title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. srpnja 2017.#Vijeće Europske unije protiv Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE).#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Borba protiv terorizma – Mjere ograničavanja poduzete protiv određenih osoba i subjekata – Zamrzavanje financijskih sredstava – Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP – Članak 1. stavci 4. i 6. – Uredba (EZ) br. 2580/2001 – Članak 2. stavak 3. – Zadržavanje organizacije na popisu osoba, skupina i subjekata uključenih u teroristička djela – Pretpostavke – Činjenična osnova odlukâ o zamrzavanju financijskih sredstava – Odluka nadležnog tijela – Obveza obrazlaganja.#Predmet C-599/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      26. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Borba protiv terorizma – Mjere ograničavanja poduzete protiv određenih osoba i subjekata – Zamrzavanje financijskih sredstava – Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP – Članak 1. stavci 4. i 6. – Uredba (EZ) br. 2580/2001 – Članak 2. stavak 3. – Zadržavanje organizacije na popisu osoba, skupina i subjekata uključenih u teroristička djela – Pretpostavke – Činjenična osnova odlukâ o zamrzavanju financijskih sredstava – Odluka nadležnog tijela – Obveza obrazlaganja”
      U predmetu C‑599/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 19. prosinca 2014.,

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju E. Finnegan, G. Étienne i B. Driessen, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koje podupire:

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, F. Fize, D. Colas i B. Fodda, u svojstvu agenata,
      intervenijent u žalbenom postupku,
      a druge stranke u postupku su:

         Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE), sa sjedištem u Herningu (Danska), koji zastupaju T. Buruma i A. M. van Eik, advocaten,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. K. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju S. Brandon, C. Crane, J. Kraehling i V. Kaye, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Gray, barrister,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Gauci i F. Castillo de la Torre, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, T. von Danwitz (izvjestitelj), J. L. da Cruz Vilaça i M. Vilaras, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. svibnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 22. rujna 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Vijeće Europske unije žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće (T‑208/11 i T‑508/11; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:885), kojom je Opći sud poništio:

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 83/2011 od 31. siječnja 2011. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 610/2010 (SL 2011., L 28, str. 14.);

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 687/2011 od 18. srpnja 2011. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage provedbenih uredaba (EU) br. 610/2010 i 83/2011 (SL 2011., L 188, str. 2.);

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 1375/2011 od 22. prosinca 2011. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 687/2011 (SL 2011., L 343, str. 10.);

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 542/2012 od 25. lipnja 2012. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 1375/2011 (SL 2012., L 165, str. 12.);

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 1169/2012 od 10. prosinca 2012. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 542/2012 (SL 2012., L 337, str. 2.);

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 714/2013 od 25. srpnja 2013. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage Provedbene uredbe br. 1169/2012 (SL 2013., L 201, str. 10.);

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 125/2014 od 10. veljače 2014. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 714/2013 (SL 2014., L 40, str. 9.), i

                        –

                        provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 790/2014 od 22. srpnja 2014. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 125/2014 (SL 2014., L 217, str. 1.),

                  (u daljnjem tekstu, zajedno: sporni akti), u dijelu u kojem se ti akti odnose na Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE) (Tigres de libération de l’Eelam tamoul).

         Pravni okvir
      Rezolucija Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda 1373 (2001)

               2

               Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 28. rujna 2001. Rezoluciju 1373(2001) koja sadržava strategije za borbu protiv terorizma svim sredstvima, a posebno protiv financiranja terorizma. Točkom 1. podtočkom (c) te rezolucije određeno je, među ostalim, da sve države moraju bez odgađanja zamrznuti financijska sredstva i ostalu financijsku imovinu ili gospodarske izvore osoba koje počine ili pokušaju počiniti teroristička djela ili koje sudjeluju u terorističkim djelima ili pomažu u njihovu izvršenju, subjekata u vlasništvu tih osoba ili pod njihovom kontrolom te osoba i subjekata koji djeluju u ime ili prema uputama tih osoba i subjekata.

               3

               Tom rezolucijom nije predviđen popis osoba na koje treba primijeniti te mjere ograničavanja.

         Pravo Unije
      Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP

               4

               Vijeće je 27. prosinca 2001. radi provedbe spomenute Rezolucije 1373(2001) donijelo Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 11.).

               5

               U članku 1. tog zajedničkog stajališta propisano je:
               „1.   Ovo Zajedničko stajalište primjenjuje se sukladno odredbama sljedećih članaka na osobe, skupine i subjekte navedene u Prilogu, a koje su uključene u teroristička djela.
               […]
               4.   Popis u Prilogu sastavlja se na temelju točnih podataka ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku u vezi s tim osobama, skupinama i subjektima donijelo nadležno tijelo, bez obzira je li ta odluka donesena u vezi s pokretanjem istrage ili kaznenog progona za terorističko djelo, za pokušaj počinjenja, sudjelovanje, ili pomaganje pri počinjenju takvog djela, na temelju ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija, ili na temelju osuda za takva djela. Popisu se mogu dodati osobe, skupine i subjekti za koje je Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda identificiralo da su povezani s terorizmom i protiv kojih je odredilo sankcije.
               U smislu ovog stavka, ‚nadležno tijelo’ jest pravosudno tijelo ili, tamo gdje pravosudna tijela nisu nadležna za područje u smislu ovoga članka, ekvivalentno tijelo nadležno za ovo područje.
               […]
               6.   Imena osoba i subjekata navedenih na popisu redovito se revidiraju, a najmanje jednom u šest mjeseci, kako bi se osiguralo postojanje razloga zadržavanja imena na popisu.”

         Uredba (EZ) br. 2580/2001

               6

               Budući da je za provedbu mjera iz Zajedničkog stajališta 2001/931 na razini Zajednice bila potrebna uredba, Vijeće je donijelo Uredbu (EZ) br. 2580/2001 od 27. prosinca 2001. o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 70., i ispravak SL 2010., L 52, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 5.).

               7

               Člankom 2. te uredbe predviđeno je:
               „1.   Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6.:

                        (a)

                        sva financijska sredstva, ostala financijska imovina i gospodarski izvori koji pripadaju, ili koje ima u vlasništvu ili drži neka fizička ili pravna osoba, skupina ili subjekt navedeni u popisu iz stavka 3. ovog članka se zamrzavaju;

                        (b)

                        nikakva financijska sredstva, ostala financijska imovina ili gospodarski izvori nisu dostupni, neposredno ili posredno, u korist neke fizičke ili pravne osobe, skupine ili subjekta uključenog u popis iz stavka 3. ovog članka.

                  2.   Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6., zabranjeno je pružanje financijskih usluga nekoj fizičkoj ili pravnoj osobi, skupini ili subjektu navedenom u popisu iz stavka 3. ovog članka ili u njihovu korist.
               3.   Odlučujući jednoglasno, Vijeće utvrđuje, ispituje i mijenja popis osoba, skupina i subjekata na koje se ova Uredba odnosi, u skladu s odredbama članka 1. stavaka 4., 5. i 6. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP; popis obuhvaća:

                        i.

                        fizičke osobe koje počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju;

                        ii.

                        pravne osobe, skupine ili subjekte koji počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju;

                        iii.

                        pravne osobe, skupine ili subjekte koji djeluju u ime ili po nalogu jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupina ili subjekata iz točaka i. i ii.; ili

                        iv.

                        fizičke ili pravne osobe, skupine ili subjekte koji djeluju u ime ili po nalogu jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupina ili subjekata iz točaka i. i ii.”

         Okolnosti spora i sporni akti

               8

               Dana 29. svibnja 2006. Vijeće je donijelo Odluku 2006/379/EZ o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 i stavljanju izvan snage Odluke 2005/930/EZ (SL 2006., L 144, str. 21.). Tom je odlukom Vijeće uvrstilo LTTE na popis predviđen člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 2580/2001 (u daljnjem tekstu: sporni popis).

               9

               Uvrštenje LTTE‑a na taj popis zadržano je kasnijim aktima Vijeća, uključujući spornim aktima.

               10

               U obrazloženju tih akata Vijeće je opisalo LTTE kao terorističku skupinu te je navelo niz terorističkih djela koja je LTTE navodno počinio od 2005. Smatralo je da „iako je nedavni vojni poraz znatno oslabio strukturu LTTE‑a, vjerojatna namjera te organizacije je nastaviti s terorističkim napadima na Šri Lanki”. Nadalje, Vijeće je, među ostalim, navelo dvije odluke Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz 2001. o zabrani LTTE‑a i zamrzavanju njegovih financijskih sredstava (u daljnjem tekstu: odluke Ujedinjene Kraljevine) kao i odluku koju su 1992. donijele indijske vlasti, kojom je LTTE zabranjen, a koja je potvrđena 2004. (u daljnjem tekstu: odluka indijskih vlasti). Budući da je Vijeće, u vezi s odlukama Ujedinjene Kraljevine i – samo u obrazloženju Provedbene uredbe br. 790/2014 – u vezi s odlukom indijskih vlasti, utvrdilo da su se one redovito revidirale ili da je protiv njih bila omogućena revizija ili žalba, zaključilo je da su te odluke donijela nadležna tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Naposljetku, Vijeće je utvrdilo da su te odluke i dalje na snazi te je zaključilo da su razlozi koji su opravdavali uvrštenje LTTE‑a na sporni popis i dalje važeći.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. travnja 2011., upisanom pod brojem T‑208/11, LTTE je pokrenuo postupak radi poništenja Provedbene uredbe br. 83/2011 u dijelu u kojem se taj akt odnosi na njega.

               12

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 28. rujna 2011. i uređenim 19. listopada 2011., upisanim pod brojem T‑508/11, LTTE je pokrenuo postupak radi poništenja Provedbene uredbe br. 687/2011 u dijelu u kojem se taj akt odnosi na njega.

               13

               Budući da je Vijeće tijekom postupka donijelo uredbe br. 1375/2011, 542/2012, 1169/2012, 714/2013, 125/2014 i 790/2014 kojima su prethodne provedbene uredbe stavljene izvan snage i zamijenjene, LTTE je naknadno prilagodio svoj prvotni tužbeni zahtjev na način da je tužbom obuhvatio i poništenje potonjih uredbi u dijelu u kojem se one odnose na njega.

               14

               LTTE je u prilog svojem tužbenom zahtjevu istaknuo u biti sedam tužbenih razloga, odnosno šest tužbenih razloga zajedničkih za predmete T‑208/11 i T‑508/11 i sedmi u predmetu T‑508/11. Šest tužbenih razloga zajedničkih tim dvama predmetima odnosilo se na, kao prvo, neprimjenjivost Uredbe br. 2580/2001 na spor između LTTE‑a i vlade Šri Lanke, kao drugo, pogrešnu kvalifikaciju LTTE‑a kao terorističke organizacije u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, kao treće, nepostojanje odluke nadležnog tijela, kao četvrto, neprovođenje revizije propisane člankom 1. stavkom 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, kao peto, povredu obveze obrazlaganja i, kao šesto, povredu prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu tužitelja. Sedmi tužbeni razlog, istaknut samo u predmetu T‑508/11, odnosio se na povredu načela proporcionalnosti i supsidijarnosti.

               15

               Opći sud je, nakon što je odbio prvi od tih tužbenih razloga, prihvatio četvrti, peti i šesti tužbeni razlog kao i, djelomično, treći tužbeni razlog te je, na temelju toga, poništio sporne akte u dijelu u kojem su se odnosili na LTTE.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               16

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        konačno odluči o pitanjima koja su predmet ove žalbe te odbije tužbe LTTE‑a, i

                        –

                        naloži LTTE‑u snošenje troškova Vijeća u prvostupanjskom i ovom žalbenom postupku.

               17

               LTTE od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu Vijeća;

                        –

                        potvrdi pobijanu presudu, i

                        –

                        naloži Vijeću snošenje troškova ovog žalbenog postupka i potvrdi pobijanu presudu u dijelu u kojem se njome nalaže Vijeću snošenje troškova postupka pred Općim sudom.

               18

               Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Ujedinjena Kraljevina i Europska komisija intervenirale su u potporu zahtjevu Vijeća.

         O žalbi
      Prvi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               19

               Prvim žalbenim razlogom Vijeće, koje podupire vlada Ujedinjene Kraljevine, prigovara Općem sudu da je u točkama 141. i 146. do 148. pobijane presude zaključio da je Vijeće u obrazloženjima spornih akata trebalo iznijeti dokaz da je provjerilo da u indijskom pravnom poretku postoji zaštita prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu koja je ekvivalentna zaštiti zajamčenoj na razini Europske unije. Iako priznaje svoju obvezu provjere postojanja takve zaštite kad se, kao u ovom slučaju, oslanja na odluke tijela države nečlanice, Vijeće ističe da iz Zajedničkog stajališta 2001/931 ne proizlazi njegova obveza navođenja obrazloženja u vezi s tom provjerom.

               20

               Vijeće smatra da, čak i ako je obvezno dokazati postojanje jamstava u važećim postupcima u državi nečlanici, kad je riječ o pravima obrane i pravu na djelotvornu sudsku zaštitu, ekvivalentnih onima predviđenima u pravu Unije, ne može mu se prigovoriti da je taj dokaz iznijelo u svojem odgovoru na tužbu umjesto u obrazloženjima spornih akata. Budući da bi država nečlanica mogla smatrati da komentar u tim obrazloženjima, koji se odnosi na njezino poštovanje odnosno nepoštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu, predstavlja uplitanje u njezine unutarnje poslove, obrazloženje koje Opći sud zahtijeva onemogućilo bi Vijeću da se oslanja na odluke država nečlanica. Situacija bi bila drukčija kad bi Vijeće bilo ovlašteno svoja očitovanja o pravnom sustavu države nečlanice iznijeti u pismenima podnesenima sudovima Unije koji bi u postupanju s njima poštovali određenu povjerljivost.

               21

               LTTE osporava tu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               22

               Kako bi se odlučilo o tom žalbenom razlogu, valja najprije utvrditi da je Opći sud u točkama 125. do 136. pobijane presude pravilno protumačio pojam „nadležno tijelo”, u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, na način da on nije ograničen samo na tijela država članica nego da načelno može obuhvaćati i tijela država nečlanica.

               23

               Naime, takvo tumačenje, koje stranke u okviru ovog žalbenog postupka uostalom i ne osporavaju, opravdano je, s jedne strane, s obzirom na formulaciju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 koja ne ograničava pojam „nadležna tijela” na države članice i, s druge strane, s obzirom na cilj tog zajedničkog stajališta koje je doneseno radi provedbe Rezolucije Vijeća Ujedinjenih naroda 1373 (2001) čiji je cilj intenzivirati borbu protiv terorizma na svjetskoj razini sustavnom i bliskom suradnjom svih država.

               24

               Međutim, Opći sud je u biti pravilno zaključio u točki 139. pobijane presude i da Vijeće, prije oslanjanja na odluku tijela države nečlanice, mora provjeriti jesu li u donošenju te odluke bila poštovana prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

               25

               Naime, Sud je u više navrata presudio da Vijeće prilikom donošenja mjera ograničavanja mora poštovati temeljna prava koja su sastavni dio pravnog poretka Unije, među kojima i osobito prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 97. i 98., kao i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 65. i 66.).

               26

               U tom pogledu potreba provjere opisane u točki 24. ove presude, koju Vijeće u okviru ovog žalbenog postupka izričito priznaje, posljedica je osobito svrhe zahtjeva iz članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, u skladu s kojim se prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na sporni popis mora temeljiti na odluci nadležnog tijela. Naime, cilj je tog zahtjeva zaštititi osobe ili subjekte o kojima je riječ, osiguravajući da se njihovo prvotno uvrštenje na taj popis može temeljiti samo na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 68.). Međutim, taj se cilj može ostvariti samo ako su odluke država nečlanica na kojima Vijeće temelji prvotno uvrštenje osoba ili subjekata na taj popis donesene uz poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

               27

               Taj je zaključak potvrđen i točkom 4. dokumenta naslovljenog „Working methods of the Working Party on implementation of Common Position 2001/931 on the application of specific measures to combat terrorism” (Metode rada radne skupine za provedbu Zajedničkog stajališta 2001/931 o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma), koji se nalazi u Prilogu II. Dokumentu Vijeća 10826/1/07 REV 1 od 28. lipnja 2007., iz kojeg proizlazi da Vijeće mora, kad se prilikom odlučivanja o uvrštavanju osobe ili subjekta na sporni popis oslanja na prijedlog države nečlanice, ispitati poštuje li taj prijedlog ljudska prava, osobito pravo na djelotvoran pravni lijek i pravo na pristup nepristranom sudu.

               28

               Budući da Vijeće osporava potrebu navođenja razloga u obrazloženjima spornih akata, ističući da je provjerilo da su u donošenju odluke indijskih vlasti poštovana prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu, valja podsjetiti da ocjenu Općeg suda o dostatnosti obrazloženja nadzire Sud u okviru žalbenog postupka (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 140. i navedena sudska praksa).

               29

               Obveza obrazlaganja akta koji negativno utječe na neku osobu, a koja je posljedica načela poštovanja prava obrane, ima za cilj, s jedne strane, zainteresiranoj osobi pružiti dostatnu informaciju za zaključak o tome je li akt osnovan ili možda sadržava pogrešku zbog koje se valjanost akta može osporavati pred sudom Unije i, s druge strane, omogućiti tom sudu da izvrši nadzor zakonitosti tog akta (presude od 18. veljače 2016., Vijeće/Bank Mellat, C‑176/13 P, EU:C:2016:96, t. 74., i od 21. travnja 2016., Vijeće/Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, EU:C:2016:284, t. 70.).

               30

               U obrazloženju takvog akta treba stoga u svakom slučaju navesti činjenice i pravno promišljanje koje je ključno u strukturi tog akta (vidjeti, u tom smislu, presude od 11. siječnja 2007., Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, C‑404/04 P, neobjavljena, EU:C:2007:6, t. 30.; od 1. srpnja 2008., Chronopost i La Poste/UFEX i dr., C‑341/06 P i C‑342/06 P, EU:C:2008:375, t. 96., kao i od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 169.).

               31

               S obzirom na svrhu zahtjeva, izloženu u točki 26. ove presude, u skladu s kojim se prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na sporni popis mora temeljiti na odluci nadležnog tijela, valja zaključiti da je, kad Vijeće to uvrštenje temelji na odluci države nečlanice, jamstvo da su u donošenju te odluke bila poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu ključno za svrhu tog uvrštenja i naknadne odluke o zamrzavanju financijskih sredstava. Vijeće je stoga u obrazloženjima tih odluka dužno navesti informacije na temelju kojih se može utvrditi da je provjerilo poštovanje tih prava.

               32

               Taj zaključak ne dovodi u pitanje argumentacija Vijeća iz točke 20. ove presude.

               33

               Naime, cilj obveze obrazlaganja je omogućiti osobi o kojoj je riječ da, imajući sve činjenice na raspolaganju, odluči je li korisno pokrenuti postupak pred nadležnim sudom (vidjeti, u tom smislu, presude od 4. lipnja 2013., ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, t. 53., kao i od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 100.). U tu svrhu dovoljno je da Vijeće u obrazloženju odluke o zamrzavanju financijskih sredstava ukratko navede razloge zbog kojih smatra da su u donošenju odluke države nečlanice na koju se namjerava osloniti bila poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

               34

               Budući da se Vijeće može osloniti samo na odluku države nečlanice koja je u skladu s pravima obrane i pravom na djelotvornu sudsku zaštitu, obrazloženje poput onog opisanog u prethodnoj točki ne može predstavljati uplitanje u unutarnje poslove države nečlanice o kojoj je riječ.

               35

               Usto, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 33. ove presude, ne može se prihvatiti ni argument Vijeća o tome da ono mora biti ovlašteno iznijeti očitovanja o pravnom sustavu države nečlanice u svojim podnescima predanima sudovima Unije, a ne u obrazloženjima odluka o zamrzavanju financijskih sredstava.

               36

               U ovom se slučaju, kao što je to naveo Opći sud u točkama 141. i 145. pobijane presude, u obrazloženjima provedbenih uredbi br. 83/2011, 687/2011, 1375/2011, 542/2012, 1169/2012, 714/2013 i 125/2014 samo utvrđuje da je indijska vlada 1992., na temelju Unlawful Activities Act 1967 (Zakon o protupravnim aktivnostima iz 1967.), zabranila LTTE te ga je, slijedom toga, uvrstila na popis terorističkih organizacija iz priloga Unlawful Activities Prevention (Amendment) Act 2004 [Zakon o sprečavanju nezakonitih aktivnosti iz 2004. (izmjena)]. U obrazloženju Provedbene uredbe br. 790/2014 to je utvrđenje samo nadopunjeno navođenjem da odjeljci 36. i 37. Zakona o protupravnim aktivnostima iz 1967. sadržavaju odredbe o žalbi i reviziji indijskog popisa osoba i subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja, da odluku kojom se LTTE zabranjuje kao nezakonito udruženje periodično revidira indijski ministar unutarnjih poslova, da je posljednja revizija izvršena 14. svibnja 2012. i da je, nakon revizije suda osnovanog na temelju Zakona o protupravnim aktivnostima iz 1967., određivanje LTTE‑a kao subjekta uključenog u teroristička djela potvrdio indijski ministar unutarnjih poslova 11. prosinca 2012.

               37

               Ni u provedbenim uredbama br. 83/2011, 687/2011, 1375/2011, 542/2012, 1169/2012, 714/2013 i 125/2014 niti u provedbenoj uredbi br. 790/2014 ne navodi se ni najmanji element na temelju kojeg se može zaključiti da je Vijeće provjerilo da su u donošenju odluke indijskih vlasti bila poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Zbog toga na temelju obrazloženja tih uredbi nije moguće zaključiti je li Vijeće ispunilo svoju obvezu provjere u tom pogledu.

               38

               Slijedom toga, Opći sud je pravilno zaključio, osobito u točkama 142., 146., 147. i 149. pobijane presude, da je obrazloženje spornih akata nedostatno.

               39

               Prvi žalbeni razlog stoga treba odbiti.

         Drugi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               40

               Drugim žalbenim razlogom, koji se osobito odnosi na točke 173., 175., 186. do 189., 198., 202. do 204., 212., 213. i 225. pobijane presude, Vijeće tvrdi, s jedne strane, da se ta presuda temelji na pogrešnoj pretpostavci da Vijeće mora redovito iznositi nove razloge za zadržavanje LTTE‑a na spornom popisu. Budući da nacionalne odluke na temelju kojih je LTTE bio prvotno uvršten na taj popis nisu poništene niti opozvane i s obzirom na to da ne postoje drugi elementi u prilog njegovu uklanjanju s tog popisa, Vijeće je s pravom zadržalo LTTE na spornom popisu samo na temelju nacionalnih odluka koje su opravdavale prvotno uvrštenje tog subjekta na taj popis.

               41

               S druge strane, Vijeće tvrdi da je Opći sud pogriješio kad je odbio upotrijebiti informacije iz javnih izvora za periodične revizije. Vijeće smatra da ono u tu svrhu mora imati mogućnost oslanjanja na druge elemente osim nacionalnih odluka, s obzirom na to da često neće postojati nikakva nacionalna odluka donesena nakon prvotnog uvrštenja osobe ili subjekta na sporni popis. Razmišljanje Općeg suda, smatra Vijeće, suprotno je cilju borbe protiv terorizma iz Zajedničkog stajališta 2001/931.

               42

               Komisija i države članice koje su bile stranke postupka pred Sudom podupiru argumentaciju Vijeća, naglašavajući osobito razliku koju Zajedničko stajalište 2001/931 uspostavlja između, s jedne strane, prvotnog uvrštenja subjekta na sporni popis, iz članka 1. stavka 4. tog zajedničkog stajališta, i, s druge strane, naknadne revizije iz članka 1. stavka 6. tog stajališta.

               43

               S druge strane, prema mišljenju LTTE‑a, Opći sud je pravilno zaključio da, ako Vijeće odluči iznijeti nove razloge za njegovo zadržavanje na spornom popisu, ti razlozi moraju proizlaziti iz nacionalnih odluka u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, a ne iz tiska ili s interneta. Tvrdnja Vijeća u skladu s kojom ono za obrazloženje zadržavanja uvrštenja na popis može koristiti javne informacije bila bi suprotna dvostupanjskom sustavu uspostavljenom Zajedničkim stajalištem 2001/931 i presudi od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa (C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711).

         Ocjena Suda

               44

               Drugi žalbeni razlog odnosi se na pretpostavke koje treba ispuniti kako bi Vijeće, u okviru revizije uvrštenja osobe ili subjekta na sporni popis koju je dužno izvršiti u skladu s člankom 1. stavkom 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, odlučilo zadržati te osobe ili subjekt na navedenom popisu. Da bi se utvrdile te pretpostavke, članak 1. stavak 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 valja tumačiti vodeći računa o njegovu odnosu s člankom 1. stavkom 4. tog stajališta, kojim se propisuju pretpostavke za prvotno uvrštenje osobe ili subjekta o kojem je riječ na taj popis.

               45

               Kad je riječ o prvotnim odlukama o zamrzavanju financijskih sredstava, Sud je presudio da se u tekstu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 poziva na odluku nacionalnog tijela, uz zahtijevanje točnih podataka ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koji ukazuju na to da je donesena takva odluka. Cilj je tog zahtjeva osigurati da se, u nedostatku modaliteta Unije kojima bi ona mogla sama provesti istrage o uključenosti osobe ili subjekta u teroristička djela, odluka Vijeća o prvotnom uvrštenju osobe ili subjekta na sporni popis temelji na dostatnoj činjeničnoj osnovi koja će mu omogućiti da zaključi postoji li opasnost da će, ako se ne donesu preventivne mjere, osoba ili subjekt o kojem je riječ i dalje biti uključeni u teroristička djela (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. studenoga 2012, Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 69., 79. i 81.).

               46

               S druge strane, kad je riječ o naknadnim odlukama o zamrzavanju financijskih sredstava, iz sudske prakse Suda proizlazi da je za donošenje odluke o zadržavanju osobe ili subjekta na spornom popisu relevantno je li se, od uvrštenja te osobe ili subjekta na popis ili od zadnje revizije, činjenično stanje promijenilo do te mjere da više ne vrijedi isti zaključak o uključenosti te osobe ili subjekta u terorističke aktivnosti (presuda od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 82.).

               47

               U ovom je slučaju Opći sud u točkama 173. i 202. pobijane presude zaključio da je popis terorističkih djela koja je LTTE navodno počinio od 2005., koji je dio obrazloženja spornih akata, imao odlučujuću ulogu u odluci Vijeća o zadržavanju zamrzavanja financijskih sredstava LTTE‑a. Opći sud je u točkama 187. i 204. pobijane presude zaključio da se Vijeće u svojem obrazloženju povodom revizije na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 može pozvati samo na ona nova teroristička djela koja su bila predmet ispitivanja i odluke nadležnog nacionalnog tijela. Budući da je Opći sud, osobito u točkama 186. i 207. pobijane presude, utvrdio da Vijeće svoje tvrdnje o terorističkim djelima koja je LTTE navodno počinio od 2005. nije utemeljilo na takvim odlukama, nego na podacima iz tiska i s interneta, poništio je sporne akte.

         – Prvi dio drugog žalbenog razloga

               48

               Prvim dijelom drugog žalbenog razloga Vijeće tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši da je ono moralo redovito iznositi nove razloge za zadržavanje LTTE‑a na spornom popisu te da ga, u nedostatku elemenata u prilog njegovu uklanjanju s tog popisa, nije moglo zadržati na tom popisu samo na temelju nacionalnih odluka koje su opravdavale njegovo prvotno uvrštenje.

               49

               Iz ispitivanja prvog žalbenog razloga proizlazi da je Opći sud pravilno utvrdio da je obrazloženje spornih akata nedostatno kad je riječ o jamstvu da su u donošenju odluke indijskih vlasti bila poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Slijedom toga, prvi dio drugog žalbenog razloga je, u dijelu u kojem se odnosi na odluku indijskih vlasti, bespredmetan.

               50

               U dijelu u kojem se prvi dio drugog žalbenog razloga odnosi na odluke Ujedinjene Kraljevine, valja utvrditi da je, kao što to proizlazi iz točke 196. pobijane presude, Opći sud, makar i implicitno, ocijenio da te odluke, same za sebe, nisu dovoljna osnova za zadržavanje LTTE‑a na spornom popisu.

               51

               U vezi s time valja podsjetiti da iz sudske prakse navedene u točki 46. ove presude proizlazi da Vijeće, u okviru revizije na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, može zadržati osobu ili subjekt o kojem je riječ na spornom popisu ako zaključi da i dalje postoji rizik da su oni uključeni u terorističke aktivnosti, koji je opravdavao njihovo prvotno uvrštenje na taj popis. Zadržavanje osobe ili subjekta na spornom popisu stoga, u biti, predstavlja produljenje prvotnog uvrštenja.

               52

               U okviru provjere daljnjeg postojanja rizika da su osoba ili subjekt o kojem je riječ uključeni u terorističke aktivnosti treba uzeti u obzir naknadnu sudbinu nacionalne odluke koja je bila temelj za prvotno uvrštenje te osobe ili subjekta na sporni popis, a osobito poništenje ili opoziv te nacionalne odluke zbog novih činjenica ili elemenata ili zbog izmjene ocjene nadležnog nacionalnog tijela.

               53

               Međutim, u ovom slučaju postavlja se pitanje je li održavanje na snazi nacionalne odluke koja je bila temelj za prvotno uvrštenje na sporni popis samo za sebe dovoljno za zadržavanje osobe ili subjekta o kojem je riječ na tom popisu.

               54

               U vezi s time, ako – s obzirom na proteklo vrijeme i promjene okolnosti u ovom slučaju, na temelju same činjenice da je nacionalna odluka koja je bila temelj za prvotno uvrštenje i dalje na snazi – nije moguće zaključiti da i dalje postoji rizik da su osoba ili subjekt o kojem je riječ uključeni u terorističke aktivnosti, Vijeće je dužno utemeljiti odluku o zadržavanju te osobe ili subjekta na tom popisu na aktualnoj ocjeni situacije, vodeći računa o najnovijim činjeničnim elementima koji dokazuju daljnje postojanje tog rizika (vidjeti, po analogiji, presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 156.).

               55

               U ovom slučaju je između donošenja odluka Ujedinjene Kraljevine 2001., koje su bile temelj za prvotno uvrštenje LTTE‑a na sporni popis, zatim tog uvrštenja 2006., i donošenja spornih akata u razdoblju od 2011. do 2014., proteklo dosta vremena. Usto, kao što je to u obrazloženjima spornih akata navelo Vijeće, LTTE je doživio vojni poraz koji je u svibnju 2009. objavila vlada Šri Lanke, a koji je znatno oslabio tu organizaciju. Vijeće je stoga bilo dužno utemeljiti zadržavanje LTTE‑a na tom popisu na najnovijim elementima koji dokazuju da i dalje postoji rizik da je LTTE uključen u terorističke aktivnosti. Slijedom toga, protivno tvrdnjama Vijeća, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava ocijenivši, makar i implicitno, da odluke Ujedinjene Kraljevine same za sebe nisu bile dovoljna osnova za donošenje spornih akata.

               56

               Stoga prvi dio drugog žalbenog razloga valja odbiti.

         – O drugom dijelu drugog žalbenog razloga

               57

               Kad je riječ o drugom dijelu drugog žalbenog razloga, Vijeće tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ocijenivši, osobito u točkama 187. do 189., 202. do 204. i 225. pobijane presude, da se Vijeće prilikom donošenja odluke o zadržavanju osobe ili subjekta na spornom popisu moglo osloniti samo na elemente iz nacionalnih odluka nadležnih tijela te da je Vijeće, oslonivši se u ovom slučaju na podatke iz tiska i s interneta, povrijedilo i članak 1. Zajedničkog stajališta 2001/931 i svoju obvezu obrazlaganja.

               58

               Kad je riječ o, kao prvo, članku 1. Zajedničkog stajališta 2001/931, valja najprije istaknuti da taj članak razlikuje, s jedne strane, prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na sporni popis, o kojem je riječ u njegovu stavku 4., i, s druge strane, zadržavanje na tom popisu osobe ili subjekta koji su već uvršteni na taj popis, o kojem je riječ u njegovu stavku 6.

               59

               U skladu s člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, za prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na sporni popis potrebna je nacionalna odluka nadležnog tijela ili odluka Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda kojom se određuje sankcija.

               60

               S druge strane, takva pretpostavka nije predviđena člankom 1. stavkom 6. tog zajedničkog stajališta, u skladu s kojim se „[i]mena osoba i subjekata navedenih na popisu redovito […] revidiraju, a najmanje jednom u šest mjeseci, kako bi se osiguralo postojanje razloga zadržavanja imena na popisu”.

               61

               Razlog za tu razliku je činjenica da, kao što je istaknuto u točki 51. ove presude, zadržavanje osobe ili subjekta na spornom popisu u biti predstavlja produljenje prvotnog uvrštenja te stoga pretpostavlja da i dalje postoji rizik da su osobe ili subjekti o kojima je riječ uključeni u terorističke aktivnosti, kao što je to prvotno utvrdilo Vijeće, na temelju nacionalne odluke koja je bila temelj za to prvotno uvrštenje.

               62

               Slijedom toga, iako se člankom 1. stavkom 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 zahtijeva da Vijeće, barem jednom u šest mjeseci izvrši „reviziju” kako bi se uvjerilo da je „zadržavanje” na popisu osobe ili subjekta koji su već uvršteni na taj popis na temelju nacionalne odluke nadležnog tijela i dalje opravdano, njime se ipak ne zahtijeva da svaki novi element na koji se Vijeće poziva kako bi opravdalo zadržavanje na spornom popisu osobe ili subjekta o kojem je riječ bude predmet nacionalne odluke nadležnog tijela donesene nakon one koja je bila temelj za prvotni upis. Postavljanjem takvog zahtjeva Opći sud je pretpostavku postojanja takve odluke, koja je člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 propisana samo za prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na taj popis, prenio na revizije koje je Vijeće dužno provoditi na temelju članka 1. stavka 6. tog zajedničkog stajališta. Time je Opći sud povrijedio razliku koja postoji između odluke o prvotnom uvrštenju osobe ili subjekta na sporni popis i naknadne odluke o zadržavanju osobe ili subjekta o kojem je riječ na tom popisu.

               63

               Nadalje, valja utvrditi da se tumačenje Općeg suda članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931 temelji, makar i implicitno, bilo na postavki da nadležna nacionalna tijela redovito donose odluke koje mogu biti temelj revizija koje je Vijeće dužno provoditi na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 bilo na onoj da Vijeće ima mogućnost da od tih tijela, po potrebi, traži da donesu takve odluke.

               64

               Međutim, potonja postavka nema nikakav temelj u pravu Unije.

               65

               U vezi s time valja pojasniti, s jedne strane, da činjenica koju je Opći sud istaknuo u točkama 210. i 211. pobijane presude, da države članice obavještavaju Vijeće o odlukama nadležnih nacionalnih tijela te da mu ih prosljeđuju, ne znači da su ta tijela dužna redovito, odnosno barem po potrebi, donositi odluke koje mogu biti temelj za te revizije.

               66

               S druge strane, suprotno onomu što je Opći sud utvrdio u točki 213. pobijane presude, u nedostatku ikakvog posebnog temelja u okviru sustava mjera ograničavanja uspostavljenog Zajedničkim stajalištem 2001/931, načelo lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a ne ovlašćuje Vijeće da obveže nadležna nacionalna tijela da po potrebi donesu nacionalne odluke koje mogu biti temelj za revizije koje je Vijeće dužno provoditi na temelju članka 1. stavka 6. tog zajedničkog stajališta.

               67

               Naprotiv, valja istaknuti da taj sustav ne predviđa mehanizam koji bi Vijeću omogućio da mu se po potrebi stave na raspolaganje nacionalne odluke donesene nakon prvotnog uvrštenja osobe ili subjekta o kojem je riječ na sporni popis kako bi provelo revizije koje je dužno provesti na temelju članka 1. stavka 6. tog zajedničkog stajališta i u okviru kojih je dužno provjeriti postoji li i dalje rizik da su ta osoba ili subjekt uključeni u terorističke aktivnosti. U nedostatku takvog mehanizma, ne može se zaključiti da taj sustav od Vijeća zahtijeva da provede takve revizije samo na temelju tih nacionalnih odluka jer bi u protivnom sredstva kojima Vijeće raspolaže u tu svrhu bila neopravdano ograničena.

               68

               Naposljetku, valja utvrditi da, suprotno zaključku Općeg suda, osobito iz točaka 187. i 210. pobijane presude, njegovo tumačenje članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931 nije opravdano ni potrebom zaštite osoba ili subjekata o kojima je riječ.

               69

               U vezi s time treba istaknuti da je, kad je riječ o prvotnom uvrštenju na sporni popis, osoba ili subjekt o kojem je riječ zaštićen, osobito, mogućnošću osporavanja kako nacionalnih odluka koje su bile temelj za to uvrštenje, pred nacionalnim sudovima, tako i tog uvrštenja samog za sebe, pred sudovima Unije.

               70

               Kad je riječ o naknadnim zamrzavanjima financijskih sredstava, osoba ili subjekt o kojem je riječ zaštićen je osobito mogućnošću pokretanja postupka protiv tih odluka pred sudom Unije. Potonji je dužan provjeriti, osobito, je li poštovana obveza obrazlaganja iz članka 296. UFEU‑a, s jedne strane, pa, slijedom toga, jesu li navedeni razlozi dovoljno precizni i konkretni, kao i, s druge strane, jesu li ti razlozi potkrijepljeni (vidjeti, po analogiji, presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 118. i 119., i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 64.).

               71

               U tom kontekstu valja pojasniti da osoba ili subjekt o kojem je riječ može, u okviru tužbe protiv svojeg zadržavanja na spornom popisu, osporavati sve elemente na koje se Vijeće oslonilo kako bi dokazalo da još uvijek postoji rizik uključenosti u terorističke aktivnosti, neovisno o tome odnose li se ti elementi na nacionalnu odluku nadležnog tijela ili na druge izvore. U slučaju osporavanja Vijeće je dužno dokazati osnovanost činjenica koje se stavljaju na teret, a sud Unije dužan je provjeriti njihovu sadržajnu pravilnost (vidjeti, po analogiji, presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 121. i 124., i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 66. i 69.).

               72

               Iz toga proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da je Vijeće, time što se u obrazloženjima spornih akata oslonilo na elemente iz izvora različitih od nacionalnih odluka nadležnih tijela, povrijedilo članak 1. Zajedničkog stajališta 2001/931.

               73

               Kao drugo, glede povrede obveze obrazlaganja koju je utvrdio Opći sud, osobito iz točke 225. pobijane presude proizlazi da se Opći sud, kad je riječ o popisu terorističkih djela koja je LTTE navodno počinio od 2005., koji je dio obrazloženja spornih akata, oslonio samo na nepostojanje pozivanja na nacionalne odluke nadležnih tijela. Utvrđenje Općeg suda povrede obveze obrazlaganja stoga je izravna posljedica utvrđenja postojanja povrede članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931, za koje je utvrđeno da sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               74

               Slijedom toga, zbog pogreške koja se tiče prava, koju je Opći sud počinio prilikom tumačenja tog članka 1., njegovo utvrđenje povrede obveze obrazlaganja od strane Vijeća također sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               75

               Međutim, valja podsjetiti da, ako obrazloženje odluke Općeg suda sadržava povredu prava Unije, ali je njezina izreka osnovana iz drugih pravnih razloga, takva povreda nema za posljedicu ukidanje te odluke te valja zamijeniti obrazloženje (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 150., i od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr., C‑93/13 P i C‑123/13 P, EU:C:2015:150, t. 102. i navedenu sudsku praksu).

               76

               O tome je riječ u ovom slučaju.

               77

               Naime, kao što je to u točki 167. pobijane presude naveo Opći sud, Vijeće se u obrazloženjima spornih akata poziva na vojni poraz LTTE‑a koji je u svibnju 2009. objavila vlada Šri Lanke, navodeći da „iako je taj vojni poraz znatno oslabio strukturu LTTE‑a, vjerojatna namjera te organizacije je nastaviti s terorističkim napadima na Šri Lanki”.

               78

               Kad je riječ o elementima na kojima je Vijeće utemeljilo tu ocjenu, jedini element koji Opći sud navodi u pobijanoj presudi je popis terorističkih djela koja je LTTE navodno počinio od 2005., koji je dio obrazloženja spornih akata. Kao što to proizlazi iz točke 168. te presude, tim je popisom, u skladu s pobijanim uredbama, obuhvaćeno razdoblje do travnja 2009. ili lipnja 2010. U vezi s time, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da, iako se u obrazloženjima prve i druge sporne provedbene uredbe, to jest provedbenih uredaba br. 83/2011 i 687/2011 (u daljnjem tekstu, zajedno: prva i druga sporna provedbena uredba), iznose tri teroristička djela koja je LTTE navodno počinio između 27. travnja i 12. lipnja 2010., dakle nakon njegova vojnog poraza u svibnju 2009., Vijeće je nakon toga izmijenilo obrazloženje spornih akata na način da je u obrazloženjima treće do osme sporne provedbene uredbe, to jest u provedbenim uredbama br. 1375/2011, 542/2012, 1169/2012, 714/2013, 125/2014 i 790/2014 (u daljnjem tekstu, zajedno: treća do osma sporna provedbena uredba), uklonilo pozivanje na ta tri teroristička djela. Naime, posljednje terorističko djelo iz obrazloženja treće do osme sporne provedbene uredbe počinjeno je 12. travnja 2009., dakle prije tog vojnog poraza. Vijeće je u svojim pisanim odgovorima na pitanja koja je postavio Opći sud pojasnilo da se ta izmjena sastojala u „ažuriranju” obrazloženja spornih akata, provedenom zbog dobivanja novih informacija.

               79

               Slijedom toga, u nedostatku ikakve druge relevantne informacije, u obrazloženjima treće do osme sporne provedbene uredbe ne navodi se nikakav element koji može opravdati ocjenu Vijeća u skladu s kojom je namjera LTTE‑a, unatoč spomenutom vojnom porazu, vjerojatno bila nastaviti s terorističkim napadima na Šri Lanki. S obzirom na činjenicu da je taj vojni poraz predstavljao znatnu promjenu okolnosti koja može dovesti u pitanje daljnje postojanje rizika uključenosti LTTE‑a u terorističke aktivnosti, Vijeće je moralo navesti elemente koji mogu opravdati tu ocjenu u spomenutim obrazloženjima. Slijedom toga, obrazloženje treće do osme sporne provedbene uredbe je nedostatno, što je razlog za njihovo poništenje.

               80

               Kad je riječ o prvoj i drugoj spornoj provedbenoj uredbi, valja utvrditi da ih je Vijeće stavilo izvan snage i zamijenilo kasnijim spornim provedbenim uredbama, ažurirajući pritom obrazloženje zbog dobivanja novih informacija. To je ažuriranje dovelo do brisanja triju navodnih terorističkih djela koja je LTTE navodno počinio između 27. travnja i 12. lipnja 2010., dakle nakon vojnog poraza tog subjekta. Vijeće se u okviru ove žalbe nije pozvalo ni na ta tri navodna teroristička djela, unatoč pitanju koje je Sud postavio o tome jesu li sporni akti dostatno obrazloženi u dijelu koji se odnosi na vjerojatnu namjeru LTTE‑a da, unatoč svojem vojnom porazu do kojeg je došlo u svibnju 2009., nastavi s terorističkim napadima na Šri
               Lanki. Slijedom toga, jasno je da se iz navođenja tih triju navodnih terorističkih djela ni u kojem slučaju ne može izvesti zaključak o osnovanosti obrazloženja prve i druge sporne provedbene uredbe.

               81

               U tim uvjetima, valja smatrati da je izreka pobijane presude osnovana u odnosu na sve sporne akte. Slijedom toga, drugi dio drugog žalbenog razloga valja odbiti.

         Treći žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               82

               Vijeće, koje podupiru Ujedinjena Kraljevina i Komisija, ističe u točkama 177. i 205. do 208. pobijane presude da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ne zaključivši da je odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001. o zabrani LTTE‑a bila dostatna činjenična osnova za zadržavanje LTTE‑a na spornom popisu. Vijeće smatra da je Opći sud pogrešno ocijenio da, zbog nenavođenja u spornim aktima elemenata na kojima se temelji ta odluka, Vijeće nije imalo pravo osloniti se na tu odluku. Suprotno tvrdnjama Općeg suda, taj sud ne bi trebao znati razloge na kojima se ta odluka temelji s obzirom na to da oni nisu podneseni sudu Unije na nadzor.

               83

               LTTE osporava tu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               84

               Valja utvrditi da se, s obzirom na to da se treći žalbeni razlog odnosi na pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud počinio zaključivši da sama odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001. o zabrani LTTE‑a nije bila dostatna osnova za sporne akte, taj žalbeni razlog i prvi dio drugog žalbenog razloga djelomično preklapaju.

               85

               Međutim, neovisno o osnovanosti argumenta Vijeća iznesenog u okviru njegova trećeg žalbenog razloga, o tome da je Opći sud pogrešno odlučio da zbog nenavođenja u spornim aktima elemenata na kojima se temelji ta odluka Vijeće nije imalo pravo osloniti se na tu odluku, valja podsjetiti da iz ispitivanja prvog dijela drugog žalbenog razloga u svakom slučaju proizlazi da, zbog znatnog proteka vremena između donošenja odluka Ujedinjene Kraljevine koje su bile temelj za prvotno uvrštenje, tog uvrštenja i donošenja spornih akata, s jedne strane, kao i zbog vojnog poraza do kojeg je došlo u svibnju 2009., s druge strane, odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001. o zabrani LTTE‑a nije dostatna osnova za sporne akte.

               86

               Slijedom navedenog, treći žalbeni razlog je bespredmetan.

               87

               Budući da su odbijeni svi žalbeni razlozi, žalbu treba odbiti.

         Troškovi

               88

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               89

               Budući da je žalba Vijeća odbijena, valja, u skladu sa zahtjevom LTTE‑a, Vijeću naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove LTTE‑a.

               90

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               91

               U skladu s tim odredbama, Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Ujedinjena Kraljevina i Komisija snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Vijeće Europske unije, uz vlastite troškove, snosi i troškove Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE).

                           3.

                           Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Europska komisija snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 7. veljače 2013. # EuroChem Mineral and Chemical Company OAO (EuroChem MCC) protiv Vijeća Europske unije. # Damping - Dopuštenost. # Predmet T-84/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 1. srpnja 2010. # Métropole télévision (M6) i Télévision française 1 SA (TF1) protiv Europske komisije. # Spojeni predmeti T-568/08 i T-573/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 28. siječnja 2016.#Republika Austrija protiv Europske komisije.#Državne potpore – Bankarski sektor – Potpore koje su Njemačka i Austrija dodijelile Bayerische Landesbank prilikom njezina restrukturiranja – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem pod određenim uvjetima – Stavljanje izvan snage prvotne odluke napisane na jeziku koji nije jezik države članice – Tužba za poništenje – Akt koji se može pobijati – Dopuštenost – Pojam državna potpora – Prednost – Pravo na obranu – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-427/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. ožujka 2013.#SIA Ablessio protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Augstākās tiesas Senāts.#Predmet C-527/11.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2011. rujan 26.#Andres Arnaldos Rosauro i drugi protiv Europska komisija.#Predmet F-29/06.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#Repsol Lubricantes y Especialidades, SA, prije Repsol Lubricantes YPF y Especialidades, SA i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Španjolsko tržište asfaltnog bitumena – Godišnji sporazumi o podjeli tržišta i usklađivanju cijena – Prava obrane – Pripisivost protupravnog ponašanja – Načelo prema kojem se kazna ili druga sankcija može primijeniti samo u odnosu na osobu kojoj se djelo može pripisati– Izračun iznosa novčane kazne – Načelo pravomoćnosti.#Predmet T-496/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. prosinca 2010.#Agrargut Bäbelin GmbH & Co. KG protiv Amt für Landwirtschaft Bützow.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Schwerin - Njemačka.#Predmet C-153/09.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. siječnja 2014.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Žalba – Izvršenje presude Suda kojom je utvrđena povreda obveze – Novčana kazna – Zahtjev za plaćanje – Stavljanje izvan snage nacionalnog zakonodavstva kojim je povrijeđena obveza – Komisijina ocjena mjera koje je država članica usvojila kako bi postupila sukladno presudi Suda – Granice – Podjela nadležnosti između Suda i Općeg suda.#Predmet C‑292/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      15. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Izvršenje presude Suda kojom je utvrđena povreda obveze — Novčana kazna — Zahtjev za plaćanje — Stavljanje izvan snage nacionalnog zakonodavstva kojim je povrijeđena obveza — Komisijina ocjena mjera koje je država članica usvojila kako bi postupila sukladno presudi Suda — Granice — Podjela nadležnosti između Suda i Općeg suda“
      U predmetu C‑292/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 8. lipnja 2011.,

         Europska komisija, koju zastupaju P. Hetsch, P. Costa de Oliveira i M. Heller, u svojstvu agenata, s adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      druge stranke u postupku su:

         Portugalska Republika, koju zastupaju L. Inez Fernandes i J. Arsénio de Oliveira, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      koju podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

         Helenska Republika, koju zastupaju A. Samoni‑Bantou i I. Pouli, u svojstvu agenata, s adresom za dostavu u Luxembourgu,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa N. Díaz Abad, u svojstvu agenta,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, A. Adam, J. Rossi i N. Rouam, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju C. Wissels i M. Noort, u svojstvu agenata,

         Republika Poljska, koju zastupaju M. Szpunar i B. Majczyna, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Švedska, koju zastupa A. Falk, u svojstvu agenta,
      intervenijenti u žalbi,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano (izvjestitelj), R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis, A. Arabadjiev, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. ožujka 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T-33/09, Zb., str. II-1429., u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud poništio Odluku Komisije C(2008) 7419 final od 25. studenoga 2008. (u daljnjem tekstu: osporavana odluka), kojom se zahtijeva plaćanje novčanih kazni dugovanih na ime izvršenja presude Suda od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C-70/06, Zb., str. I-1., u daljnjem tekstu: presuda iz 2008.).

         Okolnosti spora

               2

               Presudom od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, u daljnjem tekstu: presuda iz 2004.), Sud je presudio da „Portugalska Republika nestavljanjem izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48.051 od 21. studenoga 1967. [u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051], koja dodjelu naknade štete osobama koje su štetu pretrpjele zbog povrede prava Zajednice o javnoj nabavi ili nacionalnih pravila kojima je to pravo preneseno uvjetuje dokazivanjem namjere ili prijevare, nije ispunila obveze koje proizlaze iz […] Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima [SL L 395, str. 33.] (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.)“.

               3

               Smatrajući da Portugalska Republika nije postupila sukladno toj presudi, Komisija je na temelju članka 228. stavka 2. UEZ‑a odlučila podnijeti tužbu zbog neispunjenja obveza naloženih presudom iz 2004.

               4

               Sud je u presudi iz 2008., u točkama 16. i 17., smatrao da je, uzimajući u obzir tekst izreke presude iz 2004., bilo važno utvrditi je li Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051 bila stavljena izvan snage kako bi provjerio je li Portugalska Republika usvojila potrebne mjere za izvršenje potonje presude. Sud je u tom smislu, u točki 19. presude iz 2008., ustvrdio da na dan isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju od 13. srpnja 2005. Portugalska Republika još uvijek nije bila stavila izvan snage Uredbu sa zakonskom snagom. Nadalje, Sud je u točki 36. te presude utvrdio, kao što je i potvrdio agent te države članice na ročištu za raspravu održanom 5. srpnja 2007., da je navedena uredba sa zakonskom snagom tog datuma i dalje bila na snazi.

               5

               Shodno tome, Sud je u svojoj presudi iz 2008., u točki 1. izreke, presudio da „nestavljanjem izvan snage [uredbe sa zakonskom snagom br. 48.051] Portugalska Republika nije poduzela potrebne mjere koje podrazumijeva izvršenje [presude iz 2004.], čime nije ispunila obveze koje proizlaze iz članka 228. stavka 1. UEZ‑a“.

               6

               Točkom 2. izreke presude iz 2008. Sud je također presudio da se „Portugalskoj Republici nalaže Komisiji Europskih zajednica platiti na račun „Vlastiti izvori Europske zajednice“ novčanu kaznu u iznosu od 19.392 eura po danu zakašnjenja s provedbom potrebnih mjera za postupanje u skladu s [presudom iz 2004.], računajući od objave ove presude pa do izvršenja navedene [presude iz 2004.]“.

               7

               Portugalska Republika donijela je 31. prosinca 2007., odnosno nekoliko dana prije objave presude iz 2008., Zakon br. 67/2007, kojim je ustanovljen sustav izvanugovorne građanske odgovornosti države i ostalih javnih tijela (Diário da República, 1. serija, br. 251. od 31. prosinca 2007., str. 9117., u daljnjem tekstu: Zakon br. 67/2007), koji osobito uređuje pitanje štete prouzrokovane vršenjem zakonodavne, sudske i upravne funkcije. Taj zakon, čijim je člankom 5. stavljena izvan snage Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051, stupio je na snagu 30. siječnja 2008.

               8

               Dana 28. siječnja 2008., tijekom sastanka agenata Komisije s predstavnicima Portugalske Republike, potonji su tvrdili da je ta država članica donošenjem Zakona br. 67/2007, kojim je stavljena izvan snage Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051, poduzela sve potrebne mjere koje je podrazumijevalo izvršenje presude iz 2004. i da su, u skladu s tim, jedini iznosi koje je Portugalska Republika dužna platiti oni koje duguje za razdoblje počevši od datuma objave presude iz 2008., dakle od 10. siječnja 2008., pa do datuma stupanja na snagu Zakona br. 67/2007, dakle do 30. siječnja 2008. Komisija je, s druge strane, u bitnome smatrala da taj zakon ne predstavlja odgovarajuću i potpunu mjeru za izvršenje presude iz 2004.

               9

               Dana 15. srpnja 2008. Komisija je Portugalskoj Republici uputila pismo kojim je, ocjenjujući da potonja još uvijek nije poduzela sve potrebne mjere za izvršenje presude iz 2004., zahtijevala plaćanje iznosa od 2.753.664 eura na ime novčanih kazni dugovanih na ime izvršenja presude iz 2008. za razdoblje od 10. siječnja do 31. svibnja 2008.

               10

               Portugalska Republika 4. kolovoza 2008. odgovorila je na navedeno pismo Komisije. Ponovila je svoje stajalište prema kojem je Zakon br. 67/2007 u skladu s presudom iz 2004. i izjavila kako je unatoč tome odlučila donijeti Zakon br. 31/2008 od 17. srpnja 2008. kojim je izmijenjen Zakon br. 67/2007 (u daljnjem tekstu: Zakon br. 31/2008), kako bi se izbjeglo produljenje postupka o odgovarajućem tumačenju Zakona br. 67/2007.

               11

               S jedne strane Komisija je osporavanom odlukom u bitnome smatrala da Zakon br. 67/2007 ne predstavlja odgovarajuće izvršenje presude iz 2004. i da je, s druge strane, 18. srpnja 2008., danom stupanja na snagu Zakona br. 31/2008, Portugalska Republika napokon provela izvršenje te presude. Komisija je stoga potvrdila zahtjev za plaćanje novčane kazne postavljen pismom od 15. srpnja 2008. i uz to zatražila plaćanje dodatnog iznosa od 911.424 eura za razdoblje od 1. lipnja do 17. srpnja 2008.

         Pobijana presuda

               12

               Portugalska Republika podnijela je Općem sudu tužbu za poništenje osporavane odluke.

               13

               Opći sud u pobijanoj presudi najprije je ispitao svoju nadležnost za odlučivanje o toj tužbi.

               14

               U tu je svrhu u točki 62. pobijane presude prije svega podsjetio da je Komisija odgovorna za naplatu iznosa koji se duguju proračunu Unije na ime izvršenja presude Suda kojom se država članica osuđuje na plaćanje, donesene na temelju članka 228. stavka 2. UEZ‑a.

               15

               Sud je, nadalje, u točkama 63. do 65. pobijane presude utvrdio da se, s obzirom na to da UEZ ne sadrži nikakvu posebnu odredbu u pogledu uređenja sporova između neke države članice i Komisije povodom takve osuđujuće presude, primjenjuju pravni lijekovi predviđeni UEZ‑om. Slijedom toga, prema stajalištu Općeg suda, protiv odluke kojom Komisija utvrđuje iznos koji država članica duguje na ime novčane kazne koju joj je odredio Sud može se podnijeti tužba za poništenje u smislu članka 230. UEZ‑a. Opći se sud stoga, na temelju članka 225. stavka 1. prvog podstavka UEZ‑a, proglasio nadležnim za odlučivanje o toj tužbi.

               16

               Naposljetku, Opći je sud u točkama 66. i 67. pobijane presude pojasnio da mu vršenje njegovih ovlasti ne dopušta zadiranje u isključivu nadležnost Suda propisanu člancima 226. i 228. UEZ‑a te taj sud stoga ne može odlučiti o pitanju povrede obveza države članice koje za nju proizlaze iz UEZ‑a o kojem prije toga nije odlučivao Sud.

               17

               Opći je sud na osnovi tih uvodnih razmatranja u točkama 68. i 69. pobijane presude na prvome mjestu presudio, temeljeći se na tekstu izreke presude iz 2004. u vezi s razlozima koje je Sud istaknuo u točkama 16. do 19. presude iz 2008., da je, radi postupanja u skladu s presudom iz 2004., bilo dovoljno da Portugalska Republika stavi izvan snage Uredbu sa zakonskom snagom br. 48.051 te da je dužna platiti novčanu kaznu samo do dana njezinog stavljanja izvan snage.

               18

               Iz toga je Opći sud u točkama 71. i 72. pobijane presude zaključio da Komisija nije uvažila izreku presude iz 2008. smatrajući, s jedne strane, da donošenje Zakona br. 67/2007, kojim je navedena uredba sa zakonskom snagom stavljena izvan snage, ne predstavlja odgovarajuće izvršenje presude iz 2004. i, s druge strane, da je Portugalska Republika postupila sukladno toj presudi tek od 18. srpnja 2008., odnosno od dana stupanja na snagu Zakona br. 31/2008. Opći je sud zbog toga presudio da osporavanu odluku treba poništiti.

               19

               Na drugome mjestu, Opći je sud u točki 80. pobijane presude i onima koje joj slijede ispitao argument Komisije prema kojem je Sud od Portugalske Republike presudama iz 2004. i 2008. zahtijevao, u cilju prestanka povrede obveze utvrđene u prvoj od dviju navedenih presuda, ne samo stavljanje izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48.051 već i šire, usklađivanje nacionalnog zakonodavstva sa zahtjevima iz Direktive 89/665. Stoga je, prema stajalištu Komisije, prigovorena povreda obveze trajala sve dok je u portugalskom nacionalnom pravu dodjela naknade štete osobama koje su štetu pretrpjele zbog povrede prava Unije bila uvjetovana dokazivanjem namjere ili prijevare.

               20

               U tom smislu, Opći je sud u točkama 81. i 82. pobijane presude presudio da vršenje ovlasti Komisije da ocjenjuje mjere koje je država članica poduzela kako bi izvršila presudu Suda kojom joj je određena novčana kazna ne može utjecati ni na procesna prava država članica koja proizlaze iz postupka predviđenog člankom 226. UEZ‑a niti na isključivu nadležnost Suda da odlučuje o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije.

               21

               Opći je sud osobito u točki 88. pobijane presude smatrao da se jedino presudom Suda koji odlučuje na temelju članaka 226. do 228. UEZ‑a mogu odrediti prava i obveze država članica te ocijeniti njihovo postupanje.

               22

               Slijedom toga Opći je sud u točki 89. pobijane presude presudio da Komisija u postupku provjere izvršenja presude iz 2008. nije mogla odlučiti da Zakon br. 67/2007 nije bio usklađen s pravom Unije, a zatim iz toga izvesti posljedice za izračun novčane kazne koju je izrekao Sud. Sud je u istoj točki dodao da je Komisija, ako je procijenila da pravni sustav koji je uveden novim zakonom ne predstavlja pravilno prenošenje Direktive 89/665, trebala pokrenuti postupak predviđen člankom 226. UEZ‑a.

               23

               Na trećemu mjestu, u točki 90. pobijane presude sud prvog stupnja smatrao je da bi dodjela Komisiji šire margine prosudbe u pogledu ocjene mjera za izvršenje presude donesene na temelju članka 228. stavka 2. UEZ‑a imala za posljedicu to da bi Opći sud, nakon što država članica ospori ocjenu Komisije koja nadilazi sam izričaj izreke presude Suda, neizbježno bio doveden u situaciju da odlučuje o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije. Međutim, takva ocjena pripada u isključivu nadležnost Suda, a ne Općeg suda.

               24

               Opći je sud, uzimajući u obzir ova razmatranja, usvojio tužbu Portugalske Republike i poništio osporavanu odluku.

         Postupak pred Sudom i žalbeni zahtjevi stranaka

               25

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        konačno odluči o pitanjima koja su predmet žalbe i da odbije tužbu za poništenje osporavane odluke, te

                        —

                        naloži Portugalskoj Republici snošenje troškova obaju postupaka.

               26

               Portugalska Republika zahtijeva da Sud odbije žalbu i naloži Komisiji snošenje troškova kako prvostupanjskog tako i žalbenog postupka.

               27

               Rješenjem predsjednika Suda od 27. listopada 2011. dopuštena je intervencija Češke Republike, Savezne Republike Njemačke, Helenske Republike, Kraljevine Španjolske, Francuske Republike, Kraljevine Nizozemske, Republike Poljske i Kraljevine Švedske na strani Portugalske Republike.

         O žalbi

         Prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na nadležnost Komisije i Općeg suda

      Argumentacija stranaka

               28

               Komisija u bitnome osporava tumačenje koje je usvojio Opći sud u točkama 82. do 89. pobijane presude, prema kojem ocjena sadržaja novog zakonodavstva koje je država članica donijela kako bi izvršila presudu koju je Sud donio na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a u svakom slučaju pripada u isključivu nadležnost Suda te bi, u slučaju neslaganja između Komisije i navedene države članice, trebala biti predmetom novog postupka na temelju članka 258. UFEU‑a.

               29

               Opći je sud stoga, usvojivši takvo tumačenje, pogrešno ograničio kako nadležnost Komisije u postupku naplate novčanih kazni određenih na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a tako i vlastitu nadležnost koja se odnosi na sudski nadzor akata Komisije.

               30

               Isključivši, na prvome mjestu, u točkama 87. do 89. pobijane presude mogućnost Komisije da ocjenjuje sadržaj Zakona br. 67/2007 kako bi provjerila je li Portugalska Republika pravilno izvršila presudu iz 2004. i je li prestala s povredom obveze, Opći je sud, prema mišljenju Komisije, neosnovano ograničio njezinu nadležnost koja se odnosi na izvršenje proračuna Unije i na jamčenje korisnog učinka postupka zbog povrede obveze „samo na formalni nadzor“ s ciljem odlučivanja je li Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051 bila stavljena izvan snage ili nije. Prema tom pristupu Komisija bi se prilikom ispitivanja je li usvojenim mjerama predmetna država članica postupila sukladno presudi Suda zapravo trebala ograničiti samo na utvrđivanje činjenice je li ta država članica usvojila nove mjere, bez obavljanja nadzora u cilju ispitivanja stvarne prikladnosti tih mjera za izvršenje te presude.

               31

               Osim toga, učinkovitost postupaka zbog povrede, osobito kad je riječ o novčanoj kazni, bila bi ugrožena u slučaju neslaganja između Komisije i države članice oko odgovora na pitanje je li donesenim propisima ista postupila sukladno presudi donesenoj na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a, kada bi Komisija bila spriječena ispitati to zakonodavstvo kako bi se uvjerila odgovara li ono zahtjevima Suda, i slijedom toga bila prisiljena, kao što smatra Opći sud, pokrenuti novi postupak pred Sudom na temelju članka 258. UFEU‑a kako bi nove odredbe podvrgnula njegovom nadzoru.

               32

               Na drugome mjestu, Komisija tvrdi da je ovlast Općeg suda u pogledu nadzora Komisije prilikom provjere zakonitosti osporavane odluke bila neosnovano ograničena.

               33

               Opći je sud posebice trebao ispitati Komisijinu ocjenu novog zakonodavstva koje je donijela Portugalska Republika kako bi stvarno provjerio je li ta institucija osporavanom odlukom ostala u okviru predmeta povrede obveze i je li pogriješila u svojoj ocjeni trajanja povrede obveze.

               34

               Opći se sud, s druge strane, ograničio na obavljanje „isključivo formalnog“ nadzora, ograničavajući se na utvrđenje u točki 84. pobijane presude da se pravni položaj države članice o kojoj je riječ, za koji je Sud ocijenio da nije u skladu s Direktivom 89/665, promijenio samim donošenjem novog zakona, točnije Zakona br. 67/2007, koji je podrazumijevao „bitne promjene“ u odnosu na prijašnji sustav koji je bio na snazi temeljem Uredbe sa zakonskom snagom br. 48.051, bez obzira na to je li ta mjera bila takve prirode da na učinkovit način dovede do prestanka povrede obveze koju je utvrdio Sud.

               35

               Međutim, dopustiti Općem sudu takvo ograničenje njegove nadzorne ovlasti značilo bi prihvatiti da svaka nova mjera koju država članica usvoji nakon presude Suda donesene na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a za sobom povlači potrebu sustavnog pokretanja novog postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a. U svakom slučaju, takvo bi rješenje, uz to što bi moglo ugroziti učinkovitost navedenih odredaba, bilo i suprotno samoj logici postupaka zbog povrede obveze.

               36

               Portugalska Republika osporavala je ovu argumentaciju Komisije.

         Ocjena Suda

               37

               Na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a, u slučaju kada Sud utvrdi da država članica nije ispunila neku od obveza na temelju Ugovora, ta je država dužna poduzeti mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda.

               38

               Sukladno stavku 2. navedenog članka, ako smatra da dotična država članica nije poduzela potrebne mjere kako bi postupila u skladu s tom presudom, Komisija može predmet uputiti Sudu zahtijevajući da se toj državi naloži plaćanje paušalnog iznosa i/ili novčane kazne.

               39

               Suprotno postupku ustanovljenom člankom 258. UFEU‑a, čiji je cilj utvrđenje i prestanak postupanja države članice koje predstavlja povredu prava Unije (vidjeti presude od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, Zb., str. 321., t. 27. kao i presudu od 6. prosinca 2007., Komisija/Njemačka, C-456/05, Zb., str. I-10517., t. 25.), predmet postupka propisanog člankom 260. UFEU‑a znatno je uži jer je njegova svrha samo navesti državu članicu koja ne ispunjava svoje obveze na izvršenje presude zbog povrede obveze (presuda od 12. srpnja 2005., Komisija/Francuska, C-304/02, Zb., str. I-6263., t. 80. kao i presuda od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C-514/07 P, C-528/07 P i C-532/07 P, Zb., str. I-8533., t. 119.).

               40

               Prema tome, taj postupak treba smatrati posebnim sudskim postupkom izvršenja presuda Suda i, drugim riječima, jednim načinom izvršenja (gore navedena presuda Komisija/Francuska, t. 92.). Stoga je u okviru takvog postupka moguće raspravljati samo o povredama obveza država članica na temelju Ugovora koje je Sud, na temelju članka 258. UFEU‑a, smatrao osnovanima (presuda od 10. rujna 2009., Komisija/Portugal, C-457/07, Zb., str. I-8091., t. 47.).

               41

               Štoviše, kada Sud dotičnoj državi članici naloži plaćanje novčane kazne, Komisijina provjera mjera koje je država članica usvojila kako bi postupila sukladno takvoj presudi i naplata dugovanih iznosa na temelju naloženih sankcija moraju se izvršiti uzimajući u obzir granice povrede obveze kako ih je odredio Sud u presudama donesenima na temelju članaka 258. i 260. UFEU‑a.

               42

               U predmetnom slučaju iz izreka presuda iz 2004. i 2008. proizlazi da se povreda obveze koju je utvrdio Sud sastoji od nestavljanja izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48.051, koja je dodjelu financijske naknade osobama koje su štetu pretrpjele zbog povrede prava Unije u postupku javne nabave uvjetovala dokazivanjem namjere ili prijevare.

               43

               Kako bi izvršila presudu iz 2004., Portugalska Republika donijela je Zakon br. 67/2007. Tim zakonom, koji je stupio na snagu nekoliko dana nakon objave presude iz 2008. stavljena je izvan snage Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051.

               44

               Komisija je, međutim, nakon što je ispitala navedeni zakon, smatrala da on nije u skladu s pravom Unije i da zbog toga nije osigurao odgovarajuće izvršenje presude iz 2004.

               45

               To je dovelo do spora između navedene institucije i Portugalske Republike o pravnom dosegu i tumačenju Zakona br. 67/2007 koji je doveo do donošenja osporavane odluke kojom je Komisija, temeljeći se upravo na vlastitom tumačenju učinaka tog zakona, izračunala iznos novčane kazne koju je izrekao Sud.

               46

               Postupajući na navedeni način, Komisija je donijela odluku o pitanju usklađenosti Zakona br. 67/2007 s Direktivom 89/665 iako je, kao što je Opći sud ispravno utvrdio u točkama 83. do 85. pobijane presude, tim zakonom uveden sustav odgovornosti različit od onoga koji je bio ustanovljen Uredbom sa zakonskom snagom br. 48.051 koja je stavljena izvan snage i koju Sud prije toga nije mogao ispitati.

               47

               Međutim, svakako je točno, kao što je u bitnome utvrdio Opći sud u točki 81. pobijane presude, da Komisija u okviru postupka izvršenja presude Suda kojom se određuje novčana kazna državi članici mora biti u mogućnosti ocijeniti mjere koje je potonja usvojila kako bi postupila sukladno osuđujućoj presudi.

               48

               Ipak, kao što je Opći sud ispravno presudio u točki 82. pobijane presude, ta ovlast ocjenjivanja ne može se izvršavati na način da se njome ugrožava isključiva nadležnosti Suda da odlučuje o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije.

               49

               Štoviše, sukladno sustavu ustanovljenom člancima 258. do 260. UFEU‑a, prava i obveze država članica mogu se odrediti i njihovo postupanje ocijeniti samo presudom Suda (presuda od 29. rujna 1998., Komisija/Njemačka, C-191/95, Zb., str. I-5449., t. 45. i navedena sudska praksa).

               50

               U tom smislu stoga postoji isključiva nadležnost Suda koja mu je izravno i izričito dodijeljena Ugovorom, a u koju Komisija ne može zadirati u postupku provjere izvršenja presude koju je Sud donio na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a.

               51

               Isto tako, kao što je ispravno utvrđeno u točki 90. pobijane presude, ni Opći sud ne može odlučivati o ocjeni Komisije mogu li neka praksa ili nacionalni propis koje Sud prethodno nije ispitao osigurati izvršenje presude donesene u postupku zbog povrede obveze. Time bi Opći sud zapravo neizbježno bio doveden u situaciju da odlučuje o sukladnosti te prakse ili nacionalnog prava s pravom Unije i u tom bi smislu zadirao u isključivu nadležnost Suda.

               52

               To znači da, kada u postupku provjere izvršenja presude koju je Sud donio na temelju članka 260. UFEU‑a postoji spor između Komisije i dotične države članice o tome može li se nekom praksom ili nacionalnim propisom koje prije toga nije ispitao Sud osigurati izvršenje te presude, Komisija ne može donošenjem odluke sama riješiti taj spor i iz njega izvesti nužne posljedice za izračun novčane kazne.

               53

               Točno je da se Općem sudu, kao što je to slučaj u ovom predmetu, može podnijeti tužba za poništenje takve odluke, a protiv presude istog može se podnijeti žalba Sudu.

               54

               Međutim, analiza Komisijine ocjene, koju bi u okviru tog postupka izvršio Opći sud, o mogućnosti nacionalnog zakona ili prakse koju Sud još nije ispitao da osigura pravilno izvršenje presude zbog povrede obveze dovela bi ne samo do zadiranja, zbog razloga navedenih u točkama 50. i 51. ove presude, u isključivu nadležnost koju Ugovor u pogledu postupaka zbog povrede obveze dodjeljuje Sudu već i do neosnovanog ograničenja njegove mogućnosti da ponovno odlučuje o činjeničnim utvrđenjima na kojima se temelji analiza Općeg suda, s obzirom na to da ih Sud u okviru žalbenog postupka nije ovlašten preispitivati.

               55

               Nadalje, priznanje šire margine prosudbe Komisiji u pogledu ocjene mjera za izvršenje presude donesene na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a dovelo bi do povrede procesnih prava na obranu kojima raspolažu države članice u okviru postupaka zbog povrede obveze.

               56

               Naime, države članice za koje Komisija smatra da nisu poštovale obveze koje za njih proizlaze iz prava Unije, u skladu s člancima 258. do 260. UFEU‑a, mogu, među ostalim, odrediti svoje stajalište tijekom predsudskog dijela postupka. Upravo je cilj tog dijela postupka da se državi članici o kojoj je riječ pruži prilika da postupi u skladu sa svojim obvezama ili da učinkovito iznese svoju obranu protiv prigovora Komisije (u tom smislu osobito vidjeti gore navedenu presudu od 10. rujna 2009., Komisija/Portugal, t. 67. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Iz svega naprijed navedenog proizlazi da Opći sud u pobijanoj presudi nije neosnovano ograničio ovlasti Komisije u postupku provjere izvršava li Portugalska Republika presudu iz 2008., a slijedom toga ni vlastite ovlasti koje se odnose na nadzor ocjene koju je u tom smislu izvršila Komisija.

               58

               U tim okolnostima prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi dio prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na definiciju povrede obveze koju je u presudama iz 2004. i 2008. ustanovio Sud

      Argumentacija stranaka

               59

               Drugim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija prigovara Općem sudu da je djelomičnim i formalističkim tumačenjem izreke presude iz 2008. pogrešno primijenio pravo i da je time nepravilno ograničio predmet povrede obveze koju je ustanovio Sud kako u presudi iz 2004. tako i u onoj iz 2008. Naime, Opći sud u točki 69. pobijane presude pogrešno je presudio da je, sukladno toj izreci, bilo dovoljno da Portugalska Republika stavi izvan snage Uredbu sa zakonskom snagom br. 48.051 kako bi postupila sukladno presudi iz 2004. te da stoga novčanu kaznu duguje samo do tog trenutka.

               60

               Suprotno tomu, prema stajalištu Komisije, izrekom presude iz 2004. od Portugalske Republike jasno se zahtijeva provođenje potrebnih mjera kako bi postupila sukladno toj presudi, što je trebao konkretno provjeriti Opći sud, bez ograničavanja na utvrđenje je li navedena uredba sa zakonskom snagom samo stavljena izvan snage, zbog čega je, štoviše, u portugalskom pravu nastala pravna praznina.

               61

               Komisija je stoga s pravom analizirala usklađenost Zakona br. 67/2007 s Direktivom 89/665 kako bi provjerila je li Portugalska Republika postupila sukladno presudi iz 2004., potvrđenoj presudom iz 2008., te, ustanovivši da je u portugalskom zakonodavstvu dodjela naknade štete i dalje bila uvjetovana dokazivanjem namjere ili prijevare, zaključila da povreda i dalje traje.

               62

               Portugalska Republika osporavala je ovu argumentaciju Komisije.

         Utvrđenje Suda

               63

               Drugi dio prvog žalbenog razloga počiva na pogrešnoj pretpostavci da se Komisija, kako bi provjerila je li Portugalska Republika postupila sukladno presudi iz 2004., potvrđenoj presudom iz 2008., s pravom izjasnila o pitanju usklađenosti Zakona br. 67/2007 s Direktivom 89/665.

               64

               U skladu s tim, prema stajalištu Komisije, i Opći sud bio je dužan, u okviru nadzora ocjene koju je izvršila Komisija u osporavanoj odluci, konkretno provjeriti je li navedeni zakon bio u skladu s pravom Unije.

               65

               Ipak, iz ispitivanja prvog dijela prvog žalbenog razloga proizlazi da Komisija i Opći sud ne mogu, u okolnostima kao što su one u predmetnom slučaju, zadirati u isključivu nadležnost Suda, predviđenu člancima 258. do 260. UFEU‑a, u vezi s utvrđenjem postojanja povrede obveza države članice koje za nju proizlaze iz prava Unije.

               66

               Zbog toga se Općem sudu ne može prigovoriti da je pogrešno primijenio pravo propustivši ispitati točan pravni doseg Zakona br. 67/2007.

               67

               U tim okolnostima drugi dio prvog žalbenog razloga ne može se prihvatiti i stoga ga valja u cijelosti odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na nedostatno i proturječno obrazloženje pobijane presude

      Argumentacija stranaka

               68

               Komisija tvrdi da je Opći sud poništio osporavanu odluku na temelju nedostatnog i proturječnog obrazloženja pobijane presude.

               69

               U pogledu nedostatnosti obrazloženja presude, Komisija prigovara Općem sudu da se pri poništavanju osporavane odluke temeljio samo na okolnosti, navedenoj u točki 85. pobijane presude, da je i sama Komisija u toj odluci priznala da Zakon br. 67/2007 potencijalno olakšava ostvarivanje naknade štete ponuditeljima oštećenima nezakonitim aktom javnog naručitelja i, u svojim podnescima, da se portugalski zakonodavac nije ograničio na stavljanje izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48.051, već ju je posredstvom tog zakona zamijenio novim sustavom pravila.

               70

               Što se tiče proturječnosti obrazloženja, Komisija tvrdi da je Opći sud, iako je u točki 81. pobijane presude ustvrdio da Komisija, kako bi se državu članicu spriječilo da poduzme mjere istog sadržaja kao one koje su bile predmet te presude, mora biti u mogućnosti ocijeniti mjere koje je država članica usvojila radi postupanja sukladno presudi Suda, u točki 87. te presude ovlast Komisije ograničio samo na formalni nadzor čiji je jedini cilj bilo utvrđivanje je li Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051 bila stavljena izvan snage ili nije.

               71

               Portugalska Republika osporavala je ovu argumentaciju Komisije.

         Utvrđenje Suda

               72

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, rasuđivanje Općeg suda mora biti na jasan i nedvosmislen način razvidno iz obrazloženja presude, tako da zainteresirane osobe mogu spoznati razloge donesene odluke, a Sud obavljati sudski nadzor (vidjeti osobito presudu od 2. travnja 2009., France Télécom/Komisija, C-202/07 P, Zb., str. I-2369., t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               73

               U predmetnom slučaju, rasuđivanje Općeg suda iz točaka 68. do 91. pobijane presude detaljno iznosi razloge poništenja osporavane odluke pa ono stoga udovoljava uvjetima navedenima u prethodnoj točki.

               74

               Naime, to obrazloženje počiva na logičnom, dosljednom i potpunom ispitivanju okolnosti predmetnog slučaja, koje započinje, u točki 68. pobijane presude, analizom dosega presude iz 2008. s obzirom na razloge za istu i njezinu izreku, nastavlja se, u točkama 73. do 90. te presude, objašnjenjem razloga kojima se Opći sud vodio pri odbijanju tumačenja Komisije prema kojem je ona bila ovlaštena provjeriti usklađenost Zakona br. 67/2007 s Direktivom 89/665, i završava, u točki 91. navedene presude, poništenjem osporavane odluke.

               75

               Stoga valja ustvrditi da je Komisija u krivu kada tvrdi da je jedini razlog koji je Opći sud istaknuo kako bi opravdao poništenje navedene osporavane odluke onaj iznesen u točki 85. pobijane presude.

               76

               Isto tako, ne može se prihvatiti argument Komisije koji se sastoji u tvrdnji da se pobijana presuda temelji na proturječnom obrazloženju.

               77

               U tom pogledu valja istaknuti da je Opći sud, u točki 81. pobijane presude, općenito priznao ovlast Komisije da ocjenjuje mjere koje je država članica usvojila kako bi postupila sukladno presudi Suda donesenoj na temelju članka 260. UFEU‑a.

               78

               Ipak, valja ustvrditi da je Opći sud, u točki 82. navedene presude, smatrao da je ovu ovlast moguće izvršavati samo unutar točno određenih granica, uzimajući osobito u obzir isključivu nadležnost Suda za odlučivanje o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije.

               79

               Opći je sud polazeći upravo od ove pretpostavke u točkama 83. do 88. pobijane presude presudio da Komisija u predmetnom slučaju, s obzirom na činjenicu da Sud u svojim presudama iz 2004. i 2008. nije odlučio o usklađenosti Zakona br. 67/2007 s pravom Unije, nije bila ovlaštena upustiti se u takvu ocjenu niti iz nje izvesti posljedice za izračun novčane kazne.

               80

               Uzimajući u obzir naprijed navedeno, valja zaključiti da rasuđivanje Općeg suda ne sadrži nedostatnost ili proturječnost u obrazloženju i da stoga valja odbiti drugi žalbeni razlog koji je Komisija iznijela u prilog svojoj žalbi.

               81

               Iz svega naprijed navedenog slijedi da se nijedan od dvaju žalbenih razloga koje je Komisija iznijela u prilog svojoj žalbi ne može prihvatiti i da je stoga treba u cijelosti odbiti.

         Troškovi

               82

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nije uspjela u postupku te s obzirom na to da je Portugalska Republika zatražila da Komisija snosi troškove, treba joj naložiti snošenje troškova ovog postupka. U skladu s člankom 140. stavkom 1. navedenog poslovnika, koji se također primjenjuje na žalbeni postupak, državama članicama koje su intervenirale u postupak valja naložiti snošenje vlastitih troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Europska komisija snosit će, uz vlastite, i troškove Portugalske Republike u ovom postupku.

                           3.

                           Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska i Kraljevina Švedska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. prosinca 2007.#Ursula Voß protiv Land Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Članak 141. UEZ-a - Dužnosnici.#Predmet C-300/06.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 31. siječnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2000/60/EZ. # Predmet C-264/07.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 1. veljače 2013. # Ferrari F.lli Lunelli SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje. # Predmet T-104/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) 24. svibnja 2012.#Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet C-98/11 P.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) 07. listopada 2010.#DHL Aviation i DHL Hub Leipzig GmbH protiv Europska komisija.#Predmet T-452/08.