title: Presuda Suda (treće vijeće) od 18. prosinca 2014.#Sophia Marie Nicole Sanders protiv Davida Verhaegena i Barbara Huber protiv Manfreda Hubera.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Amtsgericht Düsseldorf i Amtsgericht Karlsruhe.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Suradnja u građanskim stvarima – Uredba br. 4/2009 – Članak 3. – Nadležnost za odlučivanje o tužbi u vezi s obvezom uzdržavanja osobe s prebivalištem u drugoj državi članici – Nacionalni propisi kojima se uspostavlja koncentracija nadležnosti.#Spojeni predmeti C‑400/13 i C‑408/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Suradnja u građanskim stvarima — Uredba br. 4/2009 — Članak 3. — Nadležnost za odlučivanje o tužbi u vezi s obvezom uzdržavanja osobe s prebivalištem u drugoj državi članici — Nacionalni propisi kojima se uspostavlja koncentracija nadležnosti“
      U spojenim predmetima C‑400/13 i C‑408/13,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su uputili Amtsgericht Düsseldorf i Amtsgericht Karlsruhe (Njemačka), odlukama od 9. srpnja i 17. lipnja 2013., koje je Sud zaprimio 16. i 18. srpnja 2013., u postupcima

         Sophia Marie Nicole Sanders, koju zastupa Marianne Sanders,
      protiv

         Davida Verhaegena (C‑400/13),
      i

         Barbara Huber

      protiv

         Manfreda Hubera (C‑408/13),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B. Eggers i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 3. točaka (a) i (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009, L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138.).

               2

               Zahtjevi za prethodnu odluku upućeni su u okviru dvaju sporova koji se odnose na zahtjeve za uzdržavanje, a vode se između S. M. N. Sanders, maloljetnog djeteta koje zastupa njegova majka M. Sanders, i njegova oca D. Verhaegena te između B. Huber i M. Hubera, supružnika koji žive odvojeno.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 9., 11., 15., 23., 44. i 45. Uredbe br. 4/2009 glase kako slijedi:

                        „(4)

                        Europsko je Vijeće na zasjedanju u Tampereu 15. i 16. listopada 1999. pozvalo Vijeće i Komisiju da utvrdi posebna zajednička postupovna pravila kako bi se pojednostavnilo i ubrzalo rješavanje prekograničnih sporova koji se, između ostalog, odnose na zahtjeve za uzdržavanje. Također se zauzelo za ukidanje prethodnih mjera koje su bile potrebne za priznavanje i izvršenje u zamoljenoj državi sudske odluke donesene u drugoj državi članici, ponajprije sudske odluke povezane s uzdržavanjem.

                  […]

                        (9)

                        Uzdržavana bi osoba trebala imati mogućnost da u državi članici lako dobije odluku koja će automatski biti izvršiva u drugoj državi članici bez ikakvih daljnjih formalnosti.

                  […]

                        (11)

                        Područje primjene ove Uredbe trebalo bi uključiti sve obveze uzdržavanja koje proizlaze iz obiteljskog odnosa ili roditeljstva, braka ili tazbinskog srodstva kako bi se zajamčilo isto postupanje prema svim uzdržavanim osobama. Za potrebe ove Uredbe izraz „obveza uzdržavanja” trebao bi se tumačiti kao autonoman pojam.

                  […]

                        (15)

                        Kako bi se zaštitili interesi uzdržavanih osoba i promicala odgovarajuća sudska zaštita u Europskoj uniji, trebalo bi prilagoditi propise o nadležnosti koji proizlaze iz Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 [od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)]. Činjenica da je uobičajeno boravište tužene stranke u trećoj državi ne bi više trebala biti razlogom neprimjenjivanja pravila Zajednice o nadležnosti i više ne bi trebalo biti upućivanja na nacionalno pravo. Ovom bi Uredbom trebalo stoga odrediti u kojem slučaju može sud koje države članice imati supsidijarnu nadležnost.

                  […]

                        (23)

                        Radi ograničavanja troškova postupka koje uređuje ova Uredba, bilo bi korisno u granicama mogućnosti upotrijebiti suvremene komunikacijske tehnologije, ponajprije za saslušanje stranaka.

                  […]

                        (44)

                        Ovom bi Uredbom trebalo izmijeniti Uredbu [...] br. 44/2001 zamjenjivanjem njezinih odredaba koje se odnose na obveze uzdržavanja. Države članice bi u skladu s prijelaznim odredbama ove Uredbe u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja trebale primjenjivati odredbe ove Uredbe o nadležnosti, priznavanju, izvršivosti i izvršenju odluka te o pravnoj pomoći umjesto odredaba Uredbe [...] br. 44/2001 od dana stupanja na snagu ove Uredbe.

                        (45)

                        Budući da države članice ne mogu u zadovoljavajućoj mjeri ostvariti ciljeve ove Uredbe, tj. uvođenje niza mjera koje će omogućiti osiguranje učinkovite naplate zahtjeva za uzdržavanje u prekograničnim slučajevima i tako olakšati slobodno kretanje osoba u okviru Europske unije te koji se stoga zbog opsega i učinka ove Uredbe mogu bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka [5. UEU‑a]. U skladu s načelom proporcionalnosti iz tog članka ova Uredba ne prelazi okvire potrebne za postizanje tih ciljeva.“

               4

               Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 4/2009 propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na obveze uzdržavanja koje proizlaze iz obiteljskog odnosa, roditeljstva, braka ili tazbine.“

               5

               Članak 3. te uredbe predviđa:
               „U stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost ima:

                        (a)

                        sud mjesta u kojem tuženik ima uobičajeno boravište, ili

                        (b)

                        sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište, […]“

               6

               Članci 4. i 5. navedene uredbe uređuju pitanja izbora suda i nadležnosti suda pred kojim se tuženik upusti u postupak.

               7

               Članak 5. Uredbe br. 44/2001 propisuje:
               „Osoba s domicilom [prebivalištem] u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               […]

                        2.

                        u stvarima koji se odnose na obvezu uzdržavanja, pred sudovima u mjestu u kojemu osoba s pravom na uzdržavanje ima domicil [prebivalište] ili uobičajeno boravište ili, ako je riječ o postupku povezanim s postupkom koji se odnosi na status osobe, pred sudom koji je, prema pravu tog suda, nadležan za takve postupke, osim ako se nadležnost temelji isključivo na državljanstvu neke od stranaka;

                  [...]“

         Njemačko pravo

               8

               Članak 28. Zakona o naplati tražbina za uzdržavanje u odnosima sa stranim državama (Auslandsunterhaltsgesetz) od 23. svibnja 2011. (BGBl. 2011 I, str. 898., u daljnjem tekstu: AUG), naslovljen „Koncentracija nadležnosti; regulatorna ovlast“, određuje:
               „(1)   Kada jedna od stranaka nema uobičajeno boravište u tuzemstvu, Amtsgericht [okružni sud] nadležan prema sjedištu Oberlandesgerichta [viši regionalni sud] na čijem području protivnik zahtjeva ili podnositelj zahtjeva ima svoje uobičajeno boravište isključivo je nadležan za odlučivanje o zahtjevima koji se odnose na obveze uzdržavanja u slučajevima iz članka 3. točaka (a) i (b) Uredbe [...] br. 4/2009.
               Za područje Kammergerichta (Berlin) nadležan je Amtsgericht Pankow‑Weißensee.
               2)   Vlade saveznih zemalja ovlaštene su uredbom prenijeti tu nadležnost drugom Amtsgerichtu s područja istog Oberlandesgerichta ili, kada savezna zemlja ima više Oberlandesgerichta, jednom Amtsgerichtu s područja svih Oberlandesgerichta ili više njih. Vlade saveznih zemalja mogu svoje ovlasti u tom području prenijeti na Landesjustizverwaltungene [uprave za pravosuđe].“

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑400/13

               9

               Tužitelj u glavnom postupku, koji uobičajeno boravi u Mettmannu (Njemačka), zatražio je od svojeg oca D. Verhaegena, koji boravi u Belgiji, plaćanje alimentacije tužbom podnesenom 29. svibnja 2013. okružnom sudu svojeg boravišta, to jest Amtsgerichtu Mettmann. Nakon što je saslušao stranke taj je sud, na temelju članka 28. stavka 1. AUG‑a, predmet uputio Amtsgerichtu Düsseldorf.

               10

               Amtsgericht Düsseldorf smatra da na temelju članka 3. točke (b) Uredbe br. 4/2009 nije nadležan odlučivati u sporu. Naime, taj sud nadležnim smatra onaj sud države članice na čijem području tužitelj uobičajeno boravi, što je u ovom slučaju Amtsgericht Mettmann.

               11

               Sud koji je uputio zahtjev izražava svoje sumnje koje se, među ostalim, tiču pravila o „koncentraciji nadležnosti“ iz članka 28. AUG‑a u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja. Pobliže, taj sud smatra da takva koncentracija nadležnosti oduzima mogućnost da djeca s boravištem u tuzemstvu pokrenu postupak pred sudom koji je nadležan prema mjestu njihova uobičajena boravišta.

               12

               U tim je okolnostima Amtsgericht Düsseldorf odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članak 28. stavak 1. AUG‑a protivan članku 3. točkama (a) i (b) Uredbe br. 4/2009?“

         Predmet C‑408/13

               13

               Barbara Huber živi u Kehlu (Njemačka) i traži od svojeg supruga, koji živi na Barbadosu, plaćanje alimentacije koju smatra njegovom obvezom nakon što su počeli živjeti odvojeno. Imenovana je zahtjev podnijela okružnom sudu mjesta svojeg prebivališta, to jest Amtsgerichtu Kehl. Potonji je na temelju članka 28. stavka 1. AUG‑a predmet uputio Amtsgerichtu Karlsruhe smatrajući taj sud nadležnim na osnovi činjenice da tužitelj uobičajeno boravi na području Oberlandesgerichta Karlsruhe (viši regionalni sud u Karlsruheu).

               14

               Sud koji je uputio zahtjev također izražava sumnje o sukladnosti članka 28. stavka 1. AUG‑a s člankom 3. točkama (a) i (b) Uredbe br. 4/2009.

               15

               Prema mišljenju spomenutog suda, na temelju načela nadređenosti prava Unije Uredba br. 4/2009 u potpunosti istiskuje nacionalna pravila o nadležnosti. Međutim, ako člankom 3. točkama (a) i (b) te uredbe doista treba uređivati i međunarodnu i mjesnu nadležnost, države članice ne bi smjele donositi pravila o nadležnosti koja odstupaju od onih utvrđenih u navedenoj uredbi.

