title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. listopada 2017.#SC Paper Consult SRL protiv Direcţia Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca i Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Bistriţa Năsăud.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Pravo na odbitak – Uvjeti izvršavanja – Članak 273. – Nacionalne mjere – Borba protiv utaje i izbjegavanja plaćanja poreza – Račun koji je izdao porezni obveznik proglašen ,neaktivnim’ od strane porezne uprave – Opasnost porezne utaje – Uskrata prava na odbitak – Proporcionalnost – Odbijanje uzimanja u obzir dokaza o nepostojanju utaje ili poreznog gubitka – Vremensko ograničenje učinaka buduće presude – Nepostojanje.#Predmet C-101/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Pravo na odbitak – Uvjeti izvršavanja – Članak 273. – Nacionalne mjere – Borba protiv utaje i izbjegavanja plaćanja poreza – Račun koji je izdao porezni obveznik proglašen ‚neaktivnim’ od strane porezne uprave – Opasnost porezne utaje – Uskrata prava na odbitak – Proporcionalnost – Odbijanje uzimanja u obzir dokaza o nepostojanju utaje ili poreznog gubitka – Vremensko ograničenje učinaka buduće presude – Nepostojanje”
      U predmetu C‑101/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Curtea de Apel Cluj (Žalbeni sud u Cluju, Rumunjska), odlukom od 21. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 19. veljače 2016., u postupku

         SC Paper Consult SRL

      protiv

         Direcția Regională a Finanțelor Publice Cluj‑Napoca,

         Administrația Județeană a Finanțelor Publice Bistrița‑Năsăud,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za SC Paper Consult SRL, A. Bora, odvjetnik,

               –

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu, M. Bejenar i E. Gane, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i G.-D. Balan, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/112).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između SC Paper Consult SRL (u daljnjem tekstu: Paper Consult), s jedne strane, i Direcția Regională a Finanțelor Publice Cluj‑Napoca (Regionalna uprava javnih financija Cluj‑Napoca, Rumunjska) i Administrația Județeană a Finanțelor Publice Bistrița‑Năsăud (Okružna uprava javnih financija Bistrița‑Năsăud, Rumunjska), s druge strane, povodom osporavanja Paper Consulta upravne odluke kojom mu se odbija pravo na odbitak PDV‑a plaćenog na usluge društva SC Rom Packaging SPRL (u daljnjem tekstu: Rom Packaging), iz razloga što je u trenutku zaključenja ugovora potonje bilo proglašeno „neaktivnim” poreznim obveznikom.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2006/112

               3

               Uvodna izjava 59. Direktive 2006/112 glasi kako slijedi:
               „Države članice bi trebale u određenim okvirima i ovisno o određenim uvjetima uvesti, ili nastaviti primjenjivati, posebne mjere kojima se odstupa od ove Direktive radi pojednostavljenja ubiranja poreza ili sprečavanja određenih oblika utaje ili izbjegavanja poreza.”

               4

               Člankom 1. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive 2006/112, koji se nalazi u sklopu njezine glave I. pod naslovom „Predmet i područje primjene” propisano je:
               „Pri svakoj transakciji se PDV, izračunat na temelju cijene robe ili usluga po stopi koja se primjenjuje na takvu robu ili usluge, obračunava po odbitku iznosa PDV‑a koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente.”

               5

               Članak 168. navedene direktive, koji se nalazi u okviru glave X. pod naslovom „Odbici”, glasi:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               6

               U skladu s člankom 178. točkom (a) Direktive 2006/112:
               „Da bi ostvari[o] pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete:

                        a)

                        za potrebe odbitaka sukladno članku 168. stavku (a), u vezi s isporukama robe ili usluga, mora imati račun koji je sastavljen u skladu s odjeljcima od 3. do 6. poglavlja 3. glave XI.;”

               7

               Članak 214. stavak 1. točka (a) navedene direktive predviđa:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale identifikaciju sljedećih osoba putem jedinstvenog broja:

                        a)

                        svakog poreznog obveznika, osim onih iz članka 9. stavka 2. koji na svojem području isporučuju robu i usluge vezano uz koje je moguć odbitak PDV‑a, osim isporuke robe i usluga vezano uz koje PDV može platiti isključivo kupac ili osoba kojoj su roba i usluge namijenjene sukladno člancima 194. do 197. i članku 199.”

               8

               U skladu s člankom 273. prvim stavkom Direktive 2006/112:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštivanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.”

         Uredba (EU) br. 904/2010

               9

               Uredba Vijeća (EZ) br. 904/2010 od 7. listopada 2010. o administrativnoj suradnji i suzbijanju prijevare u području poreza na dodanu vrijednost (SL 2010., L 268, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 343.), predstavlja preinaku Uredbe Vijeća (EZ) 1798/2003 od 7. listopada 2003. o upravnoj suradnji u području poreza na dodanu vrijednost i stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 218/92 (SL 2003., L 264, str. 1.). Njome se, među ostalim, proširuje sadržaj elektroničke baze podataka sustava razmjene informacija u području PDV‑a (VAT Information Exchange System, u daljnjem tekstu: VIES).

               10

               Uvodna izjava 16. te uredbe glasi:
               „Potvrđivanje valjanosti identifikacijskih brojeva za PDV putem Interneta je alat koji gospodarski subjekti sve više koriste. Sustav potvrđivanja valjanosti identifikacijskih brojeva za PDV treba osigurati automatsku potvrdu relevantnih informacija gospodarskim subjektima.”

               11

               Članak 17. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 904/2010 predviđa da države članice pohranjuju u VIES podatke o identifikacijskim brojevima za PDV koje su izdale ali su postali nevažeći.

               12

               Prema članku 23. te uredbe, porezna uprava može posebno pretpostaviti da je osoba prestala s obavljanjem gospodarske djelatnosti kada unatoč tomu što je bila zatražena, nije podnijela prijave PDV‑a i zbirne prijave godinu dana nakon isteka roka za podnošenje prve nedostajuće PDV ili zbirne prijave, ili pak kada je izjavila lažne podatke ili nije prijavila promjene svojih podataka.

               13

               U skladu s člankom 62. stavkom 4. Uredbe br. 904/2010, članak 17. se u vrijeme činjenica iz glavnog postupka još nije primjenjivao.

            Rumunjsko pravo

               14

               U vrijeme činjenica iz glavnog postupka, članak 78.a stavak 1. ordonanța Guvernului nr. 92/2003 privind Codul de procedură fiscală, republicată, cu modificările și completările ulterioare (Uredba vlade br. 92/2003 o Zakoniku o poreznom postupku, ponovno objavljena, s naknadnim izmjenama i dopunama) određivao je:
               „Registar neaktivnih/reaktiviranih poreznih obveznika
               Porezni obveznici pravne osobe ili drugi subjekti bez pravne osobnosti proglašavaju se neaktivnima i podliježu odredbama članka 11. stavaka 1.a i 1.b Zakona br. 571/2003 o Poreznom zakoniku, kako je izmijenjen i dopunjen [(u daljnjem tekstu: ‚Porezni zakonik’)], ako ispunjavaju slijedeće uvjete:

                        a)

                        ako u šestomjesečnom razdoblju ne ispune nijednu od obveza prijavljivanja koje su predviđene zakonom;

                        b)

                        ako izbjegavaju porezni nadzor prijavom identifikacijskih podataka o registriranom sjedištu koji poreznom tijelu ne omogućuju njegovu identifikaciju;

                        c)

                        ako su porezna tijela utvrdila da svoju djelatnost ne obavljanju u registriranom sjedištu ili u mjestu prijavljene porezne rezidentnosti.”

               15

               Članak 11. stavak 1.a Poreznog zakonika određuje:
               „Porezni obveznici sa sjedištem u Rumunjskoj koji su proglašeni neaktivnima u skladu s člankom 78. [Uredbe br. 92/2003], koji obavljaju gospodarsku djelatnost tijekom razdoblja svoje neaktivnosti, moraju platiti poreze i davanja koji su predviđeni ovim zakonikom, ali tijekom razdoblja neaktivnosti nemaju pravo na odbitak troškova i PDV‑a na obavljene kupnje.”

               16

               Članak 11. stavak 1.b Poreznog zakonika propisuje:
               „Osobe koje kupuju robu i/ili usluge od poreznih obveznika sa sjedištem u Rumunjskoj, nakon upisa tih obveznika kao neaktivnih u registar neaktivnih/reaktivniranih poreznih obveznika, u skladu s člankom 78. [Uredbe br. 92/2003], nemaju pravo na odbitak troškova i PDV‑a na predmetne kupnje, osim kupnje robe obavljene u okviru postupka ovrhe i/ili kupnje robe i/ili usluga od poreznih obveznika u stečajnom postupku u skladu sa Zakonom br. 85/2006 o stečajnom postupku, kako je izmijenjen i dopunjen.”

               17

               Članak 21. stavak 4. točka (r) Poreznog zakonika glasi kako slijedi:
               „Slijedeći se troškovi ne mogu odbiti: […]

                        (r)

                        troškovi upisani u računovodstvene registre koji potječu od dokumenta izdanog od strane neaktivnog poreznog obveznika čiji je certifikat o poreznoj registraciji suspendiran odlukom predsjednika Nacionalne agencije porezne uprave.”

               18

               Članak 3. ordinul Președintelui Agenției Naționale de Administrare Fiscală (ANAF) br. 819/2008 (Odluka br. 819/2008 predsjednika Nacionalne agencije porezne uprave (ANAF), određuje:
               „1.   Porezni obveznici se proglašavaju neaktivnima od dana stupanja na snagu uredbe predsjednika [ANAF‑a] kojom se potvrđuje popis neaktivnih poreznih obveznika.
               2.   Popis poreznih obveznika proglašenih neaktivnima oglašava se u sjedištu [ANAF‑a] i objavljuje na njegovoj internetskoj stranici, u odjeljku ‚Informacije za javnost – informacije o gospodarskim čimbenicima’.
               3.   Odluka predsjednika ANAF‑a kojom se potvrđuje popis poreznih obveznika koji su proglašeni neaktivnima stupa na snagu u roku od petnaest dana od dana oglašavanja, u skladu s člankom 44. stavkom 3. [Uredbe br. 92/2003].”

               19

               U Prilogu br. 1 Odluci br. 3347/2011 predsjednika ANAF‑a, u kojem se pojašnjuju obveze prijavljivanja iz članka 78.a stavka 1. točke (a) Uredbe br. 92/2003, nabrajaju se sljedeće obveze prijavljivanja:

                        –

                        100 ‚Prijava obveza plaćanja u državni proračun’;

                        –

                        112 ‚Prijava obveza plaćanja socijalnih doprinosa, poreza na dohodak i registra imena osiguranih osoba’;

                        –

                        101 ‚Prijava poreza na dobit’;

                        –

                        300 ‚Prijava [PDV‑a]’;

                        –

                        301 ‚Posebna prijava [PDV‑a]’;

                        –

                        390 VIES ‚Konsolidirana prijava isporuka/stjecanja robe unutar Zajednice’;

                        –

                        394 ‚,Informativna prijava isporuka robe i usluga i njihova stjecanja na nacionalnom području’.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Odlukom od 11. svibnja 2012. porezna su tijela utvrdila da je Rom Packaging, sa sjedištem u Bukureštu (Rumunjska) pružio usluge Paper Consultu, sa sjedištem u Bistriţa‑Năsăud (Rumunjska), u iznosu od 190340 rumunjskih leja (RON) (oko 44560 eura) bez PDV‑a, na temelju ugovora o pružanju usluga zaključenog 3. siječnja 2011.

               21

               S obzirom na to da je Rom Packaging proglašen neaktivnim od 7. listopada 2010., i izbrisan iz registra obveznika PDV‑a od 1. studenoga 2010., zbog nepodnošenja poreznih prijava propisanih zakonom, i imajući u vidu članak 11. stavak 1.b Poreznog zakonika, porezna su tijela zaključila da Paper Consult nije imao pravo odbiti iznos od 45680 RON (oko 10694 eura), odnosno iznos koji je plaćen na ime PDV‑a za usluge koje je pružio Rom Packaging.

               22

               Žalba koju je podnio Paper Consult protiv akta tijela za porezni nadzor odbijena je kao neutemeljena odlukom Glavne regionalne uprave javnih financija Cluj‑Napoca od 17. srpnja 2014. Tužba koju je u poreznom sporu podnio Paper Consult protiv potonje je odluke, pak, odbijena presudom Tribunalul Bistrița‑Năsăud (Viši sud u Bistriţa‑Năsăud) od 8. srpnja 2015.

               23

               Paper Consult podnio je žalbu protiv te presude pred Curtea de Apel Cluj (Žalbeni sud u Cluju, Rumunjska). On nije osporavao činjenične elemente koje su utvrdili porezna tijela i Tribunalul Bistrița‑Năsăud (Viši sud u Bistriţa‑Năsăud). Nasuprot tomu, istaknuo je da mu odluka predsjednika ANAF‑a od 21. rujna 2010. kojom je proglašen neaktivnim nije dostavljena, već je samo objavljena u sjedištu ANAF‑a i na njegovoj internetskoj stranici. Paper Consult tvrdio je da se, u tim okolnostima, navedena odluka ne može isticati protiv njega, te da se ne može smatrati da ista predstavlja osnovu za odbijanje njegova prava na odbitak PDV‑a, jer je takva mjera suprotna pravu Unije.

               24

               Paper Consult navodi da je kako bi se moglo koristiti pravom na odbitak PDV‑a dovoljno ispuniti uvjete predviđene u članku 178. Direktive 2006/112.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev ističe međutim da je, prema sudskoj praksi Suda, borba protiv izbjegavanja plaćanja poreza, utaje poreza i zlouporaba cilj koji Direktiva 2006/112 prepoznaje i potiče, ako su mjere donesene u tu svrhu proporcionalne. Prema mišljenju tog suda, porezni obveznici ne snose pretjeran teret kad se od njih traži da na stranici ANAF‑a provedu minimalnu provjeru u pogledu osoba s kojima namjeravaju sklapati ugovore kako bi provjerili jesu li te osobe proglašene „neaktivnim poreznim obveznicima”. Međutim, navedeni sud tvrdi da ne postoji sudska praksa Suda koja se odnosi na takav slučaj.

               26

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Cluj (Žalbeni sud u Cluju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Protivi li se Direktivi 2006/112 nacionalni propis na temelju kojeg se poreznom obvezniku ne priznaje pravo na odbitak PDV‑a s obrazloženjem da je subjekt iz prethodne faze isporuka, koji je izdao račun na kojem su navedeni cijena i PDV, porezna uprava proglasila neaktivnim?

                        2)

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: u okolnostima opisanim u prvom pitanju, protivi li se Direktivi 2006/112 nacionalni propis na temelju kojeg je oglašavanje na popisu neaktivnih poreznih obveznika u sjedištu ANAF‑a i objava tog istog popisa na internetskoj stranici ANAF‑a, u odjeljku ‚Javne informacije – Informacije o gospodarskim subjektima’, dovoljno za odbijanje priznavanja prava na odbitak PDV‑a?”

         Dopuštenost

               27

               Rumunjska vlada osporava dopuštenost prethodnih pitanja, te ističe da sud koji je uputio zahtjev nije objasnio razloge zbog kojih smatra da je odgovor na njegova pitanja potreban za rješenje spora koji je pred njim pokrenut, pri čemu se argumentacija društva Paper Consult odnosi isključivo na nemogućnost isticanja proglašenja neaktivnosti, a ne na same učinke neaktivnosti koji proizlaze iz nacionalnog propisa.

               28

               Valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Stoga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presude od 15. siječnja 2013., Križan i dr., C‑416/10, EU:C:2013:8, t. 53. i od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 56.).

               29

               Iz navedenoga proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku nužnosti i relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presude od 15. siječnja 2013., Križan i dr., C‑416/10, EU:C:2013:8, t. 54. i od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 57.).

               30

               U ovom je predmetu sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci naveo da je Paper Consult – osim tužbenog razloga koji se temelji na neprimjenjivosti odluke predsjednika ANAF‑a – istaknuo i tužbeni razlog koji se temelji na poštovanju uvjeta korištenja prava na odbitak PDV‑a. Stoga je sud koji je uputio zahtjev smatrao da je nužno pitati Sud o tumačenju Direktive 2006/112.

               31

               Posljedično, nije očito da tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev ne bi imalo nikakve veze s predmetom glavnog postupka ili da bi bilo hipotetsko.

               32

               Stoga pitanja suda koji je uputio zahtjev valja utvrditi dopuštenima.

         Meritum

               33

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2006/112 tumačiti na način da joj je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, kojom se poreznom obvezniku odbija pravo na odbitak PDV‑a, iz razloga što je subjekt koji mu je pružio uslugu na temelju fakture na kojoj je odvojeno iskazan trošak i PDV, proglašen neaktivnim od strane poreznih tijela države članice, pri čemu je to proglašenje neaktivnosti javno i dostupno na internetu svakom poreznom obvezniku u toj državi članici.

               34

               Ta se pitanja odnose, u biti, na stavljanje u ravnotežu, s jedne strane, prava na odbitak, koje je bitni element mehanizma PDV‑a, i, s druge strane, borbe protiv utaje poreza, što je cilj koji je priznat i promican Direktivom 2006/112.

               35

               Kada je riječ o pravu na odbitak, valja naglasiti kako je, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a, čiji su porezni obveznici, odbiju ulazni PDV koji se duguje ili koji je plaćen za robu koju su stekli i usluge koje su primili – temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Unije (vidjeti, osobito, presude od 25. listopada 2001., Komisija/Italija, C‑78/00, EU:C:2001:579, t. 28., kao i od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 37.).

               36

               Kao što je Sud više puta naglasio, pravo na odbitak iz članka 167. i drugih u Direktivi 2006/112 čini sastavni dio mehanizma PDV‑a te se ono, u načelu, ne može ograničiti. Posebice, to se pravo trenutačno izvršava za cjelokupni porez koji tereti ranije provedene operacije (vidjeti, posebice, presude od 21. ožujka 2000., Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 43., kao i od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 38.).

               37

               Svrha je režima odbitka u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Stoga zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih ekonomskih aktivnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da su same te aktivnosti u načelu podvrgnute PDV‑u (vidjeti, posebice, presude od 21. ožujka 2000., Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 44., kao i od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 39.).

               38

               Pravo na odbitak PDV‑a ipak podliježe poštovanju kako materijalnih tako i formalnih zahtjeva ili uvjeta.

               39

               Što se tiče materijalnih zahtjeva ili uvjeta, iz članka 168. točke (a) Direktive 2006/112 proizlazi da je za ostvarivanje prava na odbitak, s jedne strane, potrebno da zainteresirana osoba bude „porezni obveznik” u smislu te direktive te, s druge strane, da robu i usluge na kojima temelji navedeno pravo porezni obveznik upotrebljava u svrhe svojih vlastitih izlaznih oporezovanih transakcija i da ulaznu isporuku tih roba ili usluga izvrši drugi porezni obveznik (vidjeti, u tom smislu, osobito presude od 6. rujna 2012., Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 26., kao i od 22. listopada 2015., PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Što se tiče načina ostvarivanja prava na odbitak, koji se izjednačuju s formalnim zahtjevima ili uvjetima, člankom 178. točkom (a) Direktive 2006/112 predviđa se da porezni obveznik mora raspolagati računom izdanim sukladno njezinim člancima 220. do 236. i člancima 238. do 240.

               41

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, temeljno načelo neutralnosti PDV‑a zahtijeva da se odbitak pretporeza odobri ako su zadovoljeni materijalni uvjeti, čak i ako porezni obveznik nije udovoljio određenim formalnim uvjetima (presude od 12. srpnja 2012., EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, t. 62. i navedena sudska praksa te od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 45.).

               42

               Drukčije bi međutim bilo ako bi povreda takvih formalnih uvjeta za učinak imala sprečavanje iznošenja ključnog dokaza da su materijalni uvjeti bili ispunjeni (presude od 12. srpnja 2012., EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, t. 71. te od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 46.). Međutim, iz spisa proizlazi, kako je istaknuo i nezavisni odvjetnik u točkama 40. do 43. svojega mišljenja, da u glavnom postupku to nije slučaj.

               43

               Isto tako, ustaljena je sudska praksa da se pravo na odbitak može odbiti ako se na temelju objektivnih elemenata utvrdi da se ono ističe u svrhu utaje ili zlouporabe. Naime, borba protiv eventualne utaje, izbjegavanja plaćanja poreza i zlouporaba jest cilj koji Direktiva 2006/112 prepoznaje i potiče, te se pojedinci ne mogu pozivati na odredbe prava Unije u svrhu utaje ili zlouporabe (presuda od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 42. i 43. i navedena sudska praksa).

               44

               Kada je riječ o nacionalnoj odredbi iz glavnog postupka, iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da je njezin cilj borba protiv utaje PDV‑a, na način da sankcionira – putem odbijanja prava na odbitak – ponašanje koje može doprinijeti odgađanju otkrivanja takve utaje, ili, barem, odgađanju otkrivanja neplaćanja PDV‑a od strane poreznih obveznika koji ne ispunjavaju obveze prijave predviđene zakonom, ili koji izbjegavaju poreznu kontrolu na način da prijavljuju podatke o sjedištu koji ne omogućuju poreznim tijelima da isto identificiraju, ili pak, za koje su porezna tijela utvrdila da ne obavljaju svoju djelatnost u registriranom sjedištu ili u mjestu prijavljene porezne rezidentnosti.

               45

               Europska je komisija u svojem očitovanju istaknula, referirajući se na podatke iz priopćenja za javnost koje je objavila 4. rujna 2015., da je utaja PDV‑a osobito velika u Rumunjskoj, jer je tijekom 2013. godine razlika između očekivanih prihoda od PDV‑a i stvarno ubranog PDV‑a iznosila 41,1 %.

               46

               U tom smislu je i rumunjska vlada naglasila na raspravi da su problemi s kojima se tijela susreću pri borbi protiv utaje PDV‑a razlog koji je nagnao rumunjskog zakonodavca da uvede mehanizam za sprečavanje izbjegavanja plaćanja poreza proglašenjem neaktivnosti poreznih obveznika čije nekorektno porezno ponašanje sprječava otkrivanje nepravilnosti prilikom prikupljanja PDV‑a i predstavlja indiciju za postojanje porezne utaje. Osim toga, neplaćanje PDV‑a utječe i na prodajnu cijenu robe i usluga te prodavatelju donosi konkurentsku prednost koja povećava opseg prodaje, tako da nametanje imovinskih sankcija ne bi bilo dovoljno za borbu protiv utaje PDV‑a.

               47

               Nesporno je da ostvarivanje takvog cilja predstavlja izvršavanje obveze država članica koja proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, članka 325. UFEU‑a, članka 2., članka 250. stavka 1. i članka 273. Direktive o PDV‑u, da poduzme sve potrebne zakonodavne i upravne mjere kojima se može osigurati cjelovita naplata PDV‑a koji se duguje na njezinu području i borba protiv utaje (presuda od 17. prosinca 2015., WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, t. 41. i navedena sudska praksa). Osim toga, postoji izravna veza između ubiranja prihoda od PDV‑a sukladno primjenjivom pravu Unije i stavljanja na raspolaganje proračunu Unije odgovarajućih sredstava od PDV‑a, s obzirom na to da svaki propust pri ubiranju prvih potencijalno dovodi do smanjenja drugih (vidjeti presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 26.).

               48

               U tom pogledu valja podsjetiti da su države članice obvezne provjeriti prijave, račune i druge relevantne dokumente poreznih obveznika te izračunati i naplatiti porez koji se duguje (vidjeti presudu od 9. srpnja 2015., Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Sukladno članku 273. stavku 1. Direktive 2006/112, države članice mogu propisati i druge obveze osim onih predviđenih tom direktivom ako ih smatraju potrebnima kako bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i spriječile utaju.

               50

               Međutim, mjere koje države članice mogu poduzeti ne smiju nadilaziti ono što je nužno za ostvarivanje tih ciljeva. Stoga se one ne mogu koristiti na način da sustavno dovedu u pitanje pravo na odbitak PDV‑a i, time, neutralnost PDV‑a (presude od 21. ožujka 2000., Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 52. te od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 57.).

               51

               Sud je više puta presuđivao da uprava ne može poreznom obvezniku nametati obvezu provođenja složenih i produbljenih provjera u vezi sa svojim dobavljačem, de facto prenoseći na taj način na njega kontrolu na koju je obvezna ta uprava (vidjeti, u tom smislu, presude od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 65., kao i od 31. siječnja 2013., Stroy trans, C‑642/11, EU:C:2013:54, t. 50.).

               52

               Nasuprot tomu, ne protivi se pravu Unije od subjekta zahtijevati da poduzme sve mjere koje se od njega razumno mogu očekivati kako bi se uvjerio da ga transakcija koju poduzima neće dovesti do počinjenja porezne utaje (vidjeti, u tom smislu, presude od 27. rujna 2007., Teleos i dr., C‑409/04, EU:C:2007:548, t. 65. i 68., kao i od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 54.).

               53

               U tom pogledu valja utvrditi da nacionalna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku ne prenosi na porezne obveznike akte kontrole koje je dužna provoditi uprava, već iste informira o rezultatu upravne istrage iz kojeg proizlazi da poreznog obveznika koji je proglašen neaktivnim nadležna uprava više ne kontrolira, bilo iz razloga što ne ispunjava obveze prijave predviđene zakonom, bilo zato što prijavljuje podatke o sjedištu koji ne omogućuju poreznim tijelima da isto identificiraju, ili pak, zato što ne obavlja svoju djelatnost u registriranom sjedištu ili u mjestu prijavljene porezne rezidentnosti.

               54

               U stvari, jedina obveza koja se nameće poreznom obvezniku sastoji se od konzultiranja popisa poreznih obveznika proglašenih neaktivnima izloženog u sjedištu ANAF‑a i objavljenog na njegovoj internetskoj stanici, što je provjera koju je, osim toga, jednostavno za provesti.

               55

               Stoga proizlazi da nacionalno zakonodavstvo, time što obvezuje poreznog obveznika da provede tu provjeru, ostvaruje cilj koji je legitiman i čak naložen pravom Unije, odnosno cilj osiguravanja točnog ubiranja PDV‑a i izbjegavanja utaje, kao i to da se takvu provjeru razumno može očekivati od gospodarskog subjekta. Međutim, važno je provjeriti prekoračuje li to zakonodavstvo ono što je nužno za postizanje željenog cilja.

               56

               Iako se nepodnošenje poreznih izjava predviđenih zakonom može smatrati indicijom utaje, ono nedvojbeno ne dokazuje postojanje utaje PDV‑a. Osim toga, iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, i u slučaju da porezni obveznik regulira svoju situaciju i ishodi brisanje s popisa obveznika upisanih kao neaktivnih, sankcija predviđena u članku 11. stavku 1.b Poreznog zakonika ostaje na snazi, tako da stjecatelj robe ili usluge ne može povratiti PDV. Nasuprot tomu, članak 11. stavak 1.b Poreznog zakonika predviđa da je „reaktivirani” porezni obveznik ovlašten, nakon svoje „reaktivacije”, povratiti PDV čiji je odbitak bio uskraćen tijekom razdoblja neaktivnosti.

               57

               U tom je pogledu rumunjska vlada navela da je zakon izmijenjen i da su od 1. siječnja 2017., u slučaju reaktivacije poreznog obveznika koji je proglašen neaktivnim, porezni učinci neaktivnosti poništeni, kako za dotičnog poreznog obveznika tako i za njegove trgovačke partnere koji ponovno dobivaju pravo na odbitak PDV‑a koji se odnosi na transakcije obavljene tijekom razdoblja neaktivnosti.

               58

               Prema Paper Consultu, Rom Packaging platio je državnoj riznici PDV ubran na temelju ugovora zaključenog s Paper Consultom. U odgovoru na pitanje koje je postavio Sud, rumunjska je vlada potvrdila da su iznosi koji odgovaraju PDV‑u koji duguje Rom Packaging uistinu plaćeni, ali da nije moguće provjeriti odnose li se ti iznosi na transakcije između dvaju društava, jer Rom Packaging nije podnio svoje obračune PDV‑a.

               59

               Uz pridržaj provjere od strane suda koji je uputio zahtjev, ostaje činjenica da članak 11. stavak 1.b Poreznog zakonika, u verziji primjenjivoj u glavnom postupku, ne predviđa regularizaciju u korist poreznog obveznika koji se nalazi u kasnijem stadiju prometnog ciklusa, unatoč postojanju dokaza o plaćanju PDV‑a od strane obveznika koji se nalazi u ranijem stadiju prometnog ciklusa, iz razloga što je nepriznavanje prava na odbitak konačno.

               60

               Međutim, nemogućnost za poreznog obveznika dokazivanja da transakcije zaključene sa subjektom koji je proglašen neaktivnim udovoljavaju uvjetima predviđenim Direktivom 2006/112, i osobito, da je taj subjekt isplatio PDV državnoj riznici, prekoračuje ono što je nužno za postizanje legitimnog cilja koji se ostvaruje tom direktivom.

               61

               Stoga na upućena pitanja valja odgovoriti da Direktivu 2006/112 treba tumačiti na način da joj je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, kojom se poreznom obvezniku odbija pravo na odbitak PDV‑a, iz razloga što je subjekt koji mu je pružio uslugu na temelju fakture na kojoj je odvojeno iskazan trošak i PDV, proglašen neaktivnim od strane poreznih tijela države članice, pri čemu je to proglašenje neaktivnosti javno i dostupno na internetu svakom poreznom obvezniku u toj državi članici, ako je to odbijanje prava na odbitak sistematično i konačno, i ako nije dopušteno podnošenje dokaza o nepostojanju porezne utaje ili gubitku poreznih prihoda.

         Zahtjev rumunjske vlade za vremenskim ograničenjem učinaka presude Suda

               62

               Rumunjska je vlada zahtijevala od Suda da – u slučaju da ocijeni da je pravu Unije protivan zakon kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku – ograniči vremenske učinke buduće presude.

               63

               U potporu svojem zahtjevu ta vlada navodi, kao prvo, svoju dobru vjeru koja proizlazi iz objektivnih sumnji u pogledu dosega sudske prakse Suda, kao i iz posljedica postupka „EU Pilot” koji se odnosio na nacionalne propise iz glavnog postupka, a u okviru kojega je Komisija, na osnovi odgovora rumunjskih tijela, zatvorila predmet, što je ta tijela navelo na mišljenje da su ti propisi sukladni pravu Unije. Kao drugo, rumunjska vlada ističe ozbiljne financijske posljedice ako se, nakon presude Suda, odbitak od PDV‑a treba odobriti svim subjektima koji su od 2007. zaključili transakcije s neaktivnim subjektima.

               64

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, tumačenje nekog pravnog pravila prava Unije koje potonji daje izvršavajući ovlast koju mu dodjeljuje članak 267. UFEU‑a pojašnjava i precizira značenje i doseg tog pravnog pravila, onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno od trenutka njegova stupanja na snagu. Iz toga proizlazi da tako tumačeno pravno pravilo sudac može i mora primijeniti čak i na pravne odnose koji su se pojavili i nastali prije presude o zahtjevu za tumačenje ako su usto ispunjeni uvjeti koji omogućuju iznošenje spora o primjeni spomenutog pravnog pravila pred nadležne sudove (vidjeti presude od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 58.; kao i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 59.).

               65

               Sud samo iznimno može, primjenjujući opće načelo pravne sigurnosti svojstveno pravnom poretku Unije, biti doveden u situaciju da ograniči mogućnost da se zainteresirane osobe pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Da bi se takvo ograničenje moglo uvesti, moraju biti ispunjena dva osnovna kriterija – dobra vjera zainteresiranih osoba i opasnost od ozbiljnih poremećaja (vidjeti presude od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 59.; kao i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 60.).

               66

               Preciznije, Sud je pribjegavao tom rješenju samo u vrlo jasno određenim okolnostima, primjerice kada je postojala opasnost od teških ekonomskih učinaka koji bi osobito bili posljedica velikog broja pravnih odnosa nastalih u dobroj vjeri na temelju propisa za koji se smatralo da je valjano na snazi i kada se činilo da su pojedinci i nacionalne vlasti bili poticani na to da usvoje praksu koja nije u skladu s pravom Unije zbog objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, kojoj je mogla pridonijeti i sama praksa koju su usvojile druge države članice ili Komisija (vidjeti presude od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 60.; kao i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 61.).

               67

               Što se tiče sumnji koje je rumunjska vlada istaknula u pogledu tumačenja prava Unije, valja podsjetiti da je uskraćivanje prava na odbitak PDV‑a poreznim obveznicima iznimka od temeljnog načela zajedničkog sustava PDV‑a čija se zakonitost, prema ustaljenoj sudskoj praksi, priznaje samo u iznimnim okolnostima.

               68

               Tu analizu ne mijenja činjenica da je Komisija zatvorila postupak „EU Pilot”. Naime, zatvaranje takvog neformalnog postupka koji niti na koji način nije uređen odredbama Ugovora, već uključuje dobrovoljnu suradnju između Komisije i država članica, koja je općenito usmjerena na provjeru ispravne primjene prava Unije i rješavanje, u ranom stadiju, pitanja koja ta primjena rađa, niti na koji način ne umanjuje mogućnost Komisije da započne formalni postupak podnošenjem tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a. U svakom slučaju, država članica ne može temeljiti svoje legitimno očekivanje u pogledu usklađenosti svojeg nacionalnog propisa s pravom Unije na stajalištu Komisije kao takvom kad, kao u ovom slučaju, iz sudske prakse proizlazi da ne postoji objektivna i značajna nesigurnost u pogledu dosega prava Unije, osobito odredbi Direktive 2006/112.

               69

               S obzirom na to da u odnosu na rumunjska tijela nije ispunjen kriterij dobre vjere, nije potrebno provjeravati je li ispunjen kriterij koji se odnosi na ozbiljnost ekonomskih posljedica.

               70

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da učinke ove presude ne treba vremenski ograničiti.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da joj je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, kojom se poreznom obvezniku odbija pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost, iz razloga što je subjekt koji mu je pružio uslugu na temelju fakture na kojoj je odvojeno iskazan trošak i porez na dodanu vrijednost, proglašen neaktivnim od strane poreznih tijela države članice, pri čemu je to proglašenje neaktivnosti javno i dostupno na internetu svakom poreznom obvezniku u toj državi članici, ako je to odbijanje prava na odbitak sistematično i konačno, i ako nije dopušteno podnošenje dokaza o nepostojanju porezne utaje ili gubitku poreznih prihoda.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. listopada 2015.#New Media Online GmbH protiv Bundeskommunikationssenat.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2010/13/EU – Pojmovi ,program' i ,audiovizualna medijska usluga' – Utvrđivanje glavne svrhe audiovizualne medijske usluge – Usporedivost usluge s televizijskim emitiranjem – Uključivanje kratkih videofilmova u dijelu internetske stranice elektroničke verzije novina.#Predmet C-347/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      21. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2010/13/EU — Pojmovi ,program' i ,audiovizualna medijska usluga' — Utvrđivanje glavne svrhe audiovizualne medijske usluge — Usporedivost usluge s televizijskim emitiranjem — Uključivanje kratkih videofilmova u dijelu internetske stranice elektroničke verzije novina“
      U predmetu C‑347/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Upravni sud, Austrija), odlukom od 26. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 18. srpnja 2014., u postupku

         New Media Online GmbH

      protiv

         Bundeskommunikationssenat,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica prvog vijeća, u svojstvu predsjednice drugog vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), predsjednik Suda, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev i J.-C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M.-A. Gaudissart, načelnik odjela,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za New Media Online GmbH, M. Hetzenauer, Rechtsanwältin,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i N. Otte Widgren, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i A. Marcoulli, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. i točke (b) Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) (SL L 95, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva New Media Online GmbH, sa sjedištem u Innsbrucku (Austrija), i Bundeskommunikationssenata, u vezi s odlukom austrijskog tijela za komunikacije (Kommunikationsbehörde Austria) da ocijeni dio usluga koje je predložio tužitelj u glavnom postupku kao „audiovizualne medijske usluge na zahtjev“, podvrgnute, posljedično, obvezi obavještavanja predviđenoj mjerodavnim propisima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Prema uvodnim izjavama 10., 11., 21., 22., 24. i 28. Direktive 2010/13:

                        „(10)

                        Tradicionalne audiovizualne medijske usluge – kao što je televizija – i audiovizualne medijske usluge koje nastaju na zahtjev nude značajne mogućnosti zapošljavanja u Uniji, posebno u malim i srednjim poduzećima, i potiču gospodarski rast i ulaganje. Imajući na umu važnost jednakih pravila za sve i pravo europsko tržište za audiovizualne medijske usluge, potrebno je poštovati osnovna načela unutarnjeg tržišta kao što su slobodno natjecanje i jednaki tretman, kako bi se osigurala transparentnost i predvidivost na tržištima za audiovizualne medijske usluge te da se postignu niske prepreke za ulazak.

                        (11)

                        Kako bi se izbjegla narušavanja tržišnog natjecanja potrebno je poboljšati pravnu sigurnost, pomoć i završiti unutarnje tržište i olakšati nastanak jedinstvenog informacijskog područja, da se barem osnovni stupanj usklađenih pravila primjenjuje na sve audiovizualne medijske usluge, i to na televizijsko emitiranje (odnosno linearne audiovizualne medijske usluge) i audiovizualne medijske usluge na zahtjev (odnosno nelinearne audiovizualne medijske usluge).

                  [...]

                        (21)

                        Za potrebe ove Direktive definicija audiovizualne medijske usluge pokriva samo audiovizualne medijske usluge, bilo da se radi o televizijskom emitiranju ili uslugama na zahtjev, dakle usluge masovnih medija, odnosno koje su namijenjene za prijam i koje mogu imati jasan učinak na značajan dio opće javnosti. Njezino područje primjene treba biti ograničeno na usluge kako su definirane Ugovorom o funkcioniranju Europske unije i stoga treba obuhvatiti svaki oblik gospodarske djelatnosti uključujući djelatnost poduzeća javnih službi, ali ne smije obuhvaćati djelatnosti koje nisu prvenstveno gospodarske i koje nisu konkurencija televizijskom emitiranju, kao što su privatne internetske stranice i usluge koje se sastoje od pružanja ili distribucije audiovizualnog sadržaja koji su proizveli privatni korisnici u svrhu dijeljenja i razmjene unutar interesnih zajednica.

                        (22)

                        Za potrebe ove Direktive definicija audiovizualne medijske usluge trebala bi obuhvatiti medije u njihovoj funkciji da obavješćuju, zabavljaju i podučavaju opću javnost i trebaju uključivati audiovizualnu komercijalnu komunikaciju, ali trebaju isključiti svaki oblik privatne korespondencije kao što je elektronička pošta poslana ograničenom broju primatelja. Ta bi definicija trebala isključiti sve usluge čija glavna svrha nije osiguravanje programa odnosno kod kojih je svaki audiovizualni sadržaj više slučajan kod te usluge, a ne njezina glavna svrha. Primjeri uključuju internetske stranice koje sadrže audiovizualne elemente samo kao pomoć, kao što su animirani grafički elementi, kratki reklamni spotovi ili informacije vezane uz proizvod ili neaudiovizualnu uslugu. Zbog tih razloga, igre na sreću koje uključuju ulog koji predstavlja novčani iznos, uključujući lutrije, kladionice i druge oblike kockarskih usluga, kao i internetske igre i pretraživačke strojeve, ali koji nisu emitiranja posvećena kockanju ni igrama na sreću, također treba izuzeti iz područja primjene ove Direktive.

                  [...]

                        (24)

                        Karakteristično je za audiovizualne medijske usluge na zahtjev da su ‚slične televiziji’, odnosno da se natječu za istu publiku kao televizijske kuće, a priroda i način pristupa usluzi razumski navodi korisnika da očekuje pravnu zaštitu u okviru ove Direktive. U tom smislu i kako bi se spriječile neusklađenosti vezano uz slobodno kretanje i tržišno natjecanje, pojam ‚programa’ treba tumačiti dinamički uzimajući u obzir razvoje u televizijskom emitiranju.

                  [...]

                        (28)

                        Područje primjene ove Direktive ne obuhvaća elektroničke verzije novina i časopisa.“

               4

               Članak 1. Direktive 2010/13, naslovljen „Definicije“, u stavku 1. određuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ,audiovizualna medijska usluga':

                                 i.

                                 usluga kako je određena člancima 56. i 57. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, koja je u uredničkoj odgovornosti pružatelja medijske usluge i s glavnom svrhom osiguravanja programa kako bi se izvještavala, zabavljala ili obrazovala javnost putem elektroničkih komunikacijskih mreža u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2002/21/EZ. Takva audiovizualna medijska usluga je televizijska emisija kako je određena u točki (e) ovog stavka ili audiovizualna medijska usluga na zahtjev kako je određena u točki (g) ovog stavka;

                                 ii.

                                 audiovizualna komercijalna komunikacija;

                        (b)

                        ,program' znači niz pokretnih slika sa ili bez zvuka koji tvori pojedinačnu stavku u rasporedu ili katalogu koji je izradio pružatelj medijske usluge i čiji je oblik i sadržaj usporediv s oblikom i sadržajem televizijskog emitiranja. Primjeri programa uključuju cjelovečernje filmove, sportske događaje, komedije situacija, dokumentarne filmove, dječje programe i izvorne drame;

                  [...]

                        (g)

                        ,audiovizualna medijska usluga na zahtjev' (tj. nelinearna audiovizualna medijska usluga) znači audiovizualna medijska usluga koju pruža pružatelj medijske usluge za gledanje programa u trenutku koji bira korisnik i na njegov pojedinačni zahtjev na temelju kataloga programa koji odabire pružatelj medijske usluge;

                  [...]“

         Austrijsko pravo

               5

               Članak 2. Zakona o audiovizualnim medijskim uslugama (Audiovisuelle Mediendienste‑Gesetz, BGBl. I, 84/2001), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: AMD‑G), naslovljen „Definicije“, određuje:
               „Za potrebe ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        3.

                        ,audiovizualna medijska usluga': usluga kako je definirana u člancima 56. i 57. UFEU‑a pod uredničkom odgovornošću pružatelja medijskih usluga čija je glavna svrha osiguravanje programa kako bi se izvještavala, zabavljala ili obrazovala javnost putem elektroničkih komunikacijskih mreža [članak 3. točka 11. Zakona o telekomunikacijama (Telekommunikationsgesetz) iz 2003.]. Tom su definicijom obuhvaćeni televizijsko emitiranje i audiovizualne medijske usluge na zahtjev;

                        4.

                        ,audiovizualna medijska usluga na zahtjev': znači audiovizualna medijska usluga koju pruža pružatelj medijske usluge za gledanje programa u trenutku koji bira korisnik i na njegov pojedinačni zahtjev na temelju kataloga programa koji odabire pružatelj medijske usluge (usluga na zahtjev);

                  [...]“

               6

               Članak 9. AMD‑G-a, naslovljen „Usluge podvrgnute obvezi obavještavanja“, u stavku 1. propisuje:
               „U mjeri u kojoj nisu podvrgnuti odobrenju u skladu s člankom 3. stavkom 1., televizijske kuće kao i pružatelji medijskih usluga na zahtjev trebaju prijaviti nadležnim regulatornim tijelima svoju djelatnost najkasnije dva tjedna prije početka njezina obavljanja.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Tužitelj u glavnom postupku uređuje internetsko izdanje novina „Tiroler Tageszeitung online“ na internetskoj adresi http://www.tt.com. Na toj internetskoj stranici, koja ponajprije sadržava pisane članke, na dan nastanka činjenica u glavnom postupku nalazila se poveznica na poddomenu http://video.tt.com pod nazivom „Video“ (u daljnjem tekstu: videopoddomena) koja je vodila na stranicu na kojoj se uz pomoć kataloga za pretraživanje moglo pristupiti više od 300 videofilmova.

               8

               Videofilmovi na opisani način postavljeni na internet predstavljali su uređene vijesti različitog trajanja, od 30 sekundi do nekoliko minuta, i odnosili su se na različite teme kao što su, primjerice, lokalne vijesti i događanja, pitanja postavljena prolaznicima o aktualnim temama, sportska događanja, filmske najave, „uradi sam“ aktivnosti za djecu ili videofilmovi čitatelja koje je odabralo uredništvo. Vrlo malo videofilmova ponuđenih na videopoddomeni imalo je vezu s člancima koji su se nalazili na internetskoj stranici novina Tiroler Tageszeitung.

               9

               Odlukom od 9. listopada 2012. austrijsko tijelo za komunikacije utvrdilo je da je u pogledu videopoddomene tužitelj u glavnom postupku osiguravao audiovizualne medijske usluge na zahtjev u smislu zajedno primijenjenih odredbi članka 2. točaka 3. i 4. AMD‑G-a koje su podvrgnute obvezi obavještavanja iz članka 9. stavka 1. AMD‑G-a. Videopoddomena je imala televizijski karakter i bila je autonomna u pogledu ostatka internetske stranice novina Tiroler Tageszeitung. Zadovoljavala je kriterij prema kojem joj je glavna svrha bila osiguravanje programa kako bi se izvještavala, zabavljala ili obrazovala javnost. Posljedično, prema mišljenju austrijskog tijela za komunikacije, videopoddomena ulazi u područje primjene AMD‑G-a i njegovih regulatornih zahtjeva.

               10

               Tužitelj u glavnom postupku osporio je tu ocjenu i podnio tužbu Bundeskommunikationssenatu. Potonji je odbio tužbu odlukom od 13. prosinca 2012. zbog razloga koje je navelo austrijsko tijelo za komunikacije.

               11

               Tužitelj u glavnom postupku stoga je podnio žalbu Verwaltungsgerichtshofu. Tužitelj pred navedenim sudom tvrdi da su audiovizualni sadržaji kojima se može pristupiti na videopoddomeni tek dodatak njegovoj glavnoj internetskoj stranici i nemaju oblik audiovizualne medijske usluge. Osim toga tvrdi da kratki videofilmovi dostupni u okviru videopoddomene prema svojem obliku i sadržaju nisu usporedivi s uslugom televizijskog emitiranja.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev najprije pita mogu li se predloženi videofilmovi kvalificirati kao „program“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13 i, preciznije, poštuje li predmetna videoteka u glavnom postupku zahtjev iz navedene odredbe prema kojem njezin oblik i sadržaj trebaju biti usporedivi s oblikom i sadržajem televizijskog emitiranja. Navedeni sud polazi od premise da se može pretpostaviti usporedivost ispitane usluge s televizijskim emitiranjem kada se takva usluga pruža u okviru potonjeg. Međutim, njegove sumnje proizlaze iz činjenice da se sporna usluga sastoji u ponudi videofilmova kratkog trajanja koji odgovaraju kratkim sekvencijama vijesti i koji u takvom obliku ne postoje na „klasičnoj“ televiziji.

               13

               Na drugome mjestu, sud koji je uputio zahtjev pita ima li usluga koja je predmet glavnog postupka za „glavnu svrhu“ osiguravanje programa kako bi se izvještavala, zabavljala ili obrazovala javnost. Prema njegovu mišljenju, Direktiva 2010/13 ne daje jasan odgovor na pitanje ovisi li kvalifikacija usluge kao audiovizualne medijske usluge u pogledu „glavne svrhe“ o cjelokupnom rasponu usluga pružatelja usluga ili je potrebno odvojeno ispitivanje svake usluge. Navedeni sud smatra da svrha te direktive ide u prilog drugom pristupu jer bi, u suprotnom slučaju, pružatelj usluga tako mogao izuzeti usluge iz područja primjene Direktive šireći njihov raspon.

               14

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. stavak 1. točku (b) Direktive 2010/13 tumačiti na način da se može zaključiti o postojanju potrebne usporedivosti oblika i sadržaja neke usluge koja se ispituje s oblikom i sadržajem televizijskog emitiranja, kada se takve usluge nude i u televizijskim programima koji se mogu smatrati masovnim medijima namijenjenim znatnom dijelu opće javnosti i koji mogu imati jasan učinak na njega?

                        2.

                        Treba li članak 1. stavak 1. točku (a) podtočku i. Direktive 2010/13 tumačiti na način da se radi utvrđivanja glavne svrhe usluge ponuđene u okviru elektroničkih verzija novina može usredotočiti na jedan određeni dio u kojem se zajedno stavljaju na raspolaganje većinom kratki videofilmovi, koji se u drugim dijelovima internetske stranice spomenutog elektroničkog medija koriste samo za nadopunu tekstualnih priloga elektroničke verzije dnevnih novina?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               15

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li pojam „program“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13 tumačiti na način da on podrazumijeva nuđenje na poddomeni internetske stranice novina videofilmova kratkog trajanja koji odgovaraju kratkim sekvencijama lokalnih vijesti, sporta ili zabave.

               16

               Najprije treba istaknuti da, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, videofilmovi koji su predmet glavnog postupka odgovaraju sekvencijama vijesti različitog trajanja i odnose se na različite teme. Navedeni videofilmovi odnose se na reportaže o lokalnim događajima, osobito u područjima politike, kulture, sporta i ekonomije.

               17

               U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje je li nuđenje videofilmova kratkog trajanja koji odgovaraju kratkim sekvencijama lokalnih vijesti, sporta ili zabave usporedivo s televizijskim emitiranjem u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13, s obzirom na to da takva kompilacija kratkih videofilmova nije do sada kao takva bila ponuđena putem tradicionalnog televizijskog emitiranja.

               18

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema definiciji iz članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13, pojam „program“ znači „niz pokretnih slika, [...] koji tvori pojedinačnu stavku u rasporedu ili katalogu koji je izradio pružatelj medijske usluge i čiji je oblik i sadržaj usporediv s oblikom i sadržajem televizijskog emitiranja“.

               19

               Ta odredba zahtijeva, prema tome, usporedivost sekvencija videofilmova poput onih u glavnom postupku s oblikom i sadržajem televizijskog emitiranja, a ne usporedivost ukupne kompilacije kratkih videofilmova s rasporedom ili cjelokupnim katalogom koji je izradila televizijska kuća.

               20

               Nadalje, činjenica da su videofilmovi koji su predmet glavnog postupka kratkog trajanja ne isključuje njihovu klasifikaciju kao „programa“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13. Ta odredba ne sadržava nikakav zahtjev u vezi s trajanjem predmetnog niza slika. Osim toga, kao što je to istaknula Europska komisija, televizijska ponuda, uz programe dugog ili srednjeg trajanja, sadržava i one kratkog trajanja.

               21

               Mogućnost da korisnik interneta pristupi videofilmu koji ga zanima u odabranom trenutku i na njegov pojedinačni zahtjev na temelju kataloga što ga odabire pružatelj mrežnih novina koji korisniku omogućuje pretraživanje po rubrikama kao i prema kriteriju najgledanijih ili najaktualnijih videofilmova ne mijenja činjenicu da su, kao i televizijski program, predmetni videofilmovi namijenjeni masovnoj publici te je vjerojatno da će imati jasan učinak na tu publiku u smislu uvodne izjave 21. Direktive 2010/13. Osim toga, takva mogućnost odgovara izrijekom predviđenoj mogućnosti iz definicije audiovizualne medijske usluge na zahtjev iz članka 1. stavka 1. točke (g) Direktive 2010/13. Posljedično, način odabira videofilmova koji su sporni u glavnom postupku ne razlikuje se od načina ponuđenog u okviru audiovizualnih medijskih usluga na zahtjev koje ulaze u područje primjene navedene direktive.

               22

               Osim toga, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 11., 21. i 24. Direktive 2010/13, njezin je cilj da se, u osobito konkurentskom medijskom svijetu, primjenjuju jednaka pravila na subjekte koji se obraćaju istoj publici i da se izbjegne da usluge audiovizualnih medija na zahtjev kao što je to videoteka u glavnom postupku budu nelojalna konkurencija tradicionalnoj televiziji.

               23

               U tom pogledu, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je dio videofilmova kojima se može pristupiti na videopoddomeni proizvela regionalna televizijska kuća Tirol TV i da im se može pristupiti i na internetskoj stranici te televizijske kuće. Navedeni videofilmovi konkurencija su informacijskom servisima koje nude lokalne televizijske kuće. To vrijedi i za videofilmove kratkog trajanja koji se ne odnose na lokalne aktualnosti već na kulturne ili sportske događaje ili rekreativne reportaže i koji su u konkurenciji s glazbenim i sportskim kanalima te zabavnim emisijama.

               24

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da pojam „program“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13 treba tumačiti na način da on podrazumijeva pružanje na poddomeni internetske stranice novina videofilmova kratkog trajanja koji odgovaraju kratkim sekvencijama lokalnih vijesti, sporta ili zabave.

         Drugo pitanje

               25

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita na temelju kojih kriterija treba utvrditi glavnu svrhu u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. Direktive 2010/13 usluge nuđenja videofilmova u okviru elektroničkih verzija novina.

               26

               U tom pogledu, iz Direktive 2010/13 proizlazi da se elektronička verzija novina, unatoč audiovizualnim elementima koje sadržava, ne treba smatrati audiovizualnom uslugom ako su ti audiovizualni elementi sporedni i služe samo kao nadopuna ponudi pisanih članaka.

               27

               Uvodna izjava 22. Direktive 2010/13 iznosi načelo prema kojem usluge „kod kojih je svaki audiovizualni sadržaj više sporedan, a ne njezina glavna svrha“ ne odgovaraju definiciji „audiovizualne medijske usluge“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. te direktive. Njezina uvodna izjava 28., s druge strane, precizira da „elektroničke verzije novina i časopisa“ nisu obuhvaćene njezinim područjem primjene. Austrijska tijela stoga su odlučila da, promatrana u cjelini, internetska stranica tužitelja u glavnom postupku nije audiovizualna medijska usluga.

               28

               Međutim, uvodna izjava 28. Direktive 2010/13 ne može se razumjeti na način da audiovizualne usluge trebaju biti sustavno isključene iz područja primjene te direktive samo zato što je pružatelj internetske stranice koje je takva usluga dio društvo nakladnik mrežnih novina. Ako bi dio s videofilmovima samo u okviru internetske stranice ispunjavao uvjete da bude kvalificiran kao audiovizualna medijska usluga na zahtjev, on ne bi izgubio tu karakteristiku samo zato što mu se može pristupiti s internetske stranice novina ili je u okviru nje ponuđen.

               29

               Naime, pristup koji bi na općenit način isključio iz područja primjene navedene direktive usluge kojima upravljaju izdavači mrežnih dnevnih novina zbog njihova multimedijskog karaktera, bez ocjenjivanja „glavne svrhe“ predmetne usluge od slučaja do slučaja, ne uzima dovoljno u obzir raznolikost mogućih situacija i nosi rizik da se operateri koji doista pružaju audiovizualne medijske usluge u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) podtočke i. te direktive mogu koristiti portalom s multimedijskim informacijama za izbjegavanje mjerodavnog prava koje se na njih primjenjuje u tom području.

               30

               Nadalje, individualizirani pristup koji se temelji na karakteristikama operatera i koji se sastoji u uzimanju u obzir svih usluga koje on nudi kako bi se ocijenila njihova pojedinačna svrha, a na temelju kojeg bi operater za sve usluge koje nudi putem svoje internetske stranice ulazio u područje primjene Direktive 2010/13 ili bi iz njega bio izuzet, ne omogućuje da se ispravno ocijene specifične situacije kao što su one u kojima društvo djeluje u različitim područjima, povećava opseg svojih aktivnosti ili se spaja s drugim društvom.

               31

               U tom pogledu treba istaknuti da je jedna od glavnih svrha Direktive 2010/13, u skladu s uvodnom izjavom 10., postizanje jednakih konkurentskih uvjeta na tržištu audiovizualnih medijskih usluga. Iz toga slijedi da ocjena „glavne svrhe“ internetske stranice ne ovisi o tome je li internetska stranica uzeta u cjelini povezana s glavnom djelatnošću društva ili s djelatnošću koja za to društvo ima sporednu ulogu.

               32

               Razina zaštite potrošača ne može ovisiti o činjenici nudi li isti televizijski sadržaj društvo za koje je taj sadržaj od manje važnosti ili društvo čiju cjelokupnu ponudu čini taj sadržaj.

               33

               U takvim okolnostima treba se prikloniti materijalnom pristupu, koji se sastoji u tome da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (a) podtočkom i. Direktive 2010/13, ispita ima li predmetna usluga sama po sebi i neovisno o okviru unutar kojeg je ponuđena za „glavnu svrhu“ osiguravanje programa kako bi se izvještavala, zabavljala ili obrazovala opća javnost.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev treba u glavnom predmetu ispitati ima li usluga ponuđena u videopoddomeni neovisan sadržaj i funkciju u odnosu na pisane članke izdavača mrežnih novina. Ako je to tako, usluga ulazi u područje primjene Direktive 2010/13. S druge strane, ako je navedena usluga neodvojiv dodatak novinarskoj aktivnosti tog izdavača, osobito zbog veza između audiovizualne i tekstualne ponude, ona neće ulaziti u područje primjene te direktive.

               35

               U okviru te analize, odlučujuća činjenica ne može biti to da je predmetna audiovizualna ponuda prikazana na glavnoj domeni internetske stranice ili na njezinoj poddomeni jer bi to moglo dovesti do zaobilaženja pravila Direktive 2010/13 na način da bi se internetska stranica kreirala s tim ciljem.

               36

               U glavnom predmetu iz navoda suda koji je uputio zahtjev kao i iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je vrlo malo novinskih članaka povezano s predmetnim videosekvencijama. Osim toga, prema informacijama koje se nalaze u spisu podnesenom Sudu, većem dijelu tih videofilmova može se pristupiti i mogu se pogledati neovisno o pregledavanju elektroničke verzije članaka tih novina. Ti elementi upućuju na to da se sadržaj i funkcija usluga o kojima je riječ mogu smatrati neovisnima o novinarskoj djelatnosti tužitelja u glavnom postupku i stoga čine uslugu koja se razlikuje od drugih usluga koje on nudi. Takvim ocjenjivanjem treba se baviti sud koji je uputio zahtjev.

               37

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. točku (a) podtočku i. Direktive 2010/13 treba tumačiti na način da se ocjena glavne svrhe nuđenja videofilmova u okviru elektroničke verzije novina treba temeljiti na ispitivanju ima li usluga kao takva sadržaj i funkciju koji su neovisni o sadržaju novinarske djelatnosti operatera predmetne internetske stranice i nije samo neodvojiv dodatak toj aktivnosti, osobito zbog veza između audiovizualne i tekstualne ponude. Takvim ocjenjivanjem treba se baviti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pojam „program“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) treba tumačiti na način da on podrazumijeva pružanje na poddomeni internetske stranice novina videofilmova kratkog trajanja koji odgovaraju kratkim sekvencijama lokalnih vijesti, sporta ili zabave.

                           2.

                           Članak 1. stavak 1. točku (a) podtočku i. Direktive 2010/13 treba tumačiti na način da se ocjena glavne svrhe pružanja videofilmova ponuđenih u okviru elektroničke verzije novina treba temeljiti na ispitivanju ima li usluga kao takva sadržaj i funkciju koji su neovisni o sadržaju novinarske djelatnosti operatera predmetne internetske stranice i nije samo neodvojiv dodatak toj aktivnosti, osobito zbog veza između audiovizualne i tekstualne ponude. Takvim ocjenjivanjem treba se baviti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. svibnja 2014.#Pelckmans Turnhout NV protiv Walter Van Gastel Balen NV i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Grondwettelijk Hof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Načela jednakosti i nediskriminacije – Primjena prava Unije – Područje primjene prava Unije – Nepostojanje – Nenadležnost Suda.#Predmet C‑483/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      8. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Povelja o temeljnim pravima Europske unije — Načela jednakosti i nediskriminacije — Primjena prava Unije — Područje primjene prava Unije — Nepostojanje — Nenadležnost Suda“
      U predmetu C‑483/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Grondwettelijk Hof (Belgija), odlukom od 18. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 29. listopada 2012., u postupku

         Pelckmans Turnhout NV

      protiv

         Walter Van Gastel Balen NV,

         Walter Van Gastel NV,

         Walter Van Gastel Lifestyle NV,

         Walter Van Gastel Schoten NV,

      uz sudjelovanje:

         Ministerraad,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, M. Berger, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Pelckmans Turnhout NV, G. Philipsen, advocaat,

               —

               za Walter Van Gastel Balen NV, Walter Van Gastel NV, Walter Van Gastel Lifestyle NV i Walter Van Gastel Schoten NV, P. Wytinck, P. Verstraeten i D. Dobson, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju J.-F. De Bock i V. De Schepper, advocaten,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i E. White, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Prethodno pitanje odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 3. UEU‑a i članaka 20. i 21. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja), u vezi s člancima 15. i 16. Povelje i člancima 34. do 36. te 56. i 57. UFEU‑a.

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru postupka između Pelckmans Turnhout NV (u daljnjem tekstu: Pelckmans), s jedne strane, i Walter Van Gastel Balen NV, Walter Van Gastel NV, Walter Van Gastel Lifestyle NV i Walter Van Gastel Schoten NV, s druge strane, a što su sve društva koja vode vrtne centre.

         Belgijski pravni okvir

               3

               Člankom 8. Zakona o radnom vremenu u trgovini, obrtu i uslužnoj djelatnosti od 10. studenoga 2006. (Belgisch Staatsblad, 19. prosinca 2006., str. 72879., u daljnjem tekstu: LHO) predviđeno je:
               „Pristup potrošača poslovnoj jedinici, izravna prodaja proizvoda ili usluga potrošaču te dostava na kućnu adresu zabranjeni su u neprekinutom razdoblju od dvadeset i četiri sata počevši od nedjelje u 5 ili 13 sati pa sve do sljedećeg dana u isto vrijeme.“

               4

               Člankom 9. LHO‑a određeno je:
               „Svaki trgovac ili pružatelj usluga može za svoj tjedni odmor odabrati dan različit od onoga predviđenoga člankom 8., a u tom slučaju tjedni odmor počinje odabranog dana u 5 ili 13 sati i završava sljedećeg dana u isto vrijeme.“

               5

               Članak 13. LHO‑a propisuje:
               „Trgovac ili pružatelj usluga koji za svoj tjedni odmor odabere dan različit od onoga predviđenoga člankom 8. mora na jasan i izvana vidljiv način istaknuti dan odmora i sat njegova početka.“

               6

               Članak 14. LHO‑a glasi kako slijedi:
               „Trgovci i pružatelji usluga koji za svoj tjedni odmor nisu odabrali dan različit od nedjelje mogu odstupiti od obveze iz članka 8. radi osiguravanja nedjeljnog dežurstva u svojoj struci.“

               7

               Člankom 16. LHO‑a predviđeno je:
               „1.   Zabrane iz članka 6. i članka 8. ne primjenjuju se na:

                        (a)

                        prodaje u domu potrošača koji nije kupac, pod uvjetom da se prodaja odvija u nastanjenom dijelu tog stambenog objekta koji se koristi isključivo u privatne svrhe;

                        (b)

                        kućne prodaje koje se organiziraju na poziv potrošača, za koje je potrošač unaprijed izričito zatražio posjet prodavatelja radi pregovaranja o kupnji proizvoda ili usluge;

                        (c)

                        prodaje i pružanja usluga u poslovnim jedinicama društava javnog prijevoza i na željezničkim kolodvorima koje izravno ili neizravno gospodarski iskorištava SNCB‑Holding ili njegova društva kćeri kao i na svim nekretninama na kojima se ti kolodvori nalaze;

                        (d)

                        prodaje i pružanja usluga u zračnim lukama i lučkim zonama otvorenima za međunarodni putnički promet;

                        (e)

                        pružanja usluga koje ne trpe odgodu;

                        (f)

                        prodaje na benzinskim crpkama ili u poslovnim jedinicama na području autocesta asortimana općih prehrambenih proizvoda i kućanskih potrepština, osim jakih alkoholnih pića ili pića na bazi kvasca s udjelom alkohola iznad 6%, pod uvjetom da neto prodajna površina ne prelazi 250 m2.

                  Kad potrošač prihvati ponudu za posjet na inicijativu prodavatelja, to se ne smatra pozivom u smislu točke (b).
               2.   Jednako tako, te se zabrane ne primjenjuju na poslovne jedinice čija je glavna djelatnost prodaja jedne od sljedećih skupina proizvoda:

                        a)

                        časopisa, magazina, duhanskih proizvoda i proizvoda vezanih uz njihovu konzumaciju, telefonskih kartica i proizvoda državne lutrije;

                        b)

                        nosača slike i zvuka te videoigara kao i njihovog iznajmljivanja;

                        c)

                        goriva i ulja za motorna vozila;

                        d)

                        sladoleda u pojedinačnim porcijama;

                        e)

                        prehrambenih proizvoda koji su pripremljeni u poslovnoj jedinici, ali se tamo ne konzumiraju.

                  Riječ je o glavnoj djelatnosti kad prodaja skupine proizvoda koji čine glavnu djelatnost predstavlja najmanje 50% godišnjeg prihoda. [...]“

               8

               Člankom 17. stavkom 1. LHO‑a određeno je:
               „Zabrane iz članka 6. točaka (a) i (b) te članka 8. ne primjenjuju se na ljetovališta i općine ili dijelove općina koji se smatraju turističkim središtima.“

         Činjenični okvir glavnog postupka i prethodna pitanja

               9

               Iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da tuženici iz glavnog postupka svoje vrtne centre otvaraju za javnost sedam dana u tjednu. Budući da je takva praksa protivna članku 8. i daljnjim člancima LHO‑a, Pelckmans je od rechtbank van koophandel te Antwerpen (Trgovački sud u Antwerpenu) zatražio da naloži prestanak takve prakse te da predmetnim tuženicima naloži da poštuju jedan dan odmora tjedno.

               10

               Pred tim sudom tuženici iz glavnog postupka protivili su se zahtjevu Pelckmansa ističući da su odredbe LHO‑a na koje se on poziva protivne pravu Unije, osobito Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.), kao i člancima 10. i 11. belgijskog Ustava.

               11

               Prije odlučivanja o meritumu rechtbank van koophandel te Antwerpen je odlukom od 27. listopada 2011. Sudu postavio dva prethodna pitanja o tumačenju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i članaka 34., 35., 49. i 56. UFEU‑a te jedno prethodno pitanje Grondwettelijk Hofu.

               12

               Svojim rješenjem Pelckmans Turnhout (C‑559/11, EU:C:2012:615) Sud je na prvo prethodno pitanje i na prvi dio drugog prethodnog pitanja odgovorio da „Direktivu [o nepoštenoj poslovnoj praksi] [...] valja tumačiti na način da se ona ne primjenjuje na nacionalne propise poput onih iz glavnog postupka, čiji cilj nije zaštita potrošača.“ Drugi dio drugog pitanja Sud je smatrao očito nedopuštenim zato što [rechtbank van koophandel te Antwerpen] nije u dovoljnoj mjeri obrazložio razloge zbog kojih je tumačenje odredaba UFEU‑a držao potrebnim za rješenje glavnog postupka i zato što nije pružio nikakvo objašnjenje poveznice koju uspostavlja između tih odredaba i nacionalnih propisa primjenjivih na postupak o kojem je riječ.

               13

               Grondwettelijk Hof, pozvan da se očituje o prethodnom pitanju ustavnosti, odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li načelo jednakosti iz članka 6. stavka 3. UEU‑a i članaka 20. i 21. Povelje [...], u vezi s člancima 15. i 16. Povelje [...] i člancima [34. do 36., 56. i 57. UFEU‑a], tumačiti na način da mu je protivno pravno uređenje poput onog iz odredaba 8., 9., 16. i 17. [LHO‑a] s obzirom na to da se obveza predviđanja jednog dana zatvaranja tjedno:

                        —

                        ne primjenjuje na trgovce koji posluju na željezničkim kolodvorima ili u poslovnim jedinicama društava javnog prijevoza, na prodaje u zračnim lukama i lučkim zonama otvorenima za međunarodni putnički promet, na prodaje na benzinskim crpkama ili u poslovnim jedinicama na području autocesta kao ni na trgovce koji posluju na drugim mjestima.

                        —

                        ne primjenjuje na trgovce koji prodaju proizvode poput časopisa, magazina, duhanskih proizvoda i proizvoda vezanih uz njihovu konzumaciju, telefonskih kartica i proizvoda državne lutrije, nosače slike i zvuka, videoigre, sladoled kao ni na trgovce koji prodaju druge proizvode,

                        —

                        primjenjuje samo na maloprodaju, odnosno na poduzetnike koji se bave prodajom potrošačima, dok se ne primjenjuje na druge trgovce,

                        —

                        predstavlja, barem za trgovce koji svoju djelatnost obavljaju na fizičkom prodajnom mjestu i imaju izravan kontakt s potrošačem, znatno veće ograničenje od onog predviđenoga za trgovce koji svoju djelatnost obavljaju putem internetske trgovine ili eventualno drugih oblika prodaje na daljinu?“

         Nadležnost Suda

               14

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li načela jednakosti i nediskriminacije iz članaka 20. i 21. Povelje, u vezi s člancima 15. i 16. Povelje i člancima 34. do 36. te 56. i 57. UFEU‑a, tumačiti na način da im je protivno nacionalno pravno uređenje poput LHO‑a koje, osim nekoliko iznimaka, predviđa zabranu trgovcima da svoje trgovine otvaraju sedam dana u tjednu time što im nameće obvezu zatvaranja jedan dan u tjednu.

               15

               Njemačka vlada i Europska komisija drže da Sud nije nadležan za odgovor na to pitanje zato što odluka o upućivanju prethodnog pitanja ne sadrži nijedan element na temelju kojeg se može smatrati da u predmetu glavnog postupka postoji poveznica s pravom Unije.

               16

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 94. točkom (c) Poslovnika Suda, zahtjev za prethodnu odluku mora sadržavati prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje poveznice koja prema mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku. Taj prikaz kao i sažeti prikaz relevantnih činjenica iz članka 94. točke (a) tog poslovnika mora omogućiti Sudu da provjeri, osim dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, i svoju nadležnost za odgovor na postavljeno pitanje.

               17

               Valja također podsjetiti na to da je područje primjene Povelje glede djelovanja država članica definirano njezinim člankom 51. stavkom 1., sukladno kojem se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada primjenjuju pravo Unije (presuda Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 17.).

               18

               Tom je odredbom također potvrđena ustaljena sudska praksa sukladno kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i na one izvan njih (vidjeti presudu Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               19

               Takvu definiciju područja primjene temeljnih prava Unije potvrđuju, između ostalog, objašnjenja koja se odnose na članak 51. Povelje, koja je, u skladu s člankom 6. stavkom 1. podstavkom 3. UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, potrebno uzeti u obzir prilikom tumačenja Povelje. U skladu s tim objašnjenjima „poštovanje temeljnih prava definiranih u kontekstu Unije obvezujuće je za države članice samo kad postupaju unutar područja primjene prava Unije“ (presuda Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 20.).

               20

               Iz navedenoga proizlazi da, kad neka pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava Unije, Sud nije nadležan o njoj odlučivati, a odredbe Povelje na koje se stranke eventualno pozivaju ne mogu, same za sebe, biti osnova za takvu nadležnost (vidjeti u tom smislu rješenje Currà i dr., C‑466/11, EU:C:2012:465, t. 26. i presudu Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 22.).

               21

               Ti razlozi odgovaraju onima koji čine osnovu članka 6. stavka 1. UEU‑a, sukladno kojem odredbe Povelje nipošto ne proširuju nadležnosti Unije kako su one definirane Ugovorima. Jednako tako, sukladno članku 51. stavku 2. Povelje, njome se područje primjene prava Unije ne proširuje izvan njezinih nadležnosti niti se stvara nova nadležnost ili zadatak Unije ili mijenjaju nadležnosti ili zadaci određeni Ugovorima. (vidjeti presude McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, t. 51.; Dereci i dr., C‑256/11, EU:C:2011:734, t. 71. kao i Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 23.).

               22

               Odluka o upućivanju prethodnog pitanja ne sadrži nijedan konkretni element na temelju kojeg bi se moglo smatrati da pravna situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku ulazi u područje primjene prava Unije.

               23

               Naime, ni iz te odluke kao ni iz pisanih očitovanja predanih Sudu nipošto ne proizlazi da glavni postupak sadrži elemente povezanosti s bilo kakvom situacijom na koju se odnose odredbe Ugovora na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev.

               24

               U svakom slučaju, glede primjene članaka 34. do 36. UFEU‑a u području slobodnoga kretanja robe, koje navodi sud koji je uputio zahtjev, valja podsjetiti na to da je Sud već nekoliko puta presudio da se te odredbe ne primjenjuju na nacionalno pravno uređenje o zatvaranju trgovina koje vrijedi za sve gospodarske subjekte koji obavljaju djelatnost na nacionalnom teritoriju te koje jednako pogađa, i činjenično i pravno, prodaju nacionalnih proizvoda i proizvoda iz drugih država članica (vidjeti osobito presude Punto Casa i PPV, C‑69/93 i C‑258/93, EU:C:1994:226, t. 15. i Semeraro Casa Uno i dr., C‑418/93 do C‑421/93, C‑460/93 do C‑462/93, C‑464/93, C‑9/94 do C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 i C‑332/94, EU:C:1996:242, t. 28.).

               25

               Jednako tako, glede članaka 56. i 57. UFEU‑a u području slobodnog pružanja usluga, na koje se također poziva sud koji je uputio zahtjev, dovoljno je ustvrditi da se propisi o kojima je riječ primjenjuju na sve gospodarske subjekte koji obavljaju djelatnost na nacionalnom teritoriju, ali da njihov cilj nije utvrditi uvjete pružanja usluga poduzetnika o kojima je riječ te da su ograničavajući učinci koje bi ti propisi mogli imati na slobodno pružanje usluga previše neizvjesni i neizravni da bi se obveza koju oni nameću mogla smatrati preprekom toj slobodi (vidjeti po analogiji presudu Semeraro Casa Uno i dr., EU:C:1996:242, t. 32.).

               26

               Iz svih gornjih razmatranja proizlazi da nije utvrđena nadležnost Suda za tumačenje odredaba Povelje na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev.

               27

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da Sud nije nadležan za odgovor na pitanje koje je postavio Grondwettelijk Hof.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Sud Europske unije nije nadležan za odgovor na prethodno pitanje koje je postavio Grondwettelijk Hof (Belgija).

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. listopada 2017.#Tetra Pharm (1997) Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije SeboCalm – Raniji verbalni žig Europske unije Sebotherm – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-441/16.