title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 6. prosinca 2018.#FENS spol. s r.o. protiv Slovenská republika – Úrad pre reguláciu sieťových odvetví.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Okresný súd Bratislava II.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje robe – Carine – Davanja s istovrsnim učinkom – Pristojba na prijenos električne energije proizvedene na nacionalnom državnom području i namijenjene izvozu – Sukladnost takvog propisa s načelom slobodnog kretanja robe.#Predmet C-305/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      6. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje robe – Carine – Davanja s istovrsnim učinkom – Pristojba na prijenos električne energije proizvedene na nacionalnom državnom području i namijenjene izvozu – Sukladnost takvog propisa s načelom slobodnog kretanja robe”
      U predmetu C‑305/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Okresný súd Bratislava II (Općinski sud Bratislava II, Slovačka), odlukom od 28. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 26. svibnja 2017., u postupku

         FENS spol. s r. o.

      protiv

         Slovenská republika – Úrad pre reguláciu sieťových odvetví,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik sedmoga vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe, C. Lycourgos, E. Juhász (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. travnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za FENS spol. s r. o., A. Čižmáriková, advokátka,

               –

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 28. i 30. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između FENS spol. s r. o., društva s ograničenom odgovornošću koje ima sjedište u Slovačkoj, i Slovenská republika (Slovačka Republika), koju zastupa Úrad pre reguláciu sieťových odvetví (Ured za regulaciju elektroenergetskog sustava; u daljnjem tekstu: ÚRSO), zbog pristojbe na pružanje usluga prijenosa električne energije čije je plaćanje ÚRSO zatražio od pravnog prednika društva FENS.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 28. stavak 1. UFEU‑a određuje:
               „Unija obuhvaća carinsku uniju koja obuhvaća cjelokupnu trgovinu robom i među državama članicama uključuje zabranu uvoznih i izvoznih carina te svih davanja s istovrsnim učinkom, kao i donošenje zajedničke carinske tarife u njihovim odnosima s trećim zemljama.”

               4

               U skladu s člankom 30. UFEU‑a:
               „Među državama članicama zabranjene su uvozne i izvozne carine te davanja s istovrsnim učinkom. Ta se zabrana odnosi i na carine fiskalne naravi.”

               5

               Direktiva 2003/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 96/92/EZ (SL 2003., L 176, str. 37.) sadržava članak 11. naslovljen „Dispečiranje i uravnoteženje”, koji u stavku 7. propisuje:
               „Pravila uravnoteživanja elektroenergetskog sustava koja donose operatori prijenosnog sustava moraju biti objektivna, transparentna i nediskriminacijska, uključujući pravila za obračunavanje naknada za energetsku neravnotežu korisnicima njihovog sustava. Uvjeti, uključujući pravila i tarife, pružanja takvih usluga od strane operatora prijenosnog sustava utvrđuju se na temelju metodologije usklađene s člankom 23. stavkom 2. na nediskriminacijski način koji odražava troškove te se objavljuju.”

               6

               Direktiva 2005/89/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. siječnja 2006. o mjerama zaštite sigurnosti opskrbe električnom energijom i ulaganja u infrastrukturu (SL 2006., L 33, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 58., str. 115.), u članku 1. naslovljenom „Područje primjene” određuje:
               „1.   Ovom se Direktivom utvrđuju mjere s ciljem zaštite sigurnosti opskrbe električnom energijom kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta električne energije i:

                        (a)

                        odgovarajuća razina kapaciteta proizvodnje;

                        (b)

                        odgovarajuća ravnoteža između ponude i potražnje, i

                        (c)

                        odgovarajuća razina međusobnog povezivanja između država članica za razvoj unutarnjeg tržišta.

                  2.   Ona utvrđuje okvir unutar kojeg države članice trebaju definirati transparentnu, stabilnu i nediskriminirajuću politiku o sigurnosti opskrbe električnom energijom sukladno zahtjevima konkurentnog unutarnjeg tržišta električne energije.”

               7

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Održavanje ravnoteže između ponude i potražnje”, glasi:
               „1.   Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere za održavanje ravnoteže između potražnje za električnom energijom i raspoloživosti kapaciteta proizvodnje.
               Države članice posebno:

                        (a)

                        ne dovodeći u pitanje određene zahtjeve malih izoliranih sustava, potiču uspostavu okvira za veleprodajno tržište koji daje odgovarajuće cjenovne signale za proizvodnju i potrošnju;

                        (b)

                        zahtijevaju od operatora prijenosnog sustava osiguranje raspoloživosti odgovarajuće razine rezervnog kapaciteta proizvodnje za potrebe uravnoteženja i/ili donošenje istovjetnih tržišno utemeljenih mjera.

                  2.   Ne dovodeći u pitanje članke 87. i 88. Ugovora, države članice mogu također poduzeti dodatne mjere, uključujući, ali ne ograničavajući se na sljedeće:

                        (a)

                        odredbe koje olakšavaju izgradnju novog kapaciteta proizvodnje i ulazak na tržište novih trgovačkih društava koja se bave proizvodnjom;

                        (b)

                        otklanjanje prepreka koje sprječavaju primjenu ugovora o upravljanoj potrošnji;

                        (c)

                        otklanjanje prepreka koje sprječavaju sklapanje ugovora s varijabilnim trajanjem kako za proizvođače tako i za potrošače;

                        (d)

                        poticanje usvajanja tehnologija upravljanja potražnjom u stvarnom vremenu, poput modernih mjernih sustava;

                        (e)

                        poticanje mjera očuvanja energije;

                        (f)

                        natječajne postupke ili svaki istovjetni postupak u smislu transparentnosti i nediskriminacije u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/54/EZ.

                  3.   Države članice objavljuju mjere koje se poduzimaju sukladno ovom članku i osiguravaju njihovo najveće moguće širenje.”

            Slovačko pravo

               8

               Nariadenie vlády Slovenskej republiky č. 317/2007 Z. z., ktorým sa ustanovujú pravidlá pre fungovanie trhu s elektrinou (Uredba Vlade Slovačke Republike br. 317/2007 o pravilima funkcioniranja tržišta električne energije), u verziji primjenjivoj u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Uredba Vlade br. 317/2007), u članku 12. naslovljenom „Uvjeti pružanja mrežnih usluga” određuje:
               „1.   Mrežne usluge pruža operator prijenosnog sustava prema tehničkim uvjetima i uputama centra za raspodjelu električne energije putem pomoćnih usluga koje je kupio.
               2.   Ako je spojen na prijenosni sustav, krajnji potrošač električne energije plaća tarifu za mrežne usluge i tarifu za korištenje sustavom operatoru prijenosnog sustava na temelju ugovora o prijenosu i pristupu prijenosnom sustavu.
               3.   Ako nije spojen na prijenosni sustav, krajnji potrošač električne energije tarifu za mrežne usluge i tarifu za korištenje sustavom plaća putem operatora prijenosnog sustava na koji je spojeno njegovo mjesto potrošnje na temelju ugovora o distribuciji i pristupu distribucijskoj mreži.
               […]
               9.   U slučaju izvoza električne energije njezin izvoznik plaća mrežne usluge ako ne dokaže da izvezena električna energija nije bila uvezena na određeno područje.
               10.   Plaćanje za korištenje sustavom se ne fakturira za električnu energiju u svrhu izvoza električne energije.”

               9

               U skladu s člankom 2. točkom (a) podtočkom 2. Zákon č. 251/2012 Z. z. o energetike a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Zakon br. 251/2012 o energiji kojim se izmjenjuju i dopunjuju određeni zakoni), određeno područje je državno područje Slovačke Republike u kojem je operator prijenosnog sustava ili operator distribucijske mreže dužan osigurati prijenos ili distribuciju električne energije ili na kojem je operator prijenosnog sustava ili operator distribucijske mreže dužan osigurati prijenos ili distribuciju plina.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Društvo FENS pravni je slijednik društva Korlea Invest a.s. (u daljnjem tekstu: Korlea), nad kojim je proglašen stečaj tijekom sudskog postupka u okviru kojeg je podnesen ovaj zahtjev za prethodnu odluku.

               11

               Društvo Korlea dobilo je odobrenje za obavljanje djelatnosti opskrbljivača na slovačkom tržištu električne energije. Njegove djelatnosti uključivale su kupnju, prodaju i izvoz električne energije. Ono je u tom kontekstu s društvom Slovenské elektrárne a.s., slovačkim društvom koje se bavi proizvodnjom električne energije, sklopilo okvirni ugovor o kupoprodaji električne energije, koji se počeo primjenjivati 15. kolovoza 2006., kao i više pojedinačnih ugovora o opskrbi električne energije. Dana 16. siječnja 2008. društvo Korlea sklopilo je s društvom Slovenská elektrizačná prenosová sústava a.s. (u daljnjem tekstu: SEPS), slovačkim društvom koje upravlja nacionalnom mrežom za prijenos električne energije, ugovor o prijenosu električne energije na temelju kojeg se potonje društvo obvezalo osigurati, za račun društva Korlea, prijenos električne energije dalekovodima te upravljanje uslugama prijenosa i njihovo pružanje. Tim je ugovorom o prijenosu bilo predviđeno da kod pružanja mrežnih usluga u slučaju izvoza električne energije društvo Korlea mora platiti naknadu, koja se obračunava u skladu s člankom 12. stavkom 9. Uredbe Vlade br. 317/2007, osim ako dokaže da je električna energija koju je izvezlo najprije bila uvezena u Slovačku.

               12

               Društvo Korlea je s osnove te naknade SEPS‑u platilo iznos od 6815853,415 eura za razdoblje od 1. siječnja 2008. do 31. prosinca 2008. Taj je iznos izračunat na temelju odluke ÚRSO‑a od 4. prosinca 2007.

               13

               Društvo Korlea dopisom od 13. listopada 2008. zatražilo je od SEPS‑a da prestane naplaćivati navedenu naknadu te da mu vrati iznose koje je po toj osnovi već platilo. SEPS je dopisom od 30. listopada 2008. odbio taj zahtjev.

               14

               Društvo Korlea je 2010. godine podnijelo pri Okresný súd Bratislava II (Općinski sud Bratislava II, Slovačka) tužbu za naknadu štete protiv ÚRSO‑a, ističući osobito da je predmetna naknada davanje s istovrsnim učinkom kao i carina. ÚRSO je tvrdio da ta naknada ne utječe na trgovinu među državama članicama, nego da je njezina svrha zajamčiti sigurnost opskrbe, pouzdanost i stabilnost elektroenergetske mreže Slovačke Republike, osobito u razdoblju prije 2009., tijekom koje je stabilnost mreže bila narušena zbog prestanka rada dvaju blokova nuklearne elektrane Jaslovské Bohunice (Slovačka). ÚRSO je također naveo da više nije naplaćivao navedenu naknadu od kada se slovačko tržište električne energije ponovno stabiliziralo, to jest od 1. travnja 2009.

               15

               Presudom od 4. veljače 2011. taj je sud odbio tu tužbu. Društvo Korlea protiv te je odluke podnijelo žalbu pri Krajský súd Bratislava (Regionalni sud u Bratislavi, Slovačka), koji je rješenjem od 15. kolovoza 2012. tu presudu ukinuo i predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

               16

               U tim je okolnostima Okresný súd Bratislava II (Općinski sud Bratislava II) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 30. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba poput članka 12. stavka 9. [Uredbe Vlade br. 317/2007] kojom se propisuje posebna novčana naknada za izvoz električne energije s državnog područja Slovačke Republike, neovisno o tome izvozi li se električna energija sa slovačkog državnog područja u države članice Europske unije ili u treće zemlje, u slučaju kada izvoznik električne energije ne dokaže da je električna energija koja se izvozi uvezena na državno područje Slovačke Republike, to jest da se novčana naknada naplaćuje samo za električnu energiju koja se proizvodi na državnom području Slovačke Republike i odatle izvozi?

                        2.

                        Je li novčana naknada poput naknade iz članka 12. stavka 9. [Uredbe Vlade br. 317/2007], odnosno novčana naknada koja se naplaćuje samo za električnu energiju proizvedenu u Slovačkoj Republici i koja se istodobno izvozi s državnog područja Slovačke Republike, neovisno o tome izvozi li se u treće zemlje ili u države članice Europske unije, davanje s učinkom istovrsnim carini u smislu članka 28. stavka 1. UFEU‑a?

                        3.

                        Je li nacionalna odredba poput članka 12. stavka 9. [Uredbe Vlade br. 317/2007] u skladu s načelom slobodnog kretanja robe iz članka 28. UFEU‑a?”

         O prethodnim pitanjima

               17

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 28. i 30. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice koji predviđa novčanu naknadu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se naplaćuje za električnu energiju izvezenu u drugu državu članicu ili treću zemlju samo onda kada je ona proizvedena na nacionalnom državnom području.

               18

               U skladu s člankom 12. stavkom 9. Uredbe Vlade br. 317/2007, izvoznik električne energije dužan je platiti mrežne usluge u slučaju izvoza električne energije, osim ako dokaže da je izvezena električna energija bila uvezena na slovačko državno područje. Iz spisa podnesenog Sudu također proizlazi da je novčana naknada koja predstavlja takvo plaćanje nametnuta samo privremeno i da se od 1. travnja 2009. više nije naplaćivala.

            Primjenjivost članaka 28. i 30. UFEU‑a

               19

               Nizozemska i slovačka vlada tvrde da je situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku uređena sekundarnim pravom. Nizozemska vlada upućuje na određene odredbe Direktive 2003/54, a slovačka vlada na određene odredbe Direktive 2005/89.

               20

               Nizozemska vlada smatra da je predmetna novčana naknada obuhvaćena područjem primjene članka 11. stavka 7. Direktive 2003/54, kojim se operatorima prijenosnog sustava dopušta naplaćivanje naknada za energetsku neravnotežu od korisnika prijenosa električne energije. Zbog toga bi se sukladnost takvog davanja s pravom Unije trebala razmatrati s obzirom na tu direktivu, a ne s obzirom na primarno pravo.

               21

               Slovačka vlada s druge strane ističe da članak 5. Direktive 2005/89 izričito propisuje da države članice moraju poduzeti odgovarajuće mjere za održavanje ravnoteže između raspoloživosti kapaciteta proizvodnje i potražnje za električnom energijom. Upravo bi privremeno uvođenje novčane naknade o kojoj je riječ u glavnom postupku, koju su dužni plaćati izvoznici domaće električne energije, udovoljavalo uvjetima iz tog članka.

               22

               U tom pogledu, valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom svaku nacionalnu mjeru, na području koje je iscrpno usklađeno na razini Unije, treba ocijeniti u odnosu na odredbe te mjere usklađivanja, a ne na odredbe primarnog prava (vidjeti osobito presudu od 1. srpnja 2014., Ålands Vindkraft, C‑573/12, EU:C:2014:2037, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               23

               U ovom slučaju valja stoga utvrditi je li člankom 11. stavkom 7. Direktive 2003/54 i/ili člankom 5. Direktive 2005/89 provedeno iscrpno usklađivanje, koje isključuje ispitivanje usklađenosti propisa kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku s člancima 28. i 30. UFEU‑a.

               24

               U tom pogledu, valja istaknuti da je donošenje Direktive 2003/54, koja je bila primjenjiva na datum kada su se dogodile činjenice iz glavnog postupka, bilo jedna od etapa postupnog ostvarenja unutarnjeg tržišta električne energije u cijeloj Uniji. Iako je ona doprinijela stvaranju takvog tržišta, njome nipošto nije dovršen proces ostvarenja unutarnjeg tržišta električne energije. Okolnost da je Direktiva 2003/54 stavljena izvan snage Direktivom 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije (SL 2009., L 211, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.) podupire taj zaključak.

               25

               Kad je riječ osobito o članku 11. stavku 7. Direktive 2003/54, iz samog teksta te odredbe proizlazi da pravila za obračunavanje naknada za energetsku neravnotežu korisnicima elektroenergetskog sustava moraju biti objektivna, transparentna i nediskriminacijska. Stoga se navedenom odredbom samo određuje okvir u kojem operatori prijenosnog sustava utvrđuju te naknade, nametanje kojih slijedom toga nije iscrpno usklađeno. Članke 28. i 30. UFEU‑a treba dakle uzeti u obzir kako bi se utvrdilo jesu li nacionalne mjere poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku u skladu s pravom Unije.

               26

               Kad je riječ o Direktivi 2005/89, njezin je cilj, kao što to proizlazi iz njezina članka 1. stavka 2., utvrditi okvir unutar kojeg države članice moraju definirati transparentnu, stabilnu i nediskriminirajuću politiku o sigurnosti opskrbe električnom energijom sukladno zahtjevima konkurentnog unutarnjeg tržišta električne energije. Članak 5. te direktive, na koji se poziva slovačka vlada, upućuje na poduzimanje „odgovarajuć[ih] mjer[a]” od strane država članica. Iz tih odredaba proizlazi da u tom kontekstu države članice zadržavaju veliku marginu prosudbe i da usklađivanje koje se provodi navedenom direktivom nije iscrpno.

               27

               Iz toga slijedi da člankom 11. stavkom 7. Direktive 2003/54 i člankom 5. Direktive 2005/89 nije provedeno iscrpno usklađivanje područja koje uređuju.

               28

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja protumačiti članke 28. i 30. UFEU‑a.

            Postojanje davanja s istovrsnim učinkom kao i carina

               29

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, svaka novčana naknada, makar i minimalna, bez obzira na njezin naziv ili način primjene, kojom se jednostrano opterećuje roba zato što je prešla granicu, a nije riječ o carini u strogom značenju te riječi, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao i carina. Suprotno tomu, novčana naknada koja proizlazi iz općeg sustava nacionalnog oporezivanja koji prema istim objektivnim kriterijima sustavno obuhvaća kategorije proizvoda neovisno o njihovu podrijetlu ili odredištu obuhvaćena je člankom 110. UFEU‑a koji zabranjuje diskriminirajuće nacionalne poreze (presuda od 14. lipnja 2018., Lubrizol France, C‑39/17, EU:C:2018:438, t. 24. i navedena sudska praksa).

               30

               S tim u vezi valja podsjetiti, s jedne strane, da se odredbe UFEU‑a o davanjima s istovrsnim učinkom i o diskriminatornim nacionalnim porezima ne mogu kumulativno primjenjivati, tako da se mjera obuhvaćena člankom 110. UFEU‑a ne može, u sustavu koji predviđa navedeni ugovor, okvalificirati kao „davanje s istovrsnim učinkom” (vidjeti u tom smislu presudu od 2. listopada 2014., Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, t. 20. i navedenu sudsku praksu), i, s druge strane, da se članak 110. UFEU‑a ne odnosi samo na uvezenu robu, nego i na onu izvezenu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. svibnja 2003., Freskot, C‑355/00, EU:C:2003:298, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Novčana naknada ne može se okvalificirati kao „davanje s istovrsnim učinkom” ni ako se, pod određenim pretpostavkama, ubire zbog kontrola koje se provode radi ispunjavanja obveza propisanih pravom Unije ili ako predstavlja plaćanje za uslugu doista pruženu subjektu koji ga je dužan izvršiti u iznosu razmjernom toj usluzi (presuda od 14. lipnja 2018., Lubrizol France, C‑39/17, EU:C:2018:438, t. 26. i navedena sudska praksa).

               32

               Stoga valja utvrditi odgovara li novčana naknada o kojoj je riječ u glavnom postupku definiciji davanja s istovrsnim učinkom kao i carine, kako proizlazi iz elemenata navedenih u točkama 29. do 31. ove presude.

               33

               U tom pogledu, kao prvo valja istaknuti da je naknada o kojoj je riječ u glavnom postupku novčana naknada koju je jednostrano nametnula država članica. Budući da je cilj zbog kojeg je takva naknada nametnuta bez značaja, nije važno radi li se o naknadi za određene mrežne usluge za prijenos električne energije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2000., Michaïlidis, C‑441/98 i C‑442/98, EU:C:2000:479, t. 14. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Kao drugo, valja istaknuti da je električna energija roba u smislu prava Unije i da davanje koje se ne plaća na robu kao takvu, nego na nužnu djelatnost povezanu s tom robom, kao što su to mrežne usluge u glavnom predmetu, može biti obuhvaćeno odredbama vezanima uz slobodno kretanje robe. Stoga, kada se davanje obračunava na temelju prenesenih kilovatsati, a ne na temelju udaljenosti na koju je električna energija prenesena ili kojeg drugog kriterija izravno povezanog s prijenosom, treba smatrati da se ono naplaćuje na samu robu (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 43. i 44. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Kad je riječ o glavnom predmetu, budući da je naknada o kojoj je riječ u glavnom postupku obračunata s obzirom na broj prenesenih kilovatsati, mora se smatrati da se ona naplaćuje na robu.

               36

               Kao treće, valja provjeriti naplaćuje li se ta naknada na tu robu zbog prelaska granice ili ona nasuprot tomu proizlazi iz općeg sustava nacionalnog oporezivanja koji prema istim objektivnim kriterijima sistematski obuhvaća kategorije proizvoda neovisno o njihovu podrijetlu ili odredištu.

               37

               U tom pogledu, Sud je već presudio da se temeljno obilježje davanja s istovrsnim učinkom, koje ga čini različitim od nacionalnog poreza opće naravi, sastoji u tome da ono opterećuje isključivo proizvod koji prelazi granicu kao takav, dok porez istodobno opterećuje uvezene, izvezene i nacionalne proizvode (presuda od 2. listopada 2014., Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, t. 28.).

               38

               U ovom slučaju, iz teksta postavljenih pitanja proizlazi da se naknada o kojoj je riječ u glavnom postupku naplaćuje isključivo za električnu energiju proizvedenu u Slovačkoj, koja je nakon toga izvezena. Iz toga slijedi da se ona naplaćuje zato što električna energija prelazi granicu.

