title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. listopada 2015.#East Sussex County Council protiv Information Commissioner i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First-tier Tribunal.#Zahtjev za prethodnu odluku – Arhuška konvencija – Direktiva 2003/4/EZ – Članci 5. i 6. – Javni pristup informacijama o okolišu – Naknada za davanje informacija o okolišu – Pojam ,razumnog iznosa’ – Troškovi održavanja baze podataka i opći troškovi – Pristup pravosuđu – Upravni i sudski nadzor odluke kojom se naplaćuje naknada.#Predmet C-71/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Arhuška konvencija — Direktiva 2003/4/EZ — Članci 5. i 6. — Javni pristup informacijama o okolišu — Naknada za davanje informacija o okolišu — Pojam ,razumnog iznosa' — Troškovi održavanja baze podataka i opći troškovi — Pristup pravosuđu — Upravni i sudski nadzor odluke kojom se naplaćuje naknada“
      U predmetu C‑71/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Prvostupanjski sud (odjel za opći propis, prava na pristup informacijama) (First‑tier Tribunal (General Regulatory Chamber, Information Rights) (Ujedinjena Kraljevina)), odlukom od 4. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 10. veljače 2014., u postupku

         East Sussex County Council

      protiv

         Information Commissioner,

      uz sudjelovanje:

         Property Search Group,

         Local Government Association,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. prosinca 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za East Sussex County Council, R. Cobb i C. Brannigan, solicitors, kao i N. Pleming, QC,

               —

               za Information Commissionera, R. Bailey, solicitor, i A. Proops, barrister,

               —

               za Property Search Group, N. Clayton,

               —

               za Local Government Association, R. Cobb, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Mauricija i S. Blackmorea, barristers,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning i M. Wolff, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Pignataro‑Nolin, L. Armati i J. Norris‑Usher, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. travnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2003/4/EZ od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ (SL L 41, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 128.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između East Sussex County Councila (Vijeće Grofovije East Sussex, u daljnjem tekstu: Vijeće Grofovije) i Information Commissionera (povjerenik za informiranje), povodom odluke tog povjerenika kojom je naknada koju je Vijeće Grofovije tražilo za pružanje informacija o okolišu PSG Eastbourneu, poduzetniku koji se bavi pretraživanjem nekretnina, proglašena nezakonitom.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša potpisana je u Aarhusu 25. lipnja 1998. te potvrđena u ime Europske zajednice odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 3., str. 10., u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija).

               4

               Članak 4. navedene konvencije, naslovljen „Pristup informacijama o okolišu“, u stavku 1. predviđa da je, uz određene rezerve i uvjete, svaka stranka te konvencije dužna osigurati da tijela vlasti, kao odgovor na zahtjev za informaciju o okolišu, stave takvu informaciju na raspolaganje javnosti u okviru domaćeg zakonodavstva.

               5

               Članak 4. stavak 8. Arhuške konvencije precizira:
               „Svaka stranka može dopustiti svojim tijelima vlasti utvrđivanje pristojbe za pružanje informacije, ali ta pristojba ne smije prelaziti razuman iznos. Tijelo vlasti koje namjerava zatražiti naknadu za pružanje informacije treba podnositelju zahtjeva staviti na raspolaganje popis pristojbi koje može zahtijevati, navodeći okolnosti u kojima ih može zahtijevati ili ih se odreći te slučajeve u kojima se pružanje informacije uvjetuje plaćanjem takve pristojbe unaprijed.“

               6

               Članak 9. iste konvencije, naslovljen „Pristup pravosuđu“, u stavku 1. određuje:
               „U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva svaka je stranka dužna osigurati da svaka osoba koja smatra kako je njegov ili njezin zahtjev za informacijom prema članku 4. zanemaren, nepravilno odbijen, bilo djelomično ili u cijelosti, kako je na njega odgovoreno na neodgovarajući način ili kako se s njime nije postupalo sukladno odredbama toga članka, ima pristup postupku ocjene pred sudom ili nekim drugim neovisnim i nepristranim zakonski utemeljenim tijelom.
               U okolnostima u kojima stranka omogućuje sudsku ocjenu, dužna je toj osobi također osigurati dostupnost zakonom utvrđenog brzog, besplatnog ili jeftinog postupka razmatranja od strane tijela vlasti, ili ocjene od strane nekog neovisnog i nepristranog tijela osim suda.
               […]“

         Pravo Unije

      Direktiva 90/313/EEZ

               7

               Prema članku 5. Direktive Vijeća 90/313/EEZ od 7. lipnja 1990. o slobodi pristupa informacijama o okolišu (SL L 158, str. 56.):
               „Države članice mogu tražiti naknadu za davanje informacija o okolišu, međutim ta naknada ne može prelaziti razuman iznos.“ [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 2003/4

               8

               Uvodne izjave 2. i 18. Direktive 2003/4 glase:

                        „(2)

                        Ova Direktiva proširuje postojeći pristup odobren Direktivom 90/313/EEZ.

                  […]

                        (18)

                        Tijela javne vlasti trebala bi imati mogućnost naplate pružanja informacija o okolišu, ali ta naknada treba biti razumna. To podrazumijeva da, kao opće pravilo, naknade ne mogu premašivati stvarne troškove izrade traženog materijala. […]“

               9

               Članak 1. točka (a) Direktive 2003/4 propisuje:
               „Ciljevi ove Direktive su:

                        a)

                        zajamčiti pravo na pristup informacijama o okolišu, koje su pohranjene kod ili za tijela javne vlasti, te utvrditi osnovne pojmove i uvjete, kao i praktična rješenja za njegovo izvršavanje, […]“

               10

               Članak 3. stavak 1. navedene direktive predviđa:
               „Države članice osiguravaju da tijela javne vlasti moraju, u skladu s odredbama ove Direktive, učiniti dostupnim informacije o okolišu koje su pohranjene kod ili za njih, svakom podnositelju zahtjeva na njegov zahtjev, bez obaveze iskazivanja interesa.“

               11

               Članak 3. stavak 5. te iste direktive propisuje:
               „Za potrebe ovog članka, države članice osiguravaju da:
               […]

                        c)

                        budu definirana praktična rješenja, kako bi se osiguralo učinkovito ostvarivanje prava na pristup informacijama o okolišu, kao što su:

                                 —

                                 imenovanje službenika za informiranje,

                                 —

                                 uspostavljanje i održavanje ustanova za pregled traženih informacija,

                                 —

                                 registri ili popisi informacija o okolišu koje posjeduju tijela javne vlasti ili informacijski punktovi, s jasnim naznakama gdje se takve informacije mogu naći.

                           […]“

               12

               Članak 5. Direktive 2003/4, naslovljen „Naknade“, u stavcima 1. i 2. predviđa:
               „1.   Pristup bilo kojem javnom registru ili popisu uspostavljenom i održavanom kako je navedeno u članku 3. stavku 5., kao i pregled traženih podataka na licu mjesta, oslobođeno je naknade.
               2.   Tijela javne vlasti mogu tražiti naknadu za davanje bilo kojih informacija o okolišu, ali ta naknada ne smije prelaziti razuman iznos.“

               13

               Članak 6. navedene direktive, naslovljen „Pristup pravosuđu“, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „Države članice osiguravaju da svaki podnositelj zahtjeva koji smatra da je njegov zahtjev za informacije bio ignoriran, nepravedno odbijen (bilo u cijelosti ili djelomično), odnosno da se na njega neodgovarajuće odgovorilo ili da se po njemu nije postupalo u skladu s odredbama članaka 3., 4. ili 5., ima pristup postupku u kojem postupke ili propuste dotičnog tijela javne vlasti preispituje to isto tijelo ili neko drugo tijelo javne vlasti ili ih administrativno preispituje neovisno i nepristrano tijelo određeno zakonom. Svaki takav postupak je hitan te oslobođen naknade ili jeftin.
               2.   Uz postupak preispitivanja naveden u stavku 1., države članice osiguravaju da podnositelj zahtjeva ima pristup postupku preispitivanja pred sudom ili drugim neovisnim i nepristranim tijelom određenim zakonom, u kojem postupci ili propusti dotičnih tijela javne vlasti mogu biti preispitani i čije odluke mogu postati konačne. Države članice mogu dodatno propisati da treće strane, koje objava informacija tereti, također imaju pristup pravnim sredstvima.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               14

               Cilj Uredbe o pristupu informacijama o okolišu iz 2004. (Environmental Information Regulations 2004, u daljnjem tekstu: EIR 2004.) jest prenošenje Direktive 2003/4 u nacionalno zakonodavstvo.

               15

               Članak 8. stavci 1. do 3. EIR‑a 2004. propisuje:
               „1.   Pod uvjetima iz stavaka 2. do 8., tijelo javne vlasti može, kada čini dostupnima informacije o okolišu […], naplatiti podnositelju naknadu za davanje informacija.
               2.   Tijelo javne vlasti ne može naplatiti naknadu:

                        a)

                        za pristup javnim registrima ili popisima informacija o okolišu koje ta tijela vode; ni

                        b)

                        za pregled traženih informacija na licu mjesta gdje su one učinjene dostupnima.

                  3.   Naknada u smislu stavka 1. ne može prelaziti iznos koji tijelo javne vlasti ocijeni razumnim.“

               16

               Na temelju članka 50. stavka 1. Zakona o slobodi pristupa informacijama iz 2000., kako je izmijenjen člankom 18. EIR‑a 2004., svaka zainteresirana osoba može podnijeti zahtjev povjereniku za informiranje kako bi on donio odluku o tome je li odnosno tijelo javne vlasti postupilo prema njezinu zahtjevu kao što je propisano u EIR‑u 2004.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               U kontekstu prijenosa vlasništva nad nekretninom, PSG Eastbourne, poduzetnik koji se bavi pretraživanjem nekretnina, podnio je zahtjev za pružanje informacija o okolišu pred Vijećem Grofovije kako bi dobivene informacije prenio u komercijalne svrhe osobama zainteresiranima za taj prijenos. Vijeće Grofovije, koje se često susreće s takvim zahtjevima, odnosno „pretraživanjem nekretnina“, dalo je tražene odgovore te je naplatilo više naknada do ukupnog iznosa od 17 funti sterlinga (GBP) (oko 23 eura) primjenjujući standardizirani popis naknada. Kao što to proizlazi iz priloga C odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, iznos je tih naknada za svaku od njih između 1 i 4,50 GBP (između 1 i 6 eura).

               18

               Velik dio podataka koji su korišteni za to pretraživanje nekretnina obrađuje i organizira odjel za informiranje Vijeća Grofovije kao bazu podataka koja sadržava podatke i u elektroničkom i papirnatom obliku. Ta baza podataka služi i ostalim odjelima Vijeća Grofovije za obavljanje različitih zadataka.

               19

               U popisu naknada kojim se koristi Vijeće Grofovije uz svaku vrstu informacije vezuje se paušalni trošak koji se primjenjuje na ujednačen način neovisno o podnositelju zahtjeva. Te je troškove Vijeće Grofovije izračunalo na temelju cijene sata rada uzimajući u obzir vrijeme koje je cjelokupan odjel za informiranje uložio za održavanje baze podataka i za odgovaranje na pojedinačne zahtjeve za informacije. U skladu s praksom Vijeća Grofovije, naknade koje se u ovom slučaju zahtijevaju namijenjene su pokrivanju ukupnih troškova koje to tijelo snosi kako bi izvršilo te dvije zadaće bez stjecanja koristi. Cijena sata rada koja se uzima u obzir za određivanje iznosa tih naknada ne uključuje samo troškove plaća osoblja već i udio u općim troškovima. Prema sudu koji je uputio zahtjev, uključivanje općih troškova u izračun navedenih naknada odgovara uobičajenim računovodstvenim načelima.

               20

               Nakon žalbe koju je PSG Eastbourne podnio protiv naplate naknada koju je naložilo Vijeće Grofovije, povjerenik za informiranje donio je odluku kojom se utvrđuje da te naknade nisu bile u skladu s člankom 8. stavkom 3. EIR‑a 2004. jer su uključivale druge troškove kao što su poštanski troškovi, troškovi umnožavanja ili ostali izdaci u vezi s davanjem zatraženih informacija.

               21

               Vijeće Grofovije, koje je podržao Local Government Association (udruga lokalnih samouprava), podnijelo je tužbu protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev ističući da su naknade iz njegova popisa zakonite i da ne prelaze razuman iznos. Povjerenik za informiranje, kojeg je podržao Property Search Group (grupacija za pretraživanje nekretnina), navodi, naprotiv, da se članku 5. stavku 2. Direktive 2003/4 protivi to da pri izračunu tih naknada u obzir budu uzeti troškovi održavanja baze podataka ili opći troškovi. Međutim, s obzirom na pripremne radnje koje se odnose na donošenje Direktive 2003/4, povjerenik za informiranje priznao je da naknade koje se plaćaju na temelju tog članka nisu ograničene na nastale izdatke, već mogu uključivati i troškove povezane s vremenom koje je osoblje uložilo kako bi odgovorilo na pojedinačne zahtjeve za informacije.

               22

               Iako dijeli to mišljenje, sud koji je uputio zahtjev smatra da naknade iz popisa kojim se koristi Vijeće Grofovije po svojoj prirodi nisu takve da bi nekoga odvraćale od zahtjeva za informacije o okolišu u posebnom kontekstu pretraživanja nekretnina, uzimajući u obzir vrijednost predmetnih prijenosa vlasništva.

               23

               Osim toga, taj sud smatra da je izračun naknada koji je izradilo Vijeće Grofovije pogrešan jer uključuje u cijelosti godišnje troškove osoblja u vezi s održavanjem baze podataka Vijeća Grofovije, iako su određeni dijelovi te baze podataka služili i u druge svrhe osim davanja odgovora na pojedinačne zahtjeve za informacije. Posljedično, on smatra da bi u izračun naknada trebao biti uključen najviše jedan dio troškova povezanih s održavanjem navedene baze podataka.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev usto se pita mogu li dio troškova u vezi s održavanjem baze podataka Vijeća Grofovije i opći troškovi koji se mogu pripisati vremenu koje je osoblje tog tijela provelo u održavanju te baze podataka i davanju odgovora na pojedinačne zahtjeve za informacije biti sadržani u izračunu naknada u skladu s člankom 5. stavkom 2. Direktive 2003/4.

               25

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se o potrebnom opsegu upravnog i sudskog nadzora predviđenog člankom 6. stavcima 1. i 2. Direktive 2003/4 kad je riječ o razumnom iznosu naknade, smatrajući da praktičan utjecaj tog pitanja na ishod glavnog predmeta nije izvjestan. U tom pogledu, taj sud ističe da tekst članka 8. stavka 3. EIR‑a 2004., tumačen sukladno načelima engleskog upravnog prava, ograničava opseg nadzora odluke koju je dotično tijelo donijelo na pitanje je li ona bila sama po sebi nerazumna, odnosno iracionalna, nezakonita ili nepravedna, uz vrlo ograničenu mogućnost nadziranja svih relevantnih zaključaka što ih je donijelo to tijelo.

               26

               U tim okolnostima, Prvostupanjski sud (odjel za opći propis, prava na pristup informacijama) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kako treba tumačiti članak 5. stavak 2. Direktive 2003/4/EZ? Osobito, može li naknada razumnog iznosa za davanje određene vrste informacija o okolišu uključivati:

                                 a)

                                 dio troška održavanja baze podataka kojom se tijelo javne vlasti koristi za davanje odgovora na zahtjeve za informacije takve vrste;

                                 b)

                                 opće troškove koji se odnose na utrošeno vrijeme osoblja koji su pravilno uračunati prilikom određivanja naknade?

                        2.

                        Je li u skladu s člankom 5. stavkom 2. i člankom 6. Direktive 2003/4 da država članica u svojem propisu predvidi da tijelo javne vlasti može naplatiti iznos za davanje informacija o okolišu koji ‚ne prelazi iznos koji javno tijelo smatra razumnim’, ako je odluka tijela javne vlasti o tome što je ‚razuman iznos’ podvrgnuta upravnom i sudskom nadzoru, kako je to predviđeno engleskim pravom?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li članak 5. stavak 2. Direktive 2003/4 tumačiti na način da naknada za davanje određene vrste informacija o okolišu može obuhvaćati dio troška za održavanje baze podataka poput one u glavnom postupku, kojom se tijelo javne vlasti koristi u tu svrhu, kao i opće troškove koji se odnose na utrošeno vrijeme osoblja tog tijela, s jedne strane, na održavanje te baze podataka i, s druge strane, na davanje odgovora na pojedinačne zahtjeve za informacije, pravilno uzete u obzir prilikom određivanja te naknade.

               28

               U skladu s člankom 5. stavkom 2. Direktive 2003/4, tijela javne vlasti mogu tražiti naknadu za davanje bilo kojih informacija o okolišu, ali ta naknada ne smije prelaziti razuman iznos.

               29

               Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 44. i 46. svojeg mišljenja, navedena odredba uvođenje naknade podređuje ispunjenju dvaju uvjeta. Prvo, svi elementi na temelju kojih se izračunava iznos naknade moraju se odnositi samo na „davanje“ informacija o okolišu. Drugo, ako je ispunjen prvi uvjet, još je potrebno da ukupan iznos naknade ne premašuje „razuman iznos“.

               30

               Stoga najprije treba ispitati sadržavaju li troškovi održavanja baze podataka poput one u glavnom postupku, korištene u cilju davanja informacija o okolišu, kao i opći troškovi utrošenog vremena osoblja dotičnog javnog tijela, s jedne strane, na održavanje te baze podataka i, s druge strane, na davanje odgovora na pojedinačne zahtjeve za informacije, elemente koji se odnose na „davanje“ informacija o okolišu.

               31

               U cilju utvrđivanja što predstavlja „davanje“ informacija o okolišu u smislu članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4, treba voditi računa o odnosu između te odredbe i članka 5. stavka 1. te direktive.

               32

               U tom pogledu, treba primijetiti da Direktiva 2003/4 pravi razliku između, s jedne strane, „davanja“ informacija o okolišu, za koje javna tijela mogu zahtijevati naknadu na temelju članka 5. stavka 2. te direktive, i, s druge strane, „pristupa“ javnim registrima ili popisima uspostavljenima i održavanima kao što je to previđeno člankom 3. stavkom 5. navedene direktive kao i „pregleda na licu mjesta“ traženih podataka, koji su, sukladno članku 5. stavku 1. iste direktive, besplatni.

               33

               Naime, članak 5. stavak 1. Direktive 2003/4 upućuje na njezin članak 3. stavak 5. Prema tom članku 3. stavku 5. točki (c), države članice osiguravaju da budu definirana praktična rješenja kako bi se osiguralo učinkovito ostvarivanje prava na pristup informacijama o okolišu. U tu svrhu osobito se spominju „uspostavljanje i održavanje ustanova za pregled traženih informacija“ kao i „registri ili popisi informacija o okolišu koje posjeduju tijela javne vlasti ili informacijski punktovi, s jasnim naznakama gdje se takve informacije mogu naći“.

               34

               Stoga iz članka 5. stavka 1. Direktive 2003/4, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 5. točkom (c), proizlazi da su države članice ne samo obvezne uspostaviti i održavati registre i popise informacija o okolišu koje posjeduju tijela javne vlasti ili informacijske punktove kao i ustanove za pregled tih informacija nego i besplatno omogućiti pristup tim registrima, popisima i ustanovama za pregled.

               35

               Stoga besplatan karakter pristupa tim registrima, popisima i ustanovama za pregled predviđen člankom 5. stavkom 1. Direktive 2003/4 mora služiti razgraničenju pojma „davanja“ informacija o okolišu u smislu članka 5. stavka 2. te direktive, koje prema tom članku može podlijegati naknadi.

               36

               Iz toga u načelu proizlazi da se samo troškovi koji ne proizlaze iz uspostavljanja i održavanja navedenih registara, popisa i ustanova za pregled informacija mogu pripisati „davanju“ informacija o okolišu, za koje nacionalna tijela mogu zahtijevati naknadu na temelju članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4.

               37

               Posljedično, troškovi održavanja baze podataka kojom se javno tijelo koristi u svrhu davanja odgovora na zahtjev za informacije o okolišu ne mogu se uzeti u obzir prilikom izračuna naknade za „davanje“ informacija o okolišu.

               38

               Naime, s obzirom na povezanost između članka 5. stavka 1. i članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4, navedenu u točkama 31. do 35. ove presude, takvi troškovi povezani su s uspostavom i održavanjem registara, popisa i ustanova za pregled, čiji troškovi nisu nadoknadivi na temelju članka 5. stavka 1. Direktive 2003/4, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 5. točkom (c). Stoga bi bilo proturječno kada bi tijela javne vlasti mogla naplatiti te troškove od osoba koje su podnijele zahtjeve za informacije na temelju članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4, dok je pregled podataka koji se nalaze u bazi na licu mjesta besplatan sukladno članku 5. stavku 1. te direktive.

               39

               Nasuprot tomu, troškovi koji se odnose na „davanje“ informacija o okolišu, koji se mogu naplatiti na temelju članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4, obuhvaćaju ne samo poštanske i troškove umnožavanja već i troškove vremena osoblja odnosnog tijela javne vlasti potrebnog za davanje odgovora na pojedinačni zahtjev za informacije, što osobito uključuje vrijeme za pretraživanje odnosnih informacija te njihovo izdavanje u zahtijevanom obliku. Naime, takvi troškovi ne proizlaze iz uspostavljanja i održavanja registara i popisa pohranjenih informacija o okolišu kao ni ustanova za pregled tih informacija. Taj zaključak podupire i uvodna izjava 18. te direktive, prema kojoj naknade u načelu ne mogu prelaziti „stvarne troškove“ izrade navedenog materijala.

               40

               Uzimajući u obzir upotrebu pojma „stvarni troškovi“ u navedenoj uvodnoj izjavi, treba zaključiti da opći troškovi, uzeti u obzir na odgovarajući način, u načelu mogu biti uključeni u izračun naknade predviđene člankom 5. stavkom 2. Direktive 2003/4. Naime, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, uključivanje općih troškova u izračun te naknade odgovara uobičajenim računovodstvenim načelima. Međutim, ti troškovi mogu biti uključeni u izračun navedene naknade samo u mjeri u kojoj se mogu pripisati elementu troška koji se odnosi na „davanje“ informacija o okolišu.

               41

               U pogledu činjenice da vrijeme koje je osoblje dotičnog tijela javne vlasti utrošilo na odgovaranje na pojedinačne zahtjeve za informacije potpada pod „davanje“ informacija o okolišu, kao što je to utvrđeno u točki 39. ove presude, ono je također dio općih troškova koji se može pripisati tom vremenu i također može biti uključeno u izračun naknade predviđene člankom 5. stavkom 2. Direktive 2003/4. Nasuprot tomu, to nije slučaj kada se radi o dijelu općih troškova koji se odnose na vrijeme što ga je osoblje utrošilo za uspostavu i održavanje baze podataka kojom se tijelo javne vlasti koristi za davanje odgovora na zahtjeve za informacije.

               42

               Kao drugo, što se tiče drugog uvjeta koji određuje članak 5. stavak 2. Direktive 2003/4, prema kojem ukupan iznos naknade predviđene tom odredbom ne smije prelaziti razuman iznos, iz sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 5. Direktive 90/313, a koja ostaje relevantna u svrhu primjene članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4, proizlazi da treba isključiti svako tumačenje pojma „razuman iznos“ koje može imati odvraćajući učinak na osobe koje žele dobiti informacije ili ograničavati njihovo pravo na pristup tim informacijama (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Njemačka,C‑217/97, EU:C:1999:395, t. 47.).

               43

               U cilju ocjene ima li naknada koja se zahtijeva na temelju članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4 odvraćajući učinak, treba uzeti u obzir kako ekonomsku situaciju podnositelja zahtjeva za informacije tako i opći interes u vezi sa zaštitom okoliša. Ta se ocjena, dakle, ne bi trebala ograničiti samo na ekonomsku situaciju zainteresirane osobe, već se također mora oslanjati na objektivnu analizu iznosa te naknade. U toj mjeri, navedena naknada ne smije prelaziti financijske kapacitete zainteresiranih niti se, u svakom slučaju, činiti objektivno nerazumnom.

               44

               Budući da sud koji je uputio zahtjev smatra da se, s obzirom na vrijednost odnosnih prijenosa vlasništva, naknade koje naplaćuje Vijeće Grofovije ne doimaju odvraćajućima u pojedinačnom kontekstu pretraživanja nekretnina, treba, dakle, zaključiti da sama činjenica da te naknade nisu odvraćajuće u odnosu na ekonomsku situaciju osoba umiješanih u prijenose vlasništva nad nekretninama ne oslobađa tijelo javne vlasti njegove obveze da osigura i da se navedene naknade javnosti ne čine nerazumnima, uzimajući u obzir opći interes u vezi sa zaštitom okoliša. Međutim, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, ne čini se da naknade poput onih u glavnom postupku, koje su navedene u točki 17. ove presude i koje usto moraju biti snižene kako bi se isključili troškovi uspostavljanja i održavanja baze podataka, prelaze ono što je razumno.

               45

               S obzirom na sva prethodna razmatanja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 2. Direktive 2003/4 treba tumačiti na način da naknada za davanje određene vrste informacija o okolišu ne može obuhvaćati nijedan dio troškova održavanja baze podataka poput one u glavnom postupku, kojom se u tu svrhu koristi tijelo javne vlasti, ali može sadržavati opće troškove koji se odnose na vrijeme osoblja tog tijela utrošeno za odgovaranje na pojedinačne zahtjeve za informacije, uzimajući u obzir pravilan način određivanja te naknade, pod uvjetom da ukupan iznos te naknade ne prelazi razuman iznos.

         Drugo pitanje

               46

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. Direktive 2003/4 tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu prema kojem je razuman karakter naknade koja se naplaćuje za davanje određene vrste informacija o okolišu predmet samo ograničenog upravnog ili sudskog nadzora, kako je predviđeno engleskim pravom.

         Dopuštenost

               47

               Europska komisija i vlada Ujedinjene Kraljevine ističu dvojbe kad je riječ o dopuštenosti drugog pitanja, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev smatra da praktičan utjecaj tog pitanja na ishod glavnog predmeta nije izvjestan.

               48

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, postupak koji je propisan člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova, zahvaljujući kojem pitanja o tumačenju prava Unije koja upućuje nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti u tom smislu presudu Fish Legal i Shirley, EU:C:2013:853, t. 29. i 30).

               49

               Međutim, samo nesigurnost suda koji je uputio zahtjev u pogledu pitanja ima li opseg upravnog i sudskog nadzora razumnog karaktera naknade koja se naplaćuje za davanje informacija o okolišu u praksi utjecaj na ishod glavnog predmeta nije dovoljna kako bi omogućila očit zaključak da tumačenje prava Unije zahtijevano drugim pitanjem nema nikakve veze s predmetom glavnog postupka ili da se odnosi na problem hipotetske naravi. Stoga je ovo pitanje dopušteno.

         Meritum

               50

               Članak 6. stavak 1. Direktive 2003/4 navodi, u biti, da države članice osiguravaju da svaki podnositelj zahtjeva za informacije može pokrenuti postupak u kojem postupke ili propuste dotičnog tijela javne vlasti preispituje to isto tijelo ili neko drugo tijelo ili ih administrativno preispituje neovisno i nepristrano tijelo određeno zakonom.

               51

               Stavak 2. istog članka navodi, u biti, da države članice osiguravaju da podnositelj zahtjeva ima pristup postupku preispitivanja pred sudom ili drugim neovisnim i nepristranim tijelom određenim zakonom, u kojem postupci ili propusti dotičnih tijela javne vlasti mogu biti preispitani i čije odluke mogu postati konačne.

               52

               Na temelju ustaljene sudske prakse, u nedostatku propisa Unije u tom pravnom području, na unutarnjem je pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i uredi postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju osigurati punu zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, a ta pravila ne smiju davati manje prednosti od pravila koja se tiču sličnih unutarnjih postupaka (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju činiti gotovo nemogućim ili pretjerano teškim korištenje pravima zajamčenima pravnim poretkom Unije (načelo učinkovitosti) (presuda Gruber, C‑570/13, EU:C:2015:231, t. 37. i navedena sudska praksa). Što se tiče ovog posljednjeg načela, treba također podsjetiti da članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima određuje pravo na učinkovito pravno sredstvo pred nepristranim sudom (vidjeti u tom pogledu presudu Unibet, C‑432/05, EU:C:2007:163, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               53

               U Direktivi 2003/4 pojmovi „preispituje“ i „administrativno preispituje“, navedeni u članku 6. stavku 1., kao i pojam „preispitivanje“, naveden u stavku 2. tog članka, ne određuju opseg upravnog i sudskog nadzora koji zahtijeva ta direktiva. U nedostatku posebnih propisa Unije u tom području, opseg sudskog nadzora treba odrediti pravni poredak država članica, pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i učinkovitosti.

               54

               Što se tiče načela ekvivalentnosti, treba zaključiti da spis podnesen Sudu ne sadržava nijedan element koji bi doveo do zaključka da postupovna pravila za sudske postupke koje je uvelo englesko pravo kako bi osiguralo punu zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije daju manje prednosti od sličnih sudskih postupaka s ciljem osiguranja pune zaštite prava koja pojedinci uživaju na temelju unutarnjih propisa.

               55

               Što se tiče načela učinkovitosti, ono u ovom slučaju zahtijeva da zaštita prava koju podnositelji zahtjeva za informacije imaju na temelju Direktive 2003/4 ne podliježe uvjetima koji su takve naravi da bi učinili praktično nemogućim ili pretjerano otežanim ostvarivanje tih prava.

               56

               U tom kontekstu treba podsjetiti da je donošenjem Direktive 2003/4 zakonodavac Unije želio osigurati usklađenost prava Unije s Arhuškom konvencijom, predvidjevši opći sustav s namjenom osiguranja bilo kojoj fizičkoj ili pravnoj osobi u nekoj državi članici prava pristupa informacijama o okolišu koje su pohranjene kod tijela javne vlasti ili za njih a da ta osoba ne mora dokazati interes (presuda Fish Legal i Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, t. 36. i navedena sudska praksa). Postojanje učinkovitog upravnog i sudskog nadzora nad naplatom naknade za davanje takvih informacija suštinski je povezano s ostvarenjem tog cilja. Osim toga, taj se nadzor mora nužno odnositi na pitanje je li javno tijelo poštovalo dva uvjeta predviđena člankom 5. stavkom 2. te direktive, koji su identificirani u točki 29. ove presude.

               57

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ističe da tekst članka 8. stavka 3. EIR‑a 2004., tumačen u skladu s načelima engleskog upravnog prava, ograničava opseg upravnog i sudskog nadzora na pitanje je li odluka koju je donijelo odnosno javno tijelo bila nerazumna, nezakonita ili nepravedna, uz vrlo ograničenu mogućnost nadziranja svih zaključaka o relevantnim činjenicama što ih donosi to tijelo.

               58

               U tom pogledu, Sud je utvrdio da ostvarivanje prava koja im dodjeljuje pravni poredak Unije nije učinjeno praktično nemogućim ili pretjerano teškim samo zbog činjenice da postupak sudskog nadzora nad odlukama upravnih tijela ne dopušta cjelovit nadzor nad tim odlukama. Međutim, prema toj istoj sudskoj praksi, činjenica je da svi nacionalni postupci sudskog nadzora moraju omogućiti sudu kojem je podnesena tužba za poništenje takve odluke da učinkovito primijeni, u okviru nadzora zakonitosti te odluke, relevantna načela i pravila prava Unije (vidjeti u tom smislu presude Upjohn, C‑120/97, EU:C:1999:14, t. 30., 35. i 36. kao i HLH Warenvertrieb i Orthica, C‑211/03, C‑299/03 i C‑316/03 do C‑318/03, EU:C:2005:370, t. 75. do 77.). Stoga je sudski nadzor koji je ograničen što se tiče ocjene određenih činjeničnih pitanja sukladan pravu Unije pod uvjetom da omogućuje sudu kojem je podnesena tužba za poništenje takve odluke da učinkovito primijeni, u okviru nadzora zakonitosti te odluke, relevantna načela i pravila prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu HLH Warenvertrieb i Orthica, C‑211/03, C‑299/03 i C‑316/03 do C‑318/03, EU:C:2005:370, t. 79.).

               59

               U svakom slučaju, treba pojasniti da pitanje odnosi li se neki element troška na „davanje“ zahtijevane informacije i stoga kao takav može biti uzet u razmatranje za izračun naknade koja se naplaćuje kao i pitanje je li ukupan iznos naknade razuman čine pitanja prava Unije. Ona moraju biti podvrgnuta upravnom i sudskom nadzoru koji se provodi na osnovi objektivnih elemenata i može osigurati puno poštovanje uvjeta koji proizlaze iz članka 5. stavka 2. Direktive 2003/4.

               60

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri jesu li gore navedeni zahtjevi ispunjeni u glavnom predmetu i, ako je potrebno, tumači nacionalno pravo sukladno tim zahtjevima.

               61

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 6. Direktive 2003/4 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis prema kojem je razuman karakter naknade koja se naplaćuje za davanje određene vrste informacija o okolišu predmet samo ograničenog upravnog i sudskog nadzora, kako je predviđeno engleskim pravom, pod uvjetom da se taj nadzor provodi na temelju objektivnih kriterija i, sukladno načelima jednakosti i učinkovitosti, odnosi na pitanje je li javno tijelo koje naplaćuje tu naknadu poštovalo uvjete predviđene člankom 5. stavkom 2. te direktive, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 5. stavak 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2003/4/EZ od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ treba tumačiti na način da naknada za davanje određene vrste informacija o okolišu ne može obuhvaćati nijedan dio troškova održavanja baze podataka poput one u glavnom postupku, kojom se u tu svrhu koristi tijelo javne vlasti, ali može sadržavati opće troškove koji se odnose na vrijeme osoblja tog tijela utrošeno za odgovaranje na pojedinačne zahtjeve za informacije, uzimajući u obzir pravilan način određivanja te naknade, pod uvjetom da ukupan iznos te naknade ne prelazi razuman iznos.

                           2.

                           Članak 6. Direktive 2003/4 treba tumačiti na način da mu nije protivan nacionalni propis prema kojem je razuman karakter naknade koja se naplaćuje za davanje određene vrste informacija o okolišu predmet samo ograničenog upravnog i sudskog nadzora, kako je predviđeno engleskim pravom, pod uvjetom da se taj nadzor provodi na temelju objektivnih kriterija i, sukladno načelima jednakosti i učinkovitosti, odnosi na pitanje je li javno tijelo koje naplaćuje tu naknadu poštovalo uvjete predviđene člankom 5. stavkom 2. te direktive, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. rujna 2015. # Buczek Automotive sp. z o.o. protiv Europske komisije. # Postupak - Tumačenje presude. # Predmet T-1/08 INTP.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑1/08 INTP,
            povodom zahtjeva za tumačenje presude od 17. svibnja 2011., Buczek Automotive/Komisija (T‑1/08, Zb., EU:T:2011:216),
            Buczek Automotive sp. z o.o.,  sa sjedištem u Sosnowiecu (Poljska), koji zastupa J. Jurczyk, odvjetnik,
            tužitelj,
            koji podupire
            Republika Poljska,  koju zastupa A. Jasser, u svojstvu agenta,
            intervenijent,
            protiv
            Europske komisije, koju zastupaju K. Herrmann, A. Stobiecka‑Kuik i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            OPĆI SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová (izvjestitelj) i E. Buttigieg, suci,
            tajnik: E. Coulon,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. kolovoza 2014. Republika Poljska, intervenijent u predmetu u kojem je donesena presuda od 17. svibnja 2011., Buczek Automotive/Komisija (T‑1/08, Zb., u daljnjem tekstu: glavna presuda, EU:T:2011:216), podnijela je, na temelju članka 129. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. zahtjev za tumačenje točke 1. izreke spomenute presude.
            2. Glavnom presudom Opći je sud, među ostalim, poništio članak 1. Odluke Komisije 2008/344/EZ od 23. listopada 2007. o državnoj potpori C 23/06 (ex NN 35/06) koju je Poljska dodijelila u korist proizvođača čelika, grupe Technologie Buczek (SL 2008, L 116, str. 26.). Budući da je presudom od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive (C 405/11 P, EU:C:2013:186), odbijena žalba Europske komisije, glavna je presuda postala pravomoćna.
            3. Svojim zahtjevom za tumačenje glavne presude Republika Poljska u bitnome traži da se precizira da je članak 1. Odluke 2008/344 poništen s učinkom erga omnes . Tvrdi da i iz formulacije točke 1. izreke i iz točke 35. te presude proizlazi da se poništenje odnosi na čitavi članak 1. Odluke 2008/344 i da ima učinak erga omnes . Takvo je tumačenje potvrđeno sudskom praksom sudova Europske unije.
            4. U svojim očitovanjima podnesenima tajništvu Općeg suda 25. rujna 2014. Komisija tvrdi da je zahtjev za tumačenje nedopušten. Posebice ističe da svojim zahtjevom Republika Poljska nastoji dobiti mišljenje Općeg suda o izvršenju i svim posljedicama glavne presude za društvo koje nije bilo stranka u postupku, a ne razjasniti dvosmislenost točke 1. izreke spomenute presude.
            5. Podredno, u slučaju da zahtjev za tumačenje ipak bude proglašen dopuštenim, Komisija od Općeg suda traži da točku 1. izreke glavne presude protumači na način da poništenje koje je njome proglašeno ima učinak samo inter partes .
            6. Valja podsjetiti da se zahtjev za tumačenje presude, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, da bi bio dopušten, mora odnositi na izreku presude o kojoj je riječ kao i na ključne dijelove obrazloženja i imati za cilj otklanjanje eventualnih nejasnoća ili dvosmislenosti same presude, odnosno njezina smisla i dosega, u dijelu u kojem je presudom trebalo riješiti konkretan slučaj dan na rješavanje sudu o kojem je riječ. U skladu s istom sudskom praksom, zahtjev za tumačenje presude stoga nije dopušten kad se odnosi na pitanja koja nisu bila riješena presudom o kojoj je riječ ili kad se njime od suda traži mišljenje o primjeni, izvršenju ili posljedicama presude koju je on donio (vidjeti rješenja od 14. srpnja 1993., Raiola‑Denti i dr./Vijeće, T‑22/91 INTP, Zb., EU:T:1993:64, t. 6. i navedenu sudsku praksu, i od 24. srpnja 1997., Caballero Montoya/Komisija, T‑573/93 INTP, Zb. SS, EU:T:1997:126, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
            7. Nadalje, prema sudskoj praksi, intervenijentu mora biti dopušteno podnijeti zahtjev za tumačenje čak i ako stranka koju podupire to nije učinila (rješenje od 20. travnja 1988., Diezler i dr./CES, 146/85‑ITRP i 431/85‑ITRP, EU:C:1988:189, t. 4., i presuda od 19. siječnja 1999., Komisija/NTN i Koyo Seiko, C‑245/95 P‑INT, Zb., EU:C:1999:4, t. 15.). Slijedom toga, Republici Poljskoj dopušteno je, u svojstvu intervenijenta u predmetu T‑1/08, podnijeti zahtjev za tumačenje u ovom predmetu bez obzira na to što je društvo Buczek Automotive sp. z o.o., u svojstvu tužitelja u predmetu u kojem je donesena glavna presuda, u međuvremenu brisano iz sudskog registra.
            8. Republika Poljska i Komisija ne slažu se oko dosega točke 1. izreke glavne presude, odnosno konkretno oko pitanja ima li ona učinak erga omnes  ili samo inter partes .
            9. Tumačenje dosega te točke moglo bi biti otežano zbog okolnosti da su, u skladu s točkom 2. izreke glavne presude, članak 3. stavci 1. i 3. i članci 4. i 5. Odluke 2008/344 poništeni, u dijelu u kojem su se odnosili na tužitelja u predmetu u kojem je donesena glavna presuda, odnosno Buczek Automotive, dok je u točki 1. izreke iste presude navedeno samo da se „članak 1. Odluke 2008/344 […] poništava“.
            10. Za razliku od onoga što tvrdi Komisija, predmet glavnog postupka bio je čitavi članak 1. Odluke 2008/344. To proizlazi iz točke 35. glavne presude u kojoj je Opći sud utvrdio da je Buczek Automotive imao interes dobiti potpuno poništenje te odredbe. Slijedom toga, zahtjev za tumačenje odnosi se na pitanje o kojem je Opći sud odlučivao u okviru predmeta u kojem je donesena glavna presuda. Usto, ne čini se da Republika Poljska od Općeg suda traži mišljenje o primjeni, izvršenju niti posljedicama presude koju je on donio.
            11. Iz navedenog proizlazi da zahtjev za tumačenje treba proglasiti dopuštenim.
            12. Glede merituma, iz formulacije izreke glavne presude proizlazi da je njezinom točkom 1., bez izričitih ograničenja, poništen članak 1. Odluke 2008/344 kojom je Komisija državnu potporu koju je Republika Poljska dodijelila grupi Technologie Buczek proglasila nespojivom s unutarnjim tržištem, dok su točkom 2. te presude poništene odredbe te odluke koje se odnose na obvezu povrata pomoći o kojoj je riječ samo „u dijelu u kojem se [one] odnose na Buczek Automotive“. Iz navedenog proizlazi da se ograničenje iz točke 2. te presude ne primjenjuje na poništenje proglašeno u točki 1. izreke glavne presude.
            13. Takvo tumačenje proizlazi i iz točke 35. glavne presude (vidjeti točku 10. ove presude).
            14. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da točku 1. izreke glavne presude treba tumačiti na način da je njome članak 1. Odluke 2008/344 poništen s učinkom erga omnes .
            15. Na temelju članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija izgubila spor, treba joj naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu Republike Poljske.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (prvo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Točku 1. izreke presude od 17. svibnja 2011., Buczek Automotive/Komisija (T‑1/08, Zb., EU:T:2011:216), treba tumačiti na način da se članak 1. Odluke Komisije 2008/344/EZ od 23. listopada 2007. o državnoj potpori C 23/06 (prethodno NN 35/06) koju je Poljska dodijelila u korist proizvođača čelika, grupe Technologie Buczek, poništava s učinkom erga omnes .
            2. Komisiji se nalaže snošenje troškova.
            3. Izvornik ove presude prilaže se izvorniku protumačene presude na čijoj se margini stavlja zabilješka o ovoj presudi.

    ---documentbreak---

         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      18. rujna 2015. (
            *1
         )
      „Postupak — Tumačenje presude“
      U predmetu T‑1/08 INTP,
      povodom zahtjeva za tumačenje presude od 17. svibnja 2011., Buczek Automotive/Komisija (T‑1/08, Zb., EU:T:2011:216),

         Buczek Automotive sp. z o.o., sa sjedištem u Sosnowiecu (Poljska), koji zastupa J. Jurczyk, odvjetnik,
      tužitelj,
      koji podupire

         Republika Poljska, koju zastupa A. Jasser, u svojstvu agenta,
      intervenijent,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju K. Herrmann, A. Stobiecka‑Kuik i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová (izvjestitelj) i E. Buttigieg, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. kolovoza 2014. Republika Poljska, intervenijent u predmetu u kojem je donesena presuda od 17. svibnja 2011., Buczek Automotive/Komisija (T‑1/08, Zb., u daljnjem tekstu: glavna presuda, EU:T:2011:216), podnijela je, na temelju članka 129. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. zahtjev za tumačenje točke 1. izreke spomenute presude.

               2

               Glavnom presudom Opći je sud, među ostalim, poništio članak 1. Odluke Komisije 2008/344/EZ od 23. listopada 2007. o državnoj potpori C 23/06 (ex NN 35/06) koju je Poljska dodijelila u korist proizvođača čelika, grupe Technologie Buczek (SL 2008, L 116, str. 26.). Budući da je presudom od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive (C 405/11 P, EU:C:2013:186), odbijena žalba Europske komisije, glavna je presuda postala pravomoćna.

               3

               Svojim zahtjevom za tumačenje glavne presude Republika Poljska u bitnome traži da se precizira da je članak 1. Odluke 2008/344 poništen s učinkom erga omnes. Tvrdi da i iz formulacije točke 1. izreke i iz točke 35. te presude proizlazi da se poništenje odnosi na čitavi članak 1. Odluke 2008/344 i da ima učinak erga omnes. Takvo je tumačenje potvrđeno sudskom praksom sudova Europske unije.

               4

               U svojim očitovanjima podnesenima tajništvu Općeg suda 25. rujna 2014. Komisija tvrdi da je zahtjev za tumačenje nedopušten. Posebice ističe da svojim zahtjevom Republika Poljska nastoji dobiti mišljenje Općeg suda o izvršenju i svim posljedicama glavne presude za društvo koje nije bilo stranka u postupku, a ne razjasniti dvosmislenost točke 1. izreke spomenute presude.

               5

               Podredno, u slučaju da zahtjev za tumačenje ipak bude proglašen dopuštenim, Komisija od Općeg suda traži da točku 1. izreke glavne presude protumači na način da poništenje koje je njome proglašeno ima učinak samo inter partes.

               6

               Valja podsjetiti da se zahtjev za tumačenje presude, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, da bi bio dopušten, mora odnositi na izreku presude o kojoj je riječ kao i na ključne dijelove obrazloženja i imati za cilj otklanjanje eventualnih nejasnoća ili dvosmislenosti same presude, odnosno njezina smisla i dosega, u dijelu u kojem je presudom trebalo riješiti konkretan slučaj dan na rješavanje sudu o kojem je riječ. U skladu s istom sudskom praksom, zahtjev za tumačenje presude stoga nije dopušten kad se odnosi na pitanja koja nisu bila riješena presudom o kojoj je riječ ili kad se njime od suda traži mišljenje o primjeni, izvršenju ili posljedicama presude koju je on donio (vidjeti rješenja od 14. srpnja 1993., Raiola‑Denti i dr./Vijeće, T‑22/91 INTP, Zb., EU:T:1993:64, t. 6. i navedenu sudsku praksu, i od 24. srpnja 1997., Caballero Montoya/Komisija, T‑573/93 INTP, Zb. SS, EU:T:1997:126, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               7

               Nadalje, prema sudskoj praksi, intervenijentu mora biti dopušteno podnijeti zahtjev za tumačenje čak i ako stranka koju podupire to nije učinila (rješenje od 20. travnja 1988., Diezler i dr./CES, 146/85‑ITRP i 431/85‑ITRP, EU:C:1988:189, t. 4., i presuda od 19. siječnja 1999., Komisija/NTN i Koyo Seiko, C‑245/95 P‑INT, Zb., EU:C:1999:4, t. 15.). Slijedom toga, Republici Poljskoj dopušteno je, u svojstvu intervenijenta u predmetu T‑1/08, podnijeti zahtjev za tumačenje u ovom predmetu bez obzira na to što je društvo Buczek Automotive sp. z o.o., u svojstvu tužitelja u predmetu u kojem je donesena glavna presuda, u međuvremenu brisano iz sudskog registra.

               8

               Republika Poljska i Komisija ne slažu se oko dosega točke 1. izreke glavne presude, odnosno konkretno oko pitanja ima li ona učinak erga omnes ili samo inter partes.

               9

               Tumačenje dosega te točke moglo bi biti otežano zbog okolnosti da su, u skladu s točkom 2. izreke glavne presude, članak 3. stavci 1. i 3. i članci 4. i 5. Odluke 2008/344 poništeni, u dijelu u kojem su se odnosili na tužitelja u predmetu u kojem je donesena glavna presuda, odnosno Buczek Automotive, dok je u točki 1. izreke iste presude navedeno samo da se „članak 1. Odluke 2008/344 […] poništava“.

               10

               Za razliku od onoga što tvrdi Komisija, predmet glavnog postupka bio je čitavi članak 1. Odluke 2008/344. To proizlazi iz točke 35. glavne presude u kojoj je Opći sud utvrdio da je Buczek Automotive imao interes dobiti potpuno poništenje te odredbe. Slijedom toga, zahtjev za tumačenje odnosi se na pitanje o kojem je Opći sud odlučivao u okviru predmeta u kojem je donesena glavna presuda. Usto, ne čini se da Republika Poljska od Općeg suda traži mišljenje o primjeni, izvršenju niti posljedicama presude koju je on donio.

               11

               Iz navedenog proizlazi da zahtjev za tumačenje treba proglasiti dopuštenim.

               12

               Glede merituma, iz formulacije izreke glavne presude proizlazi da je njezinom točkom 1., bez izričitih ograničenja, poništen članak 1. Odluke 2008/344 kojom je Komisija državnu potporu koju je Republika Poljska dodijelila grupi Technologie Buczek proglasila nespojivom s unutarnjim tržištem, dok su točkom 2. te presude poništene odredbe te odluke koje se odnose na obvezu povrata pomoći o kojoj je riječ samo „u dijelu u kojem se [one] odnose na Buczek Automotive“. Iz navedenog proizlazi da se ograničenje iz točke 2. te presude ne primjenjuje na poništenje proglašeno u točki 1. izreke glavne presude.

               13

               Takvo tumačenje proizlazi i iz točke 35. glavne presude (vidjeti točku 10. ove presude).

               14

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da točku 1. izreke glavne presude treba tumačiti na način da je njome članak 1. Odluke 2008/344 poništen s učinkom erga omnes.

               15

               Na temelju članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija izgubila spor, treba joj naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu Republike Poljske.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Točku 1. izreke presude od 17. svibnja 2011., Buczek Automotive/Komisija (T‑1/08, Zb., EU:T:2011:216), treba tumačiti na način da se članak 1. Odluke Komisije 2008/344/EZ od 23. listopada 2007. o državnoj potpori C 23/06 (prethodno NN 35/06) koju je Poljska dodijelila u korist proizvođača čelika, grupe Technologie Buczek, poništava s učinkom erga omnes.

                           2.

                           Komisiji se nalaže snošenje troškova.

                           3.

                           Izvornik ove presude prilaže se izvorniku protumačene presude na čijoj se margini stavlja zabilješka o ovoj presudi.

                           Kanninen

                           Pelikánová

                           Buttigieg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. rujna 2015.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. srpnja 2011.#Mitsubishi Electric Corp. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-133/07.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. ožujka 2017.#Policie ČR, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie protiv Salah Al Chodor i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Nejvyšší správní soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uredba (EU) br. 604/2013 (Dublin III) – Članak 28. stavak 2. – Zadržavanje u svrhu transfera – Članak 2. točka (n) – Velika opasnost od bijega – Objektivni kriteriji – Nepostojanje pravne definicije.#Predmet C-528/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      15. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu — Uredba (EU) br. 604/2013 (Dublin III) — Članak 28. stavak 2. — Zadržavanje u svrhu transfera — Članak 2. točka (n) — Velika opasnost od bijega — Objektivni kriteriji — Nepostojanje pravne definicije“
      U predmetu C‑528/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud, Češka Republika), odlukom od 24. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 7. listopada 2015., u postupku

         Policie České republiky, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie

      protiv

         Salaha Al Chodora,

         Ajlina Al Chodora,

         Ajvara Al Chodora,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica), A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Policie ČR, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie, D. Franc,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil kao i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agentice,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Gray, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i M. Šimerdová kao i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 28. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108., i ispravak u SL‑u 2017., L 49, str. 50.) (u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III), u vezi s člankom 2. te uredbe.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka povodom kasacijske žalbe koju je uložila Policie ČR, Krajské ředitelství Ústeckého kraje, Odbor cizinecké policie (policija Češke Republike, regionalna uprava iz Ústí nad Labem, policijska uprava za strance, u daljnjem tekstu: policija za strance), u vezi s poništenjem, od strane suda nižeg stupnja, odluke policije za strance o zadržavanju Salaha, Ajlina i Ajvara Al Chodor (u daljnjem tekstu, zajedno: S., A. i A. Al Chodor) u razdoblju od 30 dana radi njihova povratka u Mađarsku.

         Pravni okvir

         EKLJP

               3

               Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), u članku 5., naslovljenom „Pravo na slobodu i sigurnost”, propisuje:
               „1.   Svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:
               […]

                        (f)

                        ako se radi o zakonitom uhićenju ili pritvoru neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja.”

         Pravo Unije

         Povelja

               4

               Članak 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) propisuje da „[s]vatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost”.

               5

               Prema članku 52. Povelje, naslovljenom „Opseg i tumačenje prava i načela”:
               „1.   Svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
               […]
               3.   U onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.
               […]”

         Uredba Dublin III

               6

               Uvodna izjava 9. navedene uredbe propisuje:
               „Uzimajući u obzir rezultate obavljenih evaluacija provedbe instrumenata prve faze, primjereno je na tom stupnju potvrditi načela na kojima se temelji Uredba [Vijeća] (EZ) br. 343/2003 [od 18. veljače 2003. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje (SL 2003., L 50, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 37.)] i istodobno na temelju iskustva uvesti potrebna poboljšanja učinkovitosti Dublinskog sustava i zaštite koja se podnositeljima zahtjeva priznaje na temelju tog sustava. Kako je dobro funkcioniranje Dublinskog sustava od bitne važnosti za [Zajednički europski sustav azila [(ZESA)], trebalo bi tijekom uspostave drugih elemenata [ZESA‑e] i instrumenata solidarnosti Unije pregledati njegova načela i funkcioniranje. Trebalo bi odrediti provedbu cjelokupnog [‚]pregleda prikladnosti[’] koji se temelji na dokazima i koji obuhvaća pravne, gospodarske i socijalne učinke Dublinskog sustava, uključujući njegov utjecaj na temeljna prava.”

               7

               Uvodna izjava 20. Uredbe Dublin III propisuje:
               „Zadržavanje podnositelja zahtjeva primjenjuje se u skladu s temeljnim načelom da se osobu ne smije zadržati samo zbog toga što traži međunarodnu zaštitu. Zadržavanje bi trebalo biti što je kraće moguće i u skladu s načelom nužnosti i razmjernosti. Zadržavanje podnositelja zahtjeva trebalo bi posebno biti u skladu s člankom 31. Ženevske konvencije. Postupci predviđeni ovom Uredbom u vezi sa zadržanom osobom moraju se primjenjivati kao prioritetni u najkraćem mogućem roku. Kada je riječ o općim jamstvima u vezi sa zadržavanjem te uvjetima zadržavanja države članice trebale bi, prema potrebi, primjenjivati odredbe Direktive 2013/33/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)] i na osobe zadržane na temelju ove Uredbe.”

               8

               U članku 2. Uredbe Dublin III, naslovljenom „Definicije”, određuje se:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               […]

                        (n)

                        ‚opasnost od bijega’ znači postojanje razloga u pojedinačnom slučaju, koji su utemeljeni na objektivnim kriterijima definiranima zakonom i koji daju povoda za pretpostavku da bi podnositelj zahtjeva ili državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, u vezi s kojim se provodi postupak transfera, mogao pobjeći.”

               9

               Članak 28. te uredbe pod naslovom „Zadržavanje” propisuje:
               „1.   Države članice ne smiju zadržati osobu samo stoga jer se u vezi s njom provodi postupak određen ovom Uredbom.
               2.   Kada postoji velika opasnost od bijega, države članice mogu zadržati predmetnu osobu u svrhu osiguranja postupaka transfera u skladu s ovom Uredbom, na temelju ocjene svakog pojedinačnog slučaja i samo u onoj mjeri u kojoj je zadržavanje razmjerno te ako se ne mogu djelotvorno primijeniti druge manje prisilne mjere.
               3.   Zadržavanje mora biti što je kraće moguće i ne smije trajati dulje nego što je to razumno potrebno kako bi se s dužnom pažnjom proveli potrebni upravni postupci sve do provedbe transfera u skladu s ovom Uredbom.
               […]”

         Direktiva 2013/33

               10

               Člankom 8. Direktive 2013/33 (u daljnjem tekstu: Direktiva o prihvatu) propisano je sljedeće:
               „1.   Države članice ne smiju zadržati osobu samo zato jer je podnositelj zahtjeva u skladu s Direktivom 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite [(SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 21. str. 249.)].
               2.   Kada se pokaže potrebnim, i na temelju pojedinačne ocjene svakog slučaja, države članice mogu zadržati podnositelja zahtjeva, ako se ne mogu primijeniti druge manje prisilne mjere.
               3.   Podnositelja zahtjeva može se zadržati samo:
               […]

                        (f)

                        u skladu s člankom 28. Uredbe [Dublin III].

                  Razlozi za zadržavanje utvrđuju se nacionalnim pravom.
               […]”

         Češko pravo

               11

               Članak 129. stavak 1. Zakona br. 326/1999 o boravku stranaca na državnom području Češke Republike i izmjeni drugih zakona (u daljnjem tekstu: Zakon o boravku stranaca) propisuje:
               „Policija će zadržati u isključivo nužnom razdoblju stranca koji je nezakonito ušao ili nezakonito boravi na državnom području, u svrhu njegovog povratka, primjenjujući međunarodnu konvenciju koja je sklopljena s drugom državom članicom Europske unije prije 13. siječnja 2009. ili primjenjujući izravno primjenjivo pravno pravilo Europskih zajednica.”

               12

               Na dan donošenja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u tijeku je bio zakonodavni postupak kojim se namjeravalo izmijeniti taj članak na način da mu se doda stavak 4. koji glasi:
               „Policija će odlučiti o zadržavanju stranca u svrhu njegova povratka u državu koju obvezuje izravno primjenjiva odredba Unije samo ako postoji velika opasnost od bijega. Velika opasnost od bijega obuhvaća osobito okolnost da je stranac nezakonito boravio na državnom području, da je već ranije izbjegavao povratak u državu koju obvezuje izravno primjenjiva odredba Unije ili je pokušao bijeg ili je izrazio namjeru nepoštovanja konačne odluke o transferu u državu koju obvezuje izravno primjenjiva odredba Unije ili takva namjera jasno proizlazi iz njegova ponašanja. Velika opasnost od bijega obuhvaća također okolnost da stranac koji će biti vraćen u državu koju obvezuje izravno primjenjiva odredba Unije i s kojom Češka Republika izravno ne graniči ne može sam zakonito putovati u tu državu i ne može dostaviti boravišnu adresu na državnom području.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               S., A. i A. Al Chodor, irački državljani, otišli su u Češku Republiku gdje je 7. svibnja 2015. nad njima bila provedena policijska kontrola. Budući da nisu predočili nikakve osobne isprave, policija za strance ih je ispitala.

