Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 13. ožujka 2018.#Alouminion tis Ellados VEAE, prije Alouminion AE protiv Europske komisije.#Državne potpore – Električna energija – Odluka kojom se potpora proglašava nezakonitom i nespojivom s unutarnjim tržištem i kojom se nalaže njezin povrat – Povlaštena cijena električne energije određena ugovorom sklopljenim s dugogodišnjim operatorom – Raskid ugovora dugogodišnjeg operatora – Sudska suspenzija učinaka raskida ugovora u postupku privremene pravne zaštite – Poništenje odluke Komisije od strane Općeg suda – Ukidanje presude Općeg suda od strane Suda – Vraćanje predmeta Općem sudu – Opseg tužbe nakon vraćanja predmeta na ponovno suđenje – Kvalifikacija rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti kao nove potpore – Nadležnost Komisije – Učinkovita sudska zaštita – Kvalifikacija povlaštene cijene kao državne potpore – Prednost – Legitimna očekivanja – Korisnikova prava obrane – Obveza povrata – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-542/11 RENV.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Industrias Químicas del Vallés, SA protiv Administración General del Estado i Sapec Agro, SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Direktiva 91/414/EEZ – Direktiva 2010/28/EU – Članak 3. stavak 1. – Postupak ponovne ocjene država članica odobrenih sredstava za zaštitu bilja – Rok – Produljenje.#Predmet C-325/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Direktiva 91/414/EEZ – Direktiva 2010/28/EU – Članak 3. stavak 1. – Postupak ponovne ocjene država članica odobrenih sredstava za zaštitu bilja – Rok – Produljenje”
      U predmetu C‑325/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 6. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 9. lipnja 2016., u postupku

         Industrias Químicas del Vallés SA

      protiv

         Administración General del Estado,

         Sapec Agro SA

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, E. Juhász i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: R. Șereș, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. studenoga 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Industrias Químicas del Vallés SA, C. Fernández Vicién, C. Vila Gisbert, I. Moreno‑Tapia Rivas i J. Robles, abogados,

               –

               za Sapec Agro SA, G. Pérez del Blanco i T. González Cueto, abogados,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, I. Galindo Martín i F. Moro, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. veljače 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Komisije 2010/28/EU od 23. travnja 2010. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštavanja metalaksila kao aktivne tvari (SL 2010., L 104, str. 57.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Industrias Químicas del Vallés SA (u daljnjem tekstu: IQV), s jedne strane, i Administración General del Estado (Opća državna uprava, Španjolska) i društva Sapec Agro SA, s druge strane, u vezi s postupkom ponovne ocjene odobrenjâ za stavljanje na tržište (OST) sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil.

         Pravni okvir

            Direktiva 91/414

               3

               Direktiva Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište (SL 1991., L 230, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.) stavljena je izvan snage Uredbom (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414 (SL 2009., L 309, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 52.). Međutim, uzimajući u obzir da je to stavljanje izvan snage stupilo na snagu 14. lipnja 2011. i da su činjenice o kojima je riječ u glavnom postupka nastale prije tog datuma, valja uzeti u obzir Direktivu 91/414, kako je izmijenjena Direktivom 2010/28. U petoj, šestoj, sedmoj i devetoj uvodnoj izjavi Direktive 91/414 navodilo se:
               „budući da u pogledu opasnosti u većini država članica postoje pravila kojima se uređuje izdavanje dozvola za sredstva za zaštitu bilja; budući da ta pravila predstavljaju razlike koje stvaraju prepreke ne samo trgovini sredstvima za zaštitu bilja već i u trgovini biljnim proizvodima i pri tome izravno štete uspostavi i djelovanju unutarnjeg tržišta;
               budući da je stoga poželjno ukloniti spomenute prepreke usklađivanjem odredbi utvrđenih u državama članicama;
               budući da države članice moraju primijeniti jedinstvena pravila o uvjetima i postupcima za izdavanje registracija za sredstva za zaštitu bilja;
               […]
               budući da nadležne odredbe za registracije moraju osigurati visoki standard zaštite, koji posebno mora spriječiti izdavanje registracije za sredstva za zaštitu bilja rizična za zdravlje, podzemne vode i okoliš, pri čemu bi zdravlje ljudi i životinja trebalo imati prednost u odnosu na cilj poboljšanja proizvodnje bilja”.

               4

               U članku 8. stavku 2. prvom i četvrtom podstavku te direktive određivalo se:
               „Odstupajući od odredaba članka 4. i ne dovodeći u pitanje stavak 3. ili Direktivu [Vijeća] 79/117/EEZ [od 21. prosinca 1978. o zabrani stavljanja na tržište i uporabi sredstava za zaštitu bilja koja sadrže određene aktivne tvari (SL 1979., L 33, str. 36.)], država članica može tijekom razdoblja od 12 godina od obavijesti o ovoj Direktivi odobriti stavljanje na tržište na svom području sredstava za zaštitu bilja koja sadrže aktivne tvari koje nisu uvrštene u Prilogu I. i koje su na tržištu već dvije godine nakon datuma obavijesti o ovoj Direktivi.
               […]
               Tijekom 12-godišnjeg razdoblja iz prvog podstavka, nakon ponovne ocjene Odbora iz članka 19. o spomenutoj aktivnoj tvari, može se postupkom utvrđenim tim člankom odlučiti da se tvar uvrsti u Prilog I. i pod kojim uvjetima ili, u slučajevima gdje se nije udovoljilo uvjetima iz članka 5. ili se nisu dostavile potrebne informacije i podaci u propisanom roku, ta aktivna tvar neće biti uvrštena u Prilog I. Države članice jamče da će prema potrebi dati, ukinuti ili izmijeniti odgovarajuću registraciju u propisanom roku.”

               5

               Članak 13. stavak 1. navedene direktive određivao je:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 10., države članice zahtijevaju da podnositelji zahtjeva za izdavanje registracije za sredstva za zaštitu bilja uz zahtjev dostave:

                        (a)

                        dokumentaciju koja u svjetlu trenutačnih znanstvenih i tehničkih saznanja udovoljava zahtjevima navedenim u Prilogu III.
                        i

                        (b)

                        za svaku aktivnu tvar u sredstvu za zaštitu bilja, dokumentaciju koja u svjetlu trenutačnih znanstvenih i tehničkih saznanja udovoljava zahtjevima navedenim u Prilogu II.”

               6

               Prilog I. toj direktivi sadržavao je popis aktivnih tvari koje se mogu nalaziti u sastavu sredstava za zaštitu bilja s ciljem njihova stavljanja na tržište. Taj je prilog mnogo puta izmijenjen, uključujući Direktivom 2010/28, kojom mu je dodan metalaksil. Prilozi II. i III. Direktivi 91/414/EEZ utvrđivali su uvjete u pogledu dokumentacije koju podnositelji zahtjeva dostavljaju za uvrštavanje aktivne tvari u Prilog I. i za dobivanje odobrenja za sredstvo za zaštitu bilja.

            Direktiva 2010/28

               7

               U uvodnoj izjavi 8. Direktive 2010/28 navodi se:

                        „(8)

                        Ne dovodeći u pitanje obveze iz Direktive [91/414] koje proizlaze iz uvrštenja aktivne tvari u Prilog I., državama članicama mora biti stavljen na raspolaganje rok od šest mjeseci nakon uvrštenja radi ponovne ocjene postojećih odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kako bi osigurale poštovanje odredbi Direktive [91/414], osobito njezina članka 13. i primjenjivih uvjeta utvrđenih u Prilogu I. Države članice moraju, ako je potrebno, izmijeniti, nadomjestiti ili povući postojeća odobrenja, u skladu s odredbama Direktive [91/414]. Odstupajući od prethodno navedenog roka, trebalo bi predvidjeti dulje razdoblje za dostavu i ocjenu sve dokumentacije iz Priloga III. za svako sredstvo za zaštitu bilja i svaku predviđenu uporabu u skladu s jedinstvenim načelima navedenima u Direktivi [91/414].” [neslužbeni prijevod]

               8

               U skladu s člankom 1. te direktive:
               „Prilog I. Direktivi [91/414] izmjenjuje se u skladu s Prilogom ovoj Direktivi.” [neslužbeni prijevod]

               9

               U članku 3. navedene direktive predviđeno je:
               „1.   U skladu s Direktivom [91/414], države članice do 31. prosinca 2010. prema potrebi izmjenjuju ili povlače postojeća odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao aktivnu tvar.
               Do tog datuma posebno provjeravaju jesu li ispunjeni uvjeti iz Priloga I. navedenoj direktivi u odnosu na metalaksil, uz iznimku onih iz dijela B u odnosu na tu aktivnu tvar, i imaju li vlasnici odobrenja dokumentaciju ili pristup dokumentaciji koja udovoljava uvjetima iz Priloga II. navedenoj direktivi, u skladu s uvjetima iz njezina članka 13.
               2.   Odstupajući od stavka 1., države članice najkasnije do 30. lipnja 2010. moraju ponovno ocijeniti svako odobreno sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava metalaksil kao jedinu aktivnu tvar ili kao jednu od više aktivnih tvari koje su navedene u Prilogu I. Direktivi [91/414], u skladu s jedinstvenim načelima iz Priloga VI. navedenoj direktivi, na temelju dokumentacije koja udovoljava zahtjevima iz njezina Priloga III. i uzimajući u obzir dio B u njezinu Prilogu I. u odnosu na metalaksil. Na temelju te ocjene, države članice utvrđuju ispunjava li sredstvo uvjete iz članka 4. stavka 1. točaka (b), (c), (d) i (e) Direktive [91/414].
               Nakon što utvrde jesu li poštovani ti uvjeti, države članice će:

                        (a)

                        u slučaju da sredstvo sadržava metalaksil kao jedinu aktivnu tvar, prema potrebi izmijeniti ili povući odobrenje najkasnije do 30. lipnja 2014.; ili

                        (b)

                        u slučaju da sredstvo sadržava metalaksil kao jednu od više aktivnih tvari, prema potrebi izmijeniti ili povući odobrenje najkasnije do 30. lipnja 2014. ili do datuma određenog kako bi se izvršila ta izmjena ili povlačenje u direktivi ili direktivama kojima su razmatrana aktivna tvar ili aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi [91/414], ako je potonji datum kasniji.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 4. te direktive propisuje:
               „Ova Direktiva stupa na snagu 1. srpnja 2010.” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               IQV je društvo osnovano u skladu sa španjolskim pravom čija djelatnost obuhvaća proizvodnju i stavljanje na tržište kemikalija i sredstava za zaštitu bilja. Među ostalim, uvozi metalaksil u Španjolsku te u nekoliko država članica stavlja na tržište sredstva koja sadržavaju tu aktivnu tvar.

               12

               Sapec Agro društvo je osnovano u skladu s portugalskim pravom čija je glavna djelatnost razvoj fitosanitarnih proizvoda i otopina te fitonutrijenata. To društvo nositelj je odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil.

               13

               Komisija je 2. svibnja 2003. donijela Odluku 2003/308/EZ o neuvrštenju metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414 i povlačenju odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju tu aktivnu tvar (SL 2003., L 113, str. 8.). Tu je odluku Sud poništio presudom od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443). Nakon tog poništenja donesena je Direktiva 2010/28. Stupila je na snagu 1. srpnja 2010., a posljedično je, s istim datumom, metalaksil uvršten u Prilog I. Direktivi 91/414.

               14

               U Španjolskoj je 30. travnja 2010. po službenoj dužnosti pokrenut postupak ponovne ocjene u pogledu OST‑a za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao aktivnu tvar, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/28.

               15

               U tom je pogledu društvo IQV nadležnoj španjolskoj upravi podnijelo zahtjev za ponovnu ocjenu svojih sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil uz koji je priložilo dokumentaciju koju je ta uprava smatrala potpunom s obzirom na zahtjeve iz Priloga II. Direktivi 91/414.

               16

               Sapec Agro je 29. lipnja 2010. također podnio zahtjev za ponovnu ocjenu svojih sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil.

               17

               Sapec Agro tražio je od nadležne španjolske uprave 30. prosinca 2010. – odnosno jedan dan prije isteka roka 31. prosinca 2010., određenog člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/28 – da mu odobri dodatni rok kako bi mu se omogućilo da dopuni dokumentaciju koju je podnio, u pogledu zahtjeva iz Priloga II. Direktivi 91/414.

               18

               Dirección General de Recursos Agrícolas y Ganaderos (Glavna uprava za poljoprivredne resurse i uzgoj, Španjolska) 3. ožujka 2011. odobrila je društvu Sapec Agro traženo produljenje.

               19

               Odlukom od 5. travnja 2011. Glavna uprava za poljoprivredne resurse i uzgoj proglasila je dokumentaciju koju je podnijelo društvo Sapec Agro, a koja se odnosi na aktivnu tvar metalaksil, potpunom s obzirom na zahtjeve iz Priloga II. Direktivi 91/414.

               20

               IQV je osporavao tu odluku pred Secretaríjom General de Medio Rural del Ministerio de Medio Ambiente, y Medio Rural y Marino (Glavno tajništvo ruralnih poslova Ministarstva okoliša, ruralnih područja i pomorstva, Španjolska). Ta je tužba odbijena odlukom od 7. studenoga 2011. zbog nedostatka aktivne procesne legitimacije.

               21

               IQV je protiv te odluke o odbijanju podnio upravnu tužbu koju je Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu, Španjolska) također odbio zbog nedostatka aktivne procesne legitimacije.

               22

               Društvo IQV pred Tribunalom Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), sudom koji je uputio zahtjev, podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku te pritom osobito navelo da je odluka kojom se društvu Sapec Agro odobrava dodatni rok, nakon 31. prosinca 2010., kako bi mu se omogućilo da dopuni svoju dokumentaciju nezakonita, ne samo s obzirom na tekst Direktive 2010/28 nego i uzimajući u obzir nužnost zaštite ulaganja koja su provedena radi dobivanja podataka koje treba dostaviti kako bi Komisija mogla ocijeniti aktivnu tvar ili država članica fitosanitarni proizvod.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je radi rješenja spora koji se pred njim vodi nužno protumačiti članak 3. stavak 1. Direktive 2010/28 s obzirom na njezinu uvodnu izjavu 8. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je presuda od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443) relevantna u tom području te se čini da je odlučio u korist zakonitosti produljenja roka koje je odobrila Glavna uprava za poljoprivredne resurse i uzgoj.

               24

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se, za razliku od činjenica u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, činjenice o kojima je riječ u predmetu koji je pred njim u tijeku ne odnose na proturječno postupanje nadležnih tijela koje je dovelo do zabune dotične stranke i da je rok o kojem je riječ, kao što se to više puta navodi u Direktivi 2010/28, istekao 31. prosinca 2010.

               25

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li krajnji rok predviđen Direktivom [2010/28], izrazom ‚najkasnije do 31. prosinca 2010.’ u članku 3. stavku 1. ili ‚Do tog datuma’ u članku 3. stavku 1. drugom podstavku – kojim se također upućuje na dan 31. prosinca 2010. u vezi s rokom od šest mjeseci iz uvodne izjave 8. Direktive [2010/28] – prekluzivan rok, uzimajući u obzir cilj sustava Direktive [91/414], koji sprječava to da ga države članice mogu produljiti, tako da se on računa isključivo na temelju Direktive [2010/28]?

                        2.

                        Ako se smatra da se taj rok može produljiti, treba li odluku o takvom produljenju donijeti bez primjene konkretnih postupovnih pravila u pogledu podnošenja odgovarajućeg zahtjeva i njegova usvajanja ili, ako je to u nadležnosti država članica, trebaju li potonje države donijeti odluku u skladu sa svojim zakonodavstvom, s obzirom na to da su adresati postupovnih odredbi iz članka 3. stavka 1. Direktive [2010/28]?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               26

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2010/28/EU tumačiti na način da je rok koji predviđa kako bi se državama članicama omogućilo da u skladu s Direktivom 91/414 izmijene ili povuku postojeća odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao aktivnu tvar, a koji istječe 31. prosinca 2010., prekluzivan rok koji države članice ne mogu produljiti.

               27

               S tim u vezi valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti u tom smislu presude od 22. lipnja 2016., Thomas Philipps, C‑419/15, EU:C:2016:468, t. 18. i od 26. srpnja 2017., Jafari, C‑646/16, EU:C:2017:586, t. 73. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Kao prvo, kad je riječ o tekstu članka 3. stavka 1. Direktive 2010/28, u njegovu prvom podstavku određuje se da, „u skladu s Direktivom [91/414], države članice do 31. prosinca 2010. prema potrebi izmjenjuju ili povlače postojeća odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao aktivnu tvar”. U drugom podstavku te odredbe predviđa se da „[d]o tog datuma [države članice] posebno provjeravaju jesu li ispunjeni uvjeti iz Priloga I. navedenoj direktivi u odnosu na metalaksil, uz iznimku onih iz dijela B u odnosu na tu aktivnu tvar, i imaju li vlasnici odobrenja dokumentaciju ili pristup dokumentaciji koja udovoljava uvjetima iz Priloga II. navedenoj direktivi”.

               29

               Iz tog teksta proizlazi da je datum 31. prosinca 2010., koji je u njemu naveden, krajnji datum za koji nije predviđeno nikakvo produljenje.

               30

               Kao drugo, kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi predmetna odredba, iz njegova ispitivanja proizlazi da je rok koji je njome predviđen prekluzivan te se stoga ne može produljiti.

               31

               Naime, kao prvo, u prvom podstavku tog članka 3. stavka 1. jasno se nabrajaju posljedice nepoštovanja na dan 31. prosinca 2010. uvjeta koji su predviđeni u drugom podstavku tog članka, među ostalim, obveze vlasnika postojećeg odobrenja za sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava metalaksil da na taj datum ima dokumentaciju ili pristup dokumentaciji koja udovoljava uvjetima iz Priloga II. Direktivi 91/414. Te se posljedice sastoje u tome da dotična država članica izmijeni ili povuče takvo odobrenje.

               32

               U članku 3. stavku 1. Direktive 2010/28 tako se utvrđuje, u skladu s ciljem iz sedme uvodne izjave Direktive 91/414, jedinstven okvir u cijeloj Uniji koji uključuje uvjete pod kojima države članice izmjenjuju ili povlače odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao i obveze propisane vlasnicima tih odobrenja u pogledu dostave dokumentacije koja se odnosi na navedena sredstva. Ako bi se državama članicama odobrilo odstupanje od roka čije je istek utvrđen na dan 31. prosinca 2010., ugrozila bi se jedinstvenost tog roka i samim time poštovanje jednakog postupanja između vlasnika tih postojećih odobrenja.

               33

               Kao drugo, člankom 3. stavkom 2. Direktive 2010/28 propisuju se, odstupajući od stavka 1. istog članka, duži rokovi od onog predviđenog zadnjim stavkom kako bi se državama članicama omogućilo da ponovno ocijene odobrena sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao jedinu aktivnu tvar ili kao jednu od više aktivnih tvari. Međutim, da su države članice imale pravo, kao što to tvrdi španjolska vlada, zbog opravdanih razloga produljiti rok predviđen člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/28, uključivanje u stavku 2. tog članka takvog izričitog odstupanja od roka predviđenog u stavku 1. bilo bi nepotrebno.

               34

               Kao treće, nemogućnost produljenja roka predviđenog člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/28 potvrđuje i tekst članka 8. stavka 2. četvrtog podstavka Direktive 91/414. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 65. svojeg mišljenja, ta odredba predviđa da, nakon što Komisija odluči uvrstiti ili ne uvrstiti aktivnu tvar u Prilog I. toj direktivi, države članice jamče da će prema potrebi dati, ukinuti ili izmijeniti odgovarajuću registraciju odobrenja „u propisanom roku”. Međutim, to razdoblje treba shvatiti kao ono koje istječe na datum iz članka 3. stavka 1. Direktive 2010/28, to jest 31. prosinca 2010.

               35

               Kao treće i posljednje, kad je riječ o svrsi Direktive 2010/28, valja istaknuti da se njome provodi Direktiva 91/414. Stoga je, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, treba, koliko je to moguće, tumačiti u skladu s njezinim temeljnim aktom, to jest Direktivom 91/414 (vidjeti u tom smislu presude od 22. svibnja 2008., Feinchemie Schwebda i Bayer CropScience, C‑361/06, EU:C:2008:296, t. 49. i od 26. srpnja 2017., Češka Republika/Komisija, C‑696/15 P, EU:C:2017:595, t. 33.).

               36

               U skladu s njezinom petom, šestom i devetom uvodnom izjavom, cilj je Direktive 91/414 uklanjanje prepreka trgovini sredstvima za zaštitu bilja u Zajednici, uz zadržavanje visokog standarda zaštite okoliša i zdravlja ljudi i životinja (presuda od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, t. 74.).

               37

               U tom kontekstu, omogućavanje produljenja roka propisanog člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/28 dovelo bi do opasnosti da sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju aktivnu tvar metalaksil, a koja ne ispunjavaju zahtjeve koji proizlaze iz Priloga I. Direktivi 91/414, kako je izmijenjena Direktivom 2010/28, osobito utvrđeni prag čistoće, ostaju na tržištu nakon 31. prosinca 2010. Takva bi posljedica bila u suprotnosti s postavljenim ciljem osiguranja visokog standarda zaštite okoliša i zdravlja ljudi i životinja.

               38

               Iz razmatranja iz točaka 29. do 37. ove presude proizlazi da je rok predviđen člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/28 prekluzivan rok koji države članice ne mogu produljiti.

               39

               Presuda od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443) ne može dovesti u pitanje taj zaključak. S tim u vezi valja podsjetiti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 80. svojeg mišljenja, da se predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio na rok koji je utvrdila Komisija u okviru postupka za uvrštenje aktivne tvari u Prilog I. Direktivi 91/414 i na mogućnost koju ima ta institucija, a ne države članice, da izmijeni taj rok. Nasuprot tomu, u glavnom postupku, koji se odnosi na postupak ponovne ocjene država članica postojećih OST‑a za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil, riječ je o pitanju mogu li države članice jednostrano produljiti rok koji utvrđuje Komisija u odredbi direktive.

               40

               S druge strane, u presudi od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443) Sud je odluku temeljio na činjenici da dotična stranka nije mogla podnijeti potpunu dokumentaciju u određenom roku dijelom zbog proturječnog postupanja nadležnih tijela, uključujući Komisiju. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se, za razliku od slučaja u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, Sapec Agro u predmetnom slučaju nije suočio s tom vrstom okolnosti, neovisnih o svojoj volji. Upravo suprotno, obveza imanja spisa koji ispunjava zahtjeve iz Priloga II. Direktivi 91/414 ili pristup takvom spisu u određenom roku jasno je utvrđena od početka postupka, s obzirom na to da je ona predviđena u članku 3. stavku 1. Direktive 2010/28.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Direktive 2010/28 treba tumačiti na način da je rok koji predviđa kako bi se državama članicama omogućilo da u skladu s Direktivom 91/414 izmijene ili povuku postojeća odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao aktivnu tvar, a koji istječe 31. prosinca 2010., prekluzivan rok koji države članice ne mogu produljiti.

         Drugo pitanje

               42

               Drugo pitanje temelji se na pretpostavci prema kojoj je datum 31. prosinca 2010., predviđen člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/28, rok koji države članice mogu produljiti. Međutim, iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da države članice ne mogu produljiti datum o kojem je riječ.

               43

               Iz toga slijedi da na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Komisije 2010/28/EU od 23. travnja 2010. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštavanja metalaksila kao aktivne tvari treba tumačiti na način da je rok koji predviđa kako bi se državama članicama omogućilo da u skladu s Direktivom Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište izmijene ili povuku postojeća odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao aktivnu tvar, a koji istječe 31. prosinca 2010., prekluzivan rok koji države članice ne mogu produljiti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 13. lipnja 2018.#Szef Krajowej Administracji Skarbowej protiv Polfarmex Spółka Akcyjna w Kutnie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (a) – Područje primjene – Oporezive transakcije – Isporuka robe u zamjenu za plaćanje – Prijenos nekretnine dioničkog društva u korist dioničara u zamjenu za stjecanje njegovih dionica.#Predmet C-421/17.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      13. lipnja 2018. (
            *1
         )
       „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (a) – Područje primjene – Oporezive transakcije – Isporuka robe u zamjenu za plaćanje – Prijenos nekretnine dioničkog društva u korist dioničara u zamjenu za stjecanje njegovih dionica”
      U predmetu C‑421/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 22. ožujka 2017., koju je Sud zaprimio 13. srpnja 2017., u postupku

         Szef Krajowej Administracji Skarbowej

      protiv

         Polfarmex Spółka Akcyjna w Kutnie,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Rosas, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Socio, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Szefa Krajowej Administracji Skarbowej (direktor državne porezne uprave, Poljska) i društva Polfarmex Spółka Akcyjna w Kutnie (u daljnjem tekstu: Polfarmex), u vezi s obvezujućim mišljenjem porezne uprave koje je tom društvu uputio Minister Finansów (ministar financija, Poljska; u daljnjem tekstu: ministar), u kojem je on zauzeo stajalište da transakcija u okviru koje društvo Polfarmex namjerava prenijeti nekretninu na društvo s ograničenom odgovornošću, vlasnika dionica koje je izdao Polfarmex, uz naknadu za te dionice, u okviru postupka stjecanja vlastitih dionica koji je odobren nacionalnim pravom, podliježe porezu na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 7. i 35. Direktive o PDV‑u glase kako slijedi:

                        „(7)

                        Zajednički sustav PDV‑a trebao bi, čak i u slučaju kad njegove stope i sustav izuzeća nisu u potpunosti usklađeni, dovesti do neutralnosti u području tržišnog natjecanja, na način da na teritoriju svih država članica slične robe i usluge nose isto porezno opterećenje, bez obzira na duljinu proizvodnog i distributivnog lanca.

                  […]

                        (35)

                        Potrebno je napraviti zajednički popis izuzeća kako bi se omogućilo da se vlastita sredstva Zajednice prikupljaju na jedinstveni način u svim državama članicama.”

               4

               Ta direktiva u članku 2. stavku 1. određuje:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        (a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  […]”

               5

               Članak 9. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               6

               U skladu s člankom 12. stavcima 1. i 2. navedene direktive:
               „1.   Države članice mogu smatrati poreznim obveznikom svaku osobu koja povremeno provodi transakciju koja se odnosi na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1., a posebno jednu od sljedećih transakcija:

                        (a)

                        isporuku, prije prvog useljenja, objekta ili dijela objekta i zemljišta na kojem je objekt smješten;

                        (b)

                        isporuku građevinskog zemljišta.

                  2.   Za potrebe stavka 1. točke (a), ‚objekt’ označava svaku građevinu koja je pričvršćena za zemlju ili u zemlji.
               Države članice mogu utvrditi detaljna pravila za primjenu kriterija iz stavka 1. točke (a) na prenamjenu objekata i mogu odrediti što se podrazumijeva pod ‚zemljište na kojem je objekt smješten’.
               Države članice mogu primijeniti kriterije osim onog koji čini prvo useljenje, poput razdoblja od datuma završetka objekta i datuma prve isporuke ili razdoblja od datuma prvog useljenja i datuma naredne isporuke, pod uvjetom da ta dva razdoblja ne premašuju pet odnosno dvije godine.”

               7

               U skladu s člankom 14. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, „isporuka robe” znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               8

               U članku 135. stavku 1. te direktive, koji se nalazi u njezinu poglavlju 3., naslovljenom „Izuzeća ostalih aktivnosti”, određuje se:
               „Države članice obvezne su izuzeti sljedeće transakcije:
               […]

                        (f)

                        transakcije, uključujući ugovaranje ali ne i upravljanje ili pohranu, [u vezi s] dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima, dužničkim i ostalim vrijednosnim papirima, ali isključujući dokumente kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom [te] prav[a] i vrijednosn[e] papir[e] iz članka 15. stavka 2.;

                  […]

                        (j)

                        isporuka objekta ili dijelova objekta kao i zemljišta na kojem je smješten, osim isporuke iz točke (a) članka 12. stavka 1.;

                  […]”

            Poljsko pravo

         Zakon o provedbi zakona o državnoj poreznoj upravi

               9

               U skladu s člankom 206. stavkom 1. Przepisy wprowadzające ustawę o Krajowej Administracji Skarbowej (Zakon o provedbi zakona o državnoj poreznoj upravi), u izmijenjenoj verziji (Dz. U. 2016., poz. 1948.), koji je stupio na snagu 1. ožujka 2017., u sudskim postupcima u vezi sa zahtjevima za obvezujuće mišljenje porezne uprave u kojima je stranka ministar nadležan za područje javnih financija ili u kojima on može biti stranka na temelju prijašnjih odredbi direktor državne porezne uprave preuzima njegova prava i obveze, osim ako je propisano suprotno.

         Zakon o PDV‑u

               10

               Članak 2. stavak 1. točka (a) Direktive o PDV‑u prenesen je u poljsko pravo člankom 5. stavkom 1. točkom (1) ustawa o podatku od towarów i usług (Zakon o porezu na robu i usluge) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54, poz. 535), u izmijenjenoj verziji (Dz. U. 2011., br. 177, poz. 1054; u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), prema kojem PDV‑u podliježu isporuke dobara i usluga u zamjenu za plaćanje na nacionalnom teritoriju.

               11

               Članak 6. stavak 1. Zakona o PDV‑u propisuje da se njegove odredbe ne primjenjuju „na transakcije prijenosa poduzeća ili poslovne jedinice poduzeća”.

               12

               Članak 14. stavak 1. Direktive o PDV‑u prenesen je u poljsko pravo člankom 7. stavkom 1. Zakona o PDV‑u, koji propisuje da se „isporuka robe iz članka 5. stavka 1. točke 1. odnosi na prijenos prava raspolaganja robom kao vlasnik”.

               13

               Prema odredbama članka 15. stavaka 1. i 2. Zakona o PDV‑u:
               „1.   Poreznim obveznicima smatraju se pravne osobe, organizacijska tijela koja nemaju pravnu osobnost i fizičke osobe koje samostalno obavljaju bilo koju gospodarsku aktivnost iz stavka 2. bez obzira na svrhu ili rezultat te aktivnosti.
               2.   Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalnom ili nematerijalnom imovinom radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

         Zakonik o trgovačkim društvima

               14

               Članak 359. Kodeksa spółek handlowych (Zakonik o trgovačkim društvima) od 15. rujna 2000., u izmijenjenoj verziji (Dz. U. 2016., poz. 1578.; u daljnjem tekstu: Zakonik o trgovačkim društvima), određuje:
               „1.   Dionice se mogu povući kada je to propisano statutom. Dionicu je moguće povući bilo uz suglasnost dioničara pri njezinu stjecanju od strane društva (dragovoljno povlačenje) ili bez njegove suglasnosti (prisilno povlačenje). Dragovoljno povlačenje ne smije se provoditi više od jedan put u poslovnoj godini. Statutom su propisani uvjeti i način prisilnog povlačenja.
               2.   Za povlačenje dionice potrebna je odluka glavne skupštine. Odluka mora osobito navesti pravnu osnovu za povlačenje, odrediti visinu naknade koju je potrebno isplatiti dioničaru povučenih dionica ili obrazložiti zašto se dionice povlače bez naknade te odrediti način smanjenja temeljnog kapitala. Prisilno povlačenje provodi se uz naknadu koja ne smije biti manja od vrijednosti neto imovine po dionici kako je iskazana u godišnjem financijskom izvješću za posljednju poslovnu godinu, umanjeno za iznos koji valja podijeliti među dioničarima. […]”

               15

               Članak 360. stavak 1. tog zakonika propisuje da povlačenje dionica zahtijeva smanjenje temeljnog kapitala. Odluka o smanjenju temeljnog kapitala mora se donijeti na glavnoj skupštini na kojoj je donesena odluka o povlačenju dionica.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               Polfarmex, dioničko društvo sa sjedištem u Kutnom (Poljska), provodi svoju gospodarsku aktivnost u domeni proizvodnje farmaceutskih proizvoda. On po toj osnovi podliježe PDV‑u.

               17

               Polfarmex je odlučio restrukturirati temeljni kapital društva otkupom dijela dionica koje u tom kapitalu drži društvo s ograničenom odgovornošću koristeći se jednim od načina „povlačenja” iz Zakonika o trgovačkim društvima, odnosno automatskim, prisilnim ili dragovoljnim povlačenjem. Naknada koja se duguje na temelju tog povlačenja sastojala bi se od prijenosa u korist tog drugog društva s ograničenom odgovornošću vlasništva na određenim zemljišnim česticama i zgradama koje se na njemu nalaze i njihovoj opremi.

               18

               U tim je okolnostima Polfarmex ministru podnio zahtjev za izdavanje obvezujućeg mišljenja porezne uprave radi utvrđivanja jesu li povlačenje dionica u vlasništvu društva s ograničenom odgovornošću, s jedne strane, i prijenos vlasništva na nekretninama u njegovu korist, s druge strane, podvrgnuti PDV‑u.

               19

               Polfarmex je u svojem zahtjevu istaknuo da predmetne transakcije ne trebaju podlijegati PDV‑u jer kod tih transakcija društvo ne provodi svoju gospodarsku aktivnost, bilo da je riječ o povlačenju dionica ili o prijenosu vlasništva na nekretninama. To društvo smatra da su te transakcije jedinstvena složena transakcija koja se sastoji od povlačenja dionica i plaćanja na tom temelju te da između tih dviju transakcija postoji uzročna veza pa ih je pogrešno odvojeno tretirati u porezne svrhe.

               20

               Ministar je u svojem obvezujućem mišljenju porezne uprave ocijenio da se prijenos nekretnina u zamjenu za povlačenje dionica treba smatrati isporukom robe u zamjenu za plaćanje koja podliježe PDV‑u, u smislu članka 5. stavka 1. točke 1. Zakona o PDV‑u. Prema ministrovu mišljenju, među strankama transakcije postoji obvezni odnos u kojem se Polfarmex obvezao prenijeti na društvo s ograničenom odgovornošću koje drži dionice u njegovu kapitalu vlasništvo na nekretninama, a dionice koje se povlače protučinidba su za taj prijenos. Drugim riječima, s obzirom na to da dolazi do isporuke robe u zamjenu za plaćanje, transakcija treba podlijegati PDV‑u.

               21

               Polfarmex je pred Wojewódzkim Sądom Administracyjnym w Łodzi (Vojvodski upravni sud u Łódźu, Poljska) podnio tužbu za poništenje navedenog obvezujućeg mišljenja porezne uprave.

               22

               Taj je sud presudom od 10. ožujka 2015. poništio to obvezujuće mišljenje porezne uprave, zaključivši ne samo da transakcija koju je Polfarmex namjeravao izvršiti nije transakcija u okviru njegove gospodarske aktivnosti već i da se ocjena u vezi s primjenom PDV‑a treba odnositi na cijelu transakciju. Međutim, u ovom predmetu riječ je o jedinstvenoj složenoj transakciji, koja se sastoji od povlačenja dionica, pri čemu se dioničaru isplaćuje naknada u naturi u zamjenu za povučene dionice. Povlačenje dionica na taj je način izravno povezano s prijenosom vlasništva na ime protučinidbe, pri čemu su ta dva dijela transakcije međuovisna. Iz toga proizlazi da se prijenos nekretnina na dioničara ne može smatrati nezavisnom i odvojenom transakcijom koja podliježe PDV‑u jer povlačenje dionica prema Zakonu o PDV‑u nije takva transakcija.

               23

               Ministar je protiv te presude podnio žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev, odnosno pred Naczelnym Sądom Administracyjnym (Visoki upravni sud, Poljska).

               24

               U svojem zahtjevu za prethodnu odluku taj je sud naveo da je, u skladu s njegovom sudskom praksom u području društava s ograničenom odgovornošću, prijenos nekretnine takvog društva na jednog od članova u zamjenu za stjecanje poslovnih udjela koje on u tom društvu drži oporeziva transakcija u smislu članka 5. stavka 1. točke 1. i članka 7. stavka 1. Zakona o PDV‑u. S obzirom na tu sudsku praksu, sud koji je uputio zahtjev precizira da se u predmetu u kojem odlučuje – unatoč sličnosti između povlačenja poslovnih udjela i dionica – u pogledu podlijeganja predmetne transakcije PDV‑u javljaju sumnje u vezi s uvjetom djelovanja u svojstvu poreznog obveznika i naplatnošću te transakcije jer, nakon povlačenja dionica, dioničko društvo, poput Polfarmexa, ne prima nikakvu izravnu naknadu, s obzirom na to da se brišu dionice koje odgovaraju dijelu njegova temeljnog kapitala, koji se smanjuje za odgovarajući iznos.

               25

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Podliježe li prijenos nekretnine dioničkog društva na dioničara, koji se vrši zbog povlačenja njegovih dionica, porezu na dodanu vrijednost na robu i usluge sukladno članku 2. stavku 1. točki (a) Direktive Vijeća 2006/112?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. točku (a) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je prijenos vlasništva na nekretninama dioničkog društva na jednog od njegovih dioničara – koji je, poput onoga u glavnom postupku, izvršen kao naknada za transakciju kojom to dioničko društvo stječe vlastite dionice koje u njegovu temeljnom kapitalu drži taj dioničar, u okviru mehanizma povlačenja dionica propisanog nacionalnim pravom – isporuka robe u zamjenu za plaćanje koja podliježe PDV‑u.

               27

               Najprije valja istaknuti da Direktiva o PDV‑u uspostavlja zajednički sustav PDV‑a koji se, među ostalim, temelji na ujednačenoj definiciji oporezivih transakcija (presuda od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 39. i navedena sudska praksa).

               28

               Tako, sukladno članku 2. stavku 1. točki (a) Direktive o PDV‑u, PDV‑u podliježe isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje.

               29

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, „porezni obveznik” znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti. Korištenje materijalnom ili nematerijalnom imovinom radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi posebno se smatra „gospodarskom aktivnošću”.

               30

               Članak 14. stavak 1. Direktive o PDV‑u određuje „isporuku robe” kao prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               31

               Iz toga slijedi da transakcija načelno može podlijegati PDV‑u samo ako obuhvaća prijenos prava vlasništva poreznog obveznika koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za naknadu.

               32

               U pogledu transakcije poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nesporno je, kao prvo, da će namjeravana transakcija između Polfarmexa i njegova dioničara obuhvaćati prijenos prava vlasništva na predmetnim nekretninama i, kao drugo, da Polfarmex ima svojstvo poreznog obveznika.

               33

               Kao treće, uvjet mjesta isporuke nekretnina o kojima je riječ nesumnjivo je ispunjen, s obzirom na to da je transakcija obavljena na državnom području države članice, to jest u Poljskoj.

               34

               Kao četvrto, u pogledu eventualno naplatnog karaktera transakcije prijenosa vlasništva na nekretninama s dioničkog društva na dioničara, kao protučinidbe za otkup dionica u posjedu tog dioničara, u okviru mehanizma predviđenog nacionalnim zakonodavstvom, valja istaknuti da je isporuka robe obavljena „u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u samo ako između dobavljača i osobe kojoj je roba prenesena postoji pravni odnos tijekom kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju naplaćuje dobavljač predstavlja stvarnu protuvrijednost robe koja je isporučena (presude od 27. travnja 1999., Kuwait Petroleum, C‑48/97, EU:C:1999:203, t. 26. i od 21. studenoga 2013., Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, t. 32.).

               35

               Iako je Sud u tom pogledu već presudio da prijenos prava vlasništva na nekretnini obveznika PDV‑a na državnu riznicu države članice ili na teritorijalnu jedinicu te države radi plaćanja poreznih dugova ne podliježe plaćanju PDV‑a jer, s obzirom na jednostranost plaćanja poreznog duga, ne čini isporuku u zamjenu za plaćanje (presuda od 11. svibnja 2017., Posnania Investment, C‑36/16, EU:C:2017:361, t. 35. i 36.), treba utvrditi da u ovom predmetu između isporučitelja nekretnine i osobe kojoj je ona prenesena postoji pravni odnos u okviru kojeg društvo Polfarmex prenosi vlasništvo na nekretninama na svojeg dioničara u zamjenu za dionice u njegovu vlasništvu. Stoga dvije stranke, uzajamno si prenoseći prava vlasništva, u transakciji djeluju i u svojstvu dobavljača i u svojstvu stjecatelja.

               36

               Stoga je riječ o pravnom odnosu tijekom kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe, od kojih je jedna protuvrijednost druge, u smislu sudske prakse Suda iz točke 34. ove presude.

               37

               Kada je riječ, kao peto, o uvjetu djelovanja u svojstvu poreznog obveznika u namjeravanoj transakciji, treba napomenuti da porezni obveznik u smislu članka 9. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u djeluje u tom svojstvu samo kada djeluje u okviru svoje gospodarske aktivnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 1995., Armbrecht, C‑291/92, EU:C:1995:304, t. 17.).

               38

               Kada je riječ o pojmu „gospodarska aktivnost”, Sud je presudio da taj pojam treba tumačiti na način da obuhvaća sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge. Analiza tih definicija pokazuje da je područje primjene tog pojma široko kao i njegov objektivan karakter, u smislu da se aktivnost ocjenjuje sama po sebi, neovisno o svojim ciljevima i rezultatima. Aktivnost se stoga općenito kvalificira kao „gospodarska” kada je kontinuirane naravi i kad se obavlja za naknadu koju prima osoba koja obavlja transakciju (rješenje od 20. ožujka 2014., Gmina Wrocław, C‑72/13, neobjavljeno, EU:C:2014:197, t. 16. i navedena sudska praksa).

               39

               Iz toga slijedi da članak 9. te direktive određuje široko područje primjene PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 29. listopada 2015., Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               40

               U ovom je predmetu Polfarmex u okviru postupka pred poreznim tijelima naveo da dvije predmetne transakcije čine jedinstvenu složenu transakciju koja se sastoji od povlačenja dionica i plaćanja za to povlačenje, odnosno isporuke robe.

               41

               Međutim, kao što to proizlazi iz točke 36. ove presude, s obzirom na uzajamnost činidbi između dvaju društava i dvostruku ulogu svake stranke u njihovu pravnom odnosu – kao dobavljača, s jedne strane, i osobe kojoj je roba prenesena, s druge strane – te dvije transakcije treba razlikovati.

               42

               U vezi s transakcijom isporuke nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku, ako se utvrdi da je ta imovina, čije će vlasništvo Polfarmex prenijeti kao protučinidbu za planirano „povlačenje”, roba namijenjena „gospodarskoj aktivnosti” tog društva u širem smislu, kako je to zaključeno u sudskoj praksi navedenoj u točkama 38. i 39. ove presude, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, treba zaključiti da takva transakcija podliježe PDV‑u. U tom pogledu sama činjenica da je povod za taj prijenos vlasništva plaćanje za te dionice i da se ta transakcija pojavljuje u kontekstu restrukturiranja društva Polfarmex ne dovodi do zaključka da je takva isporuka nekretnina isključena iz područja primjene članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u.

               43

               Naprijed navedeno ne dovodi u pitanje to što članak 135. stavak 1. točka (j) Direktive o PDV‑u propisuje izuzeće od PDV‑a u korist isporuka objekata različitih od onih iz njezina članka 12. stavka 1. točke (a), koji upućuje na isporuku objekta ili dijela objekta i zemljišta na kojem je objekt smješten prije prvog useljenja. Naime, treba osobito podsjetiti na to da su te odredbe, tumačene zajedno, dovele do toga da Sud napravi razliku između novih i starih objekata jer prodaja starih nekretnina načelno ne podliježe plaćanju PDV‑a (vidjeti osobito presude od 12. srpnja 2012., J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C‑326/11, EU:C:2012:461, t. 21. i od 16. studenoga 2017., Kozuba Premium Selection, C‑308/16, EU:C:2017:869, t. 30.). Budući da se prethodno pitanje ne odnosi na te odredbe i da Sud nema na raspolaganju nikakve informacije s tim u vezi, na sudu koji je uputio zahtjev je da, prema potrebi, utvrdi sustav koji se s obzirom na to primjenjuje na nekretnine koje su predmet prijenosa o kojem je riječ u glavnom postupku.

               44

               Kada je riječ o transakciji „povlačenja” dionica, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se samo stjecanje i posjedovanje dionica ne može smatrati „gospodarskom aktivnošću” u smislu Direktive o PDV‑u. Naime, sama činjenica stjecanja financijskog udjela u drugim poduzećima ne predstavlja korištenje imovine kojom se ostvaruju prihodi na kontinuiranoj osnovi jer eventualna dividenda, plod tog udjela, proizlazi iz same činjenice vlasništva imovine i nije protučinidba za bilo kakvu gospodarsku aktivnost u smislu te direktive (presuda od 26. svibnja 2005., Kretztechnik, C‑465/03, EU:C:2005:320, t. 19. i navedena sudska praksa).

               45

               Ako stjecanje financijskog udjela u drugim poduzećima nije, dakle, samo po sebi gospodarska aktivnost u smislu te direktive, isto vrijedi i za transakcije koje se sastoje od prijenosa takvih udjela (presuda od 20. lipnja 1996., Wellcome Trust, C‑155/94, EU:C:1996:243, t. 33.).

               46

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (a) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da je prijenos vlasništva na nekretninama dioničkog društva na jednog od njegovih dioničara – koji je, poput onoga u glavnom postupku, izvršen kao naknada za transakciju kojom to dioničko društvo stječe vlastite dionice koje u njegovu temeljnom kapitalu drži taj dioničar, u okviru mehanizma povlačenja dionica propisanog nacionalnim pravom – isporuka robe u zamjenu za plaćanje koja podliježe PDV‑u kada su te nekretnine namijenjene gospodarskoj aktivnosti tog dioničkog društva.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da je prijenos vlasništva na nekretninama dioničkog društva na jednog od njegovih dioničara – koji je, poput onoga u glavnom postupku, izvršen kao naknada za transakciju kojom to dioničko društvo stječe vlastite dionice koje u njegovu temeljnom kapitalu drži taj dioničar, u okviru mehanizma povlačenja dionica propisanog nacionalnim pravom – isporuka robe u zamjenu za plaćanje koja podliježe porezu na dodanu vrijednost kada su te nekretnine namijenjene gospodarskoj aktivnosti tog dioničkog društva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka : poljski


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 13. lipnja 2018.#Minister Finansów protiv Gmina Wrocław.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (a) – Isporuka robe u zamjenu za plaćanje – Članak 14. stavak 1. – Prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik – Članak 14. stavak 2. točka (a) – Prijenos, uz plaćanje naknade, vlasništva nad imovinom koja pripada općini na Državnu riznicu radi izgradnje državne ceste – Pojam ‚naknada’ – Transakcija koja podliježe PDV-u.#Predmet C-665/16.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      13. lipnja 2018. (
            *1
         )
       „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (a) – Isporuka robe u zamjenu za plaćanje – Članak 14. stavak 1. – Prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik – Članak 14. stavak 2. točka (a) – Prijenos, uz plaćanje naknade, vlasništva nad imovinom koja pripada općini na Državnu riznicu radi izgradnje državne ceste – Pojam ‚naknada’ – Transakcija koja podliježe PDV‑u”
      U predmetu C‑665/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 14. rujna 2016., koju je Sud zaprimio 22. prosinca 2016., u postupku

         Minister Finansów

      protiv

         Gmina Wrocław,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Rosas, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. prosinca 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Minister Finansów, J. Kaute i M. Kowalewska,

               –

               za Gmina Wrocław, A. Januszkiewicz, radca prawny, i J. Martini, doradca podatkowy,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk‑Szaładzińska, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement i L. Baumgart, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. veljače 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera Finansów (ministar financija, Poljska, u daljnjem tekstu: ministar) i Gmine Wrocław (općina Wrocław, u daljnjem tekstu: općina) u vezi s podlijeganjem porezu na dodanu vrijednost (PDV) transakcije u okviru koje je vlasništvo nad nekretninama koje pripadaju općini preneseno, sukladno nacionalnom zakonodavstvu i u zamjenu za plaćanje naknade, Državnoj riznici radi izgradnje državne ceste.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        (a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  […]”

               4

               Člankom 9. stavkom 1. te direktive predviđa se:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               5

               Članak 13. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.
               Međutim, kad sudjeluju u takvim aktivnostima ili transakcijama smatraju se poreznim obveznicima u pogledu onih aktivnosti ili transakcija gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.
               U svakom slučaju, subjekti javnog prava smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti navedenih u Prilogu I., pod uvjetom da opseg tih aktivnosti nije tako malenog opsega da je zanemariv.”

               6

               Članak 14. Direktive o PDV‑u, koji se nalazi u Poglavlju 1., naslovljenom „Isporuka robe”, njezine Glave IV. naslovljene „Oporezive transakcije”, u stavku 1. i stavku 2. točki (a) predviđa:
               „1.   ‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
               2.   Uz transakciju iz stavka 1., sljedeće navedeno smatra se isporukom robe:

                        (a)

                        prijenos, na nalog ili u ime javnog tijela ili na temelju zakona, vlasništva nad imovinom u zamjenu za plaćanje naknade.”

            Poljsko pravo

         Pravo u vezi s PDV‑om

               7

               Članak 7. stavak 1. točka 1. Ustawa o podatku od towarów i usług (Zakon o porezu na robu i usluge) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54, pozicija 535), kako je izmijenjen (Dz. U. iz 2011., br. 177, pozicija 1054, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) predviđa:
               „Isporuka robe iz članka 5. stavka 1. točke 1. znači prijenos prava raspolaganja robom kao vlasnik, uključujući prijenos, po nalogu javnog tijela ili tijela koje postupa u ime javnog tijela, ili prijenos, sukladno zakonu, vlasništva nad robom u zamjenu za plaćanje naknade”.

         Zakon o posebnim pravilima za pripremu i provedbu ulaganja u javne ceste

               8

               Članak 12. stavci 4. i 4a. Ustawa o szczególnych zasadach przygotowania i realizacji inwestycji w zakresie dróg publicznych (Zakon o posebnim pravilima za pripremu i provedbu ulaganja u javne ceste), od 10. travnja 2003. (Dz. U. br. 80, pozicija 721.), kako je izmijenjen, propisuje:
               „4.   Nekretnine ili njihovi dijelovi, na temelju zakona, […] postaju:

                        1.

                        vlasništvo Državne riznice kada je riječ o državnim cestama,

                        2.

                        vlasništvo odgovarajućih teritorijalnih jedinica kada je riječ o vojvodskim cestama, okružnim cestama i lokalnim cestama

                        –

                        na dan kada odluka kojom se dopušta provedba tih ulaganja postane konačna.

                  4a.   Odluku kojom se određuje iznos naknade za nekretnine, iz stavka 4. ovog članka, donosi tijelo koje je donijelo odluku kojom se dopušta provedba ulaganja u ceste.”

         Zakon o javnim cestama

               9

               Članak 1. Ustawa o drogach publicznych (Zakon o javnim cestama), od 21. ožujka 1985., kako je izmijenjen (Dz. U. iz 2016., pozicija 1440), propisuje:
               „Javna cesta je cesta obuhvaćena, na temelju ovog zakona, jednom od kategorija cesta koje se mogu koristiti sukladno njihovoj namjeni, kao i ograničenjima i izuzecima iz ovog zakona ili drugih posebnih odredbi.”

               10

               Članak 2. stavak 1. toga zakona propisuje:
               „S obzirom na svoju ulogu u cestovnoj mreži, javne ceste dijele se na sljedeće kategorije:

                        1)

                        državne ceste,

                        2)

                        vojvodske ceste,

                        3)

                        okružne ceste,

                        4)

                        lokalne ceste.”

               11

               Na temelju članka 19. stavaka 1. i 5. navedenog zakona:
               „1.   Upravitelj ceste je tijelo državne uprave ili tijelo teritorijalne jedinice nadležno za planiranje, izgradnju, prenamjenu, obnovu, održavanje i zaštitu cesta.
               5.   Na području gradskih okruga, gradonačelnik grada upravlja svim javnim cestama, uz izuzetak autocesta i brzih cesta.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               U Poljskoj je hijerarhija teritorijalnih jedinica organizirana kako slijedi: na prvoj razini je gmina (općina), na drugoj powiat (okrug) i na trećoj województwo (vojvodstvo). Miasto na prawach powiatu (gradski okrug) je, međutim, općina koja izvršava zadaće okruga. U gradskim okruzima gradonačelnik, koji je ponajprije izvršno tijelo grada, ima sve ovlasti koje su zakonom dodijeljene izvršnom tijelu okruga, među koje pripada i upravljanje nekretninama.

               13

               Województwo Dolnośląskie (vojvodstvo Donje Šleske, Poljska) podijeljeno je na 26 okruga, među kojima su 169 općina i 4 gradska okruga.

               14

               Općina, vlasnik više nekretnina, je gradski okrug registriran kao obveznik PDV‑a. Njezin načelnik kao izvršno tijelo općine istodobno je također predstavnik Državne riznice, zadužen za upravljanje nekretninama koje pripadaju potonjoj, a koje se nalaze na području općine.

               15

               Nakon odluke Wojewode Dolnośląskog (regionalni guverner Donje Šleske, Poljska) vlasništvo nad nekretninama koje su pripadale općini preneseno je na Državnu riznicu u svrhu izgradnje državne ceste. Posebnom odlukom regionalni guverner Donje Šleske odredio je iznos naknade na koju je općina imala pravo te je naložio gradonačelniku da je plati.

               16

               Općina je uputila zahtjev za porezno mišljenje ministru kako bi saznala predstavlja li, na temelju zakona, prijenos vlasništva nad nekretninama uz plaćanje naknade isporuku robe u zamjenu za plaćanje koja podliježe PDV‑u i, u slučaju potvrdnog odgovora, koje tijelo bi se moralo pojaviti na računu za PDV kao kupac robe.

               17

               U svojem poreznom mišljenju ministar je smatrao da je u ovom slučaju došlo do isporuke robe u zamjenu za plaćanje koja podliježe PDV‑u s obzirom na to da je vlasništvo nekretnina preneseno s općine na Državnu riznicu uz plaćanje naknade. Naznačio je da je obveznik PDV‑a u ovoj transakciji bila općina s obzirom na to da gradonačelnik nije subjekt koji samostalno provodi gospodarsku aktivnost i ne postupa pod vlastitom odgovornošću.

               18

               Ministar je zaključio da je općina imala obvezu obračunati isporuku izvlaštene nekretnine u obliku računa na kojem je načelnik općine naveden da postupa i kao prodavatelj i kao kupac, u svojstvu izvršnog tijela općine i predstavnika Državne riznice nadležnog za upravljanje nekretninama koje pripadaju potonjoj, a nalaze se na području općine.

               19

               Općina je Wojewódzkom Sądu Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi, Poljska) podnijela tužbu za poništenje navedenog poreznog mišljenja.

               20

               Svojom presudom taj je sud prihvatio tužbu i poništio navedeno porezno mišljenje zbog toga što su, s poreznog stajališta, isporučitelj i primatelj bili isti subjekt, odnosno općina, tako da, u gospodarskom smislu, nakon izvršenja transakcije nije moglo doći do prijenosa prava raspolaganja relevantnom imovinom.

               21

               Protiv te presude ministar je podnio žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev, odnosno Naczelnom Sądu Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska).

               22

               Vijeće od tri suca koje je odlučivalo po žalbi je 12. veljače 2015., ocjenjujući da ne proizlazi jasno treba li prijenos vlasništva nad nekretninom općine, po nalogu javnog tijela u zamjenu za plaćanje naknade, smatrati „isporukom robe” u smislu članka 7. stavka 1. točke 1. Zakona o PDV‑u, podnijelo zahtjev za tumačenje zakona proširenom sastavu.

               23

               Odlukom od 12. listopada 2015. sud koji je uputio zahtjev, zasjedajući u vijeću od sedam sudaca, odgovorio je da takav prijenos predstavlja „isporuku robe” u smislu članka 7. stavka 1. točke 1. Zakona o PDV‑u i da pitanje uključuje li takva transakcija također prijenos gospodarske kontrole nad imovinom nije relevantno.

               24

               U zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev izražava, međutim, dvojbe o posebnoj naravi transakcije koja je predmet postupka koji se pred njime vodi, uzimajući osobito u obzir posebnu ulogu koju imaju stranke u toj transakciji.

               25

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Čini li, na temelju zakona, prijenos uz plaćanje naknade vlasništva na nekretninama određene općine Državnoj riznici – u slučaju kada iz odredbe nacionalnog pravnog poretka proizlazi da tom nekretninom i dalje upravlja gradonačelnik koji je istodobno predstavnik Državne riznice i izvršno tijelo općine – oporezivu transakciju u smislu članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive [o PDV‑u]?
               Je li za odgovor na gorenavedeno pitanje važno je li isplata naknade općini bila stvarno plaćanje ili se radilo samo o internom knjiženju u proračunu općine?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Uvodno, treba istaknuti da se prethodno pitanje odnosi izričito na članak 14. stavak 2. točku (a) Direktive o PDV‑u, dok se opći uvjeti koje je potrebno ispuniti kako bi se određenu isporuku robe moglo kvalificirati kao „transakciju koja podliježe PDV‑u” nalaze u članku 2. stavku 1. točki (a) te direktive.

               27

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio zahtjev za prethodnu odluku pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu pruži sve elemente tumačenja koji mogu biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima (presuda od 20. prosinca 2017., Incyte, C‑492/16, EU:C:2017:995, t. 30. i navedena sudska praksa).

               28

               Stoga postavljeno pitanje treba također ispitati s obzirom na članak 2. stavak 1. točke (a) Direktive o PDV‑u.

               29

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u bitnome, treba li članak 2. stavak 1. točku (a) i članak 14. stavak 2. točku (a) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da transakcija koja podliježe PDV‑u predstavlja prijenos vlasništva nad nekretninom koja pripada poreznom obvezniku PDV‑a, u korist Državne riznice države članice, koji se provodi na temelju zakona i u zamjenu za plaćanje naknade u situaciji, poput one u glavnom postupku, gdje ista osoba istodobno predstavlja tijelo koje provodi izvlaštenje i izvlaštenu općinu i gdje potonja, u praksi, nastavlja upravljati dotičnom imovinom, iako je plaćanje naknade provedeno samo putem internog knjiženja u proračunu općine.

               30

               Ponajprije valja podsjetiti da Direktiva o PDV‑u uspostavlja zajednički sustav PDV‑a koji se, među ostalim, temelji na ujednačenoj definiciji oporezivih transakcija (presuda od 11. svibnja 2017., Posnania Investment, C‑36/16, EU:C:2017:361, t. 25. i navedena sudska praksa).

               31

               Stoga, sukladno članku 2. stavku 1. točki (a) Direktive o PDV‑u, PDV‑u podliježe isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje.

               32

               Kao prvo, kada je riječ o pojmu „isporuka robe”, isti nije definiran tom odredbom.

               33

               Nasuprot tomu, članak 14. stavak 1. Direktive o PDV‑u definira taj pojam kao prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik. Isto tako, članak 14. stavak 2. točka (a) te direktive propisuje da se, osim transakcije iz stavka 1. navedenog članka, „isporukom robe” smatra prijenos, u zamjenu za plaćanje naknade, vlasništva nad imovinom po nalogu javnog tijela ili tijela koje postupa u ime javnog tijela, sukladno zakonu.

               34

               Kada je riječ o predmetnoj transakciji u glavnom postupku, u svojim pisanim očitovanjima i tijekom rasprave pred Sudom općina je tvrdila da, kako bi određena transakcija bila obuhvaćena člankom 14. stavkom 2. točkom (a) Direktive o PDV‑u, ona također mora ispunjavati kriterije iz članka 14. stavka 1. Direktive o PDV‑u.

               35

               U tom pogledu, dok članak 14. u stavku 1. Direktive o PDV‑u na općenit način definira pojam „isporuka robe”, iz doslovnog tumačenja njegova stavka 2., osobito izraza „osim transakcije iz stavka 1.”, može se zaključiti da se stavak 2. odnosi na druge transakcije koje se također mogu smatrati „isporukom robe”. Proizlazi da je zakonodavac Europske unije, kada ih je grupirao pod istim pojmom „isporuka robe”, namjeravao razlikovati transakciju iz članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u od one iz njezina članka 14. stavka 1. s obzirom na to da te dvije transakcije nisu definirane istim pojmovima. Posebice, definicija transakcije iz članka 14. stavka 2. točke (a) navedene direktive ne upućuje na „pravo raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik”, o kojoj je riječ u članku 14. stavku 1. iste direktive.

               36

               Stoga iz teksta i strukture članka 14. Direktive o PDV‑u proizlazi, kao što to ističe i nezavisni odvjetnik u točki 47. svoga mišljenja, da stavak 2. toga članka predstavlja, u odnosu na opću definiciju iz stavka 1. toga članka, lex specialis čiji su uvjeti primjene autonomne naravi u odnosu na one iz stavka 1.

               37

               Prema tome, kvalifikacija „isporuka robe” u smislu članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u zahtijeva ispunjavanje triju kumulativnih uvjeta. Ponajprije, mora postojati prijenos vlasništva. Nadalje, taj prijenos mora biti na temelju naloga koji izdaje javno tijelo ili koji se izdaje u ime javnog tijela ili na temelju zakona. Konačno, mora postojati plaćanje naknade.

               38

               U tom pogledu, treba istaknuti da prvi od tih triju uvjeta, odnosno prijenos vlasništva, ne treba shvaćati tako da podrazumijeva potrebu prijenosa u gospodarskom smislu.

               39

               Doista, pozvan da tumači članak 5. stavak 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.), čiji tekst je istovjetan onome članka 14. stavka 1. Direktive o PDV‑u, Sud je presudio da taj članak 5. stavak 1. treba tumačiti na način da se „isporukom robe” smatra prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik, čak i ako nije došlo do prijenosa pravnog vlasništva (presuda od 8. veljače 1990., Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, EU:C:1990:61, t. 9.). Međutim, u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev istaknuo je pitanje može li postojati „isporuka robe”, u smislu članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u, u slučaju kada je došlo samo do prijenosa pravnog vlasništva nad imovinom, u zamjenu za plaćanje naknade, dok je nositelj gospodarske kontrole nad imovinom ostao isti. Naime, posebnost koja proizlazi iz poljskog upravnog prava, prema kojoj, u slučaju izvlaštenja nekretnina koje pripadaju gradskom okrugu od strane Državne riznice, tom imovinom nastavlja upravljati isti subjekt, kojeg predstavlja gradonačelnik, po naravi može oduzeti predmetnom prijenosu vlasništva nad imovinom, barem djelomično, njegov gospodarski karakter, zbog toga što tijelo koje provodi izvlaštenje nema pravo raspolagati predmetnom imovinom kao vlasnik.

               40

               U tom pogledu, članak 14. stavak 2. točke (a) Direktive o PDV‑u ne odnosi se na prijenos prava raspolaganja robom kao vlasnik, kao što je to slučaj u stavku 1. tog članka, nego, eksplicitnije, na prijenos vlasništva nad tom robom (vidjeti, kada je riječ o članku 14. stavku 2. točki (b), presudu od 4. listopada 2017., Mercedes‑Benz Financial Services UK, C‑164/16, EU:C:2017:734, t. 31.).

               41

               Posljedično, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 53. svojega mišljenja, u svrhu članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u, prijenos vlasništva nad imovinom u smislu formalnog prava na predmetnu imovinu dostatan je kako bi se takva transakcija mogla smatrati oporezivom „isporukom robe” ako su ispunjeni ostali uvjeti iz te odredbe.

               42

               Kada je riječ, kao drugo, o općem uvjetu povezanom s naplatnim karakterom transakcije iz članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u, sud koji je uputio zahtjev želi znati, u bitnome, koji je odnos između pojma „naplatni karakter” iz tog članka i onog „naknada” u smislu članka 14. stavka 2. točke (a) te direktive u situaciji kada se naknada uplaćena izvlaštenoj općini provodi samo prijenosom putem internog knjiženja.

               43

               Kada je riječ o naplatnom karakteru transakcije koju se razmatra, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da se isporuka robe obavlja „u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u pretpostavlja izravnu vezu između isporučene robe i primljene protuvrijednosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. listopada 2010., Loyalty Management UK i Baxi Group, C‑53/09 i C‑55/09, EU:C:2010:590, t. 51. i navedenu sudsku praksu). Takva izravna veza postoji samo ako između dobavljača i kupca postoji pravni odnos tijekom kojeg su izmijenjene uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju naplaćuje dobavljač predstavlja stvarnu protuvrijednost robe koja je isporučena (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. svibnja 2017., Posnania Investment, C‑36/16, EU:C:2017:361, t. 31. i navedenu sudsku praksu). Štoviše, ta protuvrijednost mora predstavljati subjektivnu vrijednost, stvarno primljenu i izrazivu u novcu (vidjeti, u tom smislu, presude od 19. prosinca 2012., Orfey, C‑549/11, EU:C:2012:832, t. 44. i 45. i navedenu sudsku praksu, i od 7. studenoga 2013., Tulică i Plavoşin, C‑249/12 i C‑250/12, EU:C:2013:722, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Međutim, kao što to ističe, u bitnome, nezavisni odvjetnik u točki 61. svojega mišljenja, pitanje je li, kako bi postojalo „plaćanje naknade” u smislu članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u, potrebno da to plaćanje zadovoljava sve sastavne elemente pojma „zamjena za plaćanje” iz članka 2. stavka 1. točke (a) te direktive nije relevantno s obzirom na to da je prva od tih odredbi lex specialis, kao što to proizlazi iz točke 36. ove presude. Naime, navedene sastavne elemente Sud nije objavio u okviru tumačenja članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u, nego njezina članka 2. stavka 1.

               45

               Međutim iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je predmetna naknada u glavnom postupku izravno povezana s prijenosom vlasništva nad nekretninama općine u Državnu riznicu. U tom pogledu, pod uvjetom da je plaćanje te naknade bilo stvarno, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, nije relevantno je li to plaćanje provedeno internim knjiženjem u okviru istog proračuna.

               46

               Kada je riječ, kao treće, o ostalim općim uvjetima iz članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u, odnosno o uvjetu mjesta isporuke robe, svojstva poreznog obveznika subjekta kao što je općina i onog koji se odnosi na činjenicu da obveznik djeluje „kao takav”, nesporno je, najprije, da je u ovom slučaju uvjet mjesta isporuke ispunjen s obzirom na to da je do transakcije došlo na državnom području države članice, odnosno Poljske.

               47

               Nadalje, svojstvo općine kao poreznog obveznika sud koji je uputio zahtjev nije dovodio u pitanje. U skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, „porezni obveznik” znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.

               48

               Naposljetku, kada je riječ o uvjetu djelovanja „kao porezni obveznik” u trenutku prijenosa prava vlasništva nad nekretninama Državnoj riznici, koji općina osporava pozivajući se na članak 13. stavak 1. prvi podstavak Direktive o PDV‑u, treba podsjetiti da je Sud već odlučivao da su aktivnosti u kojima sudjeluju javna tijela u smislu te iste odredbe one koje ostvaruju subjekti javnog prava u okviru pravnog sustava koji im je svojstven, uz iznimku aktivnosti koje oni obavljaju pod istim uvjetima kao privatni gospodarski subjekti (presuda od 16. rujna 2008., Isle of Wight Council i dr., C‑288/07, EU:C:2008:505, t. 21. i navedena sudska praksa). Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri je li taj uvjet ispunjen u postupku koji se pred njim vodi.

               49

               Kada je riječ o glavnom postupku, kao što to proizlazi iz točke 15. ove presude, vlasništvo nad nekretninama koje su pripadale općini stvarno je preneseno na Državnu riznicu u svrhu izgradnje državne ceste. Do tog je prijenosa došlo na temelju naloga koji je izdalo javno tijelo, odnosno vojvodstvo Donja Šleska, koje je posebnom odlukom također odredilo iznos naknade koja se općini morala isplatiti.

               50

               Slijedi da su, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, tri uvjeta iz članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u u ovom slučaju ispunjena.

               51

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 2. stavak 1. točku (a) i članak 14. stavak 2. točku (a) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da prijenos vlasništva nad nekretninom koja pripada poreznom obvezniku PDV‑a, u korist Državne riznice države članice, koji se provodi na temelju zakona i u zamjenu za plaćanje naknade u situaciji, poput one u glavnom postupku, gdje ista osoba istodobno predstavlja tijelo koje provodi izvlaštenje i izvlaštenu općinu, i gdje potonja, u praksi, nastavlja upravljati dotičnom imovinom, predstavlja transakciju koja podliježe PDV‑u, čak i ako je plaćanje naknade provedeno samo putem internog knjiženja u proračunu općine.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 1. točku (a) i članak 14. stavak 2. točku (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da prijenos vlasništva nad nekretninom koja pripada poreznom obvezniku poreza na dodanu vrijednost, u korist Državne riznice države članice, koji se provodi na temelju zakona i u zamjenu za plaćanje naknade u situaciji, poput one u glavnom postupku, gdje ista osoba istodobno predstavlja tijelo koje provodi izvlaštenje i izvlaštenu općinu i gdje potonja, u praksi, nastavlja upravljati dotičnom imovinom predstavlja transakciju koja podliježe porezu na dodanu vrijednost, čak i ako je plaćanje naknade provedeno samo putem internog knjiženja u proračunu općine.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka : poljski