               39

               Slovačka vlada međutim ističe da je Uredbom Vlade br. 317/2007 propisana ista naknada koja se naplaćuje za električnu energiju potrošenu u Slovačkoj, neovisno o izvoru električne energije. Iz tog se razloga s električnom energijom proizvedenom u Slovačkoj, a koja je nakon toga izvezena, u biti jednako postupa kao i s električnom energijom proizvedenom u Slovačkoj i potrošenom u toj zemlji.

               40

               Međutim, pod pretpostavkom da obje kategorije električne energije podliježu istom sustavu, valja navesti i da predmetno porezno opterećenje, da bi pripadalo općem sustavu „nacionalnih poreza” u smislu članka 110. UFEU‑a, mora u istoj fazi stavljanja na tržište jednako pogađati domaći i istovjetan izvezeni proizvod istim porezom pa zato i oporezivi događaj kod obaju proizvoda mora biti istovjetan (presuda od 2. listopada 2014., Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, t. 29. i navedena sudska praksa).

               41

               Međutim, iako prema navodima slovačke vlade za električnu energiju koja se troši u Slovačkoj predmetnu novčanu naknadu plaća osobito krajnji kupac, nije sporno da je tu naknadu na izvezenu električnu energiju dužan platiti izvornik električne energije. Tako se naknada o kojoj je riječ u glavnom postupku naplaćuje za električnu energiju proizvedenu u Slovačkoj zato što se ona troši u toj zemlji ili, kada se ta energija izvozi kako bi se naknadno potrošila u drugoj zemlji, zato što se ona izvozi. U tim okolnostima, valja utvrditi da se ta novčana naknada ne naplaćuje na izvezenu električnu energiju i onu koja se troši unutar te države članice u istoj fazi trgovanja.

               42

               Kao četvrto, valja istaknuti da iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da se novčana naknada o kojoj je riječ u glavnom postupku ubire zbog kontrola koje se provode radi ispunjavanja obveza propisanih pravom Unije ili da predstavlja plaćanje za uslugu doista pruženu subjektu, u iznosu razmjernom toj usluzi.

               43

               U tom pogledu, valja pojasniti da, iako je Sud priznao da naknada koja predstavlja plaćanje za uslugu doista pruženu gospodarskom subjektu koji ju je dužan platiti u iznosu razmjernom toj usluzi nije davanje s istovrsnim učinkom kao i carine (presuda od 9. rujna 2004., Carbonati Apuani, C‑72/03, EU:C:2004:506, t. 31.), ipak, kao što je na to podsjetila nezavisna odvjetnica u točki 66. svojeg mišljenja, kako se članak 28. UFEU‑a ne bi primjenjivao na naknadu pružena usluga mora biti od posebne i sigurne koristi pojedinačnom izvozniku, a korist za javni interes je preopćenita i nesigurna da bi se smatrala plaćanjem za konkretnu, stvarno ostvarenu, korist (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 1969., Komisija/Italija, 24/68, EU:C:1969:29, t. 16. i od 27. rujna 1988., Komisija/Njemačka, 18/87, EU:C:1988:453, t. 7.).

               44

               Međutim, iako slovačka vlada u svojem pismenom očitovanju navodi da je ta novčana naknada naplaćena za mrežnu uslugu koja je stvarno pružena izvoznicima, ona taj dio svoje argumentacije uopće nije potkrijepila dodatnim dokaznim elementima kojima se može dokazati da se sporna naknada plaćala za tu posebnu i sigurnu korist.

               45

               Ni iz ostalih elemenata u spisu ne proizlazi da bi novčana naknada čije se plaćanje nalaže kako bi se održala ravnoteža između raspoloživosti kapaciteta proizvodnje i potražnje za električnom energijom mogla biti plaćanje za uslugu kojom se dodjeljuje posebna i sigurna korist.

               46

               U tim okolnostima, novčana naknada poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se naplaćuje za električnu energiju izvezenu kako u državu članicu koja nije Slovačka Republika tako i u treće zemlje, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom u smislu članka 28. UFEU‑a.

               47

               To utvrđenje primjenjuje se kako na električnu energiju izvezenu u drugu državu članicu tako i na električnu energiju izvezenu u treće zemlje.

               48

               Naime, budući da se takva novčana naknada naplaćuje za izvoz u druge države članice, obuhvaćena je člancima 28. i 30. UFEU‑a i, s obzirom na to da se naplaćuje za izvoz u treće zemlje, obuhvaćena je člankom 28. UFEU‑a.

               49

               Kada je konkretno riječ o izvozu u treće zemlje, valja podsjetiti da u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) i (e) UFEU‑a, Unija ima isključivu nadležnost u području carinske unije i zajedničke trgovinske politike te da se u skladu s člankom 207. stavkom 1. UFEU‑a zajednička trgovinska politika temelji na jedinstvenim načelima, osobito u odnosu na promjene carinskih stopa, sklapanje carinskih i trgovinskih sporazuma o trgovini robom i uslugama.

               50

               Međutim, jedinstvenost zajedničke trgovinske politike bila bi ozbiljno dovedena u pitanje kada bi državama članicama bilo dopušteno da jednostrano nameću davanja s istovrsnim učinkom kao i carine na izvoz u treće zemlje.

               51

               Iz toga slijedi da, kao što to navodi Europska komisija, u slučaju izvoza u treće zemlje države članice nemaju nadležnost koja im omogućuje da jednostrano uvode davanja s istovrsnim učinkom kao i izvozne carine (vidjeti analogijom presudu od 26. listopada 1995., Siesse, C‑36/94, EU:C:1995:351, t. 17.).

            Moguće opravdanje te naknade za izvoz

               52

               Nizozemska vlada tvrdi da cilj koji se sastoji od jamčenja sigurnosti opskrbe, kao što je to Sud već priznao u svojoj presudi od 22. listopada 2013., Essent i dr. (C‑105/12 do C‑107/12, EU:C:2013:677, t. 59. i navedena sudska praksa), predstavlja važan razlog u općem interesu.

               53

               U tom pogledu, ustaljena je sudska praksa da zabrana iz članka 28. UFEU‑a ima opću i apsolutnu narav (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2000., Michaïlidis, C‑441/98 i C‑442/98, EU:C:2000:479, t. 14. i navedenu sudsku praksu). Ugovor o FEU‑u ne propisuje nikakvo odstupanje i Sud je presudio da iz jasnoće, obvezujuće naravi i neograničenog područja primjene primjenjivih odredaba primarnog prava proizlazi da je zabrana carina osnovno pravilo te da svaka eventualna iznimka stoga mora biti jasno predviđena. Također je pojasnio da je pojam „davanje s istovrsnim učinkom kao i carine” nužan dodatak općem pravilu zabrane carina (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 1962., Komisija/Luksemburg i Belgija, 2/62 i 3/62, EU:C:1962:45, str. 827.).

               54

               Sud je još zaključio da se odstupanja od članaka 34. i 35. UFEU‑a sadržana u članku 36. UFEU‑a ne mogu analogno primijeniti u okviru carina i davanja s istovrsnim učinkom (vidjeti u tom smislu presudu od 10. prosinca 1968., Komisija/Italija, 7/68, EU:C:1968:51, str. 628.).

               55

               Ta se razmatranja nameću kako u pogledu zabrane davanja s istovrsnim učinkom kao i carine na izvoz u druge države članice tako i u pogledu zabrane takvih davanja na izvoz u treće zemlje.

               56

               Iz toga slijedi da se predmetna novčana naknada, s obzirom na to da se mora okvalificirati kao davanje s istovrsnim učinkom kao i carine, ne može opravdati.

               57

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članke 28. i 30. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice koji predviđa novčanu naknadu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se naplaćuje za električnu energiju izvezenu u drugu državu članicu ili treću zemlju samo onda kada je ona proizvedena na nacionalnom državnom području.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članke 28. i 30. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice koji predviđa novčanu naknadu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se naplaćuje za električnu energiju izvezenu u drugu državu članicu ili treću zemlju samo onda kada je ona proizvedena na nacionalnom državnom području.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. prosinca 2018.#Ministero della Salute protiv Hannesa Preindla.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Priznavanje stručnih kvalifikacija – Direktiva 2005/36/EZ – Priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti stečenih nakon završetka razdoblja osposobljavanja koja se djelomično preklapaju – Ovlasti provjeravanja države članice domaćina.#Predmet C-675/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      6. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Priznavanje stručnih kvalifikacija – Direktiva 2005/36/EZ – Priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti stečenih nakon završetka razdoblja osposobljavanja koja se djelomično preklapaju – Ovlasti provjeravanja države članice domaćina”
      U predmetu C‑675/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 12. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 30. studenoga 2017., u postupku

         Ministero della Salute

      protiv

         Hannesa Preindla,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za H. Preindla, M. Schullian i C. Senoner, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Russa, avvocato dello Stato,

               –

               za španjolsku vladu, u početku A. Gavela Llopis, zatim L. Aguilera Ruiz, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, H. Støvlbæk i L. Malferrari, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 21., 22. i 24. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125. i ispravak SL 2014., L 305, str. 115.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera della Salute (Ministarstvo zdravstva, Italija) (u daljnjem tekstu: ministarstvo) i Hannesa Preindla u vezi s odbijanjem, od strane tog ministarstva, priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti za liječnika koji je izdalo nadležno austrijsko tijelo.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1. i 19. Direktive 2005/36 glase kako slijedi:

                        „1.

                        Sukladno članku 3. stavku 1. točki (c) [UEZ‑a], ukidanje prepreka slobodnome kretanju osoba i usluga između država članica jedan je od ciljeva [Europske unije]. To za državljane država članica posebno uključuje pravo na obavljanje određene profesije u svojstvu samozaposlene ili zaposlene osobe u državi članici različitoj od one u kojoj su stekle svoje stručne kvalifikacije. Osim toga, člankom 47. stavkom 1. [UEZ‑a] predviđa se donošenje direktiva o uzajamnome priznavanju diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnoj osposobljenosti.

                  […]

                        19.

                        Sloboda kretanja i uzajamno priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti liječnika, medicinskih sestara za opću zdravstvenu njegu, doktora dentalne medicine, veterinara, primalja, farmaceuta i arhitekata, trebaju počivati na temeljnom načelu automatskoga priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađenih minimalnih uvjeta osposobljavanja. Osim toga, pristup profesiji liječnika, medicinske sestre za opću zdravstvenu njegu, doktora dentalne medicine, veterinara, primalje i farmaceuta treba uvjetovati posjedovanjem određene kvalifikacije koja osigurava da je dotična osoba prošla osposobljavanje koje zadovoljava utvrđene minimalne uvjete. Ovaj bi sustav trebalo dopuniti nizom stečenih prava koja kvalificirani stručnjaci mogu ostvarivati pod određenim uvjetima.”

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Svrha”, propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila za pristup i obavljanje profesije, na temelju kojih države članice koje pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje na svom državnom području uvjetuju posjedovanjem određenih stručnih kvalifikacija (dalje u tekstu ‚država članica domaćin’) priznaju stručne kvalifikacije stečene u drugim državama članicama (dalje u tekstu ‚matična država članica’), koje nositelju omogućuju obavljanje iste profesije kao u matičnoj državi članici.”

