblja dostiže ili premašuje prag od 20 radnika.
            44. Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje te očitovanja podnesenih Sudu, prilikom prenošenja Direktive 98/59 Ujedinjena Kraljevina se odlučila za prag primjene te direktive naveden u članku 1. stavku 1. prvom podstavku točki (a) pod ii) iste direktive. Temeljem primjenjivog nacionalnog prava, kada poslodavac namjerava otpustiti najmanje 20 radnika tijekom razdoblja od 90 dana, glede tog pitanja mora poštovati postupak obavješćivanja i savjetovanja s radnicima o tom pitanju.
            45. Ponajprije, treba zaključiti u tom pogledu da prema sudskoj praksi Suda pojam „pogon“, koji nije definiran u Direktivi 98/59, predstavlja pojam iz prava Unije te se ne može definirati upućivanjem na zakonodavstva država članica (vidjeti u tom smislu presudu Rockfon, C‑449/93, EU:C:1995:420, t. 25.). Stoga se taj pojam mora tumačiti autonomno i ujednačeno u pravnom poretku Unije (vidjeti u tom smislu presudu Athinaïki Chartopoiïa, C‑270/05, EU:C:2007:101, t. 23.).
            46. Sud je već tumačio pojam „pogon“ ili „pogoni“ koji se nalazi u članku 1. stavku 1. prvom podstavku točki (a) Direktive 98/59.
            47. U točki 31. presude Rockfon (EU:C:1995:420) Sud je, pozivajući se na točku 15. presude Botzen i dr. (186/83, EU:C:1985:58), primijetio da radni odnos u biti karakterizira veza koja postoji između radnika i dijela poduzeća u koje je raspoređen kako bi obavljao svoje zadatke. Sud je stoga odlučio u točki 32. presude Rockfon (C‑449/93, EU:C:1995:420) da pojam „pogon“ koji se nalazi u članku 1. stavku 1. prvom podstavku točki (a) Direktive 98/59 treba tumačiti kao da određuje, ovisno o okolnostima, jedinicu u koju su radnici na koje se otkazivanje odnosi raspoređeni radi obavljanja svojih zadataka. Činjenica da odnosna jedinca raspolaže upravom koja može na neovisan način provesti kolektivno otkazivanje nije od temeljnog značaja za definiciju pojma „pogon“.
            48. Iz točke 5. presude Rockfon (EU:C:1995:420) proizlazi da je Kraljevina Danska, gdje je sud od kojeg je došao zahtjev za prethodnu odluku u predmetu koji je završio tom presudom, odabrala rješenje predviđeno člankom 1. stavkom 1. točkom (a) pod i) te direktive.
            49. U presudi Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05, EU:C:2007:101) Sud je dao dodatna pojašnjenja pojma „pogon“, osobito ocjenjujući, u točki 27. te presude da u svrhe primjene Direktive 98/59 „[pogon]“ može u okviru poduzeća biti zasebno tijelo koje ima određenu trajnost i stabilnost, kojemu je povjereno izvršavanje jedne ili više određenih zadaća i koje raspolaže cjelinom radnika i tehničkih sredstava te određenom organizacijskom strukturom koja omogućuje ispunjenje tih zadaća.
            50. Korištenjem pojmova „poseban entitet“ i „u okviru jednog poduzeća“, Sud je razjasnio da su pojmovi „poduzeće“ i „pogon“ različiti i da pogon obično predstavlja dio poduzeća. To međutim ne isključuje da se kada se poduzeće ne sastoji od više posebnih jedinica, pogon i poduzeće mogu podudarati.
            51. U točki 28. presude Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05, EU:C:2007:101) Sud je smatrao da, s obzirom na to da je Direktiva 98/59 usmjerena na društveno‑gospodarske učinke koje kolektivna otkazivanja mogu uzrokovati u lokalnom kontekstu i određenom društvenom okružju, tijelo o kojem je riječ ne mora nužno posjedovati bilo kakvu pravnu autonomiju kao ni gospodarsku, financijsku, upravnu ili tehnološku autonomiju da bi se moglo okarakterizirati kao „[pogon]“.
            52. Slijedom navedenoga, iz sudske prakse Suda proizlazi da kada „pogon“ obuhvaća više entiteta koji odgovaraju kriterijima navedenim u točkama 47., 49. i 51. ove presude, entitet u koji su radnici pogođeni otpuštanjima raspoređeni radi obavljanja svojih zadataka jest taj koji predstavlja „pogon“ u smislu članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Direktive 98/59.
            53. Ta se sudska praksa primjenjuje u ovom predmetu.
            54. Treba zaključiti da je značenje pojmova „pogon“ ili „pogoni“ iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod i) Direktive 98/59 isto kao i pojmova „pogon“ ili „pogoni“ iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod ii) te direktive.
            55. U tom pogledu okolnost, istaknuta tijekom rasprave pred Sudom, prema kojoj se pojam „pogon“ koristi u množini osobito u verzijama te odredbe na engleskom, španjolskom, francuskom i talijanskom jeziku, nije relevantna. Naime, u tim jezičnim verzijama pojam „pogoni“ koristi se u množini kako u točki (a) pod i) tako i u točki (a) pod ii) navedene odredbe. Štoviše, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 53. svojeg mišljenja, više drugih jezičnih verzija članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod ii) Direktive 98/59 koristi taj pojam u jednini, što isključuje tumačenje prema kojem se prag predviđen potonjom odredbom odnosi na sve „pogone“ jednog „poduzeća“.
            56. Mogućnost navedena u članku 1. stavku 1. prvom podstavku točki (a) pod ii) Direktive 98/59, osim razlike u razdobljima tijekom kojih dolazi do otkazivanja, pojavljuje se kao u biti identična alternativa mogućnosti iz točke (a) pod i) te iste odredbe.
            57. Nijedan element u tekstu članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Direktive 98/59 ne upućuje da bi trebalo pridati različito značenje pojmovima „pogon“ i „pogoni“ iz istog podstavka te odredbe.
            58. U tom pogledu, treba podsjetiti da u predmetu koji je doveo do presude Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05, EU:C:2007:101) Sud nije ispitivao je li Helenska republika odabrala rješenje predviđeno u točki (a) pod i) ili u točki (a) pod ii) članka 1. stavka 1. prvog podstavka Direktive 98/59. Izreka te presude upućuje na članak 1. stavak 1. točku (a) bez razlike među opcijama u točki (a) pod i) ili točki (a) pod ii) te odredbe.
            59. Činjenica da zakonodavac nudi državama članicama izbor između mogućnosti u točki (a) pod i) i točki (a) pod ii) članka 1. stavka 1. Direktive 98/59 upućuje da pojam „pogon“ ne može imati potpuno različit doseg ovisno o tome je li se odnosna država članica odlučila za jednu ili za drugu mogućnost koja joj je ponuđena.
            60. Osim toga, toliko različit doseg bio bi protivan nužnosti promicanja usklađivanja zakonodavstava država članica koja se odnose na kolektivna otkazivanja koju ističe uvodna izjava 7. Direktive 98/59.
            61. Što se tiče pitanja koje je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, zahtijeva li članak 1. stavak 1. prvi podstavak točka (a) pod ii) uzimanje u obzir otkazivanja provedenog u svakom pogonu, razmotrenog odvojeno, tumačenje prema kojemu ta odredba zahtijeva uzimanje u obzir ukupnog broja otkaza u svim pogonima jednog poduzeća doduše značajno povećava broj radnika koji mogu koristiti zaštitu koju im pruža Direktiva 98/59, što odgovara jednom od ciljeva te direktive.
            62. Međutim, treba podsjetiti da cilj te direktive nije samo jačanje zaštite radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, nego, s jedne strane, osiguranje usporedive zaštite radničkih prava u različitim državama članicama i, s druge strane, ujednačavanje tereta koje ta pravila zaštite uzrokuju poduzetnicima Unije (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑383/92, EU:C:1994:234, t. 16.; Komisija/Portugal, C‑55/02, EU:C:2004:605, t. 48. i Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 43.).
            63. Međutim, tumačenje pojma „pogon“ kako je navedeno u točki 61. ove presude, s jedne strane, bilo bi protivno cilju usmjerenom na osiguranje usporedive zaštite prava radnika u svim državama članicama i, s druge strane, prouzročilo bi vrlo različite troškove za poduzetnike koji moraju ispuniti obveze obavješćivanja i savjetovanja na temelju članaka 2. do 4. te direktive prema izboru odnosne države članice, što bi također bilo protivno cilju koji želi postići zakonodavac Unije, a to je učiniti usporedivim teret troškova u svim državama članicama.
            64. Potrebno je dodati da bi takvo tumačenje uvelo u područje primjene Direktive 98/59 ne samo skupinu radnika na koje se odnosi kolektivno otkazivanje nego, ako je potrebno, i samo jednog radnika jednog pogona – eventualno pogona koji se nalazi u aglomeraciji izdvojenoj i udaljenoj od ostalih pogona istog poduzeća – što bi bilo protivno pojmu „kolektivno otkazivanje“ u uobičajenom smislu toga izraza. Osim toga, otkazivanje samo jednom radniku pokrenulo bi postupke obavješćivanja i savjetovanja predviđene odredbama Direktive 98/59, koje nisu prilagođene takvom pojedinačnom slučaju.
            65. Treba međutim podsjetiti da Direktiva 98/59 uspostavlja minimalnu zaštitu u vezi s obavješćivanjem i savjetovanjem radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja (vidjeti presudu Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 44.). U tom pogledu treba istaknuti da članak 5. te direktive daje pravo državama članicama da primijene ili donesu zakonodavne, regulatorne ili upravne odredbe koje su povoljnije za radnike ili da omoguće ili promiču primjenu ugovornih odredaba koje su povol jnije za radnike.
            66. U okviru te mogućnosti, članak 5. Direktive 98/59 osobito omogućava državama članicama da dodijele zaštitu koju ta direktiva predviđa ne samo radnicima jednog pogona, u smislu članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) te direktive, koji su bili otpušteni ili će biti otpušteni, već također svim radnicima na koje se odnosi otkazivanje u poduzeću ili dijelu poduzeća istog poslodavca, s obzirom na to da se podrazumijeva da pojam „poduzeće“ obuhvaća sve pojedine radne jedinice toga poduzeća ili dijela toga poduzeća.
            67. Iako države članice stoga imaju pravo predvidjeti pravila povoljnija za radnike na temelju članka 5. Direktive 98/59, one su međutim vezane autonomnim i ujednačenim tumačenjem pojma prava Unije, kao što je pojam „pogon“ iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod i) i točke (a) pod ii) te direktive, kao što proizlazi iz točke 52. ove presude.
            68. Iz prethodnoga proizlazi da definicija iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod i) i pod ii) Direktive 98/59 zahtijeva da se uzme u obzir otkazivanje provedeno u svakom pogonu razmotreno odvojeno.
            69. Tumačenje koje je sudska praksa Suda pridala pojmu „pogon“, navedeno u točkama 47., 49. i 51. ove presude, podržano je odredbama Direktive 2002/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2002. o uspostavljanju općeg okvira za obavješćivanje i savjetovanje s radnicima u Europskoj zajednici (SL L 80, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 182.), čiji članak 2. točke (a) i (b) uspostavlja jasnu razliku između pojmova „poduzeće“ i „pogon“.
            70. U ovom slučaju, iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da, s obzirom na to da su otkazivanja u glavnom postupku provele dvije grupacije veletrgovina koje svoju djelatnost obavljaju putem prodavaonica smještenih širom cjelokupnog državnog područja, koje pretežno zapošljavaju manje od 20 radnika, Employment Tribunali su smatrali prodavaonice u koje su raspoređeni radnici na koje se odnosi otkazivanje posebnim „pogonima“. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li to slučaj u pogledu konkretnih okolnosti glavnog postupka, prema sudskoj praksi navedenoj u točkama 47., 49. i 51. ove presude.
            71. Pod tim uvjetima, na prvo pitanje je potrebno odgovoriti tako da, s jedne strane, pojam „pogon“ iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod ii) Direktive 98/59 treba tumačiti na isti način kao i pojam iz točke (a) pod i) istog podstavka i, s druge strane, da članak 1. stavak 1. prvi podstavak točku (a) pod ii) Direktive 98/59 treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji predviđa obvezu obavješćivanja i savjetovanja radnika u slučaju otpuštanja, tijekom razdoblja od 90 dana, najmanje 20 radnika u pojedinačnom pogonu jednog poduzetnika, a ne kada ukupni broj otkaza u svim pogonima ili u određenim pogonima jednog poduzetnika tijekom istog razdoblja dostiže ili premašuje prag od 20 radnika.
            72. Budući da ispitivanje koje je Sud proveo nije uputilo na to da pravo Ujedinjene Kraljevine koje je predmet glavnog postupka nije u skladu s Direktivom 98/59, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
            Troškovi
            73. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Pojam „pogon“ iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) pod ii) Direktive 98/59/EZ Vijeća od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na isti način kao i pojam iz točke (a) pod i) istog podstavka.
            Članak 1. stavak 1. prvi podstavak točku (a) pod ii) Direktive 98/59 treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji predviđa obvezu obavješćivanja i savjetovanja radnika u slučaju otpuštanja, tijekom razdoblja od 90 dana, najmanje 20 radnika u pojedinačnom pogonu jednog poduzetnika, a ne kada ukupni broj otkaza u svim pogonima ili u određenim pogonima jednog poduzetnika tijekom istog razdoblja dostiže ili premašuje prag od 20 radnika.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. travanj 26.#ADSITS "Balkan and Sea Properties" i Provadinvest Ltd protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjevi za prethodnu odluku, podnesene po Administrativen sad - Varna.#Spojeni predmeti C-621/10 i C-129/11.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 11. travnja 2016.#Oren Wolff protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Osoblje ESVD‑a – Odbor osoblja – Izbor članova odbora osoblja – Valjanost – Članak 1. stavak 5. Priloga II. Statutu – Izborna pravila ESVD‑a – Prvi krug glasovanja – Nepostojanje kvoruma – Produljenje razdoblja glasovanja – Dodatno produljenje razdoblja glasovanja – Neorganiziranje drugog kruga glasovanja – Nezakonitost.#Predmet F-94/15.