title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. lipnja 2014.#Commune de Millau i Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) protiv Europske komisije.#Žalba – Arbitražna klauzula – Ugovor o subvenciji za lokalni razvojni projekt – Povrat dijela isplaćenih predujmova – Preuzimanje duga – Nadležnost Općeg suda – Zastara – Odgovornost Komisije.#Predmet C‑531/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Arbitražna klauzula — Ugovor o subvenciji za lokalni razvojni projekt — Povrat dijela isplaćenih predujmova — Preuzimanje duga — Nadležnost Općeg suda — Zastara — Odgovornost Komisije“
      U predmetu C‑531/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 19. studenoga 2012.,

         Commune de Millau,

         Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA), sa sjedištem u Millauu (Francuska),
      koje zastupaju L. Hincker i F. Bleykasten, avocats,
      žalitelji,
      druga stranka u postupku:

         Europska komisija, koju zastupaju S. Lejeune i D. Calciu, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Bouttiera, avocat, sa stalnom adresom u Luksemburgu,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, E. Levits, M. Berger, S. Rodin i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi 27. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Commune de Millau i Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) zahtijevaju poništenje presude Općeg suda Europske unije Komisija/SEMEA i Commune de Millau (T‑168/10 i T‑572/10, EU:T:2012:435, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom je Opći sud naložio SEMEA‑i i Commune de Millau da kao solidarni dužnici Europskoj komisiji isplate glavnicu od 41.012 eura koju je potonja isplatila na temelju jamstva odobrenog SEMEA‑i u okviru dodijeljenih joj financijskih sredstava, uvećanu za zatezne kamate te kamate nastale kapitalizacijom tih kamata u određenim rokovima.

         Okolnosti spora

               2

               Okolnosti spora izložene su kako slijedi u točkama 1. do 31. pobijane presude:

                        „1

                        Europska ekonomska zajednica, koju je zastupala Komisija europskih zajednica, 6. srpnja 1990. sklopila je ugovor o subvenciji sa [SEMEA‑om], u kojoj 50%-tni udio u kapitalu ima Commune de Millau (Francuska).

                        2

                        Taj se ugovor odnosio na lokalni razvojni projekt koji se sastojao u izvršenju pripremnih poslova i pokretanja Europskog centra za lokalne poduzetnike u Millauu [u daljnjem tekstu: ugovor].

                        3

                        Članak 2. ugovora glasio je:
                        ,Poslovi se trebaju dovršiti u razdoblju od 18 mjeseci računajući od dana potpisivanja ovog ugovora.'

                        4

                        Na temelju članka 4. ugovora SEMEA se obvezala izvršiti različite činidbe i o njima obavijestiti Komisiju dostavom periodičnih izvješća, a Komisija se obvezala novčano poduprijeti te poslove do iznosa od najviše 135.000 ECU‑a, do visine 50% opravdanih troškova radova.

                        5

                        Članak 6. ugovora određivao je:
                        ,Na ovaj ugovor primjenjuje se francusko pravo.'

                        6

                        Članak 10. ugovora glasio je kako slijedi:
                        ,U slučaju nedostupnosti sredstava za izvršenje ovog ugovora ili njihove nedovoljne dostupnosti, Komisija zadržava pravo na raskid ovog ugovora bez ikakvog sudskog postupka ili na njegovo prilagođavanje novoj raspoloživosti sredstava.'

                        7

                        Članak 9. stavak 1. općih ugovornih uvjeta glasio je:
                        ,Ako ugovorna strana ne ispuni neku od obveza koje proizlaze iz ugovora i neovisno o posljedicama koje predviđa pravo koje se primjenjuje na ugovor, Komisija na temelju zakona može otkazati ili raskinuti taj ugovor bez potrebe za ikakvom sudskom formalnošću, nakon što je drugoj ugovornoj strani preporučenim pismom dostavila opomenu te nakon toga u roku od mjesec dana nije uslijedilo ispunjenje obveze.'

                        8

                        Članak 10. općih ugovorih uvjeta određivao je:
                        ,U nedostatku izvansudske nagodbe, Sud Europskih zajednica jedini je nadležan za odlučivanje o bilo kojem sporu o ugovoru koji nastane između ugovornih strana.'

                        9

                        SEMEA je dopisom od 6. svibnja 1991. od Komisije zatražila da ugovor izvrši drugi nositelj, Europski centar za poduzeća i inovacije (u daljnjem tekstu: udruga CE1 12), što je Komisija prihvatila dopisom od 2. srpnja 1991. precizirajući da taj sporazum SEMEA‑u ne oslobađa od njezinih obveza. SEMEA je dopisom od 22. listopada 1991. potvrdila da jamči pravilno ispunjenje činidbi predviđenih ugovorom.

                        10

                        Tijekom lipnja i srpnja 1992. Komisijine službe su obavile nadzor stanja napretka poslova nakon kojeg je utvrđeno da su se ukupni prihvatljivi troškovi popeli na iznos od 187.977 ECU‑a i da je doprinos Komisije stoga trebao biti utvrđen na 50% tog iznosa, odnosno na iznos od 93.988 ECU‑a.

                        11

                        Budući da je SEMEA ranije na temelju ugovora već bila primila 135.000 ECU‑a, Komisija je od nje dopisom od 27. travnja 1993. zahtijevala povrat 41.012 ECU‑a [u daljnjem tekstu: sporna tražbina]. SEMEA nije odgovorila na taj zahtjev.

                        12

                        Izvanredna glavna skupština dioničara SEMEA‑e je 17. veljače 1997. odlučila o likvidaciji SEMEA‑e s učinkom od 31. ožujka 1997. te je odredila likvidatora.

                        13

                        Komisija je preporučenim dopisom s povratnicom od 18. studenoga 2005. još jednom od SEMEA‑e zatražila plaćanje sporne tražbine.

                        14

                        Komisija je 11. siječnja 2006. SEMEA‑i uputila opomenu o dugovanju od 41.012 eura.

                        15

                        Likvidator SEMEA‑e je u dopisu od 31. siječnja 2006. Odgovorio da financijsko stanje SEMEA‑e ne dopušta plaćanje takve svote, da je on obvezan proglasiti stečaj i da spornu tražbinu prema francuskom pravu treba smatrati zastarjelom s obzirom na to da to pravo ne dopušta povrat iznosa koji nisu bili zahtijevani duže od četiri godine i da posljednji zahtjev Komisije nosi datum 27. travnja 1993., odnosno od prije više od dvanaest godina.

                        16

                        Komisija je preporučenim pismom s povratnicom od 16. veljače 2006. službeno zatražila da se sporna tražbina uzme u obzir u postupku likvidacije te da se uvrsti u obveze.

                        17

                        SEMEA je dopisom od 20. rujna 2006. obavijestila Komisiju da je njezina izvanredna glavna skupština odlučila prijaviti stečaj te ju je izvijestila o zapisniku udruge CE1 12 u kojemu je bilo naznačeno da je Komisija na kraju odustala od zahtijevanja plaćanja sporne tražbine.

                        18

                        Komisija je dopisom od 29. studenoga 2006. SEMEA‑i po svojem odvjetniku poslala opomenu da vrati spornu tražbinu. U tom dopisu Komisija je precizirala da nikada nije odustala od te tražbine.

                        19

                        Odvjetnik Komisije je dopisom od 30. siječnja 2007. poslao novu opomenu za podmirenje sporne tražbine i na temelju SEMEA‑ina nedjelovanja zaključio da je platežno nesposobna.

                        20

                        SEMEA je 5. veljače 2007. poslala dopis u kojem je naznačila da nije platežno nesposobna.

                        21

                        SEMEA je dopisom od 12. veljače 2007. poslala presliku održane sjednice udruge CE1 12 na kojoj je utvrđeno da je Komisija odustala od zahtijevanja plaćanja sporne tražbine.

                        22

                        Komisija je dopisom od 26. listopada 2007. putem sudskog izvršitelja poslala odluku o plaćanju na adresu prebivališta likvidatora SEMEA‑e.

                        23

                        Komisija je 10. prosinca 2007. putem sudskog izvršitelja poslala odluku o plaćanju u sjedište društva u likvidaciji.

                        24

                        Likvidator SEMEA‑e je dopisom od 14. prosinca 2007., koji je poslan sudskom izvršitelju koji je donio odluku o plaćanju, ponovno zahtijevao obavijest o odluci Komisije o odustajanju od plaćanja sporne tražbine. U dopisu je tvrdio da novi dioničari i likvidator nisu bili obaviješteni o sporazumima između SEMEA‑e i udruge CE1 12.

                        25

                        Odvjetnik Komisije je u dopisu od 7. siječnja 2008. osporavao navode likvidatora SEMEA‑e, ponovno ga je opomenuo da podmiri spornu tražbinu i poslao presliku tog dopisa državnom odvjetniku kako bi se moglo ocijeniti ponašanje likvidatora SEMEA‑e, osobito u odnosu na kazneno djelo prijevare.

                        26

                        U odgovoru na tu zadnju opomenu likvidator SEMEA‑e je istaknuo da sporna tražbina može biti zastarjela. U tom dopisu podsjetio je da je on početkom 2007. razgovarao s odvjetnikom Komisije o vraćanju sporne tražbine i da je odgovorio na pitanja o njezinoj dopuštenosti.

                        27

                        Odvjetnik Komisije je dopisom od 21. veljače 2008. poslao posljednju opomenu SEMEA‑i za plaćanje sporne tražbine.

                        28

                        Izvanredna glavna skupština SEMEA‑e je 21. studenoga 2008. primila na znanje odluku Commune de Millau, glavnog dioničara SEMEA‑e, da preuzme njezinu imovinu i obveze te je odlučila Commune de Millau isplatiti svotu od 82719,76 eura, koja je činila raspoloživu gotovinu SEMEA‑e. Prema likvidacijskom izvješću likvidatora, u kojem je procijenio stanje sporne tražbine, sve su njemu povjerene radnje likvidacije smatrane završenima.

                        29

                        Likvidator SEMEA‑e je 9. prosinca 2008. zaključio postupak likvidacije i ishodio brisanje SEMEA‑e iz sudskog registra.

                        30

                        Općinsko vijeće Commune de Millau je 18. prosinca 2008. primilo na znanje preuzimanje imovine SEMEA‑e. Među njezinim obvezama jasno se isticao spor protiv Europske komisije.

                        31

                        Trgovački sud Rodez (tribunal de commerce de Rodez) je 12. veljače 2010. na zahtjev Komisije odredio ad hoc punomoćnika za zastupanje SEMEA‑e.“

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               3

               Komisija je zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. travnja 2010. podnijela tužbu kojom osobito traži da se SEMEA‑i naloži plaćanje iznosa od 41.012 eura na temelju povrata jamstva, uvećanoga za kapitalizirane kamate, te iznosa od 5000 eura na temelju navodno pretrpljene štete.

               4

               Budući da je Commune de Millau preuzela svu imovinu i obveze SEMEA‑e, Komisija je zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 21. prosinca 2010. isto tako podnijela tužbu protiv te općine, u kojoj su, u biti, sadržani isti zahtjevi.

               5

               Zbog međusobne povezanosti ta su dva predmeta spojena.

               6

               U prvom dijelu pobijane presude Opći sud je ispitao tužbu koju je Komisija podnijela protiv SEMEA‑e.

               7

               Kada je riječ o dopuštenosti te tužbe, Opći sud se u točkama 47. do 49. pobijane presude proglasio nadležnim za odlučivanje o zahtjevu Komisije, sukladno članku 27. UFEU‑a i prvom podstavku stavka 1. članka 256. UFEU‑a u vezi s člankom 10. općih ugovornih uvjeta. On je odbio prigovor nedopuštenosti koji je istaknula SEMEA, a koji se temelji na tome da, zbog brisanja iz sudskog registra, to društvo u vrijeme podnošenja zahtjeva nema pravnu sposobnost niti ima sposobnost biti stranka u pravnom postupku.

               8

               Kada je riječ o osnovanosti tužbe, Opći sud je ponajprije u točkama 61. do 68. pobijane presude odredio da je predmetni ugovor upravne prirode.

               9

               Potom je Opći sud u točkama 69. do 74. navedene presude utvrdio da je SEMEA, na temelju povrata neutemeljeno plaćenih iznosa iz francuskog prava, obvezna Europskoj uniji vratiti neopravdano primljeni iznos od 41.012 eura.

               10

               Opći sud je u točkama 75. do 88. pobijane presude odbio prigovore SEMEA‑e koji se kao prvo temelje na tome da je Komisija odustala od zahtijevanja naknade dugovane svote, kao drugo na tome da je SEMEA oslobođena svojeg duga nakon što ga je preuzela Commune de Millau, kao treće na zastari sporne tražbine i kao četvrto na prestanku postojanja te tražbine.

               11

               Osim toga, Opći sud je SEMEA‑i naložio plaćanje zateznih kamata od 27. travnja 1993. po kamatnoj stopi koja se u primjenjuje u Francuskoj, s tim da navedene kapitalizirane kamate i same stvaraju kamate od 15. travnja 2010., kao i nakon svakog godišnjeg dospijeća od tog datuma.

               12

               Naposljetku je Opći sud odbio zahtjev za plaćanje iznosa naknade koji je podnijela Komisija.

               13

               Kada je riječ o protuzahtjevu koji je podnijela SEMEA, Opći sud ga je odbio nakon što je u točkama 108. i 109. pobijane presude utvrdio nepostojanje izravne uzročne veze između ponašanja Komisije i štete koju ističu žalitelji.

               14

               U drugom dijelu pobijane presude Opći sud je ispitao tužbu Komisije protiv Commune de Millau. Prema mišljenju potonje, tu tužbu je trebalo odbiti s obzirom na to da je podnesena pred nenadležnim sudom.

               15

               Kada je riječ o pitanju može li se nadležnost Općeg suda temeljiti na arbitražnoj klauzuli dogovorenoj sa SEMEA‑om, Opći sud je u točkama 114. do 119. pobijane presude podsjetio da članak 272. UFEU‑a treba tumačiti usko i da se njegova nadležnost za odlučivanje u sporu o ugovoru na temelju arbitražne klauzule sadržane u tom ugovoru u načelu ocjenjuje samo s obzirom na odredbe članka 272. UFEU‑a te odredbe same arbitražne klauzule.

               16

               Nakon što je odbacio tezu Komisije prema kojoj je arbitražna klauzula dogovorena sa SEMEA‑om prenesena na Commune de Millau kao dodatak spornoj tražbini, Opći sud je u točkama 132. do 149. pobijane presude ispitao može li se arbitražna klauzula odnositi na Commune de Millau na temelju ugovaranja u korist trećeg dogovorenog sa SEMEA‑om.

               17

               U tom je smislu Opći sud najprije u točki 134. navedene presude smatrao da se postojanje arbitražne klauzule ispituje uzimajući u obzir opća načela ugovornih prava koja proizlaze iz pravnih poredaka država članica. On je tako precizirao da „čak i ako jedno od načela određuje da ugovor veže samo strane, to načelo se ne protivi tome da te dvije strane putem ugovaranja u korist trećeg dodijele pravo trećoj osobi.“

               18

               Nakon toga je Opći sud u točki 135. pobijane presude odlučio da arbitražna klauzula predviđena u članku 10. općih ugovornih uvjeta može proizlaziti iz ugovora koji su sklopili SEMEA i Comune de Millau. Naime, s jedne strane, članak 272. UFEU‑a određuje da arbitražna klauzula treba biti sadržana u ugovoru koji je sklopila Unija ili koji je sklopljen u njezino ime. Međutim, Comune de Millau i Komisija nisu sklopili ugovor niti su posljedično ugovorili arbitražnu klauzulu. Kako bi utvrdio može li se Komisija pozivati na tu arbitražnu klauzulu protiv Commune de Millau, Opći sud je smatrao da se ugovaranje u korist trećeg između SEMEA‑e i Commune de Millau može smatrati ugovaranjem u ime Unije. S druge strane, on je odlučio da se nadležnost Općeg suda za odlučivanje u sporovima o ugovoru ne može zasnovati protiv volje Unije, što međutim nije slučaj kod arbitražne klauzule ugovorene isključivo u korist Unije.

               19

               Napokon, Opći sud je u točki 136. pobijane presude dodao da se procesna priroda arbitražne klauzule ne protivi tome da takva klauzula bude ugovorena u korist trećeg.

               20

               Nakon što je Opći sud u točki 138. te presude precizirao da ugovaranje u korist trećeg može proizaći iz izričitog sporazuma između stipulanta i promitenta kojim se priznaje pravo trećoj osobi, ali da se ono isto tako može izvesti iz cilja ugovora ili okolnosti slučaja, on je u točkama 139. do 141. navedene presude, osobito uzimajući u obzir pravne i činjenične elemente utvrđene u zapisniku općinskog vijeća Commune de Millau od 18. prosinca 2010., odlučio da su žalitelji željeli da nastane tražbina Unije u odnosu na Commune de Millau i da je potonji pristao na to da se podvrgne arbitražnoj klauzuli predviđenoj u članku 10. općih ugovornih uvjeta.

               21

               Nakon toga je Opći sud u točki 142. pobijane presude odbio argument koji su istaknuli žalitelji, a prema kojem prijenos duga sa SEMEA‑e na Commune de Millau ima oslobađajući učinak za SEMEA‑u, s obzirom na to takav prijenos duga nužno zahtijeva pristanak Unije, koji u predmetnom slučaju nedostaje.

               22

               Osim toga Opći sud je u točki 148. te presude pojasnio da, u slučaju sukoba između odredbi francuskog prava, odnosno članka 2060. Građanskog zakonika i članka 48. Građanskog postupovnog zakonika te članka 272. UFEU‑a, potonji treba imati prednost pred svim nacionalnim odredbama koje su mu suprotne.

               23

               Opći sud je o tome u točki 149. navedene presude odlučio da je on na temelju arbitražne klauzule nadležan za odlučivanje o tužbi Komisije protiv Commune de Millau.

               24

               Kada je riječ o osnovanosti tužbe, Opći sud je utvrdio da su i zahtjev za povrat svote od 41.012 eura i zahtjev za plaćanje kamata, koje i same stvaraju kamate od 15. travnja 2010., dana prvoga godišnjeg dospijeća, osnovani u odnosu na Commune de Millau.

               25

               Budući da Komisija ima pravo na samo jedno plaćanje, Opći sud je SEMEA‑i i Commune de Millau naložio solidarno i zajedničko plaćanje.

               26

               S druge strane, odbio je zahtjev za plaćanje naknade štete koji je podnijela Komisija, kao i protuzahtjev Commune de Millau.

         Postupak pred Sudom i žalbeni zahtjevi stranaka

               27

               Žalitelji u svojoj žalbi od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        utvrdi da Opći sud nije nadležan za odlučivanje o tužbi protiv Commune de Millau i utvrdi da je tužba protiv SEMEA‑e nedopuštena;

                        —

                        podredno, odbije zahtjev Komisije;

                        —

                        Komisiji naloži da Commune de Millau i SEMEA‑i isplati svotu od 41.012 eura uvećanu za kamate i

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               28

               Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i da žaliteljima naloži snošenje troškova.

         O žalbi

         O formalnoj ispravnosti žalbe

               29

               Ovom žalbom se, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 32. svojeg mišljenja, postavlja pitanje je li ista bila valjano podnesena u ime SEMEA‑e.

               30

               Iz dokumenata sadržanih u spisu koji je podnesen Sudu proizlazi da u vrijeme podnošenja žalbe, odnosno 19. studenoga 2012., odvjetnici koji su zastupali Commune de Millau, suprotno onome što je predviđeno u članku 119. stavku 2. i članku 168. stavku 2. Poslovnika Suda, nisu podnijeli dokaz o tome da ih je pravilno opunomoćila ovlaštena osoba iz SEMEA‑e.

               31

               Naime, iako je u dopisu od 12. studenoga 2012., koji je bio upućen F. Bleykastenu, M. Blanc, u svojstvu ad hoc punomoćnika SEMEA‑e, ocijenio primjerenim da se to društvo pridruži žalbi koju je podnijela Commune de Millau, on je međutim precizirao da je njegova ad hoc punomoć za SEMEA‑u prestala 12. kolovoza 2012.

               32

               U skladu s člankom 119. stavkom 4. i člankom 168. stavkom 4. Poslovnika tajništvo Suda je tijekom listopada 2013. od odvjetnika SEMEA‑e zahtijevalo da dostave punomoć u kojoj se navodi da su oni ovlašteni da djeluju za račun SEMEA‑e. Potonji su dopisom od 25. studenoga 2013. tajništvu Suda podnijeli rješenje nadležnog trgovačkog suda od 5. studenoga 2013., koji sadrži imenovanje M. Blanca ad hoc punomoćnikom tog društva za potrebe postupka povodom žalbe koji je u tijeku pred Sudom.

               33

               Kao što je to nezavisna odvjetnica ustvrdila u točkama 40. do 44. svojeg mišljenja, članak 119. stavak 4. i članak 168. stavak 4. Poslovnika valja tumačiti u smislu da je nepostojanje punomoći u vrijeme podnošenja žalbe moguće ispraviti naknadnom dostavom svih dokumenata koji dokazuju postojanje te punomoći.

               34

               Posljedično, iako odvjetnici SEMEA‑e u vrijeme podnošenja ove žalbe nisu imali punomoć tog društva, ostaje činjenica da je, nakon što je imenovan ad hoc punomoćnikom, M. Blanc mogao valjano dokazati svoju namjeru da SEMEA‑u pridruži žalbi Commune de Millau (vidjeti u tom smislu presudu Maurissen i Union syndicale/Revizorski sud, 193/87 i 194/87, EU:C:1989:185, t. 33.).

               35

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je žalba pravilno podnesena za račun SEMEA‑e.

         O meritumu

               36

               U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu četiri žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog
      – Argumentacija stranaka

               37

               U okviru prvog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud, kada se proglasio nadležnim da odlučuje o zahtjevu protiv Commune de Millau, napravio pogrešku koja se tiče prava. Opći sud je pogrešno smatrao da se Commune de Millau, time što je sa SEMEA‑om ugovarala u korist trećeg, podvrgla arbitražnoj klauzuli predviđenoj člankom 10. općih uvjeta sadržanih u ugovoru koji su sklopile SEMEA i Komisija.

               38

               Žalitelji kao prvo ističu da primjenjivo nacionalno pravo, u predmetnom slučaju članak 2060. Građanskog zakonika, zabranjuje pravnim osobama javnog prava da započnu spor pred arbitražnim sudom. Žalitelji smatraju da pravna osoba javnog prava koja ne može ugovoriti arbitražnu klauzulu ne može, a fortiori, ugovoriti takvu klauzulu u korist trećeg, tim više što članak 272. UFEU‑a ne predviđa mogućnost takvog ugovaranja.

               39

               U tom smislu žalitelji dodaju da pozivanje Općeg suda u točki 136. pobijane presude na presudu Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung i dr. (201/82, EU:C:1983:217, t. 10. do 20.) nije relevantno u predmetnom slučaju jer je ta presuda donesena u posebnom okviru ugovora o osiguranju. Osim toga, žalitelji ustvrđuju, pozivajući se na načelo autonomije volje da, s obzirom na to da Komisija nikada nije izričito pristala na prijenos tražbine koju ona ima u odnosu na SEMEA‑u u imovinu Commune de Millau, ne postoji ni prijenos te tražbine ni prijenos arbitražne klauzule.

               40

               Kao drugo, žalitelji još konkretnije osporavaju točke 137. do 140. pobijane presude u kojima je Opći sud smatrao da se obveza plaćanja na teret Commune de Millau temelji na sporazumu koji je potonja sklopila sa SEMEA‑om, pri čemu se ugovaranje u korist trećeg, odnosno u ime Unije, može izvesti iz tog sporazuma. Međutim, žalitelji osporavaju da je takav sporazum sklopljen o navodnom dugu u odnosu na Komisiju s obzirom na to da odluka Commune de Millau o preuzimanju obveza SEMEA‑e predstavlja jednostranu odluku te općine.

               41

               Kao treće, žalitelji smatraju da je Opći sud u točki 140. pobijane presude pogrešnu tumačio sjednicu od 18. prosinca 2010. kada je smatrao da je Commune de Millau „utemeljeno“htjela preuzeti dug čije ustrojstvo i sadržaj odgovaraju onima duga SEMEA‑e. Međutim, odluka općinskog vijeća Commune de Millau o preuzimanju imovine i obveza SEMEA‑e „kako je opisano gore“ sadržavala je podroban opis koji nije uključivao nikakvo pozivanje na postojanje arbitražne klauzule.

               42

               Komisija najprije ističe da članak 10. općih ugovornih uvjeta treba, u smislu francuskog prava, kvalificirati kao sporazum o nadležnosti, a ne kao arbitražnu klauzulu. Međutim, samo je arbitražna klauzula obuhvaćena zabranom predviđenom u članku 2060. Građanskog zakonika.

               43

               Zatim Komisija smatra da je Opći sud ispravno smatrao da su u predmetnom slučaju ispunjeni elementi koji definiraju ugovaranje u korist trećeg. Komisija dodaje da se doseg presude Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung i dr. (EU:C:1983:217) ne ograničava samo na ugovore o osiguranju.

               44

               Napokon, Komisija smatra da argument o sjednici od 18. prosinca 2010. treba odbiti kao nedopušten jer se odnosi na isključivo činjenično pitanje.

         – Ocjena Suda

               45

               Kada je riječ o prvom dijelu prvog žalbenog razloga, žalitelji osporavaju samu činjenicu da arbitražna klauzula, u smislu članka 272. UFEU‑a, može biti predmet ugovaranja u korist trećeg. U tom smislu podsjećaju na svoje argumente koje su iznijeli u prvostupanjskom postupku, a koji se temelje na zabrani da pravne osobe francuskog javnog prava ugovore arbitražnu klauzulu, te tvrde da ta zabrana treba, a fortiori, vrijediti za ugovaranje takve klauzule u korist trećih.

               46

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da žalitelji samo navode argumente na koje su se već pozivali pred Općim sudom,a da se pritom međutim ne izjašnjavaju o obrazloženju tog suda o tome zašto je odbacio njihove argumente.

               47

               Međutim, iz članka 256. UFEU‑a, prvog podstavka članka 58. Statuta Suda Europske unije i članka 112. stavka 1. točke (c) Poslovnika proizlazi da se u žalbi mora jasno navesti osporavane dijelove presude čije se ukidanje traži, kao i pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev (vidjeti osobito presude Bergaderm i Goupil/Komisija C‑352/98 P, EU:C:2000:361, t. 34.; Interporc/Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, t. 15. i Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 49.).

               48

               Tako žalba u kojoj se samo ponavlja ili od riječi do riječi iznosi žalbene razloge i argumente koji su bili izneseni pred Općim sudom uključujući i one utemeljene na činjenicama koje je taj sud izričito odbio, ne zadovoljava navedene pretpostavke, ne udovoljava zahtjevima obrazloženja koji proizlaze iz tih odredbi (vidjeti osobito presudu Interporc/Komisija EU:C:2003:125, t. 16.). Naime, takva žalba u stvarnosti predstavlja zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (vidjeti osobito presudu Reynolds Tobacco i dr./Komisija, EU:C:2006:541, t. 50.).

               49

               Stoga taj argument treba odbaciti kao nedopušten.

               50

               Kada je riječ o pozivanju na presudu Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung i dr. (EU:C:1983:217), valja ustvrditi da je Opći sud u točki 136. pobijane presude naveo tu presudu kako bi istaknuo da „procesna priroda sporazuma o nadležnosti nije u suprotnosti s tim da takva klauzula bude ugovorena u korist trećeg“.

               51

               Međutim, dovoljno je ustvrditi da točka 136. pobijane presude sadrži vrlo opširno obrazloženje koje podupire zaključak do kojeg je Opći sud došao u točkama 134. i 135. iste presude, odnosno da sporazum o nadležnosti može biti predmet ugovaranja u korist trećeg.

               52

               Dakle, s obzirom da argumentacija žalitelja vezana za presudu Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung i dr. (EU:C:1983:217) ne može dovesti u pitanje taj zaključak Općeg suda, valja ju odbiti kao bespredmetnu.

               53

               Isto tako valja odbaciti argument koji se temelji na načelu autonomije volje kojim se tvrdi da , u nedostatku izričitog pristanka Komisije, ne bi bilo ni prijenosa sporne tražbine ni prijenosa arbitražne klauzule koja se na nju odnosi. Naime, žalitelji samo doslovno navode svoje argumente iznesene u prvostupanjskom postupku, bez pojašnjenja u čemu je sporno obrazloženje Općeg suda kada je on u točkama 142. i 143. pobijane presude odlučio da izričit pristanak Komisije nije bio potreban jer je arbitražna klauzula bila ugovorena u korist Unije.

               54

               Kada je riječ o drugom dijelu prvog tužbenog razloga, dovoljno je ustvrditi da žalitelji, iako podsjećaju na određene činjenične elemente, u biti pobijaju ocjenu okolnosti slučaja koju Opći sud iznio u točkama 137. do 140. pobijane presude radi donošenja zaključka o tome može li se iz svrhe predmetnog ugovora izvesti postojanje ugovaranja u korist trećeg.

               55

               Dakle, u skladu s člankom 256. UFEU‑a i prvim podstavkom članka 58. Statuta Suda, žalba je ograničena na pitanja prava te se može podnijeti zbog nenadležnosti Općeg suda, zbog povrede postupka kojim se povređuju interesi podnositelja žalbe te zbog povrede prava Unije od strane Općeg suda (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Brazzelli Lualdi i dr., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, t. 47.).

               56

               Stoga je Opći sud jedini nadležan utvrditi činjenice, osim u slučaju kada sadržajna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni, te ocijeniti podnesene dokaze. Dakle, utvrđivanje tih činjenica i ocjenjivanje tih dokaza ne predstavlja, osim u slučaju njihovog iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda (vidjeti u tom smislu osobito presude EIB/Hautem, C‑449/99 P, EU:C:2001:502, t. 44. i Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, t. 69. do 70.).

               57

               Ocjena činjenica koju je iznio Opći sud koja vodi do zaključka da je na teret Commune de Millau postojala obveza plaćanja stoga ne predstavlja pravno pitanje podložno nadzoru Suda, osim u slučaju njihovog iskrivljavanja, što žalitelji međutim ne navode.

               58

               Stoga taj drugi dio prvog žalbenog razloga treba proglasiti nedopuštenim.

               59

               Kada je riječ o trećem dijelu prvog žalbenog razloga, žalitelji tvrde da je Opći sud u točki 141. pobijane presude pogrešno protumačio sjednicu od 18. prosinca 2010. kada je zaključivao o opsegu u kojem je Commune di Millau preuzela dug SEMEA‑e prema Komisiji.

               60

               Međutim, valja ustvrditi da se žalitelji ograničavaju na pobijanje ocjene Općeg suda kao takve o opsegu obveza SEMEA‑e koji je preuzela Commune de Millau. Stoga se njihov navod ne odnosi ni na sadržajnu netočnost utvrđenja Općeg suda ni na iskrivljavanje dokaza koji su mu podneseni.

               61

               U skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 55. i 56. ove presude, isto tako valja odbiti taj treći dio prvog žalbenog razloga kao nedopušten.

               62

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da prvi razlog valja odbiti kao djelomično bespredmetan i djelomično nedopušten.

         Drugi žalbeni razlog
      – Argumentacija stranaka

               63

               U okviru drugog žalbenog razloga žalitelji ističu da je Opći sud, kada je odlučio da je tužba koju je Komisija podnijela protiv SEMEA‑e dopuštena, napravio pogrešku koja se tiče prava. Opći sud je pogrešno smatrao da s jedne strane prava i obveze socijalnoga karaktera SEMEA‑e nisu likvidirane i da s druge strane SEMEA nije oslobođena svojih dugova u odnosu na Komisiju nakon prijenosa njezine imovine Commune de Millau s obzirom na to da Komisija nije pristala na to da spornu tražbinu preuzme ta zajednica.

               64

               Prema mišljenju žalitelja, budući da je Commune de Millau potpuno zamijenila SEMEA‑u, potonja može zaključiti postupak svoje likvidacije. SEMEA je valjano oslobođena svojih obveza prema Komisiji a da pritom nije bio potreban dogovor o tome s obzirom na to da joj je zamjena solventnom pravnom osobom išla u korist.

               65

               Komisija tvrdi da je žalbeni razlog nedopušten jer je nejasan. Podredno, Komisija smatra da žalbeni razlog treba odbiti jer je očito neosnovan.

         – Ocjena Suda

               66

               Valja istaknuti da žalitelji u okviru drugog tužbenog razloga ističu da je Commune de Millau zamijenila SEMEA‑u. Time oni u biti potvrđuju obrazloženja Općeg suda navedena u točkama 138. do 140. pobijane presude, sukladno kojima iz okolnosti slučaja proizlazi da su, temeljem ugovaranja u korist trećeg, stvarni ili potencijalni vjerovnici SEMEA‑e, među kojima se osobito ističe Komisija, dobili novog dužnika u pravnoj osobi Commune de Millau.

               67

               Međutim, valja ustvrditi da se prigovori žalitelja u odnosu na pobijanu presudu ograničavaju na činjeničnu ocjenu Općeg suda, a da pritom precizno ne upućuju na pogreške koje se tiču prava , a koje je navodno u tom smislu napravio Opći sud te na pravne argumente istaknute u prilog tom drugom žalbenom razlogu. U skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 47. i 48. ove presude, taj drugi razlog treba proglasiti nedopuštenim.

               68

               Osim toga, potrebno je ustvrditi da taj drugi žalbeni razlog u biti preuzima argumente žalitelja iznesene u okviru njihovog prvog žalbenog razloga, koji niječu postojanje bilo kojeg sporazuma između SEMEA‑e i Commune de Millau o navodnom dugu prema Komisiji.

               69

               Stoga, s obzirom na to da žalitelji proturječe vlastitoj pravnoj argumentaciji, taj se drugi žalbeni razlog mora odbiti kao nedopušten (vidjeti u tom smislu rješenje Nijs/Revizorski sud, C‑495/06 P, EU:C:2007:644, t. 52. do 56.).

         Treći žalbeni razlog
      – Argumentacija stranaka

               70

               U okviru trećeg žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da je napravio pogrešku koja se tiče prava kada je odlučio da je primjenjiva tridesetogodišnja zastara općeg prava i da stoga sporna tražbina nije zastarjela.

               71

               Žalitelji s jedne strane podsjećaju da Commune de Millau, s obzirom na to da je preuzela imovinu SEMEA‑e, ima pravo protiv Komisije isticati iste pravne argumente kao što su oni koje je mogla isticati SEMEA, uključujući i onaj o desetogodišnjoj zastari obveza koja proizlazi iz Trgovačkog zakonika u verziji koja je bila na snazi u vrijeme spora (u daljnjem tekstu: Trgovački zakonik). S druge strane, s obzirom da je SEMEA bila javno‑privatno društvo trgovačkog karaktera, sporna tražbina nastala je u okviru trgovačkog odnosa između SEMEA‑e, trgovca i Komisije, koja nije trgovac.

               72

               Kao prvo, žalitelji ističu da zastara obveza ne ovisi o upravnom karakteru ugovora. Naime, u nedostatku posebnog pravila upravnog prava valja primijeniti zastarna pravila općeg prava. Desetogodišnja zastara koju predviđa Trgovački zakonik predstavlja poseban zakon koji nadjačava pravila građanskog prava i valja ga primijeniti na predmetni trgovački odnos u ovom slučaju.

               73

               Kada je riječ o presudi Conseil d’État od 31. srpnja 1992. (br. 69661), žalitelji ističu da upravni sudac nije odbacio primjenu desetogodišnje zastare koju predviđa Trgovački zakonik zato što ona nije primjenjiva između osobe javnog prava i trgovca, nego zato što sporne obveze nisu nastale prilikom trgovine između predmetnih osoba. Posljedično, priroda predmetnog ugovora ne može ometati primjenu desetogodišnje zastare koju previđa Trgovački zakonik.

               74

               Kao drugo, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je netočno ocijenio odredbe ugovora i okolnosti slučaja kada je odlučio da se ne može smatrati da je sporna tražbina nastala prilikom trgovačkog odnosa između SEMEA‑e i Komisije.

               75

               U tom smislu oni ističu da je presuda Conseil d’État od 31. srpnja 1992. donesena u potpuno drugačijem kontekstu od onog poljoprivrednih subvencija provedenih u okviru zajedničke poljoprivredne politike i da nije prenosiva na predmetni slučaj. Naime, kada je riječ o ugovornim odredbama, Komisija je izravno uključena u predmetni projekt i ima nadzor nad radovima tako da bi valjalo zaključiti da postoji trgovački odnos između SEMEA‑e i Komisije.

               76

               Komisija ističe da prvi dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti jer je nedopušten ili barem jer je neosnovan s obzirom da on proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane presude. Opći sud svakako nije temeljio svoje obrazloženje o zastari sporne tražbine na upravnoj prirodi predmetnog ugovora.

               77

               Kada je riječ o drugom dijelu tog žalbenog razloga, Komisija tvrdi da se Opći sud ispravno pozvao na presudu Conseil d’État od 31. srpnja 1992. kako bi predočio načelo prema kojem se ugovor o plaćanju javne financijske potpore u okviru izvršenja javne službe, bez dobiti ili protuusluge, ne može smatrati trgovačkim aktom i stoga se na njega ne može primijeniti desetogodišnja zastara predviđena u članku 110‑4 Trgovačkog zakonika.

         – Ocjena Suda

               78

               Najprije, kada je riječ o argumentu koji ističu žalitelji, prema kojem upravna priroda ugovora ne utječe na određivanje zastare koja se primjenjuje na spornu tražbinu, valja istaknuti da je Opći sud u točkama 61. do 68. pobijane presude analizirao pravni režim koji se primjenjuje na navedeni ugovor i zaključio da je priroda tog ugovora upravna.

               79

               Međutim, Opći se sud, u okviru svojeg ispitivanja zastare primjenjive na spornu tražbinu, u točkama 82. do 88. pobijane presude nije nijednom referirao na upravnu prirodu predmetnog ugovora.

               80

               Budući da upravna priroda tog ugovora nije imala utjecaj na određivanje zastare koja se primjenjuje na spornu tražbinu, argument koji se odnosi na to treba odbiti jer je bespredmetan.

               81

               Kao drugo, kada je riječ o kritici da je Opći sud netočno ocijenio odredbe navedenog ugovora i okolnosti slučaja, potrebno je ustvrditi da je Opći sud u točki 83. pobijane presude podsjetio da je predmet tog ugovora bilo plaćanje subvencije od strane Komisije radi izvršenja ugovora sklopljenog na temelju regionalne politike Unije.

               82

               Temeljeći se na presudi Conseil d’État od 31. srpnja 1992. on je iz toga zaključio da „se ne može smatrati da su obveze koje iz toga proizlaze, među kojima se ističe sporna tražbina, nastale između Komisije i SEMEA‑e prilikom njihove trgovine“.

               83

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da Opći sud argumente za odbacivanje primjene zastare koju predviđa Trgovački zakonik nije temeljio na činjenici da ugovor veže osobu javnog prava i trgovca, suprotno onome što tvrde žalitelji, nego na tome da je predmet tog ugovora bilo plaćanje subvencije od strane Komisije radi izvršenja ugovora sklopljenog na temelju regionalne politike Unije.

               84

               Osim toga, ne može se prihvatiti argument žalitelja koji se sastoji u tvrdnji da se kontekst predmetnog slučaja u potpunosti razlikuje od onoga u presudi Conseil d’État od 31. srpnja 1992. Naime, zahtjev za sporni povrat odnosi se na svote koje je Komisija isplatila u okviru regionalne politike i za koje se ne može smatrati da proizlaze iz obveza koje su nastale između žalitelja i Komisije prilikom njihove trgovine.

               85

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da treći dio trećeg žalbenog razloga treba odbaciti jer je djelomično bespredmetan i djelomično neosnovan.

         Četvrti žalbeni razlog
      – Argumentacija stranaka

               86

               U okviru četvrtog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu što je odbio njihov protuzahtjev kada je odlučio da ne postoji izravna uzročna veza između ponašanja Komisije i štete koju oni ističu.

               87

               Oni podsjećaju da Komisija između 27. travnja 1993. i 18. studenoga 2005. nije poduzela ništa kako bi vratila svote za koje je smatrala da joj se duguju. Međutim, da se Komisija ranije obratila SEMEA‑i, potonja bi mogla provjeriti i, u slučaju potrebe, poduzeti odgovarajuće mjere glede zahtjeva za povrat.

               88

               Ističu da je nedjelovanje Komisije tijekom dvanaest godina SEMEA‑u navelo na zaključak da je Komisija odustala od povrata plaćenih svota.

               89

               Prema mišljenju žalitelja, takvo nedjelovanje Komisije predstavlja povredu njezine obveze dobre uprave u smislu članka 41. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koju je Opći sud trebao sankcionirati.

               90

               Komisija ističe da je četvrti žalbeni razlog nedopušten s obzirom da dovodi u pitanje ocjenu činjenica koju je donio Opći sud.

         – Ocjena Suda

               91

               Kada je riječ o argumentu koji ističu žalitelji, a koji se odnosi na navodno odustajanje Komisije od naknade isplaćenih svota, valja podsjetiti da je Opći sud u točki 77. pobijane odluke utvrdio da elementi iz spisa ne dopuštaju zaključak o postojanju takvog odricanja.

               92

               Stoga tim argumentom žalitelji zapravo prigovaraju ocjeni elemenata iz spisa od strane Općeg suda. Stoga, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 55. i 56. ove presude, valja ga odbiti kao nedopušten.

               93

               S obzirom na to da žalitelji Komisiji prigovaraju povredu obveze dobre uprave, nije sporno da, iako je Komisija zahtijevala povrat sporne tražbine dopisom od 27. travnja 1993., na što SEMEA nije dala nikakav odgovor, ta se institucija obratila SEMEA‑i jedino preporučenom poštom od 18. studenoga 2005., a opomena je poslana dužniku dopisom od 11. siječnja 2006.

               94

               Međutim, ta okolnost ne može dovesti u pitanje ocjene sadržane u točkama 108. i 109. pobijane presude, sukladno kojima nije postojala izravna uzročna veza između ponašanja Komisije i štete koju ističu žalitelji kada je riječ o iznosu od 41.012 eura.

               95

               Stoga je Opći sud ispravno odlučio da zahtjev za plaćanje tražbine od 41.012 eura odnosio na povrat neplaćenih iznosa i da, s obzirom na to da ta tražbina nije zastarjela, SEMEA u svakom slučaju ostaje obvezna podmiriti ju. Naime, u mjeri u kojoj dvije tužbe počivaju na različitim pravnim temeljima, iznos sporne tražbine se duguje i pod pretpostavkom da se izvanugovorna odgovornost Komisije temelji na povredi njezine obveze dobre uprave .

               96

               Suprotno tome, kada je riječ o zateznim kamatama, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, uspostava izvanugovorne odgovornosti Unije i implementacija prava na popravljanje pretrpljene štete, na temelju članka 340. UFEU‑a, ovisi o ispunjenju skupa uvjeta koji se tiču nezakonitosti ponašanja koja se pripisuje instituciji, stvarnog postojanja štete i postojanja uzročne veze između tog ponašanja i štete na koju se poziva (vidjeti osobito presude Oleifici Mediterranei/CEE, 26/81, EU:C:1982:318, t. 16.; Birra Wührer i dr./Vijeće i Komisija, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 i 282/82, EU:C:1984:341, t. 9. te Inalca i Cremonini/Komisija, C‑460/09 P, EU:C:2013:111, t. 46.).

               97

               Kada je riječ o nezakonitom ponašanju koje se pripisuje predmetnoj instituciji, valja podsjetiti da je, u skladu s općim načelom dobre uprave koje se ističe među jamstvima koje priznaje pravni poredak Unije u upravnim postupcima i koje je sada sadržano u članku 41. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, na institucijama Unije da pažljivo vode postupke o povratu i da djeluju na takav način da svaki akt u postupku donesu u razumnom roku u odnosu na akt koji mu prethodi.

               98

               Međutim, neosporno je da Komisija, nakon što je dopisom od 27. travnja 1993. zahtijevala povrat sporne tražbine, nije djelovala više od dvanaest godina te se SEMEA‑i obratila jedino preporučenim pismom od 18. studenoga 2005.

               99

               Osim toga, takvo se nedjelovanje ne može opravdati ni složenošću spora ni nekom drugom posebnom okolnošću koja bi mogla opravdati utvrđeno kašnjenje.

               100

               U tim okolnostima Opći sud je u točki 108. pobijane presude pogrešno zaključio da ne postoji izravna uzročna veza između ponašanja Komisije i štete koju ističu žalitelji.

               101

               Kada je riječ o postojanju štete, istina je da je računanje kamata počelo zato što SEMEA nije odmah odgovorila na Komisijin zahtjev za povrat od 27. travnja 1993.

               102

               Dakle, kao što proizlazi iz točke 89. mišljenja nezavisne odvjetnice, nedjelovanje Komisije u razdoblju dužem od dvanaest godina imalo je za posljedicu to da zahtijevane zatezne kamate sada prelaze iznos sporne tražbine.

               103

               U skladu s točkom 90. istog mišljenja, valja ustvrditi da se iznos zateznih kamata koje su dospjele u razdoblju dužem od dvanaest godina tijekom kojeg Komisija nije djelovala, može izravno pripisati ponašanju te institucije.

               104

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da pobijanu presudu treba poništiti u dijelu u kojem ona, u okviru ispitivanja protuzahtjeva koji su podnijeli žalitelji, ustvrđuje da ne postoji izravna uzročna veza između ponašanja Komisije i navodno pretrpljene štete zbog naloženog plaćanja zateznih kamata.

         O tužbi pred Općim sudom

               105

               U skladu s prvim podstavkom članka 61. Statuta Suda potonji može, u slučaju ukidanja presude Općeg suda, konačno odlučiti o sporu ako to stanje postupka dopušta. Takva je situacija u ovom slučaju.

               106

               U predmetnom slučaju, s obzirom na njegove posebne značajke, o protuzahtjevu koji su podnijeli žalitelji valja odlučiti na temelju naloženog plaćanja zateznih kamata.

               107

               Iz točaka 97. do 104. ove presude proizlazi da se šteta koja se sastoji u zateznim kamatama koje su dospjele u razdoblju dužem od dvanaest godina tijekom kojeg Komisija nije djelovala može izravno pripisati nepravilnom ponašanju te institucije.

               108

               Iako je tako, valja, međutim, smatrati da tražbina od 41.012 eura koju je SEMEA trebala vratiti Komisiji nije bila zastarjela 18. studenoga 2005., odnosno u vrijeme kada je ta institucija od nje zahtijevala povrat.

               109

               Stoga valja djelomično prihvatiti protuzahtjev žalitelja i naložiti Komisiji snošenje tri četvrtine iznosa koji odgovara zateznim kamatama po godišnjoj zakonskoj stopi koja se primjenjuje u Francuskoj, a koje su dospjele između 27. travnja 1993. i 18. studenoga 2005.

         Troškovi

               110

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kada je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               111

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Sukladno članku 138. stavku 3. Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi svoje troškove. Međutim, u skladu s istom odredbom, ako je to opravdano okolnostima slučaja, Sud može odrediti da jedna stranka uz svoje snosi i dio troškova druge stranke.

               112

               U predmetnom slučaju Sud smatra da Komisiji valja naložiti da uz svoje troškove nastale u oba stupnja postupka snosi i jednu četvrtinu troškova Commune de Millau i SEMEA‑e koji su nastali u navedenim stupnjevima postupka. Potonji snose tri četvrtine vlastitih troškova koji su nastali u oba stupnja postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Presuda Općeg suda Europske unije Komisija/SEMEA i Commune de Millau (T‑168/10 i T‑572/10) poništava se u dijelu u kojem je u njoj, na temelju protuzahtjeva Commune de Millau i Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA), utvrđeno da ne postoji izravna uzročna veza između ponašanja Europske komisije i navodne štete pretrpljene zbog naloženog plaćanja zateznih kamata.

                        2.

                           Protuzahtjev Commune de Millau i Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) djelomično se prihvaća i Europskoj komisiji se nalaže snošenje tri četvrtine iznosa koji odgovara zateznim kamatama po godišnjoj zakonskoj stopi koja se primjenjuje u Francuskoj, a koje su dospjele između 27. travnja 1993. i 18. studenoga 2005.

                        3.

                           U ostalom dijelu žalba se odbija.

                        4.

                           Europskoj komisiji nalaže se da uz svoje troškove nastale u prvostupanjskom i u žalbenom postupku snosi i jednu četvrtinu troškova Commune de Millau i Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) koji su nastali u navedenim stupnjevima postupka.

                        5.

                           Commune de Millau i Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) snose tri četvrtine vlastitih troškova koji su nastali u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda od 20. listopada 1977. # SA Roquette Frères protiv države Francuske - Administration des douanes. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal d'instance de Lille - Francuska. # Monetarni kompenzacijski iznosi. # Predmet 29-77.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. siječanj 26.#ADV Allround Vermittlungs AG, en liquidation protiv Finanzamt Hamburg-Bergedorf.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Finanzgericht Hamburg.#Predmet C-218/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. lipnja 2009.#Agrana Zucker GmbH protiv Bundesministerium für Land- und Forstwirtschaft, Unwelt und Wasserwirtschaft.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-33/08.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 28. travnja 2010.#Belgian Sewing Thread (BST) NV protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-452/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. siječnja 2010.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Zahtjev za prethodnu odluku: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Poljska.#Predmet C-444/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. listopada 2009.#Gaz de France - Berliner Investissement SA protiv Bundeszentralamt für Steuern.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Köln - Njemačka.#Predmet C-247/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. prosinca 2011.#Rastelli Davide e C. Snc protiv Jean-Charles Hidoux.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Predmet C-191/10.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. travnja 2016.#Polkomtel sp. z o.o. protiv Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Najwyższy.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/22/EZ – Članak 28. – Nezemljopisni brojevi – Mogućnost da krajnji korisnici koji borave u državi članici operatora imaju pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima – Direktiva 2002/19/EZ – Članci 5., 8. i 13. – Ovlasti i odgovornosti državnih regulatornih tijela u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem – Određivanje, izmjena ili ukidanje obveza – Određivanje obveze poduzećima koja nadziru pristup krajnjim korisnicima – Kontrola cijena – Poduzeće koje nema znatniju tržišnu snagu – Direktiva 2002/21/EZ – Rješavanje sporova među poduzećima – Odluka državnog regulatornog tijela o određivanju uvjeta suradnje i načina utvrđivanja cijene za usluge između poduzeća.#Predmet C-397/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/22/EZ — Članak 28. — Nezemljopisni brojevi — Mogućnost da krajnji korisnici koji borave u državi članici operatora imaju pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima — Direktiva 2002/19/EZ — Članci 5., 8. i 13. — Ovlasti i odgovornosti državnih regulatornih tijela u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem — Određivanje, izmjena ili ukidanje obveza — Određivanje obveze poduzećima koja nadziru pristup krajnjim korisnicima — Kontrola cijena — Poduzeće koje nema znatniju tržišnu snagu — Direktiva 2002/21/EZ — Rješavanje sporova među poduzećima — Odluka državnog regulatornog tijela o određivanju uvjeta suradnje i načina utvrđivanja cijene za usluge između poduzeća“
      U predmetu C‑397/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Najwyższy (Cour suprême, Poljska), odlukom od 15. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 20. kolovoza 2014., u postupku

         Polkomtel Sp. z o.o.

      protiv

         Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej

      uz sudjelovanje:

         Orange Polska S.A., ranije Telekomunikacja Polska S.A.,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik drugog vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Polkomtel sp. z o.o., M. Bieniek i E. Barembruch, radcowie prawni,

               —

               za Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, S. Szabliński, radca prawny,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 28. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.) kao i članka 5. stavka 1. i članka 8. stavka 3. Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. (Direktiva o pristupu) (SL L 108, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Polkomtela sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: Polkomtel) i Prezesa Urzędu Komunikacji Elektronicznej (predsjednik Ureda za elektroničke komunikacije, u daljnjem tekstu: predsjednik UKE‑a) uz sudjelovanje društva Orange Polska S.A., ranije Telekomunikacja Polska S.A. (u daljnjem tekstu: Orange Polska), u vezi s odlukom predsjednika UKE‑a u okviru spora među tim poduzećima koja se odnosi na uvjete suradnje i načina utvrđivanja cijena za usluge pristupa nezemljopisnim brojevima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Novi regulatorni okvir koji se primjenjuje na elektroničke komunikacijske usluge

               3

               Novi regulatorni okvir koji se primjenjuje na elektroničke komunikacijske usluge sastoji se od Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25., u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva), i uz nju posebnih direktiva, i to Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.), Direktive o pristupu, Direktive o univerzalnoj usluzi te Direktive 97/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području telekomunikacija (SL 1998., L 24, str. 1.) .

         – Okvirna direktiva

               4

               U članku 8. Okvirne direktive utvrđeni su opći ciljevi i regulativna načela čije poštovanje moraju osigurati državna regulatorna tijela (u daljnjem tekstu: DRT‑ovi). Stavak 3. tog članka glasi kako slijedi:
               „3.   [DRT‑ovi] doprinose razvoju unutarnjeg tržišta, inter alia:
               [...]

                        (b)

                        poticanjem stvaranja i razvitka transeuropskih mreža i interoperabilnosti paneuropskih usluga i povezanosti s kraja na kraj mreže;

                  [...]
               4.   [DRT‑ovi] promiču interese građana Europske unije, inter alia:
               [...]

                        (b)

                        osiguravanjem visokog stupnja zaštite potrošača pri njihovim kontaktima s pružateljima usluga [...];

                  [...]”

               5

               U članku 20. stavku 3. Okvirne direktive, pod naslovom „Rješavanje sporova među poduzećima”, propisano je:
               Pri rješavanju spora [DRT] donosi odluke radi postizanja ciljeva navedenih u članku 8. Sve obveze koje [DRT] nametne poduzeću s ciljem rješavanja spora, sukladne su s odredbama ove Direktive i posebnih direktiva.

         – Direktiva o pristupu

               6

               U članku 1. Okvirne direktive, pod naslovom „Rješavanje sporova među poduzećima”, propisano je:
               „1.   Unutar okvira utvrđenog u [Okvirnoj direktivi], ova Direktiva usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Svrha je utemeljiti regulatorni okvir u skladu s unutarnjim tržišnim načelima za odnose između davatelja mreža i usluga iz kojega će proizaći održivo tržišno natjecanje, interoperabilnost usluga elektroničke komunikacije i potrošačke pogodnosti.
               2.   Ova Direktiva utemeljuje prava i obveze za operatore i za poduzeća koja traže međusobno povezivanje i/ili pristup njihovim mrežama ili pripadajućoj opremi. Ona postavlja ciljeve za [DRT‑ove] u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem [...]”

               7

               U članku 5. te direktive, pod nazivom „Ovlasti i odgovornosti [DRT‑ova] u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem”, propisano je:
               „1.   Djelujući u svrhu ostvarenja ciljeva propisanih u članku 8. [Okvirne direktive], [DRT‑ovi] potiču i, ako je to potrebno, osiguravaju, u skladu s odredbama ove Direktive, odgovarajući pristup i međusobno povezivanje i interoperabilnost usluga, vršeći svoju odgovornost tako da promiču djelotvornost, održivo tržišno natjecanje, a krajnjim korisnicima pruže najveće pogodnosti.
               Posebno, ne dovodeći u pitanje mjere koje se mogu poduzeti u vezi s poduzećima sa znatnijom tržišnom snagom u skladu s člankom 8., [DRT‑ovi] posebno moraju biti u stanju nametnuti:

                        (a)

                        u onoj mjeri u kojoj je to potrebno kako bi se osiguralo povezivanje s kraja‑na‑kraj, obveze za poduzeća koja nadziru pristup krajnjim korisnicima, uključujući u opravdanim slučajevima obvezu međusobnog povezivanja s drugim mrežama ako to već nije slučaj;

                  [...]
               3.   Obveze i uvjeti u skladu sa stavcima 1. i 2. trebaju biti objektivni, transparentni, proporcionalni i nediskriminirajući i provode se u skladu s postupcima navedenim u člancima 6. i 7. Okvirne direktive.
               4.   S obzirom na pristup i međusobno povezivanje, države članice osiguravaju da [DRT] bude ovlašten intervenirati na vlastitu inicijativu ako je to opravdano ili, ako ne postoji sporazum između poduzeća, na zahtjev bilo koje uključene stranke, kako bi se osigurali politički ciljevi članka 8. [Okvirne direktive], u skladu s odredbama ove Direktive i postupcima navedenim u člancima 6. i 7., 20. i 21. [Okvirne direktive].”

               8

               Članak 8. Direktive o pristupu, naslovljen „Nametanje, izmjena ili povlačenje obveza”, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da su [DRT‑ovi] ovlašteni za nametanje obveza iz članaka 9. do 13.
               2.   Ako je operator određen da ima znatniju tržišnu snagu na određenom tržištu kao rezultat analize tržišta provedene u skladu s člankom 16. [Okvirne direktive], [DRT], ako je potrebno, nameće obveze utvrđene u člancima od 9. do 13. ove Direktive.
               3.   Ne dovodeći u pitanje:

                        —

                        [...]

                        —

                        odredbe članaka 12. i 13. [Okvirne direktive], uvjet 7. u dijelu B Priloga [Direktivi o ovlaštenju] kao što je primijenjeno na temelju članka 6. stavka 1. te Direktive, člancima 27., 28. i 30. [Direktive o univerzalnoj usluzi] […] koja sadržava obveze za poduzeća koja nisu određena da imaju znatniju tržišnu snagu […]

                  [...]
               [DRT‑ovi] neće nametati obveze utvrđene u člancima od 9. do 13. za operatore koji nisu određeni u skladu sa stavkom 2.
               [...]
               4.   Obveze nametnute u skladu s ovim člankom temelje se na naravi prepoznatog problema, objektivno i opravdano s obzirom na obveze predviđene u članku 8. [Okvirne direktive]. Te se obveze nameću samo nakon savjetovanja u skladu s člancima 6. i 7. te Direktive.
               [...]”

               9

               U članku 13. Direktive o pristupu, pod naslovom „Obveze nadzora cijene i troškovnog računovodstva”, propisano je:
               [DRT] može u skladu s odredbama članka 8. odrediti obveze u vezi s pokrivanjem troškova i nadzorom cijene, uključujući obveze za troškovnu usmjerenost cijena i obveze koje se odnose na sustave praćenja troškova, za pružanje određenih vrsta međusobnog povezivanja i/ili pristupa, u situacijama gdje analiza tržišta ukaže da nedostatak djelotvornog tržišnog natjecanja znači da određeni operator može zadržati pretjerano visoke cijene ili ih sniziti na štetu krajnjeg korisnika. [...]”

         – Direktiva o univerzalnoj usluzi

               10

               U uvodnoj izjavi 38. Direktive o univerzalnoj usluzi se navodi:
               Pristup krajnjih korisnika svim brojevnim resursima u [Uniji] važan je preduvjet jedinstvenog tržišta. On treba uključivati besplatne usluge, usluge s posebnom tarifom te druge nezemljopisne brojeve, osim u slučaju kada je pozvani pretplatnik odabrao, iz komercijalnih razloga, ograničavanje pristupa s određenih zemljopisnih područja. [...]”

               11

               U članku 1. te direktive, pod naslovom „Područje primjene i ciljevi”, predviđeno je osobito da je njezin cilj „osigurati dostupnost kvalitetnih javno dostupnih usluga diljem Zajednice putem djelotvornog tržišnog natjecanja i mogućnosti izbora te reagirati na okolnosti u kojima potrebe krajnjih korisnika nisu na zadovoljavajući način zadovoljene na tržištu”.

               12

               U članku 2. drugom podstavku točki (f) navedene direktive nalazi se sljedeća definicija:
               „‚nezemljopisni broj’ znači broj iz nacionalnog plana numeriranja koji nije zemljopisni broj. On uključuje, među ostalim, brojeve u pokretnoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži, brojeve za usluge besplatnog poziva i brojeve za usluge s posebnom tarifom.”

               13

               U članku 28. iste direktive, pod naslovom „Nezemljopisni brojevi”, propisano je:
               „Države članice osiguravaju mogućnost pristupa krajnjih korisnika iz drugih država članica nezemljopisnim brojevima na svojem državnom području gdje god je to tehnički i gospodarski izvedivo, osim u slučaju kada je pozvani pretplatnik odabrao, iz tržišnih razloga, ograničiti pristup pozivateljima koji se nalaze na određenim zemljopisnim područjima.”

         Direktiva 2009/136/EZ

               14

               Pod naslovom „Izmjene Direktive [‚o univerzalnoj usluzi’]”, u članku 1. točki 19. Direktive 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o izmjeni Direktive 2009/136/EZ, Direktive 2002/58/EZ o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u sektoru elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 o suradnji između nacionalnih tijela odgovornih za provedbu zakona o zaštiti potrošača (SL L 337, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224.) predviđeno je:
               „Članak 28. zamjenjuje se sljedećim:
               ‚Članak 28.
               Pristup brojevima i uslugama
               1.   Države članice osiguravaju, gdje je to tehnički i ekonomski moguće, osim u slučajevima kada je nazvani pretplatnik odabrao zbog poslovnih razloga ograničiti pristup pozivateljima koji su locirani na posebnim zemljopisnim područjima, da odgovarajuća državna tijela poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da krajnji korisnici imaju sljedeće mogućnosti:

                        (a)

                        pristup i korištenje usluga korištenjem nezemljopisnih brojeva unutar [Europske unije];

                  [...]’”

               15

               Sukladno članku 4. stavku 1. prvom podstavku Direktive 2009/136, države članice moraju donijeti i objaviti najkasnije do 25. svibnja 2011. sve zakone, propise i administrativne odredbe koji su neophodni za usklađivanje s ovom direktivom.

         Poljsko pravo

               16

               U skladu s člankom 27. stavkom 2. Zakona o telekomunikacijama (ustawa Prawo telekomunikacyjne) od 16. srpnja 2004. (Dz. U. br. 171, poz. 1800.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme donošenja odluke predsjednika UKE‑a (u daljnjem tekstu: Zakon od 16. srpnja 2004.):
               „Ako pregovori nisu započeli, ako operator koji je dužan pružiti pristup uskrati pristup ili ako se ugovor ne sklopi u roku predviđenom u stavku 1., svaka od strana može tražiti od predsjednika UKE‑a da donese odluku o spornim pitanjima ili utvrđivanju uvjeta suradnje.”

               17

               Članak 28. stavak 1. Zakona o telekomunikacijama glasi:
               „Predsjednik UKE‑a donosi odluku o odobrenju pristupa u roku od 90 dana računajući od dana podnošenja zahtjeva iz članka 27. stavka 2., uzimajući u obzir sljedeće kriterije:

                        1)

                        interes korisnika telekomunikacijskih mreža;

                        2)

                        obveze nametnute telekomunikacijskim poduzećima;

                        3)

                        promicanje modernih telekomunikacijskih usluga;

                        4)

                        narav postojećih spornih pitanja i praktičnu mogućnost provođenja rješenja, u pogledu tehničkih i ekonomskih aspekata pristupa telekomunikacijama, koja su predložila telekomunikacijska poduzeća, strane u pregovorima, a koja mogu predstavljati alternative;

                        5)

                        potrebu da se osigura:

                                 a)

                                 cjelovitost mreža i interoperabilnost usluga,

                                 b)

                                 nediskriminirajuće uvjete pristupa telekomunikacijama,

                                 c)

                                 razvoj tržišnog natjecanja na tržištu telekomunikacijskih usluga;

                        6)

                        značajna tržišna snaga telekomunikacijskih poduzeća čije su mreže međusobno povezane; [...]

                  [...]”

               18

               Članak 79. stavak 1. toga zakona predviđa:
               „Operator javne telefonske mreže osigurava mogućnost pristupa krajnjih korisnika svoje mreže i drugih država članica nezemljopisnim brojevima na poljskom državnom području gdje god je to tehnički i gospodarski izvedivo, osim u slučaju kada je pozvani pretplatnik ograničio pristup krajnjim korisnicima koji se nalaze na određenim zemljopisnim područjima.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Društva Polkomtel i Orange Polska poduzeća su koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže dostupne javnosti i pružaju elektroničke komunikacijske usluge svojim pretplatnicima. Budući da društva Polkomtel i Orange Polska nisu postigli dogovor o načinima suradnje i utvrđivanja cijene pristupa mrežnih korisnika društva Polkomtel uslugama inteligentne mreže koje se pružaju u mreži društva Orange Polska uz uporabu nezemljopisnih brojeva, predsjedniku UKE‑a podnesen je zahtjev za rješavanje spora.

               20

               Odlukom od 6. svibnja 2006. predsjednik UKE‑a je riješio spor tako što je, među ostalim, naložio društvu Polkomtel da osigura svojim pretplatnicima pristup uslugama korištenjem nezemljopisnih brojeva koje se pružaju na mreži društva Orange Polska kao protučinidbu za plaćanja naknade od strane potonjeg društva.

               21

               Predsjednik UKE‑a je u toj odluci također odredio način utvrđivanja cijene za taj pristup između tih poduzeća. Ocjenjujući da je za započinjanje poziva u mreži društva Polkomtel potrebna mrežna oprema istovjetna onoj koja je potrebna za završavanja poziva na navedenoj mreži, osobito je naknadu za to započinjanje poziva prema mreži društva Orange Polska utvrdio na točno određenoj razini upućivanjem na naknadu koja se plaća prema tarifi koja se primjenjuje na završavanje poziva na mreži društva Polkomtel.

               22

               Društvo Polkomtel pobijalo je odluku UKE‑a od 6. svibnja 2009. pred Sądom Okręgowy (Regionalni sud). Presudom od 15. ožujka 2012. taj je sud odbio zahtjev za poništenje te odluke. Društvo Polkomtel je podnijelo žalbu protiv presude Sąda Okręgowy (Regionalni sud) pred Sądom Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi) koji je odbio te žalbe presudom od 25. siječnja 2013. Društvo Polkomtel podnijelo je protiv te presude žalbu u kasacijskom postupku pred Sądom Najwyższy (Vrhovni sud).

               23

               Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) postavlja, kao prvo, pitanje vremenske i materijalne primjene prava Unije u glavnom postupku. S jedne strane, proizlazi da je odluka predsjednika UKE‑a od 6. svibnja 2009. donesena prije nego je izmijenjen članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi Direktivom 2009/136 te, stoga, prije proteka roka za prenošenje potonje direktive u nacionalno pravo. S druge strane, tim je člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, prema svojem prvotnom sadržaju, naloženo državama članicama da osiguravaju mogućnost pristupa krajnjih korisnika iz drugih država članica nezemljopisnim brojevima na svojem državnom području. Nacionalnim je propisom, koji se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, predviđena obveza osiguravanja da svi krajnji korisnici budu u mogućnosti pristupiti nezemljopisnim brojevima na poljskom državnom području. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku se stoga pita može li se tim propisom propisati veća obveza od one koja je predviđena u tom članku.

               24

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li DRT, na temelju članka 5. stavka 1. Direktive o pristupu, naložiti operaterima obveze čiji je cilj provedba članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi. Taj sud izražava u tom pogledu dvojbe, osobito s obzirom na obvezu uvažavanja slobode poduzetništva zajamčene u članku 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i na postojanje, u ovom slučaju, eventualnog sukoba između te slobode i načela zaštite potrošača propisanog u članku 38. Povelje.

               25

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev želi saznati može li DRT, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, propisati načine utvrđivanja cijene između operatora na temelju članka 8. stavka 3. Direktive o pristupu u smislu članka 5. stavka 1. te direktive i članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi. Taj sud naime smatra da se postavlja pitanje koje su granice intervencije DRT‑ova u odnosu na utvrđenje cijena u okviru rješavanja spora između poduzeća koja nemaju znatniju tržišnu snagu. Taj sud postavlja također pitanje je li takva intervencija u skladu sa slobodom poduzetništva propisanom u članku 16. Povelje te se pita može li se ta intervencija opravdati ciljem osiguravanja zaštite potrošača zajamčenom u članku 38. Povelje.

               26

               U tim je okolnostima Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, u prvotnoj verziji, tumačiti na način da pristup nezemljopisnim brojevima ne treba osigurati samo krajnjim korisnicima iz drugih država članica, već i krajnjim korisnicima iz države članice operatora javne komunikacijske mreže, što ima za posljedicu da ispitivanje ispunjenja te obveze od strane DRT‑a podliježe zahtjevima koji proizlaze iz načela djelotvornosti prava Unije te tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi u vezi s člankom 16. [Povelje], tumačiti na način da se radi ispunjenja obveze navedene u prvo navedenom propisu može primijeniti postupak predviđen u članku 5. stavku 1. Direktive [o pristupu]?

                        3.

                        Treba li članak 8. stavak 3. Direktive [o pristupu], u vezi s člankom 28. Direktive [o univerzalnoj usluzi] i člankom 16. [Povelje] ili članak 8. stavak 3. Direktive [o pristupu], u vezi s člankom 5. stavkom 1. Direktive [o pristupu] i člankom 16. [Povelje], tumačiti na način da DRT‑ovi – kako bi krajnjem korisniku domaćeg operatera javne komunikacijske mreže osigurali pristup uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva u mreži jednog drugog domaćeg operatera – mogu utvrditi načela obračuna naknade za uspostavljanje poziva između operatera, na način da primijene tarifu za okončavanje poziva koja je s obzirom na troškove utvrđena za jednog od operatera na temelju članka 13. Direktive [o pristupu], ako je operater tijekom neuspjelih pregovora vođenih u skladu s obvezom iz članka 4. Direktive [o pristupu] sam to predložio?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi tumačiti na način da država članica može predvidjeti da operator javnih komunikacijskih mreža mora osigurati pristup nezemljopisnim brojevima svim krajnjim korisnicima njegove mreže u toj državi, a ne samo onima iz drugih država članica.

               28

               To je pitanje postavljeno s obzirom na to da je u navedenom članku 28., u vrijeme donošenja odluke predsjednika UKE‑a, bila predviđena samo obveza za države članice da osiguraju da konačni korisnici mogu pristupiti nezemljopisnim brojevima na njihovu državnom području, gdje je to tehnički i ekonomski moguće, osim u slučajevima kada je nazvani pretplatnik zbog poslovnih razloga odabrao ograničiti pristup pozivateljima koji su locirani na posebnim zemljopisnim područjima, dok je u članku 28. stavku 1. točki (a) navedene direktive, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, sada predviđeno da „države članice osiguravaju da [...] odgovarajuća državna tijela poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da krajnji korisnici imaju mogućnost pristupa i korištenja usluga korištenjem nezemljopisnih brojeva unutar [Unije] [...]”.

               29

               U tom pogledu, valja provjeriti krši li nacionalna odredba, poput one članka 79. stavka 1. Zakona o telekomunikacijama, koja u biti propisuje širu obvezu od one koja je predviđena u članku 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, ciljeve te direktive.

               30

               Valja navesti da je u uvodnoj izjavi 38. spomenute direktive navedeno na općenit način da je pristup krajnjih korisnika svim brojevnim resursima u Uniji, uključujući i nezemljopisne brojeve, važan preduvjet jedinstvenog tržišta.

               31

               Nadalje, iz članka 1. Direktive o univerzalnoj usluzi proizlazi da se, u okviru Okvirne direktive, Direktiva o univerzalnoj usluzi odnosi na osiguravanje pristupa mrežama elektroničkih komunikacija i usluga namijenjenih krajnjim korisnicima. Njezin je cilj osigurati dostupnost kvalitetnih javno dostupnih usluga diljem Unije putem djelotvornog tržišnog natjecanja i mogućnosti izbora.

               32

               U odnosu na ciljeve regulatornog okvira, u kojem se nalazi i Direktiva o univerzalnoj usluzi, Sud je u točki 29. presude Telekomunikacja Polska (C‑522/08, EU:C:2010:135) naveo da iako su, prilikom izvršenja njihovih zadataka, DRT‑ovi dužni, sukladno članku 8. stavku 4. točki (c) Okvirne direktive, voditi računa o interesima građana Unije, osiguravajući visoku razinu zaštite potrošača, Okvirnom direktivom i Direktivom o univerzalnoj usluzi nije predviđeno potpuno usklađivanje pitanja zaštite potrošača.

               33

               Nadalje, to što se korisnicima države članice jamči pristup nezemljopisnim brojevima, čak i u potpuno nacionalnoj situaciji, može pridonijeti nastanku unutarnjeg tržišta, kada krajnji korisnici pretplatnici operatera druge države članice primaju usluge uspostavljanja poziva na mreži operatera prve države članice, tijekom njihova boravka u drugoj državi članici, na temelju ugovora o roamingu zaključenog između tih operatera.

               34

               Iz toga slijedi da se članku 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, protumačenom sukladno ciljevima te direktive, ne protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, kojim se predviđa obveza osiguranja pristupa nezemljopisnim brojevima na državnom području svim krajnjim korisnicima.

               35

               Imajući u vidu gornje navode, valja odgovoriti na prvo postavljeno pitanje tako da članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi treba tumačiti na način da država članica može predvidjeti da operator javnih komunikacijskih mreža mora osigurati pristup nezemljopisnim brojevima svim krajnjim korisnicima njegove mreže u toj državi, a ne samo krajnjim korisnicima drugih država članica.

         Drugo i treće pitanje

      Dopuštenost

               36

               Društvo Polkomtel tvrdi da treće pitanje nije dopušteno zato što to društvo, tijekom njihovih pregovora, nije istaknulo društvu Orange Polska prijedloge koje je spomenuo sud koji je uputio zahtjev i koji se odnose na načine utvrđivanja cijena predmetnih usluga uspostavljanja poziva. Stoga, treće pitanje sadržava navode koji ne odgovaraju činjenicama u glavnom postupku.

               37

               U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da na temelju ustaljene sudske prakse pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije, koja postavlja nacionalni sudac u pravnom i činjeničnom kontekstu za čije je određivanje odgovoran te čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sudac samo ako je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim ni pravnim elementima za davanje korisnog odgovora na postavljena mu pitanja (presuda Maatschap T. van Oosterom en A. van Oosterom‑Boelhouwer, C‑485/12, EU:C:2014:250, t. 31. i navedena sudska praksa).

               38

               Navedena pretpostavka relevantnosti ne može se oboriti samom okolnošću da jedna od stranaka u glavnom postupku osporava određene činjenice čiju točnost Sud ne provjerava, a o kojima ovisi definicija predmeta dotičnog postupka (presuda Maatschap T. van Oosterom en A. van Oosterom‑Boelhouwer, C‑485/12, EU:C:2014:250, t. 32. i navedena sudska praksa).

               39

               U ovom slučaju, pitanje je li društvo Polkomtel iznijelo prijedloge u odnosu na načine utvrđivanja cijena između tog društva i društva Orange Polska za predmetne usluge uspostavljanja poziva je pitanje koje ulazi u činjenični okvir čije ispitivanje nije na Sudu.

               40

               Stoga se treće pitanje treba smatrati dopuštenim.

         O meritumu

               41

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koje valja zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 1. i članak 8. stavak 3. Direktive o pristupu, u vezi s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, tumačiti na način da je dopušteno DRT‑u da, u okviru rješavanja spora između operatera, naloži obvezu da osigura krajnjim korisnicima pristup uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva u mreži jednog drugog operatera te da na temelju članka 13. Direktive o pristupu odredi načine utvrđivanja cijena između navedenih operatera za taj pristup, poput onog u glavnom postupku.

               42

               U tom pogledu, valja podsjetiti da se, u skladu s njezinim člankom 1. stavcima 1. i 2., Direktivom o pristupu, koja je sastavni dio okvira uspostavljenog Okvirnom direktivom, usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Svrha Direktive o pristupu jest utemeljiti regulatorni okvir u skladu s unutarnjim tržišnim načelima za odnose između davatelja mreža i usluga iz kojega će proizići održivo tržišno natjecanje, interoperabilnost usluga elektroničke komunikacije i potrošačke pogodnosti. Tom su direktivom, među ostalim, definirani ciljevi zadani DRT‑ovima u pogledu pristupa međusobnom povezivanju.

               43

               Člankom 5. Direktive o pristupu propisane su ovlasti i odgovornosti [DRT‑a] u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem. U članku 5. stavku 1. iste direktive predviđeno je da, djelujući u svrhu ostvarenja ciljeva propisanih u članku 8. Okvirne direktive, [DRT‑ovi] potiču i, ako je to potrebno, osiguravaju, u skladu s odredbama te direktive, odgovarajući pristup i međusobno povezivanje i interoperabilnost usluga, promičući djelotvornost, održivo tržišno natjecanje te pružajući krajnjim korisnicima najveće pogodnosti.

               44

               Sud je u tom pogledu već presudio da iz teksta članka 5. stavka 1. prvog podstavka Direktive o pristupu proizlazi da je zadaća DRT‑a osigurati odgovarajući pristup i međusobno povezivanje i interoperabilnost usluga na načine koji nisu taksativno nabrojeni (vidjeti u odnosu na tu direktivu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 37.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.) presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               45

               U tom okviru, u skladu s člankom 5. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Direktive o pristupu, ne dovodeći u pitanje mjere koje se mogu poduzeti u vezi s poduzećima sa znatnijom tržišnom snagom u skladu s člankom 8., ta tijela moraju biti u stanju nametnuti „obveze za poduzeća koja nadziru pristup krajnjim korisnicima, uključujući u opravdanim slučajevima obvezu međusobnog povezivanja s drugim mrežama ako to već nije slučaj”, s isključivim ciljem osiguranja povezivanja s‑kraja‑na‑kraj (vidjeti u odnosu na tu direktivu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 37. i navedenu sudsku praksu)

               46

               U članku 5. stavku 4. Direktive o pristupu je precizirano da DRT‑ovi, kada interveniraju na zahtjev uključene stranke, kako bi osigurali poštovanje ciljeva iz članka 8. Okvirne direktive, moraju djelovati u skladu s odredbama Direktive o pristupu i postupcima, koji su osobito uređeni u člancima 6., 7. i 20. Okvirne direktive.

               47

               Nadalje, sukladno članku 20. stavku 3. Okvirne direktive, prilikom provođenja postupka rješavanja spora između poduzeća predviđenog u tom članku, DRT‑ovi postupaju kako bi ostvarili ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive, u kojemu je, u njegovu stavku 3. točki (b), predviđeno da DRT‑ovi doprinose razvoju unutarnjeg tržišta, osobito poticanjem interoperabilnosti paneuropskih usluga i povezanosti s kraja na kraj mreže.

               48

               Stoga tim se odredbama Okvirne direktive i Direktive o pristupu dopušta DRT‑ovima da, u okviru spora između operatera, poduzmu mjere osiguranja odgovarajućeg pristupa i međusobnog povezivanja i interoperabilnosti usluga, kao što je odluka kojom se nalaže operaterima obveza da osiguraju krajnjim korisnicima pristup uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva u mreži jednog drugog operatera.

               49

               U odnosu na pitanje mogu li te mjere, kada su donesene na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, sadržavati tarifne obveze, valja navesti da, u skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive o pristupu, države članice moraju osigurati da DRT‑ovi budu ovlašteni nametnuti obveze iz članaka od 9. do 13. te direktive i osobito obveze u vezi s nadzorom cijena na temelju njezina članka 13. navedene direktive. Na temelju članka 8. stavka 2. iste direktive, ako je za operatora utvrđeno da ima znatniju tržišnu snagu na određenom tržištu kao rezultat analize tržišta provedene u skladu s člankom 16. Okvirne direktive, DRT mu nameče navedene obveze (vidjeti u odnosu na Direktivu o univerzalnoj usluzi, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, kao i na Okvirnu direktivu te Direktivu o pristupu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 40.).

               50

               Na temelju članka 8. stavka 3. Direktive o pristupu, ne dovodeći u pitanje određene odredbe, među kojima članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, koji sadržava obveze za poduzeća koja nisu određena da imaju znatniju tržišnu snagu, DRT‑ovi mogu nametnuti obveze u vezi s nadzorom cijena utvrđene, među ostalim, u članku 13. Direktive o pristupu samo za operatore koji su određeni da imaju znatniju tržišnu snagu u skladu s člankom 8. stavkom 2. te direktive (vidjeti u odnosu na Direktivu o pristupu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, te na Direktivu o univerzalnoj usluzi, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 41.).

               51

               Posljedično, članak 8. stavak 3. Direktive o pristupu treba tumačiti na način da, osim u okviru određenih odredaba i osobito članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, DRT‑ovi ne mogu odrediti obveze u vezi s nadzorom cijena, poput onih iz članka 13. Direktive o pristupu, za operatore za koje nije utvrđeno da imaju znatniju tržišnu snagu. Stoga članku 8. stavku 3. Direktive o pristupu nije protivno da se, u okviru primjene članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, obveze u vezi s nadzorom cijena, poput onih iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu, nametnu operatorima koji nemaju znatniju tržišnu snagu, ako su uvjeti primjene tog članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi ispunjeni (vidjeti u tom smislu, u odnosu na Direktivu o pristupu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, i na Direktivu o univerzalnoj usluzi, kako je izmijenjena Direktivom 2009/139, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 42.).

               52

               Iz toga slijedi da DRT‑ovi mogu tarifne obveze usporedive s onima iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi odrediti za operatora koji nema znatniju tržišnu snagu, ali koji nadzire pristup krajnjim korisnicima, ako takva obveza predstavlja mjeru koja je nužna i proporcionalna kako bi se osiguralo da krajnji korisnici mogu imati pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima u Uniji (vidjeti u odnosu na Direktivu o pristupu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, i na Direktivu o univerzalnoj usluzi, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 43.).

               53

               Stoga DRT‑ovi mogu, u okviru spora između operatera, naložiti tarifne obveze, poput načina utvrđivanja cijena između navedenih operatora za pristup krajnjim korisnicima uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva u mreži jednog od njih, ako su te obveze nužne i proporcionalne, što je na nacionalnom sudu da provjeri.

               54

               Usto treba istaknuti da članak 5. stavci 1. i 3. i članak 8. stavak 4. Direktive o pristupu predviđaju uvjete koje moraju zadovoljavati obveze što ih DRT‑ovi nameću operatorima koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u skladu s člankom 5. stavkom 1. i člankom 8. te direktive (vidjeti u odnosu na navedenu direktivu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 45.).

               55

               Posebno, u članku 5. stavku 3. Direktive o pristupu predviđeno je da obveze i uvjeti nametnuti na temelju stavka 1. tog članka moraju biti objektivni, transparentni, proporcionalni i nediskriminirajući te da se moraju provoditi u skladu s postupcima iz članaka 6., i 7. Okvirne direktive (vidjeti, u odnosu na Direktivu o pristupu i na Okvirnu direktivu, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 46.).

               56

               Prema članku 8. stavku 4. Direktive o pristupu, u skladu s njime nametnute obveze temelje se na naravi prepoznatog problema, objektivno i opravdano s obzirom na obveze predviđene u članku 8. Okvirne direktive, i te se obveze nameću samo nakon savjetovanja u skladu s člancima 6. i 7. Okvirne direktive (vidjeti, u odnosu na Direktivu o pristupu i na Okvirnu direktivu kako su izmijenjene Direktivom 2009/140, presudu KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, t. 47.).

               57

               Iz svega navedenog proizlazi da mjera, poput one o kojoj se raspravlja u glavnom postupku, koja je donesena sukladno članku 5. stavku 1. i članku 8. stavku 3. Direktive o pristupu, u vezi s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi kako bi se krajnjim korisnicima operatera osigurao pristup uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva u mreži drugog operatera, mora također udovoljiti uvjetima navedenim u točkama 52., 55. i 56. ove presude.

               58

               Budući da sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje može li DRT, koji je nadležan za spor između operatera, odrediti način utvrđivanja cijena temeljeći svoju odluku na tarifama za okončavanje poziva, koja je s obzirom na troškove utvrđena za jednog od njih, valja navesti da člankom 13. Direktive o pristupu nisu uređeni takvi slučajevi. Slijedom toga, na DRT‑u je da propiše načine utvrđivanja cijena i pritom osigura poštovanje uvjeta iz članka 8. stavka 4. te direktive.

               59

               Budući da navedeni sud, u odnosu na slobodu poduzetništva zajamčenom u članku 16. Povelje, postavlja također pitanje može li DRT donijeti odluku, poput one u glavnom postupku, koja bi zamijenila ugovor između odnosnih operatera, valja navesti da se Povelja, koja je stupila na snagu 1. prosinca 2009., ne primjenjuje ratione temporis na slučaj u glavnom postupku, jer je odluka predsjednika UKE‑a donesena 6. svibnja 2009.

               60

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sloboda obavljanja profesionalne djelatnosti je, kao što je to uostalom i pravo vlasništva, sastavni dio općih načela prava Unije. Ta načela nisu apsolutni prerogativi, ali ih treba uzeti u obzir s obzirom na njihovu ulogu u društvu. Posljedično, pravo obavljanja gospodarske djelatnosti kao i ostvarivanje prava vlasništva, mogu se ograničiti, pod pretpostavkom da ta ograničenja doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje Unija slijedi i ne predstavljaju, u odnosu na zadani cilj, nerazmjeran i nedopustiv zahvat koji bi mogao ugroziti samu bit tako zajamčenih prava (vidjeti u tom smislu presudu Di Lenardo i Dilexport, C‑37/02 i C‑38/02, EU:C:2004:443, t. 82. i navedenu sudsku praksu).

               61

               Međutim, nije sporno da je odluka predsjednika UKE‑a od 6. svibnja 2009. donesena na temelju nacionalnog zakona kojime se prenosi Direktiva o univerzalnoj usluzi i Direktiva o pristupu te odgovara cilju od općeg interesa koji stoga Unija priznaje, a to je da se krajnjim korisnicima Unije omogući pristup uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva. Slijedom toga, tom se odlukom ne krši sloboda poduzetništva, pod uvjetom da su, kao što je to već navedeno u točki 55. i 56. ove presude, obveze naložene u okviru rješavanja spora između odnosnih operatera bile nužne i proporcionalne, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               62

               Imajući u vidu gornje navode, valja odgovoriti na drugo i treće pitanje tako da članak 5. stavak 1. i članak 8. stavak 3. Direktive o pristupu, u vezi s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, treba tumačiti na način da je dopušteno DRT‑u da, u okviru rješavanja spora između operatera, naloži obvezu da se krajnjim korisnicima osigura pristup uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva u mreži jednog drugog operatera te da, na temelju članka 13. Direktive o pristupu, odredi načine utvrđivanja cijena između navedenih operatera za taj pristup, poput onog o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, pod uvjetom da su obveze objektivne, transparentne, proporcionalne i nediskriminirajuće, utemeljene na naravi prepoznatog problema i opravdane s obzirom na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive te, ako je to slučaj, da su poštovani postupci predviđeni člancima 6. i 7. Okvirne direktive, što je na nacionalnom sudu da provjeri.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 28. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) treba tumačiti na način da država članica može predvidjeti da operator javnih elektroničkih komunikacijskih mreža mora osigurati pristup nezemljopisnim brojevima svim krajnjim korisnicima njegove mreže u toj državi, a ne samo krajnjim korisnicima drugih država članica.

                           2.

                           Članak 5. stavak 1. i članak 8. stavak 3. Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu), u vezi s člankom 28. Direktive 2002/22, treba tumačiti na način da je dopušteno državnom regulatornom tijelu da, u okviru rješavanja spora između operatora, naloži obvezu da se krajnjim korisnicima osigura pristup uslugama koje se pružaju uz uporabu nezemljopisnih brojeva u mreži jednog drugog operatera te da, na temelju članka 13. Direktive o 2002/19, odredi načine utvrđivanja cijena između navedenih operatera za taj pristup, poput onog o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, pod uvjetom da su obveze objektivne, transparentne, proporcionalne i nediskriminirajuće, utemeljene na naravi prepoznatog problema i opravdane s obzirom na ciljeve iz članka 8. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) te, ako je to slučaj, da su poštovani postupci predviđeni člancima 6. i 7. potonje direktive, što je na nacionalnom sudu da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (treće vijeće) od 5. ožujka 2009.#Kattner Stahlbau GmbH protiv Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft.#Zahtjev za prethodnu odluku: Sächsisches Landessozialgericht - Njemačka.#Tržišno natjecanje - Članci 81., 82. i 86. UEZ-a - Slobodno pružanje usluga - Članci 49. i 50. UEZ-a.#Predmet C-350/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. ožujka 2010.#Rhimou Chakroun protiv Minister van Buitenlandse Zaken.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Direktiva 2003/86/EZ.#Predmet C-578/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 13. studenog 2003. # Theodor Schilling i Angelica Fleck-Schilling protiv Finanzamt Nürnberg-Süd. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-209/01.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo prošireno vijeće) od 27. rujna 2005. # Common Market Fertilizers SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Spojeni predmeti T-134/03 i T-135/03.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) 05. prosinca 2006.#Angel Angelidis protiv Europski parlament.#Predmet T-416/03.


Presuda Suda (peto vijeće) od 21. travnja 1994. # Anna-Maria Campogrande protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici - Žalba. # Predmet C-22/93 P.


Presuda Općeg suda (četvrto prošireno vijeće) 25. listopada 2011.#Microban International Ltd i Microban (Europe) Ltd protiv Europska komisija.#Predmet T-262/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. studeni 06.#Europska komisija protiv Mađarska.#Predmet C-286/12.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 14. svibnja 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Švedske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/83/EZ. # Predmet C-322/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. rujna 2004.#Josef Baldinger protiv Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeits- und Sozialgericht Wien - Austrija.#Slobodno kretanje osoba.#Predmet C-386/02.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. svibnja 2014. # Walcher Meßtechnik GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-95/13.