               5

               Člankom 21. stavkom 1. te direktive, naslovljenim „Načelo automatskog priznavanja”, određuje se:
               „Svaka država članica priznaje dokaze o formalnoj osposobljenosti za liječnike, koji omogućuju pristup profesionalnim djelatnostima liječnika s osnovnom osposobljenošću i liječnika specijalista, kao i dokaze o formalnoj osposobljenosti za medicinske sestre za opću zdravstvenu njegu, doktore dentalne medicine, specijaliste dentalne medicine, veterinare, farmaceute i arhitekte, navedene u točkama 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2. i 5.7.1. Priloga V., koji zadovoljavaju minimalne uvjete osposobljavanja iz članaka 24., 25., 31., 34., 35., 38., 44. i 46. te u svrhu pristupa profesionalnim djelatnostima i njihovom obavljanju priznaje tim dokazima na svom državnom području jednaku valjanost kao i dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje.
               Takve dokaze o formalnoj osposobljenosti moraju izdati nadležna tijela država članica i treba im priložiti, gdje je to primjereno, dokumente navedene u točkama 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2. i 5.7.1. Priloga V.
               […]”

               6

               Članak 22. točka (a) te direktive, naslovljen „Zajedničke odredbe o osposobljavanju”, glasi kako slijedi:
               „Što se tiče osposobljavanja iz članaka 24., 25., 28., 31., 34., 35., 38., 40., 44. i 46.:

                        a)

                        države članice mogu odobriti izvanredno osposobljavanje pod uvjetima koje utvrde nadležna tijela; ta tijela osiguravaju da sveukupno trajanje, razina i kvaliteta takvog osposobljavanja nisu manji od redovnog osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici.”

               7

               Članak 24. stavci 2. i 3. Direktive 2005/36, naslovljen „Osnovno medicinsko osposobljavanje”, propisuje:
               „2.   Osnovno medicinsko osposobljavanje obuhvaća ukupno najmanje šest godina studija ili 5 500 sati teoretskog i praktičnog osposobljavanja koje se odvija na sveučilištu ili pod njegovim nadzorom.
               […]
               3.   Osnovno medicinsko osposobljavanje osigurava da je osoba stekla sljedeća znanja i vještine:

                        (a)

                        odgovarajuće poznavanje znanosti na kojima se temelji medicina i dobro razumijevanje znanstvenih metoda, uključujući i načela mjerenja bioloških funkcija, ocjenjivanja znanstveno utvrđenih činjenica i analize podataka;

                        (b)

                        dostatno razumijevanje strukture, funkcija i ponašanja zdravih i bolesnih osoba, kao i odnosa između zdravstvenog stanja čovjeka te njegovog fizičkog i društvenog okruženja

                        (c)

                        odgovarajuće poznavanje kliničkih disciplina i postupaka, koje joj daje cjelovitu sliku o duševnim i tjelesnim bolestima, o medicini sa stajališta profilakse, dijagnoze i terapije te o ljudskom razmnožavanju

                        (d)

                        odgovarajuće kliničko iskustvo u bolnicama pod odgovarajućim nadzorom.”

               8

               Člankom 34. stavcima 2. i 3. te direktive, naslovljenim „Osnovno osposobljavanje doktora dentalne medicine”, određuje se:
               „2.   Osnovno osposobljavanje doktora dentalne medicine obuhvaća ukupno najmanje pet godina redovnog teoretskog i praktičnog studija, koji obuhvaća najmanje program opisan u točki 5.3.1. Priloga V., koji se obavlja na sveučilištu ili na visokom učilištu koje pruža osposobljavanje kojem je priznat jednak stupanj ili koje je pod nadzorom sveučilišta.
               […]
               3.   Osnovno osposobljavanje doktora dentalne medicine mora osigurati da je osoba stekla sljedeća znanja i vještine:

                        (a)

                        primjereno poznavanje znanosti na kojoj se temelji dentalna medicina i dobro razumijevanje znanstvenih metoda, uključujući načela mjerenja bioloških funkcija, procjenu znanstveno utvrđenih činjenica i analizu podataka;

                        (b)

                        primjereno poznavanje građe, fiziologije i ponašanja zdrave i bolesne osobe, kao i utjecaja prirodnog i društvenog okruženja na zdravstveno stanje čovjeka, ako ti čimbenici utječu na dentalnu medicinu;

                        (c)

                        primjereno poznavanje strukture i funkcije zubi, usne šupljine, čeljusti i poveznih tkiva, zdravih i bolesnih, i njihove povezanosti s općim zdravstvenim stanjem i fizičkom i socijalnom dobrobiti pacijenta;

                        (d)

                        primjereno poznavanje kliničkih disciplina i metoda koje daju doktorima dentalne medicine jasnu sliku o anomalijama, ozljedama i bolestima zubi, usne šupljine, čeljusti i povezanih tkiva, i o preventivi, dijagnostici i terapeutskoj dentalnoj medicini;

                        (e)

                        odgovarajuće kliničko iskustvo pod primjerenim nadzorom.

                  […]”

               9

               Članak 50. stavak 2. te direktive, naslovljen „Dokumentacija i formalnosti”, glasi kako slijedi:
               „U slučaju opravdanih sumnji, država članica domaćin može zahtijevati od nadležnih vlasti države članice potvrdu o autentičnosti potvrde i dokaza o formalnoj osposobljenosti izdanih u drugoj državi članici te, prema potrebi, potvrdu činjenice da korisnik za profesije iz poglavlja III. ove glave ispunjava minimalne uvjete osposobljavanja određene u člancima 24., 25., 28., 31., 34., 35., 38., 40., 44. i 46.”

            Talijansko pravo

               10

               Člankom 142. drugim stavkom Regio decreto n. 1592 – approvazione del testo unico delle leggi sull’istruzione superiore (Kraljevska uredba br. 1592 o potvrđivanju jedinstvenog teksta zakonâ o visokom obrazovanju) od 31. kolovoza 1933. (redovni dodatak GURI‑ju br. 283 od 7. prosinca 1933.), koji je bio na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, predviđeno je da „podložno odredbama članka 39. točke (c), zabranjen je istodobni upis na različita sveučilišta i visoka učilišta, na različite fakultete ili škole istog sveučilišta ili istog visokog učilišta i na različite diplomske studije ili preddiplomske studije istog fakulteta ili škole”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Radi obavljanja profesije doktora dentalne medicine u Italiji, talijanski državljanin H. Preindl 26. ožujka 2013. podnio je ministarstvu zahtjev za priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti „Doktor der Zahnheilkunde” koji mu je 8. siječnja 2013. izdalo Medicinsko sveučilište u Innsbrucku (Austrija).

               12

               Ministarstvo je uredbom od 20. svibnja 2013. priznalo taj dokaz o formalnoj osposobljenosti kao dokaz o formalnoj osposobljenosti za doktora dentalne medicine nakon što se upoznalo s dokumentom koji je izdalo nadležno austrijsko tijelo, odnosno Austrijska komora dentalne medicine, kojim se potvrđuje da su ispunjeni minimalni uvjeti iz članka 34. Direktive 2005/36.

               13

               H. Preindl je 16. listopada 2014. podnio zahtjev ministarstvu, radi obavljanja u Italiji i profesije „liječnika”, za priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti „Doktor der Gesamten Heilkunde” koji mu je 20. kolovoza 2014. izdalo Medicinsko sveučilište u Innsbrucku. Tom je zahtjevu priložena, među ostalim, pisana izjava austrijskog nadležnog tijela, odnosno Austrijske liječničke komore, kojom se potvrđuje da taj dokaz o formalnoj osposobljenosti ispunjava uvjete iz članka 24. Direktive 2005/36 i da odgovara diplomi kojom se stječe akademska kvalifikacija liječnika za Austriju iz točke 5.1.1. Priloga V. Direktivi 2005/36.

               14

               Odlučujući o tom drugom zahtjevu za priznavanje, ministarstvo je utvrdilo da su austrijski dokazi o formalnoj osposobljenosti za doktora dentalne medicine i liječnika H. Preindlu izdani 8. siječnja 2013. i 20. kolovoza 2014. i da je potonji dokaz o formalnoj osposobljenosti izdan nakon završetka diplomskog studija za doktora medicine u trajanju od 15 mjeseci, što je znatno manje od šest godina potrebnih za stjecanje dokaza o formalnoj osposobljenosti za liječnika iz članka 24. Direktive 2005/36.

               15

               Stoga se ministarstvo obratilo Austrijskoj liječničkoj komori da bi saznalo u kojoj mjeri dokaz o formalnoj osposobljenosti za liječnika izdan H. Preindlu ispunjava sve uvjete iz članka 24. Direktive 2005/36.

               16

               Austrijska liječnička komora je 19. ožujka 2015. potvrdila da taj dokaz o formalnoj osposobljenosti ispunjava te uvjete i da je H. Preindl studij za doktora dentalne medicine započeo 7. rujna 2004. i završio ga 8. siječnja 2013., a studij za doktora medicine započeo 21. ožujka 2006. te ga završio 20. kolovoza 2014.

               17

               Uzimajući u obzir te podatke, ministarstvo je H. Preindlu odbilo priznati dokaz o formalnoj osposobljenosti koji bi mu omogućio obavljanje profesije „liječnika” u Italiji jer se Direktivom 2005/36 ne predviđa mogućnost da osoba istodobno završi dva osposobljavanja.

               18

               H. Preindl podnio je žalbu Tribunaleu amministrativo regionale del Lazio (Okružni upravni sud u Laciju, Italija) navodeći da se odbijanje ministarstva otvoreno protivi načelu automatskog priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti za liječnike iz članka 21. Direktive 2005/36. Tužitelj je dodao da je odgovarajućom potvrdom Austrijske liječničke komore izrijekom potvrđeno da su u slučaju studija koji je on prošao ispunjeni minimalni uvjeti osposobljavanja iz članka 21. stavka 1. Direktive 2005/36, precizirani u njezinu članku 24.

               19

               Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Okružni upravni sud u Laciju) prihvatio je tužbu. Ministarstvo je uložilo žalbu pred Consigliom di Stato (Državno vijeće, Italija). Prema mišljenju ministarstva, u Direktivi 2005/36 nabrojeni su obvezujući uvjeti u vezi s osposobljavanjem koje moraju zajamčiti države članice za dodjelu dokaza da je završeno osnovno medicinsko osposobljavanje. S tim u vezi, članak 24. te direktive predviđa, osobito, da osnovno medicinsko osposobljavanje obuhvaća ukupno najmanje šest godina studija ili 5500 sati teorijskog i praktičnog osposobljavanja koje se odvija na sveučilištu ili pod njegovim nadzorom. U ovom predmetu brojni ispiti koje je H. Preindl položio uzeti su istodobno u obzir radi izdavanja i dokaza o formalnoj osposobljenosti za doktora dentalne medicine i onoga za liječnika. Taj postupak predstavlja način rada predviđen austrijskim nacionalnim zakonodavstvom, ali koji se – prema mišljenju ministarstva – otvoreno protivi odredbama Direktive 2005/36 i usto uključuje nejednako postupanje, koje predstavlja znatnu diskriminaciju, između austrijskih državljana i državljana drugih država članica Europske unije – među kojima i Talijanske Republike, u kojima je izrijekom zabranjeno istodobno upisivanje dvaju diplomskih studija za osposobljavanje.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se izvanredno osposobljavanje temelji na mogućnosti istodobnog pohađanja više diplomskih studija i pita se ispunjava li, unatoč automatizmu priznavanja stručnih kvalifikacija u smislu članaka 21. i 24. Direktive 2005/36, takvo osposobljavanje minimalne uvjete iz članka 24. i priloga V. toj direktivi. Ako je odgovor potvrdan, taj sud se također pita ima li u tom slučaju država članica od koje se traži priznavanje dokazâ o formalnoj osposobljenosti pravo provjeriti ispunjava li doista izvanredno osposobljavanje stečeno u matičnoj državi članici minimalne uvjete osposobljavanja iz tih odredbi.