               14

               Tijekom saslušanja naveli su da su kurdskog podrijetla i da su njihovo selo zauzeli borci terorističke organizacije Islamske države. S., A. i A. Al Chodor su preko Turske stigli u Grčku, odakle su putovanje nastavili kamionom. U Mađarskoj ih je zaustavila policija koja im je uzela otiske prstiju. S. Al Chodor izjavio je da je tom prilikom potpisao nekoliko isprava. Idući dan mađarska tijela dovela su ih na željeznički kolodvor i uputila ih prema izbjegličkom kampu. Dva dana kasnije S., A. i A. Al Chodor napustili su kamp kako bi se spojili s članovima svoje obitelji u Njemačkoj.

               15

               Nakon što ih je zaustavila u Češkoj Republici, češka policija za strance izvršila je uvid u bazu podataka EURODAC da bi utvrdila da su S., A. i A. Al Chodor podnijeli zahtjev za azil u Mađarskoj.

               16

               Policija za strance procijenila je da postoji velika opasnost od bijega jer S., A. i A. Al Chodor nisu imali ni boravišnu dozvolu ni smještaj u Češkoj Republici za vrijeme čekanja transfera u Mađarsku. K tome su, unatoč pravilima koja im to zabranjuju, napustili izbjeglički kamp u Mađarskoj, s namjerom da otputuju u Njemačku, ne čekajući odluku o svojem zahtjevu za azil. Policija za strance je stoga 30 dana zadržala S., A. i A. Al Chodor u očekivanju njihova transfera u Mađarsku, na temelju članka 129. stavka 1. Zakona o boravku stranaca, u vezi s člankom 28. stavkom 2. Uredbe Dublin III.

               17

               S., A. i A. Al Chodor podnijeli su tužbu protiv odluke o zadržavanju. Krajský soud v Ústí nad Labem (Okružni sud u Ústí nad Labem, Češka Republika) poništio je tu odluku smatrajući da češko zakonodavstvo ne definira objektivne kriterije za ocjenu velike opasnosti od bijega u smislu članka 2. točke (n) Uredbe Dublin III. Taj sud je zbog toga odlučio da je zadržavanje nezakonito. Odluku je, među ostalim, temeljio na dvjema presudama drugih država članica donesenima u sličnom kontekstu, na presudi Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka) (Bundesgerichtshof, 26. lipnja 2014., V ZB 31/14) i na presudi Verwaltungsgerichtshofa (Upravni sud, Austrija) (Verwaltungsgerichtshof, 19. veljače 2015., RO 2014/21/0075‑5).

               18

               Nakon poništenja odluke policije za strance S., A. i A. Al Chodor pušteni su na slobodu. Napustili su Češku Republiku otišavši u nepoznatom smjeru.

               19

               Policija za strance uložila je kasacijsku žalbu pred Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud, Češka Republika) protiv presude Krajský soud v Ústí nad Labem (Okružni sud u Ústí nad Labem). Prema njezinu mišljenju, činjenica nepostojanja objektivnih kriterija u češkom zakonodavstvu koje sadržava objektivne kriterije koji definiraju veliku opasnost od bijega ne opravdava neprimjenu članka 28. stavka 2. Uredbe Dublin III. Potonja odredba propisuje utvrđivanje postojanja velike opasnosti od bijega s obzirom na tri pretpostavke, a to su provođenje pojedinačne ocjene uz uzimanje u obzir okolnosti konkretnog slučaja, proporcionalna narav zadržavanja i nemogućnost primjene manje prisilne mjere. Policija za strance trebala je poštovati te pretpostavke.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev izražava dvojbe oko pitanje predstavlja li članak 28. stavak 2. Uredbe Dublin III u vezi s člankom 2. točkom (n) te uredbe i/ili članak 129. stavak 1. Zakona o boravku stranaca dovoljan pravni temelj s obzirom na to da u nacionalnom zakonodavstvu ne postoje kriteriji koji definiraju veliku opasnost od bijega.

               21

               U tom smislu naglašava da su jezične verzije članka 2. točke (n) Uredbe Dublin III različite. Dok verzije te odredbe na njemačkom ili francuskom jeziku zahtijevaju zakonsku definiciju objektivnih kriterija radi ocjene postojanja velike opasnosti od bijega, druge jezične verzije traže definiciju navedenih kriterija „koji su određeni zakonom” na način da opseg pojma „definirano zakonom” ne proizlazi jasno iz teksta te odredbe. Usto, sud koji je uputio zahtjev napominje da Europski sud za ljudska prava tumači pojam „zakon” široko, na način da, prema tom sudu, taj pojam nije ograničen samo na zakonodavstvo, već također uključuje druge pravne izvore (ESLJP, 24. travnja 1990., Kruslin/Francuska, CE:ECHR:1990:0424JUD001180185, t. 29.). Što se tiče zadržavanja osoba s nezakonitom boravkom, iz presude ESLJP‑a od 9. srpnja 2009., Mooren/Njemačka (CE:ECHR:2009:0709JUD001136403, t. 76. i t. 90. do 97.), proizlazi da o pravnom temelju treba donijeti odluku s obzirom na, osobito, jasnoću, pristupačnost i predvidljivost.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev nije zbog toga siguran zadovoljava li ustaljena sudska praksa tog suda o objektivnim kriterijima na temelju kojih se mogu zadržati osobe u skladu s člankom 129. Zakona o boravku stranaca uvjet definicije pojma definirani „zakonom” u smislu članka 2. točke (n) Uredbe Dublin III u slučaju u kojem ta sudska praksa sankcionira ustaljenu upravnu praksu policije za strance koju karakterizira nepostojanje arbitrarnih elemenata, predvidljivost i individualna ocjena u svakom pojedinačnom slučaju.

               23

               U tim je okolnostima Nejvyšší správní soud (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li zadržavanje iz članka 28. stavka 2. [Uredbe Dublin III] nezakonito samo zato što zakonom nisu određeni objektivni kriteriji za ocjenu postojanja velike opasnosti od bijega stranca [u smislu članka 2. točke (n) te uredbe]?”

         O prethodnom pitanju

               24

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li tumačiti članak 2. točku (n) u vezi s člankom 28. stavkom 2. na način da obvezuju države članice da nacionalnim zakonom odrede objektivne kriterije na kojima se temelje razlozi postojanja opasnosti od bijega podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (u daljnjem tekstu: podnositelj zahtjeva), u vezi s kojim se provodi postupak transfera, i dovodi li nepostojanje tih kriterija u nacionalnom zakonu do neprimjene članka 28. stavka 2. te uredbe.

               25

               U prvom redu valja podsjetiti da Uredba Dublin III, na temelju članka 28. stavka 2., dopušta zadržavanje podnositelja zahtjeva u svrhu osiguranja postupaka transfera u skladu s tom uredbom kada postoji velika opasnost od bijega, na temelju ocjene svakog pojedinačnog slučaja, i samo u onoj mjeri u kojoj je zadržavanje proporcionalno i ako se ne mogu djelotvorno primijeniti druge manje prisilne mjere. Članak 2. točka (n) te uredbe definira pojam „opasnost od bijega” kao postojanje razloga u pojedinačnom slučaju koji su utemeljeni na objektivnim kriterijima definiranima zakonom i koji daju povoda za pretpostavku da bi dotična osoba mogla pobjeći.

               26

               Policija za strance i češka vlada ponajprije smatraju da je namjena svake uredbe da se izravno primjenjuje u državama članicama te da je stoga nije potrebno prethodno prenijeti u nacionalno pravo. Slijedom navedenog, članak 2. točka (n) Uredbe Dublin III ne obvezuje nacionalnog zakonodavca da nacionalnim zakonom propiše navedene objektivne kriterije koji definiraju opasnost od bijega.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema stalnoj sudskoj praksi Suda, na temelju članka 288. UFEU‑a i zbog same prirode uredbi i njihove uloge u sustavu izvora prava Unije, odredbe navedenih uredbi općenito imaju izravan učinak u nacionalnim pravnim porecima a da nacionalna tijela pritom nisu dužna poduzeti provedbene mjere. Međutim, za primjenu nekih od tih odredaba može biti potrebno da države članice usvoje provedbene mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2011., Vlaamse dierenartsenvereniging i Janssens, C‑42/10, C‑45/10 i C‑57/10, EU:C:2011:253, t. 47. i 48. i navedenu sudsku praksu).

               28

               To je slučaj s člankom 2. točke (n) Uredbe Dublin III koja izričito zahtijeva da objektivni kriteriji kojima se definira postojanje opasnosti od bijega budu „definirani zakonom”. Budući da ti kriteriji nisu određeni ni tom uredbom ni drugim pravnim aktom Unije, u kontekstu navedene uredbe formuliranje navedenih kriterija stvar je nacionalnog prava. Osim toga, takav zaključak proizlazi iz zajedničkog čitanja, kao prvo, članka 8. stavka 3. točke (f) Direktive o prihvatu prema kojoj se podnositelja zahtjeva može zadržati samo u skladu s člankom 28. Uredbe Dublin III s, kao drugo, zadnjom alinejom tog članka 8. stavka 3. koja pojašnjava da se razlozi za to zadržavanje utvrđuju nacionalnim pravom. Usto, uvodna izjava 20. Uredbe Dublin III propisuje da bi se, kada je riječ o općim jamstvima u vezi sa zadržavanjem i uvjetima zadržavanja, po potrebi, trebale primjenjivati odredbe Direktive o prihvatu i na osobe zadržane na temelju te iste uredbe, što u ranije navedenom članku 8. obuhvaća izravno pozivanje na nacionalno pravo. Iz toga proizlazi da kriterije poput onih koji su navedeni u članku 2. točki (n) Uredbe Dublin III treba provesti u nacionalno pravo svake države članice.

               29

               Nadalje, valja odrediti treba li pojam „zakon” iz članka 2. točke (n) te uredbe shvatiti na način da obuhvaća ustaljenu sudsku praksu koja, ovisno o slučaju, potvrđuje ustaljenu upravnu praksu.

               30

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te cilj propisa čiji je ona dio (presuda od 26. svibnja 2016., Envirotec Denmark, C‑550/14, EU:C:2016:354, t. 27. i navedena sudska praksa).

               31

               Što se tiče teksta članka 2. točke (n) Uredbe Dublin III, iz čisto tekstualne analize pojma „određeni zakonom” nije moguće zaključiti može li on obuhvatiti ustaljenu sudsku ili upravnu praksu. Naime, u različitim jezičnim verzijama te uredbe pojam istovjetan pojmu „zakon” ima različit doseg. Tako je pojam koji je korišten u, primjerice, engleskoj, poljskoj i slovačkoj jezičnoj verziji bliži pojmu „pravo” koji može biti puno šireg dosega nego pojam „zakon”. Neke druge verzije, primjerice, na bugarskom, španjolskom, češkom, njemačkom i francuskom jeziku puno su užeg dosega.

               32

               Međutim, u slučaju razlika između jezičnih verzija, doseg predmetne odredbe ne smije se ocjenjivati na temelju tumačenja koje je isključivo tekstualno, nego u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojeg je ona dio (presuda od 26. svibnja 2016., Envirotec Denmark, C‑550/14, EU:C:2016:354, t. 28. i navedena sudska praksa).

               33

               U pogledu opće strukture u okviru koje se nalazi članak 2. točka (n) Uredbe Dublin III, Sud je već presudio da iz njezine uvodne izjave 9. proizlazi da ona, potvrđujući načela na kojima se temelji, uvodi, na osnovi iskustava iz prakse, potrebna poboljšanja učinkovitosti ne samo Dublinskog sustava nego i zaštite koja se priznaje podnositeljima zahtjeva, a koja se osobito postiže sudskom zaštitom koja im se pruža (presuda od 7. lipnja 2016., Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, t. 52.).

               34

               Ta visoka razina zaštite koja je pružena podnositeljima zahtjeva iz Uredbe Dublin III predviđena je također s obzirom na zadržavanje, kao što proizlazi iz članka 28. u vezi s člankom 2. točkom (n) te uredbe. Naime, članak 28. navedene uredbe sadržava, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 20., znatna ograničenja ovlasti država članica u pogledu provođenja zadržavanja. Također, iz članka 28. stavka 1. iste uredbe proizlazi da države članice ne smiju zadržati osobu samo zato što je podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu. Usto, stavak 2. tog članka dopušta zadržavanje u svrhu osiguranja postupaka transfera u skladu s istom uredbom jedino ako postoji velika opasnost od bijega koja je predmet ocjene u svakom pojedinačnom slučaju. Povrh toga, zadržavanje mora biti proporcionalno i opravdano je samo ako se ne mogu djelotvorno primijeniti druge manje prisilne mjere. Osim toga, prema stavku 3. navedenog članka zadržavanje mora biti što je kraće moguće. Konačno, članak 2. točka (n) Uredbe Dublin III zahtijeva da se utvrđenje postojanja opasnosti od bijega zasniva na objektivnim kriterijima koji su definirani zakonom i koji se primjenjuju na svaki slučaj pojedinačno.

               35

               K tome, valja navesti da Uredba Dublin III sadržava veća jamstva u pogledu zadržavanja od Uredbe br. 343/2003 koju Uredba Dublin III preinačuje. Naime, Uredba br. 343/2003 nije sadržavala ni jednu odredbu koja se odnosi na zadržavanje. Taj razvoj odražava veću pažnju koju je zakonodavac Unije pridodao zaštiti podnositelja zahtjeva, kao što također proizlazi iz presude od 7. lipnja 2016., Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409).

               36

               Što se tiče cilja koji se želi ostvariti člankom 2. točkom (n) Uredbe Dublin III u vezi s člankom 28. stavkom 2. te uredbe, valja podsjetiti da, dopuštanjem zadržavanja podnositelja zahtjeva kako bi se omogućilo izvršenje postupaka transfera u skladu s tom uredbom kada postoji velika opasnost od bijega tog podnositelja zahtjeva, te odredbe predviđaju ograničenje ostvarivanja prava na slobodu iz članka 6. Povelje (vidjeti analogijom presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 49.).

               37

               U tom smislu, iz članka 52. stavka 1. Povelje proizlazi da svako ograničenje pri ostvarivanju tog prava mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati njegovu bit, kao i načelo proporcionalnosti. U mjeri u kojoj ova Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, članak 52. stavak 3. Povelje propisuje da su njihovo značenje i opseg primjene jednaki onima iz te konvencije, naglašavajući istovremeno da pravo Unije može pružiti širu zaštitu. U svrhu tumačenja članka 6. Povelje treba dakle uzeti u obzir članak 5. EKLJP‑a kao prag minimalne zaštite.

               38

               No, prema Europskom sudu za ljudska prava, svako uskraćivanje slobode treba biti uređeno ne samo na način da ono mora imati pravnu osnovu u unutarnjem pravu, već se to uređenje također odnosi na kvalitetu zakona i podrazumijeva da nacionalni zakon koji dopušta uskraćivanje slobode mora biti dovoljno pristupačan, precizan i predvidljiv u pogledu svoje primjene kako bi se izbjegla opasnost od arbitrarnosti (vidjeti u tom smislu ESLJP, 21. listopada 2013., Del Rio Prada/Španjolska, CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, t. 125.).

               39

               K tome, prema sudskoj praski Suda u tom smislu, valja naglasiti da se cilj jamstava koja se odnose na slobodu, a koja su sadržana i u članku 6. Povelje i u članku 5. EKLJP‑a, osobito sastoji u zaštiti pojedinca od arbitrarnosti. Stoga, da bi provedba mjere lišenja slobode bila u skladu s tim ciljem, osobito je potrebno da ona bude izuzeta od svake loše vjere ili prijevare od strane vlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 81.).

               40

               Slijedom navedenoga, zadržavanje podnositeljâ zahtjeva, koje predstavlja teško miješanje u njihovo pravo na slobodu, mora poštovati stroga jamstva, to jest postojanje zakonske osnove, jasnoće, predvidljivosti, pristupačnosti i zaštite od arbitrarnosti.

               41

               U pogledu prvonavedenog jamstva, valja navesti da se u ovom slučaju ograničenje izvršavanja prava na slobodu temelji na članku 28. stavku 2. Uredbe Dublin III u vezi s člankom 2. točkom (n) te uredbe koja je zakonodavni akt Unije. Potonja odredba upućuje na nacionalno pravo u pogledu definicije objektivnih kriterija koji određuju postojanje opasnosti od bijega. U tom smislu, postavlja se pitanje koja vrsta odredbe zadovoljava zahtjeve drugih jamstava, to jest jasnoće, predvidljivosti, pristupačnosti i zaštite od arbitrarnosti.

               42

               U tom smislu, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 63. svojeg mišljenja, pravo na pojedinačnu diskrecijsku ovlast u pogledu postojanja opasnosti od bijega, koje imaju tijela vlasti na temelju članka 28. stavka 2. Uredbe Dublin III u vezi s člankom 2. točkom (n) te uredbe, podložno je unaprijed određenim ograničenjima. Prema tome, nužno je da kriteriji koji definiraju postojanje takvog rizika, koji predstavljaju razlog zadržavanja, budu jasno definirani prisilnim aktom čija je primjena predvidljiva.

               43

               Uzimajući u obzir cilj dotičnih odredaba i visoku razinu zaštite koja proizlazi iz njihova konteksta, samo odredba opće primjene može zadovoljiti zahtjeve jasnoće, predvidljivosti, pristupačnosti i, osobito, zaštite od arbitrarnosti.

               44

               Naime, usvajanje odredbe opće primjene pruža nužna jamstva ako je njezin tekst sročen na način da je ona prisilna i ako je unaprijed poznat manevarski prostor navedenih tijela prilikom ocjene okolnosti u svakom konkretnom slučaju. Usto, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točkama 81. i 82. svojeg mišljenja, kriteriji koji su određeni u prisilnoj odredbi najpogodniji su za vanjsku kontrolu diskrecijske ovlasti navedenih tijela kako bi se zaštitili podnositelji zahtjeva od arbitrarnog uskraćivanja slobode.

               45

               Slijedom navedenoga, članak 2. točku (n) u vezi s člankom 28. stavkom 2. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da obvezuju na to da se objektivni kriteriji na kojima se temelje razlozi opasnosti od bijega podnositelja zahtjeva odrede u prisilnoj odredbi opće primjene. U svakom slučaju, ne može biti dovoljna ustaljena sudska praksa koja potvrđuje ustaljenu praksu policije za strance, kao u glavnom postupku.

               46

               Kada kriteriji nisu određeni takvom odredbom, kao u glavnom postupku, zadržavanje valja proglasiti nezakonitim, što dovodi do neprimjenjivosti članka 28. stavka 2. Uredbe Dublin III.

               47

               Stoga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku (n) u vezi s člankom 28. stavkom 2. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da obvezuju države članice da odrede u prisilnoj odredbi opće primjene objektivne kriterije na kojima se temelje razlozi opasnosti od bijega podnositelja zahtjeva u vezi s kojim se odvija postupak transfera. Nepostojanje takve odredbe dovodi do neprimjenjivosti članka 28. stavka 2. te uredbe.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku (n) u vezi s člankom 28. stavkom 2. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva treba tumačiti na način da obvezuju države članice da odrede u prisilnoj odredbi opće primjene objektivne kriterije na kojima se temelje razlozi opasnosti od bijega podnositelja zahtjeva u vezi s kojim se odvija postupak transfera. Nepostojanje takve odredbe dovodi do neprimjenjivosti članka 28. stavka 2. te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki