title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. travnja 2018.#Europska komisija protiv Kraljevine Danske.#Povreda obveze države članice – Uredba (EZ) br. 1072/2009 – Članak 2. točka 6. – Članak 8. – Kabotaža – Pojam – Definicija sadržana u dokumentu ‚Pitanja i odgovori’ koji je izradila Europska komisija – Pravna vrijednost – Nacionalne provedbene mjere kojima se ograničava broj točaka utovara i istovara koje mogu biti dio iste kabotaže – Margina prosudbe – Ograničenje – Proporcionalnost.#Predmet C-541/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Uredba (EZ) br. 1072/2009 – Članak 2. točka 6. – Članak 8. – Kabotaža – Pojam – Definicija sadržana u dokumentu ‚Pitanja i odgovori’ koji je izradila Europska komisija – Pravna vrijednost – Nacionalne provedbene mjere kojima se ograničava broj točaka utovara i istovara koje mogu biti dio iste kabotaže – Margina prosudbe – Ograničenje – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑541/16,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 25. listopada 2016.,

         Europska komisija, koju zastupaju J. Hottiaux, L. Groenfeldt i U. Nielsen, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Danske, koju zastupaju J. Nymann‑Lindegren i M. Søndahl Wolff, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. listopada 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi da je Kraljevina Danska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 2. točke 6. i članka 8. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 1072/2009 od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta (SL 2009., L 300, str. 72.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 235. i ispravak SL 2009., L 82, str. 114.).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 1072/2009

               2

               Cilj je Uredbe br. 1072/2009 uspostava zajedničke prometne politike, među ostalim, utvrđivanjem zajedničkih pravila primjenljivih na pristup tržištu u međunarodnom cestovnom prijevozu tereta na području Europske unije, kao i uvjeta pod kojima strani cestovni prijevoznici mogu pružati usluge prijevoza u državi članici. Tom uredbom utvrđeno je načelo prema kojem se međunarodni prijevoz obavlja na temelju licencije Zajednice. Ta se licencija izdaje cestovnom prijevozniku koji obavlja prijevoz tereta kao javnu uslugu.

               3

               Uvodne izjave 4. do 6., 13. i 15. Uredbe br. 1072/2009 glase:

                        „4.

                        Uspostava zajedničke prometne politike podrazumijeva uklanjanje svih ograničenja u pogledu pružatelja usluga prijevoza, na temelju njegova državljanstva ili činjenice da mu se poslovni nastan nalazi u državi članici koja nije država članica u kojoj će se usluge pružati.

                        5.

                        Kako bi se taj cilj postigao na nesmetan i fleksibilan način, dok se ne okonča usklađivanje tržišta cestovnoga prijevoza, trebalo bi predvidjeti prijelazni režim kabotaže.

                        6.

                        Postupno oblikovanje jedinstvenog europskog tržišta trebalo bi imati za posljedicu uklanjanje ograničenja na pristup unutarnjim tržištima država članica. Ipak, u obzir bi trebalo uzeti učinkovitost nadzora i razvoj uvjeta zapošljavanja u struci, usklađivanje pravila, između ostalog, u područjima provedbe propisa i naknada za korištenje cesta te socijalnih i sigurnosnih pravnih propisa. Komisija bi trebala pomno pratiti stanje na tržištu te prethodno spomenuto usklađivanje i, prema potrebi, predlagati daljnje otvaranje unutarnjih tržišta cestovnog prijevoza, uključujući tržište kabotaže.

                  […]

                        13.

                        Cestovnim prijevoznicima koji imaju licenciju Zajednice predviđenu ovom Uredbom i cestovnim prijevoznicima koji imaju dozvolu za obavljanje određenih kategorija međunarodnog prijevoza tereta trebalo bi se dopustiti da privremeno obavljaju prijevoz tereta u unutarnjem prometu u državi članici, u skladu s ovom Uredbom, bez obveze da u njoj imaju registrirano sjedište ili drugi oblik poslovnog nastana. […]

                  […]

                        15.

                        Ne dovodeći u pitanje odredbe Ugovora o pravu poslovnog nastana, kabotaža podrazumijeva pružanje usluga od strane cestovnih prijevoznika u državi članici u kojoj ti prijevoznici nemaju poslovni nastan; ona ne bi trebala biti zabranjena ako se ne obavlja na način koji podrazumijeva stalnu ili trajnu djelatnost u toj državi članici. Kako bi se taj zahtjev lakše ispunio, trebalo bi jasnije odrediti učestalost kabotaže i razdoblje u kojemu se kabotaža obavlja. U prošlosti, takve nacionalne usluge prijevoza bile su dopuštene samo na privremenoj osnovi. U praksi je bilo teško ustvrditi koje su usluge dopuštene. Stoga su potrebna jasna i lako provediva pravila.”

               4

               Članak 2. Uredbe br. 1072/2009, naslovljen „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               […]

                        6.

                        ‚kabotaža’ znači posebni prijevoz u unutarnjem cestovnom prijevozu, koji se privremeno obavlja u državi članici domaćinu, u skladu s ovom Uredbom;

                  […]”

               5

               Poglavlje III. Uredbe br. 1072/2009, naslovljeno „Kabotaža”, obuhvaća članak 8., koji u stavcima 1. i 2. predviđa:
               „1.   Svaki cestovni prijevoznik koji obavlja prijevoz tereta kao javnu uslugu i ima licenciju Zajednice i čiji vozač, ako je državljanin treće zemlje, ima potvrdu za vozače, ovlašten je pod uvjetima utvrđenim u ovome poglavlju obavljati kabotažu.
               2.   Jednom kada je teret koji se prevozi u okviru dolaznog međunarodnog prijevoza iz druge države članice ili treće zemlje u državu članicu koja je domaćin dostavljen, cestovni prijevoznici iz stavka 1. imaju pravo obaviti do tri kabotaže istim vozilom ili, u slučaju skupa vozila, motornim vozilom toga istoga vozila. Zadnji istovar u okviru kabotaže prije napuštanja države članice koja je domaćin obavlja se u roku od sedam dana od zadnjeg istovara u državi članici domaćinu u okviru dolaznog međunarodnog prijevoza.
               Cestovni prijevoznici mogu, u roku iz prvog podstavka, obavljati dio kabotaže ili svu kabotažu dopuštenu na temelju navedenog podstavka u svakoj državi članici ako se ograniče na jednu kabotažu po državi članici u roku tri dana od dana kada su nenatovareni ušli na državno područje te države članice.”

            Dansko pravo

               6

               Točka 3. Cabotaevejledning gaeldende fra den 14. Maj 2010. En vejdledning om cabotagereglerne i Europarlamentets og Rådets forordning nr. 1072/2009 om faelles regler for adgang til markedet for international godskørsel (Smjernice od 14. svibnja 2010. o pravilima o cestovnoj kabotaži iz Uredbe br. 1072/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza; u daljnjem tekstu: Smjernice o kabotaži), koje je Trafikstyrelsen (Ured za prijevoz, Danska) objavio na svojoj internetskoj stranici 21. svibnja 2010., predviđa:
               „‚Kabotaža’ je nacionalni prijevoz tereta od njegova utovara do istovara primatelju, u skladu s teretnim listom. Kabotaža može uključivati nekoliko točaka utovara ili nekoliko točaka istovara.”

         Predsudski postupak

               7

               Komisija je 2. listopada 2013. u okviru postupka EU pilot (br. 5703/13) zatražila dodatne informacije od Kraljevine Danske kako bi mogla ocijeniti je li dansko zakonodavstvo o kabotaži u skladu s Uredbom br. 1072/2009 te je izradila tri prigovora, koji se odnose na obvezu podnošenja relevantne dokumentacije u samom trenutku nadzora poštovanja pravila o kabotaži, razinu novčanih kazni izrečenih prijevoznicima u slučaju povrede tih pravila i ograničenje mogućnosti obavljanja kabotaže koja se sastoji od nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara.

               8

               Kraljevina Danska odgovorila je na taj zahtjev dopisima od 18. studenoga i 12. prosinca 2013.

               9

               Smatrajući da ti odgovori nisu zadovoljavajući, Komisija je 11. srpnja 2014. toj državi članici poslala pismo opomene, ističući tri prigovora navedena u točki 7. ove presude.

               10

               Dopisom od 9. rujna 2014. Kraljevina Danska osporila je navedene prigovore.

               11

               Komisija je 25. rujna 2015. Kraljevini Danskoj uputila obrazloženo mišljenje u kojem je navela da je zadovoljna objašnjenjima danskih tijela i izmjenom koja je izvršena u danskom zakonodavstvu kad je riječ o prigovoru koji se odnosi na obvezu podnošenja relevantne dokumentacije u samom trenutku nadzora. Obrazloženo mišljenje odnosilo se, dakle, samo na druga dva prigovora.

               12

               Kraljevina Danska odgovorila je na to obrazloženo mišljenje dopisom od 25. studenoga 2015. u kojem je pružila dodatna objašnjenja.

               13

               Komisija je bila zadovoljna objašnjenjima o prigovoru koji se odnosi na visinu novčanih kazni izrečenih prijevoznicima u slučaju povrede pravila o kabotaži. Ona je stoga odlučila podnijeti ovu tužbu ograničavajući njezin doseg na prigovor koji se odnosi na ograničenje broja točaka utovara i točaka istovara koje mogu biti obuhvaćene kabotažom.

         O tužbi

            Argumentacija stranaka

               14

               U prilog svojoj tužbi Komisija navodi da pojam „kabotaža” iz članka 2. točke 6. i članka 8. Uredbe br. 1072/2009 treba tumačiti na način da se jedna kabotaža može sastojati od nekoliko točaka utovara, nekoliko točaka istovara odnosno od nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara.

               15

               Komisija smatra da su se na sastanku Odbora za cestovni prijevoz 25. listopada 2010. predstavnici država članica usuglasili o tom tumačenju, koje je objavljeno na internetskoj stranici Komisijine Glavne uprave (GU) za mobilnost i promet u obliku dokumenta „Pitanja i odgovori” i koje je stoga obvezno za sve države članice.

               16

               Komisija ocjenjuje da, s obzirom na to da Smjernice o kabotaži koje je donijela Kraljevina Danska predviđaju da ona može obuhvaćati nekoliko točaka utovara ili nekoliko točaka istovara, one nisu u skladu ni s tim tumačenjem ni s ciljem Uredbe br. 1072/2009.

               17

               Naposljetku, Komisija u svojoj replici osporava argument Kraljevine Danske koji se odnosi na to da države članice raspolažu marginom prosudbe za donošenje nacionalnih provedbenih mjera kako bi razjasnile definiciju pojma „kabotaža” u smislu Uredbe br. 1072/2009. Prema toj instituciji, takva margina prosudbe ne može postojati, s obzirom na to da je taj pojam bio usklađen člankom 2. točkom 6. i člankom 8. navedene uredbe i da Smjernice o kabotaži u svakom slučaju nisu u skladu s načelom proporcionalnosti.

               18

               Kraljevina Danska osporava tumačenje pojma „kabotaža” kako ga zagovara Komisija. Navodi da je člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 1072/2009 isključivo predviđeno da se istim vozilom mogu obaviti do tri kabotaže, ali nije preciziran broj točaka utovara i točaka istovara koji može biti obuhvaćen jednom kabotažom. Stoga ta uredba nije dovoljno jasna kad je riječ o definiciji navedenog pojma.

               19

               Taj nedostatak jasnoće potkrijepljen je činjenicom da se pravila o kabotaži iz Uredbe br. 1072/2009 različito tumače i primjenjuju u državama članicama, kao što to proizlazi konkretno sa stranica 18. i 19. Izvješća Komisije Europskom parlamentu i Vijeću o stanju na tržištu cestovnog prometa Europske unije [COM(2014) 222 final]. Nadalje, Komisija je sama priznala da je definicija pojma kabotaže iz Uredbe br. 1072/2009 problematična te je predvidjela izmjenu navedene uredbe kako bi to popravila.

               20

               Kad je riječ o argumentu u vezi s time da je tumačenje pojma kabotaže razjašnjeno nakon sastanka Odbora za cestovni prijevoz i da se nova definicija koju su tom prilikom utvrdili predstavnici država članica nalazi u dokumentu „Pitanja i odgovori”, koji je obvezan za države članice, Kraljevina Danska smatra da taj dokument nema nikakvu pravnu snagu i da se definicija koju sadržava ne temelji na dogovoru država članica.

               21

               Kraljevina Danska navodi da je Sud u točki 48. presude od 21. prosinca 2011., Danske Svineproducenter (C‑316/10, EU:C:2011:863) presudio da, kad je uredba nedovoljno jasna, države članice raspolažu marginom prosudbe pri donošenju mjera na nacionalnoj razini kako bi to popravile, ali ipak pod uvjetom da su te mjere proporcionalne i usklađene s ciljevima predmetne uredbe.

               22

               Ta država članica navodi da je, u skladu s člankom 2. točkom 6. i člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 1072/2009 u vezi s uvodnom izjavom 15. te uredbe, njezin cilj ograničiti nacionalni cestovni prijevoz tereta u državi članici domaćinu koji obavlja strani cestovni prijevoznik, zabranjujući osobito kabotažu koja podrazumijeva stalnu ili trajnu djelatnost u toj državi članici.

               23

               Međutim, ako se ne primijeni nikakvo ograničenje na broj točaka utovara i istovara, moguće je da strani cestovni prijevoznik obavi velik broj prijevoza u državi članici domaćinu te da ih se smatra jednom kabotažom, tako da se ograničenje od tri prijevoza predviđeno Uredbom br. 1072/2009 može zaobići.

               24

               Kraljevina Danska iz toga zaključuje da su Smjernice o kabotaži, u mjeri u kojoj osiguravaju njezin privremeni karakter i doprinose poboljšanju čimbenika tereta i izbjegavanju praznih putovanja u korist učinkovitosti prijevoza, u skladu s ciljem Uredbe br. 1072/2009. Te mjere usto omogućavaju jačanje pravne sigurnosti i osiguranje učinkovitosti nadzora nad poštovanjem navedene uredbe.

            Ocjena Suda

               25

               Kako bi se odlučilo o osnovanosti ove tužbe, prvo valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u okviru postupka zbog povrede obveze na Komisiji da utvrdi postojanje navodne povrede i podnese Sudu elemente koji su mu potrebni za provjeru njezina postojanja a da se Komisija ne može pozvati ni na kakvu presumpciju (presude od 12. svibnja 2005., Komisija/Belgija, C‑287/03, EU:C:2005:282, t. 27. i navedena sudska praksa i od 19. svibnja 2011., Komisija/Malta, C‑376/09, EU:C:2011:320, t. 32. i navedena sudska praksa).

               26

               U predmetnom slučaju Komisija prigovara Kraljevini Danskoj da je povrijedila obveze koje ima na temelju članka 2. točke 6. i članka 8. Uredbe br. 1072/2009, time što je donijela nacionalne provedbene mjere čiji je cilj pojasniti tumačenje pojma „kabotaža” u smislu navedene uredbe, iako ta država članica za to nije imala ovlast. U svakom slučaju, te mjere nisu u skladu s ciljem Uredbe br. 1072/2009.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, iako zbog svoje naravi i funkcije u sustavu izvorâ prava Unije odredbe uredaba imaju u nacionalnim pravnim sustavima načelno izravan učinak, bez potrebe da nacionalna tijela poduzimaju provedbene mjere, neke njihove odredbe mogu za svoju provedbu ipak zahtijevati od država članica donošenje provedbenih mjera (presude od 21. prosinca 2011., Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, t. 39. i 40. i od 30. ožujka 2017., Lingurár, C‑315/16, EU:C:2017:244, t. 17. i navedena sudska praksa).

               28

               Nadalje, nesporno je da države članice mogu donositi mjere za provedbu uredbe ako se njima ne priječi njezina izravna primjenjivost, ne prikriva njezina priroda pravnog akta Unije te ako se njima precizira provođenje margine prosudbe koja im je dodijeljena tom uredbom, ostajući istodobno u okvirima njezinih odredaba (presude od 21. prosinca 2011., Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, t. 41. i od 30. ožujka 2017., Lingurár, C‑315/16, EU:C:2017:244, t. 18. i navedena sudska praksa).

               29

               Upravo upućujući na relevantne odredbe predmetne uredbe, tumačene s obzirom na njezine ciljeve, valja odrediti zabranjuju li, nameću ili omogućuju državama članicama da obustave određene provedbene mjere te, osobito u tom posljednjem slučaju, je li predmetna mjera unutar okvira diskrecijske ovlasti koja je priznata svakoj državi članici (presuda od 30. ožujka 2017., Lingurár, C‑315/16, EU:C:2017:244, t. 19. i navedena sudska praksa).

               30

               U tom pogledu valja navesti da relevantne odredbe Uredbe br. 1072/2009, odnosno njezin članak 2. točka 6. i članak 8., ne dopuštaju izričito državama članicama donošenje nacionalnih provedbenih mjera kad je riječ o kabotaži.

               31

               Ipak, kako to proizlazi iz točke 28. ove presude i kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, države članice mogu donositi nacionalne mjere za provedbu uredbe iako ih ona na to izričito ne ovlašćuje.

               32

               Sud je tako već presudio – u točkama 48. do 50. presude od 21. prosinca 2011., Danske Svineproducenter (C‑316/10, EU:C:2011:863), u okviru Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2005 od 22. prosinca 2004. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ i Uredbe (EZ) br. 1255/97 (SL 2005., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 58., str. 151. i ispravci SL 2016., L 272, str. 96., SL 2017., L 226, str. 31. i SL 2018., L 51, str. 23.) – da se državama članicama treba priznati određena margina prosudbe kojom im se omogućuje donošenje nacionalnih mjera kojima se utvrđuju brojčane norme za visinu unutarnjih odjeljaka namijenjenih cestovnom prijevozu svinja, s obzirom na to da se, iako navedena uredba izričito ne ovlašćuje države članice na donošenje tih normi, njome ne utvrđuje precizno visina tih odjeljaka.

               33

               Isto tako, Sud je u točkama 36. i 40. do 43. presude od 28. listopada 2010., SGS Belgium i dr. (C‑367/09, EU:C:2010:648) presudio da, iako Uredba Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL 1995., L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.) izričito ne dopušta državama članicama da to naprave, potonje imaju pravo donijeti nacionalne provedbene mjere kojima se određuju sankcije koje se mogu izreći u slučaju povrede prava Unije kojom se nanosi šteta proračunu Unije, s obzirom na to da se relevantnim odredbama navedene uredbe samo utvrđuju opća pravila te se njima ne uređuje pobliže u kojoj situaciji ni na koju se osobu primjenjuje svaka od tih sankcija.

               34

               Stoga valja na isti način provjeriti, kao što to navodi Kraljevina Danska, je li pojam „kabotaža”, kako je definiran u Uredbi br. 1072/2009, nedovoljno precizan, osobito kad je riječ o tome može li kabotaža obuhvaćati nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara, tako da se donošenje nacionalnih provedbenih mjera čiji je cilj precizirati doseg tog pojma čini opravdanim.

               35

               U tom pogledu valja, kao prvo, navesti da članak 2. točka 6. Uredbe br. 1072/2009 definira pojam kabotaže kao „posebni prijevoz u unutarnjem cestovnom prijevozu, koji se privremeno obavlja u državi članici domaćinu” a da pritom ipak nije ni na koji način precizirao broj točaka utovara ili točaka istovara koje može obuhvaćati takav prijevoz.

               36

               Članak 8. stavak 2. iste uredbe predviđa da, jednom kada je teret koji se prevozi u okviru dolaznog međunarodnog prijevoza u državu članicu koja je domaćin dostavljen, strani cestovni prijevoznici imaju pravo obaviti do tri kabotaže nakon međunarodnog prijevoza iz druge države članice ili treće zemlje u državu članicu koja je domaćin. Ta odredba određuje da se zadnji istovar u okviru kabotaže prije napuštanja države članice koja je domaćin obavlja u roku od sedam dana od zadnjeg istovara u državi članici domaćinu u okviru dolaznog međunarodnog prijevoza.

               37

               Iako iz izraza „zadnji istovar u okviru kabotaže”, koji se nalazi u tom članku, proizlazi da se kabotaža može sastojati od nekoliko točaka istovara, ta odredba ipak ne navodi može li kabotaža također obuhvaćati nekoliko točaka utovara.

               38

               Posljedično tomu, valja utvrditi da formulacije članka 2. točke 6. i članka 8. stavka 2. Uredbe br. 1072/2009 ne dopuštaju odgovor na pitanje treba li pojam „kabotaža” iz navedene uredbe razumjeti na način da ona može obuhvaćati nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara.

               39

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 44. svojeg mišljenja, činjenica da je odredba formulirana općenito ili neprecizno upućuje na to da su potrebne nacionalne provedbene mjere.

               40

               Nadalje, budući da je cilj Uredbe br. 1072/2009, u skladu s formulacijom njezine uvodne izjave 26., osigurati skladan okvir za međunarodni cestovni prijevoz tereta u cijeloj Uniji, toj se uredbi ne protivi to da država članica donese određene mjere za provedbu navedene uredbe. Naime, kad je riječ osobito o kabotaži, uvodna izjava 5. te uredbe navodi da valja predvidjeti prijelazni režim za tu vrstu prijevoza, dok se ne okonča usklađivanje tržišta cestovnog prijevoza.

               41

               Na drugome mjestu valja istaknuti da, kako bi se odlučilo o tome u kojem se trenutku treba smatrati da je dostignuto ograničenje od triju prijevoza iz članka 8. stavka 2. Uredbe br. 1072/2009, valja utvrditi predstavlja li prijevoz koji obuhvaća nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara jednu kabotažu ili nekoliko njih.

               42

               Kao treće, nesporno je da pojam „kabotaža” u smislu Uredbe br. 1072/2009 države članice različito tumače. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 49. svojeg mišljenja, Kraljevina Danska smatra, kao i donedavno Republika Finska, da se kabotaža ne može sastojati od nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara. Kraljevina Belgija, Savezna Republika Njemačka i Republika Poljska dopuštaju nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara pod pretpostavkom jednog ugovora o prijevozu ili kad teret ima istog pošiljatelja ili istog primatelja. Kraljevina Nizozemska i Kraljevina Švedska smatraju da kabotaža može uvijek uključivati nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara. Takva različitost tumačenja svjedoči o nedostatku jasnoće i preciznosti Uredbe br. 1072/2009 kad je riječ o pojmu kabotaže.

               43

               Kao četvrto, valja navesti da je sama Komisija potvrdila, kako u točki 19. svojeg izvješća COM(2014) 222 final tako i u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi, potrebu pojašnjenja pojma „kabotaža” u smislu Uredbe br. 1072/2009.

               44

               Posljedično tomu, valja utvrditi da, iako članak 2. točka 6. i članak 8. Uredbe br. 1072/2009 izričito ne predviđaju donošenje nacionalnih provedbenih mjera, tim odredbama nedostaje jasnoća kad je riječ o pojmu kabotaže, tako da državama članicama valja priznati marginu prosudbe za donošenje takvih mjera.

               45

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 57. i 58. svojeg mišljenja, taj zaključak ne može biti doveden u pitanje prijedlogom Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća kojom se mijenjaju Uredba (EZ) br. 1071/2009 i Uredba (EZ) br. 1072/2009 radi njihova prilagođavanja kretanjima u sektoru (COM(2017) 281 final), čiji je cilj osobito izmjena Uredbe br. 1072/2009 kad je riječ o definiciji pojma kabotaže iz članka 2. točke 6. navedene uredbe. Naime, budući da se taj prijedlog još nalazi u fazi rasprave, on nije relevantan u okviru ovog predmeta.

               46

               Kad je riječ o Komisijinu argumentu prema kojem je tumačenje pojma kabotaže bilo razjašnjeno u dokumentu „Pitanja i odgovori”, koji je donesen nakon sastanka Odbora za cestovni prijevoz 25. listopada 2010., on se također ne može prihvatiti.

               47

               Naime, iako je, kao što to navodi Komisija, taj dokument bio objavljen na internetskoj stranici njezina GU‑a za mobilnost i promet, on nije bio objavljen u Službenom listu Europske unije. Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 82. do 84. svojeg mišljenja, u članku 2. stavku 2. Poslovnika Odbora za cestovni prijevoz navedeno je da se u dnevnom redu svakog sastanka pravi razlika između, s jedne strane, predloženih mjera u pogledu kojih se od tog odbora traži mišljenje, u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom, i, s druge strane, ostalih pitanja postavljenih tom odboru radi dobivanja informacija ili razmjene stajališta. Međutim, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se tumačenje pojma „kabotaža”, kako je naveden u navedenom dokumentu, stvarno nalazi na dnevnom redu sastanka Odbora za cestovni prijevoz 25. listopada 2010., ali ta točka nije stavljena na glasanje. Posljedično tomu, ne može se smatrati da je to tumačenje rezultat dogovora predstavnika država članica. U svakom slučaju, Komisija je sama u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi priznala da taj dokument nema pravno obvezujući karakter.

               48

               U tim okolnostima Kraljevini Danskoj ne može se prigovoriti to što je donijela nacionalne mjere za provedbu Uredbe br. 1072/2009 i, konkretno, njezina članka 2. točke 6. kao i članka 8., kako bi se pojasnio doseg pojma „kabotaža” u smislu te uredbe radi njegove primjene na području te države članice.

               49

               Ipak valja provjeriti jesu li nacionalne provedbene mjere koje je donijela Kraljevina Danska, odnosno Smjernice o kabotaži, u skladu s načelom proporcionalnosti.

               50

               Načelo proporcionalnosti, koje se primjenjuje osobito na zakonodavna i regulatorna tijela država članica kada primjenjuju pravo Unije, zahtijeva da mjere predviđene odredbom moraju biti prikladne za ostvarenje cilja propisanog propisom Unije i da ne smiju prelaziti ono što je nužno za njegovo ostvarenje (presuda od 21. prosinca 2011., Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, t. 52.).

               51

               Kad je riječ, na prvome mjestu, o tome jesu li Smjernice o kabotaži prikladne za ostvarenje cilja Uredbe br. 1072/2009 kad je riječ o toj vrsti prijevoza, Kraljevina Danska smatra da je – time što stranim cestovnim prijevoznicima zabranjuju obavljanje kabotaže koja se sastoji od nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara – cilj tih mjera, među ostalim, osigurati da se kabotaža ne obavlja na način koji podrazumijeva stalnu ili kontinuiranu djelatnost.

               52

               U tom pogledu valja navesti da – u mjeri u kojoj je cilj Uredbe br. 1072/2009, u smislu njezine uvodne izjave 5., stvaranje prijelaznog režima kabotaže – države članice nisu obvezne u potpunosti otvoriti nacionalna tržišta stranim cestovnim prijevoznicima. U skladu s člankom 8. stavkom 2. navedene uredbe, kabotaža je dopuštena samo nakon međunarodnog prijevoza te zbog nje postoji ograničenje od triju kabotaža u roku od sedam dana od zadnjeg istovara u okviru tog međunarodnog prijevoza. Osim toga, uvodne izjave 13. i 15. Uredbe br. 1072/2009 naglašavaju privremeni karakter kabotaže i osobito navode da se ona ne smije obavljati na način koji podrazumijeva stalnu ili kontinuiranu djelatnost u državi članici domaćinu.

               53

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 66. i 68. svojeg mišljenja, dopuštanje stranim cestovnim prijevoznicima obavljanja kabotaže koja obuhvaća neograničen broj točaka utovara i točaka istovara može učiniti bespredmetnim ograničenje od triju kabotaža iz članka 8. stavka 2. Uredbe br. 1072/2009 te stoga biti protivno privremenom karakteru kabotaže i cilju te uredbe u odnosu na tu vrstu prijevoza. Naime, u tom slučaju privremeni karakter kabotaže zajamčen je samo ograničenjem od sedam dana iz članka 8. stavka 2. Uredbe br. 1072/2009.

               54

               Stoga zabrana iz Smjernica o kabotaži može osigurati poštovanje ograničenja od triju kabotaža iz članka 8. stavka 2. navedene uredbe.

               55

               Posljedično tomu, tim mjerama može se ostvariti cilj Uredbe br. 1072/2009 kad je riječ o kabotaži.

               56

               Kao drugo, valja provjeriti prelaze li Smjernice o kabotaži ono što je nužno za ostvarenje tog cilja.

               57

               Kraljevina Danska smatra da je ograničenje broja točaka utovara i točaka istovara koje može obuhvaćati kabotaža, predviđeno Smjernicama o kabotaži, nužno za osiguranje njezina privremenog karaktera i nije prerestriktivno jer navedene smjernice ne propisuju da se kabotaža može sastojati samo od točke utovara i točke istovara.

               58

               U tom pogledu valja navesti da Smjernice o kabotaži predviđaju da se ona može sastojati bilo od nekoliko točaka utovara ili nekoliko točaka istovara. Te mjere stoga ne ograničavaju broj pošiljatelja ili primatelja za istu kabotažu i prešutno dopuštaju da se kabotaža može sastojati od nekoliko točaka utovara i jedne točke istovara ili nekoliko točaka istovara i jedne točke utovara.

               59

               Iz toga slijedi da je, prema Smjernicama o kabotaži, zabranjena samo kabotaža koja se sastoji od nekoliko točaka utovara i nekoliko točaka istovara.

               60

               Posljedično tomu, te mjere ne prelaze ono što je nužno za postizanje cilja Uredbe br. 1072/2009.

               61

               Vodeći računa o svemu prethodno navedenom, valja zaključiti da su Smjernice o kabotaži u skladu s načelom proporcionalnosti.

               62

               U tim okolnostima valja utvrditi da Komisija nije dokazala da je donošenjem nacionalnih provedbenih mjera čiji je cilj razjasniti pojam kabotaže u smislu Uredbe br. 1072/2009 Kraljevina Danska povrijedila svoje obveze na temelju članka 2. točke 6. i članka 8. navedene uredbe.

               63

               Prema tome, Komisijina tužba mora se odbiti.

         Troškovi

               64

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Kraljevina Danska postavila zahtjev da Komisija snosi troškove i da ona nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Komisiji se nalaže snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2018.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU-a – Članak 40. Sporazuma o EGP-u – Porez na dohodak belgijskih rezidenata – Utvrđenje dohotka od nekretnina – Primjena dviju različitih metoda izračuna, ovisno o mjestu gdje se nekretnina nalazi – Izračun na osnovi katastarske vrijednosti za nekretnine koje se nalaze u Belgiji – Izračun koji se temelji na stvarnoj najamnoj vrijednosti za nekretnine koje se nalaze u drugoj državi članici Europske unije ili Europskog gospodarskog prostora (EGP) – Različit tretman – Ograničenje slobodnog kretanja kapitala.#Predmet C-110/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      12. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Članak 40. Sporazuma o EGP‑u – Porez na dohodak belgijskih rezidenata – Utvrđenje dohotka od nekretnina – Primjena dviju različitih metoda izračuna, ovisno o mjestu gdje se nekretnina nalazi – Izračun na osnovi katastarske vrijednosti za nekretnine koje se nalaze u Belgiji – Izračun koji se temelji na stvarnoj najamnoj vrijednosti za nekretnine koje se nalaze u drugoj državi članici Europske unije ili Europskog gospodarskog prostora (EGP) – Različit tretman – Ograničenje slobodnog kretanja kapitala”
      U predmetu C‑110/17,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 3. ožujka 2017.,

         Europska komisija, koju zastupaju W. Roels i N. Gossement, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Belgije, koju zastupaju P. Cottin, M. Jacobs i L. Cornelis, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je – zadržavanjem na snazi odredaba prema kojima se u području procjene dohotka od neiznajmljenih nekretnina ili nekretnina iznajmljenih fizičkim osobama koje se njima ne koriste u poslovne svrhe ili pravnim osobama koje ih stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama u privatne svrhe porezna osnovica izračunava na temelju katastarske vrijednosti, kada je riječ o imovini koja se nalazi na državnom području, i na temelju stvarne najamne vrijednosti, kada se radi o nekretninama koje se nalaze u inozemstvu – Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje ima na temelju članka 63. UFEU‑a i članka 40. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               2

               U skladu s člankom 40. Sporazuma o EGP‑u:
               „U okviru odredaba ovog Sporazuma između ugovornih stranaka nema ograničenja o kretanju kapitala koji pripada osobama s boravištem u državama članicama [Europske zajednice (EZ)] ili državama [Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA)] i nema diskriminacije na temelju državljanstva ili boravišta stranaka ili mjesta gdje se taj kapital ulaže. Prilog XII. sadrži odredbe potrebne za primjenu ovog članka.”

            Belgijsko pravo

               3

               Članak 7. Wetboeka van de inkomstenbelastingen 1992 (Zakonik o porezima na dohodak iz 1992., u daljnjem tekstu: ZPD 92) predviđa:
               „1.   Dohodak od nekretnina su:

                        1°

                        za nekretnine koje nisu izdane u najam:

                                 a)

                                 za imovinu smještenu u Belgiji:

                                          –

                                          katastarski dohodak, kada je riječ o neizgrađenim nekretninama, materijalu i opremi koji su po prirodi ili namjeni nekretnina ili o nastambama iz članka 12. stavka 3.;

                                          –

                                          katastarski dohodak uvećan za 40 [posto (%)], kada je riječ o drugoj imovini;

                                 b)

                                 za imovinu smještenu u inozemstvu: najamna vrijednost;

                        2°

                        za nekretnine koje su izdane u najam:

                                 a)

                                 za imovinu smještenu u Belgiji izdanu u najam fizičkoj osobi koja se njome ne koristi, ni potpuno ni djelomično, za potrebe obavljanja svoje profesionalne djelatnosti:

                                          –

                                          katastarski dohodak, kada je riječ o neizgrađenim nekretninama ili o materijalu i opremi koji su po prirodi ili namjeni nekretnina;

                                          –

                                          katastarski dohodak uvećan za 40 [%] kada je riječ o drugoj imovini;

                           [...]

                                 b

                                 (a) katastarski dohodak uvećan za 40 [%] kada se radi o izgrađenim nekretninama izdanima u najam pravnoj osobi koja nije društvo kako bi ih stavila na raspolaganje:

                                          –

                                          fizičkoj osobi radi korištenja isključivo za potrebe stanovanja;

                           [...]

                                 d)

                                 ukupan iznos najamnine i koristi od najma, kada se radi o nekretninama smještenima u inozemstvu;

                  [...]”

               4

               Članak 12. stavak 3. tog zakonika određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje naplatu poreza na nekretnine, izuzet je katastarski dohodak od stambene jedinice kojom se porezni obveznik koristi i čiji je vlasnik [...]
               [...]
               Kada se porezni obveznik koristi stambenom jedinicom smještenom u državi članici [Europskog gospodarskog prostora (EGP)] i njezin je vlasnik, [...] izuzeće predviđeno u ovom stavku primjenjuje se na najamnu vrijednost te stambene jedinice [...]”

               5

               Članak 13. navedenog zakonika glasi:
               „Što se tiče najamne vrijednosti, najamnine i koristi od najma nekretnina, neto dohodak podrazumijeva bruto iznos dohotka umanjen za troškove održavanja i popravaka za:

                        –

                        40 [%] za izgrađene nekretnine kao i za materijal i opremu koji su po prirodi ili namjeni nekretnina [...];

                        –

                        10 [%] za neizgrađene nekretnine.”

               6

               U skladu s člankom 155. istog zakonika:
               „Izuzeti dohodak, u skladu s međunarodnim ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, uzima se u obzir pri izračunu poreza, ali taj se porez umanjuje proporcionalno dijelu dohotka izuzetog iz ukupnog dohotka.
               [...]”

               7

               Članak 156. ZPD‑a 92 predviđa:
               „Umanjuje se za polovicu dio poreza koji proporcionalno odgovara:

                        1°

                        dohotku od nekretnina smještenih u inozemstvu;

                  [...]”

               8

               Članak 251. tog zakonika glasi:
               „Na način kako je to utvrdio kralj, porez na nekretnine mora platiti vlasnik, posjednik, najmoprimac, nositelj superficijarnog prava ili plodouživatelj oporezovane imovine.”

               9

               Članak 471. navedenog zakonika određuje:
               „1.   Katastarski dohodak utvrđuje se za sve izgrađene ili neizgrađene nekretnine kao i za materijal i opremu koji su po prirodi ili namjeni nekretnina.
               2.   Katastarski dohodak podrazumijeva redovni prosječni neto dohodak ostvaren u jednoj godini.
               [...]”

               10

               Upravni komentar ZPD‑a 92 predviđa:
               „13/7
               Prije umanjenja za 60 % ili 90 % svojeg iznosa, najamna vrijednost iz točke 13/6, 1°, kao i najamnina i koristi od najma iz točke 13/6, 2°, moraju se, međutim, umanjiti za inozemne poreze koji su stvarno utvrđeni za dohodak od nekretnina na koji se odnosi (osim za inozemne poreze na cjelokupnom prihodu koji je paušalno određen na temelju pretpostavljenog dohotka od te imovine).
               13/8
               Najamna vrijednost predstavlja prosječnu godišnju bruto najamninu koja je, u slučaju davanja u najam, mogla biti ostvarena u poreznom razdoblju u obliku najamnine u užem smislu riječi ili u obliku troškova koje je najmoprimac dužan platiti [...], poštujući pritom običaje države u kojoj se imovina nalazi.
               Kako bi dokazao najamnu vrijednost koju prijavljuje, vlasnik mora, na zahtjev poreznog službenika, dostaviti sve potrebne elemente, kao što su akti o stjecanju imovine, nasljedne izjave, dokumenti koji se odnose na poreze na imovinu i osobne poreze. Za kontrolu navedenog iznosa, ako je to potrebno, mogu se obaviti ispitivanja kod tijela nadležnih za naplatu poreza na nasljedstva.
               [...]”

               11

               Točka 13/8 Upravnog komentara ZPD‑a 92 dopunjena je Okružnicom AGFisc br. 22/2016 (br. Ci.704.681) od 29. lipnja 2016. kako slijedi:
               „Fiktivni dohodak koji je inozemno tijelo izričito odobrilo ili utvrdilo za tu nekretninu može se uzeti u obzir kao najamna vrijednost. Korištenje te vrijednosti nije obveza, već mogućnost kojom se porezni obveznik može koristiti za utvrđenje svojeg dohotka od nekretnina. U tom slučaju isprava iz koje proizlazi ta vrijednost vrijedi kao dokazna isprava (porezno rješenje, porez na imovinu i dr.).
               Ta vrijednost osobito može biti:

                        –

                        bruto najamnina koja je procijenjena za tu imovinu i koja je uzeta u obzir u državi za utvrđenje poreza;

                        –

                        paušalno određena bruto najamnina koja je uzeta u obzir u državi za utvrđenje poreza (npr. bruto najamna vrijednost koja je utvrđena na temelju referentnih parcela);

                        –

                        oporezivi dohodak za tu nekretninu koji je uzet u obzir u državi za izračun poreza na dohodak.

                  Iznos naveden u dokaznoj ispravi može se umanjiti (za troškove, izuzeća ili umanjenja koja su, primjerice, odbijena na temelju propisa koji se primjenjuje u inozemstvu). Ako je potrebno, iznos naveden u dokaznoj ispravi treba uvećati za troškove, izuzeća ili umanjenja, tako da se za potrebe određivanja najamne vrijednosti uzme u obzir bruto iznos.”

         Predsudski postupak

               12

               U pismu opomene od 7. studenoga 2007. Komisija je istaknula moguću neusklađenost belgijskih poreznih odredaba koje se odnose na dohodak od nekretnina koje se nalaze u inozemstvu (u daljnjem tekstu: „sporni propisi”) s obvezama koje proizlaze iz članka 63. UFEU‑a i članka 40. Sporazuma o EGP‑u. Ta neusklađenost proizlazi iz različitih načina utvrđenja oporezivog dohotka ovisno o tome nalazi li se nekretnina u Belgiji ili u drugoj državi. U potonjem slučaju u okviru oporezivanja dohotka belgijskih rezidenata dohodak od nekretnina ima nepovoljniji tretman u odnosu na dohodak od nekretnina koje se nalaze u Belgiji. Tim se različitim tretmanom može ograničiti slobodno kretanje kapitala. Dopisom od 17. ožujka 2008. Kraljevina Belgija osporila je te navode.

               13

               U dodatnom pismu opomene od 26. lipnja 2009. Komisija je navela da se istaknuti prigovori odnose na dohodak i od izgrađenih i od neizgrađenih nekretnina. Dopisom od 16. studenoga 2009. Kraljevina Belgija potvrdila je svoje prvotno stajalište.

               14

               Komisija je 26. ožujka 2012. uputila obrazloženo mišljenje. U dopisu od 9. listopada 2012. Kraljevina Belgija navela je da prihvaća Komisijino stajalište i obvezala se da će izraditi prijedlog zakona koji će omogućiti uklanjanje povrede.

               15

               Komisija je prekinula postupak zbog povrede, imajući u vidu postupak koji je 3. rujna 2013. pokrenut pred Sudom na temelju zahtjeva za prethodnu odluku koji se odnosi na porezni tretman u Belgiji nekretnine koja se nalazi u Francuskoj, a u kojem je donesena presuda od 11. rujna 2014., Verest i Gerards (C‑489/13, EU:C:2014:2210).

               16

               U točki 34. te presude Sud je presudio da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice o oporezivanju dohotka rezidenata te države, s obzirom na to da primjenom klauzule o progresiji sadržane u ugovoru o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja to oporezivanje može imati za posljedicu višu stopu poreza na dohodak zbog same činjenice da metoda utvrđivanja dohotka od nekretnina dovodi do toga da se dohodak od nekretnina koje nisu izdane u najam, a nalaze se u drugoj državi članici, procjenjuje na viši iznos od onoga koji dolazi od takve imovine koja se nalazi u prvoj državi članici. Osim toga, naložio je nacionalnom sudu da provjeri je li to doista učinak predmetnih propisa.

               17

               Imajući u vidu navedenu presudu, Komisija je odlučila nastaviti postupak zbog povrede pred Sudom podnošenjem ove tužbe.

         O tužbi

            Argumentacija stranaka

               18

               Komisija smatra da je Kraljevina Belgija povrijedila članak 63. UFEU‑a i članak 40. Sporazuma o EGP‑u time što je za izračun poreza na dohodak primijenila odredbe članaka 7. i 13. ZPD‑a 92 u vezi s točkama 13/7 i 13/8 Upravnog komentara istog zakonika, prema kojima se dohodak od neiznajmljenih nekretnina ili nekretnina iznajmljenih fizičkim osobama koje se njima ne koriste u poslovne svrhe ili pravnim osobama koje ih stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama u privatne svrhe utvrđuje na paušalnoj osnovici za imovinu koja se nalazi u Belgiji i na osnovi stvarne najamne vrijednosti ili stvarne najamnine za onu koja se nalazi u drugoj državi članici Europske unije ili EGP‑a.

               19

               Kad je riječ o paušalnoj osnovici, ona se sastoji od katastarske vrijednosti nekretnine umanjene za paušalno procijenjene troškove održavanja i popravka. Ona se primjenjuje samo na nekretnine koje se nalaze u Belgiji, neovisno o tome jesu li iznajmljene.

               20

               Kad je riječ o nekretninama koje se nalaze u drugoj državi članici Unije ili EGP‑a, valja razlikovati nekretnine dane u najam od onih koje to nisu. Dok se u prvom slučaju oporezivi iznos izračunava na osnovi primljene najamnine, u drugom slučaju izračun se obavlja na osnovi iznosa stvarne najamne vrijednosti nekretnine. U obama se slučajevima tako dobivena vrijednost umanjuje, s jedne strane, za poreze plaćene državi na čijem se području nekretnina nalazi i, s druge strane, za paušalno procijenjene troškove održavanja i popravka.

               21

               U slučaju da ne postoji ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključen između Kraljevine Belgije i države na čijem se području nekretnina nalazi, dohodak od te imovine podliježe oporezivanju u Belgiji i pritom se na njega primjenjuje smanjenje od 50 %. S druge strane, kada postoji takav ugovor, taj dohodak, iako je izuzet od oporezivanja u Belgiji, uzima se u obzir za potrebe utvrđenja stope oporezivanja koja se primjenjuje na neizuzeti dohodak.

               22

               U tom pogledu Komisija ističe da je katastarska vrijednost nekretnine koja se nalazi u Belgiji, unatoč njezinoj indeksaciji te uvećanjima i prilagodbama koje se primjenjuju od 1997., i dalje niža od stvarne najamne vrijednosti te imovine i stvarne najamnine.

               23

               Iz toga proizlazi da postoji različit tretman na štetu belgijskih rezidenata koji su vlasnici nekretnina koje se nalaze u državama članicama Unije ili EGP‑a različitima od Belgije, što može odvratiti osobe da svoj kapital ulože u takve nekretnine te ograničiti slobodno kretanje kapitala.

               24

               Komisija osim toga smatra da se u presudi od 11. rujna 2014., Verest i Gerards (C‑489/13, EU:C:2014:2210) potvrđuje da, primjenom ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, sâmo uzimanje u obzir izuzetog dohotka na temelju klauzule o progresiji, radi utvrđenja stope poreza na dohodak koja se primjenjuje na neizuzeti dohodak, može predstavljati nepovoljnost za poreznog obveznika, s obzirom na to da ono dovodi do više stope oporezivanja od one koja bi se primijenila da se nekretnina nalazi u Belgiji.

               25

               Naposljetku, Komisija navodi da su u odgovoru na pisma opomene belgijska tijela istaknula da su Okružnicom AGFisc br. 22/2016 započela s fleksibilizacijom fiskalne doktrine, time što su dopustila da se, umjesto stvarne najamne vrijednosti, prihvati vrijednost koju su odredila tijela druge države na čijem se području nekretnina u vlasništvu belgijskog rezidenta nalazi. Međutim, ta se fleksibilizacija odnosi samo na neiznajmljenu imovinu, ona pravno ne obvezuje belgijsku poreznu upravu i predviđena je okružnicom koja je po pravnoj snazi ispod odredaba ZPD‑a 92. Osim toga, najamne vrijednosti koje su inozemna tijela izračunala za potrebe utvrđenja svojih poreza nisu uvijek niže od stvarnih najamnina koje se ostvaruju na tržištu nekretnina.

               26

               Kraljevina Belgija ne osporava postojanje različitih metoda procjene dohotka od nekretnina ovisno o tome nalazi li se imovina na belgijskom državnom području. Međutim, ističe da iz presude od 11. rujna 2014., Verest i Gerards (C‑489/13, EU:C:2014:2210, t. 20.) proizlazi da je dopušteno primijeniti različite metode procjene dohotka od nekretnina sve dok su zajamčene slobode kretanja. To je slučaj s belgijskim propisom koji ne dovodi nužno do većeg oporezivanja belgijskog poreznog obveznika koji ima nekretninu koja se nalazi na području druge države.

               27

               Kraljevina Belgija u tom pogledu ističe da se katastarska vrijednost nekretnine koja se nalazi u Belgiji utvrđuje, kao i najamna vrijednost nekretnine koja se nalazi u drugoj državi, na osnovi procjene najamnina koje bi se mogle ostvariti, imajući u vidu varijabilne elemente, kao što su starost imovine i visina najamnine na lokalnom tržištu najma nekretnina. O njima ovisi visina razlike između katastarske vrijednosti i stvarne najamne vrijednosti.

               28

               Točno je da je procjena na osnovi katastarske vrijednosti stara i da je zbog toga općenito znatno niža od stvarne najamne vrijednosti. Međutim, katastarska se vrijednost indeksira svake godine u skladu s razvojem indeksa potrošačkih cijena i uvećana je za 40 %.

               29

               Usto, razlika između katastarske vrijednosti i stvarne najamne vrijednosti nekretnine koja se nalazi u Belgiji ne podrazumijeva, međutim, postojanje razlike između katastarske vrijednosti nekretnine koja se nalazi u Belgiji i stvarne najamne vrijednosti usporedive nekretnine koja se nalazi u drugoj državi. U tom pogledu Kraljevina Belgija ističe da se cijene najamnine u državama članicama Unije i EGP‑a mogu bitno razlikovati. U nekima od tih država najamnine mogu biti niže od onih koje se ostvaruju u Belgiji.

               30

               Posebno u odnosu na imovinu koja je izuzeta od oporezivanja u Belgiji primjenom ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, Kraljevina Belgija ističe da, s obzirom na to da je stopa oporezivanja koja se primjenjuje na dohodak oporeziv u Belgiji progresivna prema razredima, to što se primjenom klauzule o progresiji uzima u obzir inozemni dohodak od nekretnina ne utječe nužno na stopu oporezivanja koja se primjenjuje na drugi dohodak oporeziv u Belgiji. To bi bio slučaj samo kada bi eventualno precjenjivanje imalo za učinak to da granični dohodak poreznog obveznika prijeđe u viši porezni razred. Kako to proizlazi iz presude od 11. rujna 2014., Verest i Gerards (C‑489/13, EU:C:2014:2210, t. 23), nacionalni sud koji je nadležan za utvrđenje postojanja eventualnog većeg oporezivanja mora ocijeniti svaki pojedini slučaj zasebno.

               31

               Osim toga, prilikom uzimanja u obzir inozemnog dohotka od nekretnina u okviru utvrđenja stope oporezivanja koja se primjenjuje na dohodak oporeziv u Belgiji valja, među ostalim, razlikovati iznajmljene nekretnine od onih koje to nisu.

               32

               U slučaju imovine koja nije dana u najam belgijski porezni obveznici imaju pravo, predviđeno u Okružnici AGFisc br. 22/2016, da u poreznoj prijavi navedu „bruto najamnu vrijednost” koju je utvrdila porezna uprava države na čijem se području nekretnina nalazi. Stoga u odnosu na porezne obveznike ta okružnica stvara legitimna očekivanja, što je Cour d’appel d’Anvers (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) priznao 2. lipnja 2015. u predmetu Verest & Gerards protiv État belge (Belgijska Država).

               33

               Budući da neke države članice Unije ili EGP‑a ne provode procjenu dohotka od neiznajmljenih nekretnina, porezni obveznik mora procijeniti najamnu vrijednosti te imovine. Međutim, s obzirom na životni standard i najamnine koje se općenito ostvaruju u tim državama, iznos te procjene nije nužno viši od procjene katastarske vrijednosti usporedive nekretnine koja se nalazi u Belgiji.

               34

               U odnosu na nekretnine dane u najam, veće oporezivanje onih koje se nalaze u državi članici Unije ili EGP‑a koja nije Kraljevina Belgija može se primijeniti samo ako su ispunjena tri uvjeta, i to, kao prvo, ako su najamnina i koristi od najma usporedive nekretnine koja se nalazi u Belgiji veći od njezine katastarske vrijednosti, kao drugo, ako belgijski porezni obveznik ima drugi dohodak oporeziv u Belgiji i, kao treće, ako uzimanje u obzir dohotka od nekretnine dovodi do prelaska u viši porezni razred.

               35

               Štoviše, katastarska vrijednost nekretnina koje se nalaze u Belgiji približava se iznosu dohotka od nekretnina koje se nalaze u državi koja nije Kraljevina Belgija, tako što se od tog dohotka odbijaju inozemni porezi te troškovi održavanja i popravka u visini od 40 %. Međutim, u odnosu na te troškove Kraljevina Belgija priznaje da se katastarska vrijednost nekretnina koje se nalaze u Belgiji također paušalno umanjuje za istovjetne troškove.

               36

               Osim toga, Kraljevina Belgija ističe da je dohodak od nekretnina koje se nalaze u Belgiji sastavni dio dohotka koji se općenito podvrgava porezu za fizičke osobe i prethodno je podvrgnut porezu na nekretnine, koji je poseban porez na imovinu. Stoga, dok se u slučaju nekretnina koje se nalaze u drugoj državi dohodak od tih nekretnina uzima u obzir samo za potrebe utvrđenja stope oporezivanja koja se primjenjuje na prihode oporezive u Belgiji, na temelju dohotka od nekretnina koje se nalaze u Belgiji ne utvrđuje se samo primjenjiva stopa oporezivanja već taj dohodak, osim toga, podliježu dvostrukom oporezivanju. Stoga je, općenito, oporezivanje belgijskih rezidenata koji imaju nekretnine u Belgiji veće od oporezivanja belgijskih rezidenata koji imaju nekretnine koje se nalaze u drugoj državi članici Unije ili EGP‑a.

            Ocjena Suda

         Uvodna očitovanja

               37

               U svojoj tužbi Komisija ističe da Kraljevina Belgija povređuje slobodno kretanje kapitala predviđeno u članku 63. UFEU‑a i članku 40. Sporazuma o EGP‑u time što predviđa nepovoljniji porezni tretman za belgijske rezidente koji imaju nekretninu na području države članice Unije ili EGP‑a koja nije Kraljevina Belgija.

               38

               Iako se Kraljevina Belgija poziva na Okružnicu AGFisc br. 22/2016 – koja, prema toj državi članici, ima za cilj usklađivanje spornih propisa s člankom 63. UFEU‑a i člankom 40. Sporazuma o EGP‑u – dovoljno je podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da postojanje povrede obveze valja ocjenjivati prema spornom stanju kakvo je bilo u trenutku isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju i da Sud naknadno nastale promjene ne može uzeti u obzir (presuda od 29. listopada 2015., Komisija/Belgija, C‑589/14, neobjavljena, EU:C:2015:736, t. 49.).

               39

               Stoga, kako to proizlazi iz spisa kojim Sud raspolaže, s obzirom na to da je taj rok istekao 26. ožujka 2012., ne može se uzeti u obzir argumentacija Kraljevine Belgije koja se odnosi na tu okružnicu, a koja nosi nadnevak od 29. lipnja 2016.

         Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala

               40

               Valja podsjetiti da mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanja kapitala, uključuju sve mjere koje su takve prirode da odvraćaju rezidente neke države članice od ulaganja u nekretnine u drugim državama članicama (presuda od 11. rujna 2014., Verest i Gerards, C‑489/13, EU:C:2014:2210, t. 21. i navedena sudska praksa).

               41

               U predmetnom slučaju članci 7. i 13. ZPD‑a 92 u vezi s točkama 13/7 i 13/8 Upravnog komentara istog zakonika predviđaju da se prihod od neiznajmljenih nekretnina ili od nekretnina iznajmljenih fizičkim osobama koje se njima ne koriste u poslovne svrhe ili pravnim osobama koje ih stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama u privatne svrhe utvrđuje na paušalnoj osnovici za imovinu koja se nalazi u Belgiji i na osnovi stvarne najamne vrijednosti ili stvarne najamnine za onu koja se nalazi u drugoj državi.

               42

               Paušalna osnovica koja se primjenjuje na nekretnine koje se nalaze u Belgiji sastoji se od njihove katastarske vrijednosti, koja je utvrđena 1. siječnja 1975. na osnovi procjene redovne neto najamne vrijednosti, koja je pak utvrđena na osnovi najamnina koje su se, u slučaju da je ta imovina dana u najam, mogle ostvariti na taj datum.

               43

               Osim toga, nije sporno da se od 1991. na katastarsku vrijednost nekretnine koja se nalazi u Belgiji primjenjuje koeficijent uvećanja, čija stopa raste svake godine u skladu s indeksom potrošačkih cijena. Štoviše, od 1994. uvećanje se primjenjuje na katastarsku vrijednost izgrađenih nekretnina, čija je stopa određena u visini od 25 % za 1995., a u visini od 40 % počevši od 1997.

               44

               U odnosu na stvarnu najamnu vrijednost nekretnine, ona predstavlja bruto prosječnu godišnju najamninu koja se, u slučaju da je ta imovina dana u najam, mogla ostvariti. Primjenjuje se za potrebe utvrđenja dohotka od neiznajmljenih nekretnina koje se nalaze u državi koja nije Kraljevina Belgija.

               45

               Kraljevina Belgija ne osporava da je katastarska vrijednost nekretnine koja se nalazi u Belgiji niža od stvarne najamnine te imovine ili od njezine stvarne najamne vrijednosti. U tom pogledu iz Komisijine tužbe proizlazi da je općenito kretanje cijena nekretnina od 1975. pratilo uzlazni trend u svim belgijskim regijama, što je dovelo do odgovarajućeg povećanja najamnina, i da indeksacija i uvećanje katastarske vrijednosti nekretnina koje se nalaze u Belgiji nisu bili dovoljni za dostizanje iznosa najamnina koje se mogu ostvariti na belgijskom tržištu najma nekretnina.

               46

               Točno je, kao što to osnovano navodi Kraljevina Belgija, da ta razlika između katastarske vrijednosti i stvarne najamne vrijednosti nekretnine koja se nalazi u Belgiji ne znači nužno da je dohodak od nekretnine koja se nalazi u državi koja nije Kraljevina Belgija veći od katastarske vrijednosti usporedive nekretnine koja se nalazi na belgijskom državnom području. Naime, nije isključeno da su najamnine koje se ostvaruju u drugoj državi članici Unije ili EGP‑a znatno niže od onih koje se ostvaruju u Belgiji.

               47

               Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 42. do 44. ove presude, dohodak od nekretnine koja se nalazi u Belgiji ili drugdje koji su utvrdila belgijska porezna tijela na kraju se izračunava na temelju najamnina koje ta nekretnina može proizvesti, što Kraljevina Belgija potvrđuje u svojim očitovanjima podnesenima Sudu.

               48

               Slijedom toga, kako bi se utvrdilo predstavlja li različita procjena dohotka od nekretnine – ovisno o tome nalazi li se imovina u Belgiji ili u drugoj državi članici Unije ili EGP‑a – različit tretman, valja usporediti katastarsku vrijednost, najamnu vrijednost i najamnine koje se mogu stvarno ostvariti na tržištu najma nekretnina.

               49

               U tom pogledu iz navoda izloženih u točkama 41. do 45. ove presude proizlazi da je, s jedne strane, katastarska vrijednost nekretnine koja se nalazi u Belgiji niža od najamnina koje se mogu ostvariti na belgijskom tržištu najma nekretnina i da, s druge strane, stvarna najamna vrijednost nekretnine u načelu odgovara bruto prosječnoj godišnjoj najamnini koja bi se, u slučaju da je ta imovina dana u najam, mogla ostvariti. Iz toga proizlazi da je, zbog različite procjene dohotka od nekretnina ovisno o državi na čijem se području ta imovina nalazi, dohodak od nekretnine koja se nalazi u državi članici Unije ili EGP‑a koja nije Kraljevina Belgija precijenjen u odnosu na dohodak od nekretnine koja se nalazi u Belgiji.

               50

               Usto, kao što je to navela Komisija, imajući u vidu veličinu tog precjenjivanja, to što se stvarna najamna vrijednost nekretnine koja se nalazi u državi članici Unije ili EGP‑a koja nije Kraljevina Belgija umanjuje za iznos koji odgovara porezima koji se odnose na dohodak od te imovine u prvoj državi ne dovodi do bitnog ujednačavanja najamne i katastarske vrijednosti.

               51

               Budući da Kraljevina Belgija izvršava svoju ovlast oporezivanja dohotka od nekretnine koji se odnosi na iznajmljenu i neiznajmljenu imovinu koja se nalazi u državi članici Unije ili EGP‑a koja nije Kraljevina Belgija, na temelju precjenjivanja dohotka od takve imovine proizlazi da je utvrđena porezna osnovica viša od one koja bi se utvrdila da je za potrebe utvrđenja visine tog dohotka korištena vrijednost istovjetna katastarskoj vrijednosti, poput one predviđene spornim propisima za imovinu koja se nalazi u Belgiji.

               52

               U slučaju postojanja ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, koji predviđaju pridržaj progresije, dohodak od nekretnine koja se nalazi u drugoj državi ne oporezuje se u Belgiji. Međutim, on se uzima u obzir za potrebe primjene pravila o progresiji prilikom izračuna visine poreza na ostali dohodak poreznog obveznika koji je oporeziv u Belgiji (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., Verest i Gerards, C‑489/13, EU:C:2014:2210, t. 29. i 30.). U tom slučaju precjenjivanje dohotka od imovine koja se nalazi u državi članici Unije ili EGP‑a koja nije Kraljevina Belgija može dovesti do primjene više stope oporezivanja, što Kraljevina Belgija priznaje u svojim očitovanjima podnesenima Sudu.

               53

               U skladu s gornjim navodima, valja zaključiti da sporni propisi – koji predviđaju da se dohodak od neiznajmljenih nekretnina ili od nekretnina iznajmljenih fizičkim osobama koje se njima ne koriste u poslovne svrhe ili pravnim osobama koje ih stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama u privatne svrhe utvrđuje na paušalnoj osnovici za imovinu koja se nalazi u Belgiji i na osnovi stvarne najamne vrijednosti ili stvarne najamnine za onu koja se nalazi u drugoj državi – dovode do različitog tretmana koji može odvratiti belgijske rezidente od ulaganja u nekretnine u državama članicama Unije ili EGP‑a različitima od Kraljevine Belgije.

               54

               Slijedom navedenog, ti propisi predstavljaju ograničenje slobodnog kretanja kapitala, koje je u načelu zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.

         Postojanje opravdanja ograničenja slobodnog kretanja kapitala na temelju članka 65. UFEU‑a

               55

               U skladu sa stalnom sudskom praksom, treba razlikovati nejednako postupanje, dopušteno člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a, od diskriminacije, zabranjene člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a. Da bi se nacionalno porezno zakonodavstvo poput spornih propisa moglo smatrati usklađenim s odredbama Ugovora o funkcioniranju Europske unije koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, taj različit tretman mora se odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili mora biti opravdan važnim razlogom u općem interesu (vidjeti u tom smislu presude od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljenu, EU:C:2014:2130, t. 73., od 11. rujna 2014., Verest i Gerards, C‑489/13, EU:C:2014:2210, t. 28. i od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 64.).

               56

               U tom pogledu Kraljevina Belgija ističe da se na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koje je zaključila s većinom država članica Unije ili EGP‑a dohodak od nekretnina koje se nalaze na području tih država ne oporezuje u Belgiji na temelju poreza za fizičke osobe, dok je dohodak od nekretnina koje se nalaze u Belgiji sastavni dio porezne osnovice za izračun poreza u Belgiji. Zbog toga se povreda članka 63. UFEU‑a može utvrditi samo ako je iznos koji treba stvarno platiti u Belgiji na osnovi ukupnog oporezivanja dohotka fizičkih osoba koje ondje borave veći za vlasnika nekretnine koja se nalazi u drugoj državi članici Unije ili EGP‑a.

               57

               Tu argumentaciju valja odbiti.

               58

               Kako to navodi Kraljevina Belgija u svojem odgovoru na tužbu, dohodak koji je izuzet na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja uzima se u obzir, u skladu s člankom 155. ZPD‑a 92, za potrebe utvrđenja stope oporezivanja koja se primjenjuje na dohodak oporeziv u Belgiji.

               59

               Cilj je takvog izuzimanja uz „pridržaj progresije” izbjeći da se u Belgiji na oporezive dohotke poreznog obveznika koji je vlasnik nekretnine koja se nalazi u drugoj državi članici primijeni porezna stopa niža od one primjenjive na dohodak poreznih obveznika koji su vlasnici usporedive imovine u Belgiji (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., Verest i Gerards, C‑489/13, EU:C:2014:2210, t. 31.).

               60

               U svjetlu tog cilja, položaj poreznih obveznika koji su nekretninu stekli u Belgiji usporediv je s onim poreznih obveznika koji su takvu imovinu stekli u drugoj državi članici Unije ili EGP‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., Verest i Gerards, C‑489/13, EU:C:2014:2210, t. 32.).

               61

               Isti zaključak vrijedi i u slučaju da ne postoji ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja. U tom slučaju cilj spornih propisa, da se oporezuje dohodak od nekretnina čiji su vlasnici belgijski rezidenti, primjenjuje se na isti način na dohodak od nekretnina koje se nalaze u Belgiji ili u drugoj državi. U obama slučajevima za potrebe oporezivanja dohotka taj je dohodak uključen u poreznu osnovicu.

               62

               Osim toga, u odnosu na pitanje može li se različit tretman belgijskih poreznih obveznika ovisno o tome imaju li nekretninu u Belgiji ili u drugoj državi članici Unije ili EGP‑a opravdati važnim razlogom u općem interesu, valja navesti da se Kraljevina Belgija pred Sudom nije pozvala na neki važan razlog u općem interesu koji u predmetnom slučaju može opravdati ograničenje slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a.

         Povreda članka 40. Sporazuma o EGP‑u

               63

               Budući da odredbe članka 40. Sporazuma o EGP‑u imaju isti pravni doseg kao i u biti istovjetne odredbe članka 63. UFEU‑a, sva prethodna razmatranja u vezi s postojanjem ograničenja slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a u okolnostima kao što su to okolnosti ove tužbe prenosiva su mutatis mutandis na navedeni članak 40. (presuda od 4. svibnja 2017, Komisija/Grčka, C‑98/16, neobjavljena, EU:C:2017:346, t. 49.).

               64

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da je Komisijina tužba osnovana.

               65

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da je – zadržavanjem na snazi odredaba prema kojima se u području procjene dohotka od neiznajmljenih nekretnina ili nekretnina iznajmljenih fizičkim osobama koje se njima ne koriste u poslovne svrhe ili pravnim osobama koje ih stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama u privatne svrhe porezna osnovica izračunava na osnovi katastarske vrijednosti kada je riječ o imovini koja se nalazi na državnom području i na stvarnoj najamnoj vrijednosti kada se radi o nekretninama koje se nalaze u inozemstvu – Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje ima na temelju članka 63. UFEU‑a i članka 40. Sporazuma o EGP‑u.

         Troškovi

               66

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Kraljevini Belgiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Kraljevini Belgiji valja naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Zadržavanjem na snazi odredaba prema kojima se u području procjene dohotka od neiznajmljenih nekretnina ili nekretnina iznajmljenih fizičkim osobama koje se njima ne koriste u poslovne svrhe ili pravnim osobama koje ih stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama u privatne svrhe porezna osnovica izračunava na osnovi katastarske vrijednosti kada je riječ o imovini koja se nalazi na državnom području i na stvarnoj najamnoj vrijednosti kada se radi o nekretninama koje se nalaze u inozemstvu Kraljevina Belgija povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 63. UFEU‑a i članka 40. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 5. lipnja 2018.#Prada SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije THE RICH PRADA – Raniji nacionalni i međunarodni verbalni i figurativni žigovi PRADA – Relativni razlozi za odbijanje – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (sada članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) br. 2017/1001) – Nepošteno iskorištavanje razlikovnog karaktera ili ugleda ranijeg žiga – Povreda razlikovnog karaktera ili ugleda – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001) – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Predmet T-111/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 20. lipnja 2018.#České dráhy a.s. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Upravni postupak – Odluka kojom se nalaže pretraga – Pretraga naložena na temelju informacija proizišlih iz druge pretrage – Proporcionalnost – Obveza obrazlaganja – Pravo na poštovanje privatnog života – Prava obrane.#Predmet T-621/16.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. lipnja 2018.#"Varna Holideis" EOOD protiv Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika” – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad - Varna.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Isporuka nekretnine do koje je došlo prije pristupanja Republike Bugarske Europskoj uniji – Ništavost ugovora o kupoprodaji utvrđena nakon pristupanja – Obveza ispravka prvotno provedenog odbitka – Tumačenje – Nadležnost Suda.#Predmet C-364/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      27. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Isporuka nekretnine do koje je došlo prije pristupanja Republike Bugarske Europskoj uniji – Ništavost ugovora o kupoprodaji utvrđena nakon pristupanja – Obveza ispravka prvotno provedenog odbitka – Tumačenje – Nadležnost Suda”
      U predmetu C‑364/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad – Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska), odlukom od 7. lipnja 2017., koju je Sud zaprimio 13. lipnja 2017., u postupku

         „Varna Holideis” EOOD

      protiv

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za „Varna Holideis” EOOD, M. Popov, advokat,

               –

               za Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika”– Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite, S. Petkov, u svojstvu agenta,

               –

               za bugarsku vladu, E. Petranova i T. Mitova, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios, P. Mihaylova i F. Clotuche‑Duvieusart, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 90. i 185. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva „Varna Holideis” EOOD i Direktora na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite (direktor Direkcije „Žalbe i praksa na području poreza i socijalnog osiguranja“ grada Varne, pri Središnjoj upravi Nacionalne agencije za javne prihode, Bugarska) u pogledu ispravka odbitka poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji je to društvo platilo prilikom stjecanja nekretnine hotela.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 63. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.”

               4

               Članak 90. Direktive o PDV‑u određuje:
               „1.   U slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.
               2.   U slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja, države članice mogu odstupiti od stavka 1.”

               5

               Članak 179. te direktive propisuje:
               „Porezni obveznik može provesti odbitak tako da od ukupnog iznosa PDV‑a koji duguje za dano porezno razdoblje oduzme ukupni iznos PDV‑a za isto razdoblje za koji ima pravo odbitka te ga koristi sukladno članku 178.
               […]”

               6

               Članak 184. navedene direktive glasi:
               „Početni odbitak se ispravlja ako je odbitak viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.”

               7

               Člankom 185. iste direktive propisano je:
               „1.   Ispravak se posebno obavlja ako nakon obračuna PDV‑a dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka, primjerice u slučaju otkazivanja kupovine ili ostvarenog sniženja cijena.
               2.   Odstupajući od stavka 1., ne obavlja se ispravak odbitka ako transakcije ostanu u cijelosti ili djelomično neplaćene ili u slučaju uredno dokazanog uništenja, gubitka ili krađe imovine ili u slučaju robe rezervirane za davanje darova manje vrijednosti ili davanja uzoraka iz članka 16.
               U slučaju transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene ili u slučaju krađe države članice mogu zahtijevati ispravak.”

               8

               Sukladno članku 186. Direktive o PDV‑u:
               „Države članice određuju detaljna pravila za primjenu članaka 184. i 185.”

            Bugarsko pravo

               9

               Člankom 78. Zakona za danak varhu dobavenata stojnost (Zakon o porezu na dodanu vrijednost) (DV br. 63 od 4. kolovoza 2006., u daljnjem tekstu: ZDDS), koji je na snazi od 1. siječnja 2007., određuje se:
               „(1.   ) U slučaju izmjene porezne osnovice, raskida isporuke ili promjene naravi isporuke, porezni obveznik dužan je ispraviti iznos odbijenog PDV‑a.
               (2.   ) Ispravak se provodi u razdoblju tijekom kojeg je nastupio događaj naveden u stavku 1., unošenjem provedenog ispravka, u skladu s ispravom iz članka 115. ili s novom ispravom iz članka 116., u registar kupoprodaja i u poreznu prijavu koja se odnosi na odgovarajuće razdoblje.”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               10

               Varna Holideis, društvo sa sjedištem u Varni (Bugarska), u tom je gradu tijekom prosinca 2004. steklo nekretninu hotel. Presudom od 12. veljače 2015. (br. 201), koja je istog dana postala konačna, Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) utvrdio je ništavost kupoprodaje te nekretnine. Posljedično, on je naložio Varna Holideisu da je vrati prodavatelju, a potonjem da vrati primljenu kupovninu.

               11

               U svrhu provedbe te presude, prodavatelj je Varna Holideisu ispostavio knjižna odobrenja. Varna Holideis je izjavio da ista odbija te 7. lipnja 2017. – na dan objave odluke kojom se upućuje prethodno pitanje Administrativenog sada – Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska) – još nije dotičnu nekretninu izbrisao iz zemljišne knjige.

               12

               Uzimajući u obzir presudu Varhovenog kasacionenog sada (Vrhovni kasacijski sud) od 12. veljače 2015. (br. 201), Teritorijalna direkcija na Nacionalnata agencija za prihodite Varna (područna direkcija Nacionalne agencije za javne prihode u Varni, Bugarska) izdala je odluku o naplati koja se odnosila na veljaču 2015., kako bi ispravila PDV koji je Varna Holideis odbio na ime PDV‑a koji je teretio stjecanje navedene nekretnine tijekom 2004. Ta odluka o naplati potvrđena je odlukom direktora Direkcije „Žalbe i praksa na području poreza i socijalnog osiguranja” grada Varne, pri Središnjoj upravi Nacionalne agencije za javne prihode. Iz te odluke proizlazi da, iako je točno da ispravak PDV‑a nakon utvrđivanja ništavosti transakcije nije jedan od slučajeva koji su izrijekom predviđeni u bugarskom pravu, njegove se odredbe koje uređuju slučaj raskida mogu analogno primijeniti, u skladu s načelom porezne neutralnosti.

               13

               Varna Holideis u svojoj tužbi pred sudom koji je uputio zahtjev osporava obvezu provođenja ispravka predmetnog PDV‑a koja mu je naložena. On smatra da bugarsko pravo predviđa ispravak PDV‑a u slučaju raskida ugovora, ali ne i u slučaju njegova poništenja. Prvi od tih pojmova odgovara situaciji u kojoj vjerovnik retroaktivno okončava isporuku, dok se drugi odnosi na situacije u kojima transakcija nije ni mogla proizvesti pravne učinke, i to od početka. Međutim, bugarsko porezno pravo ne uređuje potonji slučaj.

               14

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da bi se ništavost transakcije koja je utvrđena sudskom odlukom mogla kvalificirati kao promjena čimbenika primijenjenih za određivanje iznosa odbitka, u smislu članka 185. Direktive o PDV‑u. Međutim, taj sud smatra da bi ništavost transakcije mogla značiti i da nije došlo do isporuke u smislu Direktive o PDV‑u i da, u skladu s time, PDV nikada nije ni bio dugovan. U tom slučaju ne bi trebalo provesti ispravak, već bi trebalo uskratiti pravo na odbitak PDV‑a.

               15

               U nedostatku izričite odredbe bugarskog prava, trebalo bi – kako bi se izvele posljedice ništavosti kupoprodaje s poreznog gledišta – izravno primijeniti Direktivu o PDV‑u. Naime, u slučaju da tu direktivu treba tumačiti na način da ništavost neke transakcije dovodi do ispravka odbitka prethodno plaćenog PDV‑a, trebalo bi ispitati primjenjuju li se relevantne odredbe te direktive izravno. Naime, ako se ispravak ne bi proveo, postojala bi opasnost da se PDV izgubi jer bi prodavatelj kupcu vratio cijenu kupljenog dobra kao i PDV koji je kupac platio, dok bi isti taj kupac mogao zadržati PDV koji je sam odbio.

               16

               U tim je okolnostima Administrativen sad – Varna (Upravni sud u Varni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 90. stavak 1. i članak 185. stavak 1. Direktive 2006/112 tumačiti na način da se odbitak pretporeza za isporuku može ispraviti i u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, u kojem je pravni posao u vezi s kojim je izvršeno pravo na odbitak pretporeza bio proglašen ništavim pravomoćnom presudom ili s obzirom na definiciju iz članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112 u takvom slučaju treba uzeti da do isporuke nije došlo te da porezna obveza nije nikada niti nastala?

                        2.

                        Treba li članak 185. stavke 1. i 2. Direktive 2006/112 tumačiti na način da se u slučaju nepostojanja nacionalne odredbe za ispravak odbitka pretporeza u slučaju proglašavanja pravnog posla ništavim presudom taj ispravak može zahtijevati izravnom primjenom članka 90. stavka 1. Direktive?”

         Nadležnost Suda

               17

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud je nadležan tumačiti pravo Unije u pogledu njegove primjene u novoj državi članici isključivo od dana njezina pristupanja Uniji (rješenje od 11. svibnja 2017., Exmitiani, C‑286/16, neobjavljeno, EU:C:2017:368, t. 12.).

               18

               Iz toga, među ostalim, proizlazi da Sud nije nadležan tumačiti direktive Unije koje se odnose na PDV ako razdoblje za koje se naplaćuje porez o kojem je riječ u glavnom postupku prethodi pristupanju dotične države članice Uniji (rješenje od 11. svibnja 2017., Exmitiani, C‑286/16, neobjavljeno, EU:C:2017:368, t. 13.).

               19

               Prema zahtjevu za prethodnu odluku, Varna Holideis je u prosincu 2004., dakle prije pristupanja Republike Bugarske Uniji 1. siječnja 2007., stekao nekretninu hotel u Varni.

               20

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da – sukladno članku 63. Direktive o PDV‑u – oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga (presuda od 7. ožujka 2013., Efir, C‑19/12, neobjavljena, EU:C:2013:148, t. 31.).

               21

               Stoga, pod pretpostavkom da je isporuka nekretnine iz glavnog postupka bila uređena pravilima kao što su ona predviđena Direktivom o PDV‑u, ta je isporuka obavljena i PDV je dospio prije pristupanja Republike Bugarske Uniji.

               22

               Što se tiče prava na odbitak predviđenog Direktivom o PDV‑u, ono je, kako materijalno tako i vremenski, izravno povezano s dospjelošću PDV‑a dugovanog ili plaćenog za robu i usluge.

               23

               Naime, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a kojega su porezni obveznici odbiju ulazni PDV koji se duguje ili koji je plaćen za robu koju su stekli i usluge koje su primili temeljno je načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Unije. Kao što je to Sud više puta naglasio, pravo na odbitak iz članka 167. i sljedećih Direktive o PDV‑u čini sastavni dio mehanizma PDV‑a te se ono u načelu ne može ograničiti. Posebno, ono se ostvaruje odmah za sve poreze koji su teretili ulazne transakcije (presuda od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 37. i 39.).

               24

               Sukladno članku 167. i članku 179. prvom stavku Direktive o PDV‑u, pravo na odbitak PDV‑a načelno se ostvaruje u istom razdoblju u kojem je on nastao, odnosno u trenutku kada nastane obveza obračuna poreza (presuda od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 44.).

               25

               Iz toga slijedi da – u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 17. i 18. ove presude – Sud nije nadležan odgovoriti na upućena pitanja u dijelu u kojem se ona odnose na obvezu obračuna PDV‑a i izvršavanje prava na odbitak.

               26

               Što se tiče ispravka odbitaka PDV‑a, člancima 184. do 186. Direktive o PDV‑u određuju se uvjeti pod kojima porezna uprava može od poreznog obveznika zahtijevati ispravak. Iz sudske prakse Suda proizlazi da je mehanizam ispravka predviđen u navedenim člancima sastavni dio sustava odbitka PDV‑a utemeljenog Direktivom o PDV‑u. On ima za cilj povećati preciznost odbitaka kako bi se osigurala neutralnost PDV‑a (presuda od 22. veljače 2018., T‑2, C‑396/16, EU:C:2018:109, t. 23.).

               27

               Iako je točno da se ispravkom ne može de facto izmijeniti prvotno provedeni odbitak, već on dovodi do povećanja ili smanjenja iznosa PDV‑a koji porezni obveznik duguje u nekom kasnijem poreznom razdoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2018., SEB bankas, C‑532/16, EU:C:2018:228, t. 53.), ostaje činjenica da mehanizam ispravka služi za ispravak odbitaka provedenih u prošlosti.

               28

               Naime, sukladno članku 184. Direktive o PDV‑u, početni odbitak PDV‑a proveden na ime ulaznog poreza ispravlja se ako je viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.

               29

               Osim toga, iz zajedničkog tumačenja članka 184. i članka 185. stavka 1. Direktive o PDV‑u proizlazi da, kad je ispravak potreban zbog promjene jednog od čimbenika prvotno primijenjenih za izračunavanje odbitaka, izračun iznosa tog ispravka treba rezultirati time da iznos konačnih odbitaka odgovara onomu koji bi porezni obveznik imao pravo odbiti da je ta promjena na početku bila uzeta u obzir (presuda od 22. veljače 2018., T‑2, C‑396/16, EU:C:2018:109, t. 27.).

               30

               Osim toga, Sud je već presudio da samo postojanje elementa koji je nastupio nakon pristupanja dotične države članice Uniji i koji se odnosi na okolnosti koje prethode tom datumu, čija je on posljedica, ne dostaje da bi se Sudu dale ovlasti za odgovaranje na prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje neke direktive (rješenje od 11. svibnja 2011., Semerdzhiev, C‑32/10, neobjavljeno, EU:C:2011:288, t. 26.).

               31

               Stoga, s obzirom na to da je obveza ispravljanja neodvojivo povezana s obvezom obračuna PDV‑a koji se prethodno duguje ili je plaćen, kao i s pravom na odbitak koje iz toga proizlazi, pojava okolnosti koje u načelu mogu zasnovati tu obvezu nakon pristupanja države članice Uniji ne omogućava Sudu da tumači Direktivu o PDV‑u ako je do isporuke robe ili pružanja usluga na koje se odnosi došlo prije pristupanja.

               32

               Iz toga slijedi da Sud stoga nije nadležan za davanje odgovora na pitanja koja je uputio Administrativen sad – Varna (Upravni sud u Varni).

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Sud Europske unije nije nadležan za davanje odgovora na pitanja koja je uputio Administrativen sad – Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska).

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 3. srpnja 2018.#Vienna International Hotelmanagement AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijave verbalnog i figurativnog žiga Europske unije Vienna House – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe 2017/1001).#Predmeti T-402/17 i T-403/17.