title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. travnja 2016.#Staatssecretaris van Financiën protiv Het Oudeland Beheer BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – PDV – Oporezive transakcije – Korištenje za potrebe poduzetnikova poslovanja dobara stečenih ,u okviru tog poslovanja’ – Izjednačavanje s naplatnom isporukom – Porezna osnovica.#Predmet C-128/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      28. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — PDV — Oporezive transakcije — Korištenje za potrebe poduzetnikova poslovanja dobara stečenih ‚u okviru tog poslovanja’ — Izjednačavanje s naplatnom isporukom — Porezna osnovica“
      U predmetu C‑128/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske, Nizozemska), odlukom od 21. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 18. ožujka 2014., u postupku

         Staatssecretaris van Financiën

      protiv

         Het Oudeland Beheer BV,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Het Oudeland Beheer BV, A. J. de Ruiter, belastingadviseur,

               —

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman, C. S. Schillemans i M. Noort, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 3. točke (b) i članka 7. točke (a) te članka 11. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995. (SL 1995., L 102, str. 18.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Staatssecretarisa van Financiën (državni tajnik za financije, Nizozemska) i društva Het Oudeland Beheer BV (u daljnjem tekstu: Oudeland) oko određivanja porezne osnovice za isporuku, u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive, koju je izvršilo to društvo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               S obzirom na datum nastanka činjenica u glavnom postupku na njega se i dalje primjenjuje Šesta direktiva, iako je ona stavljena izvan snage i zamijenjena, od 1. siječnja 2007., Direktivom Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               4

               U skladu s člankom 2. Šeste direktive:
               „Sljedeće transakcije podliježu porezu na dodanu vrijednost:

                        1.

                        isporuke robe i usluga u tuzemstvu koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Isporuke robe”, propisuje:
               „1.   ‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
               [...]
               3.   Države članice mogu sljedeće navedeno smatrati materijalnom imovinom:
               [...]

                        (b)

                        stvarna prava koja njihovom imatelju daju pravo na korištenje nepokretne imovine;

                  [...]
               5.   Države članice mogu predaju određenih građevinskih radova smatrati isporukom robe u smislu stavka 1.
               […]
               7.   Države članice mogu izjednačiti s naplatnom isporukom:

                        (a)

                        korištenje za potrebe poslovanja poreznog obveznika robe koja je proizvedena, izgrađena, dobivena, prerađena, kupljena ili uvezena u okviru tog poslovanja, ako se porez na dodanu vrijednost na takvu robu, da je ona bila nabavljena od drugog poreznog obveznika, ne bi u cijelosti mogao odbiti;

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 11. Šeste direktive propisuje:
               „A. Unutar države
               1.   Poreznu osnovicu čini:

                        (a)

                        prilikom isporuke robe ili usluga, osim onih iz točaka (b), (c) i (d), sve ono što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač ili izvođač u zamjenu za isporuku od kupca, naručitelja ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.

                        (b)

                        prilikom obavljanja transakcija iz članka 5. stavaka 6. i 7., kupovna cijena predmetne robe ili slične robe ili, ako nema takve cijene, cijena koštanja utvrđena u vrijeme obavljanja tih transakcija;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 13. te direktive, naslovljen „Izuzeća u tuzemstvu”, određuje:
               „B. Ostala izuzeća
               Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba prava Zajednice, države članice izuzimaju, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zlouporabe:
               [...]

                        (g)

                        isporuke objekata ili dijelova objekata kao i zemljišta na kojima su smješteni, osim isporuka iz članka 4. stavka 3. točke (a);

                  [...]
               C. Odabir
               Države članice mogu dopustiti poreznim obveznicima pravo odabira u pogledu oporezivanja:

                        (a)

                        leasinga ili iznajmljivanja nepokretne imovine.

                  [...]
               Države članice mogu ograničiti opseg prava odabira; one određuju načine ostvarivanja tog prava.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 17. navedene direktive, naslovljen „Porijeklo i opseg prava na odbitak”, propisuje:
               „1.   Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.
               2.   Ako se roba i usluge koriste za potrebe oporezivih transakcija poreznog obveznika, on ima pravo od PDV‑a koji je dužan platiti odbiti:

                        (a)

                        porez na dodanu vrijednost koji se mora platiti ili koji je plaćen za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  [...]

                        (c)

                        porez na dodanu vrijednost koji se mora platiti u skladu s člankom 5. stavkom 7. točkom (a) i člankom 6. stavkom 3.

                  [...]
               5.   Za robu ili usluge koje porezni obveznik koristi kako u transakcijama iz stavaka 2. i 3. kod kojih postoji pravo na odbitak, tako i u transakcijama kod kojih ne postoji pravo na odbitak, odbija se samo onaj dio poreza na dodanu vrijednost koji je razmjeran iznosu koji se može pripisati prvonavedenim transakcijama.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

         Nizozemsko pravo

               9

               Članak 3. Zakona iz 1968. o porezu na promet (Wet op de Omzetbelasting 1968), u verziji primjenjivoj na glavni predmet (u daljnjem tekstu: Wet OB), predviđa:
               „1.   Isporuke robe su: [...]

                        (c)

                        isporuke nepokretnih dobara od strane osobe koja ih je proizvela, osim neizgrađenog zemljišta koje nije građevinsko zemljište […]

                  [...]

                        (h)

                        korištenje u poslovne svrhe robe proizvedene u okviru vlastitog poslovanja u slučajevima kada se, da je roba stečena od trgovca, porez na robu ne bi mogao odbiti ili se ne bi mogao odbiti u cijelosti; roba koja je proizvedena po narudžbi kada je materijal, uključujući zemljište, stavljen na raspolaganje smatrat će se robom proizvedenom u okviru vlastitog poslovanja; neizgrađeno zemljište koje nije građevinsko zemljište […] isključeno je iz primjene ove točke […]

                  [...]
               2.   Isporukom dobara također se smatraju zasnivanje, prijenos, promjena, odricanje od ili prestanak prava nad nekretninama, osim hipoteka i zemljišnih renti, uz uvjet da naknada, uvećana za porez na promet, nije manja od ekonomske vrijednosti tih prava. Ekonomska vrijednost ne smije biti manja od cijene koštanja nepokretne imovine na koju se pravo odnosi, uključujući porez na promet, kakva bi bila kada bi je u trenutku transakcije utvrdila neovisna treća osoba.”

               10

               Članak 8. Wet OB‑a u stavcima 3. i 5. propisuje:
               „3.   Kada je riječ o isporukama poput onih opisanih u članku 3. stavku 1. točkama (g) i (h) te u članku 3.a stavku 1., naknada se utvrđuje u iznosu bez uključenog poreza na promet koji bi trebalo platiti za ta dobra kada bi u vrijeme isporuke bila stečena ili proizvedena u obliku u kojem se nalaze.
               [...]
               5.   Uredbom opće primjene može se odrediti u kojoj su mjeri:
               [...]

                        (b)

                        troškovi povezani s imovinom koja je opterećena zemljišnom rentom, dugotrajnim zakupom, pravom građenja, služnošću, stanovanjem, pravima članova nekretninskih društava (lidmaatschapsrechten) i drugim sličnim pravima obuhvaćeni naknadom;

                  [...]”

               11

               Članak 5. Uredbe za izvršenje Zakona iz 1968. o porezu na promet (Uitvoeringsbesluit omzetbelasting 1968; u daljnjem tekstu: Uredba za izvršenje) predviđa:
               „1.   Zasnivanjem, prijenosom, odricanjem od ili prestankom prava na dugotrajni zakup, prava građenja ili služnosti, vrijednost zakupnine, naknade za pravo građenja ili naknade za služnost ulazi u iznos naknade za koji se podrazumijeva da ne može biti veći od ekonomske vrijednosti dobra na koje se to pravo odnosi. Ekonomska vrijednost ne smije biti manja od troškova nepokretne imovine na koju se pravo odnosi, uključujući porez na promet, kakvi bi bili kada bi ih u trenutku transakcije utvrdila neovisna treća osoba.”
               [...]
               5.   Vrijednost zakupnine, pristojbe, najamnine ili odštete utvrđuje se u skladu s Prilogom A. ovoj uredbi.
               [...]”

               12

               Prilog A. Uredbi za izvršenje određuje:
               [...]

                        „(b)

                        Vrijednost zakupnine, pristojbe, najamnine ili odštete koja istječe nakon određenog vremena utvrđuje se u godišnjem iznosu, pomnoženom s brojem godina u kojima treba izvršiti plaćanja [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Oudeland je 8. ožujka 2004. u svojstvu zakupnika sklopio ugovor o dugotrajnom zakupu zemljišne čestice i poslovnog objekta u izgradnji koji se nalazi na toj čestici (u daljnjem tekstu: predmetni poslovni objekt), za koji svake godine mora unaprijed plaćati zakupninu (u daljnjem tekstu: godišnja zakupnina). Zakup je ugovoren u trajanju od 20 godina uz godišnju zakupninu u iznosu od 330 000 eura.

               14

               Sukladno članku 3. stavku 2. Wet OB‑a, odredbi utemeljenoj na članku 5. stavku 3. točki (b) Šeste direktive, zasnivanje prava dugotrajnog zakupa izjednačeno je, za potrebe naplate poreza na dodanu vrijednost (PDV), s isporukom nepokretne stvari te je stoga opterećeno tim porezom. Na temelju članka 8. stavka 5. točke (b) tog zakona, u vezi s člankom 5. stavkom 5. Uredbe za izvršenje, porezna osnovica za isporuku poput one u glavnom postupku uključuje vrijednost prava dugotrajnog zakupa, izračunanu u skladu s točkom (b) Priloga A Uredbi za izvršenje, to jest kapitaliziranu vrijednost svih zakupnina. U predmetnom slučaju ta je vrijednost utvrđena u iznosu od 3 844 500 eura.

               15

               Stoga je zasnivanje prava dugotrajnog zakupa o kojem je riječ u glavnom postupku opterećeno PDV‑om. Oudeland je platio navedeni porez u iznosu od 730 455 eura poduzetniku s kojim je zaključio predmetni ugovor o dugotrajnom zakupu te je taj iznos odbio u prijavi PDV‑a za ožujak 2004.

               16

               Nakon zasnivanja prava dugotrajnog zakupa Oudeland je dovršio izgradnju predmetnog poslovnog objekta i preuzeo ga kao objekt spreman za uporabu. Troškovi dovršetka izgradnje tog objekta iznosili su 1 571 749 eura. Na taj iznos Oudeland je platio i odmah potom odbio iznos od 298 632 eura na ime PDV‑a. Tijekom dovršetka izgradnje spomenutog objekta dospjela je prva godišnja zakupnina koju je Oudeland platio.

