title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. rujna 2014.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice – Direktiva 96/67/EZ – Članak 11. – Zračni prijevoz – Zemaljske usluge – Odabir pružatelja usluga.#Predmet C‑277/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Direktiva 96/67/EZ — 779 / Članak 11. — Zračni promet — Zemaljske usluge — Odabir pružatelja usluga“
      U predmetu C‑277/13,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 21. svibnja 2013.,
      Europska komisija, koju zastupaju P. Guerra e Andrade i F. W. Bulst, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv
      Portugalske Republike, koju zastupaju L. Inez Fernandes, T. Falcão i V. Moura Ramos, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, E. Levits, M. Berger, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. svibnja 2014.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojim zahtjevom Europska komisija od Suda traži da utvrdi da je Portugalska Republika nepoduzimanjem mjera potrebnih za organizaciju postupka odabira pružatelja usluga koji imaju odobrenje za pružanje zemaljskih usluga za kategorije „poslovi s prtljagom“, „rukovanje rampama“ kao i „poslovi s teretom i poštom“ u zračnim lukama Lisabona, Porta i Fara propustila ispuniti obveze koje je preuzela na temelju članka 11. Direktive Vijeća 96/67/EZ od 15. listopada 1996. o pristupu tržištu zemaljskih usluga u zračnim lukama Zajednice (SL L 272, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7, svezak 26, str. 3.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Direktiva 96/67 u uvodnoj izjavi 5. predviđa:
               „[...] Otvaranje pristupa tržištu zemaljskih usluga trebalo bi pomoći smanjenju operativnih troškova zrakoplovnih tvrtki i poboljšanju kvalitete usluga koje se pružaju korisnicima zračnih luka“.

               3

               Ta direktiva u uvodnoj izjavi 16. određuje:
               „[...] Kako bi se održala djelotvorna i pravedna konkurencija uz ograničen broj pružatelja zemaljskih usluga, potonji moraju biti izabrani u transparentnom i nepristranom postupku; [...] budući da je korisnike zračnih luka potrebno konzultirati kada se radi o odabiru pružatelja zemaljskih usluga, jer su oni uvelike zainteresirani za kvalitetu i cijenu zemaljskih usluga koje traže“.

               4

               Članak 2. točka (e) Direktive 96/67 definirajući pojam „zemaljskih usluga“ upućuje na prilog toj direktivi u pogledu kategorija usluga koje on sadrži. Sukladno tom prilogu, među zemaljske usluge ubrajaju se sljedeće:
               „[...]

                        3.

                        poslovi s prtljagom [...]
                        [...]

                        4.

                        poslovi s teretom i poštom [...]
                        [...]

                        5.

                        rukovanje rampama [...]
                        [...]“

               5

               Članak 6. navedene direktive glasi:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere u skladu s postupkom iz članka 1. kako bi osigurale slobodan pristup pružateljima zemaljskih usluga na tržište pružanja zemaljskih usluga trećim osobama.
               […]
               2.   Države članice mogu ograničiti broj dobavljača ovlaštenih za pružanje sljedećih kategorija zemaljskih usluga:

                        —

                        rukovanje prtljagom,

                        —

                        rukovanje rampama,

                  […]

                        —

                        rukovanje teretom i poštom u pogledu fizičke manipulacije teretom i poštom pri dolasku, odlasku ili transferu između zračnog terminala i zrakoplova.

                  One međutim ne mogu ograničiti taj broj na manje od dvije po kategoriji zemaljskih usluga.
               3.   Nadalje, od 1. siječnja 2001. barem jedan od ovlaštenih pružatelja usluga ne smije biti pod izravnom ili neizravnom kontrolom:

                        —

                        upravljačkog tijela zračne luke,

                        —

                        bilo kojeg korisnika zračne luke koji je prevezao više od 25% putnika ili tereta registriranog u toj zračnoj luci tijekom godine koja prethodi godini u kojoj se provodi odabir tih pružatelja,

                        —

                        tijela koje kontrolira ili je pod izravnom ili neizravnom kontrolom tog upravljačkog tijela ili bilo kojeg takvog korisnika.

                  Međutim, na dan 1. srpnja 2000. država članica može zatražiti da se obveza iz ovog stavka odgodi do 31. prosinca 2002.
               Uz pomoć odbora iz članka 10. Komisija ispituje takav zahtjev te može, uzimajući u obzir evoluciju sektora i posebno situaciju u zračnim lukama koje se mogu uspoređivati u pogledu opsega i vrste prometa, odlučiti da odobri takav zahtjev.
               4.   Ako ograniče broj ovlaštenih pružatelja usluga kako je opisano u stavku 2., države članice ne smiju sprečavati korisnike zračnih luka, bez obzira koji im je dio zračne luke dodijeljen, da za svaku kategoriju zemaljskih usluga za koju vrijede ograničenja imaju mogućnost efektivnog izbora između barem dvaju pružatelja zemaljskih usluga pod uvjetima iz stavaka 2. i 3.“

               6

               Članak 11. iste direktive predviđa:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere za organizaciju postupka odabira ponuđača ovlaštenih za pružanje zemaljskih usluga u zračnoj luci u kojoj je njihov broj ograničen u slučajevima predviđenim u članku 6. stavku 2. ili u članku 9. Taj postupak mora biti u skladu sa sljedećim načelima:

                        (a)

                        U slučajevima kada države članice traže utvrđivanje standardnih uvjeta ili tehničkih zahtjeva koje moraju zadovoljavati pružatelji zemaljskih usluga, ti uvjeti ili zahtjevi se utvrđuju nakon savjetovanja s odborom korisnika zračne luke. Kriteriji za odabir utvrđeni u standardnim uvjetima ili tehničkim zahtjevima moraju biti relevantni, objektivni, transparentni i nediskriminirajući. […]

                        b)

                        Poziv na podnošenje ponuda mora biti objavljen u Službenom listu Europskih zajednica, kako bi se na njega mogli javiti svi zainteresirani pružatelji zemaljskih usluga.

                        c)

                        Pružatelji zemaljskih usluga izabiru se:

                                 i.

                                 nakon savjetovanja upravljačkog tijela zračne luke s odborom korisnika zračne luke, pod uvjetom da ovaj prvi:

                                          —

                                          ne pruža slične zemaljske usluge;

                                          —

                                          nema izravnu ili neizravnu kontrolu nad bilo kojim poduzećem koje pruža takve usluge; i

                                          —

                                          nema vlasnički udio u bilo kojem takvom poduzeću;

                                 ii.

                                 u svim ostalim slučajevima odabir provode nadležna tijela države članice koja su neovisna od upravljačkog tijela dotične zračne luke, a koja se prethodno moraju savjetovati s odborom korisnika zračnih luka i tim upravljačkim tijelom.

                        (d)

                        Pružatelji zemaljskih usluga izabiru se na maksimalno razdoblje od sedam godina.

                        (e)

                        Ako pružatelj zemaljskih usluga prestane djelovati prije isteka razdoblja na koje je izabran, zamjenjuje ga se na temelju istog postupka.

                  2.   Ako je broj pružatelja zemaljskih usluga ograničen kako je propisano člankom 6. stavkom 2. ili člankom 9., te usluge može pružati i samo upravljačko tijelo zračne luke, a da se za to ne provodi natječajni postupak iz stavka 1. Slično tome, ono može bez provođenja natječajnog postupka ovlastiti neko poduzeće za pružanje zemaljskih usluga u dotičnoj zračnoj luci:

                        —

                        ako ono izravno ili neizravno kontrolira to poduzeće, ili

                        —

                        ako to poduzeće izravno ili neizravno kontrolira njega.

                  3.   Upravljačko tijelo zračne luke obavješćuje odbor korisnika zračnih luka o odlukama donesenim u skladu s ovim člankom.“

               7

               Članak 18. Direktive 96/67, naslovljen „Socijalna i ekološka zaštita“, predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje primjenu ove Direktive, a u skladu s drugim odredbama prava Zajednice, države članice mogu poduzimati potrebne mjere kako bi osigurale zaštitu prava radnika i zaštitu okoliša.“

               8

               Članak 23. te direktive, naslovljen „Provedba“, u stavku 1. predviđa:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s odredbama ove Direktive najkasnije godinu dana nakon njezine objave u Službenom listu Europskih zajednica. One o tome odmah obavješćuju Komisiju. [...]“

               9

               Tu je direktivu, objavljenu 25. listopada 1996., prema tome trebalo prenijeti najkasnije do 25. listopada 1997.

         Portugalsko pravo

               10

               Portugalska Republika prenijela je Direktivu 96/67 Zakonodavnom uredbom br. 275/99 od 23. srpnja 1999. Preambula te zakonodavne uredbe glasi kako slijedi:
               „Također se uzima u obzir da je potrebno osigurati, koliko je to moguće, prelazak na novi sustav bez prekida, uz zadržavanje usluga kao i zaštitu radnih mjesta i prava radnika u sektoru.“

               11

               Članak 27. te zakonodavne uredbe, naslovljen „Odabir pružatelja usluga“, glasi kako slijedi:
               „1.   U slučaju ograničenja broja pružatelja usluga predviđenog u članku 22. stavku 2. i u članku 24. stavku 1. točkama (a) i (b), odabir pružatelja usluga koji imaju odobrenje obavlja se pozivom na podnošenje ponuda objavljenim u Službenom listu Europskih zajednica.
               [...]
               7.   Pružatelji usluga biraju se najmanje na četiri godine i najviše na sedam godina.“

               12

               Članak 39. iste zakonodavne uredbe, naslovljen „Prijelazni sustav“, određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2., subjekti koji na dan stupanja na snagu ovog zakona imaju odobrenje, po snazi zakona ili prema odluci upravljačkog subjekta, za pružanje usluga sebi samima ili za pružanje zemaljskih usluga na aerodromu automatski imaju odobrenje za korištenje javnog područja zračne luke na dotičnom aerodromu, u svrhu izvršavanja svojih funkcija do isteka postojećeg odobrenja ili u razdoblju od četiri godine ako postojeća dozvola nema rok važenja ili ako je on dulji od četiri godine.
               [...]
               2.   U roku od godinu dana od dana objave ovog zakona, subjekti iz stavka 1. trebaju ishoditi dozvolu za izvršavanje svojih aktivnosti, sukladno poglavlju II., pod prijetnjom povlačenja dotičnih odobrenja, odnosno trebaju ishoditi posebna odobrenja koja su valjana od tog datuma.“

         Predsudski postupak

               13

               Prema informacijama koje je prikupila Komisija, pružatelji usluga „poslova s prtljagom“, „poslova s teretom i poštom“ i „rukovanja rampama“ u Portugalu su Portway – Handling de Portugal SA (u daljnjem tekstu: Portway) i Serviços Portugueses de Handling SA, od 2005. poznat pod imenom marke Groundforce Portugal (u daljnjem tekstu: Groundforce).

               14

               Portway je društvo u 100-postotnom vlasništvu društva ANA SA čija je djelatnost upravljanje infrastrukturom zračnih luka i pružanje usluga u zračnim lukama Lisabona, Porta i Fara na temelju upravnog ugovora o koncesiji.

               15

               Groundforce je društvo u 50,1-postotnom vlasništvu Urbanos grupe. Prije njezina ulaska u kapital društva Groundforce, to je društvo bilo u vlasništvu kompanije Transportes Aéreos Portugueses (u daljnjem tekstu: TAP). Tijekom 2003. godine portugalsko zakonodavstvo odobrilo je TAP‑u da većinski udio u kapitalu Groundforcea putem međunarodnog otvorenog poziva na podnošenje ponuda prenese investitorima koji udovoljavaju uvjetima utvrđenima u tehničkim specifikacijama. Kao najbolji ponuđač odabrana je Globalia Corporación Empresarial SA (u daljnjem tekstu: Globalia), koja je tijekom 2004. stekla većinu dionica Groundforcea. Na temelju više transakcija, Urbanos grupa stekla je navedenu većinu dionica koje i trenutačno drži.

               16

               Komisija je 25. studenoga 2010. uputila pismo opomene Portugalskoj Republici u kojem toj državi članici prigovara da nije ispunila obveze koje proizlaze iz Direktive 96/67 jer nije organizirala postupak odabira pružatelja zemaljskih usluga sukladno članku 11. te direktive.

               17

               Portugalska Republika odgovorila je pismom od 31. siječnja 2011. kojim je osporavala prigovoreno nečinjenje.

               18

               Komisija je 20. svibnja 2011. uputila Portugalskoj Republici obrazloženo mišljenje kojim je potvrdila svoje prigovore. U razdoblju od 1999. do 2003. navedena država članica uspostavila je prijelazni sustav automatskog odobrenja koji je Portwayu, pod kontrolom ANA‑e SA, upravitelja zračne luke, te istodobno Groundforceu, pod kontrolom TAP‑a, glavnog portugalskog prijevoznika, omogućio da nastave pružati predmetne usluge. Tijekom 2004., slijedom otvorenog međunarodnog poziva na podnošenje ponuda, Groundforce je postao dijelom Globalia grupe, zadržavši pritom odobrenje za pružanje zemaljskih usluga.

               19

               Portugalska Republika odgovorila je pismom od 27. srpnja 2011. i obavijestila Komisiju da su upućena dva poziva za podnošenje ponuda, jedan za zračnu luku Fara i drugi za zračne luke Lisabona i Porta. Procijenila je da će se ta dva poziva na podnošenje ponuda odvijati do kraja listopada odnosno studenoga 2011. Što se tiče odbora dotičnih korisnika, oni su bili obaviješteni o postupku poziva na podnošenje ponuda, s time da se pošiljka koja je poslana korisnicima zračne luke Faro vratila neotvorena.

               20

               Komisija je 22. lipnja 2012. Portugalskoj Republici uputila dodatno obrazloženo mišljenje u kojem je istaknula da država članica nije izabrala nove pružatelje usluga, nego je putem Zakonodavne uredbe br. 19/2012 od 27. siječnja 2012. pribjegla izvanrednom sustavu s retroaktivnim učinkom do 31. prosinca 2011. da bi Groundforceu produljila odobrenje pristupa do izdavanja novog odobrenja. Isto tako, Komisija je primijetila da je, unatoč naznakama datuma za otvaranje i analizu ponuda pružatelja zemaljskih usluga, Portugalska Republika dala do znanja da se ne može utvrditi točan datuma zatvaranja poziva na podnošenje ponuda. Što se tiče odbora korisnika, dodala je da nisu održana savjetovanja o izboru pružatelja usluga.

               21

               Portugalska Republika 3. listopada 2012. odgovorila je da smatra kako je prijelazni sustav potreban za održanje kontinuiteta usluga kao i za zaštitu zaposlenja i prava radnika na tom tržištu. Prema toj državi članici, automatsko odobrenje ima za cilj zaštitu legitimnog pravnog povjerenja subjekata koji već obavljaju djelatnosti pružanja zemaljskih usluga u dotičnim zračnim lukama.

               22

               Što se tiče tekućeg poziva za podnošenje ponuda, Portugalska Republika istaknula je da je odbor za odabir u listopadu 2012. u fazi ispitivanja ponuda, ali da se taj postupak pokazao osobito složenim. Prema toj državi članici, odbor za odabir nije mogao sastaviti prethodno izvješće o ispitivanju ponuda. Međutim, izrazio je namjeru da nastavi sa savjetovanjem s odborima korisnika prije odabira pružatelja zemaljskih usluga.

               23

               Nezadovoljna odgovorima koje je dostavila Portugalska Republika, Komisija je podnijela ovu tužbu zbog nečinjenja.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               24

               Valja naglasiti da je Portugalska Republika prvi put tijekom rasprave istaknula prigovor nedopuštenosti tužbe ustvrdivši da joj Komisija nije dala precizne upute za ispravno prenošenje Direktive 96/67.

               25

               Što se tiče merituma, Komisija tvrdi da Portugalska Republika, nakon što je ograničila pristup određenim kategorijama zemaljskih usluga dvama pružateljima usluga, među kojima je i Portway, koji nije sudjelovao u postupku odabira jer je bio pod 100-postotnom kontrolom upravitelja zračnih luka Lisabona, Porta i Fara, nije, sukladno članku 11. stavku 1. Direktive 96/67, poduzela mjere potrebne za organizaciju postupka odabira drugog pružatelja zemaljskih usluga za navedene zračne luke.

               26

               Komisija naglašava da prijelazni sustav koji je Portugalska Republika uvela člankom 39. Zakonodavne uredbe br. 275/99 podrazumijeva automatsko odobrenje izdano Groundforceu za pružanje zemaljskih usluga. Tijekom tog razdoblja ta država članica nije organizirala postupak odabira drugih pružatelja usluga. Groundforce je zadržao odobrenje do restrukturiranja i prijenosa dionica s Groundforcea i TAP‑a na Globaliju tijekom 2004.

               27

               Što se tiče međunarodnog otvorenog poziva na podnošenje ponuda koji se odnosi na navedeni prijenos, Komisija naglašava da pružatelji zemaljskih usluga nisu mogli ishoditi odobrenje bez stjecanja Groundforceovih dionica. Prema toj instituciji, iz toga slijedi da taj poziv na podnošenje ponuda nije bio postupak odabira pružatelja usluga nego postupak odabira investitora. U svakom slučaju, taj postupak nije bio u skladu s načelima utvrđenima u članku 11. Direktive 96/67. Osobito, izdana odobrenja nisu bila ograničena najdulje na razdoblje od sedam godina. Jednako tako, nisu provedena savjetovanja s odborima korisnika dotičnih zračnih luka.

               28

               Komisija, priznajući da je Portugalska Republika tijekom 2011. organizirala tri nova postupka s ciljem odabira drugog pružatelja zemaljskih usluga, napominje da oni nikad nisu završeni. Nadalje, portugalska je uprava tijekom 2012. Zakonodavnom uredbom br. 19/2012 uvela izvanredni sustav s retroaktivnim učinkom kako bi produljila odobrenje izdano Groundforceu.

               29

               Portugalska Republika odgovorila je da, s obzirom na to da se u Direktivi 96/67 ne spominje mogućnost odnosno nemogućnost uvođenja prijelaznog sustava, njegovo uvođenje nije protivno njezinim odredbama. Taj je sustav uveden s ciljem očuvanja prava subjekata koji su na dan stupanja na snagu Zakonodavne uredbe br. 275/99 imali odobrenje za pružanje zemaljskih usluga za određene kategorije usluga. Jednako tako, navedeni sustav osigurao je kontinuitet usluga te zaštitu zaposlenja i prava radnika, sukladno Rezoluciji Europskog parlamenta od 14. veljače 1995. o civilnom zrakoplovstvu u Europi u kojoj je Parlament naglasio kako je potrebno povesti računa o utjecaju pristupa tržištu zemaljskih usluga na zaposlenja i sigurnost u zračnim lukama Europske unije.

               30

               Ta država članica dodaje kako su dotična odobrenja automatski obnovljena do isteka zakonskog roka važenja postojećih odobrenja odnosno na razdoblje od četiri godine ako postojeće odobrenje nije imalo rok važenja ili je on bio dulji od četiri godine.

               31

               Portugalska Republika ističe da je prijenos dionica Groundforcea imao za cilj odabir pružatelja zemaljskih usluga imajući na umu uvjete iz tehničkih specifikacija kao i one iz nacionalnog zakonodavstva i prava Unije. Postupak je organiziran sukladno relevantnim, objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima odabira predviđenima u članku 11. Direktive 96/67.

               32

               Prijenos dionica, prema Portugalskoj Republici, omogućio je da se izbjegne poremećaj uobičajenog pružanja zemaljskih usluga u pogledu njihove dostupnosti i kvalitete kao i cijene. U slučaju da odobrenje izdano Groundforceu nije produljeno, drugi bi pružatelj usluga, Portway, imao monopol na tržištu zemaljskih usluga do kraja postupka odabira drugih pružatelja usluga.

               33

               Što se tiče poziva na podnošenje ponuda objavljenih tijekom 2011. za dotične zračne luke, Portugalska Republika tvrdi da su oni sukladni uvjetima predviđenima u članku 11. Direktive 96/67. Razdoblje dodjele odobrenja bilo je ograničeno na sedam godina te je prije objavljivanja poziva na podnošenje ponuda održano savjetovanje s odborima korisnika. Dodaje da će se s odborima savjetovati i o odabiru drugog pružatelja usluga.

               34

               Složenost postupka odabira posljedica je izmjena nacionalnog zakonodavstva u području ljudskih resursa, plana zapošljavanja i plaća, koje su nastale zbog proračunskih ograničenja, a koje su 17. svibnja 2011. dovele do potpisivanja memoranduma o razumijevanju između Portugalske Republike, Komisije, Europske središnje banke (ESB‑a) i Međunarodnog monetarnog fonda (MMF‑a). Rad odbora nadležnog za ispitivanje dotičnih ponuda prekinut je zbog otkaza više članova nakon znatnog smanjenja njihovih plaća, što je imalo odlučujući utjecaj na cjelokupan postupak ispitivanja ponuda. Ta država članica ističe da je nadležno tijelo poduzelo sve što je bilo u njegovoj moći kako bi odboru za odabir omogućilo da završi ispitivanje navedenih ponuda.

               35

               Portugalska Republika dodaje kako uskoro treba izmijeniti zakonodavstvo Unije koje se odnosi na tržište zemaljskih usluga te da će te nove izmjene, ako budu usvojene, utjecati na zračnu luku Lisabona, a možda i na druge zračne luke o kojima je riječ. Ta država članica smatra da će takva izmjena, ako bude donesena, neizbježno dovesti do nemogućnosti provođenja javnih nabava koje su u tijeku.

               36

               Komisija u svojoj replici tvrdi da Direktiva 96/67 ne ispušta nijednu odredbu te da u njoj nema praznina koje bi Portugalskoj Republici omogućile uvođenje prijelaznog sustava. Ističe da država članica nije ispravno prenijela Direktivu 96/67 četrnaest godina nakon njezina stupanja na snagu. Dodaje kako je cilj prijelaznog sustava bila zaštita nacionalnih operatera koji su već bili aktivni na dotičnom tržištu. Prema njoj, u slučaju da je Groundforce izgubio svoj status pružatelja usluga, to ne bi isključilo mogućnost njegovih zaposlenika da nađu posao kod drugih poduzetnika, među kojima i kod onog koji bi dobio ugovor za pružanje zemaljskih usluga.

               37

               Što se tiče novih postupaka odabira pružatelja usluga, prema Komisiji, iz sudske prakse Suda proizlazi da se države članice ne mogu pozivati na odredbe koje prevladavaju u njihovim unutarnjim pravnim sustavima da bi opravdale nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije. Također, izmjene koje utječu na organizaciju osoblja ili nedostatak ljudskih resursa ne mogu opravdati nepoštovanje prava Unije. Komisija dodaje da eventualna izmjena zakonodavstva Unije nema nikakva utjecaja na postojeće obveze država članica.

               38

               Konačno, prema Komisiji, organizacija postupka odabira pružatelja usluga koji imaju odobrenje za pružanje zemaljskih usluga predviđena u članku 11. Direktive 96/67 obveza je rezultata. Posljedično, ako je država članica organizirala postupak odabira koji nije doveo do rezultata, valja ustvrditi da država članica nije ispoštovala tu direktivu. Da je država članica bila obvezna samo organizirati takav postupak bez obveze rezultata, ta direktiva ne bi imala nikakav koristan učinak.

               39

               Portugalska Republika u svojem odgovoru na repliku dodaje da, s obzirom na to da je Globalia, koja je stekla dionice Groundforcea, pružatelj zemaljskih usluga, to stjecanje valja smatrati postupkom odabira drugog pružatelja usluga.

               40

               Što se tiče novih postupaka odabira pružatelja zemaljskih usluga, Portugalska Republika ističe da Komisija ne može zanemariti postupak pružanja financijske pomoći Portugalu i činjenicu da se jedan od uvjeta na temelju memoranduma o razumijevanju zaključenog između Portugalske Republike, Komisije, ESB‑a i MMF‑a odnosi posebno na privatizaciju Aeroportos de Portugal SA, upravitelja dotičnih zračnih luka. Financijski problemi Portugalske Republike nisu samo administrativne ili birokratske teškoće.

         Ocjena Suda

      Dopuštenost

               41

               Što se tiče prigovora nedopuštenosti koji je Portugalska Republika prvi put istaknula tijekom rasprave i kojim ta država članica Komisiji prigovara da joj tijekom predsudskog postupka nije dala precizne upute za ispravno prenošenje Direktive 96/67, dovoljno je podsjetiti da je, sukladno članku 127. stavku 1. Poslovnika Suda, tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka.

               42

               U ovom je slučaju Komisija imala priliku iznijeti prigovore koje ima protiv Portugalske Republike, a potonja je imala priliku iznijeti primjedbe koje smatra relevantnima. Kako je ta država članica bila svjesna navodnog nepostojanja Komisijinih uputa tijekom predsudskog postupka te se njezini prigovori ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka, taj je zahtjev koji se odnosi na apsolutnu zapreku za vođenje postupka nedopušten.

         Meritum

               43

               U svrhu odlučivanja o ovoj tužbi valja podsjetiti da, kako bi se udovoljilo zahtjevu pravne sigurnosti, odredbe direktive treba provesti tako da imaju nepobitnu obvezujuću snagu te da budu specifične, precizne i jasne (presuda Dillenkofer i dr., C‑78/94, C‑179/94 i C‑188/94 do C‑190/94, EU:C:1996:375, t. 48. kao i navedena sudska praksa).

               44

               Osim toga, predviđajući, u biti, da države članice trebaju donijeti mjere potrebne za usklađivanje s odredbama Direktive najkasnije do 25. listopada 1997., članak 23. navedene direktive obvezuje države članice da usvoje sve mjere potrebne da bi se osigurala puna učinkovitost odredaba Direktive 96/67 i zajamčilo ostvarenje njome propisanog cilja (vidjeti, po analogiji, presudu Dillenkofer i dr., C‑78/94, C‑179/94 i C‑188/94 do C‑190/94, EU:C:1996:375, t. 49.).

               45

               Slijedi da činjenica da Direktiva 96/67 ne spominje mogućnost da države članice uvedu prijelazni sustav ne dovodi do zaključka, kao što to predmnijeva Portugalska Republika, da ta direktiva sadrži prazninu i da države članice mogu nakon isteka roka za prenošenje, kao u ovom slučaju, uvesti takav prijelazni sustav. To zapravo dovodi do toga da se državi članici omogućuje određivanje novog roka za prenošenje.

               46

               Što se tiče teze Portugalske Republike prema kojoj se postupak prijenosa dionica društva može smatrati ekvivalentnim postupku odabira drugog pružatelja zemaljskih usluga, s obzirom na to da taj postupak ispunjava uvjete predviđene u članku 11. Direktive 96/67 te omogućuje ostvarenje legitimnog cilja zaštite prava radnika, zaštite legitimnih pravnih očekivanja subjekata koji već obavljaju djelatnosti kao i kontinuitet i kvalitetu usluga u navedenim zračnim lukama, valja ustvrditi da se članak 11. ne može tumačiti na taj način.

               47

               Članak 11. stavak 1. točka (b) Direktive 96/67 zapravo zahtijeva da postupak odabira bude otvoren svim zainteresiranim pružateljima usluga.

               48

               Međutim, postupak prijenosa dionica isključuje sve pružatelje usluga koji nisu istodobno investitori zainteresirani za stjecanje dionica već postojećeg društva. Kao što je to Portugalska Republika priznala na raspravi, Groundforce je, nakon što ga je kupila Globalia, zadržao stečeno odobrenje za pružanje zemaljskih usluga te je time drugom pružatelju zemaljskih usluga bilo onemogućeno da dobije odobrenje ako istodobno ne otkupi Groundforceove dionice.

               49

               Slijedi da postupak prijenosa Groundforceovih dionica nije bio otvoren svim zainteresiranim pružateljima usluga i da je taj postupak za posljedicu imao povredu cilja Direktive 96/67 odnosno otvaranja pristupa tržištu zemaljskih usluga, spomenutog u uvodnoj izjavi 5. te direktive.

               50

               Ta je okolnost sama po sebi dovoljna za zaključak da se taj postupak ne može smatrati postupkom odabira pružatelja zemaljskih usluga u smislu članka 11. Direktive 96/67. Prema tome, nije potrebno ispitivati jesu li ispunjeni ostali uvjeti koji su navedeni u tojm članku.

               51

               Taj se zaključak ne može preispitati na temelju argumenta Portugalske Republike prema kojem je takav postupak obuhvaćen člankom 18. Direktive 96/67 koji državama članicama omogućuje poduzimanje mjera potrebnih za očuvanje zaposlenja i prava radnika.

               52

               U tom pogledu, naime, valja podsjetiti da je Sud već presudio da, ako države članice zadrže ovlast jamčenja prikladne razine socijalne zaštite osoblja poduzetnika koji pruža zemaljske usluge, također je točno da ta ovlast ne sadrži neograničenu regulatornu nadležnost te je treba izvršavati na način koji ne šteti korisnom učinku direktive kao ni njezinim ciljevima (vidjeti presudu Komisija/Njemačka, C‑386/03, EU:C:2005:461, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Valja dodati kako je, odgovarajući na pitanje koje joj je postavljeno na raspravi, Portugalska Republika ustvrdila da je zadržavanje odobrenja Groundforceu do dana na koji je kontrolu nad njim preuzela Globalia omogućilo očuvanje svih radnih mjesta u Groundforceu. Dodala je kako je obveza zaštite radnika i radnih mjesta navedena u pozivu na podnošenje ponuda, pri čemu njezina priroda nije pobliže pojašnjena.

               54

               U tom pogledu kao prvo valja primijetiti da, ako je poduzetnik ishodio dozvolu za pružanje zemaljskih usluga prilikom stjecanja kapitala preuzetog društva, to ne omogućuje zaključak da će buduće ponašanje tog poduzetnika ostati nepromijenjeno nakon dobivanja dozvole i osobito da će on očuvati sva radna mjesta koja su postojala u preuzetom društvu.

               55

               Kao drugo, neosporno je da obveza preuzimanja osoblja prethodnog pružatelja usluga koja je nametnuta društvima stavlja potencijalne nove konkurente u nepovoljniji položaj u odnosu na poduzetnike koji su već etablirani i narušava otvaranje tržišta zemaljskih usluga, što za posljedicu ima narušavanje korisnog učinka Direktive 96/67 (vidjeti osobito presudu Komisija/Italija, C‑460/02, EU:C:2004:780, t. 34.).

               56

               Što se tiče drugih argumenata koje je istaknula Portugalska Republika, prema kojima je sustav uspostavljen radi zaštite legitimnih pravnih očekivanja subjekata koji su već obavljali djelatnosti kao i osiguranja kontinuiteta i kvalitete usluga u navedenim zračnim lukama, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnog očekivanja obuhvaća svakoga kod koga je institucija Europske unije pobudila opravdano nadanje te se na povredu tog načela mogu pozivati samo oni kojima je uprava dala precizna jamstva (vidjeti presudu Belgija i Forum 187/Komisija, C‑182/03 i C‑217/03, EU:C:2006:416, t. 147. kao i navedenu sudsku praksu).

               57

               Međutim, kako članak 288. stavak 3. UFEU‑a predviđa da su direktive obvezujuće, u pogledu rezultata koji je potrebno postići, za svaku državu članicu kojoj su upućene, kako je rok za prenošenje Direktive 96/67 istekao 25. listopada 1997. i kako Komisija ili neka druga institucija Unije nisu dale nikakve naznake u smislu da je Portugalska Republika bila oslobođena obveze prenošenja navedene direktive u svoj nacionalni pravni poredak u određenim rokovima ili obveze njezine primjene, ni ovaj ni bilo koji drugi poduzetnik koji pruža zemaljske usluge ne može se pozivati na legitimno očekivanje u pogledu zadržavanja postojećeg sustava u toj državi članici.

               58

               Kad je riječ o zaštiti kontinuiteta i kvalitete usluga pruženih u zračnim lukama, dovoljno je istaknuti da Portugalska Republika Sudu nije dostavila nikakav dokaz kojim bi potkrijepila argument prema kojem bi prenošenje Direktive 96/67, da je bilo provedeno u predviđenim rokovima, narušilo kontinuitet ili kvalitetu dotičnih usluga.

               59

               Što se tiče opravdanja Portugalske Republike u pogledu činjenice da postupci odabira pružatelja zemaljskih usluga organizirani tijekom 2011. još nisu završeni, dovoljno je podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se države članice ne mogu pozivati na odredbe, prakse ili unutrašnje situacije da bi opravdale nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (vidjeti presude Komisija/Portugal, C‑150/97, EU:C:1999:15, t. 21.; Komisija/Luksemburg, C‑69/05, EU:C:2006:32, t. 10. kao i Komisija/Italija, C‑161/05, EU:C:2006:762, t. 12.).

               60

               Kad je riječ o argumentu Portugalske Republike prema kojem bi moguće izmjene predmetnog zakonodavstva mogle otkloniti potrebu odabira drugog pružatelja usluga, valja podsjetiti da je Sud prethodno presudio da nečinjenje treba ocjenjivati imajući u vidu zakonodavstvo Unije koje je bilo na snazi u vrijeme Komisijina određivanja rokova predmetnoj državi članici za postupanje po njezinu obrazloženom mišljenju (vidjeti osobito presude Komisija/Belgija, C‑377/03, EU:C:2006:638, t. 33. i navedenu sudsku praksu kao i Komisija/Francuska, C‑170/09, EU:C:2010:97, t. 6. i navedenu sudsku praksu). Prema tome, eventualna izmjena zakonodavstva ne oslobađa državu članicu obveze prenošenja direktive u vlastiti pravni poredak u za to propisanim rokovima.

               61

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da je Portugalska Republika nepoduzimanjem mjera potrebnih za organizaciju postupka odabira pružatelja zemaljskih usluga za kategorije „poslovi s prtljagom“, „rukovanje rampama“ i „poslovi s teretom i poštom“ u zračnim lukama Lisabona, Porta i Fara, sukladno članku 11. Direktive 96/67, propustila ispuniti svoje obveze koje je preuzela na temelju tog članka.

         Troškovi

               62

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, stranka koja izgubi dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Portugalskoj Republici naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Nepoduzimanjem mjera potrebnih za organizaciju postupka odabira pružatelja zemaljskih usluga za kategorije „poslovi s prtljagom“, „rukovanje rampama“ i „poslovi s teretom i poštom“ u zračnim lukama Lisabona, Porta i Fara, sukladno članku 11. Direktive Vijeća 96/67/EZ od 15. listopada 1996. o pristupu tržištu zemaljskih usluga u zračnim lukama Zajednice (SL L 272, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 3.), Portugalska Republika propustila je ispuniti svoje obveze koje je preuzela na temelju tog članka.

                           2.

                           Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (prvo vijeće) 05. srpnja 2012.#SIAT SA protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour de cassation.#Predmet C-318/10.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 9. prosinca 2014.#Ferriera Valsabbia SpA i Valsabbia Investimenti SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište betonsko-armaturnog željeza u šipkama i rolama – Odluka kojom se, nakon isteka važenja Ugovora o EZUČ-u, utvrđuje povreda članka 65. EZUČ-a na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Utvrđivanje cijena i rokova plaćanja – Ograničenje ili nadzor proizvodnje ili prodaje – Prekoračenje ovlasti – Pravo na obranu – Jedinstvena i trajna povreda – Novčane kazne – Određivanje početnog iznosa – Olakotne okolnosti – Trajanje upravnog postupka.#Predmet T‑92/10.


PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA EUROPSKE UNIJE (drugo vijeće) od 16. rujna 2013.#Dagmar Höpcke protiv Europske komisije.#Javna služba – Otvoreni natječaj – Obavijest o natječaju EPSO/AST/111/10 – Neuvrštavanje na popis uspješnih kandidata – Uputa za sastavljanje teksta najkraće propisane duljine – Nepoštovanje.#Predmet F‑46/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. siječnja 1990. # Gebrüder Gausepohl protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Poljoprivreda. # Predmet C-101/88.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. ožujka 2002. # Simone Leitner protiv TUI Deutschland GmbH & Co. KG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht Linz - Austrija. # Direktiva 90/314/EEZ. # Predmet C-168/00.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 28. siječnja 2014. # Progust, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-216/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. listopada 2005.#Crailsheimer Volksbank eG protiv Klaus Conrads i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Njemačka.#Predmet C-229/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. srpnja 2004.#Bacardi France SAS, ranije Bacardi-Martini SAS protiv Télévision française 1 SA (TF1), Groupe Jean-Claude Darmon SA i Girosport SARL.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Direktiva 89/552/EEZ.#Predmet C-429/02.


title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 10. rujna 2015.#H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašenje ništavosti – Registrirani dizajn Zajednice koji predstavlja ručne torbe – Raniji dizajn – Razlog ništavosti – Individualni karakter – Članak 6. Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-525/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑525/13,
            H & M Hennes & Mauritz BV & Co. KG,  sa sjedištem u Hamburgu (Njemačka), koji zastupaju H. Hartwig i A. von Mühlendahl, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) , koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
            tuženika,
            a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom je
            Yves Saint Laurent SAS, sa sjedištem u Parizu (Francuska), koji zastupa N. Decker, avocat ,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke trećeg žalbenog vijeća OHIM‑a od 8. srpnja 2013. (predmet R 207/2012‑3), koja se odnosi na postupak za proglašenje ništavosti između društava H & M Hennes & Mauritz BV & Co. KG i Yves Saint Laurent SAS,
            OPĆI SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins (izvjestitelj), suci,
            tajnik: E. Coulon,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 30. rujna 2013.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 20. siječnja 2014.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 24. siječnja 2014.,
            uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Intervenijent Yves Saint Laurent SAS je 30. listopada 2006. podnio prijavu za registraciju dizajna Zajednice (u daljnjem tekstu: osporavani dizajn) Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.).
            2. Osporavani dizajn namijenjen je primjeni na „ručne torbe“ iz razreda 03‑01 u smislu Sporazuma iz Locarna kojim se ustanovljuje Međunarodna klasifikacija za industrijski dizajn od 8. listopada 1968., kako je izmijenjen, te je prikazan iz šest različitih perspektiva kako slijedi:
            >image>4
            3. Osporavani dizajn bio je registriran pod brojem 613294‑0001 i objavljen u Službenom glasniku dizajna Zajednice br. 135/2006 od 28. studenoga 2006.
            4. Tužitelj H & M Hennes & Mauritz BV & Co. KG 3. je travnja 2009. pred OHIM‑om podnio zahtjev za proglašenje ništavosti osporavanog dizajna, na temelju članaka 4. do 9. Uredbe br. 6/2002 kao i članka 25. stavka 1. točaka (c) do (f) odnosno (g) iste uredbe. U svojem je zahtjevu za proglašenje ništavosti naveo da je osporavani dizajn lišen individualnoga karaktera u smislu članka 6. te uredbe.
            5. U potporu svojem zahtjevu za proglašenje ništavosti tužitelj se pozvao, da bi potkrijepio navodno nepostojanje individualnoga karaktera osporavanog dizajna, na raniji dizajn prikazan u nastavku:
            >image>5
            6. Odjel za poništaje 4. studenoga 2011. odbio je zahtjev za proglašenje žiga ništavim.
            7. Tužitelj je 25. siječnja 2012. podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke Odjela za poništaje na temelju članaka 55. do 60. Uredbe br. 6/2002.
            8. Odlukom od 8. srpnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) treće žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu. Nakon što je utvrdilo da se elementima koje je podnio tužitelj može dokazati otkrivanje javnosti ručne torbe koja je predmet ranijeg dizajna, žalbeno je vijeće ispitalo individualni karakter osporavanog dizajna. Kao upućenoga korisnika spomenutog dizajna odredilo je upućenu ženu koju kao moguću korisnicu zanimaju ručne torbe. Prema njezinu mišljenju dva predmetna dizajna imaju zajedničke karakteristike, osobito gornje rubove i ručke u obliku remena pričvršćene za tijelo torbe pomoću prstenastog sustava ojačanog zakovicama, ali i razlike u obliku, strukturi i površinskoj obradi koje imaju ključnu ulogu u ukupnom dojmu koji ti proizvodi ostavljaju. U tom smislu, žalbeno je vijeće utvrdilo da je stupanj slobode dizajnera bio visok, ali to u ovom slučaju, sa stajališta upućene korisnice, nije otklonilo značajne razlike u obliku, strukturi i površinskoj obradi između dviju torbi.
            Zahtjevi stranaka
            9. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – osporavani dizajn proglasi ništavim;
            – naloži intervenijentu snošenje troškova, uključujući troškove tužitelja pred žalbenim vijećem.
            10. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            11. Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbaci Prilog A.6 tužbi kao nedopušten;
            – odbije tužbu;
            – potvrdi pobijanu odluku;
            – osporavani dizajn proglasi valjanim;
            – naloži tužitelju snošenje troškova, uključujući troškove intervenijenta pred OHIM‑om.
            Pravo
            12. Tužitelj u potporu tužbi u biti ističe jedan tužbeni razlog vezan za povredu članka 6. Uredbe br. 6/2002, koji se sastoji od dva dijela. Prvim dijelom on ističe da je pobijanom odlukom pogrešno i s nedostatnim obrazloženjem zaključeno da povećani stupanj slobode dizajnera nije utjecao na zaključak da predmetni dizajni ostavljaju različit ukupni dojam na upućenoga korisnika. Drugim dijelom on navodi da je pobijanom odlukom pogrešno zaključeno, iako je priznat povećani stupanj slobode dizajnera, da su razlike između predmetnih dizajna dovoljno velike da bi ostavile različit ukupni dojam.
            13. U okviru prvog dijela jedinog tužbenog razloga tužitelj ističe prigovor vezan za nedostatnost obrazloženja pobijane odluke. Opći sud smatra korisnim posebno ispitati taj prigovor prije analize argumenata koji se odnose na meritum.
            14. OHIM i intervenijent osporavaju tužiteljeve argumente.
            Prigovor vezan za nedostatnost obrazloženja
            15. Valja podsjetiti da se, na temelju članka 62. Uredbe br. 6/2002 u odlukama OHIM‑a trebaju navesti razlozi na kojima su utemeljene. Ta obveza obrazlaganja ima isti doseg kao i ona koja proizlazi iz članka 296. UFEU‑a, prema kojem obrazloženje autora akta treba biti jasno i nedvosmisleno. Ta obveza ima dvostruki cilj, s jedne strane omogućiti zainteresiranim osobama da se upoznaju s razlozima mjere koja je poduzeta kako bi se zaštitila njihova prava, a s druge omogućiti sudovima Unije nadzor zakonitosti odluke. Ne može se, međutim, od žalbenih vijeća zahtijevati da iznesu iscrpno očitovanje o svim navodima koje su pred njima iznijele stranke. Dakle, obrazloženje može biti implicitno pod uvjetom da omogućava osobama na koje se odnosi da se upoznaju s razlozima zbog kojih je donesena odluka žalbenog vijeća i nadležnom tijelu da raspolaže dostatnim podacima kako bi izvršavalo nadzor (vidjeti presudu od 25. travnja 2013., Bell & Ross/OHIM – KIN (Ručni sat), T‑80/10, EU:T:2013:214, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
            16. Valja također podsjetiti da je obveza obrazlaganja odluka formalni preduvjet koji treba razlikovati od pitanja utemeljenosti razloga, koje je pak dio meritorne zakonitosti osporenog akta. Naime, obrazloženje odluke sastoji se od formalnog navođenja razloga na kojima se ta odluka temelji. Ako ti razlozi sadrže pogreške, one se mogu odnositi na meritornu zakonitost, a ne i na zakonitost obrazloženja koje može biti dostatno, iako pogrešno obrazloženo (vidjeti presudu Ručni sat, t. 15. supra , EU:T:2013:214, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
            17. U konkretnom slučaju iz pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće utvrdilo da su razlike između predmetnih dizajna bile toliko istaknute da stupanj slobode dizajnera nije mogao utjecati na zaključak u pogledu različitog ukupnog dojma koji oni ostavljaju na upućenoga korisnika. Žalbeno je vijeće odmah na početku u točki 42. pobijane odluke utvrdilo da „nesporno postoje zajedničke karakteristike dvaju modela [predmetnih] torbi, ali [da su] zbog razloga navedenih [u točkama 30. do 34.] razlike u pogledu oblika, strukture i završne obrade bile te koje su odredile ukupni dojam sa stajališta upućene korisnice“. Ono je nadalje u točki 44. pobijane odluke podsjetilo da je stupanj slobode dizajnera bio čimbenik koji sukladno članku 6. stavku 2. Uredbe br. 6/2002 treba uzeti u obzir prilikom ocjene individualnoga karaktera dizajna i koji služi tome da se percepcija korisnika u tom pogledu ojača ili ublaži. Naposljetku je u točki 45. iste odluke prepoznalo da je doseg slobode dizajnera u pogledu modnih predmeta visok, nakon čega je navelo da „to priznanje ne podrazumijeva automatski, suprotno navodima [tužitelja], da [osporavani dizajn] ručne torbe ostavlja isti ukupni dojam kao ručna torba koja je predmet ranijeg dizajna“. Pojasnilo je da „je početna točka ocjene tog ukupnog dojma, naime, na temelju članka 6. stavka 1. [Uredbe br. 6/2002 bila] osoba upućenoga korisnika“ i da „u konkretnom slučaju taj široki doseg slobode ni na koji način ne uklanja, sa stajališta upućene korisnice, važne razlike u obliku, strukturi i završnoj obradi po kojima se razlikuju te dvije torbe“ te da „u konkretnom slučaju, dakle, širok doseg slobode dizajnera ni po čemu nije nespojiv […] sa zaključkom da dvije torbe ostavljaju različit ukupni dojam“.
            18. Iz toga slijedi da je, suprotno tvrdnjama tužitelja, žalbeno vijeće na dostatno jasan i nedvosmislen način iznijelo razloge zbog kojih je smatralo da u konkretnom slučaju povećani stupanj slobode dizajnera nije imao nikakav utjecaj na zaključak prema kojem predmetni dizajni ostavljaju različit ukupni dojam na upućenu korisnicu. Prigovor koji se odnosi na nedostatnost obrazloženja treba, prema tome, odbiti kao neutemeljen.
            Meritum
            19. Opći sud smatra da dva dijela jedinog tužbenog razloga koja se odnose na navodne pogreške koje je u konkretnom slučaju počinilo žalbeno vijeće primjenjujući članak 6. Uredbe br. 6/2002 valja ispitati zajedno.
            20. Prema članku 6. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 6/2002 smatra se da dizajn Zajednice ima individualan karakter ako se ukupni dojam koji ostavlja na upućenoga korisnika razlikuje od ukupnog dojma koji na takvoga korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnosti prije datuma podnošenja prijave za registraciju ili, ako je zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva. Članak 6. stavak 2. iste uredbe propisuje da se pri ocjeni individualnoga karaktera dizajna mora uzeti u obzir stupanj slobode koju je imao dizajner u razvoju dizajna.
            21. Iz uvodne izjave 14. Uredbe br. 6/2002 proizlazi da prilikom procjene toga ima li određeni dizajn individualni karakter valja uzeti u obzir prirodu proizvoda na koji je dizajn primijenjen ili u kojem je on sadržan, a posebno industrijski sektor kojem pripada i stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna. U konkretnom slučaju, osporavani dizajn, kao i raniji dizajn, predstavlja ručnu torbu.
            22. S druge strane, iz članka 6. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 kao i iz ustaljene sudske prakse proizlazi da ispitivanje individualnoga karaktera dizajna ovisi o ukupnom dojmu koji on ostavlja na upućenoga korisnika (vidjeti presudu od 25. listopada 2013., Merlin i dr./OHIM – Dusyma (Igre), T‑231/10, EU:T:2013:560, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
            23. Što se tiče pojma upućenoga korisnika u odnosu na kojeg se treba procijeniti individualni karakter osporavanog dizajna Zajednice, žalbeno ga je vijeće u konkretnom slučaju odredilo kao upućenu ženu koju kao moguću korisnicu zanimaju ručne torbe.
            24. Što se tiče stupnja pažnje upućenoga korisnika, valja poput žalbenog vijeća podsjetiti da se prema sudskoj praksi pojam upućenoga korisnika može shvatiti kao da označava korisnika koji ne primjenjuje prosječnu pažnju, već posebni oprez bilo zbog osobnog iskustva ili opširnog poznavanja dotičnog sektora (presuda od 20. listopada 2011., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic, C‑281/10 P, Zb., EU:C:2011:679, t. 53.).
            25. Iz sudske prakse također proizlazi da, iako upućeni korisnik nije prosječno obaviješten prosječni korisnik koji postupa s uobičajenom pažnjom i opreznošću koji dizajn doživljava kao cjelinu i ne upušta se u ispitivanje njegovih različitih detalja, nije također ni stručnjak odnosno specijalist koji bi bio sposoban primijetiti minimalne razlike u detaljima koje bi mogle postojati između dizajnâ u sukobu (presuda PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic, točka 21. supra , t. 59.). Obilježje „upućeni“ sugerira da korisnik poznaje različite dizajne koji postoje u predmetnom sektoru, da raspolaže određenim stupnjem znanja u odnosu na obilježja koja ti dizajni uobičajeno sadrže i kao rezultat svojeg interesa za navedene proizvode pokazuje relativno visok stupanj pažnje kada se njima koristi, a nije dizajner ili tehnički stručnjak (presuda PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic, t. 24. supra , EU:C:2011:679, t. 59.).
            26. Žalbeno vijeće je istaknulo da upućena korisnica u konkretnom slučaju nije bila ni prosječni kupac ručnih torbi ni osobito pažljiv poznavatelj, već osoba srednjeg profila koja je upoznata s proizvodom sa stupnjem pažnje predviđenim u sudskoj praksi navedenoj u gornjim točkama 24. i 25.
            27. Tužitelj ne osporava zaključke žalbenog vijeća u pogledu definicije i stupnja pažnje upućene korisnice koji valja utvrditi.
            28. Što se tiče stupnja slobode dizajnera određenog dizajna, iz sudske prakse proizlazi da je on posebice definiran zahtjevima vezanima za karakteristike koje nameće tehnička funkcija proizvoda ili elementa proizvoda, ili dodatno zakonskim propisima koji se primjenjuju na proizvod. Ti zahtjevi dovode do standardizacije određenih karakteristika, koje postaju zajedničke raznim dizajnima koji se primjenjuju na navedeni proizvod (presude od 9. rujna 2011., Kwang Yang Motor/OHIM – Honda Giken Kogyo (Motor s unutarnjim izgaranjem), T‑11/08, EU:T:2011:447, t. 32. i Ručni sat, t. 15 supra , EU:T:2013:214, t. 112.).
            29. Prema tome, što je veća sloboda dizajnera u razvoju dizajna, to je manje vjerojatno da će sitne razlike između dizajnâ u sukobu biti dovoljne kako bi se ostavio drukčiji ukupni dojam na upućenoga korisnika. I obrnuto, što je sloboda dizajnera u razvoju dizajna ograničenija, to je vjerojatnije da će sitne razlike između dizajnâ u sukobu biti dovoljne kako bi se ostavio drukčiji ukupni dojam na upućenoga korisnika. Također, povećan stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna ide u prilog zaključku u skladu s kojim dizajni koji nisu u bitnome različiti ostavljaju isti ukupni dojam na upućenoga korisnika (presude Motor s unutarnjim izgaranjem, t. 28. supra , EU:T:2011:447, t. 33. i Ručni sat, t. 15. supra , EU:T:2013:214, t. 113.).
            30. U konkretnom je slučaju žalbeno vijeće ispravno istaknulo da je doseg slobode dizajnera u kontekstu modnih predmeta kao što su ručne torbe visok. Štoviše, tužitelj ne osporava tu ocjenu. Međutim, on u biti ističe da je žalbeno vijeće počinilo pogreške u pogledu toga da mjerilo „slobode dizajnera“ treba biti sastavni dio analize individualnoga karaktera osporavanog dizajna te da je obrnulo redoslijed etapa tog postupka. Njegov se pristup dakle sastojao od prve etape, u kojoj je usporedilo dva predmetna dizajna te zaključilo da ne ostavljaju isti ukupni dojam na upućenu korisnicu, i od druge etape, u kojoj je ispitalo je li prigovor vezan za slobodu dizajnera pogrešan. Osim toga, različitosti između dotičnih dizajna nisu bile dovoljno velike da bi ostavile različit ukupni dojam na upućenu korisnicu.
            31. Kao prvo, valja utvrditi da „utvrđivanje u dvije etape“ kako ga predstavlja tužitelj ne zahtijeva ni primjenjivo zakonodavstvo ni sudska praksa.
            32. Naime, tekst članka 6. Uredbe br. 6/2002 o ocjeni individualnoga karaktera u prvom stavku utvrđuje mjerilo ukupnog dojma dizajnâ u sukobu i u stavku 2. navodi da se u tu svrhu mora uzeti u obzir stupanj slobode dizajnera (vidjeti gornju točku 20.). Iz tih odredbi i osobito članka 6. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 proizlazi da se ocjena individualnoga karaktera dizajna Zajednice izvršava u četiri etape. To se ispitivanje sastoji od određivanja, kao prvo, sektora proizvoda u koje se dizajn namjerava ugraditi ili na koje se dizajn namjerava primijeniti, kao drugo, upućenoga korisnika navedenih proizvoda prema njihovoj svrsi i, upućivanjem na toga upućenoga korisnika, određivanja stupnja prethodnog poznavanja kao i stupnja pažnje prilikom, ako je moguće, izravne usporedbe dizajnâ, kao treće, određivanja stupnja slobode dizajnera prilikom razvoja dizajna i kao četvrto, rezultata usporedbe dotičnih dizajna uzimajući u obzir dotični sektor, stupanj slobode dizajnera i ukupne dojmove koje osporavani dizajn i bilo koji raniji dizajn otkriven javnosti ostavljaju na upućenoga korisnika (u tom smislu vidjeti presudu od 7. studenoga 2013., Budziewska/OHIM – Puma (Puma u skoku), T‑666/11, EU:T:2013:584, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            33. Kao što to proizlazi iz sudske prakse i iz sudske prakse navedene u gornjoj točki 29. na koju se pozvao sam tužitelj, čimbenik koji se odnosi na stupanj slobode dizajnera može „ojačati“ (ili, a contratrio , ublažiti) zaključak o ukupnom dojmu koji ostavlja svaki dotični dizajn. Ni iz navodne sheme koju je utvrdio tužitelj u sudskoj praksi ni iz ulomka iz presude Bundesgerichtshofa (Saveznog suda, Njemačka) iznesenog u točki 29. tužbe ne proizlazi da ocjena stupnja slobode dizajnera čini apstraktnu etapu koja prethodi usporedbi ukupnog dojma koji ostavlja svaki predmetni dizajn.
            34. Također valja odbaciti sve navode istaknute u točki 33. tužbe koji se odnose na točku 44. pobijane odluke. Ti su navodi djelomično utemeljeni na pogrešnom shvaćanju te točke i u svakom su slučaju neosnovani. Žalbeno je vijeće u tom pogledu utvrdilo kako slijedi:
            „Što se tiče stupnja slobode dizajnera, vijeće podsjeća da je to čimbenik koji se mora uzeti u obzir prilikom ocjene individualnoga karaktera na temelju članka 6. stavka 2. [Uredbe br. 6/2002] […]. Ne postoji, međutim, reciprocitet ni sam po sebi ni automatski. U presudi [Motor s unutarnjim izgaranjem, t. 28. supra , EU:T:2011:447] koju je [tužitelj] naveo u potporu svojoj tezi, Opći je sud potvrdio da povećan stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna ,ide u prilog' zaključku u skladu s kojim dizajni koji nisu u bitnome različiti ostavljaju isti ukupni dojam na upućenoga korisnika […]. Stupanj slobode ne može dakle sam po sebi dovesti do rezultata u pogledu ocjene individualnoga karaktera. Ta se ocjena, naime, treba temeljiti na ukupnom dojmu kao što predviđa stavak 1. članka 6. [Uredbe br. 6/2002]. Iako je dakle istina da se treba uzeti u obzir širok doseg slobode dizajnera, početna točka za ocjenu individualnoga karaktera dizajna u svakom slučaju treba biti percepcija upućenoga korisnika. Drugim riječima, stupanj slobode dizajnera treba poslužit i kao sredstvo za prilagodbu prosudbe – u smislu, kako navodi Opći sud, da je ,ojača' ili, nasuprot tomu, ublaži – dobiveno na temelju percepcije upućenoga korisnika. Stupanj slobode dizajnera nije dakle, suprotno onomu što navodi [tužitelj], početna točka za ocjenu individualnoga karaktera, već kako je navedeno u stavku 2. članka 6. [Uredbe br. 6/2002], aspekt koji treba ,uzeti u obzir' prilikom analize percepcije upućenoga korisnika.“
            35. Žalbeno je vijeće ispravno navelo da čimbenik koji se odnosi na slobodu dizajnera ne smije biti jedini uvjet ocjene individualnoga karaktera dizajna, nego je on naprotiv element koji treba uzeti u obzir prilikom te ocjene. Ono je dakle pravilno utvrdilo da je on prije čimbenik koji omogućuje prilagodbu ocjene individualnoga karaktera osporavanog dizajna nego samostalni čimbenik koji određuje udaljenost između dvaju dizajna koja se zahtijeva da bi jedan od njih imao individualni karakter.
            36. Kao drugo, što se tiče usporedbe ukupnih dojmova koje ostavljaju osporavani odnosno raniji dizajn, žalbeno je vijeće u točki 30. pobijane odluke navelo da se oni razlikuju prema tri karakteristike koje na odlučujući način utječu na njihov ukupni izgled, odnosno prema općem obliku, strukturi i završnoj obradi torbe.
            37. Na početku je istaknulo da je tijelo osporavanog dizajna imalo zamjetno pravokutni oblik, zbog prisutnosti triju ravnih linija koje su obilježile stranice i bazu torbe i koje su ostavljale dojam relativno pravokutnog predmeta. Suprotno tomu, tijelo ranijeg dizajna je, prema njemu, imalo zakrivljene stranice i bazu te je njegovom siluetom dominirao dojam zakrivljenost. Nadalje, žalbeno je vijeće smatralo da se tijelo osporavanog dizajna doimalo kao da je izrađeno od jednoga komada kože, bez vidljivih podjela ili šavova, osim u kratkoj dužini na donjim uglovima. Nasuprot tomu, prednji i stražnji dijelovi tijela ranijeg dizajna su, prema njegovu mišljenju, podijeljeni u tri dijela po šavovima, odnosno na zakrivljeni gornji dio definiran obrubom i dva donja dijela jednake veličine, definirane vertikalnim šavom. Konačno, žalbeno je vijeće navelo da je završna obrada osporavanog dizajna potpuno glatka, izuzevši dva slabo vidljiva šava na donjim uglovima. Površina ranijeg dizajna je, nasuprot tomu, prema njemu prekrivena dekorativnim motivima naglašenim i izvedenim u reljefu, odnosno plisiranim obrubom na gornjem dijelu torbe, dok je vertikalnim šavom torba podijeljena na dva dijela te je njezino dno naborano. Za svaki od ta tri čimbenika žalbeno je vijeće zaključilo da postoje značajne razlike između predmetnih dizajna koje će znatno utjecati na ukupni dojam upućene korisnice. U slučaju osporavanog dizajna čini se da je to model torbe koji karakteriziraju osnovne linije i formalna jednostavnost, dok se u slučaju ranijeg dizajna stječe dojam torbe koja je „okićena“, a karakterizira je zakrivljenost i površina ukrašena ornamentalnim motivima.
            38. Što se tiče karakteristika koje su zajedničke obama predmetnim dizajnima, odnosno njihovog gornjeg ruba i ručki u obliku remena pričvršćenih za tijelo torbe pomoću prstenastog sustava ojačanog zakovicama, žalbeno je vijeće utvrdilo da one nisu bile dovoljne da bi na informiranu korisnicu ostavile isti ukupni dojam. Ono je posebice navelo da je način na koji se ti prsteni koriste na dvije torbe vrlo različit jer su vrlo vidljivi i prozirni u osporavanom dizajnu, što nije bio slučaj kod ranijeg dizajna, što je detalj koji će upućenoj korisnici biti očit.
            39. U tom pogledu valja podsjetiti da ocjena ukupnog dojma koji dizajn ostavlja na upućenoga korisnika uključuje način na koji se koristi proizvod predstavljen korištenim dizajnom (vidjeti presudu od 21. studenoga 2013., El Hogar Perfecto del Siglo XXI/OHIM – Wenf International Advisers (Vadičep), T‑337/12, Zb., EU:T:2013:601, t. 46. i navedenu sudsku praksu). U konkretnom slučaju valja istaknuti da remenje i ručke dizajnâ u sukobu očito služe različitoj uporabi jer osporavani dizajn predstavlja torbu koja se nosi isključivo u rukama, dok raniji dizajn predstavlja torbu koja se nosi na ramenu.
            40. U tom kontekstu i s obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da su razlike između predmetnih dizajna značajne te da sličnosti među njima nisu važne za ukupni dojam koji ostavljaju. Prema tome, valja potvrditi ocjenu žalbenog vijeća u dijelu u kojem je utvrdilo da osporavani dizajn na upućenu korisnicu ostavlja drukčiji ukupni dojam od ranijeg dizajna.
            41. Prethodna ocjena ne može biti dovedena u pitanje tužiteljevim navodima.
            42. Prvim prigovorom vezanim za neprovođenje kontekstualne analize karakteristika predmetnih torbi tužitelj ističe da žalbeno vijeće nije ispitalo sličnosti između predmetnih dizajna ni preciziralo razlike među njima, niti analiziralo jesu li te razlike odnosno sličnosti manje, uobičajene ili velike te iz toga izvelo zaključak u pogledu ukupnog dojma koji ostavljaju, uzimajući u obzir velik stupanj slobode dizajnera. Taj prigovor valja odbiti kao činjenično manjkav na temelju utvrđenja iznesenih u gornjim točkama 36. do 38., koje opisuju progresivne etape te analize koju je žalbeno vijeće provelo u točkama 30. do 42. pobijane odluke.
            43. Drugim prigovorom tužitelj ističe da razlike između predmetnih dizajna, iako nisu beznačajne, nisu ni dovoljno upečatljive da bi ostavile različit ukupni dojam na upućenu korisnicu. Pobijana odluka, prema njemu, ne navodi taj aspekt i zanemaruje kriterije koje je ustanovila sudska praksa.
            44. Valja utvrditi da taj prigovor, pod pretpostavkom da je dopušten, nije utemeljen. S jedne strane, iz točaka 37. do 42. pobijane odluke jasno proizlazi da je žalbeno vijeće pažljivo ispitalo zajedničke elemente dvaju predmetnih dizajna prije nego što je zaključilo da razlike između njih prevladavaju u ukupnom dojmu koji ostavljaju, što je potvrdio i Opći sud (vidjeti gornju točku 40.). S druge strane, kao što proizlazi iz gornje točke 42., žalbeno je vijeće točno primijenilo mjerila koja je utvrdila sudska praksa u konkretnom slučaju.
            45. Valja dakle odbiti tužbu u cijelosti bez potrebe da se odlučuje o dopuštenosti trećeg tužbenog zahtjeva koji je iznio tužitelj, dopuštenosti trećeg i četvrtog tužbenog zahtjeva koje je iznio intervenijent te dopuštenosti priloga tužbi koji je potonji doveo u pitanje.
            Troškovi
            46. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove ako je takav zahtjev postavljen.
            47. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu OHIM‑a i intervenijenta.
            48. Intervenijent usto zahtijeva da se tužitelju naloži snošenje troškova koje je on snosio u postupku pred OHIM‑om. U tom pogledu treba napomenuti da se, u skladu s člankom 190. stavkom 2. Poslovnika, nužni troškovi nastali strankama u postupku pred žalbenim vijećem smatraju troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. Isto međutim ne vrijedi za troškove nastale u svrhu postupka pred Odjelom za poništaje. Prema tome, ne može se prihvatiti intervenijentov zahtjev da se tužitelju, s obzirom na to da nije uspio u postupku, naloži snošenje troškova upravnog postupka pred OHIM‑om jer se radi samo o troškovima intervenijenta koji su bili neophodni u svrhu postupka pred žalbenim vijećem (vidjeti presudu Ručni sat, t. 15 supra , EU:T:2013:214, t. 164. i navedenu sudsku praksu).

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (šesto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Nalaže se društvu H & M Hennes & Mauritz BV & Co. KG snošenje troškova, uključujući troškove društva Yves Saint Laurent SAS tijekom postupka pred žalbenim vijećem Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 6. ožujka 2014. # Pi-Design AG i drugi protiv Yoshida Metal Industry Co. Ltd i Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) (C-337/12 P i C-339/12 P) i Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) protiv Yoshida Metal Industry Co. Ltd (C-338/12 P i C-340/12 P). # Žalba - Žig Zajednice - Registracija znakova sačinjenih od površine s crnim točkama - Proglašenje ništavosti - Uredba (EZ) br. 40/94 - Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii) - Iskrivljavanje dokaza. # Spojeni predmeti C-337/12 P do C-340/12 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 19. ožujka 2003. # CMA CGM i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Pravna osnova. # Predmet T-213/00.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 18. siječnja 2012. # Tilda Riceland Private Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-304/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 12. rujna 2013.#Valeo Vision protiv Europske komisije.#Unutarnje tržište prirodnog plina – Direktiva 2003/55/EZ – Obveza poduzeća plinskog gospodarstva da trećim osobama osiguraju dogovoreni pristup skladištima plina – Odluka čeških vlasti kojom se tužitelju odobrava privremeno izuzeće za njegova buduća podzemna skladišta plina u Dambořicama – Odluka Komisije kojom se Češkoj Republici nalaže opoziv odluke o izuzeću – Vremenska primjena Direktive 2003/55.#Predmet T-457/11.