               16

               Amtsgericht Karlsruhe smatra da suprotno cilju Uredbe br. 4/2009 spomenuta nacionalna odredba otežava međunarodnu naplatu tražbina za uzdržavanje u mjeri koja nije zanemariva jer podnositelji zahtjeva za uzdržavanje moraju to činiti pred sudom koji nije sud mjesta njihova prebivališta, što podrazumijeva gubitak vremena. Usto, taj sud ne raspolaže relevantnim podacima o mjesnim gospodarskim prilikama podnositelja zahtjeva kako bi utvrdio njegove potrebe te o dužnikovim mogućnostima uzdržavanja.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev također navodi spremnost stranaka glavnog postupka da prihvate nadležnost suda prema mjestu boravišta tužitelja u tom postupku, to jest nadležnost Amtsgerichta Kehl, bilo izborom suda bilo putem nadležnosti suda pred kojim se tuženik upusti u postupak.

               18

               U tim je okolnostima Amtsgericht Karlsruhe odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li sukladna članku 3. točkama (a) i (b) Uredbe br. 4/2009 odredba članka 28. stavka 1. točke 1. AUG‑a, u kojoj je određeno da o zahtjevima koji se tiču obveze uzdržavanja u slučajevima koje obuhvaća navedena odredba Uredbe, kada jedna od stranaka u postupku nema uobičajeno boravište u tuzemstvu, odlučuje isključivo Amtsgericht nadležan prema sjedištu Oberlandesgerichta na čijem području tuženik ili uzdržavana osoba ima svoje uobičajeno boravište?“

               19

               Odlukom predsjednika Suda od 25. srpnja 2013. predmeti C‑400/13 i C‑408/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

               20

               Uzimajući u obzir okolnosti navedene u točki 17. ove presude, Amtsgericht Karlsruhe ukazuje na moguću nesukladnost njemačkog zakona s člancima 4. i 5. Uredbe br. 4/2009. Međutim, važno je istaknuti, kako je to učinila i Komisija, da je navedeni sud postavio pitanje isključivo o dosegu članka 3. te uredbe.

               21

               Valja dodati da iz zahtjeva za prethodnu odluku jasno proizlazi da se glavni postupci odnose samo na onu situaciju u kojoj uzdržavana osoba tuži obveznika uzdržavanja sudu mjesta svojeg uobičajenog boravišta. Prema tome, na pitanja suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti samo u svjetlu članka 3. točke (b) navedene uredbe.

               22

               Sudovi koji su uputili zahtjev u biti pitaju treba li članak 3. točku (b) Uredbe br. 4/2009 tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis poput onog u glavnom postupku kojim se u korist prvostupanjskog suda nadležnog prema sjedištu žalbenog suda uspostavlja koncentracija sudske nadležnosti u stvarima koje se odnose na prekogranične obveze uzdržavanja.

               23

               Prije svega valja istaknuti, kako je to napomenuo nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, da je u mjeri u kojoj su pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 44/2001 zamijenjena pravilima iz Uredbe br. 4/2009, za analizu odgovarajućih odredaba potonje i dalje relevantna sudska praksa Suda koja se odnosi na odredbe o nadležnosti u području obveza uzdržavanja sadržane u Konvenciji od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32., u daljnjem tekstu: Briselska konvencija) te u Uredbi br. 44/2001, koja se nadovezuje na tu konvenciju.

               24

               Valja također podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi odredbe koje sadrže pravila o nadležnosti valja tumačiti na autonoman način pozivajući se, s jedne strane, na ciljeve i ustrojstvo uredbe o kojoj je riječ te, s druge strane, na opća načela razvijena u svim nacionalnim pravnim sustavima (vidjeti, po analogiji, presude Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 32. i navedenu sudsku praksu te flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               25

               U tim okolnostima članak 3. točku (b) Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti u svjetlu njezinih ciljeva, njezina teksta i sustava čiji je dio.

               26

               S tim u vezi, kao prvo, iz uvodne izjave 45. Uredbe br. 4/2009 proizlazi da ona ima za cilj uvesti niz mjera koje će omogućiti osiguranje učinkovite naplate zahtjeva za uzdržavanje u prekograničnim slučajevima i tako olakšati slobodno kretanje osoba unutar Unije. Prema uvodnoj izjavi 9. te uredbe, uzdržavana bi osoba trebala imati mogućnost da u državi članici lako ishodi odluku koja je automatski izvršiva u drugoj državi članici bez ikakvih daljnjih formalnosti.

               27

               Kao drugo, u uvodnoj izjavi 15. određeno je da bi pravila o nadležnosti koja proizlaze iz Uredbe br. 44/2001 trebalo prilagoditi kako bi se zaštitili interesi uzdržavanih osoba i unaprijedilo dobro sudovanje u Uniji.

               28

               Što se tiče pravila o nadležnosti u prekograničnim sporovima koji se tiču obveza uzdržavanja, Sud je već imao priliku pojasniti, u kontekstu članka 5. stavka 2. Briselske konvencije, da se odstupanjima od pravila o nadležnosti u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja nastoji pružiti posebna zaštita uzdržavanoj osobi koja se smatra slabijom strankom u takvom postupku (vidjeti u tom smislu presude Farrell, C‑295/95, EU:C:1997:168, t. 19. i Blijdenstein, C‑433/01, EU:C:2004:21, t. 29. i 30.). U tom smislu pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 4/2009 teže tome da, po uzoru na odredbu navedenog članka 5. stavka 2., osiguraju blizinu nadležnog suda uzdržavanoj osobi, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja.

               29

               Također valja naglasiti da cilj dobrog sudovanja treba promatrati ne samo iz perspektive optimiranog ustroja pravosuđa, nego i, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 69. svojeg mišljenja, s obzirom na interese stranaka, bez obzira je li riječ o tužitelju ili tuženiku, kojima treba omogućiti, među ostalim, olakšan pristup pravosuđu i predvidljivost pravila o nadležnosti.

               30

               Člankom 3. točkom (b) Uredbe br. 4/2009 „mjest[o] u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište“ određeno je kao kriterij za utvrđivanje koji je sud nadležan odlučivati o prekograničnim sporovima koji se tiču obveza uzdržavanja. Ta odredba, koja određuje kako međunarodnu tako i mjesnu nadležnost, usmjerena je na ujednačavanje pravila o sukobu nadležnosti (vidjeti u tom smislu presudu Color Drack, C‑386/05, EU:C:2007:262, t. 30.).

               31

               U svojim pisanim očitovanjima koja su podnijeli Sudu, njemačka vlada i Komisija naglašavaju da je, iako članak 3. točka (b) Uredbe br. 4/2009 uređuje pitanje međunarodne i mjesne nadležnosti sudova za odlučivanje o prekograničnim sporovima koji se tiču obveza uzdržavanja, na samim državama članicama da u okviru ustroja svog pravosuđa odrede sud koji je konkretno nadležan odlučivati o takvim sporovima i definiraju područje nadležnosti sudova s obzirom na mjesto u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište u smislu članka 3. točke (b) Uredbe br. 4/2009.

               32

               U tom smislu, treba zaključiti da, unatoč tome što su pravila o sukobu nadležnosti ujednačena utvrđenjem zajedničke poveznice, države članice i dalje imaju pravo odrediti koji je sud nadležan (vidjeti u tom smislu presude Mulox IBC, C‑125/92, EU:C:1993:306, t. 25. i GIE Groupe Concorde i dr., C‑440/97, EU:C:1999:456, t. 31.), pod uvjetom da nacionalni propisi kojima to čine ne dovode u pitanje ciljeve Uredbe br. 4/2009 i ne oduzimaju joj njezin koristan učinak (vidjeti u tom smislu osobito presudu Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 30. i, po analogiji, presudu C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 79.).

               33

               U predmetnom slučaju na prvom mjestu valja ispitati je li u postupcima kojih je predmet uzdržavanje koncentracija nadležnosti poput one u glavnim predmetima imala za posljedicu to da su osobe koje borave u Njemačkoj izgubile prednost koja im je pružena Uredbom br. 4/2009, to jest mogućnost da postupak pokrenu pred sudom nadležnim prema mjestu njihova uobičajena boravišta.

               34

               U tom smislu, kako je to navedeno na stranici 25. Izvješća uz Konvenciju od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1979, C 59, str. 1.), koje je sastavio P. Jenard, „sud prebivališta uzdržavane osobe u najboljem je položaju da utvrdi postojanje i širinu njezinih potreba“.

               35

               Valja istaknuti da ostvarenje ciljeva navedenih u točkama 28. i 29. ove presude ne znači obvezu država članica da u svakom mjestu ustanove nadležni sud.

               36

               Suprotno tome, važno je da među sudovima koji odlučuju o sporovima koji se odnose na obveze uzdržavanja nadležan bude onaj koji je osobito usko povezan s mjestom u kojem uzdržavana osoba ima svoje uobičajeno boravište.

               37

               Komisija u tom smislu naglašava da Uredba br. 4/2009 ograničava države članice u određivanju nadležnog suda jer nadležnost mora biti mjesna te povezana uz uobičajeno boravište uzdržavane osobe. Stoga se određivanje nadležnoga suda mora temeljiti na postojanju razumne veze između tog suda i mjesta uobičajenog boravišta uzdržavane osobe, u okviru ustroja pravosuđa države članice o kojoj je riječ.

               38

               U ovom slučaju na temelju pravila iz članka 28. AUG‑a nadležni sud je Amtsgericht u sjedištu mjesno nadležnog Oberlandesgerichta, kojem se uzdržavana osoba eventualno treba obratiti u žalbenom postupku.

               39

               Prema tome, time što se kao sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište u smislu članka 3. točke (b) Uredbe br. 4/2009 određuje sud čije se područje ne mora podudarati s područjem suda nadležnog za domaće sporove u istoj stvari navedena nacionalna odredba ne pridonosi ostvarenju cilja blizine.

               40

               Međutim, iako je blizina nadležnog suda uzdržavanoj osobi jedan od ciljeva kojima teži članak 3. točka (b) Uredbe br. 4/2009, to nije, kako je već navedeno u točkama 26. do 29. ove presude, jedini cilj te uredbe.

               41

               Prema tome, na drugom mjestu valja ispitati može li nacionalni propis poput onog u glavnom postupku ugroziti cilj Uredbe br. 4/2009 koji se sastoji u tome da se što je moguće više olakša naplata međunarodnih tražbina za uzdržavanje, time što otežava postupak izazivajući za stranke dodatni gubitak vremena koji nije zanemariv.

               42

               Njemačka vlada i Komisija ističu da koncentracija sudske nadležnosti u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja, poput one u glavnom postupku, pozitivno utječe na sudovanje jer u toj vrsti sporova koje, prema njihovu mišljenju, često obilježava visoka činjenična i pravna složenost, omogućava pristup sudovima koji su specijalizirani i, prema tome, raspolažu većim stručnim znanjima.

               43

               U tom je smislu važno istaknuti, s jedne strane, da iako razlike u zemljopisnim područjima koje pokrivaju sudovi nadležni u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja pretpostavljaju mogućnost da će, kada je riječ o sporovima prekogranične naravi, uzdržavane osobe u pojedinim slučajevima prelaziti značajnije udaljenosti, takvo što nužno se ne mora i dogoditi. Naime, iznošenje spora pred sud ne znači stalna putovanja stranaka u baš svakoj fazi postupka. Naime, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 23. Uredbe br. 4/2009, radi ograničavanja troškova postupka obuhvaćenih tom uredbom bilo bi korisno, koliko je to moguće, koristiti suvremene komunikacijske tehnologije, osobito radi saslušanja stranaka u sporu, kojim bi se postupovnim sredstvima izbjegla potreba za putovanjem stranaka.

               44

               S druge strane, pravilo o nadležnosti poput onog u glavnom postupku moglo bi istodobno udovoljiti svim zahtjevima navedenima u točkama 26. do 29. ove presude, to jest uvođenju mjera radi osiguravanja učinkovite naplate zahtjeva za uzdržavanje u prekograničnim slučajevima, zaštiti interesa uzdržavanih osoba i unapređenju dobrog sudovanja.

               45

               Naime, koncentracija nadležnosti poput one u glavnom postupku pridonosi razvoju posebnih stručnih znanja koja mogu povećati učinkovitost naplate zahtjeva za uzdržavanje, osiguravajući pritom dobro sudovanje te služeći interesima stranaka u sporu.

               46

               Nije, međutim, nezamislivo da bi takva koncentracija nadležnosti u prekograničnim situacijama mogla ograničiti učinkovitost naplate zahtjeva za uzdržavanje, zbog čega je potrebno da sudovi koji su uputili zahtjev konkretno ispitaju okolnosti koje postoje u dotičnoj državi članici.

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, članak 3. točku (b) Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis poput onog u glavnom postupku kojim se u korist prvostupanjskog suda nadležnog prema sjedištu žalbenog suda uspostavlja koncentracija sudske nadležnosti u stvarima koje se odnose na prekogranične obveze uzdržavanja, osim ako to pravilo pridonosi ostvarenju cilja dobrog sudovanja i zaštićuje interes uzdržavanih osoba unapređujući učinkovitu naplatu njihovih potraživanja, što su, međutim, dužni provjeriti sudovi koji su uputili zahtjev.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. točku (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja treba tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis poput onog u glavnom postupku kojim se u korist prvostupanjskog suda nadležnog prema sjedištu žalbenog suda uspostavlja koncentracija sudske nadležnosti u stvarima koje se odnose na prekogranične obveze uzdržavanja, osim ako to pravilo pridonosi ostvarenju cilja dobrog sudovanja i zaštićuje interes uzdržavanih osoba unapređujući učinkovitu naplatu njihovih potraživanja, što su, međutim, dužni provjeriti sudovi koji su uputili zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. rujna 2013.#ÖBB Personenverkehr AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Uredba (EZ) br. 1371/2007 – Prava i obveze putnika u željezničkom prometu – Članak 17. – Naknada cijene prijevozne karte u slučaju kašnjenja – Isključivanje u slučaju više sile – Dopuštenost – Članak 30. stavak 1. prvi podstavak – Ovlasti nacionalnog tijela odgovornog za provedbu te uredbe – Mogućnost nalaganja željezničkom prijevozniku da izmijeni svoje uvjete za isplatu naknade putnicima.#Predmet C-509/11.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Uredba (EZ) br. 1371/2007 — Prava i obveze putnika u željezničkom prometu — Članak 17. — Naknada cijene prijevozne karte u slučaju kašnjenja — Isključivanje u slučaju više sile — Dopuštenost — Članak 30. stavak 1. prvi podstavak — Ovlasti nacionalnog tijela odgovornog za provedbu te uredbe — Mogućnost nalaganja željezničkom prijevozniku da izmijeni svoje uvjete za isplatu naknade putnicima“
      U predmetu C‑509/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 8. rujna 2011., koju je Sud zaprimio 30. rujna 2011., u postupku koji je pokrenuo

         ÖBB‑Personenverkehr AG,

      uz sudjelovanje:

         Schienen‑Control Kommission,

         Bundesministerin für Verkehr, Innovation und Technologie,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i J.-J. Kasel, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. studenoga 2012.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ÖBB‑Personenverkehr AG, A. Egger, Rechtsanwalt,

               —

               za Schienen‑Control Kommission, G. Hellwagner, N. Schadler i G. Redl, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i H. Støvlbæk, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 17. i 30. Uredbe (EZ) br. 1371/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu (SL L 315, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 10., str. 143.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru tužbe koju je ÖBB‑Personenverkehr AG (u daljnjem tekstu: ÖBB‑Personenverkehr) podnio protiv odluke Schienen‑Control Kommissiona (Povjerenstvo za nadzor željezničke mreže, u daljnjem tekstu: Kommission) od 6. prosinca 2010. o uvjetima za isplatu ÖBB‑Personenverkehra naknade putnicima u željezničkom prometu.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Sporazum između Europske unije i Međuvladine organizacije za međunarodni željeznički prijevoz o pristupanju Europske unije Konvenciji o međunarodnom željezničkom prijevozu (COTIF) od 9. svibnja 1980., kako je izmijenjena Protokolom iz Vilniusa od 3. lipnja 1999. (u daljnjem tekstu: COTIF), potpisan 23. lipnja 2011. u Bernu (Švicarska), stupio je na snagu 1. srpnja 2011., u skladu sa svojim člankom 9.

               4

               Člankom 2. tog sporazuma utvrđeno je sljedeće:
               „Ne dovodeći u pitanje predmet i svrhu Konvencije da promiče, poboljšava i omogućuje međunarodni željeznički promet i ne dovodeći u pitanje njezinu punu primjenu u odnosu na druge stranke Konvencije, u njihovim međusobnim odnosima, stranke Konvencije koje su države članice Unije primjenjuju pravila Unije i, stoga, ne primjenjuju pravila koja proizlaze iz te Konvencije, osim ako ne postoji pravilo Unije kojim se uređuje određeni dotični predmet.”

         Pravo Unije

               5

               U skladu s uvodnim izjavama 1. do 3. Uredbe br. 1371/2007:

                        „(1)

                        U okviru zajedničke prometne politike važno je štititi korisnička prava putnika u željezničkom prometu i poboljšati kakvoću i učinkovitost putničkih usluga u željezničkom prijevozu kako bi se pomoglo povećanju udjela željezničkog prijevoza u odnosu na druge načine prijevoza.

                        (2)

                        U priopćenju Komisije pod nazivom ‚Strategija politike potrošača 2002.‑2006.’ [...] navodi se cilj postizanja visoke razine zaštite potrošača u području prijevoza u skladu s člankom 153. stavkom 2. [UEZ‑a].

                        (3)

                        Kako je putnik u željezničkom prijevozu slabija strana ugovora o prijevozu, u tom se smislu moraju štititi njegova prava.”

               6

               Uvodne izjave 6., 13. i 14. te uredbe glase:

                        „(6)

                        Osnaživanje prava putnika u željezničkom prometu mora se temeljiti na postojećem sustavu međunarodnog prava u ovom području, sadržanog u Dodatku A – Jedinstvena pravila Ugovora o međunarodnom željezničkom prijevozu putnika i prtljage (CIV) [COTIF‑a] [u daljnjem tekstu: Jedinstvena pravila CIV‑a]. Međutim, poželjno je da se područje primjene ove Uredbe proširi tako da se štite ne samo putnici u međunarodnom prijevozu, nego i putnici u domaćem prijevozu.

                  [...]

                        (13)

                        Povećavanje prava na naknadu i pomoć u slučaju kašnjenja, propuštene veze ili otkazivanja usluge, trebalo bi rezultirati većim poticajima na tržištu željezničkog prijevoza putnika, u korist putnika.

                        (14)

                        Poželjno je da se ovom Uredbom uvede sustav naknade za putnike u slučaju kašnjenja povezan s odgovornošću željezničkog prijevoznika i da se on temelji na istoj osnovi kao međunarodni sustav predviđen COTIF‑om, a posebno njegovim dodatkom CIV koji se odnosi na prava putnika.”

               7

               U skladu s uvodnim izjavama 22. i 23. Uredbe br. 1371/2007:

                        „(22)

                        Države članice bi trebale utvrditi sankcije za kršenje ove Uredbe te osigurati da se te sankcije primjenjuju. Sankcije, koje mogu uključivati plaćanje naknade predmetnoj osobi, moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.

                        (23)

                        Budući da države članice ne mogu dostatno ostvariti ciljeve ove Uredbe, to jest razvoj željeznica Zajednice i uvođenje prava putnika, nego ih se može na bolji način ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 5. [UEZ‑a]. U skladu s načelom proporcionalnosti navedenim u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.”

               8

               Članak 3. Uredbe br. 1371/2007 određuje:
               „Za potrebe ove Uredbe, primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚željeznički prijevoznik’ znači željeznički prijevoznik kako je definirano u članku 2. Direktive 2001/14/EZ [...] i bilo koje drugo javno ili privatno poduzeće čija je djelatnost prijevoz robe i/ili putnika željeznicom, pri čemu to poduzeće mora osiguravati vuču; ovdje su također uključena poduzeća koja osiguravaju samo vuču;

                  [...]

                        8.

                        ‚ugovor o prijevozu’ znači ugovor o prijevozu, naplatan ili besplatan, između željezničkog prijevoznika ili prodavača karata i putnika o pružanju jedne ili više prijevoznih usluga;

                  [...]

                        16.

                        ‚opći uvjeti prijevoza’ znači uvjeti prijevoznika u obliku općih uvjeta ili tarifa, koji su na snazi u skladu s pravom u pojedinoj državi članici i koji su sklapanjem ugovora o prijevozu postali njegov sastavni dio;

                  [...]”

               9

               U skladu s člankom 6. te uredbe:
               „1.   Obveze prema putnicima koje proizlaze iz ove Uredbe ne mogu se ograničiti niti se od njih može osloboditi, posebno ne odstupanjem ili ograničavajućim odredbama u ugovoru o prijevozu.
               2.   Željeznički prijevoznici mogu ponuditi ugovorne uvjete koji su za putnike povoljniji od uvjeta utvrđenih u ovoj Uredbi.”

               10

               Člankom 11. navedene uredbe predviđeno je sljedeće:
               „U skladu s odredbama ovog poglavlja i ne dovodeći u pitanje primjenjivo nacionalno pravo kojim se putnicima jamči daljnja naknada za štete, odgovornost željezničkih prijevoznika u pogledu putnika i njihove prtljage uređuju se poglavljima I., III. i IV. glavom IV., glavom VI. i glavom VII. Priloga I.”

               11

               Članak 15. te iste uredbe određuje:
               „U skladu s odredbama ovog poglavlja, odgovornost željezničkih prijevoznika u pogledu kašnjenja, propuštenih veza i otkazivanja putovanja uređeno je poglavljem II. glavom IV. Priloga I.”

               12

               U skladu s člankom 17. Uredbe br. 1371/2007:
               „1.   Bez gubitka prava na prijevoz, putnik može od željezničkog prijevoznika zatražiti naknadu za kašnjenja, ako dođe do kašnjenja između mjesta polaska i odredišta koji su navedeni na karti, za koje putnik nije dobio povrat cijene karte u skladu s člankom 16. Najmanje naknade za kašnjenja su sljedeće:

                        (a)

                        25 % cijene karte za kašnjenja od 60 do 119 minuta;

                        (b)

                        50 % cijene karte za kašnjenja od 120 minuta ili više.

                  Putnici koji imaju pokaz ili sezonsku kartu i koji nailaze na učestala kašnjenja i otkazivanja putovanja tijekom razdoblja valjanosti pokaza ili sezonske karte, mogu zatražiti odgovarajuću naknadu u skladu s uvjetima željezničkog prijevoznika o naknadama. U tim uvjetima se navode mjerila za utvrđivanje kašnjenja i za izračunavanje naknade.
               Naknada za kašnjenje izračunava se u odnosu na cijenu koju je putnik stvarno platio za zakašnjelu uslugu.
               Ako se ugovor o prijevozu odnosi na povratno putovanje, naknada za kašnjenje, bilo u polasku ili u povratku, izračunava se u odnosu na polovinu cijene koja je plaćena za kartu. Na isti se način cijena za zakašnjelu uslugu u okviru bilo kakvog drugog oblika ugovora o prijevozu koji omogućava putovanje u nekoliko uzastopnih etapa, izračunava razmjerno punoj cijeni.
               Pri izračunavanju vremena kašnjenja, ne uzima se u obzir svako kašnjenje za koje željeznički prijevoznik može dokazati da se dogodilo izvan područja na kojima se primjenjuje Ugovor o osnivanju Europske zajednice.
               2.   Naknada cijene karte isplaćuje se u roku od mjesec dana nakon podnošenja zahtjeva za naknadu. Naknada se može isplatiti u obliku vaučera i/ili drugih usluga, ako su uvjeti fleksibilni (posebno u pogledu razdoblja valjanosti i odredišta). Na zahtjev putnika, naknada se isplaćuje u novcu.
               3.   Naknada cijene karte ne umanjuje se za troškove financijske transakcije kao što su pristojbe, troškovi telefoniranja ili poštarina. Željeznički prijevoznici mogu uvesti najniži prag ispod kojeg se naknade ne isplaćuju. Taj prag ne smije biti veći od 4 [eura].
               4.   Putnik nema nikakvo pravo na naknadu ako je o kašnjenju bio obaviješten prije nego što je kupio kartu, ili ako je kašnjenje, čiji je uzrok nastavak puta upotrebom druge usluge ili preusmjeravanje, manje od 60 minuta.”

               13

               Člankom 18. stavcima 1. do 3. te Uredbe predviđeno je sljedeće:
               „1.   U slučaju kašnjenja u dolasku ili odlasku, željeznički prijevoznik ili upravitelj kolodvora informiraju putnike o situaciji i o procijenjenom vremenu odlaska i procijenjenom vremenu dolaska, čim im te informacije budu na raspolaganju.
               2.   U slučaju bilo kojeg kašnjenja iz stavka 1., koje je duže od 60 minuta, putnicima se besplatno nudi sljedeće:

                        (a)

                        obroci i osvježavajuća pića, primjereno vremenu čekanja, ako su na raspolaganju na kolodvoru ili u vlaku, ili ih se može razumno nabaviti;

                        (b)

                        hotelski ili drugi smještaj i prijevoz od željezničkog kolodvora do mjesta smještaja, u slučajevima kada je potreban boravak tijekom jedne ili više noći ili kada je potreban dodatan boravak, ako i kada je to fizički moguće;

                        (c)

                        ako je vlak blokiran na tračnicama, prijevoz od vlaka do željezničkog kolodvora, do alternativnog polazišta ili do krajnjeg odredišta, ako i kada je to fizički moguće.

                  3.   Ako se željeznička usluga ne može nastaviti, željeznički prijevoznici u najkraćem mogućem roku organiziraju za putnike alternativne prijevozne usluge.
               [...]”

               14

               Člankom 30. navedene uredbe propisano je sljedeće:
               „1.   Svaka država članica imenuje tijelo ili tijela koja su odgovorna za provedbu ove Uredbe. Svako tijelo poduzima mjere koje su potrebne kako bi se osiguralo poštovanje prava putnika.
               Svako je tijelo, glede svoje organizacije, odluka o financiranju, pravne strukture i donošenja odluka, neovisno o bilo kojem upravitelju infrastrukture, tijelu za ubiranje pristojbi, tijelu za dodjelu kapaciteta ili željezničkom prijevozniku.
               Države članice obavješćuju Komisiju o tijelu ili tijelima imenovanim u skladu s ovim stavkom i o njihovim odgovornostima.
               2.   Svaki putnik može odgovarajućem tijelu imenovanom u skladu sa stavkom 1. ili bilo kojem drugom odgovarajućem tijelu koje je imenovala država članica podnijeti pritužbu o navodnom kršenju ove Uredbe.”

               15

               Člankom 32. te iste uredbe predviđeno je sljedeće:
               „Države članice utvrđuju pravila o sankcijama za kršenje odredaba ove Uredbe i poduzimaju sve potrebne mjere kako bi se osigurala njihova provedba. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. Države članice do 3. lipnja 2010. o ovim pravilima i mjerama izvješćuju Komisiju, te ju bez odlaganja izvješćuju o svim kasnijim izmjenama koje na njih utječu.”

               16

               Prilog I. Uredbi br. 1371/2007 sadržava izvod iz Jedinstvenih pravila CIV‑a.

               17

               Poglavlje II. glave IV. tih pravila, naslovljeno „Odgovornost u slučaju nepridržavanja voznog reda”, sadržava članak 32., jedini članak tog poglavlja, koji glasi kako slijedi:
               „1.   Prijevoznik je odgovoran putniku za gubitak ili štetu koja je rezultat činjenice što se zbog otkazivanja, kašnjenja ili izgubljene veze, njegovo putovanje ne može nastaviti istog dana ili što se nastavak putovanja istog dana ne može razložno tražiti zbog danih okolnosti. Štete obuhvaćaju razložne troškove smještaja kao i razložne troškove nastale zbog potrebe obavješćivanja osoba koje čekaju putnike.
               2.   Prijevoznik se oslobađa te odgovornosti kad se otkazivanje, kašnjenje ili gubljenje veze pripisuje nekom od sljedećih uzroka:

                        a)

                        okolnostima koje nisu povezane s prometovanjem željeznice koje prijevoznik, unatoč tome što se pobrinuo za posebne okolnosti slučaja, nije mogao izbjeći niti je mogao spriječiti posljedice,

                        b)

                        putnikovoj krivnji ili

                        c)

                        ponašanju treće osobe koje prijevoznik, unatoč tome što se pobrinuo koliko je u danim okolnostima potrebno, nije mogao izbjeći i čije posljedice nije mogao spriječiti; drugi poduzetnik koji koristi istu željezničku infrastrukturu ne smatra se trećom stranom; neće djelovati na pravo na kompenzaciju.

                  3.   Nacionalno pravo utvrđuje da li i u kojem stupnju prijevoznik mora platiti odštetu za povredu, osim one predviđene u st. 1. Ova odredba [ne dovodi u pitanje] je bez štete za članak 44.”

         Austrijsko pravo

               18

               Člankom 22.a stavkom 1. Saveznog zakona o željeznicama, željezničkim vozilima i željezničkom prometu (Bundesgesetz über Eisenbahnen, Schienenfahrzeuge auf Eisenbahnen und den Verkehr auf Eisenbahnen, BGBl. 60/1957), kako je izmijenjen (BGBl. I, 25/2010, u daljnjem tekstu: Zakon o željeznicama), propisano je sljedeće:
               „Tarife za pružanje željezničkih prijevoznih usluga na glavnim prugama i sekundarnoj mreži pruga moraju sadržavati i uvjete za isplatu naknade koji su u skladu s pravilima o naknadi karata na temelju članka 2. Saveznog zakona o [Uredbi br. 1371/2007] i u skladu s člankom 17. [Uredbe br. 1371/2007].”

               19

               U skladu s člankom 78.b stavkom 2. Zakona o željeznicama:
               „[Kommission] mora po službenoj dužnosti:
               [...]

                        2.

                        uvjete za isplatu naknade na temelju [Uredbe br. 1371/2007] proglasiti u cijelosti ili djelomično ništavima ako ih željeznički prijevoznik ne utvrđuje u skladu s kriterijima navedenima u članku 17. [Uredbe br. 1371/2007].”

               20

               Člankom 167. točkom 1. Zakona o željeznicama predviđeno je da je upravni prekršaj počinio svatko tko ne objavi uvjete za isplatu naknade u skladu s člankom 22.a stavkom 1. tog zakona te ga regionalna uprava mora sankcionirati novčanom kaznom koja može iznositi do 2180 eura.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               ÖBB‑Personenverkehr željeznički je prijevoznik u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1371/2007.

               22

               Budući da uvjeti za isplatu naknade cijene karte koju taj prijevoznik naplaćuje u svojim ugovorima o prijevozu sklopljenima s putnicima nisu u skladu s člankom 17. Uredbe br. 1371/2007, Kommission je odlukom od 6. prosinca 2010. društvu ÖBB‑Personenverkehr naložio da ih izmijeni.

               23

               Kommission je osobito naložio ukidanje odredbe na temelju koje se pravo na naknadu ili povrat nastalih troškova ne primjenjuje u slučaju kad se kašnjenje može pripisati jednom od sljedećih uzroka:

                        —

                        putnikovoj krivnji;

                        —

                        ponašanju treće osobe koje prijevoznik, unatoč upotrijebljenoj pažnji koja se zahtijeva s obzirom na okolnosti, nije mogao izbjeći i čije posljedice nije mogao spriječiti;

                        —

                        okolnostima koje nisu povezane s prometovanjem željeznice koje prijevoznik, unatoč upotrijebljenoj pažnji koja se zahtijeva s obzirom na okolnosti, nije mogao izbjeći niti je mogao spriječiti posljedice;

                        —

                        ograničenju prometa zbog štrajka ako je putnik o tome bio prikladno obaviješten te

                        —

                        prijevoznim uslugama koje nisu dio ugovora o prijevozu.

               24

               Društvo ÖBB‑Personenverkehr podnijelo je tužbu protiv te odluke pred Verwaltungsgerichtshofom.

               25

               Taj prijevoznik ističe, s jedne strane, da Kommission nije nadležan za nalaganje izmjene njegovih općih uvjeta prodaje i, s druge strane, da iz Uredbe br. 1371/2007 proizlazi da su željeznički prijevoznici oslobođeni obveze isplate naknade putnicima kada je uzrok kašnjenja viša sila. Društvo ÖBB‑Personenverkehr u tom pogledu osobito ističe da se u članku 15. te uredbe upućuje na članak 32. Jedinstvenih pravila CIV‑a, tako da se slučajevi oslobađanja od odgovornosti navedeni u potonjoj odredbi primjenjuju i u okviru članka 17. navedene uredbe.

               26

               Suprotno tomu, Kommission tvrdi da se izdavanje naloga željezničkom prijevozniku da primijeni određene uvjete za isplatu naknade ili da se suzdrži od primjene uvjeta prijevoza kojima se ograničavaju prava putnika navedena u Uredbi br. 1371/2007 može izravno temeljiti na članku 30. stavku 1. te uredbe. Komisija, osim toga, tvrdi da je članak 17. te uredbe taksativne naravi. Stoga željeznički prijevoznik koji, u skladu s onime što se predviđa člankom 6. stavkom 1. navedene uredbe, svoje obveze prema putnicima ne može ograničiti niti od njih biti oslobođen, ne može tako ni djelovati u okviru tog članka 17., uključujući u slučaju više sile.

               27

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 30. stavak 1. prvi podstavak [Uredbe br. 1371/2007] tumačiti na način da je nacionalno tijelo odgovorno za provedbu te uredbe ovlašteno željezničkom prijevozniku čiji uvjeti za naknadu cijene karte ne udovoljavaju kriterijima utvrđenima u članku 17. te uredbe propisati konkretan sadržaj uvjeta za isplatu naknade koje taj prijevoznik obvezno treba upotrijebiti, čak i ako mu nacionalno pravo omogućuje da takve uvjete samo proglasi ništavima?

                        2.

                        Treba li članak 17. Uredbe br. 1371/2007 tumačiti na način da željeznički prijevoznik može isključiti obvezu naknade cijene karte u slučaju više sile, bilo analognom primjenom osnova za isključenje predviđenih [Uredbom (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.), Uredbom (EU) br. 1177/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o pravima putnika kada putuju morem ili unutarnjim plovnim putovima i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 (SL L 334, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 142.) i Uredbom (EU) br. 181/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o pravima putnika u autobusnom prijevozu i izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 (SL L 55, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 12., str. 237.)], bilo primjenom oslobođenja od odgovornosti predviđenih člankom 32. stavkom 2. [Jedinstvenih pravila CIV‑a] i na slučajeve naknade cijene karata?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               28

               Svojim drugim pitanjem, na koje treba prvo odgovoriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. Uredbe br. 1371/2007 tumačiti na način da željeznički prijevoznik ima pravo u svoje opće uvjete prijevoza uključiti klauzulu koja ga oslobađa obveze naknade cijene karte zbog kašnjenja kad se ono može pripisati slučaju više sile ili jednom od razloga navedenih u članku 32. stavku 2. Jedinstvenih pravila CIV‑a.

               29

               Najprije valja podsjetiti da se člankom 17. stavkom 1. Uredbe br. 1371/2007 predviđaju najmanje naknade, izračunane s obzirom na cijenu prijevozne karte, koje putnici imaju pravo zahtijevati od željezničkih prijevoznika u slučaju kašnjenja.

               30

               Na temelju članka 17. stavka 4. te uredbe, putnici, međutim, nemaju nikakvo pravo na naknadu ako su o kašnjenju bili obaviješteni prije nego što su kupili kartu ili ako je ono manje od 60 minuta. Osim toga, u članku 17. stavku 1. zadnjem podstavku navedene uredbe pojašnjeno je da se pri izračunavanju vremena kašnjenja ne uzima u obzir svako kašnjenje za koje željeznički prijevoznik može dokazati da se dogodilo izvan područja na kojima se primjenjuje Ugovor o EZ‑u.

               31

               Suprotno tomu, nijednom odredbom Uredbe br. 1371/2007 ne predviđa se da su željeznički prijevoznici oslobođeni od obveze isplate naknade iz članka 17. stavka 1. te uredbe kad se kašnjenje može pripisati slučaju više sile.

               32

               Člankom 15. Uredbe br. 1371/2007 ipak se predviđa da je odgovornost željezničkih prijevoznika u pogledu kašnjenja, propuštenih veza i otkazivanja putovanja, u skladu s člancima 16. do 18. te uredbe, uređena člankom 32. Jedinstvenih pravila CIV‑a.

               33

               Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 14. Uredbe br. 1371/2007, zakonodavac Unije smatrao je poželjnim da se sustav naknade za putnike u slučaju kašnjenja temelji na istoj osnovi kao međunarodni sustav predviđen COTIF‑om, čiji sastavni dio čine Jedinstvena pravila CIV‑a.

               34

               Na temelju članka 32. stavka 1. navedenih Jedinstvenih pravila, željeznički prijevoznik odgovoran je putniku za gubitak ili štetu koja je rezultat činjenice da se zbog otkazivanja, kašnjenja vlaka ili izgubljene veze njegovo putovanje ne može nastaviti istog dana. Naknada štete na koju putnik u željezničkom prijevozu ima pravo u takvim okolnostima obuhvaća razložne troškove smještaja kao i razložne troškove nastale zbog potrebe obavješćivanja osoba koje čekaju tog putnika.

               35

               Razlozi oslobađanja prijevoznika od odgovornosti iz te odredbe predviđeni su u članku 32. stavku 2. Jedinstvenih pravila CIV‑a.

               36

               Sud koji je uputio zahtjev u tom kontekstu pita, kao prvo, ima li željeznički prijevoznik, u okolnostima iz navedenog članka 32. stavka 2., pravo na oslobađanje od obveze isplate naknade putniku u skladu s člankom 17. Uredbe br. 1371/2007.

               37

               U tom pogledu valja istaknuti da se članak 32. Jedinstvenih pravila CIV‑a odnosi na pravo putnika u željezničkom prometu na naknadu štete koja je nastala zbog otkazivanja ili kašnjenja vlaka.

               38

               Suprotno tomu, isplata naknade predviđena člankom 17. Uredbe br. 1371/2007, koja je kao takva izračunana na temelju cijene prijevozne karte, ima za svrhu naknaditi putniku cijenu usluge koja u konačnici nije bila pružena u skladu s ugovorom o prijevozu. Osim toga, radi se o vrsti fiksne i standardizirane financijske naknade, za razliku od sustava odgovornosti iz članka 32. stavka 1. navedenih Jedinstvenih pravila, koji podrazumijeva pojedinačnu procjenu pretrpljene štete.

               39

               Stoga, budući da su svrha i načini provedbe prethodno navedenih odredbi različiti, sustav naknade koji je zakonodavac Unije predvidio na temelju članka 17. Uredbe br. 1371/2007 ne može se izjednačiti sa sustavom odgovornosti željezničkog prijevoznika na temelju članka 32. stavka 1. Jedinstvenih pravila CIV‑a.

               40

               Iz toga slijedi, s obzirom na članak 15. Uredbe br. 1371/2007, da isplata naknade putnicima u željezničkom prometu na temelju članka 17. te uredbe ne sprečava te putnike da usto podnesu tužbe za naknadu štete na temelju navedenog članka 32. stavka 1. spomenutih Jedinstvenih pravila ili na temelju članka 32. stavka 3. tih pravila, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom.

               41

               To je tumačenje, nadalje, u skladu s izvješćem s obrazloženjem Jedinstvenih pravila Ugovora o međunarodnom željezničkom prijevozu putnika (CIV) iz dokumenta pod naslovom „Izvješće središnjeg ureda o reviziji Konvencije o međunarodnom željezničkom prijevozu (COTIF) od 9. svibnja 1980. i Izvješća s obrazloženjem tekstova donesenih na petom zasjedanju Opće skupštine” od 1. siječnja 2011., u skladu s kojim „kašnjenja u putničkom prometu predstavljaju tipičan slučaj loše provedbe ugovora o prijevozu [na temelju kojeg se] u mnogim pravnim sustavima [...] može ostvariti pravo na smanjenje naknade, odnosno [u ovom slučaju] cijene prijevoza”.

               42

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se razlozi oslobađanja prijevoznika od odgovornosti predviđeni člankom 32. stavkom 2. Jedinstvenih pravila CIV‑a ne mogu smatrati primjenjivima u okviru članka 17. Uredbe br. 1371/2007.

               43

               To je tumačenje potkrijepljeno pripremnim aktima Uredbe br. 1371/2007, iz kojih proizlazi da je zakonodavac Unije, iako je odredbe o odgovornosti željezničkih prijevoznika u slučaju kašnjenja, propuštenih veza i otkazivanja putovanja odlučio uskladiti s odgovarajućim poglavljima Jedinstvenih pravila CIV‑a, ipak smatrao da je u toj uredbi potrebno predvidjeti posebne odredbe o povratu novca i preusmjeravanju, naknadi cijene karte i obvezi pružanja pomoći putnicima u slučaju kašnjenja.

               44

               Međutim, kao što to pokazuje odbijanje Vijeća Europske unije amandmana koji je Europski parlament donio u drugom čitanju i kojim se pojašnjava da se članak 32. stavak 2. navedenih Jedinstvenih pravila primjenjuje i na odredbe članaka 16. i 17. Uredbe br. 1371/2007, zakonodavac Unije svjesno je odbio propisati da se željeznički prijevoznici u okolnostima iz članka 32. stavka 2. oslobode od obveze naknade cijene karte zbog kašnjenja.

               45

               Time je zakonodavac Unije smatrao da željezničkom prijevozniku treba propisati obvezu naknade cijene plaćene za uslugu prijevoza koja nije pružena u skladu s ugovorom o prijevozu, uključujući kad se kašnjenje može pripisati jednom od razloga navedenih u članku 32. stavku 2. Jedinstvenih pravila CIV‑a.

               46

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita mogu li se razlozi za isključenje odgovornosti prijevoznika propisani uredbama br. 261/2004, 1177/2010 i 181/2011, koje se redom odnose na prijevoz putnika zrakoplovom, brodom i autobusom, po analogiji primijeniti na željeznički prijevoz.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti da se ne mogu usporediti situacije poduzetnika koji posluju u sektoru djelatnosti različitih načina prijevoza jer – s obzirom na njihove načine funkcioniranja, uvjete dostupnosti i raspodjelu mreža – ti različiti načini prijevoza u pogledu uvjeta upotrebe nisu zamjenjivi. U tim je okolnostima zakonodavac Unije mogao uvesti pravila kojima se predviđa različita razina zaštite potrošača ovisno o predmetnom sektoru prijevoza (presuda od 31. siječnja 2013., McDonagh, C‑12/11, t. 56. i 57.).

               48

               Stoga se razlozi oslobađanja predviđeni propisima Unije koji se primjenjuju na druge načine prijevoza ne mogu po analogiji primijeniti na željeznički prijevoz.

               49

               Jednako tako, ne može se prihvatiti argumentacija prema kojoj se opće načelo prava Unije koje se odnosi na višu silu treba primijeniti u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, što bi za posljedicu imalo to da željeznički prijevoznik ima pravo predmetnim putnicima odbiti isplatiti naknadu cijene karte u slučaju kašnjenja koje se može pripisati slučaju više sile.

               50

               Naime, ni viša sila ni bilo koja druga okolnost jednaka višoj sili ne navodi se u članku 17. Uredbe br. 1371/2007 niti i u kojoj drugoj odredbi te uredbe koja bi bila relevantna za tumačenje tog članka.

               51

               U tim bi se okolnostima drukčijim tumačenjem članka 17. Uredbe br. 1371/2007 doveo u pitanje bitan cilj zaštite prava putnika u željezničkom prometu koji se želi postići tom uredbom i na koji se podsjeća u njezinim uvodnim izjavama 1. do 3.

               52

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 17. Uredbe br. 1371/2007 treba tumačiti na način da željeznički prijevoznik nema pravo u svoje opće uvjete prijevoza uključiti klauzulu koja ga oslobađa obveze naknade cijene karte zbog kašnjenja kad se ono može pripisati slučaju više sile ili jednom od razloga navedenih u članku 32. stavku 2. Jedinstvenih pravila CIV‑a.

         Prvo pitanje

               53

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 30. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 1371/2007 tumačiti na način da nacionalno tijelo odgovorno za provedbu te uredbe željezničkom prijevozniku čiji uvjeti naknade za povrat cijene karte ne udovoljavaju kriterijima utvrđenima u članku 17. te uredbe može, ako ne postoji odgovarajuća nacionalna odredba, propisati konkretan sadržaj tih uvjeta.

               54

               Naime, navedeni sud smatra da se člankom 78.b stavkom 2. Zakona o željeznicama, u skladu s kojim je Kommission dužan uvjete za isplatu naknade koji nisu u skladu s člankom 17. Uredbe br. 1371/2007 proglasiti ništavima, ne može u svim slučajevima osigurati poštovanje prava putnika u željezničkom prometu.

               55

               Konkretno, proglašenjem ništavosti predmetnih odredbi, ako nakon toga ne slijede izmjene koje su potrebne za njihovo usklađivanje s člankom 17. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 1371/2007, ne može se osigurati da će putnicima u željezničkom prometu biti zajamčeni uvjeti za isplatu naknade predviđeni tom odredbom.

               56

               U tim okolnostima treba smatrati da se prvim pitanjem koje je postavio sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati može li se Kommission, s obzirom na ograničene ovlasti kojima raspolaže na temelju austrijskog prava, pri donošenju mjera za osiguranje poštovanja prava putnika u željezničkom prometu izravno pozvati na članak 30. stavak 1. Uredbe br. 1371/2007.

               57

               U tom pogledu valja podsjetiti da odredbe uredbe, zbog same svoje prirode i uloge u sustavu izvora prava Unije, općenito imaju neposredan učinak u nacionalnim pravnim porecima a da pritom nacionalna tijela ne trebaju donijeti provedbene mjere (presuda od 28. listopada 2010., SGS Belgium i dr., C‑367/09, Zb., str. I‑10761., t. 32. i navedena sudska praksa).

               58

               Međutim, provođenje nekih odredbi uredbe može zahtijevati donošenje provedbenih mjera država članica (vidjeti gore navedenu presudu SGS Belgium, t. 33.).

               59

               U ovom se slučaju člankom 30. stavkom 1. Uredbe br. 1371/2007 predviđa da nacionalno tijelo odgovorno za provedbu te uredbe treba poduzeti potrebne mjere kako bi osiguralo poštovanje prava putnika.

               60

               Ipak, valja utvrditi da zakonodavac Unije nije utvrdio konkretne mjere koje to tijelo može donijeti.

               61

               Osim toga, valja istaknuti da su države članice na temelju članka 30. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 1371/2007 dužne obavijestiti Komisiju o odgovornostima navedenog tijela.

               62

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da države članice za provedbu članka 30. stavka 1. Uredbe br. 1371/2007 moraju donijeti provedbene mjere kojima je svrha definirati ovlasti kojima raspolaže nacionalno nadzorno tijelo.

               63

               Stoga se, suprotno tvrdnjama Kommissiona, članak 30. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 1371/2007 ne može tumačiti tako da predstavlja pravni temelj kojim se nacionalna tijela ovlašćuju da željezničkim prijevoznicima propisuju konkretan sadržaj njihovih ugovornih odredbi o uvjetima za isplatu naknade.

               64

               Unatoč tome, u skladu s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, sva tijela država članica, uključujući sudove u okviru njihovih nadležnosti, dužna su poduzeti mjere kako bi osigurala ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Uredbe br. 1371/2007. Kako bi se zajamčio puni učinak te uredbe i osigurala zaštita prava koja se njome dodjeljuju pojedincima, navedena tijela obvezna su u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti i primijeniti nacionalno pravo u svjetlu teksta i svrhe navedene uredbe kako bi se postigao njezin cilj.

               65

               U ovom se slučaju, s obzirom na ciljeve navedene u uvodnim izjavama 1. do 3. Uredbe br. 1371/2007, relevantne odredbe austrijskog prava, uključujući odredbe o sankcijama za povredu te uredbe, trebaju tumačiti i primijeniti na način koji je u skladu sa zahtjevom visoke razine zaštite putnika u željezničkom prometu, tako da im se osiguraju prava koja su im dodijeljena.

               66

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 30. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 1371/2007 treba tumačiti na način da nacionalno tijelo odgovorno za provedbu te uredbe željezničkom prijevozniku čiji uvjeti naknade za povrat cijene karte ne udovoljavaju kriterijima utvrđenima u članku 17. te uredbe ne može, ako ne postoji odgovarajuća nacionalna odredba, propisati konkretan sadržaj tih uvjeta.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 30. stavak 1. prvi podstavak Uredbe (EZ) br. 1371/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu treba tumačiti na način da nacionalno tijelo odgovorno za provedbu te uredbe željezničkom prijevozniku čiji uvjeti naknade za povrat cijene karte ne udovoljavaju kriterijima utvrđenima u članku 17. te uredbe ne može, ako ne postoji odgovarajuća nacionalna odredba, propisati konkretan sadržaj tih uvjeta.

                        2.

                           Članak 17. Uredbe br. 1371/2007 treba tumačiti na način da željeznički prijevoznik nema pravo u svoje opće uvjete prijevoza uključiti klauzulu koja ga oslobađa obveze naknade cijene karte zbog kašnjenja kad se ono može pripisati slučaju više sile ili jednom od razloga navedenih u članku 32. stavku 2. Jedinstvenih pravila Ugovora o međunarodnom željezničkom prijevozu putnika i prtljage Konvencije o međunarodnom željezničkom prijevozu od 9. svibnja 1980., kako je izmijenjena Protokolom iz Vilniusa od 3. lipnja 1999.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 12. veljače 1992. # Kraljevina Nizozemska, Koninklijke PTT Nederland NV i PTT Post BV protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Spojeni predmeti C-48/90 i C-66/90.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. listopada 2007.#Max Rampion i Marie-Jeanne Godard, udana Rampion protiv Franfinance SA i K par K SAS.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal d'instance de Saintes - Francuska.#Direktiva 87/102/EEZ.#Predmet C-429/05.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 6. listopada 2009. # Savezna Republika Njemačka protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet T-21/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. rujan 06.#Secretary of State for Work and Pensions protiv Lucja Czop i Margita Punakova.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Upper Tribunal.#Spojeni predmeti C-147/11 i C-148/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. ožujka 2013. # Magdeburger Mühlenwerke GmbH protiv Finanzamt Magdeburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht des Landes Sachsen-Anhalt - Njemačka. # Predmet C-129/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013.#Međunarodna konfederacija društava autora i skladatelja (CISAC) protiv Europska komisija.#Predmet T-442/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 4. listopada 2001. # Maria Luisa Jiménez Melgar protiv Ayuntamiento de Los Barrios. # Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Social Único de Algeciras - Španjolska. # Direktiva 92/85/EEZ - Članak 10. # Predmet C-438/99.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 2012. lipanj 29.#E.ON Ruhrgas AG i E.ON AG protiv Europska komisija.#Predmet T-360/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 19. rujna 2017.#Grčka Republika protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za smjernice – Smanjenje financijske potpore – Operativni program – Pravna osnova – Prijelazne odredbe – Primjena financijskih ispravaka nakon odnosnog programskog razdoblja – Bitna povreda postupka – Nepoštovanje roka za donošenje odluke – Prava obrane – Pravo na saslušanje – Pravna sigurnost – Legitimna očekivanja – Ne bis in idem – Proporcionalnost.#Predmet T-327/15.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 28. travnja 2016.#Fon Wireless Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Neofon – Raniji nacionalni verbalni žig FON – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-777/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 4. srpnja 2017.#Thomas Murphy protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje narukvicu elektroničkog sata – Raniji dizajn Zajednice – Razlog ništavosti – Individualni karakter – Drukčiji ukupan dojam – Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Obveza obrazlaganja – Članak 62. Uredbe br. 6/2002.#Predmet T-90/16.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2013. siječanj 17.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Augstākās tiesas Senāts.#Predmet C-23/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. rujna 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Litve.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/22/EZ.#Predmet C-274/07.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. rujna 2017.#Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika” – Sofija protiv „Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments“ EOOD.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven administrativen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 26. stavak 1. točka (b) i članci 168. i 176. – Odbitak pretporeza – Usluge gradnje ili preuređenja nekretnine koja je u vlasništvu treće osobe – Korištenje usluga od strane treće osobe ili poreznog obveznika – Besplatno pružanje usluge trećoj osobi – Knjiženje troškova koji su nastali za pružene usluge kao dijela općih troškova poreznog obveznika – Utvrđivanje izravne i trenutačne povezanosti s gospodarskom aktivnosti poreznog obveznika.#Predmet C-132/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      14. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 26. stavak 1. točka (b) i članci 168. i 176. – Odbitak pretporeza – Usluge gradnje ili preuređenja nekretnine koja je u vlasništvu treće osobe – Korištenje usluga od strane treće osobe ili poreznog obveznika – Besplatno pružanje usluge trećoj osobi – Knjiženje troškova koji su nastali za pružene usluge kao dijela općih troškova poreznog obveznika – Utvrđivanje izravne i trenutačne povezanosti s gospodarskom aktivnosti poreznog obveznika”
      U predmetu C‑132/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska), odlukom od 8. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 1. ožujka 2016., u postupku

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Sofija

      protiv

         „Iberdrola Inmobilaria Real Estate Investments” EOOD,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Direktora na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Sofija, I. Kirova, u svojstvu agenta,

               –

               za „Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments” EOOD, T. Todorov i Z. Naumov, advokati,

               –

               za bugarsku vladu, M. Georgieva i E. Petranova, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios, G. Koleva i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 26. stavka 1. i članaka 168. i 176. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Direktora na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Sofija (direktor službe „Pravni lijekovi i postupanje u području oporezivanja i socijalne sigurnosti” u Sofiji, Bugarska) i društva „Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments” EOOD (u daljnjem tekstu: Iberdrola), povodom dvaju rješenja o ponovnom razrezu poreza naslovljenih na potonje društvo koja se odnose na odbitak ulaznog poreza na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Članak 26. Direktive 2006/112 određuje:
               „1.   Svaka od sljedećih transakcija smatra se isporukom usluga uz naknadu:
               […]

                        (b)

                        isporuka usluga koju besplatno obavlja porezni obveznik za svoju privatnu upotrebu ili upotrebu svojih namještenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera.

                  2.   Države članice mogu odstupiti od odredaba stavka 1. pod uvjetom da to odstupanje ne dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja.”

               4

               Članak 168. te direktive određuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               5

               Članak 176. navedene direktive navodi:
               „Vijeće na prijedlog Komisije jednoglasno odlučuje za koje troškove ne postoji pravo na odbitak PDV‑a. Odbitak PDV‑a ni u kojem slučaju nije moguć za troškove koji nisu strogo poslovni troškovi, kao što su troškovi za luksuzne predmete, razonodu ili zabavu.
               Do početka stupanja na snagu odredbi iz prvog stavka, države članice mogu zadržati sve iznimke određene njihovim nacionalnim zakonodavstvima […], ako se radi o državama članicama koje su pristupile Zajednici nakon tog datuma, na datum njihovog pristupanja.”

         Bugarsko pravo

               6

               Članak 68. Zakona za danak varhu dobavenata stojnost (Zakon o porezu na dodanu vrijednost, DV br. 63 od 4. kolovoza 2006.), u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZDDS), propisuje:
               „Odbitak poreza je iznos PDV‑a koji registrirani porezni obveznik ima pravo odbiti od PDV‑a koji je dužan plaćati na temelju ovog zakona za:

                        1.

                        oporezivu robu ili usluge prilikom njihove isporuke ili pružanja;

                  […]”

               7

               U članku 69. stavku 1. ZDDS‑a predviđeno je:
               „Kad se roba i usluge koriste za potrebe izvršavanja oporezivih isporuka ili usluga koje provodi registrirani porezni obveznik, taj porezni obveznik ima pravo odbiti:

                        1.

                        PDV na robu ili usluge koje mu je dobavljač odnosno pružatelj usluga, koji je također upisan u registar poreznih obveznika u skladu s ovim zakonom, isporučio ili pružio odnosno koje će mu isporučiti ili pružiti;

                  […]”

               8

               Članak 70. ZDDS‑a određuje:
               „1.   Čak i ako su ispunjeni uvjeti iz članka 69. ili članka 74., ne postoji pravo na odbitak ulaznog PDV‑a ako su:
               […]

                        2.

                        roba ili usluge namijenjene besplatnim transakcijama ili aktivnostima koje nisu gospodarske aktivnosti poreznog obveznika;

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Općina Carevo (Bugarska) dobila je kao naručitelj radova građevinsku dozvolu za obnovu crpne stanice za otpadne vode koja opskrbljuje turističko naselje na njezinu zemljištu.

               10

               Društvo Iberdrola privatni je investitor koji je kupio više zemljišta u tom turističkom naselju kako bi izgradio nekretnine s oko 300 stanova za sezonski boravak. Građevinske dozvole bile su izdane i za javne površine, parkirališta i vanjsku opremu.

               11

               Društvo Iberdrola sklopilo je ugovor s općinom Carevo o obnovi crpne stanice gradnjom ili obnovom, a od trećeg društva naručila je te radove.

               12

               Po završetku radova, nekretnine koje je društvo Iberdrola namjeravalo sagraditi u turističkom naselju mogle su biti priključene na tu crpnu stanicu. Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska) navodi stručno mišljenje prema kojem priključivanje ne bi bilo moguće bez te obnove, s obzirom na to da je postojeća kanalizacija nedostatna.

               13

               Troškovi navedeni na računu za obnovu crpne stanice u računovodstvenim knjigama društva Iberdrola uknjiženi su kao „unaprijed plaćeni troškovi”, kao troškovi stjecanja materijalne imovine, a u računu dobiti i gubitka kao zaliha za 2009. i 2010. Prema stručnom mišljenju, postoji veza između usluga navedenih na računu i robe i usluga koje društvo Iberdrola mora isporučiti nakon što na njegovim zemljištima budu izgrađene nekretnine za koje je izdano odobrenje.

               14

               Porezna uprava utvrdila je da društvo Iberdrola ne može odbiti ulazni PDV u iznosu od 147635 bugarskih leva (BGN) (oko 74284 eura) te mu je uputila rješenje o ponovnom razrezu poreza i rješenje o izmjeni ponovnog razreza poreza.

               15

               Administrativen sad Sofia - grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska) ipak je poništio to rješenje. Utvrdio je da se općina Carevo besplatno koristila uslugom izvršenja radova obnove crpne stanice. Ipak, taj sud smatra da besplatni karakter usluge ne opravdava primjenu članka 70. stavka 1. točke 2. ZDDS‑a, s obzirom na to da su ti radovi izvedeni u okviru gospodarske aktivnosti društva Iberdrola, odnosno priključenja na crpnu stanicu nekretnina za koje je izdana građevinska dozvola. Prema tom sudu, kad bi bilo priznato pravo na odbitak ulaznog PDV‑a za pružanje usluga, troškovi nastali u tu svrhu morali bi činiti dio općih troškova poreznog obveznika i biti sastavni dio cijene tih usluga. Okolnost da se izvršeni radovi odnose na nekretninu koja je u vlasništvu općine nije relevantna.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev navodi dvije presude Suda donesene u predmetima koji se također temelje na članku 70. stavku 2. ZDDS‑a, odnosno presudu od 16. veljače 2012., Eon Asset Menidjmunt (C‑118/11, EU:C:2012:97) i presudu od 22. ožujka 2012., Klub (C‑153/11, EU:C:2012:163). Taj sud ipak navodi da su te presude dovele do različitih tumačenja nacionalnih sudova.

               17

               Prema određenim sudovima, uz činjenicu da su radovi izvršeni besplatno, okolnost da je objekt u vlasništvu općine i da stoga nije dio poduzetnikove imovine sprečava odbitak ulaznog PDV‑a. Nasuprot tomu, drugi sudovi smatraju da uknjižba troškova koji su nastali zbog radova kao poduzetnikovih općih troškova i korištenje crpnom stanicom u okviru njegove gospodarske aktivnosti dovode do mogućnosti prava na odbitak.

               18

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev navodi da je prema nacionalnoj odredbi iz glavnog postupka okolnost da se usluga pruža besplatno sama po sebi dovoljna za priznanje prava na odbitak ulaznog PDV‑a te je stoga neovisna o činjenici koriste li se predmetne usluge u okviru gospodarske aktivnosti primatelja tih usluga ili u druge svrhe koje nisu poslovnog karaktera. Taj sud ipak naglašava razliku u odnosu na članak 26. stavak 1. točku (b) Direktive 2006/112, koji uskratu prava na odbitak podvrgava dvostrukom uvjetu da se isporuka usluga obavlja besplatno i u svrhe koje nisu poslovnog karaktera.

               19

               U tim je okolnostima Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 26. stavku 1. točki (b), članku 168. točki (a) i članku 176. Direktive Vijeća 2006/112 […] odredba nacionalnog prava poput članka 70. stavka 1. točke 2. ZDDS‑a, kojom se ograničava pravo na odbitak pretporeza za usluge gradnje ili preuređenja objekta u vlasništvu treće osobe koje se obavljaju i u korist primatelja usluge i treće osobe, samo zato što treća osoba besplatno prima rezultat te usluge, bez uzimanja u obzir činjenice da će te usluge ubuduće koristiti gospodarskoj aktivnosti primatelja usluge koji je porezni obveznik?

                        2.

                        Protivi li se članku 26. stavku 1. točki (b), članku 168. točki (a) i članku 176. Direktive 2006/112 […] porezna praksa prema kojoj se ne priznaje pravo na odbitak pretporeza za usluge ako se troškovi za njihovo obavljanje knjiže kao opći troškovi poreznog obveznika jer su nastali zbog gradnje ili preuređenja objekta koji je u tuđem vlasništvu, bez uzimanja u obzir činjenice da će se tim objektom ubuduće koristiti i primatelj građevinske usluge za svoju gospodarsku aktivnost?”

         O prethodnim pitanjima

               20

               Najprije valja navesti da se spor u glavnom postupku i pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose na doseg prava na odbitak iz Direktive 2006/112, konkretno na njezin članak 168. točku (a).

               21

               U mjeri u kojoj se postavljena pitanja odnose na članak 176. Direktive 2006/112, valja navesti da je Sud već ispitao taj članak u okviru predmeta u vezi s člankom 70. ZDDS‑a (presude od 16. veljače 2012., Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, t. 71. do 74. i od 18. srpnja 2013., AES-3C Maritza East 1, C‑124/12, EU:C:2013:488, t. 45. do 54.). Važno je istaknuti da, čak i kad bi članak 70. ZDDS‑a predvidio iznimku od prava na odbitak koje je postojalo na dan pristupanja Republike Bugarske Europskoj uniji, taj članak 176. dopušta primjenu takvih iznimki samo pod uvjetom da one ne predviđaju opću iznimku od sustava odbitka uvedenog Direktivom 2006/112 i osobito njezinim člankom 168. (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, EU:C:2009:261, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Kad je riječ o članku 26. Direktive 2006/112, ta odredba odnosi se na oporezivost određenih transakcija. Ipak, u predmetu u glavnom postupku spor se ne odnosi na eventualnu oporezivost isporuke koju je izvršio porezni obveznik trećoj osobi i na odgovarajuću obvezu plaćanja PDV‑a koja nastane s time u vezi, već na pravo na odbitak ulaznog PDV‑a za troškove koji su poreznom obvezniku nastali u svrhu izvršenja te isporuke.

               23

               Stoga ovaj predmet ne treba razmotriti u odnosu na članak 26.

               24

               Stoga valja utvrditi da svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 168. točku (a) Direktive 2006/112 tumačiti na način da porezni obveznik ima pravo odbiti ulazni PDV za pružanje usluga gradnje ili preuređenja nekretnine koja je u vlasništvu treće osobe, kad potonja besplatno prima rezultat tih usluga i kad se tim uslugama koriste kako porezni obveznik tako i treća osoba u okviru svojih gospodarskih aktivnosti.

               25

               Kad je riječ o tome protivi li se pravu na odbitak iz članka 168. točke (a) Direktive 2006/112 odredba poput članka 70. ZDDS‑a, valja podsjetiti da je to pravo sastavni dio mehanizma PDV‑a te se u načelu ne može ograničiti. Ostvaruje se odmah za sve poreze na ulazne transakcije (vidjeti u tom smislu osobito presude od 29. listopada 2009., SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, t. 55. i od 18. srpnja 2013., AES-3C Maritza East 1, C‑124/12, EU:C:2013:488, t. 25.).

               26

               Svrha je režima odbitaka u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga osigurava neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o ciljevima ili rezultatima tih aktivnosti, pod uvjetom da navedene aktivnosti načelno same podliježu PDV‑u (vidjeti osobito presude od 29. listopada 2009., SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, t. 56. i od 18. srpnja 2013., AES-3C Maritza East 1, C‑124/12, EU:C:2013:488, t. 26.).

               27

               Iz članka 168. Direktive 2006/112 proizlazi da, ako se porezni obveznik, djelujući kao takav u trenutku stjecanja robe ili primanja usluge, koristi tom robom ili uslugom u svrhu oporezovanih transakcija, on može odbiti PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen za navedenu robu ili uslugu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, t. 18.).

               28

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, postojanje izravne i trenutačne veze između konkretne ulazne transakcije i jedne izlazne transakcije ili više njih koje otvaraju pravo na odbitak u načelu je nužno kako bi se poreznom obvezniku priznalo pravo na odbitak pretporeza i kako bi se utvrdio opseg tog prava. Pravo na odbitak ulaznog PDV‑a na stjecanje robe ili usluga pretpostavlja da su troškovi izvršeni za njihovo stjecanje dio konstitutivnih elemenata cijene operacija koje se izlazno oporezuju, a što otvara pravo na odbitak (presude od 29. listopada 2009., SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, t. 57. i od 18. srpnja 2013., AES-3C Maritza East 1, C‑124/12, EU:C:2013:488, t. 27.).

               29

               Međutim, priznaje se pravo poreznog obveznika na odbitak čak i kad ne postoji izravna i trenutačna veza između određene ulazne i jedne ili više izlaznih transakcija na temelju kojih se ostvaruje pravo na odbitak, kada troškovi predmetnih usluga čine dio općih troškova potonjeg pa su kao takvi sastavni elementi cijene robe i usluga koje isporučuje. Naime, takvi izdaci u izravnoj su i trenutačnoj vezi sa svim gospodarskim aktivnostima poreznog obveznika (vidjeti u tom smislu presude od 29. listopada 2009., SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, t. 58. i od 18. srpnja 2013., AES-3C Maritza East 1, C‑124/12, EU:C:2013:488, t. 28.).

               30

               Nasuprot tomu, ako se roba ili usluge koje je stekao porezni obveznik koriste u svrhu izuzetih transakcija ili ako nisu obuhvaćene područjem primjene PDV‑a, ne može biti ni ubiranja izlaznog poreza ni odbitka ulaznog poreza (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 29. listopada 2009., SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, t. 59.).

               31

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da je u okviru primjene kriterija izravne veze, što je zadaća poreznih uprava i nacionalnih sudova, na njima da uzmu u obzir sve okolnosti u kojima su se odvile transakcije o kojima je riječ i da uzmu u obzir samo transakcije koje su objektivno povezane s oporezivom aktivnošću poreznog obveznika. Stoga postojanje takve veze treba ocijeniti s obzirom na objektivan sadržaj transakcije o kojoj je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, t. 29.).

               32

               Kako bi se odgovorilo na pitanje ima li u okolnostima poput onih u glavnom postupku društvo Iberdrola pravo na odbitak ulaznog PDV‑a kako bi obnovilo crpnu stanicu za otpadne vode, valja utvrditi postoji li izravna i trenutačna veza između, s jedne strane, te usluge obnove i, s druge strane, oporezive izlazne transakcije koju izvršava društvo Iberdrola ili gospodarske aktivnosti tog društva.

               33

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da nekretnine koje je društvo Iberdrola namjeravalo izgraditi ne bi bilo moguće priključiti na crpnu stanicu bez njezine obnove, tako da je ona bila nužna za izvršenje tog projekta te stoga bez nje društvo Iberdrola ne bi moglo obavljati svoju gospodarsku aktivnost.

               34

               Na temelju takvih okolnosti može se dokazati postojanje izravne i trenutačne veze između usluge obnove crpne stanice za otpadne vode u vlasništvu općine Carevo i oporezive izlazne transakcije koju je izvršilo društvo Iberdrola jer je jasno da je ta usluga pružena kako bi se potonjem omogućilo izvršavanje građevinskog projekta iz postupka u glavnom predmetu.

               35

               Činjenica da se općina Carevo također koristi navedenom uslugom ne može opravdati to da se društvu Iberdrola uskrati odgovarajuće pravo na odbitak ako se utvrdi postojanje takve izravne i trenutačne veze, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               36

               U tom pogledu valjalo bi voditi računa o okolnosti da je usluga obnove iz glavnog postupka sastavni dio cijene izlazne oporezive transakcije koju je izvršilo društvo Iberdrola.

               37

               S obzirom na to, na sudu koji je uputio zahtjev također je da razmotri je li ta usluga bila ograničena na ono što je bilo nužno za osiguranje priključenja nekretnina koje je izgradilo društvo Iberdrola na crpnu stanicu za otpadne vode iz glavnog postupka ili je prekoračila ono što je bilo nužno u tu svrhu.

               38

               U prvom slučaju trebalo bi priznati pravo na odbitak ulaznog PDV‑a za sve troškove obnove te crpne stanice koji se mogu smatrati izravno i trenutačno povezanima s gospodarskom aktivnošću poreznog obveznika.

               39

               S druge strane, ako su radovi obnove navedene crpne stanice prekoračili potrebe nastale samo zbog nekretnina koje je izgradilo društvo Iberdrola, izravna i trenutačna veza između navedene usluge i izlazne oporezive transakcije koju izvršava Iberdrola, a koja se sastoji od izgradnje navedenih nekretnina, bila bi djelomično prekinuta te bi se društvu Iberdrola moglo priznati pravo na odbitak samo za ulazni PDV na dio troškova nastalih za obnovu crpne stanice za otpadne vode iz glavnog postupka koji je bio objektivno potreban kako bi ono moglo izvršiti svoje oporezive transakcije.

               40

               U tim okolnostima na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 168. točku (a) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da porezni obveznik ima pravo na odbitak ulaznog PDV‑a za pružanje usluga gradnje ili obnove nekretnine koja je u vlasništvu treće osobe, kad se potonja besplatno koristi rezultatom tih usluga i kad se njima koriste kako porezni obveznik tako i treća osoba u okviru svojih gospodarskih aktivnosti, u mjeri u kojoj navedene usluge ne prekoračuju ono što je nužno kako bi se navedenom poreznom obvezniku omogućilo izvršavanje izlaznih oporezivih transakcija i u kojoj su njihovi troškovi uključeni u cijenu tih transakcija.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 168. točku (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da porezni obveznik ima pravo na odbitak ulaznog poreza na dodanu vrijednost za pružanje usluga gradnje ili obnove nekretnine koja je u vlasništvu treće osobe, kad se potonja besplatno koristi rezultatom tih usluga i kad se njima koriste kako porezni obveznik tako i treća osoba u okviru svojih gospodarskih aktivnosti, u mjeri u kojoj navedene usluge ne prekoračuju ono što je nužno kako bi se navedenom poreznom obvezniku omogućilo izvršavanje izlaznih oporezivih transakcija i u kojoj su njihovi troškovi uključeni u cijenu tih transakcija.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 14. travnja 2011.#Visa Europe Ltd i Visa International Service protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-461/07.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 25. veljače 2010.#Johanna Gerdina Pleijte protiv Europska komisija.#Predmet F-91/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. ožujka 2013.#Allianz Hungária Biztosító Zrt. i drugi protiv Gazdasági Versenyhivatal.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po null.#Predmet C-32/11.