title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 9. lipnja 2016.#María Pilar Planes Bresco protiv Comunidad Autónoma de Aragón.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Integrirani administrativni i kontrolni sustav za određene programe potpora – Uredba (EZ) br. 1782/2003 – Program jedinstvenih plaćanja – Članci 43. i 44. – Prava na plaćanje koja se temelje na površini – Prihvatljivi hektari za potporu po površini – Trajni pašnjaci – Nacionalni propis koji prihvatljivost površina trajnih pašnjaka koje prelaze površine pod krmnim biljem koje su prvotno uzete u obzir za utvrđivanje prava na plaćanje podvrgava uvjetu korištenja za uzgoj na samom poljoprivrednom gospodarstvu.#Spojeni predmeti C-333/15 i C-334/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      9. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička poljoprivredna politika — Integrirani administrativni i kontrolni sustav za određene programe potpora — Uredba (EZ) br. 1782/2003 — Program jedinstvenih plaćanja — Članci 43. i 44. — Prava na plaćanje koja se temelje na površini — Prihvatljivi hektari za potporu po površini — Trajni pašnjaci — Nacionalni propis koji prihvatljivost površina trajnih pašnjaka koje prelaze površine pod krmnim biljem koje su prvotno uzete u obzir za utvrđivanje prava na plaćanje podvrgava uvjetu korištenja za uzgoj na samom poljoprivrednom gospodarstvu“
      U spojenim predmetima C‑333/15 i C‑334/15,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukama od 22. svibnja 2015., koje je Sud zaprimio 6. srpnja 2015., u postupcima

         María del Pilar Planes Bresco

      protiv

         Comunidad Autónoma de Aragón,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik vijeća, J. Malenovský i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Guillem Carrau i H. Kranenborg, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 29., 43. i 44. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima i o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL 2003., L 270, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2012/2006 od 19. prosinca 2006. (SL 2006., L 384, str. 8.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1782/2003).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između Maríje del Pilar Planes Bresco, nositelja poljoprivrednog gospodarstva, i Comunidad Autónoma de Aragón (Autonomna zajednica Aragon, Španjolska), u pogledu načina utvrđivanja površine njezina poljoprivrednog gospodarstva prihvatljive za jedinstvenu potporu po površini predviđenu Uredbom br. 1782/2003 za poljoprivredne godine 2007. i 2008.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1782/2003

               3

               U uvodnoj izjavi 4. Uredbe br. 1782/2003 precizira se:
               „Uzimajući u obzir pozitivan učinak koji trajni pašnjaci imaju na okoliš, potrebno je usvojiti mjere radi poticanja očuvanja postojećih trajnih pašnjaka kako bi se spriječila njihova prenamjena u obradiva zemljišta.” [neslužbeni prijevod]

               4

               U uvodnoj izjavi 24. Uredbe br. 1782/2003 navodi se:
               „Povećanje konkurentnosti poljoprivrede Zajednice i razvoj standarda u području kvalitete hrane i okoliša nužno uzrokuju smanjenje institucionalnih cijena poljoprivrednih proizvoda i povećanje troškova proizvodnje za poljoprivredna gospodarstva u Zajednici. Kako bi se postigli ti ciljevi i poticala održiva poljoprivreda koja je više usmjerena prema tržištu, treba s podupiranja proizvodnje prijeći na podupiranje proizvođača uvođenjem sustava proizvodno nevezane potpore dohotku za svako poljoprivredno gospodarstvo. Ipak ne mijenjajući iznose koji se stvarno isplaćuju poljoprivrednicima, odvajanje potpore od proizvodnje znatno će povećati učinkovitost potpore dohotku. Stoga jedinstveno plaćanje po gospodarstvu valja podvrgnuti standardima u području okoliša, sigurnosti hrane, zdravlja i dobrobiti životinja kao i održavanju gospodarstva u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 2. te uredbe definira pojmove „poljoprivrednik”, „gospodarstvo” i „poljoprivredna aktivnost” na sljedeći način:

                        „(a)

                        ‚poljoprivrednik’ znači fizička ili pravna osoba, ili skupina fizičkih ili pravnih osoba, bez obzira na pravni status dodijeljen skupini i njezinim članovima na temelju nacionalnog zakonodavstva, čije se gospodarstvo nalazi na području Zajednice, kako je utvrđeno člankom 299. Ugovora, i koji vrši poljoprivrednu aktivnost;

                        (b)

                        ,gospodarstvo' znači sve proizvodne jedinice kojima upravlja poljoprivrednik, a koje se nalaze na području iste države članice;

                        (c)

                        ,poljoprivredna aktivnost' znači proizvodnja, uzgoj ili sadnja poljoprivrednih proizvoda, uključujući žetvu/berbu, mužnju, uzgoj stoke i držanje stoke radi uzgoja, ili održavanje zemljišta u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima, kako je utvrđeno člankom 5.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 5. te uredbe propisuje:
               „1.   Države su članice dužne osigurati da se sva poljoprivredna zemljišta, a posebno zemljišta koja se više ne koriste u proizvodne svrhe, održavaju u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima. Države članice dužne su na nacionalnoj ili regionalnoj razini utvrditi minimalne zahtjeve za dobre poljoprivredne i okolišne uvjete na temelju okvira iz Priloga IV., koji uzimaju u obzir obilježja područja o kojima je riječ […]
               2.   Države članice dužne su osigurati da se zemljišta koja su se koristila kao trajni pašnjaci na dan naznačen na zahtjevu za potporu po površini za 2003. i dalje koriste kao trajni pašnjaci. [...]
               Međutim, država članica može u opravdanim slučajevima odstupiti od prvog podstavka pod uvjetom da poduzme mjere kako bi spriječila znatno smanjenje ukupne površine trajnih pašnjaka.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 29. Uredbe br. 1782/2003 predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje bilo koju posebnu odredbu pojedinih programa potpore, potpora se ne isplaćuje korisnicima za koje se utvrdi da su na umjetan način stvorili uvjete potrebne za ostvarenje prava na ta plaćanja s ciljem stjecanja prednosti protivno ciljevima tog programa potpore.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 37. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Referentni iznos trogodišnji je prosjek iznosa ukupnih plaćanja dodijeljenih poljoprivredniku na ime programa potpore iz Priloga VI., izračunanih i prilagođenih u skladu s Prilogom VII., tijekom svake kalendarske godine referentnog razdoblja iz članka 38.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 38. te uredbe precizira da „referentno razdoblje obuhvaća kalendarske godine 2000., 2001. i 2002.”

               10

               Članak 43. Uredbe br. 1782/2003, naslovljen „Određivanje prava na plaćanje”, propisuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 48., svaki poljoprivrednik ostvaruje pravo na plaćanje po hektaru koje se izračunava tako da se referentni iznos podijeli s trogodišnjim prosječnim brojem svih hektara na temelju kojih je poljoprivrednik tijekom referentnog razdoblja imao pravo na izravna plaćanja navedena u Prilogu VI.
               Ukupni broj prava na plaćanje jednak je gore navedenom prosječnom broju hektara.
               [...]
               2.   Broj hektara naveden u stavku 1. osim toga uključuje i:
               [...]

                        (b)

                        sve površine pod krmnim biljem tijekom referentnog razdoblja.

                  3.   Za potrebe stavka 2. točke (b) ovog članka, ‚površina pod krmnim biljem’ znači površina gospodarstva koja je tijekom cijele kalendarske godine dostupna [...] za uzgoj životinja, uključujući površine u zajedničkom korištenju i površine pod miješanim kulturama. Tu ne spadaju:

                        —

                        zgrade, šume, ribnjaci, staze,

                        —

                        površine koje se koriste za druge kulture koje su stekle pravo na potporu Zajednice ili za trajne nasade ili hortikulturne nasade,

                        —

                        površine koje ispunjavaju uvjete u sustavu potpora proizvođačima nekih ratarskih kultura koje se koriste u programu potpore za sušenu krmu ili one koje podliježu nacionalnom programu ili programu Zajednice za zemljište na ugaru;

                  4.   Prava na plaćanje po hektaru ne mogu se izmijeniti, osim ako nije drukčije propisano.” [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 44. Uredbe br. 1782/2003, naslovljen „Korištenje pravima na plaćanje”, propisuje:
               „1.   Svako pravo na plaćanje u vezi s prihvatljivim hektarom daje pravo na isplatu iznosa utvrđenog pravom na plaćanje.
               2.   ‚Prihvatljivi hektar’ znači bilo koja poljoprivredna površina na gospodarstvu koja se koristi kao obradivo zemljište i trajni pašnjak, osim trajnih nasada i šuma ili onih koje se koriste za nepoljoprivrednu aktivnost.
               [...]
               3.   Poljoprivrednik prijavljuje parcele koje odgovaraju prihvatljivim hektarima povezanim s bilo kojim pravom na plaćanje. Osim u slučaju više sile ili iznimnih okolnosti, te su parcele na raspolaganju poljoprivredniku tijekom razdoblja od barem deset mjeseci, koje počinje teći od datuma koji odredi država članica, a koji ne može biti prije 1. rujna kalendarske godine koja prethodi godini u kojoj je podnesen zahtjev za sudjelovanje u programu jedinstvenih plaćanja.
               4.   U opravdanim slučajevima države članice mogu dopustiti poljoprivredniku da izmijeni svoju prijavu pod uvjetom da se pridržava broja hektara koji odgovara njegovim pravima na plaćanje te da ispunjava uvjete za dodjelu jedinstvenog plaćanja za odnosnu površinu.” [neslužbeni prijevod]

         Uredbe (EZ) br. 795/2004 i (EZ) br. 796/2004

               12

               Članak 2. točka (a) Uredbe Komisije (EZ) br. 795/2004 od 21. travnja 2004. o detaljnim pravilima za provedbu programa jedinstvenih plaćanja predviđenog Uredbom (EZ) br. 1782/2003 (SL 2004., L 141, str. 1. i ispravak SL 2004., L 291, str. 18.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1974/2004 od 29. listopada 2004. (SL 2004., L 345, str. 85.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 795/2004), predviđa:
               „Za potrebe glave III. Uredbe (EZ) br. 1782/2003 i za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ‚poljoprivredna površina’ znači bilo koja površina koja se koristi kao obradivo zemljište, trajni pašnjak ili trajni nasad.” [neslužbeni prijevod]

               13

               Članak 2. točka (a) Uredbe br. 795/2004 navodi da „trajni pašnjak” treba razumjeti u smislu Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o detaljnim pravilima za provedbu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih Uredbom (EZ) br. 1782/2003 (SL 2004., L 141, str. 18. i ispravci SL 2005., L 37, str. 22. i SL 2006., L 144, str. 30.).

               14

               Članak 2. točka 2. Uredbe br. 796/2004 definira „trajni pašnjak” kao „zemljište koje se koristi za uzgoj trave ili drugog zeljastog krmnog bilja, prirodnog (samoniklog) ili uzgojenog (zasijanog), koje nije uključeno u plodored na gospodarstvu pet ili više godina.” [neslužbeni prijevod].

         Španjolsko pravo

               15

               Članak 13. Orden del Departamento de Agricultura y Alimentación del Gobierno de Aragón, por la que se establecen las medidas para la solicitud, tramitación y concesión de la ayuda desacoplada de régimen de pago único, las ayudas acopladas por superficie y por ganado para la campaña 2007/2008 (año 2007), las medidas para declaración de otro tipo de superficies, las medidas para la solicitud de la indemnización compensatoria, las ayudas agroambientales y las medidas para la solicitud de las ayudas para la forestación de tierras agrícolas, para el año 2007 (Dekret Odjela za poljoprivredu i hranu Autonomne zajednice Aragon koji za 2007. uvodi mjere o zahtjevima, o postupanju i o dodjeli nevezane potpore iz programa jedinstvenog plaćanja i potpore po površini i broju stoke za razdoblje 2007./2008. (2007. godina), mjere o prijavi drugih vrsta površina, mjere o zahtjevima za poravnanje, poljoprivredno‑okolišne potpore i mjere o zahtjevima za potporu pošumljavanju poljoprivrednog zemljišta) od 24. siječnja 2007. (Boletín Oficial de Aragón, br. 13, od 31. siječnja 2007., str. 1310., u daljnjem tekstu: Dekret od 24. siječnja 2007.) predviđa u stavku 1.:
               „Prihvatljivi hektar [za potporu] znači:

                        (a)

                        svaka poljoprivredna površina gospodarstva na kojoj je obradivo zemljište, nasad hmelja, nasad maslina ili maslinik, kao i trajni pašnjak.
                        Međutim, prihvatljivi su jedino trajni pašnjaci gospodarstva čija je površina pod krmnim biljem uzeta u obzir za dodjelu prava na jedinstveno plaćanje, do najveće površine koja ne prelazi prosjek površine prekrivene krmnim biljem koja je uzeta u obzir za dodjelu prava na jedinstveno plaćanje. Trajni pašnjaci prijavljeni preko granice navedene u ovom stavku nisu prihvatljivi jer se smatra da je korisnik umjetno stvorio uvjete za ostvarenje prava na plaćanja, u skladu s člankom 29. Uredbe br. 1782/2003.
                        [...]”

               16

               Članak 16. Orden del Departamento de Agricultura y Alimentación del Gobierno de Aragón, por la que se establecen las medidas para la solicitud, tramitación y concesión de la ayuda desacoplada de régimen de pago único, la solicitud de asignación de derechos de pago único con cargo a la reserva nacional, las ayudas acopladas por superficie y por ganado para la campaña 2008/2009 (año 2008), las medidas para declaración de otro tipo de superficies, las medidas para la solicitud de la indemnización compensatoria, las ayudas agroambientales y las medidas para la solicitud de las ayudas para la forestación de tierras agrícolas, para el año 2008 (Dekret Odjela za poljoprivredu i hranu Autonomne zajednice Aragon koji za 2008. uvodi mjere o zahtjevima, o postupanju i o dodjeli nevezane potpore iz programa jedinstvenog plaćanja, zahtjeve za dodjelu prava na jedinstveno plaćanje na ime nacionalne rezerve i potpore po površini i broju stoke za razdoblje 2008./2009. (2008. godina), mjere o prijavi drugih vrsta površina, mjere o zahtjevima za poravnanje, poljoprivredno‑okolišne potpore i mjere o zahtjevima za potporu pošumljavanju poljoprivrednog zemljišta) od 24. siječnja 2008. (Boletín Oficial de Aragón, br. 12, od 30. siječnja 2008., str. 956.) sadržava odredbe istovjetne onima u članku 13. stavku 1. točki (a) Dekreta od 24. siječnja 2007., dopunjene sljedećim podstavkom koji propisuje:
               „Prethodni stavak ne primjenjuje se ako poljoprivrednik dokaže da je na dan podnošenja zahtjeva vlasnik gospodarstva za uzgoj stoke i da navedeni trajni pašnjak koristi za prehranu stoke toga gospodarstva.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑333/15

               17

               Tužiteljica u glavnom postupku podnijela je 30. travnja 2007., među ostalim, zahtjev za jedinstveno plaćanje na temelju Uredbe br. 1782/2003, prijavljujući u tu svrhu 48,47 hektara kao „prihvatljive hektare koji opravdavaju dodjelu uobičajenih potpora”.

               18

               Međutim, odlukom od 11. lipnja 2007. ministar za poljoprivredu Autonomne zajednice Aragon proveo je prilagodbu te površine koju je prijavila tužiteljica u glavnom postupku, smanjujući ju na 28,70 hektara uz obrazloženje da „trajni pašnjaci prelaze površinu pod krmnim biljem”. Od 63,48 prava na plaćanje koja je imala tužiteljica u glavnom postupku 34,78 je isključeno jer su se smatrala „nekorištenima”.

               19

               Ministar za poljoprivredu Autonomne zajednice Aragon odbio je 26. lipnja 2009. pritužbu tužiteljice u glavnom postupku protiv te odluke, ističući da se članak 13. Dekreta od 24. siječnja 2007. primjenjuje na nju.

               20

               Presudom od 13. ožujka 2013. Tribunal Superior de Justicia de Aragón (Viši sud u Aragonu, Španjolska) odbio je tužbu tužiteljice u glavnom postupku protiv odluke od 26. lipnja 2009., smatrajući da je Dekret od 24. siječnja 2007. koji je primijenio ministar za poljoprivredu Autonomne zajednice Aragon u potpunosti u skladu s pravom Unije.

         Predmet C‑334/15

               21

               Tužiteljica u glavnom postupku podnijela je 22. travnja 2008. ponovno zahtjev za jedinstveno plaćanje na temelju Uredbe br. 1782/2003, prijavljujući u tu svrhu 63,48 hektara kao „prihvatljive hektare koji opravdavaju dodjelu uobičajenih potpora”.

               22

               Međutim, odlukom od 25. studenoga 2008. ministar za poljoprivredu Autonomne zajednice Aragon ponovno je proveo prilagodbu te površine koju je prijavila tužiteljica u glavnom postupku, smanjujući ju na 29,01 hektar uz obrazloženje da „trajni pašnjaci prelaze površinu pod krmnim biljem”. Od 63,48 prava na plaćanje koja je imala tužiteljica u glavnom postupku 34,47 je isključeno jer su se smatrala „nekorištenima”.

               23

               Ministar za poljoprivredu Autonomne zajednice Aragon odbio je 2. ožujka 2010. pritužbu tužiteljice u glavnom postupku protiv te odluke, ističući da se članak 13. Dekreta od 24. siječnja 2007. primjenjuje na nju.

               24

               Presudom od 5. travnja 2013. Tribunal Superior de Justicia de Aragón (Viši sud u Aragonu) odbio je tužbu tužiteljice u glavnom postupku protiv odluke od 2. ožujka 2010., smatrajući da je Dekret od 24. siječnja 2007. koji je primijenio ministar za poljoprivredu Autonomne zajednice Aragon u potpunosti u skladu s pravom Unije.

         Prethodna pitanja

               25

               Tužiteljica u glavnom postupku podnijela je žalbe protiv presuda Tribunala Superior de Justicia de Aragón (Viši sud u Aragonu) od 13. ožujka i 5. travnja 2013. Tribunalu Supremo (Vrhovni sud), pozivajući se, među ostalim, na povredu članka 44. Uredbe br. 1782/2003 i Uredbe br. 795/2004. Ističe, među ostalim, da te uredbe zahtijevaju da se kako obradiva zemljišta tako i trajni pašnjaci moraju smatraju prihvatljivim hektarima, bez ikakvih ograničenja, pri čemu su jedino površine prekrivene trajnim nasadima i šumama ili namijenjene nepoljoprivrednoj aktivnosti isključene iz te kategorije. Upravna tijela stoga ne mogu isključiti dio hektara koje je ona prijavila uz obrazloženje da su to trajni pašnjaci i Dekret od 24. siječnja 2007. stoga je u suprotnosti s Uredbom br. 1782/2003 jer lišava pojam „prihvatljivi hektar” njegove biti.

               26

               U tim okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, sastavljena na istovjetan način u predmetima C‑333/15 i C‑334/15:

                        „1.

                        Treba li članke 43. i 44. Uredbe br. 1782/2003 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji iz kategorije prihvatljivih hektara isključuje sve površine trajnih pašnjaka koje je poljoprivrednik prijavio preko površine koja je ranije uzeta u obzir radi utvrđivanja odgovarajućih uobičajenih prava, podređujući uzimanje u obzir tih trajnih pašnjaka i stoga zamjenu obradivih zemljišta pašnjacima uvjetu da se ti pašnjaci stvarno koriste za uzgoj stoke u konkretnoj proračunskoj godini za koju taj poljoprivrednik želi ostvariti pravo na potporu?

                  U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Treba li članak 29. Uredbe br. 1782/2003 – koji isključuje plaćanja na temelju sustava potpore kad ‚je utvrđeno [da su korisnici] umjetno stvorili uvjete potrebne za ostvarivanje takvih plaćanja radi ostvarivanja prednosti koja nije u skladu s ciljevima sustava predmetne potpore’ – tumačiti na način da ne dopušta državama članicama da donesu opće odredbe koje smanjuju broj ‚prihvatljivih hektara’ (trajnih pašnjaka) objektivnim utvrđivanjem općih slučajeva u kojima se pretpostavlja da je korisnik umjetno stvorio uvjete za dobivanje plaćanja a da nije potrebno konkretno dokazati kojim se aktivnostima bavi niti kako se ponaša određeni poljoprivrednik?”

               27

               Odlukom predsjednika Suda od 28. srpnja 2015. predmeti C‑333/15 i C‑334/15 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 1782/2003 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji sprečava uzimanje u obzir na ime prihvatljivih hektara za potporu po površini za poljoprivrednu godinu površina trajnih pašnjaka koje je prijavio poljoprivrednik, a koje prelaze površinu trajnih pašnjaka koja je prvotno uzeta u obzir za određivanje iznosa njegovih prava na plaćanje po hektaru, osim ako potonji dokaže da se te površine u toj godini stvarno koriste za uzgoj stoke na njegovu poljoprivrednom gospodarstvu.

               29

               Prije svega, valja navesti da, iako je Uredba br. 1782/2003 stavljena izvan snage Uredbom Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL 2009., L 30, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.), ipak se primjenjuju njezine odredbe s obzirom na datum činjenica u glavnom postupku.

               30

               Nadalje, valja podsjetiti na to da u skladu s Uredbom br. 1782/2003 svaki poljoprivrednik ima pravo svake godine, pod uvjetom da poštuje određen broj standarda, zahtjevâ dobre uprave i dobrih poljoprivrednih i okolišnih uvjeta i da ispunjava formalnosti za prijavu, na isplatu potpore po površini, čiji se iznos utvrđuje u ovisnosti o pravima na plaćanje po hektaru koja su mu dodijeljena prilikom stupanja na snagu sustava koji uspostavlja ta uredba.

               31

               U skladu s člankom 43. stavkom 1. Uredbe br. 1782/2003, pravo na plaćanje svakog poljoprivrednika po hektaru izračunava se tako da se referentni iznos, tj. prosjek iznosa izravnih potpora koje su mu dodijeljene tijekom referentnog razdoblja od tri godine, tj. od 2000. do 2002., podijeli s prosječnim brojem hektara na temelju kojih je poljoprivrednik tijekom tog razdoblja imao pravo na te potpore, pri čemu je ukupan broj prava na plaćanje jednak prosječnom broju hektara. Članak 43. stavak 2. te uredbe navodi da su sve površine pod krmnim biljem tijekom referentnog razdoblja uključene u izračun prosječnog broja hektara koji se uzimaju u obzir za izračun prava na plaćanje.

               32

               U skladu s člankom 44. stavkom 1. Uredbe br. 1782/2003 svako pravo na plaćanje u vezi s prihvatljivim hektarom za potporu po površini daje pravo na isplatu iznosa utvrđenog pravom na plaćanje. Članak 44. stavak 2. te uredbe propisuje da je prihvatljivi hektar za potporu po površini bilo koja poljoprivredna površina na poljoprivrednom gospodarstvu koja se koristi kao obradivo zemljište i trajni pašnjak, osim trajnih nasada i šuma ili onih koje se koriste za nepoljoprivrednu aktivnost.

               33

               Posljedično, i kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 25. svojeg mišljenja, kako bi površine koje je poljoprivrednik prijavio radi dobivanja potpore po površini bile prihvatljive u smislu potonje odredbe, one moraju ispunjavati tri uvjeta, tj., kao prvo, moraju biti poljoprivredna površina, kao drugo, moraju biti dio poljoprivrednog gospodarstva tog poljoprivrednika i, kao treće, ne smiju biti prekrivene trajnim nasadima ili šumama ili biti korištene za nepoljoprivrednu aktivnost (vidjeti presudu od 2. srpnja 2015., Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, t. 54.).

               34

               U tom smislu, kao prvo, članak 2. točka (a) Uredbe br. 795/2004 pojam „poljoprivredna površina” definira kao „ukupna površina koja se koristi kao obradivo zemljište, trajni pašnjak i trajni nasad”. Članak 2. točka 2. Uredbe br. 796/2004, na koji upućuje članak 2. točka (e) Uredbe br. 795/2004, „trajni pašnjak” definira kao zemljište koje se koristi za uzgoj trave ili drugog zeljastog krmnog bilja, prirodnog (samoniklog) ili uzgojenog (zasijanog), koje nije uključeno u plodored na gospodarstvu pet ili više godina.

               35

               Iz tih odredaba proizlazi da kvalifikacija kao „trajnih pašnjaka” i, posljedično, kao „poljoprivredne površine” ovisi o stvarnom korištenju zemljišta o kojem je riječ i da se površina koja se koristi kao „trajni pašnjak” u smislu te odredbe mora kvalificirati kao „poljoprivredna” (presuda od 14. listopada 2010., Landkreis Bad Dürkheim, C‑61/09, EU:C:2010:606, t. 37.).

               36

               Kao drugo, članak 2. točka (b) Uredbe br. 1782/2003 „poljoprivredno gospodarstvo” definira kao sve proizvodne jedinice kojima upravlja poljoprivrednik, a koje se nalaze na području iste države članice, a članak 2. točka (a) te uredbe „poljoprivrednika” definira kao, među ostalim, fizičku ili pravnu osobu čije se gospodarstvo nalazi na području Unije i koja obavlja poljoprivrednu aktivnost.

               37

               U tom smislu Sud je već presudio da su poljoprivredne površine dio gospodarstva poljoprivrednika kad on ima ovlast upravljati njima u svrhu obavljanja poljoprivredne aktivnosti, tj. kad on u pogledu tih površina raspolaže dovoljnom autonomijom za obavljanje poljoprivredne aktivnosti (vidjeti presude od 14. listopada 2010., Landkreis Bad Dürkheim, C‑61/09, EU:C:2010:606, t. 58. i 62. kao i od 2. srpnja 2015., Wree, C‑422/13, EU:C:2015:438, t. 44. i Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, t. 58.).

               38

               Valja istaknuti da u okviru glavnih postupaka nije sporno da su hektari koje je prijavila tužiteljica u glavnom postupku radi dobivanja potpore po površini za poljoprivredne godine 2007. i 2008. dio poljoprivredne površine njezina gospodarstva niti da su prijavljene površine s trajnim pašnjacima stvarno obuhvaćene tom kvalifikacijom. U svakom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provede u tom smislu potrebne provjere.

               39

               Kao treće, valja navesti, s jedne strane, da Uredba br. 1782/2003 ne podvrgava, kao što to proizlazi iz točke 33. ove presude, prihvatljivost površina s trajnim pašnjacima poljoprivrednog gospodarstva za potporu po površini uvjetu da one odgovaraju površinama pod krmnim biljem koje su prvotno uzete u obzir radi izračuna prava na plaćanje tog gospodarstva.

               40

               S druge strane, članak 2. točka (c) Uredbe br. 1782/2003 pojam „poljoprivredna aktivnost” definira kao, među ostalim, održavanje zemljišta u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima, kako je utvrđeno člankom 5. te uredbe, pri čemu se ta aktivnost uzima u obzir jednako kao i proizvodnja, uzgoj ili sadnja poljoprivrednih proizvoda, uključujući žetvu/berbu, mužnju, uzgoj stoke i držanje stoke radi uzgoja.

               41

               Članak 5. stavak 1. Uredbe br. 1782/2003 u tu svrhu propisuje da su države članice dužne osigurati da se sva poljoprivredna zemljišta, a posebno zemljišta koja se ne koriste u proizvodne svrhe, održavaju u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima. Članak 5. stavak 2. te uredbe usto propisuje da su države članice dužne osigurati da se zemljišta koja su se koristila kao trajni pašnjaci na dan naznačen na zahtjevu za potporu po površini za 2003. i dalje koriste kao trajni pašnjaci.

               42

               U tom smislu Uredba br. 796/2004 definira različite obveze u pogledu održavanja trajnih pašnjaka koje moraju poštovati kako države članice tako i poljoprivrednici. Članak 3. te uredbe tako predviđa, među ostalim, da je cilj koji države članice trebaju postići zadržavanje, na nacionalnoj ili regionalnoj razini, omjera između površine zemljišta namijenjenog trajnim pašnjacima i ukupne poljoprivredne površine. Članak 4. te uredbe dodaje, među ostalim, da u slučaju u kojem se taj omjer smanjuje na štetu trajnih pašnjaka država članica nameće poljoprivrednicima obvezu da ne prenamijene u druge svrhe zemljište namijenjeno trajnim pašnjacima bez prethodnog odobrenja.

               43

               Iz toga slijedi da su površine s trajnim pašnjacima poljoprivrednog gospodarstva prihvatljive za potporu po površini ako ulaze u poljoprivrednu površinu tog gospodarstva i ako je, kako je to navela nezavisna odvjetnica u točki 30. svojeg mišljenja, njihovo održavanje u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima samo za sebe poljoprivredna aktivnost, a okolnost da trave i drugo zeljasto krmno bilje, čijoj proizvodnji te površine moraju biti namijenjene u skladu s člankom 2. točkom 2. Uredbe br. 796/2004, nisu izravno korišteni za uzgoj stoke na samom gospodarstvu u tom smislu nije relevantna.

               44

               Tu analizu potvrđuju ciljevi Uredbe br. 1782/2003 i uloga koja je priznata trajnim pašnjacima u okviru ostvarenja tih ciljeva.

               45

               Naime, s jedne strane, Uredba br. 1782/2003 u svojoj uvodnoj izjavi 4. navodi da trajni pašnjaci imaju pozitivan učinak na okoliš i da treba poticati očuvanje postojećih trajnih pašnjaka kako bi se spriječilo njihovo sveopće pretvaranje u obradiva zemljišta.

               46

               U tom smislu Sud je već presudio da zaštitu okoliša, koja je jedan od temeljnih ciljeva Unije, treba smatrati ciljem koji je dio zajedničke poljoprivredne politike (presuda od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 29.) i da je ona konkretno dio ciljeva programa jedinstvenih plaćanja (presuda od 14. listopada 2010., Landkreis Bad Dürkheim, C‑61/09, EU:C:2010:606, t. 39.), kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 3., 21. i 24. Uredbe br. 1782/2003.

               47

               S druge strane, Uredbom br. 1782/2003 želi se, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 24., nadomjestiti sustav izravnih potpora proizvodnji, koji je do tada vrijedio, sustavom izravnih potpora poljoprivrednim gospodarstvima, nevezanih za proizvodnju i isplaćivanih izravno poljoprivrednicima kao dodatak njihovu dohotku (vidjeti presudu od 5. veljače 2015., Agrooikosystimata, C‑498/13, EU:C:2015:61, t. 40.).

               48

               Iz toga slijedi da su sve površine s trajnim pašnjacima koje ulaze u poljoprivrednu površinu poljoprivrednog gospodarstva prihvatljive za potporu po površini u smislu članka 44. stavka 2. Uredbe br. 1782/2003 a da ta prihvatljivost nije podvrgnuta uvjetu da te površine odgovaraju površinama pod krmnim biljem koje su prvotno uključene u izračun prosječnog broja hektara koji se uzima u obzir za izračun prava na plaćanje ili uvjetu da se površine trajnih pašnjaka koje prelaze te površine pod krmnim biljem stvarno koriste za uzgoj na samom poljoprivrednom gospodarstvu, pod uvjetom da su namijenjene poljoprivrednoj aktivnosti u smislu te uredbe, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               49

               Posljedično, na prvo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 1782/2003 treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji sprečava uzimanje u obzir na ime prihvatljivih hektara za potporu po površini za poljoprivrednu godinu površina trajnih pašnjaka koje je prijavio poljoprivrednik, a koje prelaze površinu trajnih pašnjaka koja je prvotno uzeta u obzir za određivanje iznosa njegovih prava na plaćanje po hektaru, osim ako potonji dokaže da se te površine u toj godini stvarno koriste za uzgoj stoke na njegovu poljoprivrednom gospodarstvu.

         Drugo pitanje

               50

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje jer je ono postavljeno samo za slučaj da je odgovor na prvo pitanje negativan.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Uredbu Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima i o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2012/2006 od 19. prosinca 2006., treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji sprečava uzimanje u obzir na ime prihvatljivih hektara za potporu po površini za poljoprivrednu godinu površina trajnih pašnjaka koje je prijavio poljoprivrednik, a koje prelaze površinu trajnih pašnjaka koja je prvotno uzeta u obzir za određivanje iznosa njegovih prava na plaćanje po hektaru, osim ako potonji dokaže da se te površine u toj godini stvarno koriste za uzgoj stoke na njegovu poljoprivrednom gospodarstvu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 29. travnja 2015.#Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV protiv Hubertusa Wilhelmusa van Leeuwena.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Rotterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku – Izravno životno osiguranje – Direktiva 92/96/EEZ – Članak 31. stavak 3. – Informacije koje treba pružiti ugovaratelju – Osiguravateljeva obveza pružanja dodatnih informacija o troškovima i premijama na temelju općih načela nacionalnog prava.#Predmet C-51/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑51/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Rotterdam (Nizozemska), odlukom od 28. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 31. siječnja 2013., u postupku
            Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij NV
            protiv
            Hubertusa Wilhelmusa Van Leeuwena,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij NV, B. Jonk‑van Wijk i G. van der Wal, advocaten ,
            – za H. W. Van Leeuwena, D. Beljon i P. Boeken, advocaten ,
            – za nizozemsku vladu, B. Koopman i M. Bulterman, u svojstvu agenata,
            – za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, F. Wilman i K.‑P. Wojcik, u svojstvu agenta,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 12. lipnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 31. stavka 3. Direktive Vijeća 92/96/EEZ od 10. studenoga 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na izravno životno osiguranje i izmjeni direktiva 79/267/EEZ i 90/619/EEZ (Treća direktiva o životnom osiguranju) (SL L 360, str. 1.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij NV (u daljnjem tekstu: NN) i H. W. Van Leeuwena u pogledu iznosa troškova i premija za pokrivanje rizika smrti, što je dio police životnog osiguranja koju je H. W. Van Leeuwen sklopio s NN‑om.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Treća direktiva o životnom osiguranju stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2002/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. studenoga 2002. o životnom osiguranju (SL L 345, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 102.), a koja je zatim i sama, s učinkom od 1. studenoga 2012., stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2009/138/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) (SL L 335, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 153.). Međutim, uzimajući u obzir datum sklapanja ugovora o životnom osiguranju koji je predmet spora u glavnom postupku, odredbe Treće direktive o životnom osiguranju ostaju mjerodavne za rješavanje ovog spora.
            4. Uvodne izjave 9. i 23. Treće direktive o životnom osiguranju glase kako slijedi:
            „(9) […] pojedine odredbe ove Direktive definiraju minimalne standarde; […] matična država članica može propisati stroža pravila za društva za osiguranje kojima su odobrenja za rad izdala njihova nadležna tijela;
            […]
            (23) […] na jedinstvenom tržištu osiguranja potrošač će imati širi i raznovrsniji izbor osiguranja; kako bi potrošač mogao u potpunosti iskoristiti ovu raznovrsnost i povećanu konkurenciju na tržištu, treba mu pružiti sve potrebne informacije kako bi mogao odabrati osiguranje koje najbolje odgovara njegovim potrebama; […] ovaj je zahtjev za informiranjem tim važniji kada se uzme u obzir da razdoblje trajanja obveze može biti vrlo dugo; […] stoga je potrebno uskladiti minimalne propise kako bi potrošač dobio jasne i točne informacije o bitnim svojstvima proizvoda koji su mu ponuđeni i informacije o tijelima kojima ugovaratelji osiguranja, osiguranici i korisnici mogu uputiti pritužbe“. [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 31. te direktive propisuje:
            „1. Ugovaratelju osiguranja se prije zaključenja ugovora o osiguranju priopćavaju najmanje informacije navedene u Prilogu II. dijelu A.
            2. Ugovaratelja osiguranja treba tijekom čitavog ugovorenog razdoblja trajanja ugovora obavještavati o svim promjenama koje se tiču informacija navedenih u Prilogu II. dijelu B.
            3. Država članica obveze može zahtijevati da društva za osiguranje uz informacije navedene u Prilogu II. ugovaratelju osiguranja pruže i druge informacije, ali samo ako je to nužno za pravilno razumijevanje bitnih elemenata ugovora.
            4. Detaljne propise za provedbu ovog članka i Priloga II. utvrđuje država članica obveze.“ [neslužbeni prijevod]
            6. Prilog II. toj direktivi, naslovljen „Informacije koje se priopćavaju ugovarateljima osiguranja“, navodi:
            „Sljedeće informacije, koje se ugovaratelju osiguranja priopćavaju u pisanome obliku prije zaključenja ugovora (A) odnosno za vrijeme trajanja ugovora (B), moraju biti formulirane jasno i točno na službenom jeziku države članice obveze.
            Ipak, ove informacije mogu na zahtjev ugovaratelja osiguranja biti i na drugom jeziku ako to dopušta pravo države članice odnosno ako ugovaratelj osiguranja ima mogućnost odabira mjerodavnog prava za ugovor.
            A. Prije zaključenja ugovora
            >lt>1
            7. Prilog II. dio B toj direktivi nabraja informacije koje treba priopćiti ugovaratelju osiguranja za vrijeme trajanja ugovora. Ta je odredba predviđala da se ugovaratelju osiguranja uz opće i posebne uvjete osiguranja moraju dostavljati, s jedne strane, u slučaju promjene uvjeta osiguranja odnosno izmjena mjerodavnog prava za ugovor, sve informacije navedene u točkama (a)4 do (a)12 dijela A tog priloga i, s druge strane, godišnje informacije o stanju bonusa.
            Nizozemsko pravo
            8. Članak 2. Uredbe iz 1998. o informiranju ugovaratelja osiguranja (Regeling informatieverstrekking aan verzekeringsnemers 1998., u daljnjem tekstu: RIAV 1998.) prenio je u unutarnje pravo članak 31. Treće direktive o životnom osiguranju. U svojoj verziji primjenjivoj na glavni postupak, ta odredba glasi kako slijedi:
            „1. Osiguravatelj koji nudi ugovor o životnom osiguranju ugovaratelju osiguranja s boravištem ili poslovnim nastanom u Nizozemskoj osigurava da on ispunjava opće i posebne uvjete te police.
            2. Ako on ne ispunjava opće ili posebne uvjete te police, osiguravatelj usto osigurava da se ugovaratelju osiguravanja u pisanom obliku priopće sljedeće informacije:
            […]
             (q) o utjecaju troškova i predujmova koji su na teret ugovaratelja osiguranja na prinos i naknade u vezi s ugovorom;
            (r) prema potrebi, troškove koji se naplaćuju uz bruto premiju;
            […]“
            9. Prema obrazloženju uz RIAV 1998., primjenu tog propisa uređuje Zakon iz 1993. o nadzoru osiguravajućih društava (Wet toezicht verzekeringsbedrijf 1993., u daljnjem tekstu: WTV 1993.) i važeće nacionalno građansko pravo, na temelju kojega postoje zahtjevi primjerenosti i pravičnosti (članak 2. knjige 6. Građanskog zakonika).
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            10. H. W. Van Leeuwen je 1999. s NN‑om sklopio osiguranje koje je dio investicije naziva „Fleksibilno osigurana investicija“. Riječ je bila o životnom osiguranju u okviru kojega kumulirana vrijednost na dan zatvaranja osiguranja nije zajamčena, nego ovisi o rezultatima investicija. Usto, za vrijeme trajanja ugovora o osiguranju, predviđena je isplata fiksnoga i zajamčenoga kapitala ako ugovaratelj umre prije isteka ugovora.
            11. Iz navoda NN‑a u pisanim očitovanjima proizlazi da se u skladu s ugovorom o osiguranju premija, iznos koje se ugovara unaprijed i koju se naziva „bruto premija“, isplaćuje unaprijed i periodično. Ta se premija investira u investicijske fondove koje je odabrao ugovaratelj osiguranja. Od tako utvrđene vrijednosti periodično se odbijaju troškovi kao i premije za uključeno pokrivanje rizika smrti. Potonje premije stoga se ne uzimaju u obzir zasebno, nego čine sastavni dio bruto premije kao i navedeni troškovi.
            12. Prije sklapanja životnog osiguranja, NN je H. W. Van Leeuwenu dostavio „prijedlog fleksibilno osigurane investicije“. U prijedlogu su bila navedena tri primjera investicija u kapital, na temelju različitih prinosa i troškova vođenja od 0,3 %. Nadalje, u dijelu naslovljenom „Prinos proizvoda“ navedeno je da „razlika između prinosa fonda i prinosa proizvoda ovisi o osiguranim rizicima, troškovima i mogućim dodatnim pokrivenostima“.
            13. Nakon sklapanja ugovora o osiguranju nastao je spor između NN‑a i H. W. Van Leeuwena u pogledu visine troškova i premija za pokrivanje rizika smrti koje odbija osiguravatelj.
            14. Jedan dio spora u glavnom postupku odnosi se na pitanje je li NN priopćio dovoljno informacija o navedenim troškovima i o premijama za rizik prije sklapanja ugovora o osiguranju. Osobito je riječ o nepriopćavanju H. W. Van Leeuwenu sažetka ili cjelokupnog pregleda konkretnih i/ili apsolutnih troškova kao i njihova sastava.
            15. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev treba smatrati da je, ograničivši se na slanje ugovaratelju osiguranja informacija o visini troškova i premija za rizik na prinos, NN zadovoljio zahtjeve iz članka 2. stavka 2. točke (q) i (r) RIAV‑a 1998., ali da je povrijedio „otvorena i/ili nepisana pravila“ nizozemskog prava koja u konkretnom slučaju uključuju obvezu dužne pažnje osiguravajućeg društva, dobru predugovornu vjeru te primjerenost i pravičnost.
            16. Sud koji je uputio zahtjev navodi da informacije spomenute u točki 14. ove presude nisu obuhvaćene informacijama iz Priloga II. Trećoj direktivi o životnom osiguranju. NN ipak smatra da pravo Unije, osobito članak 31. stavak 3. te direktive, ne dopušta da se osiguravajućim društvima nametne obveza priopćavanja ugovaratelju osiguranja informacija na temelju tih „otvorenih i/ili nepisanih“ pravila.
            17. U tim je okolnostima Rechtbank Rotterdam odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Protivi li se pravo Unije, a osobito članak 31. stavak 3. Treće direktive o životnom osiguranju, tomu da su na temelju otvorenih i/ili nepisanih pravila nizozemskog prava, poput primjerenosti i pravičnosti koji uređuju (pred)ugovorni odnos između osiguravatelja životnog osiguranja i kandidata za ugovaratelja osiguranja, i/ili opće i/ili posebne obveze dužne pažnje, osiguravatelji životnog osiguranja obvezni priopćiti ugovarateljima osiguranja više informacija o troškovima i premijama za rizike osiguranja od onoga što su 1999. propisivale odredbe nizozemskog prava za provedbu te direktive (osobito članak 2. stavak 2. točke ( q) i (r) RIAV‑a 1998.)?
            2. Je li za odgovor na prvo pitanje relevantno koje učinke prema nizozemskom pravu ima ili može imati nepriopćavanje tih informacija?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            18. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. stavak 3. Treće direktive o životnom osiguranju tumačiti tako da se protivi tomu da je osiguravajuće društvo, na temelju općih načela unutarnjeg prava, poput „otvorenih i/ili nepisanih pravila“ iz glavnog postupka, ugovaratelju osiguranja obvezno priopćiti određene dodatne informacije u odnosu na one nabrojene u Prilogu II. toj direktivi.
            19. Iz uvodne izjave 23. Treće direktive o životnom osiguranju proizlazi da je njezin cilj, među ostalim, uskladiti minimalne propise kako bi potrošač dobio jasne i točne informacije o bitnim svojstvima proizvoda koji su mu ponuđeni. Kao što to proizlazi iz iste uvodne izjave, kako bi potrošač mogao na jedinstvenom tržištu osiguranja u potpunosti iskoristiti širi i raznovrsniji izbor osiguranja, treba mu pružiti sve potrebne informacije kako bi mogao odabrati osiguranje koje najbolje odgovara njegovim potrebama.
            20. U tu svrhu članak 31. te direktive u stavku 1. propisuje da se ugovaratelju osiguranja prije zaključenja ugovora o osiguranju priopćavaju najmanje informacije navedene u Prilogu II. dijelu A i u stavku 2., da ugovaratelja osiguranja treba tijekom čitavog ugovorenog razdoblja trajanja ugovora obavještavati o svim promjenama koje se tiču informacija navedenih u Prilogu II. dijelu B toj direktivi. Članak 31. stavak 3. Treće direktive o životnom osiguranju, što je jedina odredba na koju se odnosi zahtjev za prethodnu odluku, propisuje da država članica obveze može zahtijevati da društva za osiguranje uz informacije navedene u Prilogu II. ugovaratelju osiguranja pruže i druge informacije, ali samo ako je to nužno za pravilno razumijevanje bitnih elemenata ugovora.
            21. U tom je smislu Sud presudio da iz samog teksta članka 31. stavka 3. Treće direktive o životnom osiguranju, njezinog Priloga II. i njezine uvodne izjave 23. proizlazi da dodatne informacije koje države članice mogu u skladu s tim člankom zahtijevati moraju biti jasne, precizne i nužne za pravilno razumijevanje bitnih značajki osigurateljnih proizvoda koji se nude ugovaratelju (presuda Axa Royale Belge, C‑386/00, EU:C:2002:136, t. 24.).
            22. Stoga se obveza priopćavanja dodatnih informacija može nametnuti samo ako je nužna za ostvarenje cilja informiranja ugovaratelja osiguranja i ako su zahtijevane informacije dovoljno precizne i jasne za ostvarenje tog cilja i prema tome osobito za jamčenje osiguravajućim društvima dovoljne razine pravne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće, C‑48/14, EU:C:2015:91, t. 45. i navedenu sudsku praksu). Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 60. svojeg mišljenja, ako je zahtijevana informacija neodređena i općenita, ne može se smatrati „nužnom informacijom“ u smislu članka 31. stavka 3. Treće direktive o životnom osiguranju.
            23. Iako je zakonodavac Unije stoga želio ograničiti narav dodatnih informacija koje u interesu potrošača države članice mogu zahtijevati od osiguravajućih društava, i to kako bi omogućio tim potrošačima da u potpunosti iskoriste izbor osigurateljnih proizvoda koji se nude na jedinstvenom tržištu osiguranja, članak 31. stavak 3. te direktive, nasuprot tomu, nije propisao ni ograničio način na koji države članice mogu ostvarivati to pravo.
            24. U tom smislu treba podsjetiti da države članice nisu obvezne nametnuti osiguravajućim društvima obvezu priopćavanja dodatnih informacija u odnosu na informacije koje se moraju priopćavati ugovarateljima osiguranja u skladu s člankom 31. stavkom 1. Treće direktive o životnom osiguranju, nabrojene u Prilogu II. dijelu A toj direktivi, nego da stavak 3. tog članka sadrži mogućnost koju države članice mogu ili ne moraju iskoristiti.
            25. Nadalje, iz članka 31. stavka 4. Treće direktive o životnom osiguranju proizlazi da je na državi članici obveze da utvrdi detaljne propise za provedbu obveze priopćavanja dodatnih informacija predviđene nacionalnim propisom.
            26. Budući da Treća direktiva o životnom osiguranju provodi minimalno usklađivanje u pogledu informacija koje treba priopćiti ugovarateljima osiguranja, njezin članak 31. stavak 3. ipak ograničava mogućnost iz točke 24. ove presude navodeći, s jedne strane, da te informacije moraju ugovaratelju omogućiti pravilno razumijevanje bitnih elemenata ugovora. S druge strane, ta odredba ograničava dodatne informacije koje osiguravajućim društvima može nametnuti država članica obveze na ono što je u tu svrhu nužno.
            27. Stoga je na državi članici o kojoj je riječ da odredi, ovisno o značajkama svojeg pravnog poretka i posebnosti situacije koju želi urediti, pravni temelj obveze priopćavanja dodatnih informacija kako bi se istodobno zajamčilo da ugovaratelj osiguranja pravilno razumije bitne značajke osigurateljnih proizvoda koji mu se nude i dovoljna razina pravne sigurnosti.
            28. Pravni temelj takve obveze priopćavanja dodatnih informacija i osobito pitanje proizlazi li ta obveza iz općih načela unutarnjeg prava, poput „otvorenih i/ili nepisanih pravila“, na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev, načelno nisu relevantni za sukladnost te obveze s Direktivom, pod uvjetom da ta obveza zadovoljava zahtjeve iz članka 31. stavka 3. Treće direktive o životnom osiguranju spomenute u točkama 21. i 27. ove presude.
            29. Iz toga slijedi da pravni temelj na temelju kojega država članica o kojoj je riječ želi upotrijebiti mogućnost predviđenu člankom 31. stavkom 3. Treće direktive o životnom osiguranju mora biti takav da, u skladu s načelom pravne sigurnosti, osiguravajućim društvima omogući da s dovoljno predvidljivosti znaju koje dodatne informacije moraju priopćiti i na koje ugovaratelj osiguranja može računati.
            30. U tom smislu prilikom ocjene zahtjeva koje treba postaviti u pogledu predvidljivosti takve obveze priopćavanja dodatnih informacija nacionalni sud može uzeti u obzir činjenicu da je na osiguravajućem društvu da utvrdi narav i značajke osigurateljnih proizvoda koje nudi, tako da bi ono načelno moralo moći utvrditi značajke tih proizvoda koje bi bile takve da opravdavaju potrebu priopćavanja dodatnih informacija ugovaratelju osiguranja.
            31. U konkretnom slučaju treba istaknuti da prema obrazloženju uz RIAV 1998. primjenu te uredbe uređuje, među ostalim, važeće nacionalno građansko pravo, „poput zahtjeva primjerenosti i pravičnosti“ iz članka 2. knjige 6. Građanskog zakonika.
            32. Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije Sudu pružio detaljna objašnjenja o točnoj naravi obveze priopćavanja dodatnih informacija u nizozemskom pravu ni o ulozi i o točnom dosegu „otvorenih i/ili nepisanih pravila“ nizozemskog prava u nacionalnom pravu, nego je samo spomenuo obvezu dužne pažnje osiguravajućeg društva te dobru predugovornu vjeru i/ili zahtjeve primjerenosti i pravičnosti koje treba poštovati prilikom sklapanja ugovora o osiguranju.
            33. U svakom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni zadovoljavaju li „otvorena i/ili nepisana pravila“ o kojima je riječ u glavnom postupku zahtjeve iz članka 31. stavka 3. Treće direktive o životnom osiguranju.
            34. Posljedično, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 31. stavak 3. Treće direktive o životnom osiguranju treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da je osiguravajuće društvo na temelju općih načela unutarnjeg prava, poput „otvorenih i/ili nepisanih pravila“ iz glavnog postupka, ugovaratelju osiguranja obvezno priopćiti određene dodatne informacije uz one iz Priloga II. toj direktivi, pod uvjetom da su zahtijevane informacije jasne, precizne i nužne za to da ugovaratelj osiguranja pravilno razumije bitne elemente ugovora i da jamče dovoljnu pravnu sigurnost, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            Drugo pitanje
            35. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li za odgovor na prvo pitanje relevantno koje učinke prema nizozemskom pravu ima nepriopćavanje drugih informacija u smislu članka 31. stavka 3. Treće direktive o životnom osiguranju.
            36. Iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da učinci koje prema unutarnjem pravu ima nepriopćavanje tih informacija načelno nisu relevantni za sukladnost obveze priopćavanja s člankom 31. stavkom 3. Direktive.
            Troškovi
            37. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 31. stavak 3. Direktive Vijeća 92/96/EEZ od 10. studenoga 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na izravno životno osiguranje i izmjeni direktiva 79/267/EEZ i 90/619/EEZ (Treća direktiva o životnom osiguranju) treba tumačiti tako da se ne protivi tomu da je osiguravajuće društvo na temelju općih načela unutarnjeg prava, poput „otvorenih i/ili nepisanih pravila“ iz glavnog postupka, ugovaratelju osiguranja obvezno priopćiti određene dodatne informacije uz one iz Priloga II. toj direktivi, pod uvjetom da su zahtijevane informacije jasne, precizne i nužne za to da ugovaratelj osiguranja pravilno razumije bitne elemente ugovora i da jamče dovoljnu pravnu sigurnost, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            2. Učinci koje prema unutarnjem pravu ima nepriopćavanje tih informacija načelno nisu relevantni za sukladnost obveze priopćavanja s člankom 31. stavkom 3. Direktive 92/96.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. svibnja 2015. # Formula One Licensing BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-55/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. srpnja 2005.#Caisse nationale des prestations familiales protiv Ursule Weide, udane Schwarz.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Luksemburg.#Predmet C-153/03.