               17

               Od 1. lipnja 2004. to je društvo počelo davati u zakup predmetni poslovni objekt. Sukladno mjerodavnom nacionalnom zakonodavstvu, koje se temelji na članku 13. slovu C točki (a) Šeste direktive, Oudeland je odlučio, za jedan dio tog objekta i u dogovoru sa najmoprimcima, odreći se izuzeća od PDV‑a predviđenog za davanje nekretnina u zakup. Zakup preostalog dijela nekretnine izuzet je od plaćanja tog poreza.

               18

               Oudeland smatra da davanje u zakup predmetnog poslovnog objekta treba smatrati isporukom za potrebe svojeg poslovanja robe koju je proizveo u okviru tog poslovanja, u smislu članka 3. stavka 1. točke (h) Wet OB‑a i članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive. On je platio PDV za dio objekta koji je izuzet od plaćanja tog poreza i koji prema tome ne otvara mogućnost njegova odbitka. U svojoj prijavi Oudeland je poreznu osnovicu za isporuku izvršenu u glavnom postupku odredio u visini ukupnih troškova dovršetka izgradnje, bez PDV‑a, uvećanih za iznos godišnje zakupnine dospjele u vrijeme te isporuke.

               19

               Porezna uprava smatrala je da poreznu osnovicu koju valja upotrijebiti prilikom davanja u zakup predmetnog poslovnog objekta trebaju činiti troškovi povezani s dovršetkom izgradnje, uvećani za kapitaliziranu vrijednost svih zakupnina. Oudelandu je dostavljeno rješenje o ponovnom razrezu poreza za razdoblje od 1. do 30. lipnja 2004., za iznos koji odgovara razlici između porezne osnovice koju je izračunao Oudeland i one koju je utvrdila porezna uprava. Unatoč Oudelandovu prigovoru, to je rješenje održano na snazi.

               20

               Budući da je Rechtbank te ‘s‑Gravenhage (Sud u Haagu, Nizozemska) tužbu Oudelanda protiv odluke o odbijanju prigovora proglasio neosnovanom, na njegovu se odluku spomenuto društvo žalilo pred Gerechtshof te ‘s‑Gravenhageom (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska).

               21

               Navedeni žalbeni sud je ocijenio da u skladu s člankom 8. stavkom 3. Wet OB‑a porezna osnovica za isporuke, u smislu članka 3. stavka 1. točke (h) tog zakona, uključuje cijenu koštanja zemljišta koje Oudeland koristi na temelju sklopljenog ugovora o dugotrajnom zakupu i da se u tom smislu valja osloniti na vrijednost koju je to zemljište imalo za Oudeland u vrijeme isporuke iz članka 3. stavka 1. točke (h) Wet OB‑a. Nadalje, spomenuti sud smatra da se ta vrijednost ne može izjednačiti s vrijednošću koju je navedeno zemljište u to vrijeme moglo imati za vlasnika, nego je treba ograničiti na iznos godišnje zakupnine koja je plaćena prije dovršetka izgradnje predmetnog poslovnog objekta.

               22

               Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage (Žalbeni sud u Haagu) stoga je ukinuo odluku Rechtbank te ‘s‑Gravenhagea (Sud u Haagu), odluku porezne uprave o odbijanju Oudelandova prigovora i rješenje o ponovnom razrezu poreza koje je dostavljeno tom društvu.

               23

               Državni tajnik za financije podnio je Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske, Nizozemska) žalbu u kasacijskom postupku protiv odluke donesene po žalbi.

               24

               Spor između stranaka u glavnom postupku odnosi se na način na koji treba utvrditi poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive. Dok Oudeland smatra da u tu poreznu osnovicu ulaze samo iznosi dospjeli do datuma isporuke, to jest iznosi godišnjih zakupnina dospjeli na taj datum, kao i troškovi dovršetka izgradnje predmetnog poslovnog objekta, državni tajnik za financije se prilikom utvrđivanja vrijednosti prava dugotrajnog zakupa oslanja na kapitaliziranu vrijednost svih zakupnina.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome treba li u skladu s presudom od 8. studenoga 2012., Gemeente Vlaardingen (C‑299/11, EU:C:2012:698) iz porezne osnovice isključiti elemente cijene koštanja za koje je plaćen PDV, to jest vrijednost prava dugotrajnog zakupa i troškove dovršenja izgradnje predmetnog poslovnog objekta i treba li jednako postupiti i kada porezni obveznik odmah i u cijelosti, na temelju odredbi nacionalnog prava, odbije tako plaćeni PDV.

               26

               Ako elemente cijene koštanja navedene u prethodnoj točki ove presude treba uključiti u poreznu osnovicu iz članka 8. stavka 3. Wet OB‑a, u vezi s člankom 11. slovom A stavkom 1. točkom (b) Šeste direktive, sud koji je uputio zahtjev želi znati na koji način treba utvrditi tu osnovicu kada je riječ o pravu dugotrajnog zakupa i, osobito, na koji se način vrijednost zakupnina koje se uzastopno duguju na temelju tog zakupa uključuje u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive.

               27

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) Šeste direktive tumačiti na način da cijena koštanja zemljišta ili drugih tvari ili materijala za koje je porezni obveznik platio PDV prilikom stjecanja – u ovom slučaju zasnivanjem stvarnog prava na korištenje nepokretne stvari – ne ulazi u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive? Je li drukčije ako je porezni obveznik, temeljem nacionalnih propisa, odbio taj PDV prilikom stjecanja, bez obzira na to jesu li navedeni propisi po tom pitanju sukladni sa Šestom direktivom?

                        2.

                        Treba li u slučaju poput predmetnog u kojem se zemljište stječe zajedno s objektom u izgradnji, zasnivanjem stvarnog prava u smislu članka 5. stavka 3. točke (b) Šeste direktive – članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) navedene direktive tumačiti na način da vrijednost zakupnine, tj. vrijednost godišnje naknade koja se mora plaćati tijekom cijelog vremena trajanja stvarnog prava ili pak tijekom preostalog vremena trajanja tog prava, ulazi u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) Šeste direktive tumačiti na način da vrijednost stvarnog prava koje svojem nositelju omogućava korištenje nekretnine i troškovi dovršenja poslovnog objekta koji se gradio na predmetnom zemljištu mogu biti uključeni u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive, ako je porezni obveznik već platio PDV za tu vrijednost i za te troškove, ali je također odmah i u cijelosti odbio taj porez.

               29

               Na temelju članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive, države članice naplatnim isporukama mogu smatrati i korištenje za potrebe poslovanja poreznog obveznika robe koja je proizvedena, izgrađena, dobivena, prerađena, kupljena ili uvezena u okviru tog poslovanja, ako se PDV na takvu robu, da je ona bila nabavljena od drugog poreznog obveznika, ne bi mogao u cijelosti odbiti.

               30

               Ta mogućnost pruža priliku državama članicama da svoje porezno pravo razviju na način da poduzetnici koji zbog činjenice da se bave aktivnošću izuzetom od PDV‑a ne mogu odbiti PDV plaćen prilikom stjecanja robe potrebne za poslovanje ne budu stavljeni u lošiji položaj u odnosu na konkurente koji se bave istom aktivnošću korištenjem robe koju su stekli bez plaćanja PDV‑a na način da su je ili sami proizveli ili, općenitije, da su je stekli u okviru svojeg poslovanja (presuda od 8. studenoga 2012., Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, t. 26.).

               31

               Najprije treba upozoriti, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 42. svojeg mišljenja, da za primjenu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive trebaju biti ispunjena tri kumulativna uvjeta.

               32

               Kao prvo, roba treba biti „proizvedena, izgrađena, dobivena, prerađena [...] u okviru poslovanja [poreznog obveznika]”. Da bi se izjednačavanje s naplatnom isporukom moglo provesti na način koji bi u području PDV‑a djelotvorno uklonio bilo kakvu nejednakost između poreznih obveznika koji su stekli svoju robu od drugog poreznog obveznika i onih koji su je stekli u okviru svojeg poslovanja, članak 5. stavak 7. točka (a) Šeste direktive obuhvaća ne samo robu koju je u cijelosti proizveo, izgradio, izvadio ili preradio sam poduzetnik o kojem je riječ, nego i robu koju je proizvela, izgradila, izvadila ili preradila treća osoba od materijala koje joj je na raspolaganje stavio taj poduzetnik, pri čemu mora biti moguće tim izjednačavanjem obuhvatiti sva dobra koja je dovršila ili poboljšala treća osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, t. 27. i 28. te presudu od 10. rujna 2014., Gemeente ’s‑Hertogenbosch, C‑92/13, EU:C:2014:2188, t. 28.).

               33

               Kao drugo, porezni obveznik mora koristiti tu robu za potrebe svojeg poslovanja.

               34

               Kao treće, nabava spomenute robe od drugog poreznog obveznika ne smije prvom poreznom obvezniku dati pravo na potpuni odbitak PDV‑a.

               35

               S obzirom na navedeno, valja naglasiti da je u predmetnom slučaju, nakon što je, s jedne strane, sklapanjem ugovora o dugotrajnom zakupu stekao pravo na predmetnoj zemljišnoj čestici i poslovnom objektu u izgradnji koji se nalazi na tom zemljištu, platio PDV na to stjecanje i odbio ga u svojoj prijavi PDV‑a za ožujak 2004. te nakon što je, s druge strane, dovršio izgradnju tog objekta, platio PDV koji se odnosi na troškove tog dovršenja i odbio navedeni porez, Oudeland iznajmio spomenuti objekt, pri čemu se tek djelomično odrekao izuzeća od PDV‑a koje je predviđeno za davanje u zakup nekretnina.

               36

               Budući da je Oudelandovo davanje tako dovršenog objekta u zakup kvalificirano kao korištenje za potrebe svojeg poslovanja robe koja je stečena u okviru tog poslovanja te da je taj objekt djelomično korišten i za druge namjene osim oporezivih transakcija, navedeno davanje u zakup izjednačeno je s isporukom u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive i podvrgnuto je plaćanju PDV‑a.

               37

               U skladu s člankom 11. slovom A stavkom 1. točkom (b) Šeste direktive, poreznu osnovicu, kada je riječ o transakcijama koje su, među ostalim, navedene u članku 5. stavku 7. točki (a) spomenute direktive, čini „kupovna cijena predmetne robe ili slične robe ili, ako nema takve cijene, cijena koštanja utvrđena u vrijeme obavljanja tih transakcija”.

               38

               Sud je pojasnio da u tom pogledu iz spomenutog članka 11. slova A stavka 1. točke (b) nesumnjivo proizlazi da samo u slučaju nepostojanja kupovne cijene robe ili slične robe poreznu osnovicu čini „cijena koštanja” (presuda od 23. travnja 2015., Property Development Company, C‑16/14, EU:C:2015:265, t. 37.).

               39

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev napominje da u predmetnom slučaju nije sporno to da nema kupovne cijene robe koja bi bila slična predmetnom poslovnom objektu. Stoga se valja osloniti na cijenu koštanja.

               40

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome treba li iz porezne osnovice isključiti elemente cijene koštanja za koje je PDV plaćen, to jest vrijednost dugotrajnog zakupa i troškove dovršenja izgradnje predmetnog poslovnog objekta, čak i ako je porezni obveznik na temelju odredbi mjerodavnog prava odmah i u cijelosti odbio PDV koji je tako plaćen na zasnivanje prava dugotrajnog zakupa i dovršenje izgradnje tog objekta.

               41

               U tom pogledu Sud je pojasnio da izjednačavanje s naplatnom isporukom nije moguće s ciljem da se PDV naplati na vrijednost robe za koju je, tijekom prethodnog poreznog razdoblja, porezni obveznik već platio PDV (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, t. 32.).

               42

               Naime, takvo ponovljeno oporezivanje bilo bi nespojivo kako s temeljnom značajkom PDV‑a, a ta je da se on obračunava na dodanu vrijednost predmetne robe ili usluga, pa se porez koji se duguje za određenu transakciju izračunava nakon što se odbije porez plaćen prilikom prethodne transakcije (vidjeti osobito presudu od 16. prosinca 1992., Beaulande, C‑208/91, EU:C:1992:524, t. 14.; presudu od 17. rujna 1997., UCAL, C‑347/95, EU:C:1997:411, t. 34. te presudu od 29. travnja 2004., GIL Insurance i dr., C‑308/01, EU:C:2004:252, t. 33.), tako i sa svrhom navedene mogućnosti izjednačavanja koja se sastoji u tome da se državama članicama omogući to da PDV‑om oporezuju korištenje robe za potrebe obavljanja djelatnosti izuzetih od tog poreza, pri čemu navedene države nikako ne smiju isti dio vrijednosti te robe više puta oporezivati PDV‑om (presuda od 8. studenoga 2012., Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, t. 32.).

               43

               Kao što je u bitnome istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, kada je PDV plaćen na elemente cijene koštanja i odmah potom odbijen, porezna obveza koja je rezultat izjednačavanja s naplatnom isporukom ne dovodi do ponovljenog oporezivanja iste vrijednosti. Naime, samo u slučaju u kojem PDV koji se odnosi na te elemente i dalje tereti poreznog obveznika jer ih on nije odbio, te elemente ne treba uključiti u poreznu osnovicu u skladu s člankom 5. stavkom 7. točkom (a) Šeste direktive.

               44

               U tom pogledu Sud je ocijenio da ni u kojem slučaju porezna osnovica iz članka 11. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive ne može obuhvaćati vrijednost na koju je porezni obveznik već platio PDV, a da ga potom nije mogao odbiti (vidjeti presudu od 23. travnja 2015., Property Development Company, C‑16/14, EU:C:2015:265, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Iz navedenog proizlazi, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 50. svojeg mišljenja, da vrijednosti na koje je porezni obveznik već platio PDV, ali ga je odbio, mogu biti uključene u poreznu osnovicu iz članka 11. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive.

               46

               Prema tome, s obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) Šeste direktive treba tumačiti na način da vrijednost stvarnog prava koje svojem nositelju omogućava korištenje nekretnine i troškovi dovršenja poslovnog objekta koji se gradio na predmetnom zemljištu mogu biti uključeni u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive, kada je porezni obveznik već platio PDV za tu vrijednost i za te troškove, ali je također odmah i u cijelosti odbio taj porez.

         Drugo pitanje

               47

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u slučaju poput onog u glavnom postupku, u kojem su zemljište i objekt u izgradnji na tom zemljištu stečeni zasnivanjem stvarnog prava koje svojem nositelju osigurava korištenje tih nekretnina, članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) Šeste direktive tumačiti na način da vrijednost tog stvarnog prava koja ulazi u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) te direktive odgovara vrijednosti iznosa koji se na ime naknade moraju plaćati svake godine tijekom cjelokupnog trajanja dugotrajnog zakupa iz kojeg proizlazi to stvarno pravo, ili samo tijekom preostalog vremena trajanja tog zakupa.

               48

               Kao prvo, treba podsjetiti da, kao što je to pojašnjeno u točkama 38. i 39. ove presude, samo u slučaju nepostojanja kupovne cijene robe ili slične robe poreznu osnovicu čini „cijena koštanja” i da u ovom slučaju nema kupovne cijene robe koja bi bila slična predmetnom poslovnom objektu.

               49

               Zato u glavnom postupku cijena koštanja čini osnovicu za oporezivanje isporuke u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive.

               50

               Kao drugo, iz samog teksta članka 11. slova A stavka 1. točke (b) Šeste direktive proizlazi da cijenu koštanja, baš kao i kupovnu cijenu robe ili slične robe, treba utvrđivati s obzirom na vrijeme obavljanja isporuke u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) navedene direktive.

               51

               Kao treće, treba upozoriti da na temelju nacionalne odredbe kojom se provodi mogućnost predviđena člankom 5. stavkom 3. točkom (b) Šeste direktive, zasnivanje prava dugotrajnog zakupa o kojem je u predmetnom slučaju riječ izjednačeno je s isporukom robe. Kada je riječ o zasnivanju prava dugotrajnog zakupa u trajanju od 20 godina, poput onog u glavnom postupku, u skladu s odredbama mjerodavnog nacionalnog prava naknada za tu isporuku utvrđuje se na osnovi fiksnog godišnjeg iznosa, pomnoženog s brojem godina u kojima treba izvršiti plaćanja, pri čemu se tako dobiveni iznos ispravlja ili kapitalizira u trenutku zasnivanja tog zakupa, sukladno odredbama nacionalnih propisa. U predmetnom slučaju je zbog zasnivanja prava dugotrajnog zakupa jednokratno plaćen PDV‑a na ukupni iznos tako utvrđene naknade.

               52

               Važno je pojasniti da se pitanja suda koji je uputio zahtjev ne odnose na modalitete utvrđivanja te naknade, s obzirom na to da njezina vrijednost nije bila sporna u glavnom postupku.

               53

               Budući da je iz odgovora na prvo pitanje razvidno da plaćanje PDV‑a na vrijednost prava dugotrajnog zakupa ne onemogućava uključivanje navedene vrijednosti u poreznu osnovicu isporuke u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive, ako je taj porez odmah i u cijelosti odbijen, kao i to da nije sporno da je spomenuta vrijednost jedan od elemenata cijene koštanja, valja utvrditi treba li u obzir uzeti ukupnu vrijednost dugotrajnog zakupa, kao što to predlaže nizozemska vlada, ili samo jedan njezin dio.

               54

               U tom pogledu važno je istaknuti da je zakup vremenski ograničen i da se, kao što je navedeno u točki 51. ove presude, vrijednost naknade za zasnivanje prava dugotrajnog zakupa utvrđuje s obzirom na ugovoreno trajanje potonjeg.

               55

               Ako isporuka u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive nije obavljena u trenutku zasnivanja prava dugotrajnog zakupa, nego naknadno, vrijednost spomenutog prava koju valja uključiti u poreznu osnovicu odgovara njegovoj preostaloj vrijednosti u vrijeme isporuke (vidjeti po analogiji presudu od 17. svibnja 2001., Fischer i Brandenstein, C‑322/99 i C‑323/99, EU:C:2001:280, t. 80. i presudu od 8. svibnja 2013., Marinov, C‑142/12, EU:C:2013:292, t. 32.).

               56

               Ta preostala vrijednost prava dugotrajnog zakupa utvrđuje se s obzirom na preostalo njegovo trajanje i uključuje vrijednost godišnjih iznosa koje još treba platiti na ime tog zakupa, ispravljenih ili kapitaliziranih prema istoj metodi koja je korištena kada se utvrđivala vrijednost prava dugotrajnog zakupa.

               57

               Takvo tumačenje potvrđuje svrha mogućnosti izjednačavanja koju članak 5. stavak 7. točka (a) Šeste direktive priznaje državama članicama, kako je to istaknuto u točki 30. ove presude.

               58

               Naime, kada bi u vrijeme obavljanja isporuke u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive konkurent morao za preostalo vrijeme trajanja dugotrajnog zakupa koji je ugovorio Oudeland zasnovati dugotrajni zakup na istoj nekretnini, kako bi je predmetni poslovni objekt koristio za istu djelatnost koju obavlja Oudeland, cijena koštanja prava dugotrajnog zakupa odgovarala bi, za tog konkurenta, vrijednosti tog prava u trenutku njegova zasnivanja i, prema tome, preostaloj njegovoj vrijednosti.

               59

               Kada bi se, kao što to predlaže nizozemska vlada, smatralo potrebnim uzeti u obzir ukupnu vrijednost dugotrajnog zakupa koja odgovara naknadi u trenutku njegova zasnivanja, to bi značilo ignorirati činjenicu koju je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 70. svojeg mišljenja, a to je da se protekom vremena vrijednost dugotrajnog zakupa općenito smanjuje, te zanemariti pravilo prema kojem cijenu koštanja treba utvrđivati s obzirom na vrijeme obavljanja isporuke u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) Šeste direktive.

               60

               Jednako tako, iako već dospjeli iznosi godišnjih davanja bez sumnje odgovaraju iznosima koje je Oudeland platio na ime prava dugotrajnog zakupa, ti iznosi ne predstavljaju vrijednost tog prava u vrijeme isporuke u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) spomenute direktive.

               61

               Slijedom prethodnih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da u slučaju poput onog u glavnom postupku, u kojem su zemljište i objekt u izgradnji na tom zemljištu stečeni zasnivanjem stvarnog prava koje svojem nositelju osigurava korištenje tih nekretnina, članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) Šeste direktive treba tumačiti na način da vrijednost tog stvarnog prava koja ulazi u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) te direktive odgovara vrijednosti iznosa koji se na ime naknade moraju plaćati svake godine tijekom preostalog vremena trajanja dugotrajnog zakupa iz kojeg proizlazi to stvarno pravo, ispravljenih ili kapitaliziranih prema istoj metodi koja je korištena kada se utvrđivala vrijednost zasnivanja prava dugotrajnog zakupa.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) Šeste direktive 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995., treba tumačiti na način da vrijednost stvarnog prava koje svojem nositelju omogućava korištenje nekretnine i troškovi dovršenja poslovnog objekta koji se gradio na predmetnom zemljištu mogu biti uključeni u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) te direktive, kako je izmijenjena, kada je porezni obveznik već platio porez na dodanu vrijednost za tu vrijednost i za te troškove, ali je također odmah i u cijelosti odbio taj porez.

                           2.

                           U slučaju poput onog u glavnom postupku, u kojem su zemljište i objekt u izgradnji na tom zemljištu stečeni zasnivanjem stvarnog prava koje svojem nositelju osigurava korištenje tih nekretnina, članak 11. slovo A stavak 1. točku (b) Šeste direktive 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 95/7, treba tumačiti na način da vrijednost tog stvarnog prava koja ulazi u poreznu osnovicu za isporuku u smislu članka 5. stavka 7. točke (a) te direktive odgovara vrijednosti iznosa koji se na ime naknade moraju plaćati svake godine tijekom preostalog vremena trajanja dugotrajnog zakupa iz kojeg proizlazi to stvarno pravo, ispravljenih ili kapitaliziranih prema istoj metodi koja je korištena kada se utvrđivala vrijednost zasnivanja prava dugotrajnog zakupa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 9. srpnja 2003. # Archer Daniels Midland Company i Archer Daniels Midland Ingredients Ltd protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-224/00.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. lipnja 2015.#Martin Meat kft protiv Géze Simonfaya i Ulricha Salburga.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Pesti Központi Kerületi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku ‒ Slobodno pružanje usluga – Direktiva 96/71/EZ – Članak 1. stavak 3. točke (a) i (c) – Upućivanje radnika – Ustupanje radne snage – Akt o pristupanju iz 2003. – Poglavlje 1. stavci 2. i 13. Priloga X. – Prijelazne mjere – Pristup mađarskih državljana tržištu rada država koje su već bile države članice Europske unije na dan pristupa Republike Mađarske – Zahtijevanje radne dozvole za ustupanje radne snage – Sektori koji nisu osjetljivi.#Predmet C-586/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      18. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno pružanje usluga — Direktiva 96/71/EZ — Članak 1. stavak 3. točke (a) i (c) — Upućivanje radnika — Ustupanje radne snage — Akt o pristupanju iz 2003. — Poglavlje 1. stavci 2. i 13. Priloga X. — Prijelazne mjere — Pristup mađarskih državljana tržištu rada država koje su već bile države članice Europske unije na dan pristupa Republike Mađarske — Zahtijevanje radne dozvole za ustupanje radne snage — Sektori koji nisu osjetljivi“
      U predmetu C‑586/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Pesti központi kerületi bírόság (Mađarska), odlukom od 22. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 20. studenoga 2013., u postupku

         Martin Meat kft

      protiv

         Géza Simonfay,

         Ulrich Salburg,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. listopada 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Martin Meat kft, R. Zuberecz, ügyvéd,

               —

               za Géza Simonfaya i Ulricha Salburga, V. Nagy, ügyvéd,

               —

               za mađarsku vladu, Z. Fehér i A. M. Pálfy, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i A. Sipos, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. siječnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje poglavlja 1., stavaka 2. i 13. Priloga X. Aktu o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike Europskoj uniji i na prilagodbama Ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2003, L 236, str. 33., u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju iz 2003.), kao i članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga (SL 1997, L 18, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5. svezak 5., str. 127.) s obzirom na presudu Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Martin Meata kft (u daljnjem teksu: Martin Meat) i G. Simonfaya i U. Salburga, pravnih savjetnika, u vezi naknade štete Martin Meatu na temelju novčane kazne koju je obvezan platiti zato što je uputio mađarske radnike u Austriju za koje nije ishodio radnu dozvolu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Akt o pristupanju iz 2003.

               3

               Članak 24. Akta o pristupanju iz 2003. propisuje:
               „Mjere navedene u Prilozima V., VI., VII., VIII., IX., X., XI., XII., XIII. i XIV. ovom Aktu primjenjuju se u odnosu na nove države članice pod uvjetima utvrđenima u tim prilozima.“

               4

               Prilog X. Aktu o pristupanju iz 2003. naslovljen je „Popis iz članka 24. Akta o pristupanju: Mađarska“. Poglavlje 1. tog priloga, naslovljeno „Sloboda kretanja osoba“, propisuje u stavcima 1., 2., 5. i 13.:
               „1.   [Članak 45. UFEU‑a i članak 56. podstavak 1. UFEU‑a] kad je riječ o slobodi kretanja radnika i slobodi pružanja usluga koja uključuje privremeno kretanje radnika kako je određeno u članku 1. [Direktive 96/71] između Mađarske s jedne strane i Belgije, Češke Republike, Danske, Njemačke, Estonije, Grčke, Španjolske, Francuske, Irske, Italije, Latvije, Litve, Luksemburga, Nizozemske, Austrije, Poljske, Portugala, Slovenije, Slovačke, Finske, Švedske i Ujedinjene Kraljevine s druge strane, u cijelosti se primjenjuje samo podložno prijelaznim odredbama utvrđenima u stavcima 2. do 14.
               2.   Odstupajući od članaka 1. do 6. Uredbe (EEZ) br. 1612/68 [Vijeća od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice (SL L 257, str. 2.)] do kraja razdoblja od dvije godine od dana pristupanja, sadašnje države članice primjenjuju nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma, koje uređuju pristup mađarskih državljana njihovim tržištima rada. Sadašnje države članice mogu nastaviti primjenjivati te mjere do kraja razdoblja od pet godina od dana pristupanja Mađarske.
               [...]
               5.   Država članica koja je zadržala nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma na kraju razdoblja od pet godina navedenog u stavku 2. može, u slučaju ozbiljnih poremećaja na vlastitom tržištu rada ili prijetnje od takvih poremećaja, nakon što obavijesti Komisiju, nastaviti primjenjivati te mjere do kraja razdoblja od sedam godina od dana pristupanja. U nedostatku takve obavijesti primjenjuju se članci 1. do 6. Uredbe [br. 1612/68].
               [...]
               13.   U svrhu rješavanja ozbiljnih poremećaja ili prijetnje od ozbiljnih poremećaja u određenim osjetljivim uslužnim sektorima na svojim tržištima rada, koji bi se u određenim regijama mogli pojaviti kao posljedica transnacionalnog pružanja usluga, kako je određeno u članku 1. Direktive [96/71] a sve dok one u skladu s gore utvrđenim prijelaznim odredbama primjenjuju nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma o slobodnom kretanju mađarskih radnika, Njemačka i Austrija mogu, nakon što obavijeste Komisiju, odstupiti od članka 49. prvog stavka Ugovora o EZ‑u kako bi, u kontekstu pružanja usluga od strane trgovačkih društava osnovanih u Mađarskoj, ograničile privremeno kretanje radnika čije pravo na zasnivanje radnog odnosa u Njemačkoj i Austriji podliježe nacionalnim mjerama.
               Popis uslužnih sektora koji se mogu obuhvatiti tim odstupanjem je kako slijedi:
               [...]

                        —

                        u Austriji:

                  [djelatnosti hortikulturnih usluga, obrada kamena, proizvodnja metalnih konstrukcija, građevinarstvo, uključujući s njime povezane grane, zaštitarske djelatnosti, industrijsko čišćenje, njega u kući, socijalni rad i djelatnosti bez smještaja]
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Prilog XII. Akta pristupanju iz 2003. naslovljen je „Popis iz članka 24. Akta o pristupanju: Poljska“. Taj prilog, u dijelu koji se odnosi na Republiku Poljsku, sadrži odredbe koje su u biti istovjetne odredbama koje se odnose na Republiku Mađarsku.

         Direktiva 96/71

               6

               Članak 1. Direktive 96/71 glasi kako slijedi:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na poduzeća s poslovnim nastanom u državi članici koja, u okviru transnacionalnog pružanja usluga, upućuje radnike u skladu sa stavkom 3. na državno područje države članice.
               [...]
               3.   Ova se Direktiva primjenjuje u mjeri u kojoj poduzeća iz stavka 1. poduzimaju jednu od sljedećih transnacionalnih mjera:

                        a)

                        upućuju radnike, za svoj račun i pod svojim vodstvom, na državno područje države članice na temelju ugovora sklopljenog između poduzeća koje upućuje i primatelja usluge koji posluje u toj državi članici, pod uvjetom da postoji radni odnos između poduzeća koje vrši upućivanje i radnika za vrijeme upućivanja
                        [...]
                        ili

                        c)

                        upućuju radnike, kao poduzeće za privremeno zapošljavanje ili poduzeće koje ustupa radnike, poduzeću korisniku koje ima poslovni nastan ili obavlja djelatnost na državnom području države članice, pod uvjetom da postoji radni odnos između poduzeća za privremeno zapošljavanje ili poduzeća koje radnika ustupa i radnika za vrijeme upućivanja.
                        [...]“

         Austrijsko pravo

               7

               Prema članku 3. stavku 1. Zakona o ustupanju radnika (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, u daljnjem tekstu: AÜG), ustupanje radne snage se sastoji u ustupanju radnika trećoj strani radi izvršavanja posla.

               8

               Članak 4. AÜG glasi kako slijedi:
               „(1)   Kako bi se utvrdilo postoji li ustupanje radnika, određeni slučaj treba ocijeniti uzimajući prema njegovu stvarnom gospodarskom sadržaju, a ne njegovu pojavnom obliku.
               (2)   Ustupanje radnika postoji osobito i kada navedeni radnici izvršavaju svoj posao u poduzeću naručitelja ostvarujući obveze iz ugovora poduzeća ali:

                        1.

                        ne proizvode ili ne doprinose obavljanju nikakva posla ili usluge koju se može pripisati poduzetniku i koja bi bila različita i odvojiva od proizvoda, usluga i međuproizvoda ulagača
                        ili

                        2.

                        u bitnome ne obavljaju posao pomoću poduzetnikove opreme ili alata
                        ili

                        3.

                        su na organizacijskom planu integrirani u poduzetnikovo poduzeće te su podložni njegovoj hijerarhijskoj i tehničkoj kontroli
                        ili

                        4.

                        poduzetnik ne odgovara za uspjeh posla ili pružanja usluga.“

               9

               Članak 18. stavci 1. do 11. Zakona o zapošljavanju stranaca (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975), u svojoj verziji koja je primjenjiva na činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: AuslBG), propisuje slučajeve u kojima stranac mora dobiti radnu dozvolu ili dozvolu za upućivanje.

               10

               Članak 18. stavak 12. AuslBG‑a propisuje:
               „Stranci koje je u Austriju uputilo poduzeće s poslovnom jedinicom u drugoj državi članici Europskog gospodarskog prostora kako bi privremeno radili ne trebaju imati niti radnu dozvolu niti dozvolu za upućivanje ako:

                        1.

                        imaju valjanu dozvolu da tijekom razdoblja koje prekoračuje trajanje upućivanja u Austriji, obavljaju djelatnost u državi u kojoj se nalazi poslovna jedinica i koji su zakonito zaposleni u društvu koje ih je uputilo, i kada

                        2.

                        su poštovani uvjeti austrijskog prava koji se odnose na plaću i rad u smislu članka 7.b stavka 1. točki (1) do (3) i stavka 2. Zakona o prilagodbi radnopravnih ugovora (Arbeitsvertragsrechts Anpassungsgesetz, BGBl. 459/1993), kao i primjenjive odredbe iz područja socijalne sigurnosti.“

               11

               Članak 32.a stavak 6. AuslBG‑a sadrži prijelaznu odredbu koja se odnosi na države članice koje su pristupile Europskoj uniji 1. svibnja 2004. Taj stavak propisuje kako slijedi:
               „Članak 18. stavci 1. do 11. primjenjuju se u odnosu na privremeno zaposlenje državljana [Unije] u smislu stavka 1. ili državljana trećih država koje je u Austriju uputio poslodavac koji ima poslovnu jedinicu u Češkoj Republici, Republici Estoniji, Republici Latviji, Republici Litvi, Republici Mađarskoj, Republici Poljskoj, Republici Sloveniji ili u Slovačkoj Republici, kako bi izvršili pružanje usluga privremene naravi i koje se odnosi na usluge za koje se ograničenja slobodnog pružanja usluga propisana u članku [56. UFEU‑a] mogu uvesti primjenom stavka 13. poglavlja o slobodi kretanja osoba iz Ugovora o pristupanju (popis iz Priloga V. i VI., VIII. do X., kao i XII. do XIV., obuhvaćen člankom 24. Akta o pristupanju).“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Tijekom 2007. Alpenrind GmbH (u daljnjem tekstu: Alpenrind), društvo austrijskog prava specijalizirano za rezanje mesa i prodaju prerađenog mesa sklopilo je ugovor s Martin Meatom, društvom s poslovnim nastanom u Mađarskoj. Na temelju tog ugovora Martin Meat je morao preraditi 25 goveđih polovica tjedno i pripremiti to meso u ambalažu za prodaju.

               13

               Radnje prerade i pripreme u ambalažu su se odvijale u prostorijama klaonice Alpenrind koja se nalazi u Salzburgu (Austrija). Te prostorije i strojeve koji su za to korišteni iznajmio je Martin Meat koji je platio fiksnu naknadu Alpenrindu. Alperind je platio naknade za troškove poslovanja koji su se odnosili na prostorije. Oprema koja je korištena u okviru navedenih radnji, poput noževa, pila i zaštitne odjeće, pripadala je Martin Meatu.

               14

               Te radnje su izvršavali mađarski zaposlenici Martin Meata. Vođa tima Alpenrinda dao je upute vođi tima Martin Meata o goveđim trupovima koje treba preraditi i načinu na koji se prerađuju. Nakon toga je vođa tima Martin Meata organizirao rad svojih zaposlenika kojima je davao upute. Alpenrind je nadzirao kvalitetu obavljenog rada.

               15

               Naknada za usluge koje je isporučio Martin Meat ovisila je o količini prerađenog mesa. Ta naknada je bila snižena u slučaju kada je meso bilo nedostatne kvalitete.

               16

               Nakon što je Martin Meat austrijskim tijelima predao zahtjeve za potvrdu upućivanja ta tijela su ga obavijestila kako smatraju da se njegov ugovorni odnos s Alpenrindom ne sastoji od upućivanja pomoćne radne snage za isporuku usluga, za što je potrebna samo potvrda o upućivanju na temelju članka 18. stavka 12. AuslBG‑a, nego od ustupanja radne snage u smislu članka 4. AÜG‑a, za koju se zahtijeva radna dozvola, u skladu s prijelaznim odredbama Akta o pristupanju iz 2003. u području pristupa tržištu rada, kako su prenesene člankom 32.a stavkom 6. AuslBG‑a.

               17

               Stoga je Alpenrindu određena novčana kazna u iznosu koji premašuje 700.000 eura. Na temelju ugovora između Alpenrinda i Martin Meata, potonji je bio dužan platiti tu novčanu kaznu.

               18

               Martin Meat je odlučio podnijeti tužbu sudu koji je uputio zahtjev radi utvrđivanja odgovornosti protiv svojih pravnih savjetnika G. Simonfaya i U. Salburga. Ti pravni savjetnici su mu prije sklapanja navedenog ugovora, koji je predviđao zapošljavanje mađarskih radnika u austrijskoj klaonici, naveli da za njegovo izvršenje nije potrebno ishođenje radnih dozvola. Oni su također procijenili da se djelatnost o kojoj je riječ u glavnom postupku ne odnosi na sektore koji su označeni kao osjetljivi Aktom o pristupanju iz 2003. i da razmatrani ugovorni odnos ne uključuje ustupanje radne snage.

               19

               U tim je okolnostima Pesti központi kerületi bírόság (središnji sud okruga Pest) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

                        „1.

                        Može li se govoriti o ‚ustupanju radne snage’ u smislu prava Europske unije, a osobito u smislu definicije koju je Sud dao u presudi Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64) kada pružatelj usluge preuzme obvezu prerade goveđih trupova uz pomoć vlastitih radnika u klaonici naručitelja, preradi goveđe polovice u unajmljenim prostorima naručitelja i pripremi ih u ambalažu spremnu za puštanje u prodaju, te je plaćen po kilogramu prerađenog mesa, uz napomenu da se ugovorena naknada umanjuje u slučaju smanjene kvalitete, uzevši također u obzir činjenicu da pružatelj navedenu uslugu isporučuje u državi članici domaćina isključivo tom naručitelju, a potonji vrši i kontrolu kvalitete djelatnosti prerade mesa?

                        2.

                        Je li temeljno načelo izneseno u presudi Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64) prema kojem ustupanje radne snage može biti podvrgnuto ograničenjima za vrijeme primjene prijelaznih odredbi koje se tiču slobodnog kretanja radnika, predviđenog Aktom o pristupanju država članica koje su pristupile Europskoj uniji 1. svibnja 2004., također primjenjivo na upućivanje radnika u Austriju, u okviru ustupanja radne snage od strane društva koje ima sjedište u državi članici koja je pristupila Europskoj uniji 1. svibnja 2004. kada se to upućivanje ne dogodi u zaštićenom sektoru u smislu ugovora o pristupanju?“

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               20

               Drugim pitanjem, koje treba ispitati kao prvo, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li poglavlje 1. stavke 2. i 13. Priloga X. Aktu o pristupanju iz 2003. tumačiti na način da Republika Austrija ima pravo ograničiti ustupanje radne snage na svom državnom području, u skladu s poglavljem 1. stavkom 2. tog priloga, čak i kada se to ustupanje ne odnosi na osjetljive sektore u smislu poglavlja 1. stavka 13. navedenog priloga.

               21

               Glede toga treba podsjetiti da poglavlje 1. stavak 2. Priloga X. Aktu o pristupanju iz 2003. odstupa od slobode kretanja radnika, izuzimajući od primjene u prijelaznom razdoblju na mađarske državljane članke 1. do 6. Uredbe br. 1612/68. Ta odredba propisuje da u razdoblju od dvije godine počevši od 1. svibnja 2004. države članice primjenjuju nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma koje uređuju pristup mađarskih državljana njihovim tržištima rada. Navedena odredba također propisuje da države članice mogu nastaviti primjenjivati te mjere sve do isteka razdoblja od pet godina nakon dana pristupanja Republike Mađarske Uniji.

               22

               Poglavlje I. stavak 13. Priloga X. navedenom aktu odstupa, u pogledu njega, od slobodnog pružanja usluga kada ono uključuje privremeno kretanje radnika. To je primjenjivo samo na Saveznu Republiku Njemačku i Republiku Austriju i rezultat je pregovora koje su započele te države članice kako bi propisale prijelazni režim za sva pružanja usluga iz članka 1. stavka 3. Direktive 96/71 (vidjeti, analogijom, presudu Vicoplus i dr., C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, t. 40.). Ono nabraja sve osjetljive sektore za koje te dvije države članice imaju pravo ograničiti slobodno pružanje usluga kada ono uključuje privremeno kretanje radnika. Jedno takvo pružanje usluga predstavlja ustupanje radne snage u smislu članka 1. stavka 3. točke (c).

               23

               U presudi Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, t. 32.), Sud je presudio da se, kada se radi o mjerama koje je donijela Kraljevina Nizozemska glede poljskih radnika, propis države članice kojim se ustupanje strane radne snage uvjetuje izdavanjem radnih dozvola mora smatrati mjerom koja uređuje pristup poljskih državljana tržištu rada te iste države članice u smislu poglavlja 2. stavka 2. Priloga XII. Aktu o pristupanju iz 2003., koje je u dijelu koji se odnosi na Republiku Poljsku, u biti istovjetno odredbi poglavlja 1. stavka 2. Priloga X. tom aktu, primjenjivom u ovom predmetu.

               24

               Iz te tvrdnje proizlazi da pravo ograničiti ustupanje radnika, u smislu članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71, nije ograničeno samo na Saveznu Republiku Njemačku i Republiku Austriju, koje su glede toga dogovorile posebno ograničenje, već također obuhvaća i sve druge države članice Unije na dan pristupanja Republike Poljske (vidjeti u tom smislu presudu Vicoplus i dr., C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, t. 40.).

               25

               Stoga je poglavlje 2. stavci 2. i 3. Priloga XII. Aktu o pristupanju iz 2003. u biti istovjetno poglavlju 1. stavcima 2. i 13. Priloga X. tom aktu, okolnosti koje se odnose na Republiku Poljsku iz presude Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64), analogijom su primjenjive i na Republiku Mađarsku.

               26

               Iz toga slijedi da su države koje su na dan pristupa Republike Mađarske već bile države članice imale pravo ograničiti ustupanje radne snage, u smislu članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71, na temelju poglavlja 1. stavka 2. Priloga X. Aktu o pristupanju iz 2003.

               27

               Okolnost da su Savezna Republika Njemačka i Republika Austrija dogovorile posebno odstupanje, ponovljeno u poglavlju 1. stavku 13. Priloga X. tom aktu, koje se odnosi na određene osjetljive sektore za koje te dvije države članice imaju pravo ograničiti slobodno pružanje usluga koje uključuje privremeno kretanje radnika, ne može im međutim oduzeti pravo ustupanja radne snage u skladu s poglavljem 1. stavkom 2. Priloga X. navedenom aktu, koje u suprotnosti s poglavljem 1. stavkom 13. Priloga X. tom istom aktu nije ograničeno na određene osjetljive sektore.

               28

               Takav zaključak je u skladu s ciljem poglavlja 1. stavka 2. navedenog Priloga X. kojim se nastoji izbjeći da nakon pristupa novih država članica Uniji to dovede do poremećaja na tržištu rada starih država članica zbog trenutnog dolaska povećanog broja radnika koji su državljani tih novih država (vidjeti analogijom presudu Vicoplus i dr., C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, t. 34.).

               29

               Osim toga, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 34. mišljenja, ne može se smatrati da bi odstupanje koje su ispregovarale Savezna Republika Njemačka i Republika Austrija, a koje su bile među prvim državama članicama koje su zagovarale prijelazne mjere kako bi zaštitile tržišta rada od predviđenog dolaska radnika iz novih država članica nakon pristupa potonjih Uniji, tim dvjema državama dalo uži manevarski prostor nego što je to onaj koji imaju države članice koje nisu dogovorile takvo odstupanje za uređivanje dolaska mađarskih radnika na njihovo državno područje.

               30

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje treba odgovoriti da poglavlje 1. stavke 2. i 13. Priloga X. Aktu o pristupanju iz 2003. treba tumačiti na način da Republika Austrija ima pravo ograničiti ustupanje radne snage na svom državnom području, u skladu s poglavljem 1. stavkom 2. tog priloga, čak i kada se to ustupanje ne odnosi na osjetljive sektore u smislu poglavlja 1. stavka 13. navedenog priloga.

         Prvo pitanje

               31

               Najprije treba podsjetiti da se, kada je Sudu upućen zahtjev za prethodnu odluku, njegova uloga sastoji u tome da nacionalnom sudu razjasni opseg prava Unije kako bi mu omogućio pravilnu primjenu tih pravila o kojima odlučuje taj sud, a ne u tome da sam pristupi toj primjeni, tim više što Sud glede toga ne raspolaže nužno svim neophodnim elementima (presuda Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, t. 15.).

               32

               U tim okolnostima prvo pitanje treba razumjeti na način da njime sud koji je uputio zahtjev u biti pita koji su, kada se radi o ugovornom odnosu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, relevantni elementi koje se mora uzeti u obzir kako bi se utvrdilo treba li taj ugovorni odnos označiti ustupanjem radne snage u smislu članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71.

               33

               Glede toga, iz presude Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, t. 51.) proizlazi da ustupanje radne snage u smislu članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71 postoji kada su ispunjena tri uvjeta. Prvo, ustupanje radne snage je pružanje usluga koje se isporučuju za naknadu za koju radnik ostaje u službi poduzeća pružatelja usluge, tako da se ne sklapa nikakav ugovor o radu s poduzećem korisnikom. Drugo, to ustupanje je obilježeno okolnošću da upućivanje radnika u državu članicu domaćina predstavlja isti predmet isporuke usluga koji obavlja poduzeće pružatelj usluge. Treće, u okviru takvog ustupanja radnik izvršava svoje zadatke pod nadzorom i upravljanjem poduzeća korisnika.

               34

               Kao prvo, kada se radi o drugom uvjetu, koji uključuje analizu samog predmeta pružanja usluga koje obavlja poduzeće pružatelj usluge, valja voditi računa o svakom elementu koji navodi na to da upućivanje radnika u državu članicu domaćina predstavlja ili ne predstavlja predmet navedenog pružanja usluga.

               35

               Glede toga treba navesti da pružatelj usluga u načelu treba isporučiti uslugu u skladu s onime što je predviđeno ugovorom, na način da taj pružatelj treba snositi posljedice isporuke usluge koja nije u skladu s ugovorom. Iz toga slijedi da, kako bi odredili je li sâm predmet isporuke usluga upućivanje radnika u državu članicu domaćina, u obzir treba uzeti osobito svaki element koji navodi na to da pružatelj usluga ne snosi posljedice izvršenja koje nije u skladu s pružanjem usluga navedenim u ugovoru.

               36

               Stoga, iako iz tih ugovornih obveza proizlazi da je pružatelj usluga odgovoran za pravilno izvršenje pružanja usluge navedene u tom ugovoru, u načelu je manje vjerojatno da se radi o ustupanju radne snage ako se tako ne snose posljedice izvršenja koje nije u skladu s navedenim pružanjem usluga.

               37

               U ovom slučaju, nacionalni sud ocjenjuje opseg odnosnih obveza stranaka ugovora kako bi utvrdio stranku koja mora snositi posljedice izvršenja koje nije u skladu s tim pružanjem usluge, s obzirom na to da se naknada pružatelja usluga mijenja ne samo zbog količine prerađenog mesa, već također i kvalitete tog mesa, navodi na to da je pružatelj usluga odgovoran za pravilno izvršenje navedenog pružanja usluga.

               38

               Osim toga, okolnost da pružatelj usluga može sam odrediti potreban broj radnika koje šalje u državu članicu domaćina, kao što se čini da je slučaj u predmetu u glavnom postupku, kao što su to naveli tuženici glavnog postupka tijekom rasprave, takve je naravi da navodi na to da predmet navedene isporuke usluga nije upućivanje radnika u državu članicu domaćina, već da to upućivanje ovisi o ostvarenju isporuke usluga navedene u predmetnom ugovoru i da se dakle radi o upućivanju radnika u smislu članka 1. stavka 3. točke (a) Direktive 96/71.

               39

               Nasuprot tomu, u predmetu u glavnom postupku niti okolnost da pružatelj usluga ima samo jednog naručitelja u državi članici domaćinu, niti činjenica da je taj pružatelj usluga iznajmio prostorije u kojima je obavljeno pružanje usluga kao i strojeve, ne pružaju korisnu naznaku da bi se odgovorilo je li stvarni predmet razmatranog pružanja usluga upućivanje radnika u tu državu članicu.

               40

               Kao drugo, kad se radi o trećem uvjetu koji je istaknuo Sud u predmetu Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, t. 51.), treba pojasniti da se, kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 55. mišljenja, mora napraviti razlika između nadzora nad i davanjem uputa samim radnicima te provjere naručitelja da je ugovor o pružanju usluga pravilno izvršen. Naime, uobičajeno je da u okviru pružanja usluga naručitelj provjeri da je isporučena usluga u skladu s ugovorom. Uz to, u okviru pružanja usluga naručitelj može radnicima pružatelja usluga davati određene opće upute, a da to ne uključuje izvršavanje ovlasti davanja uputa tim radnicima i nadzora nad njima u smislu trećeg uvjeta iznesenog u presudi Vicoplus i dr. (C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 51.), pod uvjetom da im pružatelj usluga daje precizne i pojedinačne upute koje smatra nužnima za cilj izvršenja razmatrane isporuke usluga.

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da, kada se radi o ugovornom odnosu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kako bi se utvrdilo treba li taj ugovorni odnos označiti ustupanjem radne snage u smislu članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71, treba uzeti u obzir svaki element koji navodi na to da upućivanje radnika u državu članicu domaćina jest ili nije isti predmet navedene isporuke usluga na kojoj počiva navedeni ugovorni odnos. Načelno su utvrđeni pokazatelji da takvo upućivanje sâmo ovdje nije predmet isporuke usluga o kojima je riječ, osobito činjenica da isporučitelj usluga snosi posljedice izvršenja koje nije u skladu s pružanjem usluga navedenim u ugovoru, kao i okolnost da može sam odrediti potrebni broj radnika koje se šalje u državu članicu domaćina. Nasuprot tomu, okolnost da poduzeće korisnik nadzire usklađenost navedene isporuke s navedenim ugovorom ili da može davati opće upute radnicima pružatelja usluga kao takvo ne omogućuje zaključak o postojanju ustupanja radne snage.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Poglavlje 1. stavke 2. i 13. Priloga X. Aktu o pristupanju Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike Europskoj uniji i prilagodbama Ugovora na kojima se temelji Europska unija treba tumačiti na način da Republika Austrija ima pravo ograničiti ustupanje radne snage na svom državnom području, u skladu s poglavljem 1. stavkom 2. tog priloga, čak i kada se to ustupanje ne odnosi na osjetljive sektore u smislu poglavlja 1. stavka 13. navedenog priloga.

                           2.

                           Kada se radi o ugovornom odnosu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kako bi se utvrdilo treba li taj ugovorni odnos označiti ustupanjem radne snage u smislu članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga, treba uzeti u obzir svaki element koji navodi na to da upućivanje radnika u državu članicu domaćina sâmo jest ili nije predmet navedene isporuke usluga na kojoj počiva navedeni ugovorni odnos. Načelno su utvrđeni pokazatelji da takvo upućivanje sâmo ovdje nije predmet isporuke usluga o kojima je riječ, osobito činjenica da isporučitelj usluga snosi posljedice izvršenja koje nije u skladu s pružanjem usluga navedenim u ugovoru, kao i okolnost da može sam odrediti potrebni broj radnika koje šalje u državu članicu domaćina. Nasuprot tomu, okolnost da poduzeće korisnik nadzire usklađenost navedene isporuke s navedenim ugovorom ili da može davati opće upute radnicima pružatelja usluga kao takvo ne omogućuje zaključak o postojanju ustupanja radne snage.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. rujna 2011. # Helenska Republika protiv Europske komisije. # EFSJP. # Predmet T-344/05.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. studenoga 2015.#Klausner Holz Niedersachsen GmbH protiv Land Nordrhein-Westfalen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Münster.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 107. i 108. UFEU‑a – Državne potpore – Potpora dodijeljena protivno članku 108. stavku 3. UFEU‑a – Odluka suda države članice kojom se utvrđuje valjanost ugovora o dodjeli te potpore – Pravomoćnost – Usklađeno tumačenje – Načelo djelotvornosti.#Predmet C-505/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. studenoga 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članci 107. i 108. UFEU‑a — Državne potpore — Potpora dodijeljena protivno članku 108. stavku 3. UFEU‑a — Odluka suda države članice kojom se utvrđuje valjanost ugovora o dodjeli te potpore — Pravomoćnost — Usklađeno tumačenje — Načelo djelotvornosti“
      U predmetu C‑505/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Münster (Regionalni sud u Münsteru, Njemačka), odlukom od 17. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 12. studenoga 2014., u postupku

         Klausner Holz Niedersachsen GmbH

      protiv

         Land Nordrhein‑Westfalen,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Klausner Holz Niedersachsen GmbH, D. Reich, Rechtsanwalt,

               —

               za Land Nordrhein‑Westfalen, G. Schwendinger, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, R. Sauer, T. Maxian Rusche i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 107. i 108. UFEU‑a kao i načela djelotvornosti.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Klausner Holza Niedersachsen GmbH (u daljnjem tekstu: Klausner Holz) i Landa Nordrhein‑Westfalen (savezna zemlja Sjeverna Rajna – Vestfalija, u daljnjem tekstu: Savezna zemlja), u vezi s time što Savezna zemlja nije ispunila ugovore o opskrbi drvom sklopljene s Klausner Holzom.

         Njemačko pravo

               3

               Člankom 322. stavkom 1. Zakona o parničnom postupku (Zivilprozessordnung, u daljnjem tekstu: ZPO), naslovljenim „Materijalna pravomoćnost“, propisano je:
               „Presude imaju svojstvo pravomoćnosti samo kad je odlučeno o tužbenom ili protutužbenom zahtjevu.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               4

               Dana 20. veljače 2007. grupa Klausner, kojoj pripada Klausner Holz i šumska uprava Savezne zemlje sklopili su ugovor o opskrbi drvom. Na temelju tog ugovora Savezna zemlja se obvezala Klausner Holzu prodati određene količine drva u razdoblju od 2007. do 2014., po prethodno određenim cijenama, ovisno o veličini i kvaliteti drva. Savezna zemlja se usto obvezala da neće izvršavati druge prodaje po cijenama nižima od onih određenih u ugovoru.

               5

               Dana 17. travnja 2007. Klausner Holz i Savezna zemlja sklopili su „okvirni kupoprodajni ugovor“ koji nadopunjuje ugovor od 20. veljače 2007. (u daljnjem tekstu, predmetni ugovori zajedno: ugovori o kojima je riječ).

               6

               Tijekom prvog polugodišta iste godine, Savezna zemlja sklopila je ugovore o opskrbi drvom i sa šest drugih velikih kupaca smolastog drva, za razdoblje od 2007. do, ovisno o slučaju, 2011., 2012., a u jednom slučaju čak do 2014. U skladu s tim ugovorima dogovorene cijene za trupce isporučene tijekom 2007. i 2008. bile su slične onima određenima u ugovorima o kojima je riječ, dok su cijene za svježe drvo isporučeno od 2009. bile općenito više od cijena određenih u ugovorima o kojima je riječ, uz mogućnost prilagodbe cijena uz određene uvjete i unutar određenih granica.

               7

               Tijekom 2007. i 2008. Savezna zemlja je Klausner Holzu osigurala opskrbu drvom, ali nije bila ostvarena predviđena količina kupoprodaje trupaca. Tijekom 2008. Klausner Holz je zapao u financijske poteškoće te je ponekad kasnio s plaćanjima. U kolovozu 2009. Savezna zemlja je raskinula „okvirni kupoprodajni ugovor“ kojim je nadopunjen ugovor od 20. veljače 2007., a počevši od drugog polugodišta te godine prestala je s opskrbom drvom Klausner Holzu, u skladu s uvjetima utvrđenima u ugovorima o kojima je riječ.

               8

               Deklaratornom presudom od 17. veljače 2012. Landgericht Münster je utvrdio da ugovori o kojima je riječ ostaju na snazi. Tu je presudu, odlučujući po žalbi, potvrdio Oberlandesgericht Hamm (Viši regionalni sud u Hammu), presudom od 3. prosinca 2012. koja je pravomoćna.

               9

               Klausner Holz je zatim pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenuo postupak protiv Savezne zemlje kojim traži, kao prvo, naknadu štete zbog neisporuke drva tijekom 2009., u iznosu od oko 54 milijuna eura, kao drugo, isporuku oko 1,5 milijuna kubičnih metara jelovine na ime ispunjenja ugovora o kojima je riječ za razdoblje od 2010. do veljače 2013. te, kao treće, davanje podataka o, među ostalim, financijskim uvjetima po kojima je pet najvećih kupaca smolastog drva od Savezne zemlje steklo posječena stabla jelovine u razdoblju od 2010. do 2013. godine.

               10

               Savezna zemlja pred sudom koji je uputio zahtjev ističe, što nije učinila pred Oberlandesgerichtom Hamm, da se ispunjenje ugovora o kojima je riječ protivi pravu Unije zbog toga što ti ugovori predstavljaju „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, primijenjene protivno članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a.

               11

               U srpnju 2013. Savezna Republika Njemačka obavijestila je Europsku komisiju o postojanju neprijavljene potpore, odnosno ugovora o kojima je riječ, koja je, prema mišljenju te države članice, nespojiva s unutarnjim tržištem. Usto, u listopadu 2013. Komisija je od više konkurenata Klausner Holza zaprimila pritužbe koje su se odnosile na iste prigovore nespojivosti.

               12

               Dopisom od 26. svibnja 2014. nacionalni je sud Komisiji uputio zahtjev za pojašnjenje utemeljen na Obavijesti Komisije o pravilima iz područja državnih potpora koja primjenjuju nacionalni sudovi (SL 2009., C 85, str. 1.). U odgovoru na taj dopis spomenuta je institucija navela da, uzimajući u obzir stadij postupaka pokrenutih nastavno na informaciju koju je priopćila Savezna Republika Njemačka i pritužbe spomenute u prethodnoj točki ove presude, nije bila u mogućnosti zauzeti konačno stajalište o primjeni, u konkretnom slučaju, prava Unije u području državnih potpora, s obzirom na to da takvo stajalište u svakom slučaju treba zauzeti u odluci kojom se postupci završavaju.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev smatra, na temelju razmatranja različitih klauzula ugovora o kojima je riječ, da oni predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, osobito zbog prednosti koju pružaju Klausner Holzu putem državnih sredstava i nepoštovanja testa privatnog prodavatelja. Sud koji je uputio zahtjev smatra i da ta potpora ne ulazi u područje primjene nijedne uredbe o skupnom izuzeću te da ne predstavlja potporu de minimis u smislu članka 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 1998/2006 od 15. prosinca 2006. o primjeni članaka [107.] i [108. UFEU‑a] na de minimis potpore (SL L 379, str. 5.).

               14

               Slijedom toga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ta je potpora primijenjena protivno članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a. Prema sudskoj praksi Bundesgerichtshofa (Savezni sud), ugovor privatnog prava kojim se državna potpora dodjeljuje protivno članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a mora se smatrati ništetnim i nepostojećim.

               15

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da pri donošenju svoje odluke ne smije uzeti u obzir povredu članka 108. stavka 3. treće rečenice UFEU‑a zbog postojanja pravomoćne deklaratorne presude Oberlandesgerichta Hamm od 3. prosinca 2012., spomenute u točki 8. ove presude, kojom je utvrđeno da ugovori o kojima je riječ ostaju na snazi.

               16

               U tim je okolnostima Landesgericht Münster odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               17

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, protivno pravu Unije da primjena odredbe nacionalnog prava o načelu pravomoćnosti onemogućava nacionalnom sudu koji je utvrdio da ugovori koji su predmet spora koji se pred njim vodi predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, primijenjenu protivno članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a, da pri donošenju svoje odluke uzme u obzir tu povredu zbog pravomoćne nacionalne sudske odluke koja, bez razmatranja pitanja predstavljaju li ti ugovori državnu potporu, utvrđuje da oni ostaju na snazi.

               18

               Uvodno, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, članak 108. stavak 3. UFEU‑a uređuje preventivni nadzor planova o novim potporama (presuda Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 25. i navedena sudska praksa).

               19

               Na taj način organizirani nadzor ima za cilj osigurati primjenu samo onih potpora koje su spojive s unutarnjim tržištem. Kako bi se ostvario taj cilj, provedba plana o potpori odgađa se sve dok Komisija svojom konačnom odlukom ne otkloni sumnju o njegovoj spojivosti s unutarnjim tržištem (presuda Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 26. i navedena sudska praksa).

               20

               Provođenje tog sustava nadzora pripada s jedne strane Komisiji, a s druge strane nacionalnim sudovima, pri čemu su njihove uloge komplementarne, ali različite (presuda Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 27. i navedena sudska praksa).

               21

               Dok ocjena spojivosti mjera potpora s unutarnjim tržištem pripada u isključivu nadležnost Komisije koja djeluje pod nadzorom sudova Unije, nacionalni sudovi do konačne odluke Komisije paze na zaštitu prava pojedinaca u slučaju eventualnog kršenja zabrane predviđene u članku 108. stavku 3. UFEU‑a od strane državnih vlasti (presuda Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 28. i navedena sudska praksa).

               22

               Nacionalni sudovi tako mogu biti pozvani odlučivati o sporovima u kojima moraju tumačiti i primijeniti pojam potpore iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a, osobito kako bi utvrdili treba li državnu mjeru donesenu ne vodeći računa o postupku nadzora iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a podvrgnuti tom postupku (vidjeti u tom smislu presudu Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires i Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, t. 9. i 10. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Intervencija nacionalnih sudova posljedica je izravnog učinka koji je priznat zabrani provedbe planova potpore propisanoj u članku 108. stavku 3. posljednjoj rečenici UFEU‑a. U tom pogledu, Sud je pojasnio da se neposredno primjenjiva zabrana provedbe predviđena u toj odredbi odnosi na svaku potporu koja bi se primijenila, a koja nije prijavljena (presuda Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 29. i navedena sudska praksa).

               24

               Nacionalni sudovi moraju tako jamčiti pojedincima da će se, sukladno njihovom nacionalnom pravu, donijeti cjelovit zaključak o povredi posljednje rečenice članka 108. stavka 3. UFEU‑a što se tiče kako valjanosti provedbenih akata tako i povrata financijskih potpora dodijeljenih uz kršenje te odredbe ili eventualnih privremenih mjera (presuda Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 30. i navedena sudska praksa).

               25

               Cilj zadaće nacionalnih sudova jest, posljedično, donijeti prikladne mjere za ispravljanje nezakonitosti primjene potpora, kako korisnik njima ne bi mogao slobodno raspolagati prije odluke Komisije (presuda Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 31. i navedena sudska praksa).

               26

               U tu svrhu, kad utvrde da mjera o kojoj je riječ predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a koja je primijenjena protivno članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a, nacionalni sudovi mogu odlučiti bilo suspendirati primjenu te mjere i naložiti povrat već isplaćenih iznosa bilo odrediti privremene mjere kako bi se očuvali, s jedne strane, interesi stranaka o kojima je riječ i, s druge strane, korisni učinak kasnije Komisijine odluke (vidjeti, po analogiji, presudu Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 43. i rješenje Flughafen Lübeck, C‑27/13, EU:C:2014:240, t. 26.).

               27

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev, u skladu sa zadaćom koja mu je dodijeljena, utvrdio je da ugovori o kojima je riječ predstavljaju državnu potporu koja je primijenjena protivno članku 108. stavku 3. podstavku 3. UFEU‑a. Međutim, taj sud smatra da nije u mogućnosti ispuniti svoju obvezu da pri donošenju svoje odluke uzme u obzir tu povredu zbog postojanja pravomoćne deklaratorne odluke Oberlandesgerichta Hamm kojom se potvrđuje da ugovori o kojima je riječ ostaju na snazi.

               28

               U vezi s time, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi, s jedne strane, da se spor u okviru kojeg je donesena ta odluka Oberlandesgerichta Hamm ne odnosi, ni u glavnom ni u sporednom zahtjevu, na pitanje predstavljaju li ugovori o kojima je riječ državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a slijedom čega, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, Oberlandesgericht Hamm to pitanje nije razmatrao kao ni Landgericht Münster kad je o istom sporu odlučivao u prvom stupnju.

               29

               Iz spisa proizlazi, s druge strane, da je jedini predmet spora u okviru kojeg je donesena deklaratorna presuda Oberlandesgerichta Hamm bio utvrditi da ugovori o kojima je riječ ostaju na snazi unatoč tome što ih je Savezna država raskinula. S druge strane, predmet spora koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev jest, kao prvo, naknada štete zbog neispunjenja jednog dijela tih ugovora, kao drugo, ispunjenje drugog dijela tih ugovora i, kao treće, davanje određenih podataka koji se odnose, među ostalim, na cijene u dotičnom sektoru.

               30

               Iako ističe da načelo pravomoćnosti, kako je koncipirano u nacionalnom pravu, ima određene objektivne, subjektivne i vremenske granice kao i određene iznimke, sud koji je uputio zahtjev navodi da je tom pravu suprotno ne samo preispitivanje u okviru drugog spora tužbenih razloga o kojima je već izričito odlučeno pravomoćnom odlukom nego i odlučivanje o pitanjima koja su se mogla postaviti u ranijem sporu, ali nisu bila postavljena.

               31

               U vezi s time, valja podsjetiti da nacionalni sudovi moraju u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti odredbe nacionalnog prava tako da njihova primjena doprinosi provedbi prava Unije (presuda Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 60.).

               32

               Točno je da to načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava poznaje određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj prava Unije prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presude Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 100. i Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 39.).

               33

               U glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev smatra da je suočen s takvim ograničenjem, ističući da mu nacionalno pravo ne daje „nikakvu […] mogućnost da se protivi ispunjenju [ugovora o kojima je riječ]“.

               34

               U vezi s time, valja podsjetiti da načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna djelotvornost prava Unije i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se tim pravom nastoji postići (vidjeti u tom smislu presudu Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev treba, temeljeći se na navedenom, provjeriti može li izvršiti takvo tumačenje, uzimajući u obzir, među ostalim, elemente iz točaka 28. i 29. ove presude, s jedne strane (vidjeti, po analogiji, presudu Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 31.) i, s druge strane, sudsku praksu Suda spomenutu u točki 26. ove presude, iz koje proizlazi da nacionalni sudovi mogu po potrebi odrediti privremene mjere, kako bi pri donošenju svoje odluke uzeli u obzir povredu članka 108. stavka 3. treće rečenice UFEU‑a. U ovom predmetu je stoga na sudu koji je uputio zahtjev da odredi mjeru poput privremene suspenzije ugovora o kojima je riječ, do donošenja odluke Komisije o okončanju postupka, što bi tom sudu omogućilo da ispuni svoje obveze iz članka 108. stavka 3. treće rečenice UFEU‑a a da se pritom ne izjašnjava o valjanosti ugovora o kojima je riječ.

               36

               Usto, iako je sud koji je uputio zahtjev smatrao da iznimke od načela pravomoćnosti koje postoje u njemačkom parničnom postupku nisu primjenjive u ovom predmetu, valja istaknuti da, u skladu s člankom 322. stavka 1. ZPO‑a presude imaju svojstvo materijalne pravomoćnosti samo ako je odlučeno o tužbenom ili protutužbenom zahtjevu. Slijedom navedenoga, na nacionalnom je sudu da razmotri ovlašćuje li ga to ograničenje, izričito spomenuto u članku 322. ZPO‑a, da tu odredbu tumači na način da, kad je istaknuta povreda članka 108. stavka 3. treće rečenice UFEU‑a, pravomoćnost obuhvaća samo one pravne zahtjeve o kojima je sud odlučio te stoga ne sprečava da sud u okviru kasnijeg spora odluči o pravnim pitanjima o kojima nije odlučeno tom pravomoćnom odlukom.

               37

               Naime, rješenje poput onih iz točaka 35. i 36. ove presude nema za posljedicu dovođenje u pitanje pravomoćnosti odluke Oberlandesgerichta Hamm.

               38

               Međutim, u slučaju da takvo tumačenje nije moguće, treba skrenuti pozornost na važnost koju, kako pravni poredak Unije tako i nacionalni pravni poreci, pridaju načelu pravomoćnosti. Naime, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje, važno je da sudske odluke koje su postale pravomoćne nakon što su iscrpljena sva pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za njihovo podnošenje više ne mogu biti dovedene u pitanje (vidjeti presude Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 22. i Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 28.).

               39

               Stoga pravo Unije ne nalaže nacionalnom sudu da u svim slučajevima izuzme iz primjene nacionalna postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna, čak i ako bi se time ispravila povreda prava Unije učinjena odlukom o kojoj je riječ (vidjeti presude Kapferer, C‑234/04, EU:C:2006:178, t. 22., Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, C:2009:506, t. 23., Komisija/Slovačka Republika,C‑507/08, EU:C:2010:802, t. 60., Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 59. i Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 29.).

               40

               U nedostatku propisa Unije u tom području, načine primjene načela pravomoćnosti uređuje unutarnji pravni poredak država članica, na temelju načela njihove postupovne autonomije. Međutim, ti načini ne smiju biti nepovoljniji od onih koji se odnose na slične situacije u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti uređeni na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti presude Fallimento Olimpiclub, C 2/08, EU:C:2009:506, t. 24. i Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               41

               U tu svrhu valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita prava na obranu, načelo pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka (vidjeti u tom smislu presude Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 27. i Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 36. i 37. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U vezi s time, valja istaknuti da je posljedica tumačenja nacionalnog prava, poput onog opisanog u točki 30. ove presude, među ostalim, davanje učinaka odluci nacionalnog suda, u ovom slučaju Oberlandesgerichta Hamm, koji onemogućavaju primjenu prava Unije jer nacionalni sudovi ne mogu ispuniti svoju obvezu jamčenja poštovanja članka 108. stavka 3. zadnje rečenice UFEU‑a.

               43

               Naime, iz takvog tumačenja proizlazilo bi da kako državne vlasti tako i korisnici državne potpore mogu zaobići zabranu iz članka 108. stavka 3. treće rečenice UFEU‑a ishođenjem, bez pozivanja na pravo Unije u području državnih potpora, deklaratorne presude čiji bi im učinak u konačnici omogućio da više godina nastave provoditi potporu o kojoj je riječ. Tako bi se, u slučaju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku sa svakom novom isporukom drva počinila povreda prava Unije, bez mogućnosti da se tome doskoči.

               44

               Usto, takvim tumačenjem nacionalnog prava mogao bi se oduzeti koristan učinak isključivoj Komisijinoj nadležnosti za ocjenu, pod nadzorom suda Unije, spojivosti mjera potpora s unutarnjim tržištem, o kojoj je riječ u točki 21. ove presude. Naime, u slučaju da Komisija, kojoj je Savezna Republika Njemačka u međuvremenu prijavila mjeru potpore koju čine ugovori o kojima je riječ, odluči da je ta potpora nespojiva s unutarnjim tržištem i odredi njezin povrat, izvršenje njezine odluke bilo bi nemoguće kad bi joj se moglo suprotstaviti odluku nacionalnog suda kojom se utvrđuje da ugovori koji se odnose na tu potporu „ostaju na snazi“.

               45

               Slijedom navedenoga, valja zaključiti da nacionalnu odredbu koja onemogućava nacionalnom sudu da pri donošenju svoje odluke uzme u obzir povredu članka 108. stavka 3. treće rečenice UFEU‑a zbog postojanja pravomoćne odluke nacionalnog suda donesene u sporu koji nema isti predmet i koji se nije odnosio na značaj državne potpore ugovora o kojima je riječ, treba smatrati nespojivom s načelom djelotvornosti. Naime, onemogućavanje takvog raspona djelotvorne primjene prava Unije i, osobito, pravila u području nadzora državnih potpora ne može se razumno opravdati načelom pravne sigurnosti (vidjeti, po analogiji, presude Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, t. 31. i Ferreira da Silva e Britto, C‑160/14, EU:C:2015:565, t. 59.).

               46

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da je, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, protivno pravu Unije da primjena odredbe nacionalnog prava o načelu pravomoćnosti onemogućava nacionalnom sudu koji je utvrdio da ugovori koji su predmet spora koji se pred njim vodi predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, primijenjenu protivno članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a, da pri donošenju svoje odluke uzme u obzir tu povredu zbog pravomoćne nacionalne sudske odluke koja, bez razmatranja pitanja predstavljaju li ti ugovori državnu potporu, utvrđuje da oni ostaju na snazi.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     U okolnostima poput onih u glavnom postupku, protivno je pravu Unije da primjena odredbe nacionalnog prava o načelu pravomoćnosti onemogućava nacionalnom sudu koji je utvrdio da ugovori koji su predmet spora koji se pred njim vodi predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, primijenjenu protivno članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a, da pri donošenju svoje odluke uzme u obzir tu povredu zbog pravomoćne nacionalne sudske odluke koja, bez razmatranja pitanja predstavljaju li ti ugovori državnu potporu, utvrđuje da oni ostaju na snazi.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 21. listopada 2010.#Symvoulio Apochetefseon Lefkosias protiv Anatheoritiki Archi Prosforon.#Zahtjev za prethodnu odluku: Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias - Cipar.#Direktiva 89/665/EEZ.#Predmet C-570/08.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. siječnja 2013. # Lidl Stiftung & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-237/11.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 30. travnja 2015.#Steinbeck GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Verbalni žigovi Zajednice BE HAPPY – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 52. stavak 1. točka (a) i članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Spojeni predmeti T-707/13 i T-709/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 29. studenog 2007.#Talijanska Republika protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Dopuštenost.#Predmet C-417/06 P.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 29. svibnja 2013.#Kraljevina Španjolska protiv Europska komisija.#Predmet T-384/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. lipanj 14.#Association nationale d'assistance aux frontières pour les étrangers (ANAFE) protiv Ministre de l'Intérieur, de l'Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l'immigration.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Conseil d'État.#Predmet C-606/10.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 31. ožujka 1993. # Christof Oorburg i Serge van Messem protiv Wasser- und Schiffahrtsdirektion Nordwest, Aurich. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Amtsgericht Emden - Njemačka. # Članak 76. UEEZ-a. # Spojeni predmeti C-184/91 i C-221/91.


Presuda Suda od 18. lipnja 1991. # Elliniki Radiophonia Tiléorassi AE i Panellinia Omospondia Syllogon Prossopikou protiv Dimotiki Etairia Pliroforissis i Sotirios Kouvelas i Nicolaos Avdellas i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Monomeles Protodikeio Thessalonikis - Grčka. # Slobodno kretanje robe - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-260/89.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 20. rujna 1988. # Hauptzollamt Hamburg-St. Annen protiv Wilhelm Kiwall KG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet 252/87.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 8. listopada 2008.#Sogelma - Societá generale lavori manutenzioni appalti Srl protiv Europske agencije za obnovu (EAR).#Tužba za poništenje.#Predmet T-411/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. srpnja 2006.#Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd i Mark Sadja protiv Pharmaceutical Society of Ireland i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Supreme Court - Irska.#Direktiva 85/433/EEZ.#Predmet C-221/05.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 10. listopada 2013.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – Potpora u korist Ixfina SpA – Potpora koja je nezakonita i nespojiva s unutarnjim tržištem – Povrat – Neizvršenje.#Predmet C-353/12.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2013. veljača 26.#Åklagaren protiv Hans Åkerberg Fransson.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Haparanda tingsrätt.#Predmet C-617/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 9. veljače 2006.#Plumex protiv Young Sports NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Predmet C-473/04.