title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. siječnja 2014.#Association de médiation sociale protiv Union locale des syndicats CGT i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Socijalna politika – Direktiva 2002/14/EZ – Povelja o temeljnim pravima Europske unije – Članak 27. – Uspostavljanje predstavničkih tijela osoblja pod uvjetom postojanja određenog graničnog broja zaposlenih radnika – Izračun graničnih brojeva – Nacionalni propis suprotan pravu Unije – Uloga nacionalnog suca.#Predmet C‑176/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      15. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Socijalna politika — Direktiva 2002/14/EZ — Povelja o temeljnim pravima Europske unije — Članak 27. — Uspostavljanje predstavničkih tijela osoblja pod uvjetom postojanja određenog graničnog broja zaposlenih radnika — Izračun graničnih brojeva — Nacionalni propis suprotan pravu Unije — Uloga nacionalnog suca“
      U predmetu C‑176/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 11. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 16. travnja 2012., u postupku

         Association de médiation sociale

      protiv

         Union locale des syndicats CGT,

         Hichem Laboubi,

         Union départementale CGT des Bouches‑du‑Rhône,

         Confédération générale du travail (CGT),
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič i M. Safjan, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, D. Šváby, M. Berger i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za Union locale des syndicats CGT, H. Laboubi, Union départementale CGT des Bouches‑du‑Rhône i la Confédération générale du travail (CGT), H. Didier i F. Pinet, odvjetnici,

               —

               za francusku vladu, N. Rouam kao i G. de Bergues i J. Rossi, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, K. Petersen, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Noort i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, J. Faldyga i A. Siwek, kao i B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren, D. Martin i G. Rozet, u svojstvu agenata,

         nakon saslušanja prijedloga mišljenja nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 27. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja), kao i Direktive 2002/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2002. o uspostavljanju općeg okvira za obavješćivanje i savjetovanje s radnicima u Europskoj zajednici (SL L 80, str. 29.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 182.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Association de médiation sociale (u daljnjem tekstu: AMS) protiv Union locale des syndicats CGT, kao i H. Laboubija, Union départementale CGT des Bouches‑du‑Rhône i Confédération générale du travail (CGT) u vezi s uspostavljanjem, od strane mjesno nadležnog sindikalnog saveza, predstavničkih tijela osoblja unutar AMS‑a.

         Pravni okvir

         Propisi Unije

               3

               Članak 27. Povelje glasi kako slijedi:
               „Radnicima i njihovim predstavnicima moraju biti, na odgovarajućim razinama, osigurana prava na pravodobno informiranje i savjetovanje u slučajevima i pod uvjetima koje propisuju pravo Unije, nacionalni zakoni i praksa.“

               4

               Članak 1. Direktive 2002/14 naslovljen „Cilj i načela“ propisuje:
               „1.   Svrha je ove Direktive uspostaviti opći okvir kojim se utvrđuju minimalni zahtjevi u pogledu prava radnika na obavješćivanje i savjetovanje u poduzećima ili pogonima u Zajednici.
               2.   Praktična rješenja za obavješćivanje i savjetovanje definiraju se i provode u skladu s nacionalnim pravom i praksom vezanom uz odnose među socijalnim partnerima na snazi u pojedinim državama članicama tako da se osigura njihova učinkovitost.
               […]“

               5

               Članak 2. te direktive, koji se odnosi na definicije, glasi kako slijedi:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        d)

                        ‚radnik’ znači bilo koja osoba koja je u predmetnoj državi članici zaštićena kao radnik nacionalnim radnim zakonodavstvom i u skladu s nacionalnom praksom;

                  [...]“

               6

               Članak 3. navedene direktive naslovljen „Područje primjene“ utvrđuje u svom stavku 1.:
               „Ova se Direktiva, u skladu s odabirom država članica, primjenjuje na:

                        a)

                        poduzeće s najmanje 50 radnika u jednoj od država članica; ili

                        b)

                        pogone s najmanje 20 radnika u jednoj od država članica.

                  Država članica određuje metodu izračuna graničnog broja zaposlenih radnika.“

               7

               Članak 4. Direktive 2002/14, naslovljen „Praktična rješenja u pogledu obavješćivanja i savjetovanja“, navodi u prvom stavku:
               „Sukladno načelima iz članka 1. i ne dovodeći u pitanje bilo kakve važeće odredbe i/ili prakse koje su povoljnije za radnike, države članice utvrđuju praktična rješenja za izvršavanje prava na obavješćivanje i savjetovanje na odgovarajućoj razini u skladu s ovim člankom.“

               8

               Članak 11. Direktive 2002/14 propisuje da države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom direktivom najkasnije do 23. ožujka 2005., ili osiguravaju da socijalni partneri do tog datuma sporazumno uvedu potrebne odredbe, s tim da su države članice obvezne poduzeti sve potrebne mjere koje im omogućuju da u svakom trenutku mogu jamčiti rezultate propisane ovom direktivom.

         Francuski propisi

               9

               U skladu s člankom L. 2312‑1 Zakonika o radu, izbor predstavnika osoblja obvezan je za sve institucije s najmanje jedanaest zaposlenika.

               10

               Ako poduzeće ili institucija ima pedeset zaposlenika ili više, sindikalne organizacije određuju, primjenom članaka L. 2142‑1-1 i L. 2143‑3 ovog Zakonika, sindikalnog predstavnika i osnivaju, primjenom članka L. 2322‑1 navedenog Zakonika, radničko vijeće.

               11

               Članak L. 1111‑2 Zakonika o radu utvrđuje:
               „Radi provedbe odredaba ovog Zakonika radna mjesta u poduzeću računaju se sukladno sljedećim odredbama:

                        1°

                        Zaposlenici s ugovorom o radu na neodređeno vrijeme na puno radno vrijeme i radnici koji obavljaju poslove kod kuće u cijelosti se ubrajaju u radna mjesta u poduzeću;

                        2°

                        Zaposlenici s ugovorom o radu na određeno vrijeme, zaposlenici s ugovorom o radu za povremeno obavljanje poslova, zaposlenici stavljeni na raspolaganje poduzeću od strane vanjskog poduzeća koji su prisutni u prostorima poduzeća korisnika i tamo rade najmanje jednu godinu, kao i privremeni zaposlenici, ubrajaju se u radna mjesta u poduzeću u omjeru vremena njihove prisutnosti tijekom dvanaest proteklih mjeseci. Međutim, zaposlenici s ugovorom o radu na određeno vrijeme i zaposlenici stavljeni na raspolaganje od strane vanjskog poduzeća, uključujući privremene zaposlenike, isključeni su iz izračuna radnih mjesta kada zamjenjuju zaposlenika koji je odsutan ili čiji ugovor o radu miruje, osobito zbog rodiljnog dopusta, posvojiteljskog dopusta ili roditeljskog dopusta;

                        3°

                        Zaposlenici na nepuno radno vrijeme, bez obzira na narav njihovog ugovora o radu, uzimaju se u obzir dijeleći ukupan zbroj sati upisanih u njihove ugovore o radu sa zakonskim trajanjem ili ugovorenim trajanjem rada.“

               12

               Članak L. 1111‑3 Zakonika o radu propisuje:
               „Ne uzimaju se u obzir prilikom izračuna radnih mjesta u poduzeću:

                        1)

                        Pripravnici;

                        2)

                        Osobe s ugovorom za poticanje zapošljavanja tijekom trajanja sporazuma predviđenog člankom L. 5134‑66;

                        3)

                        (Ukinut);

                        4)

                        Osobe s ugovorom o mentorstvu u poslu tijekom trajanja sporazuma navedenog u članku L. 5134‑19-1;

                        5)

                        (Ukinut);

                        6)

                        Osobe s ugovorom o usavršavanju do roka predviđenog ugovorom ako je isti na određeno vrijeme ili sve do kraja aktivnosti usavršavanja ako je ugovor na neodređeno vrijeme.

                  Međutim, ti se zaposlenici uzimaju u obzir prilikom primjene zakonskih odredaba koje se odnose na tarifikaciju rizikâ od ozljeda na radu i profesionalnih bolesti.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               AMS je udruga na koju se primjenjuje Zakon o ugovoru o udruživanju od 1. srpnja 1901. Ta udruga sudjeluje u provedbi postupaka društvenog mirenja i prevencije delinkvencije u gradu Marseilleu (Francuska). Također joj je zadaća poticanje ponovnog profesionalnog uključivanja osoba bez posla ili osoba suočenih s društvenim i profesionalnim poteškoćama u pristupu zapošljavanju. U tom pogledu AMS im predlaže stjecanje stručnog obrazovanja u području društvenog mirenja na temelju individualnog stručnog projekta.

               14

               Union départementale CGT des Bouches‑du‑Rhône je 4. lipnja 2010. imenovao H. Laboubija za predstavnika sindikalnog odjela osnovanog unutar AMS‑a.

               15

               AMS osporava navedeno imenovanje. On smatra da ima manje od jedanaest radnih mjesta i, a fortiori, manje od pedeset zaposlenika te da stoga nije dužan, prema relevantnim nacionalnim propisima, provesti mjere za zastupljenost radnika kao što je izbor predstavnika osoblja.

               16

               Naime, radi utvrđivanja ispunjenosti tih graničnih brojeva od jedanaest ili pedeset zaposlenika unutar udruge, AMS smatra da iz izračuna njegovih radnih mjesta treba isključiti, u skladu s člankom L. 1111‑3 Zakonika o radu, pripravnike, radnike s ugovorom za poticanje zapošljavanja ili ugovorom o mentorstvu u poslu kao i radnike s ugovorima o usavršavanju (u daljnjem tekstu: radnici s pomoćnim ugovorima).

               17

               Žalbeni sud Marseillea, postupajući po tužbi AMS‑a za poništenje imenovanja H. Laboubija za predstavnika sindikalnog odjela CGT‑a kao i po protutužbi tog sindikata kojom se traži nalaganje AMS‑u organiziranja izborâ u cilju uspostave predstavničkih tijela osoblja u svojoj organizaciji, proslijedio je Cour de cassationu prioritetno pitanje o ustavnosti odredaba članka L. 1111‑3 Zakonika o radu.

               18

               Cour de cassation se zatim obratio Conseil constitutionnelu s navedenim pitanjem. Potonji je 29. travnja 2011. utvrdio da je članak L. 1111‑3 Zakonika o radu usklađen s Ustavom.

               19

               H. Laboubi i Union locale des syndicats CGT des Quartiers Nord, kojima su se dobrovoljno pridružili Union départementale CGT des Bouches‑du‑Rhône i CGT, naveli su pred Žalbenim sudom u Marseilleu da su odredbe članka L. 1111‑3 Zakonika o radu ipak suprotne pravu Unije kao i međunarodnim obvezama Republike Francuske.

               20

               Ponovno odlučujući 7. srpnja 2011., Tribunal d’instance u Marseilleu usvojio je navedene navode i odbio primjenu odredaba članka L. 1111‑3 Zakonika o radu zbog neusklađenosti s pravom Unije. Stoga je navedeni sud potvrdio imenovanje H. Laboubija za predstavnika sindikalnog odjela nakon što je utvrdio da u odsutnosti primjene izuzećâ predviđenih člankom L. 1111‑3 Zakonika o radu, radna mjesta u dotičnoj udruzi uvelike nadilaze granični broj od pedeset zaposlenika.

               21

               AMS je protiv te presude podnio žalbu Cour de cassationu.

               22

               U tim je uvjetima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Može li se na temeljno pravo na informiranje i savjetovanje radnikâ, priznato člankom 27. [Povelje] i navedeno u odredbama Direktive [2002/14], pozvati u sporu između pojedinaca u svrhu provjere usklađenosti nacionalne mjere za provedbu [ove] Direktive?

                        2)

                        U slučaju potvrdnog odgovora, trebaju li se te iste odredbe tumačiti na način da se protive nacionalnoj zakonskoj odredbi koja isključuje radnike s [pomoćnim] ugovorima iz izračuna radnih mjesta poduzeća, osobito radi utvrđivanja zakonskih graničnih brojeva za uspostavu predstavničkih tijela osoblja?“

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim pitanjima, koje je potrebno razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. Povelje, sâm ili zajedno s odredbama Direktive 2002/14, tumačiti na način da se, kad se pokaže da je nacionalna odredba za provedbu ove direktive, kao što je članak L. 1111‑3 Zakonika o radu, neusklađena s pravom Unije, na taj članak Povelje može pozvati u sporu između pojedinaca kako bi se navedena nacionalna odredba izuzela od primjene.

               24

               U tom pogledu ponajprije valja navesti da je Sud već smatrao da, definirajući u članku 2. točki (d) Direktive 2002/14 okvir osoba koje se uzimaju u obzir prilikom izračuna radnih mjesta u poduzeću, države članice ne mogu isključiti iz navedenog izračuna određenu kategoriju osoba koja je prvotno ušla u taj okvir (vidjeti presudu od 18. siječnja 2007., Confédération générale du travail i dr., C-385/05, Zb., str. I-611., t. 34.).

               25

               Naime, nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji isključuje iz izračuna radnih mjesta u poduzeću određenu kategoriju radnika, ima za posljedicu izuzimanje određenih poslodavaca od obveza predviđenih Direktivom 2002/14 i uskraćivanje njihovim radnicima prava koja su im njome priznata. Stoga je takve naravi da oduzima navedenim pravima njihov sadržaj, a time i toj direktivi njezin koristan učinak (vidjeti ranije navedenu presudu Confédération générale du travail i dr., t. 38.).

               26

               Uistinu, ustaljena je sudska praksa da promicanje zapošljavanja, koje ističe francuska vlada u glavnom postupku, čini legitiman cilj socijalne politike i da države članice raspolažu širokom marginom prosudbe prilikom izbora mjera kojima se mogu ostvariti ciljevi njihove socijalne politike (vidjeti ranije navedenu presudu Confédération générale du travail i dr., t. 28. kao i navedenu sudsku praksu).

               27

               Međutim, ta margina prosudbe kojom raspolažu države članice u području socijalne politike ne može imati za učinak onemogućavanje provedbe temeljnog načela prava Unije ili odredbe tog istog prava (vidjeti ranije navedenu presudu Confédération générale du travail i dr., t. 29.).

               28

               Naime, tumačenje Direktive 2002/14, prema kojem članak 3. stavak 1. iste omogućava državama članicama isključenje iz izračuna radnih mjesta u poduzeću određenu kategoriju radnika iz razloga kao što su oni koje je navela francuska vlada u glavnom postupku, bilo bi nespojivo s člankom 11. navedene direktive, koji propisuje da države članice moraju usvojiti sve potrebne odredbe kako bi mogle jamčiti rezultate koje nameće Direktiva 2002/14 jer bi impliciralo da je državama članicama dopušteno suzdržati se od te jasne i precizne obveze rezultata koja je nametnuta pravom Unije (vidjeti ranije navedenu presudu Confédération générale du travail i dr., t. 40., kao i navedenu sudsku praksu).

               29

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, valja zaključiti da članak 3. stavak 1. Direktive 2002/14 treba tumačiti na način da se protivi nacionalnoj odredbi kao što je članak L. 1111‑3 Zakonika o radu, koji isključuje radnike s pomoćnim ugovorima iz izračuna radnih mjesta u poduzeću prilikom utvrđivanja zakonskih graničnih brojeva za uspostavu predstavničkih tijela osoblja.

               30

               Kao drugo, valja ispitati ispunjava li Direktiva 2002/14, a osobito njezin članak 3. stavak 1., uvjete za stvaranje izravnog učinka i, ako je to slučaj, mogu li se na njega pozvati tuženici u glavnom postupku protiv AMS‑a.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u svim slučajevima gdje se odredbe neke direktive čine, s obzirom na njihov sadržaj, bezuvjetnima i dovoljno preciznima, pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (vidjeti presudu od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C-397/01 do C-403/01, Zb., str. I-8835., t. 103., kao i navedenu sudsku praksu).

               32

               U ovom slučaju članak 3. stavak 1. Direktive 2002/14 propisuje da je na državama članicama određivanje načina izračuna graničnih brojeva zaposlenih radnika.

               33

               Ako članak 3. stavak 1. Direktive 2002/14 ostavlja državama članicama određenu marginu prosudbe prilikom usvajanja potrebnih mjera radi provedbe te direktive, ta okolnost međutim ne utječe na precizan i bezuvjetan karakter obveze uzimanja u obzir svih radnika koja je propisana tim člankom.

               34

               Naime, Sud je već utvrdio da, kao što je istaknuto u t. 24. ove presude, s obzirom na to da je Direktiva 2002/14 definirala okvir osoba koje se uzimaju u obzir prilikom izračuna, države članice ne mogu isključiti iz navedenog izračuna određenu kategoriju osoba koja je prvotno ušla u taj okvir. Stoga, iako navedena direktiva ne propisuje državama članicama način na koji su dužne uzeti u obzir radnike na koje se odnosi njezino područje primjene kod izračuna graničnih brojeva zaposlenih radnika, ona ipak propisuje da ga moraju uzeti u obzir (ranije navedena presuda Confédération générale du travail i dr., t. 34.).

               35

               Imajući u vidu tu sudsku praksu u vezi s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2002/14 (vidjeti ranije navedenu presudu Confédération générale du travail i dr., t. 40.), proizlazi da ta odredba ispunjava potrebne uvjete za stvaranje izravnog učinka.

               36

               Međutim, valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi čak i jasna, precizna i bezuvjetna odredba direktive koja dodjeljuje prava ili nameće obveze pojedincima ne može primijeniti kao takva u okviru spora koji suprotstavlja isključivo pojedince (vidjeti ranije navedenu presudu Pfeiffer i dr., t. 109., kao i presudu od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C-555/07, Zb., str. I-365., t. 46.).

               37

               U tom pogledu, u točki 13. ove presude utvrđeno je da je AMS udruga privatnog prava, čak i ako ima društveni poziv. Iz toga proizlazi da se, iz razloga pravne naravi AMS‑a, tuženici u glavnom postupku ne mogu protiv te udruge pozivati na odredbe Direktive 2002/14 kao takve (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, t. 42.).

               38

               Ipak, Sud je smatrao da je nacionalni sud koji postupa u sporu isključivo između pojedinaca dužan, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava usvojene u cilju prenošenja obveza predviđenih direktivom, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i tumačiti ih, u najvećoj mogućoj mjeri, u svjetlu teksta kao i cilja te direktive radi postizanja rješenja usklađenog s ciljem iste (vidjeti ranije navedenu presudu Pfeiffer i dr., t. 119.).

               39

               Međutim, Sud je naveo da to načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava poznaje određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava (vidjeti ranije navedene presude od 15. travnja 2008., Impact, C-268/06, Zb., str. I-2483., t. 100., i Dominguez, t. 25.).

               40

               Iz odluke o upućivanju proizlazi da se u glavnom postupku Cour de cassation suočio s takvom granicom da se članak L. 1111‑3 Zakonika o radu ne može usklađeno tumačiti s Direktivom 2002/14.

               41

               U tim okolnostima valja provjeriti, kao treće, je li situacija u glavnom postupku slična onoj u predmetu koji je doveo do ranije navedene presude Kücükdeveci na način da je moguće pozvati se na članak 27. Povelje, sâm ili zajedno s odredbama Direktive 2002/14, u sporu između pojedinaca kako bi se odbacila, po potrebi, nacionalna odredba koja nije usklađena s navedenom direktivom.

               42

               S obzirom na članak 27. Povelje, kao takav, treba podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije (vidjeti presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, t. 19.).

               43

               Stoga, budući da se nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku provodi Direktiva 2002/14, članak 27. Povelje primjenjiv je na predmet u glavnom postupku.

               44

               Valja također navesti da članak 27. Povelje naslovljen „Pravo radnika na informiranje i savjetovanje u poduzeću“ propisuje da radnicima moraju biti, na različitim razinama, osigurana prava na informiranje i savjetovanje u slučajevima i pod uvjetima propisanima pravom Unije kao i nacionalnim zakonima i praksom.

               45

               Stoga iz teksta članka 27. Povelje jasno proizlazi da ga, u cilju postizanja svih njegovih učinaka, treba precizirati odredbama prava Unije ili nacionalnog prava.

               46

               Naime, postojanje zabrane, propisane člankom 3. stavkom 1. Direktive 2002/14 i upućene državama članicama, isključivanja iz izračuna radnih mjesta u poduzeću određene kategorije radnika koja je prvotno ušla u okvir osoba koje se uzima u obzir kod navedenog izračuna, ne može se zaključiti, kao izravno primjenjivo pravno pravilo, ni iz teksta članka 27. Povelje ni iz objašnjenja u vezi s navedenim člankom.

               47

               Valja navesti u tom pogledu da se okolnosti predmeta u glavnom postupku razlikuju od onih koje su dovele do ranije navedene presude Kücükdeveci utoliko što je načelo nediskriminacije s obzirom na dob, o kojem je riječ u potonjem predmetu, utvrđeno člankom 21. stavkom 1. Povelje, dovoljno sâmo po sebi za davanje pojedincima subjektivnog prava na koje se može pozvati kao takvo.

               48

               Stoga se u sporu kao što je onaj u glavnom postupku ne može pozvati na članak 27. Povelje kao takav, a kako bi se zaključilo da se odbacuje nacionalna odredba koja nije usklađena s Direktivom 2002/14.

               49

               Tu tvrdnju nije moguće osporiti spojem članka 27. Povelje s odredbama Direktive 2002/14, s obzirom na to da, u mjeri u kojoj navedeni članak nije sâm po sebi dovoljan za davanje pojedincima prava na koje se može pozvati kao takvo, drugačije ne može biti ni u slučaju takvog spoja.

               50

               Međutim, stranka koja je oštećena zbog neusklađenosti nacionalnog prava s pravom Unije može se pozvati na sudsku praksu proizašlu iz presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C-6/90 i C-9/90, Zb.,, str. I-5357.), kako bi ostvarila, po potrebi, naknadu pretrpljene štete (vidjeti ranije navedenu presudu Dominguez, t. 43.).

               51

               Iz svega prethodnog proizlazi da članak 27. Povelje, sâm ili zajedno s odredbama Direktive 2002/14, treba tumačiti na način da se, ako se pokaže da je nacionalna odredba za prijenos ove direktive, kao što je članak L. 1111‑3 Zakonika o radu, neusklađena s pravom Unije, na taj članak Povelje ne može pozvati u sporu između pojedinaca kako bi se navedena nacionalna odredba izuzela od primjene.

         Troškovi

               52

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 27. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, sâm ili zajedno s odredbama Direktive 2002/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2002. o uspostavljanju općeg okvira za obavješćivanje i savjetovanje s radnicima u Europskoj zajednici, treba tumačiti na način da se, ako se pokaže da je nacionalna mjera za provedbu ove direktive, kao što je članak L. 1111‑3 francuskog Zakonika o radu, neusklađena s pravom Unije, na taj članak Povelje ne može pozvati u sporu između pojedinaca kako bi se navedena nacionalna odredba izuzela od primjene.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda od 10. prosinca 2002.#The Queen protiv Secretary of State for Health, ex parte British American Tobacco (Investments) Ltd i Imperial Tobacco Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 2001/37/EZ - Pravna osnova - Članci 95. i 133. UEZ-a.#Predmet C-491/01.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. travnja 2015.#Issam Anbouba protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirijske Arapske Republike – Mjere protiv osoba i subjekata koji imaju koristi od režima – Dokaz osnovanosti uvrštavanja na popise – Skup indicija.#Predmet C-605/13 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑605/13 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 25. studenoga 2013.,
            Issam Anbouba , sa stalnom adresom u Homsu (Sirija), kojeg zastupaju M.-A. Bastin, J.-M. Salva i S. Orlandi, avocats ,
            žalitelj,
            a druge stranke postupka su:
            Vijeće Europske unije , koje zastupaju A. Vitro, R. Liudvinaviciute i M.-M. Joséphidès, u svojstvu agenata,
            tuženik u prvom stupnju,
            koje podupire:
            Europska komisija , koju zastupaju S. Pardo Quintillán i F. Castillo de la Torre, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            intervenijent u žalbi,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, C. Vajda i S. Rodin, predsjednici vijeća, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász, A. Borg Barthet, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. studenoga 2014.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. I. Anbouba svojom žalbom od Suda zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 13. rujna 2013., Anbouba/Vijeće (T‑563/11, EU:T:2013:429, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on odbio njegovu tužbu za poništenje:
            – Odluke Vijeća 2011/522/ZVSP od 2. rujna 2011. o izmjeni Odluke 2011/273/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL L 228, str. 16.);
            – Odluke Vijeća 2011/628/ZVSP od 23. rujna 2011. o izmjeni Odluke 2011/273/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL L 247, str. 17.);
            – Odluke Vijeća 2011/782/ZVSP od 1. prosinca 2011. o mjerama ograničavanja protiv Sirije i stavljanju izvan snage Odluke 2011/273/ZVSP (SL L 319, str. 56.);
            – Uredbe Vijeća (EU) br. 878/2011 od 2. rujna 2011. o izmjeni Uredbe (EU) br. 442/2011 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL L 228, str. 1.), i
            – Uredbe Vijeća (EU) br. 36/2012 od 18. siječnja 2012. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji i o stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 442/2011 (SL L 16, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 10., str. 205.),
            u dijelovima u kojima se ime I. Anboube pojavljuje na popisima osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja uvedene u skladu s tim aktima (u daljnjem tekstu: sporni akti).
            Okolnosti spora
            2. Vijeće Europske unije donijelo je 9. svibnja 2011., na temelju članka 29. UEU‑a, Odluku 2011/273/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL L 121, str. 11.). Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 2. te odluke „Unija oštro osuđuje nasilno suzbijanje, uključujući uporabom streljiva, mirnih prosvjeda na različitim mjestima diljem Sirije, što je dovelo do smrti nekoliko prosvjednika, ranjavanja i samovoljnog zadržavanja osoba“ [neslužbeni prijevod]. Uvodna izjava 3. spomenute odluke glasi kako slijedi:
            „S obzirom na ozbiljnost situacije potrebno je uvesti mjere ograničavanja protiv [Sirijske Arapske Republike] i osoba odgovornih za nasilnu represiju protiv civilnog stanovništva Sirije.“ [neslužbeni prijevod]
            3. Članak 3. stavak 1. Odluke 2011/273 propisuje da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi spriječile ulazak na svoja područja ili prolazak preko njih osobama odgovornima za nasilnu represiju protiv civilnog stanovništva Sirije i s njima povezanim osobama, koje su uvrštene u popis priložen toj odluci. U članku 4. stavku 1. spomenute odluke određeno je da se „[z]amrzavaju sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju, koji su u vlasništvu, koje drže ili nadziru osobe odgovorne za nasilnu represiju protiv civilnog stanovništva Sirije te s njima povezane fizičke ili pravne osobe i subjekti, koji su uvršteni u popis iz Priloga.“ [neslužbeni prijevod]. Načini provedbe tog zamrzavanja utvrđeni su člankom 4. stavcima 2. do 6. Odluke 2011/273. Vijeće sastavlja spomenuti popis u skladu s člankom 5. stavkom 1. te odluke.
            4. Uredba Vijeća (EU) br. 442/2011 od 9. svibnja 2011. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL L 121, str. 1.) donesena je na temelju članka 215. UFEU‑a i Odluke 2011/273. Članak 4. stavak 1. te uredbe određuje zamrzavanje „sv[ih] financijsk[ih] sredst[ava] i gospodarski[h] izvor[a] koji pripadaju, koji su u vlasništvu, koje drže ili ih nadziru fizičke ili pravne osobe, subjekti i tijela navedeni u Prilogu II.“ [neslužbeni prijevod].
            5. Vijeće je u uvodnoj izjavi 2. Odluke 2011/522 podsjetilo da je Europska unija najstrože osudila surovu borbu koju predsjednik Bašar Al‑Asad i njegov režim vode protiv vlastitog stanovništva, a tijekom koje su ubijeni ili ranjeni mnogi sirijski državljani. Budući da se sirijski režim nije odazvao na pozive Unije i šire međunarodne zajednice, Unija je odlučila usvojiti nove mjere ograničavanja protiv tog režima. Uvodna izjava 4. spomenute odluke glasi kako slijedi:
            „Ograničenja ulaska i zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora trebaju se primijeniti na dodatne osobe i subjekte koji imaju koristi od režima ili mu pružaju potporu, osobito na osobe i subjekte koji financiraju režim ili mu pružaju logističku potporu, a osobito sigurnosnom aparatu, ili koji potkopavaju nastojanja da se osigura mirna tranzicija prema demokraciji u Siriji.“ [neslužbeni prijevod]
            6. Članak 3. stavak 1. Odluke 2011/273, kako je izmijenjena Odlukom 2011/522, također se odnosi na „osobe koje imaju koristi od režima ili ga podupiru“ [neslužbeni prijevod]. Isto tako, članak 4. stavak 1. Odluke 2011/273, kako je izmijenjena Odlukom 2011/522, određuje zamrzavanje financijskih sredstava koja pripadaju, među ostalim, „osobama i subjektima koji imaju koristi od režima ili ga podupiru i osobama i subjektima povezanima s njima, koji su uvršteni u popis iz Priloga“ [neslužbeni prijevod].
            7. Odlukom 2011/522 ime I. Anboube uvršteno je na popis iz Priloga Odluci 2011/273. Razlozi za njegovo uvrštenje na taj popis su sljedeći:
            „Predsjednik Issam Anbouba Est. for agro‑industry [(u daljnjem tekstu: SAPCO)]. Financijski podupire sirijski režim.“ [neslužbeni prijevod]
            8. Uredba br. 878/2011 također je izmijenila opće kriterije za uvrštavanje propisane člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 442/2011 kako bi se obuhvatile, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 2. Uredbe br. 878/2011, osobe i subjekti koji imaju koristi od režima ili ga podupiru. Ime I. Anboube uvršteno je Uredbom br. 878/2011 u Prilog II. Uredbe br. 442/2011. Razlozi za njegovo uvrštavanje na popis iz tog priloga istovjetni su onima navedenima u prilogu Odluci 2011/522.
            9. U Odluci Vijeća 2011/628 i Uredbi Vijeća (EU) br. 1011/2011 od 13. listopada 2011. o izmjeni Uredbe br. 442/2011 (SL L 269, str. 18.) ime I. Anboube zadržano je na predmetnim popisima, a dodani su i podaci o mjestu i datumu njegovog rođenja.
            10. Nakon donošenja dodatnih novih mjera Odluka 2011/73 stavljena je izvan snage i zamijenjena Odlukom 2011/782, u kojoj je ime I. Anboube zadržano na popisu osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja.
            11. Uredbom br. 36/2012 Uredba br. 442/2011 stavljena je izvan snage, a ime I. Anboube ponovno je uvršteno na popis osoba, subjekata i tijela koja podliježu mjerama ograničavanja.
            Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
            12. Tužbeni zahtjev I. Anboube, koji je naknadno proširen, bio je usmjeren na poništenje spornih akata.
            13. I. Anbouba je također podnio zahtjev za naknadu štete, koji je zatim povukao tijekom rasprave pred Općim sudom.
            14. Budući da Vijeće nije podnijelo odgovor na tužbu u propisanom roku, donesena je presuda zbog ogluhe. Opći sud je stoga smatrao da nije bilo potrebno odlučivati o zahtjevu Europske komisije za intervenciju u potporu zahtjevu Vijeća.
            15. I. Anbouba se u prilog svojoj tužbi naposljetku oslonio na tri od prvotno istaknutih šest tužbenih razloga, odnosno na drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi pravila o dokazivanju i na očitim pogreškama u ocjeni u pogledu razloga njegovog uvrštenja na popise osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, treći tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava na obranu i četvrti tužbeni razlog koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja.
            16. Opći sud je pri ispitivanju drugog tužbenog razloga najprije presudio, u točkama 31. do 44. pobijane presude, o teretu dokazivanja.
            17. Točke 32. i 33. pobijane presude glase kako slijedi:
            „32 Iz uvodnih izjava Odluke 2011/522 proizlazi da je Vijeće smatralo da je, s obzirom na to da mjerama ograničavanja usvojenima u Odluci 2011/273 nije zaustavljena represija sirijskog režima protiv civilnog stanovništava, potrebno primijeniti spomenute mjere na dodatne osobe i subjekte koji imaju koristi od režima ili ga podupiru, osobito na one koji financiraju režim ili mu pružaju logističku potporu, ponajprije sigurnosnom aparatu, ili koji potkopavaju nastojanja da se osigura mirna tranzicija prema demokraciji. Odlukom 2011/522 mjere ograničavanja proširene su na glavne sirijske poduzetnike jer je Vijeće smatralo da se oni mogu okvalificirati kao osobe povezane sa sirijskim režimom, s obzirom na to da se poslovanje njihovih poduzeća ne bi moglo uspješno razvijati ako ne bi uživalo naklonost navedenog režima i ako mu ti poduzetnici u zamjenu ne bi pružali određenu potporu. Vijeće je na taj način namjeravalo primijeniti presumpciju potpore sirijskom režimu na rukovoditelje glavnih poduzeća u Siriji.
            33 Što se tiče tužitelja, iz spisa proizlazi da je Vijeće na njega primijenilo takvu presumpciju zbog njegovih položaja predsjednika [SAPCO‑a], velikog poduzeća u poljoprivredno- prehrambenoj industriji, rukovoditelja nekoliko društava aktivnih u području nekretnina i obrazovanja, osnivačkog člana upravnog odbora društva Cham Holding, osnovanog 2007., i glavnog tajnika trgovačke i industrijske komore grada Homsa (Sirija).“
            18. Kako bi provjerio je li Vijeće primjenom presumpcije počinilo pogrešku koja se tiče prava, Opći sud je u točki 35. pobijane presude uputio na sudsku praksu iz područja prava tržišnog natjecanja prema kojoj se institucije mogu služiti presumpcijama koje odražavaju mogućnost administracije na kojoj je teret dokazivanja da donese zaključke na temelju pravila općeg iskustva koje proizlazi iz uobičajenog razvoja događaja. U točki 36. pobijane presude podsjetio je da se presumpcija, čak i kad je teško oboriva, nalazi u granicama dopuštenoga ako je proporcionalna legitimnom cilju kojem se teži, ako postoji mogućnost podnošenja dokaza o protivnom i ako je osigurano pravo na obranu.
            19. Opći sud je u istoj točki uputio na sudsku praksu Europskog suda o ljudskim pravima prema kojoj članak 6. stavak 2. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., nije neutralan kada je riječ o činjeničnim i zakonskim presumpcijama, nego državama nalaže da ih razumno ograniče, pri čemu trebaju uzeti u obzir važnost uloga u pitanju i osigurati pravo na obranu.
            20. U točki 37. pobijane presude Opći sud je također uputio na točku 69. presude Tay Za/Vijeće (C‑376/10 P, EU:C:2012:138) o odluci o zamrzavanju financijskih sredstava, u kojoj je Sud presudio da primjena presumpcija nije isključena ako su one bile predviđene pobijanim aktima i ako su u skladu s ciljem propisa o kojem je riječ.
            21. Opći sud je u točki 38. pobijane presude presudio da je, „s obzirom na autoritarnu narav sirijskog režima i strogu kontrolu koju država provodi nad gospodarstvom Sirije, Vijeće moglo s pravom smatrati da činjenica, da se djelatnosti jednog od glavnih poslovnih ljudi u Siriji nisu mogle uspješno razvijati ako on nije uživao naklonost spomenutog režima i ako mu u zamjenu nije pružio određenu potporu, predstavlja pravilo općeg iskustva“.
            22. U točki 40. pobijane presude Opći sud je podsjetio na ciljeve Odluke 2011/522, pri čemu je napomenuo da dostavljanje određenih dokaza zainteresiranim osobama može biti protivno zaštitnoj naravi usvojenih mjera i važnim razlozima koji se tiču sigurnosti ili vođenja međunarodnih odnosa Unije ili njenih država članica. Zaključio je da je presumpcija Vijeća proporcionalna.
            23. U točki 41. pobijane presude Opći sud je utvrdio da je primijenjena presumpcija oboriva s obzirom na to da Vijeće mora osobe na koje se mjere odnose obavijestiti o razlozima njihovog uvrštenja na popis i da se te osobe mogu osloniti na činjenice i podatke kojima samo one mogu raspolagati kako bi dokazale da ne pružaju potporu vladajućem režimu.
            24. Opći sud je u točki 43. pobijane presude napomenuo, uputivši na točku 32. te presude, da je spomenuta presumpcija bila predviđena spornim aktima i, uputivši na točku 40., da ona omogućava ispunjavanje ciljeva tih akata.
            25. U točki 44. pobijane presude Opći sud je zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je smatralo da je činjenica da je tužitelj važan poslovni čovjek u Siriji dovoljna za presumpciju da on financijski podupire sirijski režim.
            26. U točkama 45. do 61. pobijane presude Opći sud ispitao je dio drugog tužbenog razloga koji se odnosi na očite pogreške u ocjeni. Najprije je u točki 46. naveo činjenice koje stranke nisu osporile, a zatim je ispitao razne dokaze koje je iznio tužitelj. U točki 60. pobijane presude Opći sud je zaključio da tužitelj nije podnio nijedan dokaz koji bi mogao oboriti presumpciju da on, kao važan poslovni čovjek u Siriji, pruža potporu vladajućem režimu.
            27. Budući da je odbio svaki od tužbenih razloga na koje se I. Anbouba pozvao u prilog svojoj tužbi, Opći sud je tužbu odbio i naložio I. Anboubi snošenje troškova.
            Zahtjevi stranaka
            28. I. Anbouba od Suda zahtijeva da:
            – ukine pobijanu presudu;
            – poništi sporne akte, i
            – naloži Vijeću snošenje troškova obaju postupaka.
            29. Vijeće od Suda zahtijeva da:
            – odb ije žalbu;
            – podredno, odbije tužbu za poništenje spornih akata, i
            – naloži I. Anboubi snošenje troškova.
            30. Komisija od Suda zahtijeva da:
            – odbije žalbu, i
            – naloži I. Anboubi snošenje troškova.
            O žalbi
            31. Žalba se temelji na dvama žalbenim razlozima. U okviru prvog žalbenog razloga I. Anbouba tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je smatrao da je Vijeće pravilno primijenilo presumpciju potpore sirijskom režimu na rukovoditelje glavnih poduzeća u Siriji, iako za tu presumpciju ne postoji pravni temelj, ona nije proporcionalna u odnosu na legitimni cilj kojem se teži i nije oboriva. U okviru drugog žalbenog razloga, koji se temelji na tome da je Opći sud povrijedio pravila dokazivanja, I. Anbouba tvrdi da s obzirom na to da Vijeće nije smjelo primijeniti takvu presumpciju, ono je moralo Općem sudu podnijeti dokaze na kojima se temelji njegova odluka o uvrštenju žaliteljevog imena na popis osoba na koje se odnose mjere ograničavanja u Siriji (presuda Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518). Ta dva žalbena razloga treba ispitati zajedno.
            Argumentacija stranaka
            32. Što se tiče prvog žalbenog razloga, I. Anbouba ističe, kao prvo, da za primjenu presumpcije nije postojala pravna osnova, što je protivno pretpostavci koju je Sud predvidio u presudi Tay Za/Vijeće (C‑376/10 P, EU:C:2012:138). Druga rečenica točke 32. pobijane presude tumačenje je Odluke 2011/522 od Općeg suda i ne odražava formulaciju presumpcije koju je predvidio zakonodavac Unije.
            33. Kao drugo, I. Anbouba tvrdi da je presumpcija koja je na njega primijenjena neproporcionalna u odnosu na cilj koji se nastoji ostvariti spornim aktima.
            34. Kao treće, I. Anbouba smatra da je, suprotno onome što je presudio Opći sud, spomenuta presumpcija neoboriva, s obzirom na to da on ne može poricati da je rukovoditelj poduzeća u Siriji i da mu je materijalnopravno nemoguće pružiti negativan dokaz o nepostojanju potpore sirijskom režimu.
            35. Vijeće podsjeća da su ograničavajuće mjere zaštitne naravi i da zakonodavac Unije raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću u području vanjske politike.
            36. Ono ističe važnost koju obiteljski krugovi imaju u obnašanju vlasti u Siriji, kako u političkom tako i gospodarskom smislu, i to već desetljećima. Podsjeća da je tužitelj dio uske skupine koju čine najvažniji rukovoditelji poduzeća u Siriji i da su njegova poduzeća pod sirijskim režimom uspješno poslovala, što je Opći sud utvrdio u točki 46. pobijane presude.
            37. Kada je riječ o proporcionalnosti presumpcije primijenjene na I. Anboubu u odnosu na cilj koji se nastoji ostvariti spornim aktima, Vijeće upućuje na točku 40. pobijane presude.
            38. U svojem intervencijskom podnesku Komisija predlaže da se žalba odbije kao neosnovana.
            Ocjena Suda
            39. U okviru svojih dvaju žalbenih razloga I. Anbouba u biti tvrdi da je Opći sud u pobijanoj presudi povrijedio pravila o teretu dokazivanja u pogledu mjera ograničavanja jer je prihvatio da u odnosu na njega postoji presumpcija potpore sirijskom režimu i jer nije od Vijeća zatražio da mu ono podnese dodatne dokaze u prilog njegovom uvrštenju na popise osoba koje podliježu takvim mjerama.
            40. Kao prvo, potrebno je ispitati opće kriterije za uvrštavanje na popise osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, kao drugo, obrazloženje uvrštenja I. Anboube na takav popis i, kao treće, dokaz osnovanosti tog uvrštenja.
            41. Što se tiče općih kriterija primijenjenih u predmetnom slučaju radi usvajanja mjera ograničavanja, koje Vijeće može utvrditi primjenjujući široku marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu presudu Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 120. i navedenu sudsku praksu), treba utvrditi da se članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Odluke 2011/273, kako je izmijenjena Odlukom 2011/522, među ostalim odnose na osobe i subjekte koji imaju koristi od sirijskog režima ili koje ga podupiru te osobe i subjekte koji su s njima povezani, dok se članak 5. stavak 1. Uredbe br. 442/2011, kako je izmijenjena Uredbom br. 878/2011, među ostalim odnosi na osobe i subjekte koji imaju korist od tog režima ili ga podupiru kao i na osobe i subjekte povezane s njima.
            42. Ni Odluka 2011/273, kako je izmijenjena Odlukom 2011/522, ni Uredba br. 442/2011, kako je izmijenjena Uredbom br. 878/2011, ne sadrže definicije pojmova „koristi“ od sirijskog režima ili „potpore“ tom režimu, kao ni „povezanosti“ s osobama i subjektima koji imaju koristi od sirijskog režima ili ga podupiru. One također ne sadrže pojašnjenja o načinima dokazivanja tih elemenata.
            43. Stoga treba utvrditi da se ni Odlukom 2011/273, kako je izmijenjena Odlukom 2011/522, ni Uredbom br. 442/2011, kako je izmijenjena Uredbom br. 878/2011, ne uspostavlja presumpcija potpore sirijskom režimu na teret rukovoditelja glavnih poduzeća u Siriji. Međutim, bez obzira na nepostojanje takve izričite presumpcije, Opći sud je u točki 32. pobijane presude zauzeo stajalište da su Odlukom 2011/522 mjere ograničavanja proširene na glavne sirijske poduzetnike jer je Vijeće smatralo da se rukovoditelji glavnih sirijskih poduzeća mogu okvalificirati kao osobe povezane sa sirijskim režimom, s obzirom na to da se poslovanje spomenutih poduzeća ne bi moglo uspješno razvijati ako ne bi uživalo naklonost navedenog režima i ako mu ti poduzetnici u zamjenu ne bi pružali određenu potporu. Opći je sud iz toga zaključio da je Vijeće, postupajući na taj način, namjeravalo primijeniti presumpciju potpore sirijskom režimu na rukovoditelje glavnih poduzeća u Siriji.
            44. Međutim, iako se Opći sud na taj način pozvao na primjenu presumpcije od Vijeća, treba provjeriti je li Opći sud, u okviru nadzora koji je proveo nad zakonitošću ocjena na kojima je Vijeće utemeljilo svoju odluku o uvrštenju I. Anboube na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, zapravo počinio pogrešku koja se tiče prava koja za posljedicu treba imati ukidanje pobijane presude.
            45. U tom pogledu treba podsjetiti da učinkovitost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva da se, u okviru nadzora nad zakonitošću razloga na kojima je utemeljena odluka o uvrštenju imena neke osobe na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, sud Unije uvjeri da se ta odluku, koja tu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To u predmetnom slučaju podrazumijeva provjeru činjenica navedenih u obrazloženju koje podupire sporne akte kako bi se ispitalo jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da bi se na njemu temeljili spomenuti akti, dokazani (vidjeti u tom smislu presude Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119., kao i Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 73.).
            46. U predmetnom se slučaju u okviru ocjene važnosti uloga, koja je dio nadzora nad proporcionalnošću mjera ograničavanja o kojima je riječ, može u obzir uzeti kontekst u kojem su te mjere donesene, s obzirom na to da je trebalo hitno usvojiti takve mjere s ciljem izvršavanja pritiska na sirijski režim kako bi prekinuo s nasilnom represijom protiv stanovništva, i teškoća pribavljanja preciznijih dokaza u državi koja se nalazi u stanju građanskog rata i na čijem je čelu autoritarni režim.
            47. Što se tiče razloga za uvrštenje I. Anboube na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, oni se temelje na činjenici da je on predsjednik SAPCO‑a i da pruža financijsku potporu sirijskom režimu.
            48. Opći sud je u tom pogledu, u točki 33. pobijane presude, istaknuo činjenicu da je osoba u pitanju predsjednik SAPCO‑a, velikog društva u poljoprivredno‑prehrambenoj industriji, rukovoditelj nekoliko društava aktivnih u području nekretnina i obrazovanja te osnivački član upravnog odbora Cham Holdinga, društva osnovanog 2007., kao i glavni tajnik trgovačke i industrijske komore grada Homsa.
            49. I. Anbouba ne osporava da je obnašao te funkcije. Opći sud je u tom pogledu istaknuo, u točki 46. pobijane presude, da se „stranke slažu glede toga da je tužitelj jedan od glavnih poslovnih ljudi u Siriji, aktivan u poljoprivredno‑prehrambenoj industriji (SAPCO drži 60 % tržišnog udjela u sektoru sojinog ulja) i području nekretnina i obrazovanja, te da je pod trenutnim režimom ostvario znatne gospodarske uspjehe u Siriji.“ Opći sud je osim toga dodao da je I. Anbouba „priznao da je glavni tajnik trgovačke i industrijske komore grada Homsa i da je od 2007. do travnja 2011. bio jedan od devet članova upravnog odbora najvećeg privatnog društva u Siriji, protiv kojeg je Unija također donijela mjere ograničavanja i kojim je supredsjedao rođak sirijskog predsjednika Bašara Al‑Asada, protiv kojeg su također donesene takve mjere.“
            50. Kontrolu osnovanosti uvrštavanja I. Anboube na popise treba provesti ocjenjujući je li njegov položaj dovoljan dokaz da on pruža financijsku potporu sirijskom režimu. Takvu ocjenu treba provesti tako da se dokazi ispitaju ne odvojeno, nego u kontekstu u kojem su smješteni (vidjeti u tom smislu presude Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 102., kao i Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 70.).
            51. S obzirom na taj kontekst Opći sud je opravdano smatrao da položaj koji I. Anbouba zauzima u sirijskom gospodarstvu, zatim njegov položaj predsjednika SAPCO‑a, važne funkcije koje obnaša u Cham Holdingu i u trgovačkoj i industrijskoj komori grada Homsa kao i njegovi odnosi s članom obitelji predsjednika Bašara Al‑Asada čine skup dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija na temelju kojih se može dokazati da je I. Anbouba pružao financijsku potporu sirijskom režimu.
            52. U tom pogledu treba primijetiti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 208. svojeg mišljenja, da će Vijeće, s obzirom na stanje u Siriji, ispuniti svoju obvezu dokazivanja ako sudu Unije predoči skup dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija na temelju kojih se može dokazati postojanje dovoljne veze između osobe koja podliježe mjeri ograničivanja njegovih financijskih sredstava i režima protiv kojeg se vodi borba.
            53. Što se tiče poštovanja prava na obranu, treba utvrditi da je Opći sud u točkama 48. do 59. pobijane presude ispitao dokaze koje je podnio žalitelj. Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava ocijenivši, u točkama 51. do 53. i 56. do 58. pobijane presude, da se neki dokazi ne mogu uzeti u obzir. U pogledu ostalih dokaza, Opći sud je smatrao da se njima ne može dokazati da I. Anbouba nije pružao nikakvu financijsku potporu sirijskom režimu. Budući da I. Anbouba nije ustvrdio da je Opći sud u okviru svoje analize iskrivio te dokaze, nije na Sudu da u okviru žalbenog postupka ispituje osnovanost činjeničnih razmatranja koja je Opći sud iznio u odnosu na njih.
            54. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud ispitao osnovanost uvrštavanja I. Anboube na popise osoba koje podliježu mjerama ograničavanja na temelju skupa indicija o njegovom položaju, funkcijama i odnosima u okviru sirijskog režima koje on nije pobio. Slijedom toga, upućivanje na presumpciju potpore spomenutom režimu u pobijanoj presudi ne može utjecati na zakonitost pobijane presude s obzirom na to da iz razmatranja Općeg suda proizlazi da je on u dovoljnoj mjeri ispitao postoji li dovoljno čvrsta činjenična osnova za uvrštavanje I. Anboube na razmotrene popise.
            55. Opći sud je time postupio u skladu s načelima vezanima uz nadzor nad zakonitošću razloga na kojima se temelje akti poput spornih akata, koja proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 45. ove presude.
            56. Slijedom navedenog, budući da prvi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, ne može imati za posljedicu ukidanje pobijane presude, a drugi tužbeni razlog nije osnovan, žalbene razloge I. Anboube treba odbiti.
            57. S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu treba odbiti.
            Troškovi
            58. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
            59. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
            60. Budući da I. Anbouba nije uspio u postupku i budući da je Vijeće zatražilo da on snosi troškove, treba mu naložiti da osim vlastitih troškova snosi i troškove Vijeća.
            61. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbene postupke u skladu s njegovim člankom 184. stavkom 1., Komisija snosi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Žalba se odbija.
            2. Nalaže se Issamu Anboubi snošenje vlastitih troškova i troškova Vijeća Europske unije.
            3. Europska komisija snosi vlastite troškove.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. siječnja 2015.#Enercon GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava žiga Zajednice koji se sastoji u gradaciji pet nijansi zelene boje – Apsolutni razlog za odbijanje – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Preinaka prijavljenog žiga – Članak 43. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T‑655/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. ožujka 1990. # Erich Wittmann GmbH & Co. KG protiv Hauptzollamt Nürnberg-Fürth. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-344/88.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 20. srpnja 2017.#Cafés Pont, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Figurativni žig Europske unije Art’s Cafè – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1. i članak 51. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-309/16.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. veljače 2007.#Eirini Lechouritou i drugi protiv Dimosio tis Omospondiakis Dimokratias tis Germanias.#Zahtjev za prethodnu odluku: Efeteio Patron - Grčka.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-292/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. prosinca 2005.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Predmet C-66/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. ožujka 1983. # Hans Dinter GmbH protiv Hauptzollamt Köln-Deutz. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Predmet 175/82.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. ožujka 2006.#Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie i Stichting Natuur en Milieu protiv College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Direktiva 91/414/EEZ - Članak 8.#Predmet C-174/05.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. ožujka 2015.#Jean-Bernard Lafonta protiv Autorité des marchés financiers.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Direktiva 2003/6/EZ – Članak 1. točka 1. – Direktiva 2003/124/EZ – Članak 1. stavak 1. – Povlaštena informacija – Pojam ,informacija precizne naravi’ – Mogući utjecaj na smjer kretanja cijena financijskih instrumenata.#Predmet C-628/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Direktiva 2003/6/EZ — Članak 1. točka 1. — Direktiva 2003/124/EZ — Članak 1. stavak 1. — Povlaštena informacija — Pojam ‚informacije precizne naravi’ — Mogući utjecaj na smjer kretanja cijena financijskih instrumenata“
      U predmetu C‑628/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 26. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 2. prosinca 2013., u postupku

         Jean‑Bernard Lafonta

      protiv

         Autorité des marchés financiers,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za J.-B. Lafontu, E. Piwnica, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, S. Menez i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, i P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, K. Maćkowska i K. Pawłowska, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i I. Rogalski, u svojstvu agenata,

         nakon što je saslušao mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točke 1. Direktive 2003/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o trgovanju na temelju povlaštenih informacija i manipuliranju tržištem (zlouporabi tržišta) (SL L 96, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 74.) i članka 1. stavka 1. Direktive Komisije 2003/124/EZ od 22. prosinca 2003. o provedbi Direktive 2003/6 u pogledu definicije i javnog objavljivanja povlaštenih informacija i definicije manipuliranja tržištem (SL L 339, str. 70.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 17.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između J.-B. Lafonte i Autorité des marchés financiers (u daljnjem tekstu: AMF), povodom odluke AMF‑ova odbora za sankcije od 13. prosinca 2010. kojom je J.-B. Lafonti izrečena novčana sankcija zbog toga što nije objavio, među ostalim, informaciju vezanu uz provedbu jedne financijske operacije koja Wendelu SA omogućava stjecanje značajnog udjela u kapitalu grupe Saint‑Gobain (u daljnjem tekstu: Saint‑Gobain).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/6

               3

               Uvodnim izjavama 2., 12. i 24. Direktive 2003/6 propisano je:

                        „(2)

                        Integrirano i učinkovito financijsko tržište iziskuje integritet tržišta. Nesmetano funkcioniranje tržišta vrijednosnih papira i povjerenje javnosti u tržišta preduvjeti su za gospodarski rast i blagostanje. Zlouporaba tržišta šteti integritetu financijskih tržišta i narušava povjerenje javnosti u vrijednosne papire i izvedenice.

                  [...]

                        (12)

                        Zlouporaba tržišta sastoji se od trgovanja na temelju povlaštenih informacija i manipuliranja tržištem. Cilj zakonodavstva za sprečavanje trgovanja na temelju povlaštenih informacija isti je kao i cilj zakonodavstva za sprečavanje manipuliranja tržištem: osigurati integritet financijskih tržišta Zajednice i ojačati povjerenje ulagatelja u ta tržišta.

                  [...]

                        (24)

                        Promptno i primjereno objavljivanje informacija javnosti jača integritet tržišta, dok selektivno objavljivanje od strane izdavatelja može dovesti do gubitka povjerenja ulagatelja u integritet financijskih tržišta. [...]“

               4

               U skladu s člankom 1. točkom 1. podstavkom 1. Direktive 2003/6, „povlaštena informacija” u smislu te direktive znači „informacija precizne naravi koja nije objavljena i koja se izravno ili neizravno odnosi na jednog ili više izdavatelja financijskih instrumenata ili na jedan ili više financijskih instrumenata, te koja bi, kada bi bila objavljena, mogla imati značajan utjecaj na cijene tih financijskih instrumenata ili na cijene povezanih izvedenih financijskih instrumenata“.

               5

               Člankom 2. stavkom 1. podstavkom 1. te direktive određeno je:
               „Države članice zabranjuju svakoj osobi iz drugog podstavka koja posjeduje povlaštenu informaciju da upotrijebi tu informaciju pri stjecanju ili otpuštanju, ili pokušaju stjecanja ili otpuštanja, za vlastiti račun ili za račun treće osobe, izravno ili neizravno, financijskog instrumenta na koji se ta informacija odnosi“.

               6

               Članak 6. stavak 1. podstavak 1. spomenute direktive predviđa:
               „Države članice osiguravaju da izdavatelji financijskih instrumenata što je prije moguće obavještavaju javnost o povlaštenim informacijama koje se izravno tiču dotičnih izdavatelja“.

         Direktiva 2003/124

               7

               Uvodne izjave 1. i 3. Direktive 2003/124 glase:

                        „(1)

                        Razumni ulagatelji temelje svoje odluke o ulaganju na informacijama koje su im već raspoložive, dakle na dostupnim ex ante informacijama. Pitanje bi li razumni ulagatelj prilikom donošenja odluke o ulaganju vjerojatno uzeo u obzir određenu informaciju stoga bi se trebalo procijeniti na temelju dostupnih ex ante informacija. Takva procjena treba uzeti u obzir očekivani utjecaj informacije u svjetlu cjelokupne aktivnosti dotičnog izdavatelja, pouzdanosti izvora informacije i svih drugih tržišnih varijabli koje bi mogle utjecati na odgovarajući financijski instrument ili izvedeni financijski instrument koji je s njime povezan u danim okolnostima.

                  [...]

                        (3)

                        Pravna sigurnost za sudionike na tržištu trebala bi se povećati preciznijom definicijom dvaju elemenata bitnih za definiciju povlaštene informacije, a to su precizna narav te informacije i značenje njenog potencijalnog učinka na cijene financijskih instrumenata ili povezanih izvedenih financijskih instrumenata.“

               8

               Člankom 1. te direktive, naslovljenim „Povlaštene informacije“, propisano je:
               „1.   Za potrebe primjene članka 1. točke 1. Direktive 2003/6/EZ smatra se da je informacija precizne naravi ako navodi skup okolnosti koje postoje ili se u razumnoj mjeri može očekivati da će postojati ili događaj koji je nastao ili se u razumnoj mjeri može očekivati da će nastati te ako je dovoljno specifična da omogući donošenje zaključka o mogućem učinku tog skupa okolnosti ili tog događaja na cijene financijskih instrumenata ili povezanih izvedenih financijskih instrumenata.
               2.   Za potrebe primjene članka 1. točke 1. Direktive 2003/6/EZ, ,informacija koja bi, kada bi bila objavljena, mogla imati značajan utjecaj na cijene tih financijskih instrumenata ili na cijene povezanih izvedenih financijskih instrumenata’ znači informacija koju bi razumni ulagatelj vjerojatno upotrijebio kao dio osnove za donošenje odluka o ulaganju.“

         Francusko pravo

               9

               Odlukom od 12. studenoga 2004. (Službeni list Francuske Republike od 24. studenoga, str. 19749.) provedena je homologacija knjiga II. do VI. Općeg pravilnika AMF‑a, pri čemu je knjiga II. naslovljena „Izdavatelji i financijska informacija“, a knjiga VI. „Zlouporaba tržišta: Trgovanje na temelju povlaštenih informacija i manipuliranje tržištem“.

               10

               Člankom 223‑2, koji se nalazi u knjizi II. spomenutog Općeg pravilnika, kako je utvrđen Odlukom od 4. siječnja 2007. (Službeni list Francuske Republike od 20. siječnja 2007., str. 1204.), određeno je:
               „I. – Svaki izdavatelj mora, čim je to moguće, objaviti svaku povlaštenu informaciju definiranu člankom 621‑1 koja se na njega izravno odnosi.
               [...]“

               11

               Člankom 621‑1 podstavkom 1. i 2., koji se nalazi u knjizi VI. istog Općeg pravilnika, predviđeno je:
               „Povlaštena informacija je informacija precizne naravi koja nije objavljena i koja se izravno ili neizravno odnosi na jednog ili više izdavatelja financijskih instrumenata ili na jedan ili više financijskih instrumenata te koja bi, kad bi bila objavljena, vjerojatno imala značajan utjecaj na cijene tih financijskih instrumenata ili na cijene povezanih financijskih instrumenata.
               Informacija se smatra preciznom ako spominje skup okolnosti ili događaj koji se dogodio ili se može dogoditi te ako je iz toga moguće izvesti zaključak u vezi s utjecajem tih okolnosti ili tog događaja na cijene tih financijskih instrumenata ili na cijene povezanih financijskih instrumenata.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               Kao što to proizlazi iz odluke o postavljanju prethodnog pitanja, između prosinca 2006. i srpnja 2007. Wendel SA, u kojemu je J.-B. Lafonta bio predsjednik uprave, s četirima kreditnim ustanovama sklopio je ugovore „zamjena ukupnog povrata“ (total return swaps) (u daljnjem tekstu: TRS), predmet kojih su bile dionice Saint‑Gobaina. Za svoje pokriće te su ustanove stekle ukupno 85 milijuna dionica Saint‑Gobaina. Istodobno sa sklapanjem TRS‑ova, Wendel SA od spomenutih je kreditnih ustanova kao i od jedne druge kreditne ustanove primio financijska sredstva u ukupnom iznosu približnom onom TRS‑ova.

               13

               Budući da je 3. rujna 2007. društvo Wendel SA odlučilo postupno otkazivati TRS‑ove, između tog datuma i 27. studenoga 2007. steklo je više od 66 milijuna dionica, što predstavlja 17,6% kapitala Saint‑Gobaina. Prekoračenje pragova od 5%, 10%, 15% i 20% kapitala Saint‑Gobaina sukcesivno je prijavljivano AMF‑u između 26. rujna 2007. i 26. ožujka 2008.

               14

               Nakon završetka istrage o okolnostima porasta udjela u kapitalu Saint‑Gobaina, AMF je zaključio da, iako je Wendel SA 3. rujna 2007. službeno donio odluku o promjeni načina financijskog sudjelovanja u Saint‑Gobainu tako što će postati vlasnik njegovih dionica, elementi iz izvještaja sastavljenog nakon te istrage te istodobnost sklapanja TRS‑ova i dobivanja financijskih sredstava koja su Wendelu SA u konačnici omogućila kupnju dionica društva Saint‑Gobain na tržištu, koje su prodale kreditne institucije u okviru otkazivanja TRS‑ova, upućuju na to da je od samog početka na strani Wendela SA postojala namjera stjecanja značajnog udjela u kapitalu Saint‑Gobaina te da je financijska operacija o kojoj je riječ provedena s tim osnovnim ciljem.

               15

               Slijedom toga, AMF prigovara Wendelu SA i J.-B. Lafonti, s jedne strane, što najkasnije 21. srpnja 2007., datuma kad su sklopljeni svi TRS‑ovi, nisu objavili glavne značajke financijske operacije koju je pripremio Wendel SA i koja je bila usmjerena na to da potonji stekne značajan udio u kapitalu Saint‑Gobaina i, s druge strane, što prije nego što je Wendel SA postao obvezan prijaviti prekoračenje praga od 5% nisu objavili povlaštenu informaciju o provedbi od Wendela SA te financijske operacije s ciljem stjecanja značajnog udjela u kapitalu Saint‑Gobaina.

               16

               Odlukom od 13. prosinca 2010. AMF‑ov odbor za sankcije zaključio je da su ti prigovori osnovani te je društvu Wendel SA i J.-B. Lafonti izrekao novčanu sankciju od 1,5 milijuna eura svakome.

               17

               J.-B. Lafonta podnio je Cour d’appel de Paris žalbu kojom traži ukidanje te odluke u dijelu u kojem mu je izrečena novčana sankcija. Presudom od 31. svibnja 2012. Cour d’appel de Paris odbio je njegovu žalbu.

               18

               J.-B. Lafonta podnio je reviziju protiv spomenute presude. U prilog svojoj reviziji istaknuo je da se informacija može smatrati preciznom u smislu članka 621‑1 podstavka 2. Općeg pravilnika AMF‑a, na koji upućuje članak 223‑2 istog pravilnika, samo „ako spominje skup okolnosti ili događaj koji se dogodio ili se može dogoditi te ako je iz toga moguće izvesti zaključak u vezi s utjecajem tih okolnosti ili tog događaja na cijene tih financijskih instrumenata ili na cijene povezanih financijskih instrumenata“. Iz navedenog proizlazi da je, prema mišljenju J.-B. Lafonte, informacija precizna, u smislu te odredbe, samo ako svome imatelju omogućava predvidjeti u kojem će se smjeru cijena dionica o kojima je riječ kretati nakon objave te informacije. Samo ona informacija na osnovi koje bi bilo moguće predvidjeti hoće li cijena dionica o kojima je riječ rasti ili padati pružila bi svome imatelju saznanje treba li ih kupiti ili prodati i, slijedom toga, davala bi mu prednost pred drugim sudionicima na tržištu koji tu informaciju nemaju. J.-B. Lafonta dodaje da je u ovom slučaju bilo nemoguće predvidjeti moguće učinke objave informacije o stjecanju udjela u kapitalu Saint‑Gobaina na kretanje cijena dionica društva Wendel SA, odnosno hoće li one rasti ili padati.

               19

               AMF odgovara da takav zahtjev nadilazi ono što se zahtijeva sukladno tekstu direktiva 2003/6 i 2003/124, u kojima se ne spominje mogući učinak informacije na smjer kretanja cijena financijskih instrumenata o kojima je riječ. Prema mišljenju AMF‑a, svaka informacija za koju je moguće zaključiti da bi, kad bi bila poznata, mogla dovesti do kretanja cijena sama po sebi predstavlja preciznu informaciju, s obzirom na to da je kriterij razlikovanja između precizne i neprecizne informacije mogućnost njezina učinka na tržište.

               20

               U tim okolnostima Cour de cassation odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 1. točku 1. Direktive 2003/6 i članak 1. stavak 1. Direktive 2003/124 tumačiti na način da, u smislu tih odredaba, informacije precizne naravi mogu biti samo one na temelju kojih je moguće s dostatnim stupnjem vjerojatnosti zaključiti da će se, nakon što budu objavljene, njihov mogući utjecaj na cijene financijskih instrumenata ostvariti u određenom smjeru?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Uvodno valja uočiti da iz uvodnih izjava 2. i 12. Direktive 2003/6 proizlazi da je njihov cilj osigurati integritet financijskih tržišta Europske unije i ojačati povjerenje ulagatelja u ta tržišta, koje počiva osobito na činjenici da će im biti zajamčena jednakost i zaštita od nezakonitog korištenja povlaštenim informacijama (vidjeti u tom smislu presude Spector Photo Group i Van Raemdonck, C‑45/08, EU:C:2009:806, t. 47.; IMC Securities, C‑445/09, EU:C:2011:459, t. 27. kao i Geltl, C‑19/11, EU:C:2012:397, t. 33.).

               22

               U tu svrhu, dok članak 2. stavak 1. Direktive 2003/6 zabranjuje trgovanje na temelju povlaštenih informacija, njezin članak 6. stavak 1. obvezuje izdavatelje financijskih instrumenata da što prije obavijeste javnost o povlaštenim informacijama koje ih se izravno tiču. Sukladno uvodnoj izjavi 24. spomenute direktive, promptno i primjereno objavljivanje informacija javnosti jača integritet tržišta, dok izdavateljevo selektivno objavljivanje može dovesti do gubitka povjerenja ulagatelja u integritet financijskih tržišta.

               23

               Pojam „povlaštene informacije“ definiran je člankom 1. točkom 1. podstavkom 1. Direktive 2003/6 kao „informacija precizne naravi koja nije objavljena i koja se izravno ili neizravno odnosi na jednog ili više izdavatelja financijskih instrumenata ili na jedan ili više financijskih instrumenata, te koja bi, kada bi bila objavljena, mogla imati značajan utjecaj na cijene tih financijskih instrumenata ili na cijene povezanih izvedenih financijskih instrumenata“.

               24

               Slijedom toga, definicija pojma „povlaštene informacije“ iz te odredbe sadrži četiri bitna elementa. Prvo, radi se o informaciji precizne naravi. Drugo, ta informacija nije objavljena. Treće, ta se informacija odnosi, izravno ili neizravno, na jedan ili više financijskih instrumenata ili na njihove izdavatelje. Četvrto, kada bi bila objavljena, mogla bi imati značajan utjecaj na cijene financijskih instrumenata o kojima je riječ ili na cijene povezanih izvedenih financijskih instrumenata (presuda Geltl, EU:C:2012:397, t. 25.).

               25

               Sud je istaknuo da, zahvaljujući javnoj i preciznoj naravi te mogućnosti značajnog utjecaja na cijene financijskih instrumenata o kojima je riječ, povlaštena informacija svome imatelju daje prednost pred svim ostalim sudionicima na tržištu koji njome ne raspolažu (vidjeti presudu Spector Photo Group i Van Raemdonck, EU:C:2009:806, t. 52.).

               26

               Potrebno je također naglasiti da se Direktivom 2003/124, kako to proizlazi iz njezine uvodne izjave 3., nastojalo, s ciljem povećanja pravne sigurnosti za sudionike na tržištu, precizirati prvi i četvrti bitni element pojma „povlaštene informacije“, kako su navedeni u točki 24. ove presude.

               27

               Slijedom toga, kad je riječ o prvom elementu, člankom 1. stavkom 1. Direktive 2003/124 predviđeno je da je informacija „‚precizne naravi’ ako navodi skup okolnosti koje postoje ili se u razumnoj mjeri može očekivati da će postojati ili događaj koji je nastao ili se u razumnoj mjeri može očekivati da će nastati te ako je dovoljno specifična da omogući donošenje zaključka o mogućem učinku tog skupa okolnosti ili tog događaja na cijene financijskih instrumenata ili povezanih izvedenih financijskih instrumenata“. Kad je riječ o četvrtom elementu, člankom 1. stavkom 2. te direktive određeno je da je informacija koja može imati značajan utjecaj na cijene financijskih instrumenata o kojima je riječ ona „koju bi razumni ulagatelj vjerojatno upotrijebio kao dio osnove za donošenje odluka o ulaganju“.

               28

               Sud je odlučio da su dva bitna elementa definicije pojma „povlaštene informacije“ navedena u članku 1. Direktive 2003/124 neovisna jedan o drugome te da predstavljaju minimalne zahtjeve koje treba ispuniti kako bi se informacija mogla smatrati „povlaštenom“ u smislu članka 1. točke 1. podstavka 1. Direktive 2003/6 (vidjeti u tom smislu presudu Geltl, EU:C:2012:397, t. 52. i 53.).

               29

               Nakon što su ta načela pojašnjena, važno je reći da se pitanjem koje je postavio nacionalni sud nastoje dobiti pojašnjenja glede prvog bitnog elementa pojma „povlaštene informacije“, odnosno glede precizne naravi informacije.

               30

               U tom pogledu, valja utvrditi, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg mišljenja, da iz teksta spomenute odredbe ne proizlazi da se informacije „precizne naravi“ odnose samo na one na temelju kojih je moguće odrediti smjer kretanja cijena financijskih instrumenata o kojima je riječ ili s njima povezanih izvedenih financijskih instrumenata.

               31

               Naime, prema uobičajenom smislu terminâ iz članka 1. stavka 1. Direktive 2003/124, kako bi se ispunio zahtjev o kojem je riječ, valja smatrati dostatnim da je informacija dovoljno konkretna ili specifična da može tvoriti osnovu na temelju koje je moguće ocijeniti može li ukupnost okolnosti ili događaj koji je predmet te informacije imati učinak na cijene financijskih instrumenata na koje se ona odnosi. Slijedom toga, tom se odredbom iz pojma „povlaštene informacije“ isključuju samo neodređene ili općenite informacije iz kojih se ne može izvesti nikakav zaključak glede njihova mogućeg učinka na cijene financijskih instrumenata o kojima je riječ.

               32

               Takvo je tumačenje potvrđeno kako općom strukturom članka 1. Direktive 2003/124 tako i ciljem Direktive 2003/6.

               33

               Kad je riječ o općoj strukturi članka 1. Direktive 2003/124, J.‑B. Lafonta ocjenjuje da se neka informacija može smatrati preciznom samo ako svome imatelju omogućava predvidjeti smjer kretanja cijena financijskog instrumenta o kojem je riječ, s obzirom na to da samo informacija koja udovoljava tom zahtjevu omogućava svome imatelju da zaključi valja li taj financijski instrument kupiti ili prodati, čime mu daje prednost pred drugim sudionicima na tržištu.

               34

               U tom pogledu valja istaknuti da, poput članka 1. stavka 1. Direktive 2003/124, njezin članak 1. stavak 2. ne zahtijeva da informacija omogućava određivanje smjera kretanja cijena financijskih instrumenata o kojima je riječ. Naime, razumni ulagatelj može određenu informaciju uzeti u obzir kao osnovu za svoju odluku o ulaganju, tj. ona može udovoljiti uvjetu iz članka 1. stavka 2. spomenute direktive, čak i ako ta informacija ne omogućava predvidjeti određeni smjer kretanja cijena financijskih instrumenata o kojima je riječ.

               35

               Kad je riječ o cilju Direktive 2003/6, važno je naglasiti da bi se, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, ograničavanjem područja primjene članka 1. točke 1. Direktive 2003/6 i članka 1. stavka 1. Direktive 2003/124 samo na informacije koje omogućavaju određivanje smjera kretanja cijena financijskih instrumenata o kojima je riječ mogli ugroziti ciljevi iz točke 21. ove presude.

               36

               Naime, povećana složenost financijskih tržišta čini osobito teškim točno ocjenjivanje smjera u kojem bi se mogle kretati cijene financijskih instrumenata, kao što to, uostalom, navodi i uvodna izjava 1. Direktive 2003/124, koja upućuje na različite čimbenike koji u određenoj situaciji mogu utjecati na cijene. Ako bi se u tim okolnostima, koje, ovisno o ulagatelju, mogu dovesti do vrlo različitih ocjena, prihvatilo da informacija može biti „precizne naravi“ samo ako omogućava određivanje smjera kretanja cijena financijskih instrumenata o kojima je riječ, to bi dovelo do toga da se imatelj informacija može pozvati na postojanje nesigurnosti u tom pogledu kako bi izbjegao objavljivanje nekih od tih informacija i tako se okoristio na štetu drugih sudionika na tržištu.

               37

               U tom kontekstu još valja istaknuti da iz pripremnih akata na Direktivi 2003/124 proizlazi da je pozivanje na mogućnost izvođenja zaključka o „smjeru“ učinka informacije na cijene financijskih instrumenata o kojima je riječ, koje se nalazilo u verziji stavljenoj na uvid javnosti tehničkog mišljenja CESR/02‑089d koje je Odbor europskih regulatora za vrijednosne papire (CERS) izdao u prosincu 2002., namijenjenog Europskoj komisiji i naslovljenog „Mišljenje CERS‑a o razini 2 provedbenih mjera koje se odnose na prijedlog direktive o zlouporabi tržišta“ („CESR’s Advice on Level 2 Implementing Measures for the proposed Market Abuse Directive“), naknadno izbrisano upravo kako bi se izbjeglo da takvo pozivanje služi kao izgovor za neobjavljivanje informacija.

               38

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. točku 1. Direktive 2003/6 i članak 1. stavak 1. Direktive 2003/124 treba tumačiti na način da se njima ne zahtijeva, kako bi se određene informacije smatrale informacijama precizne naravi u smislu tih odredaba, da je moguće s dostatnim stupnjem vjerojatnosti zaključiti da će se, nakon što budu objavljene, njihov mogući utjecaj na cijene financijskih instrumenata ostvariti u određenom smjeru.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. točku 1. Direktive 2003/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o trgovanju na temelju povlaštenih informacija i manipuliranju tržištem (zlouporabi tržišta) i članak 1. stavak 1. Direktive Komisije 2003/124/EZ od 22. prosinca 2003. o provedbi Direktive 2003/6 u pogledu definicije i javnog objavljivanja povlaštenih informacija i definicije manipuliranja tržištem treba tumačiti na način da se njima ne zahtijeva, kako bi se određene informacije smatrale informacijama precizne naravi u smislu tih odredaba, da je moguće s dostatnim stupnjem vjerojatnosti zaključiti da će se, nakon što budu objavljene, njihov mogući utjecaj na cijene financijskih instrumenata ostvariti u određenom smjeru.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (treće vijeće) od 21. listopada 2010.#Latchways plc i Eurosafe Solutions BV protiv Kedge Safety Systems BV i Consolidated Nederland BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank ’s-Gravenhage - Nizozemska.#Direktiva 89/106/EEZ - Direktiva 89/686/EEZ.#Predmet C-185/08.