               21

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li člancima 21., 22. i 24. Direktive [2005/36] naloženo državi članici u kojoj postoji obveza osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici i s time povezana zabrana istodobnog upisivanja dvaju diplomskih studija, da automatski prizna dokaze o formalnoj osposobljenosti koji su, nasuprot tomu, u državi članici iz koje dolazi zainteresirana osoba stečeni istodobno ili u razdobljima koja se djelomično preklapaju?

                        2.

                        Mogu li se, u slučaju potvrdnog odgovora, članak 22. točka (a) i članak 21. Direktive [2005/36] tumačiti na način da se tijelu države članice od kojeg se zahtijeva priznavanje ipak dopušta da provjeri je li ispunjen uvjet da sveukupno trajanje, razina i kvaliteta takvog osposobljavanja nisu manji od redovnog osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodne napomene

               22

               Kao što je to navedeno u točki 20. ove presude, sud koji je uputio zahtjev smatra da se na temelju okolnosti da je zainteresirana osoba istodobno pohađala više diplomskih studija može razumno zaključiti da je riječ o izvanrednom sveučilišnom osposobljavanju.

               23

               Nasuprot tomu, Europska komisija, španjolska i austrijska vlada navode da činjenica istodobnog pohađanja dvaju diplomskih studija ne isključuje nužno to da ti studiji odgovaraju osposobljavanju u punoj nastavnoj satnici.

               24

               S tim u vezi, valja, s jedne strane, podsjetiti da u okviru postupka suradnje ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a nije na Sudu, već na nacionalnom sudu da utvrdi činjenice koje su dovele do spora i donese zaključak o njihovu učinku na odluku koju treba donijeti. S druge strane, Sud je u okviru podjele nadležnosti između njega i nacionalnih sudova dužan uzeti u obzir činjenični i pravni okvir unutar kojeg su postavljena prethodna pitanja, kako je određen odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. lipnja 2018., Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Stoga, iako se tvrdnja Komisije, španjolske i austrijske vlade ne čini na prvi pogled potpuno neosnovanom, prethodna pitanja ispitat će se s obzirom na činjenice kako ih je naveo sud koji je uputo zahtjev.

            Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 21., 22. i 24. Direktive 2005/36 tumačiti na način da obvezuju državu članicu, čije zakonodavstvo predviđa obvezu osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici i zabranu istodobnog upisivanja dvaju osposobljavanja, da automatski prizna dokaze o formalnoj osposobljenosti izdane u drugoj državi članici nakon završetka djelomično istodobnih osposobljavanja.

               27

               S tim u vezi, treba podsjetiti na to da Direktiva 2005/36, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 19., propisuje, među ostalim kada je riječ o profesijama liječnika i doktora dentalne medicine, sustav automatskoga priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađenih minimalnih uvjeta osposobljavanja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 30. travnja 2014., Ordre des architectes, C‑365/13, EU:C:2014:280, t. 20.).

               28

               Stoga, članak 21. stavak 1. Direktive 2005/36 propisuje u vezi s načelom automatskog priznavanja da svaka država članica priznaje, među ostalim, dokaze o formalnoj osposobljenosti za liječnike koji omogućuju pristup profesionalnoj djelatnosti liječnika s osnovnom osposobljenošću i za doktore dentalne medicine, iz točaka 5.1.1. i 5.3.2. Priloga V. toj direktivi, koji zadovoljavaju minimalne uvjete osposobljavanja iz članaka 24. i 34. navedene direktive, priznajući im, u svrhu pristupa profesionalnim djelatnostima i njihovu obavljanju na svojem državnom području, jednaku valjanost kao i dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje.

               29

               Nadalje, članak 22. točka (a) Direktive 2005/36 predviđa to da, što se tiče određenih osposobljavanja, među kojima i osnovnog medicinskog osposobljavanja i osposobljavanja za doktora dentalne medicine iz članaka 24. i 34. te direktive, države članice mogu odobriti izvanredno osposobljavanje pod uvjetima koje utvrde nadležna tijela tih država članica, pod uvjetom da sveukupno trajanje, razina i kvaliteta takvog osposobljavanja nisu manji od redovnog osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici.

               30

               Naposljetku, treba napomenuti to da se nijednoj odredbi te direktive ne protivi to da države članice dopuste istodobni upis na više osposobljavanja.

               31

               Stoga je priznavanje dokazâ o formalnoj osposobljenosti, među kojima i dokaza o formalnoj osposobljenosti za liječnike s osnovnom osposobljenošću i za doktore dentalne medicine, automatsko i bezuvjetno u smislu da obvezuje države članice da priznaju jednakovrijednost dokaza o formalnoj osposobljenosti navedenih u Direktivi 2005/36 a da od zainteresiranih osoba ne mogu zahtijevati ispunjavanje drugih uvjeta različitih od onih propisanih tom direktivom. To priznavanje temelji se na uzajamnom povjerenju država članica u dostatnost dokaza o formalnoj osposobljenosti koje su izdale druge države članice, pri čemu se to povjerenje temelji na sustavu osposobljavanja čija je razina određena zajedničkim dogovorom (vidjeti, analogijom, presudu od 19. lipnja 2003., Tennah‑Durez, C‑110/01, EU:C:2003:357, t. 30.).

               32

               Stoga, na prvo pitanje valja odgovoriti u smislu da članke 21., 22. i 24. Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da obvezuju državu članicu, čije zakonodavstvo predviđa obvezu osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici i zabranu istodobnog upisivanja dvaju osposobljavanja, da automatski prizna dokaze o formalnoj osposobljenosti navedene u toj direktivi i izdane u drugoj državi članici nakon završetka djelomično istodobnih osposobljavanja.

            Drugo pitanje

               33

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. i članak 22. točku (a) Direktive 2005/36 tumačiti na način da država članica domaćin može provjeriti je li ispunjen uvjet da sveukupno trajanje, razina i kvaliteta izvanrednog osposobljavanja nisu manji od redovnog osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici.

               34

               Kao što je to već navedeno u točkama 28. i 29. ove presude, Direktiva 2005/36 u člancima 21. i 22. predviđa uzajamno priznavanje dokazâ o formalnoj osposobljenosti liječnika i doktora dentalne medicine i ovlašćuje države članice da organiziraju, uz poštovanje određenih zahtjeva, izvanredna osposobljavanja za liječnike i doktore dentalne medicine. Međutim, odgovornost osiguravanja toga da se zahtjevi za osposobljavanja, kvalitativni i kvantitativni, propisani Direktivom 2005/36 u potpunosti poštuju u cijelosti tereti nadležno tijelo države članice koje izdaje dokaz o formalnoj osposobljenosti (vidjeti, analogijom, presudu od 19. lipnja 2003., Tennah‑Durez, C‑110/01, EU:C:2003:357, t. 56.).

               35

               Ono svoje ovlasti mora izvršavati uzimajući u obzir to da će dokazi o formalnoj osposobljenosti omogućiti njihovim imateljima kretanje i bavljenje profesijom u svim državama članicama Europske unije, na temelju automatskog i bezuvjetnog priznavanja tih dokaza (vidjeti, u tom smislu presudu od 19. lipnja 2003., Tennah‑Durez, C‑110/01, EU:C:2003:357, t. 56.) koje se temelji na, kao što je to navedeno u točki 31. ove presude, uzajamnom povjerenju država članica u dostatnost dokaza o formalnoj osposobljenosti koje su izdale druge države članice.

               36

               S tim u vezi, može se napomenuti da bi sustav automatskog i bezuvjetnog priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti poput onoga iz članka 21. Direktive 2005/36 bio znatno ugrožen ako bi se državama članicama dopustilo da dovode u pitanje, prema vlastitom nahođenju, osnovanost odluke nadležnog tijela druge države članice o izdavanju tog dokaza o formalnoj osposobljenosti (vidjeti, analogijom, presudu od 19. lipnja 2003., Tennah‑Durez, C‑110/01, EU:C:2003:357, t. 75.).

               37

               Doista, automatizam i bezuvjetnost priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti ostaju netaknuti u slučaju kada matična država članica izdaje dokaz o formalnoj osposobljenosti nakon osnovnog medicinskog osposobljavanja ili osposobljavanja doktora dentalne medicine, sukladno članku 22. točki (a) Direktive 2005/36. Također u tom kontekstu na nadležnim je tijelima matične države članice, pri čemu su isključena ona države članice domaćina, da osiguraju to da sveukupno trajanje, razina i kvaliteta izvanrednog osposobljavanja nisu manji od redovnog osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici i, općenito, da se svi zahtjevi iz Direktive 2005/36 u potpunosti poštuju.

               38

               Radi potpunosti treba naglasiti da članak 50. stavak 2. Direktive 2005/36 omogućuje državi članici domaćinu da u slučaju opravdanih sumnji zahtijeva od nadležnih vlasti države članice potvrdu o autentičnosti potvrde i dokaza o formalnoj osposobljenosti izdanih u toj drugoj državi članici te, prema potrebi, potvrdu činjenice da u pogledu profesija navedenih u toj direktivi korisnik ispunjava minimalne uvjete osposobljavanja koji se njome traže.

               39

               Takvo sredstvo omogućava, uostalom, državi članici domaćinu da se uvjeri u to da se na potvrde i dokaze o formalnoj osposobljenosti koji su joj podneseni može primijeniti automatsko i bezuvjetno priznavanje (vidjeti analogijom presudu od 19. lipnja 2003., Tennah‑Durez, C‑110/01, EU:C:2003:357, t. 76.).

               40

               Stoga, kada studij ispunjava zahtjeve osposobljavanja propisane Direktivom 2005/36, a što je na tijelu države članice koje izdaje dokaz o formalnoj osposobljenosti da provjeri, tijela države članice domaćina ne mogu odbiti priznati taj dokaz. Okolnost da je zainteresirana osoba pohađala izvanredno osposobljavanje, sukladno članku 22. točki (a) te direktive, ili više istodobnih studija ili studija koji traju u razdobljima koja se djelomično preklapaju, ne utječe na navedeno ako su ispunjeni zahtjevi za osposobljavanje propisani tom direktivom.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti u smislu da članak 21. i članak 22. točku (a) Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćin provjerava je li ispunjen uvjet da sveukupno trajanje, razina i kvaliteta izvanrednog osposobljavanja nisu manji od redovnog osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 21., 22. i 24. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija treba tumačiti na način da obvezuju državu članicu, čije zakonodavstvo predviđa obvezu osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici i zabranu istodobnog upisivanja dvaju osposobljavanja, da automatski prizna dokaze o formalnoj osposobljenosti navedene u toj direktivi i izdane u drugoj državi članici nakon završetka djelomično istodobnih osposobljavanja.

                           2.

                           Članak 21. i članak 22. točku (a) Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćin provjerava je li ispunjen uvjet da sveukupno trajanje, razina i kvaliteta izvanrednog osposobljavanja nisu manji od redovnog osposobljavanja u punoj nastavnoj satnici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 17. siječnja 2019.#Equity Cheque Capital Corporation protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije DIAMOND CARD – Apsolutni razlog za odbijanje – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-91/18.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. siječnja 2019.#George Haswani protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Proporcionalnost – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-477/17.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 6. veljače 2019.#Marry Me Group AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije marry me – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-333/18.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 14. veljače 2019.#Mouldpro ApS protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije MOULDPRO – Apsolutni razlog za ništavost – Zla vjera – Članak 59. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001 – Relativni razlozi ništavosti – Članak 60. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 3. Uredbe 2017/1001 – Članak 60. stavak 1. točka (c) i članak 8. stavak 4. Uredbe 2017/1001.#Predmet T-796/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 14. veljače 2019.#L protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Akreditirani parlamentarni asistenti – Bolovanje – Bolovanje provedeno izvan mjesta rada – Neodobreni izostanak – Članak 60. Pravilnika o osoblju – Obveza dužne pažnje – Načelo dobre uprave.#Predmet T-91/17.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. veljače 2019.#Beko plc protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije ALTUS – Raniji nacionalni verbalni žigovi ALTOS – Postupci opoziva određenih ranijih žigova pokrenuti pred nacionalnim tijelima – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Suspenzija upravnog postupka – Pravilo 20. stavak 7. točka (c) Uredbe (EZ) br. 2868/95 (koje je postalo članak 71. stavak 1. Delegirane uredbe (EU) 2018/625).#Predmet T-162/18.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. veljače 2019.#Torro Entertainment protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije TORRO Grande MEAT IN STYLE – Raniji verbalni žigovi Europske unije TORO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001 – Obveza obrazlaganja – Članak 94. stavak 1. prva rečenica Uredbe 2017/1001 – Obveza dužne pažnje – Članak 95. stavak 1. Uredbe 2017/1001.#Predmet T-63/18.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 14. veljače 2019.#Giove Gas Srl protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije KALON AL CENTRO DELLA FAMIGLIA – Raniji verbalni žig Europske unije CALOON – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-34/18.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 6. ožujka 2019.#Serenity Pharmaceuticals LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije NOCUVANT – Raniji verbalni žigovi NOCUTIL – Dokaz stvarne uporabe – Članak 47. stavak 2. Uredbe (EU) 2017/1001 – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001.#Predmet T-321/18.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. ožujka 2019.#Francuska Republika protiv Europske komisije.#EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Izdaci nastali za Francusku – Jednokratni i paušalni financijski ispravci – Program potpora po površini – Sustav za identifikaciju zemljišnih parcela – Utvrđivanje prihvatljivih površina – Održavanje poljoprivrednog zemljišta u dobrom poljoprivrednom i okolišnom stanju – Obilježja krajobraza – Guštare pogodne za ispašu – Nacionalni nadzorni sustav koji se temelji na neusklađenoj definiciji prihvatljivih površina – Proporcionalnost – Obveza obrazlaganja – Potvrda sukladnosti – Najvjerojatnija pogreška – Pogreška koja se tiče prava.#Predmet T-26/18.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 12. ožujka 2019.#Novartis AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije SMARTSURFACE – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001 – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/100.#Predmet T-463/18.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. ožujka 2019.#Xiaomi Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju figurativnog žiga Europske unije MI – Raniji figurativni žig Europske unije MI – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001] - Obveza obrazlaganja - Članak 75. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 94. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-799/16.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 14. ožujka 2019.#Jean Jacob i Dominique Lennertz protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de première instance de Liège.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Jednako postupanje – Porez na dohodak – Zakonodavstvo o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja – Mirovina koja se prima u državi članici koja nije država članica rezidentnosti – Načini izračuna oslobođenja u državi članici rezidentnosti – Gubitak dijela koristi od određenih poreznih olakšica.#Predmet C-174/18.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      14. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Jednako postupanje – Porez na dohodak – Zakonodavstvo o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja – Mirovina koja se prima u državi članici koja nije država članica rezidentnosti – Načini izračuna oslobođenja u državi članici rezidentnosti – Gubitak dijela koristi od određenih poreznih olakšica”
      U predmetu C‑174/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu, Belgija), odlukom od 8. veljače 2018., koju je Sud zaprimio 5. ožujka 2018., u postupku

         Jean Jacob,

         Dominique Lennertz

      protiv

         État belge,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica vijeća, E. Juhász i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za belgijsku vladu, P. Cottin, J.-C. Halleux i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, W. Roels i N. Gossement, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između para Jeana Jacoba i Dominique Lennertz, koji boravi u Belgiji, i État belge (Belgijska Država) u vezi s uzimanjem u obzir u okviru izračuna njihova zajedničkog poreza u Belgiji mirovine koju J. Jacob prima u drugoj državi članici i koja je oslobođena od oporezivanja u Belgiji, ali je uključena u poreznu osnovicu za odobravanje određenih poreznih olakšica, uz posljedicu gubitka dijela olakšica na koje bi oni imali pravo kad se ta mirovina ne bi uzimala u obzir.

         Pravni okvir

            Ugovor iz 1970.

               3

               Stavkom 3. članka 18., naslovljenog „Mirovine”, Ugovora između Kraljevine Belgije i Velikog Vojvodstva Luksemburga o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja i uređivanju drugih pitanja u području poreza na dohodak i imovinu, potpisanog 17. rujna 1970., u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Ugovor iz 1970.), propisuje se:
               „[…] mirovine i druga slična primanja ostvarena u Luksemburgu i isplaćena rezidentu Belgije ne oporezuju se u Belgiji ako te isplate proizlaze iz doprinosa, naknada i premija osiguranja koje je u dodatni mirovinski sustav uplatio korisnik ili su uplaćene za njegov račun, ili iz sredstava koja je poslodavac uplatio u unutarnji sustav, i ako ti doprinosi, naknade, premije osiguranja ili sredstva stvarno podliježu porezu u Luksemburgu.”

               4

               Člankom 23. stavkom 2. točkom 1. Ugovora iz 1970. određuje se:
               „Što se tiče rezidenata Belgije, dvostruko oporezivanje izbjegava se na sljedeći način:

                        1°

                        dohoci ostvareni u Luksemburgu, osim dohodaka iz točaka 2. i 3., i imovina koja se nalazi u Luksemburgu, a koji se u toj državi oporezuju na temelju prethodnih članaka, izuzimaju se od poreza u Belgiji. To izuzeće ne ograničava pravo Belgije da pri utvrđivanju svoje porezne stope uzme u obzir tako izuzete dohotke i imovinu”.

            Belgijsko pravo

               5

               Člankom 131. Zakonika iz 1992. o porezu na dohodak, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZPD iz 1992.), uređuju se dijelovi dohotka izuzeti od poreza.

               6

               Umanjenja poreza odobrena za dugoročnu štednju, usluge plaćene bonovima za posebne usluge, troškove za postizanje energetske učinkovitosti stambenog objekta, troškove zaštite stambenih objekata od provale ili požara i donacije uređena su, redom, člancima 145/1, 145/21, 145/24, 145/31 i 145/33 ZPD‑a iz 1992.

               7

               U skladu s člankom 155. tog zakonika:
               „Izuzeti se dohoci, u skladu s međunarodnim ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, uzimaju u obzir kod izračuna poreza, ali taj se umanjuje proporcionalno dijelu dohodaka izuzetih iz ukupnih dohodaka.
               Isto vrijedi i za:

                        –

                        dohotke izuzete od oporezivanja u skladu s drugim međunarodnim sporazumima ili ugovorima ako oni predviđaju klauzulu o pridržaju progresije;

                  […]
               Kada je utvrđen zajednički porez, odbitak se izračunava za svakog poreznog obveznika na temelju ukupnih neto dohodaka.”

               8

               Nakon presude od 12. prosinca 2002., de Groot (C‑385/00, EU:C:2002:750), Kraljevina Belgija donijela je okružnicu br. CI.RH.331/575.420, od 12. ožujka 2008., koja predviđa dodatno umanjenje poreza za dohotke koji su izuzeti na temelju međunarodnog ugovora, uz umanjenje predviđeno člankom 155. ZPD‑a iz 1992. (u daljnjem tekstu: okružnica iz 2008.).

               9

               U uvodu okružnice iz 2008. navodi se:
               „1. U belgijskom poreznom sustavu porezne olakšice u vezi s osobnom i obiteljskom situacijom poreznog obveznika […] primjenjuju se kako na dohotke ostvarene u Belgiji tako i na dohotke ostvarene u inozemstvu. Ako predmetna osobna ili obiteljska situacija nije bila uzeta u obzir u inozemstvu, dio tih olakšica se gubi.
               Nizozemska primjenjuje metodu izuzeća s progresijom sličnu onoj koja se primjenjuje u Belgiji. U svojoj presudi [od 12. prosinca 2002., de Groot (C‑385/00, EU:C:2002:750), Sud] je ipak ocijenio da je taj način postupanja suprotan propisima u području slobodnog kretanja osoba u [Europskoj uniji].
               Europska komisija pozvala je Belgiju da uskladi svoje porezne odredbe o primjeni metode izuzeća uz pridržaj progresije […] s obvezama iz članaka 18., 39., 43. i 56. UEZ‑a […].
               Usvojeno je sljedeće rješenje: u slučaju da osobna ili obiteljska situacija poreznog obveznika nije uzeta u obzir u inozemstvu, dodatno će se priznati umanjenje poreza na dohotke ostvarene u inozemstvu uz umanjenje predviđeno u [članku 155. ZPD‑a iz 1992.].
               To dodatno umanjenje će se, međutim, priznati samo ako je ukupan iznos poreza izračunanog primjenom metode izuzeća uz pridržaj progresije predviđene [člankom 155. ZPD‑a iz 1992.], uvećan za porez dugovan u inozemstvu na izuzete dohotke, veći od poreza koji bi se dugovao da su dohoci isključivo belgijskog podrijetla i da su pripadajući im porezi bili dugovani u Belgiji.
               To će umanjenje odgovarati razlici između belgijskog poreza na dohodak (izračunanog primjenom metode izuzeća uz pridržaj progresije kako je trenutačno predviđena [člankom 155. ZPD‑a iz 1992.]), uvećan za porez iste naravi dugovan za dohotke ostvarene u inozemstvu, i poreza koji bi se dugovao da su dohoci isključivo belgijskog podrijetla i da su pripadajući im porezi bili dugovani u Belgiji.
               Za utvrđivanje iznosa dodatnog umanjenja potrebno je stoga izračunati porez koji bi se dugovao da su dohoci isključivo belgijskog podrijetla i da su pripadajući im porezi bili dugovani u Belgiji.
               2. U očekivanju prilagodbe belgijskog zakonodavstva u smislu prethodno navedenog, to umanjenje treba primijeniti u skladu s uvjetima i ograničenjima predviđenima u ovoj okružnici.
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               U zajedničkoj poreznoj prijavi tužiteljâ u glavnom postupku u svrhe oporezivanja za 2013. J. Jacob naveo je da prima dvije mirovine, odnosno mirovinu belgijskog podrijetla u iznosu od 15699,57 eura i mirovinu luksemburškog podrijetla u iznosu od 14330,75 eura. Tim dvjema mirovinama dodani su dohoci od nekretnina koje je J. Jacob prijavio u visini od 1181,60 eura, čime je ukupan iznos njegovih dohodaka iznosio 31211,92 eura.

               11

               U pogledu J. Jacoba belgijska porezna uprava izračunala je na temelju svih njegovih dohodaka, uključujući mirovinu luksemburškog podrijetla koja je na temelju Ugovora iz 1970. oslobođena od oporezivanja u Belgiji, osnovni porez od 11448,36 eura, što odgovara poreznoj stopi od gotovo 36,68 %. Na taj su iznos primijenjena, s jedne strane, umanjenja poreza u iznosu od 3032,46 eura za dijelove dohotka izuzete od oporezivanja, dugoročnu štednju, usluge plaćene bonovima za posebne usluge, troškove za postizanje energetske učinkovitosti stambenog objekta, troškove zaštite stambenih objekata od provale ili požara i donacije te, s druge strane, umanjenja poreza u iznosu od 1349,45 eura za zamjenske dohotke, mirovine i prijevremene mirovine. Osnovni porez koji je tako umanjen, odnosno 7066,45 eura, umanjen je zatim za iznos od 3220,14 eura na temelju izuzetih stranih dohodaka, proporcionalno dijelu koji predstavlja mirovina luksemburškog podrijetla u ukupnim dohocima, što je dovelo do porezne glavnice od 3846,31 euro.

               12

               Tužitelji u glavnom postupku osporavali su taj izračun navodeći da umanjenje od 3220,14 eura odobreno na temelju izuzetih stranih dohodaka ne odgovara postotku od 36,68 %, nego 22,47 % mirovine luksemburškog podrijetla pa ona u konačnici podliježe neto poreznoj stopi od 14,21 % umjesto da je oslobođena od oporezivanja u Belgiji u skladu s Ugovorom iz 1970. J. Jacob smatra da je u cilju poštovanja oslobođenja njegove mirovine luksemburškog podrijetla na nju trebalo primijeniti stopu umanjenja od 36,68 % odmah nakon izračuna osnovnog poreza, čime bi se osnovni porez od 5256,44 eura umanjio prije primjene poreznih umanjenja, što bi u konačnici rezultiralo iznosom od 1810,01 euro, a ne 3846,31 euro porezne glavnice.

               13

               Odbijajući taj prigovor odlukom od 25. rujna 2014., belgijska porezna uprava podsjetila je da se prema članku 155. ZPD‑a iz 1992. izuzeti dohoci, u skladu s međunarodnim ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, uzimaju u obzir kod izračuna poreza, ali da se on umanjuje proporcionalno dijelu dohodaka izuzetih iz ukupnih dohodaka nakon primjene umanjenja poreza. Ona je također navela da tužitelji u glavnom postupku nisu ispunjavali pretpostavke propisane okružnicom iz 2008. kako bi im se uz umanjenje predviđeno u tom članku 155. mogao umanjiti porez na temelju dohodaka ostvarenih u inozemstvu.

               14

               Postupajući povodom tužbe podnesene protiv te odluke belgijske porezne uprave, tribunal de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu, Belgija) Sudu je uputio zahtjev za prethodnu odluku koji je na temelju članka 53. stavka 2. Poslovnika Suda rješenjem od 29. studenoga 2016., Jacob i Lennertz (C‑345/16, neobjavljeno, EU:C:2016:911), odbačen kao očito nedopušten jer navedeni zahtjev nije ispunjavao pretpostavke iz članka 94. tog poslovnika s obzirom na nedostatke u navođenju činjeničnog i zakonodavnog okvira tog predmeta.

               15

               Stoga je sud koji je uputio zahtjev Sudu uputio drugi zahtjev za prethodnu odluku kako bi otklonio te nedostatke pozivajući se, među ostalim, na presudu od 12. prosinca 2013., Imfeld i Garcet (C‑303/12, EU:C:2013:822).

               16

               S obzirom na navedenu presudu, sud koji je uputio zahtjev smatra da je dužan zajamčiti stvarnu korist od porezne olakšice na koju pravo daje osobna i obiteljska situacija poreznog obveznika, neovisno o tome na koji su način predmetne države članice međusobno podijelile obvezu uzimanja u obzir svih takvih poreznih olakšica. On navodi da metoda izuzeća propisana Ugovorom iz 1970. nalaže da država članica rezidentnosti u potpunosti izuzme od poreza mirovine koje se u skladu s tim ugovorom mogu oporezivati samo u državi članici u kojoj su ostvarene, pri čemu pridržaj progresije koji je dopušten tim ugovorom znači da se izuzeti strani dohoci mogu uzeti u obzir isključivo u svrhe određivanja stope oporezivanja koja je primjenjiva na druge dohotke oporezive u Belgiji. Međutim, zbog načina izračuna poreza tužitelja u glavnom postupku, oni bi izgubili dio koristi od poreznih olakšica koje mogu zahtijevati te bi se dohoci J. Jacoba stranog podrijetla, koji su u načelu izuzeti, mogli oporezivati.

               17

               U tim je okolnostima tribunal de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 39. [UEU‑a] to da belgijski porezni sustav svojim člankom 155. ZPD‑a [iz 1992.], neovisno o tome primjenjuje li se okružnica [iz 2008.], dovodi do toga da se tužiteljeve luksemburške mirovine, oslobođene od poreza na temelju članka 18. [Ugovora iz 1970.], uključuju u izračun belgijskog poreza i ulaze u osnovicu za dodjelu poreznih olakšica propisanih u ZPD‑u [iz 1992.] iako one ne bi smjele biti njezin dio zbog njihova potpunog oslobođenja koje se zahtijeva [navedenim ugovorom] te da se korist od tih olakšica, kao što su to dio dohotka izuzet od oporezivanja, dugoročna štednja, troškovi plaćeni bonovima za posebne usluge, troškovi za postizanje energetske učinkovitosti stambenog objekta, troškovi zaštite stambenog objekta od provale ili požara i tužiteljeve donacije, djelomično gubi, umanjuje ili priznaje u umanjenom iznosu od onoga koji bi bio priznat u slučaju da su oba tužitelja ostvarila belgijske prihode, koji su pak oporezivi u Belgiji i nisu oslobođeni od poreza te stoga mogu apsorbirati sve porezne olakšice?”

         O prethodnom pitanju

            Sloboda primjenjiva na situaciju tužiteljâ u glavnom postupku

               18

               Sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju upućuje na članak 39. UEZ‑a, pri čemu u obrazloženju svoje odluke kojom se upućuje zahtjev spominje i slobodu poslovnog nastana i slobodno kretanje radnika.

               19

               Međutim, kao što je to Sud presudio, takva okolnost ne sprečava Sud da nacionalnom sudu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za presudu u predmetu koji se pred njim vodi, neovisno o tome odnosi li se na to sadržaj pitanja nacionalnog suda ili ne (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 21. veljače 2006., Ritter‑Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, t. 29. i od 23. travnja 2009., Rüffler, C‑544/07, EU:C:2009:258, t. 57.).

               20

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije detaljno naveo prima li J. Jacob svoju mirovinu luksemburškog podrijetla na osnovi obavljanja djelatnosti zaposlene ili samozaposlene osobe u Luksemburgu.

               21

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, sloboda poslovnog nastana državljana države članice na državnom području druge države članice obuhvaća pristup i obavljanje djelatnosti samozaposlene osobe (vidjeti, među ostalim, presude od 28. siječnja 1986., Komisija/Francuska, 270/83, EU:C:1986:37, t. 13., od 29. travnja 1999., Royal Bank of Scotland, C‑311/97, EU:C:1999:216, t. 22. i od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 54.). Nasuprot tomu, svaki građanin Unije, neovisno o svojem mjestu boravišta i državljanstvu, koji se koristi pravom na slobodno kretanje radnika i koji je obavljao profesionalnu djelatnost u državi članici koja nije država članica njegove rezidentnosti obuhvaćen je područjem primjene članka 45. UFEU‑a (vidjeti, među ostalim, presude od 12. prosinca 2002., de Groot, C‑385/00, EU:C:2002:750, t. 76. i od 28. veljače 2013., Petersen, C‑544/11, EU:C:2013:124, t. 34.).

               22

               Ako u tom pogledu mirovina luksemburškog podrijetla koju prima J. Jacob proizlazi iz djelatnosti zaposlene osobe, relevantan je članak 45. UFEU‑a koji se odnosi na slobodu kretanja radnika. Nasuprot tomu, ako je J. Jacob obavljao djelatnost samozaposlene osobe u Luksemburgu, tada valja primijeniti slobodu poslovnog nastana propisanu člankom 49. UFEU‑a. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri koja je odredba UFEU‑a primjenjiva.

               23

               Valja navesti da iako će Sud razmotriti prethodno pitanje iz aspekta slobode kretanja radnika, primjena slobode poslovnog nastana u glavnom postupku ne bi ni na koji način utjecala na bit odgovora Suda, koji je primjenjiv mutatis mutandis.

            O pitanju

               24

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi primjena poreznog propisa države članice poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, čiji je učinak to da se paru koji je rezident te države i čiji član u drugoj državi članici prima mirovinu, koja je u prvoj državi članici oslobođena od oporezivanja na temelju dvostranog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, oduzima dio koristi od poreznih olakšica koje odobrava ta prva država članica.

               25

               Prije svega valja na temelju ustaljene sudske prakse podsjetiti da iako države članice u okviru dvostranih ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja slobodno utvrđuju poveznice mjerodavne za raspodjelu porezne nadležnosti, ta raspodjela im ipak ne dopušta primjenu mjera protivnih slobodama kretanja zajamčenih Ugovorom. Naime, što se tiče izvršavanja ovlasti oporezivanja raspodijeljene u okviru dvostranih ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, države članice dužne su postupati prema pravilima Unije (vidjeti, među ostalim, presude od 12. prosinca 2002., de Groot, C‑385/00, EU:C:2002:750, t. 93. i 94., od 12. prosinca 2013., Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 41. i 42. i od 22. lipnja 2017., Bechtel, C‑20/16, EU:C:2017:488, t. 66.) i osobito poštovati načelo jednakog postupanja (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2002., de Groot, C‑385/00, EU:C:2002:750, t. 94.).

               26

               Valja također podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda u načelu na državi članici rezidentnosti zadaća odobravanja poreznom obvezniku svih poreznih olakšica u vezi s njegovom osobnom i obiteljskom situacijom, s obzirom na to da ta država članica, uz iznimke, može najbolje ocijeniti njegovu osobnu sposobnost plaćanja poreza koja proizlazi iz uzimanja u obzir svih njegovih dohodaka te osobne i obiteljske situacije jer on ondje ima središte svojih osobnih i imovinskih interesa (vidjeti, među ostalim, presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 32.; od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 34.; od 12. prosinca 2013., Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 43. i od 22. lipnja 2017., Bechtel, C‑20/16, EU:C:2017:488, t. 55.).

               27

               Sud je također presudio da država članica rezidentnosti ne može, pozivanjem na činjenicu da je porezni obveznik tijekom razmatrane godine također ostvarivao primanja u drugoj državi članici koja su ondje bila oporezovana a da nije uzeta u obzir njegova osobna i obiteljska situacija, uzrokovati poreznom obvezniku gubitak dijela koristi od dijela dohotka oslobođenog od poreza kao ni gubitak njegovih osobnih poreznih olakšica (presuda od 12. prosinca 2002., de Groot, C‑385/00, EU:C:2002:750, t. 110.).

               28

               S obzirom na ta načela valja razmotriti protivi li se članku 45. UFEU‑a djelomičan gubitak koristi od poreznih olakšica poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kao posljedici primjene nacionalnog prava.

               29

               Belgijskim poreznim propisima o kojima je riječ u glavnom postupku predviđa se da se oslobođeni dohoci stranog podrijetla najprije uračunavaju u poreznu osnovicu koja služi za utvrđivanje stope koja je primjenjiva na neoslobođene dohotke belgijskog podrijetla, pri čemu se osnovni porez izračunava na temelju te porezne osnovice. Umanjenja poreza na temelju dijela dohotka izuzetog od oporezivanja, dugoročne štednje, usluga plaćenih bonovima za posebne usluge, troškova za postizanje energetske učinkovitosti stambenog objekta, troškova zaštite stambenih objekata od provale ili požara i donacija primjenjuju se zatim na osnovni porez. Tek nakon provedbe tih umanjenja umanjuje se osnovni porez u skladu s člankom 155. ZPD‑a iz 1992. proporcionalno dijelu koji oslobođeni dohoci stranog podrijetla predstavljaju u ukupnosti dohodaka.

               30

               Valja primijetiti da je na temelju načela porezne autonomije uključivanje oslobođenih dohodaka stranog podrijetla u izračun belgijske porezne stope, belgijskog poreza i porezne osnovice za odobravanje poreznih olakšica obuhvaćeno slobodom izbora Kraljevine Belgije u pogledu uređenja svojeg poreznog sustava i ne može se smatrati da je ono protivno slobodi kretanja radnika ako učinci takvog uključivanja ne dovode do diskriminirajućeg postupanja protivnog pravu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2007., Columbus Container Services, C‑298/05, EU:C:2007:754, t. 53.). Naime, takvo uključivanje ne onemogućuje samo po sebi osiguranje djelotvornog oslobođenja tih dohodaka u pogledu prava Unije, po potrebi posredstvom naknadnih nadoknada.

               31

               Imajući u vidu navedeno, primjenjivanjem umanjenja poreza na osnovu koja istodobno uključuje neoslobođene dohotke belgijskog podrijetla i oslobođene dohotke stranog podrijetla te tek naknadno odbijajući od poreza dio koji potonji dohoci predstavljaju u ukupnom iznosu dohodaka koji čine poreznu osnovicu, belgijski porezni propis može poreznim obveznicima poput tužitelja u glavnom postupku uzrokovati, kao što je to i sama belgijska vlada priznala u svojim pisanim očitovanjima, gubitak dijela koristi od poreznih olakšica koji bi im u potpunosti bio dodijeljen da su svi njihovi dohoci bili belgijskog podrijetla i da su na taj način jedino na te dohotke bila primijenjena umanjenja poreza odnosno da se na predmetne olakšice bila primjenjivala okružnica iz 2008.

               32

               Iz sudske prakse na koju se upućuje u točki 26. ove presude proizlazi da je doista na Kraljevini Belgiji, kao državi članici rezidentnosti tužiteljâ u glavnom postupku, zadaća odobravanja tim tužiteljima svih poreznih olakšica u vezi s njihovom osobnom i obiteljskom situacijom. U tom pogledu belgijska vlada navodi da, izuzevši umanjenja poreza na temelju dijela dohotka izuzetog od poreza, druga umanjenja poreza o kojima je riječ nisu povezana s pojmom „osobne i obiteljske situacije” tužiteljâ u glavnom postupku i, kao što su taj pojam belgijska tijela tumačila u okružnici iz 2008., ne smiju se, dakle, smatrati osobnim poreznim olakšicama čiji bi nenadoknađeni gubitak, nastavno na oslobođenje dohodaka stranog podrijetla i neprimjenjivost okružnice iz 2008., bio zabranjen člankom 45. UFEU‑a.

               33

               Kao prvo, valja utvrditi da su umanjenja poreza na temelju dijela dohotka izuzetog od poreza, kao što je to belgijska vlada priznala u svojim pisanim očitovanjima, priznata sudskom praksom Suda kao olakšice povezane s osobnom i obiteljskom situacijom poreznog obveznika, kao što to proizlazi iz točke 27. ove presude.

               34

               U tom pogledu iz toga proizlazi da belgijski porezni propis nije u skladu s tom sudskom praksom.

               35

               Kao drugo, što se tiče pitanja može li se smatrati da su druga umanjenja poreza o kojima je riječ u glavnom postupku, odnosno umanjenja poreza na temelju usluga plaćenih bonovima za posebne usluge, troškova za postizanje energetske učinkovitosti stambenog objekta, troškova zaštite stambenih objekata od provale ili požara i donacija, povezana s osobnom i obiteljskom situacijom tužiteljâ u glavnom postupku, prije svega valja detaljno navesti kontekst u kojem se taj pojam nalazi.

               36

               U tom pogledu iz sudske prakse na koju se upućuje u točki 26. ove presude i osobito iz presude od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink (C‑182/06, EU:C:2007:452), proizlazi da država članica rezidentnosti mora radi odobrenja mogućih poreznih olakšica ocijeniti sveukupnu osobnu sposobnost poreznog obveznika da plaća poreze.

               37

               Nije moguće prihvatiti tumačenje koje predlaže belgijska vlada, u skladu s kojim se porezne olakšice povezane s osobnom i obiteljskom situacijom moraju shvaćati ograničeno kao olakšice kojima se nastoji ostvariti socijalni cilj omogućujući poreznom obvezniku jamstvo životnog minimuma koji ne podliježe porezu i koje na taj način odgovaraju potrebi iz socijalne sfere.

               38

               Konkretnije, suprotno onomu što navodi belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima, takvo tumačenje ne može se zaključiti iz presude od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink (C‑182/06, EU:C:2007:452). Sud je u toj presudi smatrao da se slobodnom kretanju radnika iz članka 39. UEZ‑a protivi odbijanje države članice, u kojoj porezni obveznik obavlja djelatnost zaposlene osobe, da uzme u obzir radi utvrđivanja porezne stope primjenjive na dohotke tog poreznog obveznika koji je rezident druge države članice negativne dohotke od najma povezane s nekretninama koje navedeni porezni obveznik osobno ne nastanjuje i koje su smještene u toj drugoj državi članici ako država članica rezidentnosti ne može poreznom obvezniku odobriti olakšice koje proizlaze iz uzimanja u obzir njegove osobne i obiteljske situacije. Uzimajući u obzir takve negativne dohotke od najma Sud je primijenio široko značenje pojma „osobna i obiteljska situacija”, ne pozivajući se ni na jedan socijalni cilj.

               39

               Kako bi se u tim okolnostima utvrdilo je li tužiteljima u glavnom postupku neosnovano oduzeta sveukupna korist od poreznih olakšica koje su povezane s njihovom osobnom i obiteljskom situacijom, a koje se ne odnose na umanjenje na temelju dijela dohotka izuzetog od poreza, valja provjeriti jesu li navedene olakšice povezane s njihovom osobnom poreznom sposobnošću.

               40

               U tom pogledu valja smatrati da je cilj umanjenja poreza poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, odnosno umanjenja na temelju dugoročne štednje, usluga plaćenih bonovima za posebne usluge, troškova za postizanje energetske učinkovitosti stambenog objekta, troškova zaštite stambenih objekata od provale ili požara i donacija, u biti potaknuti poreznog obveznika na trošenja i ulaganja koja nužno utječu na njegovu poreznu sposobnost.

               41

               Posljedično, može se smatrati da su takva umanjenja poreza povezana s „osobnom i obiteljskom situacijom” tužitelja u glavnom postupku s iste osnove kao i umanjenja poreza na temelju dijela dohotka izuzetog od poreza.

               42

               Iz toga slijedi da su tužitelji u glavnom postupku kao par pretrpjeli nepogodnost jer nisu u potpunosti koristili porezne olakšice na koje bi imali pravo da su oboje ostvarili sve svoje dohotke u Belgiji.

               43

               Na taj se način propisom o kojem je riječ u glavnom postupku ustanovljuje različito porezno postupanje između parova građana Unije koji borave na državnom području Kraljevine Belgije s obzirom na podrijetlo njihovih dohodaka, što može izazvati odvraćajući učinak na ostvarivanje njihovih sloboda zajamčenih Ugovorom, a pogotovo slobode kretanja radnika zajamčene člankom 45. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2013., Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 51.).

               44

               Ustaljena je sudska praksa da mjera koja može spriječiti slobodno kretanje radnika iz članka 45. UFEU‑a može biti dopuštena samo ako slijedi legitiman cilj koji je u skladu s Ugovorom te je opravdana važnim razlozima u općem interesu. U tom je slučaju, nadalje, bitno da je njezina primjena prikladna za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i da ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti po analogiji presudu od 12. prosinca 2013., Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 64. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Međutim, u ovom slučaju ni belgijska vlada ni sud koji je uputio zahtjev nisu naveli nijedno opravdanje.

               46

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi primjena poreznog propisa države članice poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, čiji je učinak to da se paru koji je rezident te države i čiji član u drugoj državi članici prima mirovinu, koja je u prvoj državi članici oslobođena od oporezivanja na temelju dvostranog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, oduzima dio koristi od poreznih olakšica koje odobrava ta prva država članica.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi primjena poreznog propisa države članice poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, čiji je učinak to da se paru koji je rezident te države i čiji član u drugoj državi članici prima mirovinu, koja je u prvoj državi članici oslobođena od oporezivanja na temelju dvostranog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, oduzima dio koristi od poreznih olakšica koje odobrava ta prva država članica.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski