title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. siječnja 2018. (Ulomci).#Sun Media Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije METAPORN – Raniji verbalni nacionalni i žigovi Europske unije META4 i raniji figurativni žigovi meta4 – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001] – Sličnost usluga – Pojam komplementarnih usluga – Sličnost znakova – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Predmet T-273/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće vijeće)
      16. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije METAPORN – Raniji verbalni nacionalni i žigovi Europske unije META4 i raniji figurativni žigovi meta4 – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001] – Sličnost usluga – Pojam komplementarnih usluga – Sličnost znakova – Vjerojatnost dovođenja u zabludu”
      U predmetu T‑273/16,

         Sun Media Ltd, sa sjedištem u Hong Kongu (Kina), koji zastupa A. Schnider, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa S. Bonne, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Meta4 Spain, SA, sa sjedištem u Las Rozasu (Španjolska), koji zastupa I. Temiño Ceniceros, odvjetnik,
      povodom tužbe protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 3. ožujka 2016. (spojeni predmeti R 653/2015‑2 i R 674/2015‑2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društva Meta4 Spain i Sun Media,
      OPĆI SUD (treće vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, I. S. Forrester (izvjestitelj) i E. Perillo, suci,
      tajnik: I. Dragan, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 30. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor EUIPO‑a na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 11. kolovoza 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 11. kolovoza 2016.,
      nakon rasprave održane 4. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

      [omissis]

         Pravo

      [omissis]

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

      [omissis]
      Usporedba usluga

               32

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom ocjene sličnosti između proizvoda ili usluga o kojima je riječ valja uzeti u obzir sve relevantne čimbenike koji su svojstveni za njihov međusobni odnos. Ti čimbenici osobito uključuju njihovu prirodu, namjenu, upotrebu te njihovu konkurentnost ili komplementarnost. Mogu se uzeti u obzir i drugi čimbenici kao što su kanali isporuke predmetnih proizvoda (vidjeti presudu od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, EU:T:2007:219, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Komplementarne usluge su one između kojih postoji uska veza, u smislu da je jedna neophodna ili važna za korištenje druge, na način da potrošači mogu smatrati da je isto poduzeće odgovorno za pružanje tih usluga (vidjeti presudu od 2. listopada 2013., Cartoon Network/OHIM – Boomerang TV (BOOMERANG), T‑285/12, neobjavljenu, EU:T:2013:520, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U ovom je slučaju žalbeno vijeće smatralo da su predmetne usluge djelomično istovjetne a djelomično slične. Osobito je smatralo da usluge iz razreda 41. obuhvaćene zatraženim žigom imaju barem nizak stupanj sličnosti kako s uslugama emitiranja tako i s uslugama telekomunikacija koje su obuhvaćene razredom 38., označenim ranijim žigovima Europske unije, zbog njihova komplementarnog karaktera.

               35

               Tužitelj ne osporava zaključke žalbenog vijeća u pogledu istovjetnosti ili sličnosti usluga iz razreda 35., 38. i 42. obuhvaćenih zatraženim žigom. Navodi samo da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u ocjeni kada je zaključilo da usluge zabave za odrasle, iz razreda 41., koje su obuhvaćene zatraženim žigom imaju barem nizak stupanj sličnosti s telekomunikacijskim uslugama iz razreda 38. označenima ranijim žigovima.

               36

               U tom pogledu, kao prvo, usluge zabave za odrasle koje ulaze u razred 41. obuhvaćene zatraženim žigom, zasigurno su različite prirode i namjene od onih usluga koje su obuhvaćene razredom 38., označenih ranijim žigovima Europske unije. Međutim, kao što to pravilno ističe žalbeno vijeće u točki 78. pobijane odluke, takvo utvrđenje ne može samo po sebi dovesti u pitanje eventualnu komplementarnost između tih usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 2. listopada 2013., BOOMERANG, T‑285/12, neobjavljenu, EU:T:2013:520, t. 29. do 35.).

               37

               Kao drugo, kada je riječ o komplementarnosti između usluga zabave za odrasle iz razreda 41., obuhvaćenih zatraženim žigom i usluga emitiranja iz razreda 38., označenih ranijim žigovima Europske unije, valja utvrditi s jedne strane, da je žalbeno vijeće smatralo da navedene usluge zabave za odrasle obuhvaćaju usluge produkcije filmova (pobijana odluka, točka 79.). S druge strane, smatralo je da usluge telekomunikacija iz razreda 38. označene ranijim žigovima obuhvaćaju usluge emitiranja, uključujući radijsko i televizijsko emitiranje, te je istaknulo da raniji figurativni žig Europske unije registriran pod brojem 1669720 označava izričito usluge radijskog emitiranja (pobijana odluka, točka 76.). Iako tužitelj pobija zaključak do kojeg je došlo žalbeno vijeće u pogledu komplementarnosti predmetnih usluga i njihove sličnosti, valja utvrditi da ne osporava njegove ocjene u točkama 76. i 79. pobijane odluke u pogledu opsega usluga pokrivenih suprotstavljenim znakovima.

               38

               No, već je presuđeno da usluge produkcije filmova iz razreda 41. imaju određenu sličnost s uslugama emitiranja iz razreda 38. zbog njihova komplementarnog karaktera (vidjeti u tom smislu presudu od 2. listopada 2013., BOOMERANG, T‑285/12, neobjavljenu, EU:T:2013:520, t. 35.). Tim više je to tako kada, kao u ovom slučaju, usluge iz razreda 41. označene zatraženim žigom i usluge emitiranja iz razreda 38. označene ranijim žigovima Europske unije imaju zajedničko obilježje da su u elektroničkom obliku, odnosno na internetu, s obzirom na to da taj zajednički način emitiranja može pojačati sličnost između navedenih usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2014., Free/OHIM – Conradi + Kaiser (FreeLounge), T‑161/12, neobjavljenu, EU:T:2014:350, t. 29.).

               39

               Osim toga valja utvrditi, poput žalbenog vijeća, da je u današnje vrijeme sve češće da se radijski i televizijski programi emitiraju preko interneta odnosno širokopojasne veze (pobijana odluka, točka 80.).

               40

               Kao treće, kada je riječ o komplementarnosti između usluga zabave za odrasle i telekomunikacijskih usluga ranijih žigova Europske unije, valja istaknuti kao što je to pravilno učinilo žalbeno vijeće u točki 81. pobijane odluke, da se u prijavi za registraciju zatraženog žiga pojašnjava da se usluge zabave za odrasle iz razreda 41., obuhvaćene zatraženim žigom pružaju „osobito” elektroničkim putem i online. Usluge iz razreda 41. koje se kao u ovom slučaju pružaju online već su se smatrale sličnima uslugama „telekomunikacija, komunikacije pomoću računalnih terminala, računalno podržanog prijenosa poruka i slika” označenih ranijim žigovima Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2012., Wall/OHIM – Bluepod Media Worldwide (bluepod MEDIA), T‑227/11, neobjavljenu, EU:T:2012:375, t. 44. i 51.).

               41

               Istina, Opći sud je također potvrdio u istoj presudi zaključak žalbenog vijeća u predmetu u pitanju prema kojem, iako su određeni telekomunikacijski operateri pružali određene usluge zabave iz razreda 41. putem specijaliziranih podružnica, potrošač općenito ne očekuje vezu između pružanja tih usluga zabave i usluga u vezi s prijenosom podataka preko računala i mreža podataka (presuda od 12. srpnja 2012., bluepod MEDIA, T‑227/11, neobjavljena, EU:T:2012:375, t. 48.).

               42

               Ipak valja, poput žalbenog vijeća uzeti u obzir gospodarsko stanje na tržištu kakvo je danas kako bi se provjerilo je li činjenično utvrđenje provedeno u predmetu koji je doveo do presude od 12. srpnja 2012.bluepod MEDIA, (T‑227/11, neobjavljena, EU:T:2012:375) još uvijek aktualno. Treba utvrditi da je to stanje vrlo različito od onog koje je prevladavalo prije samo nekoliko godina, osobito zbog brzog razvoja tehnologija koje su drastično promijenile način potrošnje audiovizualnog zabavnog sadržaja. K tomu, dok su ranije tradicionalni pružatelji telekomunikacijskih usluga tek ponekad bili aktivni u razvoju zabavnog sadržaja, danas to čine redovno, a društva aktivna u području zabave nude usluge koje su ranije bile rezervirane za industriju telekomunikacija. Određena poduzeća osim toga nude pretplate pružajući potrošačima i telekomunikacijsku vezu i pristup zabavnom sadržaju putem te veze. Potrošači telekomunikacijskih usluga mogu stoga pomisliti da zabavni sadržaj pružen putem njihove internetske veze pruža isto poduzeće (pobijana odluka, točke 83. do 86.).

                  [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (treće vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Sun Media Ltd nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Forrester

                           Perillo

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. siječnja 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )	Objavljuju se samo one točke presude čije objavljivanje Opći sud smatra potrebnim.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. siječnja 2018.#SE protiv Vijeća Europske unije.#Javna služba – Dužnosnici – Primici od rada – Obiteljski doplatci – Članak 2. stavak 2. treći podstavak Priloga VII. Pravilniku – Pojam ‚uzdržavano dijete’ – Pojam ‚dijete koje je dužnosnik obvezan uzdržavati na temelju sudske odluke temeljene na zakonodavstvu države članice o zaštiti maloljetnika’ – Odbijanje priznavanja statusa uzdržavanog djeteta dužnosnikovoj unuci.#Predmet T-231/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. siječnja 2018.#Sun Media Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije METABOX – Raniji verbalni nacionalni žigovi i žigovi Europske unije META4 i raniji figurativni nacionalni žigovi i žigovi Europske unije meta4 – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Sličnost znakova – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Predmet T-204/16.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. siječnja 2018.#Starbucks Corp. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije COFFEE ROCKS – Raniji figurativni žigovi Europske unije STARBUCKS COFFEE – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001] – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 [koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-398/16.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 18. siječnja 2018.#Frédéric Jahin protiv Ministre de l'Économie et des Finances i Ministre des Affaires sociales et de la Santé.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članci 63. i 65. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 11. – Porezna davanja na dohodak od kapitala koji sudjeluje u financiranju socijalne sigurnosti države članice – Izuzeće za građane Europske unije osigurane u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice – Fizičke osobe osigurane u sustavu socijalne sigurnosti treće države – Različito postupanje – Ograničenje – Opravdanje.#Predmet C-45/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      18. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članci 63. i 65. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 11. – Porezna davanja na dohodak od kapitala koji sudjeluje u financiranju socijalne sigurnosti države članice – Izuzeće za građane Europske unije osigurane u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice – Fizičke osobe osigurane u sustavu socijalne sigurnosti treće države – Različito postupanje – Ograničenje – Opravdanje”
      U predmetu C‑45/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 25. siječnja 2017. koju je Sud zaprimio 30. siječnja 2017., u postupku

         Frédéric Jahin

      protiv

         Ministre de l’Économie et des Finances,

         Ministre des Affaires sociales et de la Santé,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet, u svojstvu predsjednika vijeća, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za F. Jahina, E. d’Onorio di Meo, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i L. Malferrari, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 63. do 65. UFEU‑a i članka 11. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1. i ispravak SL 2004., L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Frédérica Jahina, s jedne strane, i ministre de l’Économie et des Finances (Ministarstvo gospodarstva i financija, Francuska) i ministre des Affaires sociales et de la Santé (Ministarstvo socijalnih poslova i zdravstva, Francuska), s druge strane, u vezi s plaćanjem nekoliko vrsta doprinosa i poreznih davanja na dohodak od imovine ostvaren u Francuskoj u razdoblju od 2012. do 2014.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uredbom br. 883/2004, s učinkom od 1. svibnja 2010., stavljena je izvan snage Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71). Odredbe Uredbe br. 883/2004 mjerodavne za ovaj predmet nisu se pak bitno promijenile u odnosu na odgovarajuće odredbe uredbe koja je stavljena izvan snage.

               4

               Člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljenim „Obuhvaćene osobe”, propisano je:
               „Ova se Uredba primjenjuje na državljane države članice, osobe bez državljanstva i izbjeglice koje borave u državi članici na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.”

               5

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. te uredbe:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:

                        (a)

                        davanja za slučaj bolesti;

                        (b)

                        davanja za majčinstvo i istovjetna davanja za očinstvo;

                        (c)

                        invalidska davanja;

                        (d)

                        davanja za slučaj starosti;

                        (e)

                        davanja za nadživjele osobe;

                        (f)

                        davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;

                        (g)

                        posmrtne pripomoći;

                        (h)

                        davanja za nezaposlenost;

                        (i)

                        predmirovinska davanja;

                        (j)

                        obiteljska davanja.”

               6

               U članku 11. stavku 1. navedene uredbe predviđeno je:
               „Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. […]”

               7

               Uredba br. 883/2004 primjenjuje se na sve države članice Europskog gospodarskog prostora (EGP) na temelju Odluke Zajedničkog odbora EGP‑a od 1. srpnja 2011. o izmjeni Priloga VI. (Socijalna sigurnost) i Protokola 37 Sporazumu o EGP‑u (SL 2011., L 262, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 109., str. 263.).

               8

               Nadalje, u pogledu Švicarske Konfederacije, prema članku 8. Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, potpisanog u Luxembourgu 21. lipnja 1999. (SL 2002., L 114, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.), a koji je stupio na snagu 1. lipnja 2002., ugovorne stranke u skladu s Prilogom II. tom sporazumu uređuju koordinaciju sustava socijalne sigurnosti. Odlukom br. 1/2012 Zajedničkog odbora uspostavljenog na temelju Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba od 31. ožujka 2012., o zamjeni Priloga II. tom Sporazumu o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti (SL 2012., L 103, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.), koja je stupila na snagu 1. travnja 2012., ažuriran je odjeljak A tog priloga tako da sada upućuje na Uredbu br. 883/2004.

            Francusko pravo

               9

               Na temelju članka 1600‑0 C codea général des impôts (Opći porezni zakonik) u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku:
               „Opći socijalni doprinos na dohodak od imovine utvrđuje se, nadzire i ubire u skladu s odredbama članka L. 136‑6 codea de la sécurité sociale (Zakonik o socijalnoj sigurnosti).”

               10

               Članak L.136‑6 Zakonika o socijalnoj sigurnosti, kako je izmijenjen Zakonom br. 2012‑958 od 16. kolovoza 2012. glasi:
               „I. – Fizičke osobe koje su porezni rezidenti u Francuskoj u smislu članka 4. B Općeg poreznog zakonika obvezne su plaćati doprinos na dohodak od imovine koji se razrezuje na neto iznos utvrđen radi obračuna poreza na dohodak […]
               I bis. – Doprinos su dužne plaćati i fizičke osobe koje nisu porezni rezidenti u Francuskoj u smislu članka 4. B Općeg poreznog zakonika proporcionalno neto iznosu dohotka obuhvaćenog točkom (a) stavka I. članka 164. B istog zakonika, utvrđenog radi obračuna poreza na dohodak.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               F. Jahin francuski je državljanin koji od 2003. boravi u Kini. Ondje obavlja profesionalnu djelatnost i osiguran je u privatnom sustavu socijalne sigurnosti.

               12

               U Francuskoj mu je između 2012. i 2014. obustavljeno nekoliko vrsta poreza na dohodak od nekretnina i na kapitalni dobitak ostvaren prodajom jedne nekretnine.

               13

               Odlučujući povodom zahtjeva za prethodnu odluku istog suda koji je uputio zahtjev, tj. Conseila d’État (Državno vijeće, Francuska), u drugom predmetu koji se ticao istih poreznih davanja, u kojem je donesena presuda od 26. veljače 2015., de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), Sud je u biti utvrdio da su takva davanja, s obzirom na to da su u izravnoj i značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71, obuhvaćena područjem primjene te uredbe pa se na njih primjenjuje načelo jednog primjenjivog zakonodavstva predviđeno u članku 13. stavku 1. navedene uredbe, premda su ta davanja obračunata na temelju dohotka od imovine poreznih obveznika, neovisno o tome obavljaju li oni profesionalnu djelatnost.

               14

               Nakon te presude sud koji je uputio zahtjev odlukom od 27. srpnja 2015. utvrdio je da svaka fizička osoba koja je osigurana u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice ima pravo zahtijevati oslobođenje od poreznih davanja koja je u Francuskoj morala plaćati na dohodak od imovine.

               15

               Detaljna pravila za povrat poreznih davanja ubranih protivno pravu Unije navedena su u dvama priopćenjima za medije od 20. listopada 2015. koja su izdali secrétaire d’État chargé du Budget (državni tajnik nadležan za proračun, Francuska) i directeur général des Finances publiques (glavni direktor Porezne uprave, Francuska). U njima je pobliže određeno da pravo na povrat imaju samo fizičke osobe osigurane u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice Europske unije, EGP‑a ili Švicarske Konfederacije, što je isključivalo fizičke osobe osigurane u sustavu socijalne sigurnosti trećih država.

               16

               Protiv tih priopćenja za medije F. Jahin podnio je 11. ožujka 2016. tužbu zbog prekoračenja ovlasti sudu koji je uputio zahtjev, tvrdeći da je to isključenje protivno Uredbi br. 883/2004 i načelu slobodnog kretanja kapitala zajamčenom člankom 63. UFEU‑a.

               17

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Treba li članke 63., 64. i 65. UFEU‑a tumačiti na način da:

                        1.

                        to što je osoba osigurana u sustavu socijalne sigurnosti treće države koja nije članica [Unije], [EGP‑a] ili [Švicarska Konfederacija] obveznik poreznih davanja na dohodak od kapitala propisanih francuskim zakonodavstvom obuhvaćenim područjem primjene Uredbe [br. 883/2004] dok se ta obveza, uzimajući u obzir odredbe te uredbe, ne može primijeniti na osobu koja je osigurana u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice, a ne [Francuske Republike], čini ograničenje kretanja kapitala iz trećih zemalja ili u njih načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a;

                        2.

                        u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, može li se smatrati da je u skladu s odredbama navedenog članka [UFEU‑a] takvo ograničenje kretanja kapitala koje proizlazi iz zajedničkog djelovanja francuskog zakonodavstva – prema kojem svi primatelji određenih vrsta dohotka od kapitala moraju plaćati sporna porezna davanja a da se pritom u samom zakonodavstvu ne pravi razlika prema mjestu u kojem su osigurani u sustavu socijalne sigurnosti – i akta sekundarnog prava [Unije], a osobito:

                                 –

                                 uzimajući u obzir članak 64. stavak 1. [UFEU‑a] u pogledu kretanja kapitala obuhvaćenih područjem primjene te odredbe, zato što to ograničenje proizlazi iz primjene načela jednog zakonodavstva predviđenog člankom 11. [Uredbe br. 883/2004] koje je u pravu Unije prvi put propisano člankom 13. [Uredbe br. 1408/71], odnosno prije 31. prosinca 1993., iako su predmetna porezna davanja na dohodak od kapitala propisana ili su se počela primjenjivati nakon 31. prosinca 1993.;

                                 –

                                 uzimajući u obzir članak 65. stavak 1. Ugovora, zato što francusko porezno zakonodavstvo, kako se primjenjuje u skladu s Uredbom od 29. travnja 2004., pravi razliku između poreznih obveznika koji se ne nalaze u istoj situaciji prema kriteriju koji se tiče osiguranja u određenom sustavu socijalne sigurnosti;

                                 –

                                 u pogledu postojanja važnih razloga u javnom interesu koji mogu opravdati ograničenje slobodnog kretanja kapitala, a koji se tiču toga da odredbe – za koje se smatra da stvaraju ograničenje kretanja kapitala iz treće zemlje ili u tu zemlju – odgovaraju zadanom cilju Uredbe [br. 883/2004], tj. slobodi kretanja radnika unutar [Unije]?”

         O prethodnim pitanjima

               18

               Svojim dvama pitanjima koja valja ispitati zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 63. i 65. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države članice poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, prema kojem državljanin te države članice koji boravi u trećoj državi, koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija, a u njoj je osiguran u sustavu socijalne sigurnosti, u navedenoj državi članici podliježe poreznim davanjima na dohodak od kapitala na ime doprinosa u sustav socijalne sigurnosti koji je ta država članica uspostavila, dok je građanin Unije, osiguran u sustavu socijalnog osiguranja druge države članice izuzet od tog davanja zbog načela jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti, kako je predviđeno člankom 11. Uredbe br. 883/2004 jer takvo nacionalno zakonodavstvo čini zabranjeno ograničenje kretanja kapitala iz trećih zemalja ili u njih.

               19

               Prije svega valja podsjetiti da se člankom 63. UFEU‑a u djelo provodi slobodno kretanje kapitala, s jedne strane, među državama članicama i, s druge strane, između država članica i trećih zemalja.

               20

               U tom pogledu, člankom 63. UFEU‑a koji se nalazi u poglavlju 4. glave IV. UFEU‑a, pod naslovom „Kapital i platni promet”, određeno je da su zabranjena sva ograničenja kretanja kapitala među državama članicama te između država članica i trećih država.

               21

               Slijedom toga, teritorijalno područje primjene slobodnog kretanja kapitala koje je predmet članka 63. UFEU‑a nije ograničeno na kretanja kapitala među državama članicama, nego obuhvaća i takva kretanja između država članica i trećih država.

               22

               Što se tiče materijalnog područja primjene članka 63. UFEU‑a, iako UFEU‑om nije definiran pojam „kretanja kapitala”, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da takva kretanja u smislu tog članka obuhvaćaju, među ostalim, transakcije kojima nerezidenti obavljaju ulaganja u nekretnine na teritoriju države članice (vidjeti u tom smislu presude od 11. siječnja 2001., Stefan, C‑464/98, EU:C:2001:9, t. 5.; od 5. ožujka 2002., Reisch i dr., C‑515/99, C‑519/99 do C‑524/99 i C‑526/99 do C‑540/99, EU:C:2002:135, t. 30. i od 8. rujna 2005., Blanckaert, C‑512/03, EU:C:2005:516, t. 35.).

               23

               Slijedom toga proizlazi da su pojmom „kretanja kapitala” u smislu članka 63. UFEU‑a obuhvaćena porezna davanja poput onih koja su ubrana prema nacionalnom zakonodavstvu o kojem je riječ u glavnom predmetu, s obzirom na to da se tiču dohotka od nekretnina i kapitalnog dobitka od prodaje nekretnine koje je ostvarila fizička osoba, državljanin te države koji boravi u trećoj državi koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija.

               24

               Zatim valja utvrditi čini li porezni tretman koji se prema dotičnom nacionalnom zakonodavstvu isključivo primjenjuje na domaće državljane koji borave u trećoj državi koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija i koji su u toj državi osigurani u sustavu socijalne sigurnosti – ograničenje kretanja kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a.

               25

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanja kapitala, uključuju mjere koje su takve naravi da odvraćaju nerezidente od ulaganja u državu članicu ili pak rezidente te države članice od ulaganja u drugim državama (presude od 23. veljače 2006., van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, t. 44.; od 26. svibnja 2016., NN (L) International, C‑48/15, EU:C:2016:356, t. 44. i od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 27.).

               26

               U konkretnom slučaju neupitno je da francusko zakonodavstvo jednako postupa, s jedne strane, prema svojim državljanima koji borave u trećim državama koje nisu države članice EGP‑a ili Švicarska Konfederacija i koji su ondje osigurani u sustavu socijalnog osiguranja te, s druge strane, prema francuskim državljanima koji borave u Francuskoj i u njoj su osigurani u sustavu socijalne sigurnosti, s obzirom na to da oni u oba slučaja na isti način podliježu obustavama poreznih davanja na dohodak od kapitala predviđenima tim nacionalnim zakonodavstvom.

               27

               Nasuprot tomu, povoljniji se tretman isključivo primjenjuje na građane Unije koji su osigurani u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice, države članice EGP‑a ili Švicarske Konfederacije, s obzirom na to da su izuzeti od tih poreznih davanja.

               28

               Upravo takva razlika u postupanju može odvratiti fizičke osobe osigurane u sustavu socijalne sigurnosti treće države koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija od ulaganja u nekretnine u državi članici čiji su državljani pa je ona takve naravi da otežava kretanje kapitala iz takvih trećih država prema navedenoj državi članici.

               29

               Prema tome, nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku čini ograničenje slobodnog kretanja kapitala između države članice i treće države koje je načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.

               30

               Na kraju je bitno ocijeniti može li se takvo ograničenje slobodnog kretanja kapitala opravdati.

               31

               Prema članku 65. stavku 1. točki (a) UFEU‑a „[o]dredbe članka 63. ne dovode u pitanje pravo država članica […] da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala”.

               32

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se ta odredba, s obzirom na to da čini odstupanje od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ona se ne može tumačiti na način da je svako porezno zakonodavstvo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta automatski u skladu s Ugovorom (presude od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 42. i od 7. studenoga 2013., K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 34.).

               33

               Naime, odstupanje iz članka 65. stavka 1. UFEU‑a sâmo je ograničeno stavkom 3. istog članka, prema kojem nacionalne odredbe iz tog stavka 1. „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa kako je utvrđeno u članku 63. UFEU‑a” (presuda od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 43.).

               34

               Valja dakle razlikovati nejednaka postupanja dopuštena na temelju članka 65. stavka 1. UFEU‑a i slučajeve proizvoljne diskriminacije zabranjene stavkom 3. istog članka. U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku mogao smatrati usklađenim s odredbama Ugovora o slobodnom kretanju kapitala, razlika u postupanju mora se odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili mora biti opravdana važnim razlogom u općem interesu (presude od 6. lipnja 2000., Verkooijen, C‑35/98, EU:C:2000:294, t. 43.; od 7. rujna 2004., Manninen, C‑319/02, EU:C:2004:484, t. 28. i 29. te od 8. rujna 2005., Blanckaert, C‑512/03, EU:C:2005:516, t. 42.).

               35

               Zato se postavlja pitanje je li u pogledu ubiranja poreznih davanja poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku riječ o objektivnom razlikovanju situacija prema boravištu između građanina Unije osiguranog u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice Unije i državljanina prve države članice osiguranog u sustavu socijalne sigurnosti treće države koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija.

               36

               U tom pogledu valja istaknuti da, radi razlikovanja situacija fizičkih osoba koje su porezni obveznici, kriterij usvojen u nacionalnom propisu o kojemu je riječ u glavnom postupku svakako nije izričito povezan s njihovim boravištem, nego se temelji na tome u kojem su sustavu socijalne sigurnosti osigurani.

               37

               Unatoč tomu, budući da su fizičke osobe koje nisu osigurane u sustavu socijalne sigurnosti države članice najčešće i njezini nerezidenti, takav kriterij u stvarnosti dovodi do razlikovanja fizičkih osoba koje su porezni obveznici prema njihovu boravištu (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2005., Blanckaert, C‑512/03, EU:C:2005:516, t. 38.).

               38

               Zato valja provjeriti nalazi li se, s obzirom na cilj, predmet i sadržaj zakonodavstva te države članice, građanin Unije osiguran u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice u situaciji koja je usporediva s onom državljanina prve države članice koji boravi u trećoj državi koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija i koji je u njoj osiguran u sustavu socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 48.).

               39

               Što se u konkretnom slučaju tiče cilja francuskog zakonodavstva, kao što je istaknuto u točkama 13. do 15. ove presude, valja podsjetiti da se u priopćenjima za medije o kojima je riječ u glavnom postupku samo navode detaljna pravila za povrat poreznih davanja ubranih protivno pravu Unije fizičkim osobama koje su u Francuskoj ostvarile dohodak od kapitala, ali su osigurane u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice.

               40

               Naime, prema načelu jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti, kako je predviđeno člankom 11. Uredbe br. 883/2004, država članica od građana Unije osiguranih u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice ne smije ubirati davanja poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koja su – premda ih nacionalno zakonodavstvo kvalificira kao porez – u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi sa zakonodavstvima koja uređuju grane socijalne sigurnosti navedene u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 i posebno su namijenjena financiranju socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 23., 24., 26. i 39.).

               41

               Cilj je načela jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti da se u pogledu građana Unije koji se kreću unutar Unije izbjegnu poteškoće do kojih može doći zbog istodobne primjene nekoliko nacionalnih zakonodavstava i ukloniti nejednaka postupanja do kojih može doći zbog djelomičnog ili potpunog kumuliranja primjenjivih zakonodavstava (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da postoji objektivna razlika između, s jedne strane, situacije državljanina dotične države članice koji boravi u trećoj državi koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija i koji je u njoj osiguran u sustavu socijalne sigurnosti i, s druge strane, situacije građanina Unije osiguranog u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice, s obzirom na to da se samo potonji zbog svojeg kretanja unutar Unije može pozvati na načelo jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti predviđeno člankom 11. Uredbe br. 883/2004.

               43

               Nasuprot tomu, nema objektivne razlike između situacije državljanina države članice koji boravi u trećoj državi koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija i koji je u njoj osiguran u sustavu socijalne sigurnosti i one građanina te iste države članice koji u toj državi članici boravi i u njoj je osiguran u sustavu socijalne sigurnosti, s obzirom na to da se ni prvi ni drugi nisu koristili slobodom kretanja unutar Unije pa se stoga ni ne mogu pozivati na načelo jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti.

               44

               Slijedom toga, uzimajući u obzir članak 65. stavak 1. točku (a) UFEU‑a, nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku može se opravdati objektivnom razlikom između situacije fizičke osobe, državljanina države članice koji boravi u trećoj državi koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija i koji je u trećoj državi osiguran u sustavu socijalne sigurnosti i one građanina Unije osiguranog u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice u kojoj i boravi.

               45

               U svakom slučaju valja dodati da bi drukčije tumačenje proširilo primjenu načela jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti predviđenog člankom 11. Uredbe br. 883/2004 i na državljanina države članice koji boravi u trećoj državi koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija, poput F. Jahina, dok se ta uredba prema svojem članku 2. stavku 1. primjenjuje samo na državljane država članica na koje se primjenjuje socijalno zakonodavstvo jedne ili više država članica.

               46

               Međutim, budući da u UFEU‑u nema odredbe kojom se sloboda kretanja radnika proširuje na osobe koje se sele u treću državu, valja izbjeći to da tumačenje članka 63. stavka 1. UFEU‑a, što se tiče odnosâ s trećim zemljama, osim država članica EGP‑a i Švicarske Konfederacije, dopusti osobama koje nisu obuhvaćene granicama teritorijalnog područja primjene slobode kretanja radnika da se njome okoriste (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 100.).

               47

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti da članke 63. i 65. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, prema kojem državljanin te države članice koji boravi u trećoj državi, koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija, a u njoj je osiguran u sustavu socijalne sigurnosti, u navedenoj državi članici podliježe poreznim davanjima na dohodak od kapitala na ime doprinosa u sustav socijalne sigurnosti koji je ta država članica uspostavila, dok je građanin Unije, osiguran u sustavu socijalnog osiguranja druge države članice izuzet od tog davanja zbog načela jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti prema članku 11. Uredbe br. 883/2004.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članke 63. i 65. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, prema kojem državljanin te države članice koji boravi u trećoj državi, koja nije država članica EGP‑a ili Švicarska Konfederacija, a u njoj je osiguran u sustavu socijalne sigurnosti, u navedenoj državi članici podliježe poreznim davanjima na dohodak od kapitala na ime doprinosa u sustav socijalne sigurnosti koji je ta država članica uspostavila, dok je građanin Unije, osiguran u sustavu socijalnog osiguranja druge države članice izuzet od tog davanja zbog načela jednog primjenjivog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti prema članku 11. Uredbe br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. siječnja 2018.#INEOS Köln GmbH protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Prijelazna pravila za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica – Razdoblje od 2013. do 2020. – Odluka 2011/278/EU – Članak 3. točka (h) – Pojam ‚potpostrojenje s procesnim emisijama’ – Emisije povezane s izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika – Tekući ostaci – Isključenost.#Predmet C-58/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      18. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Prijelazna pravila za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica – Razdoblje od 2013. do 2020. – Odluka 2011/278/EU – Članak 3. točka (h) – Pojam ‚potpostrojenje s procesnim emisijama’ – Emisije povezane s izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika – Tekući ostaci – Isključenost”
      U predmetu C‑58/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 24. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 3. veljače 2017., u postupku

         INEOS Köln GmbH

      protiv

         Savezne Republike Njemačke,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za INEOS Köln GmbH, S. Altenschmidt i A. Sitzer, Rechtsanwälte,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. C. Becker i C. Zadra, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točke (h) Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 257.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva INEOS Köln GmbH (u daljnjem tekstu: INEOS) i Bundesrepublika Deutschland (Savezna Republika Njemačka), koji predstavlja Umweltbundesamt (Savezni ured za okoliš), u vezi s odbijanjem INEOS‑ova zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: emisijske jedinice) u dijelu u kojem se taj zahtjev odnosi na emisije vezane uz izgaranje nepotpuno oksidiranog ugljika sadržanog u tekućim ostacima.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktive 2003/87/EZ i 2009/29/EZ

               3

               Direktiva 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87), u članku 10.a, naslovljenom „Prijelazna pravila na razini Zajednice o usklađenoj dodjeli besplatnih emisijskih jedinica”, propisuje:
               „1.   Do 31. prosinca 2010. Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica […]
               […]
               […] U okviru mjera iz prvog podstavka utvrđuju se, koliko to bude moguće, ex‑ante referentne vrijednosti na razini Zajednice kako bi se osiguralo da se dodjela odvija na način koji potiče smanjivanje emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, uzimajući u obzir najučinkovitije tehnike, nadomjesne, alternativne proizvodne procese, visoko učinkovitu kogeneraciju, učinkovito obnavljanje energije iz otpadnih plinova, korištenje biomase te hvatanje i skladištenje CO2 gdje postoje odgovarajući objekti i oprema, a ne potiču povećavanje emisija. […]
               […]
               11.   [Ako nije drukčije propisano člankom] 10.b, količina emisijskih jedinica koje se 2013. godine besplatno dodjeljuju u skladu sa stavcima 4. do 7. ovog članka iznosi 80 % količine utvrđene u skladu s mjerama navedenima u stavku 1. Nakon toga broj besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica svake se godine smanjuje za jednake iznose te 2020. godine iznosi 30 %, s ciljem da od 2027. godine uopće više ne bude besplatnih dodjela.
               […]”

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 23. Direktive 2009/29:
               „Dodjeljivanje besplatnih emisijskih jedinica postrojenjima u prijelaznom razdoblju treba osigurati kroz primjenu pravila usklađenih na razini Zajednice (referentne vrijednosti ex‑ante) kako bi se narušavanje tržišnog natjecanja u Zajednici svelo na minimum. Kod tih pravila treba uzeti u obzir tehnike koje su najučinkovitije s obzirom na emisije stakleničkih plinova i potrošnju energije, zamjenske proizvode, alternativne proizvodne procese, korištenje biomase, obnovljive izvore energije te hvatanje i skladištenje CO2. Nijedno od tih pravila ne smije poticati povećavanje emisija […]. Kod tih usklađenih pravila također treba uzeti u obzir emisije povezane s korištenjem gorivih otpadnih plinova kad u industrijskom procesu nije moguće izbjeći nastanak tih plinova. U tom pogledu pravilima se može predvidjeti dodjela besplatnih emisijskih jedinica operaterima postrojenja koji izgaraju predmetne otpadne plinove ili operaterima postrojenja u kojima ti plinovi nastaju. […]”

         Odluka 2011/278

               5

               Odlukom 2011/278 Komisija je utvrdila, na temelju članka 10.a Direktive 2003/87, usklađene podatke na temelju kojih države članice moraju za svaku godinu izračunati broj besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica svakom postrojenju koje se nalazi na njihovu teritoriju.

               6

               Uvodne izjave 1., 8., 12. i 32. te odluke navode:

                        „(1)

                        U skladu s člankom 10.a Direktive [2003/87] potrebno je donijeti potpuno usklađene provedbene mjere za dodjelu besplatnih emisijskih jedinica na razini Zajednice kojima će se, u mjeri u kojoj je to moguće, utvrditi ex ante referentne vrijednosti kako bi se zajamčilo da se besplatna dodjela emisijskih jedinica odvija na način koji potiče smanjenja emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, vodeći računa o najučinkovitijim tehnikama, zamjenama, alternativnim proizvodnim postupcima, visokoučinkovitoj kogeneraciji, učinkovitoj regeneraciji energije otpadnih plinova, korištenju biomase i hvatanju i skladištenju ugljikovog dioksida, tamo gdje su te mogućnosti raspoložive, i ne potiče povećanje emisija. […]

                  […]

                        (8)

                        Komisija je kao polazište za određivanje referentnih vrijednosti koristila aritmetičku sredinu uspješnosti 10 % najučinkovitijih postrojenja u pogledu emisija stakleničkih plinova u 2007. i 2008. za koja su prikupljeni podaci. Osim toga, Komisija je u skladu s člankom 10.a stavkom 1. Direktive [2003/87], na temelju dodatnih informacija primljenih iz više izvora i na temelju namjenske studije o najučinkovitijim tehnikama i redukcijskim potencijalima na europskoj i međunarodnoj razini, provjerila za sve sektore za koje je predviđena referentna vrijednost proizvoda u Prilogu I. jesu li te polazne vrijednosti dovoljno mjerodavne s obzirom na najučinkovitije tehnike, zamjene, alternativne proizvodne postupke, visokoučinkovitu kogeneraciju, učinkovitu regeneraciju energije otpadnih plinova, korištenje biomase i hvatanje i skladištenje ugljikovog dioksida, tamo gdje su te mogućnosti raspoložive. […]

                  […]

                        (12)

                        Ako nije bilo moguće izvesti referentnu vrijednost, a prisutni su staklenički plinovi koji ispunjavaju uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, te bi emisijske jedinice trebalo dodjeljivati na temelju generičkih pomoćnih metoda. Da bi se postigla najveća moguća smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede energije barem za dijelove proizvodnih postupaka u pitanju, utvrđena je hijerarhija triju pomoćnih metoda. Referentna vrijednost za toplinu primjenjuje se kod postupaka s potrošnjom topline u kojima se koristi mjerljivi nositelj topline. Referentna vrijednost za gorivo primjenjuje se u slučajevima kad se koristi nemjerljiva toplina. […] U slučaju procesnih emisija, emisijske jedinice trebalo bi dodjeljivati na temelju povijesnih razina emisija. Da bi se besplatnom dodjelom emisijskih jedinica u slučaju ovakvih emisija osigurali dostatni poticaji za smanjenja emisija stakleničkih plinova te kako se procesne emisije za koje se emisijske jedinice dodjeljuju na temelju povijesnih razina emisija i emisije unutar granica sustava referentne vrijednosti za proizvod ne bi različito tretirale, povijesnu razinu djelatnosti svakog postrojenja trebalo bi kod određivanja broja besplatnih emisijskih jedinica pomnožiti faktorom 0,9700.

                  […]

                        (32)

                        U referentnu vrijednost za proizvod je potrebno uračunati učinkovitu regeneraciju energije otpadnih plinova i emisije vezane uz njihovo korištenje. U tu je svrhu kod određivanja vrijednosti referentnih vrijednosti za proizvode u čijoj proizvodnji nastaju otpadni plinovi u velikoj mjeri uzet u obzir sadržaj ugljika tih otpadnih plinova. Ako se otpadni plinovi isporučuju iz proizvodnog procesa izvan granica sustava relevantne referentne vrijednosti za proizvod i sagorijevaju za proizvodnju topline izvan granica sustava procesa obuhvaćenog referentnom vrijednosti, kako je definirano u Prilogu I., za pripadajuće bi emisije trebalo predvidjeti dodjelu dodatnih emisijskih jedinica na temelju referentne vrijednosti za toplinu ili gorivo. Ako se otpadni plinovi isporučuju iz proizvodnog procesa izvan granica sustava relevantne referentne vrijednosti za proizvod i sagorijevaju radi proizvodnje električne energije, tada, u svjetlu općeg načela prema kojemu se u vezi s proizvodnjom električne energije ne bi smjele besplatno dodjeljivati nikakve emisijske jedinice te kako bi se izbjeglo neprimjereno narušavanje tržišnog natjecanja na tržištima električne energije koja se isporučuje industrijskim postrojenjima i uzimajući također u obzir cijenu ugljika ugrađenu u troškove električne struje, nije primjereno dodjeljivati dodatne emisijske jedinice iznad udjela sadržaja ugljika otpadnog plina koji je uračunat u odgovarajuću referentnu vrijednost za proizvod.”

               7

               Na temelju članka 3. Odluke 2011/278, naslovljenog „Definicije”:
               „U smislu ove Odluke primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (h)

                        ‚potpostrojenje s procesnim emisijama’ znači […] emisije od izgaranja nepotpuno oksidiranog ugljika nastaloga zbog niže navedenih postupaka u svrhu proizvodnje mjerljive topline, nemjerljive topline ili električne energije, s time da se emisije koje bi nastale izgaranjem količine prirodnog plina koja odgovara sadržaju tehnički iskoristive energije izgorjelog nepotpuno oksidiranog ugljika oduzimaju:
                        […]

                        iv.

                        kemijska sinteza gdje u reakciji sudjeluje ugljični materijal i čija je primarna svrha različita od proizvodnje topline;

                  […]”

               8

               Članak 6. Odluke 2011/278, naslovljen „Podjela postrojenja na potpostrojenja”, predviđa:
               „1.   Države članice za potrebe ove Odluke svako postrojenje koje ispunjava uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive [2003/87] prema potrebi dijele na jedno ili više potpostrojenja, kako slijedi:

                        (a)

                        potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod;

                        (b)

                        potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu;

                        (c)

                        potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo;

                        (d)

                        potpostrojenje s procesnim emisijama.

                  […]”

               9

               Članak 10. Odluke 2011/278, naslovljen „Dodjela na razini postrojenja”, određuje:
               „1.   Države članice na temelju podataka prikupljenih u skladu s člankom 7. za svaku godinu izračunavaju broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom postojećem postrojenju na njihovom teritoriju od 2013. nadalje u skladu sa stavkom od 2. do 8.
               2.   Države članice za potrebe ovog izračuna prvo određuju preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom pojedinom dijelu postrojenja kako slijedi:
               […]

                        (b)

                        […]

                                 iii.

                                 preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju potpostrojenju s procesnim emisijama za pojedinu godinu dobiva se množenjem povijesne razine djelatnosti vezane uz procese s 0,9700.”

            Njemačko pravo

               10

               Članak 9. stavak 1. Treibhausgas‑Emissionshandelgesetza (Zakon o trgovini emisijskim pravima stakleničkih plinova) od 21. srpnja 2011. (BGBl. 2011. I, str. 1475.) predviđa da se za operatere postrojenja provodi besplatna dodjela emisijskih prava u skladu s načelima određenima u članku 10.a Direktive 2003/87 i u Odluci 2011/278

               11

               Članak 2. točka 17. Verordnunga über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (Uredba o raspodjeli emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020.) od 26. rujna 2011. (BGBl. 2011. I, str. 1921., u daljnjem tekstu: ZuV 2020), definira pojam „otpadni plin” kao:
               „mješavinu plina koja sadržava nepotpuno oksidirani ugljik kao nusproizvod postupaka iz točke 29. podtočke (b) tako da je njezin kemijski energetski sadržaj dovoljan za to da sama gori bez dodatnog goriva ili koja, kad se miješa s gorivima više ogrjevne vrijednosti, može znatno doprinijeti ukupnoj ulaznoj energiji”.

               12

               Na temelju članka 2. točke 29. ZuV‑a 2020, pojam „potpostrojenje s procesnim emisijama” odnosi se na:
               „[…]

                        (b)

                        emisije ugljikova dioksida koje nastaju izvan granica sustava potpostrojenja s emisijskom vrijednosti za proizvod, nastale zbog niže navedenih postupaka:
                        […]

                                 (dd)

                                 kemijska sinteza gdje u reakciji sudjeluje ugljični materijal i čija je primarna svrha različita od proizvodnje topline;

                           […]

                        (c)

                        emisije od izgaranja nepotpuno oksidiranog ugljika nastalog zbog postupaka iz podtočke (b) u svrhu proizvodnje mjerljive topline, nemjerljive topline ili električne energije, s time da se emisije koje bi nastale izgaranjem količine prirodnog plina koja odgovara sadržaju tehnički iskoristive energije izgorjelog nepotpuno oksidiranog ugljika oduzimaju.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               INEOS upravlja petrokemijskim industrijskim pogonom koji se sastoji od više postrojenja za proizvodnju osnovnih organskih kemikalija i u koji je integrirana industrijska toplana. Njezina je funkcija opskrbljivati taj pogon vodenom parom izgaranjem, među ostalim, tekućih i plinovitih ostataka od proizvodnih postupaka instalacija za proizvodnju kemikalija u tom pogonu.

               14

               Dana 23. siječnja 2012. INEOS je pred Deutsche Emissionshandelsstelleom (njemačka služba za prodaju emisijskih prava, u daljnjem tekstu: DEHSt) zatražio besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 9. stavka 1. Zakona o trgovini emisijskim pravima stakleničkih plinova za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020. Taj se zahtjev odnosio, među ostalim, na potpostrojenje s procesnim emisijama nastalima izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika koji potječe od kemijske sinteze gdje u reakciji sudjeluje ugljični materijal, ali čija je primarna svrha različita od proizvodnje topline.

               15

               Odlukom od 19. veljače 2014. DEHSt je odbio dodijeliti besplatne jedinice za procesne emisije nastale izgaranjem tekućih ostataka, navodeći kao razlog da se članak 2. točka 29. podtočka (c) ZuV‑a 2020 primjenjuje samo na plinovite ostatke.

               16

               INEOS‑ovu pritužbu protiv te odluke DEHSt je odbio iz istog razloga odlukom od 14. rujna 2015.

               17

               INEOS je 29. rujna 2015. pred Verwaltungsgerichtom Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka) podnio tužbu protiv tih odluka, osobito tvrdeći da ni članak 2. točka 29. podtočka (c) ZuV‑a 2020 ni članak 3. točka (h) Odluke 2011/278 ne spominju agregatno stanje – kruto, tekuće ili plinovito – nepotpuno oksidiranog ugljičnog materijala i da se ni po čemu ne može pretpostaviti da je primjena tih odredaba ograničena na otpadne plinove, kako su definirani u članku 2. točki 17. ZuV‑a 2020. Štoviše, takvo ograničenje ne proizlazi ni iz duha ni iz svrhe nacionalnog zakonodavstva u pitanju. S ciljem održivog upravljanja resursima, i tekuće ostatke i otpadne plinove treba upotrebljavati za regeneraciju energije, umjesto da ih se ispušta ili spaljuje.

               18

               S druge strane, DEHSt smatra da iz članka 10.a stavka 1. trećeg podstavka prve rečenice Direktive 2003/87 i iz uvodne izjave 23. Direktive 2009/29 proizlazi da samo emisije nastale izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika iz otpadnih plinova stvaraju pravo na besplatnu dodjelu emisijskih jedinica.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev pita se, dakle, može li izgaranje nepotpuno oksidiranog ugljika iz tekućih ostataka dovesti do besplatne dodjele emisijskih jedinica.

               20

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li Odluku [2011/278] tumačiti na način da se definicija izraza ‚potpostrojenje s procesnim emisijama’ iz članka 3. točke (h) [te odluke] odnosi na plinovito agregatno stanje nepotpuno oksidiranog ugljika ili da obuhvaća i nepotpuno oksidirani ugljik u tekućem stanju?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. točku (h) Odluke 2011/278 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji iz pojma „potpostrojenje s procesnim emisijama” u smislu te odredbe isključuje emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika u tekućem stanju.

               22

               Za potrebe analize tog pitanja najprije valja podsjetiti da je cilj Direktive 2003/87 uspostaviti sustav trgovanja emisijskim jedinicama koji teži smanjenju emisija stakleničkih plinova u atmosferu na razinu koja će spriječiti opasne antropogene poremećaje klimatskog sustava, a čiji je krajnji cilj zaštita okoliša (vidjeti osobito presudu od 8. ožujka 2017., ArcelorMittal Rodange et Schifflange, C‑321/15, EU:C:2017:179, t. 24.).

               23

               Taj sustav počiva na gospodarskoj logici koja potiče svakog njegova sudionika na ispuštanje količine stakleničkih plinova niže od emisijskih jedinica koje su mu prvotno dodijeljene, kako bi prenio višak drugom sudioniku koji je proizveo količinu emisija višu od emisijskih jedinica koje su mu dodijeljene (vidjeti osobito presudu od 8. ožujka 2017., ArcelorMittal Rodange et Schifflange, C‑321/15, EU:C:2017:179, t. 22.)

               24

               Direktiva 2003/87 tako teži smanjivanju ukupnih emisija stakleničkih plinova u Europskoj uniji do 2020. za najmanje 20 % u odnosu na razinu iz 1990. na gospodarski učinkovit način (presuda od 8. rujna 2016., E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, t. 23.)

               25

               U tu svrhu, članak 10.a Direktive 2003/87 za postrojenja u određenim sektorima djelatnosti predviđa besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, čija se količina – u skladu sa stavkom 11. te odredbe – postupno smanjuje u razdoblju od 2013. do 2020., s ciljem da se 2027. besplatne jedinice više ne dodjeljuju (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2016., E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, t. 24. i od 26. listopada 2016., Yara Suomi i dr., C‑506/14, EU:C:2016:799, t. 46.).

               26

               U skladu s člankom 10.a stavkom 1. Direktive 2003/87, Komisija je Odlukom od 2011/278 donijela usklađena pravila na razini Unije za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica. Tim usklađenim pravilima ostvaruje se bitan zahtjev za smanjenje na minimum narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu (presuda od 22. lipnja 2016., DK Recycling und Roheisen/Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, t. 53.).

               27

               Iz stavka 2. navedenog članka 10.a proizlazi da Komisija u okviru toga određuje referentne vrijednosti u sektorima ili podsektorima (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 60.).

               28

               Kao što to proizlazi iz članka 10. stavaka 1. i 2. Odluke 2011/278, množenjem tih referentnih vrijednosti s povijesnom razinom djelatnosti svakog potpostrojenja države članice izračunavaju preliminarni godišnji broj jedinica koje se besplatno dodjeljuju. U tu svrhu, u skladu s člankom 6. te odluke, dužne su razlikovati potpostrojenja ovisno o njihovoj djelatnosti, kako bi mogle utvrditi treba li primijeniti „referentnu vrijednost za proizvod”, „referentnu vrijednost za toplinu” ili „referentnu vrijednost za gorivo” ili pak poseban faktor za „potpostrojenja s procesnim emisijama” (presuda od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 61.).

               29

               U tom je pogledu Sud već naveo da su međusobno isključive definicije potpostrojenja s referentnom vrijednosti za proizvod, s referentnom vrijednosti za toplinu, s referentnom vrijednosti za gorivo i s procesnim emisijama, navedene u članku 3. Odluke 2011/278 (presuda od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 62.).

               30

               Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 12. Odluke 2011/278, samo ako nije moguće izračunati referentnu vrijednost za proizvod, a prisutni su staklenički plinovi koji mogu dovesti do besplatne dodjele jedinica, te bi jedinice trebalo dodjeljivati na temelju triju „pomoćnih” metoda, prema tako utvrđenoj hijerarhiji, kako bi se postigla najveća moguća smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede energije barem za neke dijelove proizvodnih postupaka u pitanju (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 67. i 68.).

               31

               Pored toga, što se tiče kvalifikacije „potpostrojenja s procesnim emisijama”, samo proizvodnja određenih vrsta posebnih emisija navedenih u članku 3. točki (h) podtočkama (i.) do (vi.) iste odluke dopušta takvu kvalifikaciju (presuda od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 66.).

               32

               U ovom predmetu valja utvrditi mogu li se emisije nastale izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika sadržanog u tekućim ostacima uzeti u obzir kao procesne emisije u smislu članka 3. točke (h) podtočke iv. Odluke 2011/278 za potrebe besplatne dodjele emisijskih jedinica na temelju članka 10. te odluke.

               33

               U tom pogledu valja navesti da članak 3. točka (h) podtočka iv. Odluke 2011/278 definira pojam „potpostrojenja s procesnim emisijama” na način da se odnosi na „emisije od izgaranja nepotpuno oksidiranog ugljika nastalog zbog […] kemijsk[ih] sinteza gdje u reakciji sudjeluje ugljični materijal i čija je primarna svrha različita od proizvodnje topline”„s time da se emisije koje bi nastale izgaranjem količine prirodnog plina koja odgovara sadržaju tehnički iskoristive energije izgorjelog nepotpuno oksidiranog ugljika oduzimaju”.

               34

               Kao što su to njemačka vlada i Komisija s pravom istaknule, navedeni tekst ne daje odlučujuću naznaku u pogledu agregatnog stanja u kojem mora biti „nepotpuno oksidirani ugljik” – na koji se odnosi ta odredba – da bi se emisije nastale njegovim izgaranjem mogle uzeti u obzir kao procesne emisije za potrebe besplatne dodjele emisijskih jedinica.

               35

               U tim okolnostima, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, valja voditi računa o općoj strukturi Direktive 2003/87 i Odluke 2011/278 kao i o njihovim ciljevima (vidjeti po analogiji osobito presude od 27. lipnja 2013., Malaysia Dairy Industries, C‑320/12, EU:C:2013:435, t. 26. i od 11. studenoga 2015., Tecom Mican i Arias Domínguez, C‑223/14, EU:C:2015:744, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Što se tiče, kao prvo, opće strukture Direktive 2003/87 i Odluke 2011/278, najprije valja utvrditi da uzimanje u obzir emisija povezanih s izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika, kao što to već proizlazi iz točaka 25. do 31. ove presude, potpada pod posebno uređenje iz dvaju razloga, s obzirom na to se to uzimanje u obzir provodi, s jedne strane, za potrebe primjene prijelaznih pravila o besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica i, s druge strane, na temelju posljednje „pomoćne” opcije – one koja se odnosi na procesne emisije. Slijedi da se članak 3. točka (h) podtočka iv. Odluke 2011/278 ne može široko tumačiti (vidjeti po analogiji presudu od 7. travnja 2016., Holcim (Romania)/Komisija, C‑556/14 P, neobjavljenu, EU:C:2016:207, t. 48.).

               37

               Nadalje valja navesti da – kako Direktiva 2003/87, a osobito njezin članak 10.a stavak 1. treći podstavak, i uvodna izjava 23. Direktive 2009/29 tako i Odluka 2011/278, osobito njezine uvodne izjave 1., 8. i 32. – samo u pogledu otpadnih plinova upućuju na učinkovitu regeneraciju energije kao cilj kojem teže načini besplatne dodjele emisijskih jedinica.

               38

               U tom pogledu iz istih odredaba proizlazi da se, suprotno onomu što tvrdi INEOS, taj cilj provodi u pogledu besplatne dodjele emisijskih jedinica ne samo za električnu energiju proizvedenu od otpadnih plinova nego općenito za sve proizvode i postupke koji mogu dovesti do takve dodjele.

               39

               Tako je Sud već utvrdio da se u referentnu vrijednost za proizvod uračunavaju učinkovita regeneracija energije otpadnih plinova i emisije vezane uz njihovo korištenje i da je u tu svrhu prilikom određivanja vrijednosti referentnih vrijednosti za proizvode u čijoj proizvodnji nastaju otpadni plinovi u velikoj mjeri uzet u obzir sadržaj ugljika tih otpadnih plinova (presude od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 48. i od 26. listopada 2016., Yara Suomi i dr., C‑506/14, EU:C:2016:799, t. 40.).

               40

               Pored toga, valja navesti da se Komisija – i u dokumentu naslovljenom „Guidance Document no 2 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 (Guidance on allocation methodologies)” (Smjernice br. 2 o usklađenoj metodi besplatne dodjele u Europskoj uniji nakon 2012. (vodič o metodologiji dodjele)), str. 22., od 14. travnja i 29. lipnja 2011., i u onome naslovljenom „Guidance Document no 8 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 – Waste gases and process emissions sub‑installation” (Smjernice br. 8 o usklađenoj metodi besplatne dodjele u Europskoj uniji nakon 2012. – otpadni plinovi i potpostrojenja s procesnim emisijama), str. 4. do 6., od 14. travnja i 6. rujna 2011., koji su objavljeni na njezinoj internetskoj stranici – bavi samo emisijama nastalima od nepotpuno oksidiranog ugljika sadržanog u otpadnim plinovima.

               41

               Iako ti dokumenti nisu pravno obvezujući, ipak čine dodatne naznake koje mogu pojasniti opću strukturu Direktive 2003/87 i Odluke 2011/278 (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 105. i 112.).

               42

               Međutim, razvidno je da nijedna odredba Direktive 2003/87 ni Odluke 2011/278, naprotiv, ne upućuje na učinkovitu regeneraciju energije u vezi s uporabom tekućih ostataka koji sadržavaju nepotpuno oksidirani ugljik.

               43

               Što se tiče, kao drugo, ciljeva tih propisa, valja navesti da se člankom 10.a stavkom 1. Direktive 2003/87 i Odlukom 2011/278 u kontekstu ostvarivanja ciljeva navedenih u točkama 22. do 24. ove presude želi potaknuti smanjenje emisija stakleničkih plinova i poboljšati energetska učinkovitost koristeći se najučinkovitijim tehnikama, među kojima je osobito najučinkovitija moguća regeneracija energije iz otpadnih plinova, ako su te mogućnosti raspoložive i ne potiču povećanje emisija (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 102. i od 26. srpnja 2017., ArcelorMittal Atlantique et Lorraine, C‑80/16, EU:C:2017:588, t. 47.).

               44

               Naime, kao što je to Sud već naveo, kad su otpadni plinovi neizbježan nusproizvod koji nastaje tijekom proizvodnje, i iz ekonomske perspektive i iz perspektive zaštite okoliša regeneracija tih plinova smislenija je od njihova sagorijevanja (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., ArcelorMittal Atlantique et Lorraine, C‑80/16, EU:C:2017:588, t. 22.).

               45

               Isto ovo razmatranje također se nalazi u uvodnoj izjavi 23. Direktive 2009/29, koja predviđa uzimanje u obzir emisija povezanih s korištenjem otpadnih plinova kao goriva kad u industrijskom procesu nije moguće izbjeći nastanak tih plinova.

               46

               Naime, kao što to proizlazi iz pisanih očitovanja podnesenih Sudu, otpadni plinovi koji nastaju u industrijskoj proizvodnji ne mogu se skladištiti, tako da se, ako se ne spaljuju, slobodno otpuštaju u atmosferu i stoga nužno u nju ispuštaju stakleničke plinove koje sadržavaju. Razvidno je, međutim, da izgaranje tih otpadnih plinova općenito dovodi do smanjenja takvih emisija stakleničkih plinova.

               47

               S druge strane, nije osporavano da tekući ostaci sa svoje strane ne proizvode stakleničke plinove, osim u vrlo malim količinama. Kao što to sam INEOS ističe, upravo izgaranje tih tekućih ostataka, a ne ti ostaci sami, stvara emisije stakleničkih plinova u atmosferi. Te se emisije, međutim, mogu izbjeći osobito primjenom postupaka sortiranja ili ponovne obrade.

               48

               Iz toga slijedi da, za razliku od izgaranja otpadnih plinova, izgaranje tekućih ostataka povećava emisije stakleničkih plinova.

               49

               U tim okolnostima, dok je potpuno u skladu ciljevima Direktive 2003/87 i Odluke 2011/278 uzimati u obzir emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem otpadnih plinova koji sadržavaju nepotpuno oksidirani ugljik – s obzirom na to da su te emisije neizbježne i da izgaranje tih otpadnih plinova općenito dovodi do njihova smanjenja – bilo bi, s druge strane, protivno tim ciljevima uzeti u obzir emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem tekućih ostataka koji sadržavaju nepotpuno oksidirani ugljik, s obzirom na to da bi takvo uzimanje u obzir dovelo do povećanja navedenih emisija, neovisno o tome što ih se može izbjeći.

               50

               Slijedom toga, i iz opće strukture Direktive 2003/87 i Odluke 2011/278 i iz njihovih ciljeva proizlazi da se emisije nastale izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika sadržanog u tekućim ostacima ne mogu uzeti u obzir kao procesne emisije u smislu članka 3. točke (h) podtočke iv. Odluke 2011/278 za potrebe besplatne dodjele emisijskih jedinica na temelju članka 10. te odluke.

               51

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. točku (h) Odluke 2011/278 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji iz pojma „potpostrojenje s procesnim emisijama” u smislu te odredbe isključuje emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika u tekućem stanju.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. točku (h) Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji iz pojma „potpostrojenje s procesnim emisijama” u smislu te odredbe isključuje emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika u tekućem stanju.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački