title: Presuda Suda (peto vijeće) od 31. svibnja 2018.#Finanzamt Dachau i Finanzamt Göppingen protiv Achima Kollroßa i Ericha Wirtla.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Isporuka robe – Članak 65. – Članak 167. – Plaćanje predujma za kupnju robe koja potom nije isporučena – Kazneni progon zakonskih zastupnika dobavljača zbog prijevare – Nesolventnost dobavljača – Odbitak pretporeza – Pretpostavke – Članci 185. i 186. – Ispravak nacionalnog poreznog tijela – Pretpostavke.#Spojeni predmeti C-660/16 i C-661/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Isporuka robe – Članak 65. – Članak 167. – Plaćanje predujma za kupnju robe koja potom nije isporučena – Kazneni progon zakonskih zastupnika dobavljača zbog prijevare – Nesolventnost dobavljača – Odbitak pretporeza – Pretpostavke – Članci 185. i 186. – Ispravak nacionalnog poreznog tijela – Pretpostavke”
      U spojenim predmetima C‑660/16 i C‑661/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukama od 21. rujna 2016., koje je Sud zaprimio 21. prosinca 2016., u postupcima

         Finanzamt Dachau

      protiv

         Achima Kollroßa (C‑660/16)
      i

         Finanzamt Göppingen

      protiv

         Ericha Wirtla (C‑661/16),
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za A. Kollroßa, F. Russ, Steuerberater,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 63., 65., 167., 185. i 186. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Ti su zahtjevi upućeni u okviru sporova između, s jedne strane, Achima Kollroßa i Finanzamta Dachau (Porezna uprava u Dachauu, Njemačka) te, s druge strane, Ericha Wirtla i Finanzamta Göppingen (Porezna uprava u Göppingenu, Njemačka) povodom odbijanja tih poreznih uprava da odobre pojedincima odbitak ulaznog poreza na dodanu vrijednost (PDV) koji se odnosi na plaćanje na račun za isporuku kogeneracijskih postrojenja koja naposljetku nisu bila isporučena.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 63. Direktive 2006/112 određuje:
               „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.”

               4

               Članak 65. te direktive propisuje:
               „Kad se provodi plaćanje na račun prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna PDV‑a nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos.”

               5

               U skladu s člankom 90. stavkom 1. navedene direktive:
               „U slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.”

               6

               Članak 167. te direktive glasi:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               7

               Članak 168. Direktive 2006/112 određuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               8

               Članak 178. te direktive glasi:
               „Da bi ostvari[o] pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete:

                        (a)

                        za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (a), vezano uz isporuku robe i usluga, mora imati račun izdan sukladno odredbama glave XI., poglavlja 3., odjeljaka 3. do 6.;

                  […]”

               9

               Članak 184. navedene direktive glasi:
               „Početni odbitak se ispravlja ako je odbitak viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.”

               10

               Člankom 185. te direktive propisano je:
               „1.   Ispravak se posebno obavlja ako nakon obračuna PDV‑a dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka, primjerice u slučaju otkazivanja kupovine ili ostvarenog sniženja cijena.
               2.   Odstupajući od stavka 1., ne obavlja se ispravak odbitka ako transakcije ostanu u cijelosti ili djelomično neplaćene ili u slučaju uredno dokazanog uništenja, gubitka ili krađe imovine ili u slučaju robe rezervirane za davanje darova manje vrijednosti ili davanja uzoraka iz članka 16.
               U slučaju transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene ili u slučaju krađe države članice mogu zahtijevati ispravak.”

               11

               Članak 186. Direktive 2006/112 određuje:
               „Države članice određuju detaljna pravila za primjenu članaka 184. i 185.”

            Njemačko pravo

               12

               U članku 13. stavku 1. Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet), naslovljenom „Nastanak obveze obračuna pretporeza”, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: UStG), predviđa se:
               „Obveza obračuna pretporeza nastaje

                        1.

                        u odnosu na isporuke i druge usluge,

                        (a)

                        kod obračuna poreza prema ugovorenoj naknadi (članak 16. stavak 1. prva rečenica), protekom poreznog razdoblja u kojem su usluge obavljene. Isto vrijedi i za djelomične usluge. […] Ako se naknada ili dio naknade primi prije nego što je došlo do pružanja usluge ili djelomične usluge, porezna obveza nastaje protekom poreznog razdoblja u kojem je naknada ili djelomična naknada naplaćena.

                  […]”

               13

               Članak 14.c UStG‑a, naslovljen „Pogrešno ili neopravdano navođenje poreza”, predviđa:
               „1.   Ako je poduzetnik u računu za isporuku ili drugu uslugu naveo zasebno iznos poreza veći od onog koji se duguje na temelju ovoga Zakona (pogrešno navođenje poreza), on je također odgovoran za višak iznosa. Ako ispravlja iznos poreza u odnosu na primatelja isporuke, po analogiji se primjenjuje članak 17. stavak 1.
               […]
               2.   Svaka osoba koja na računu zasebno navede iznos poreza iako za to nije ovlaštena (neopravdano navođenje poreza), odgovara za navedeni iznos. Isto vrijedi i kada osoba izradi izvod iz računa kao što bi to učinio poduzetnik koji pruža uslugu i zasebno navede iznos poreza iako nije poduzetnik ili ne obavlja isporuku ili drugu uslugu. Iznos dugovanog poreza na temelju prve i druge rečenice može se ispraviti u mjeri u kojoj to ne utječe na porezne prihode. Usklađenje ne utječe na porezne prihode kada primatelj računa ne odbije pretporez ili se odbijeni pretporez vrati poreznom tijelu. Usklađenje dugovanog iznosa poreza mora se zasebno i pisanim putem zatražiti od poreznih tijela te, nakon odobrenja tog tijela, izvršiti u okviru analogne primjene članka 17. stavka 1., za porezno razdoblje u kojem su ispunjene pretpostavke iz četvrte rečenice.”

               14

               Članak 15., naslovljen „Odbitak pretporeza”, u stavku 1. određuje:
               „Poduzetnik ima pravo odbiti sljedeći pretporez:
               1.   porez koji je zakonito plaćen na robu i usluge koje mu je isporučio drugi poduzetnik. Odbitak pretporeza podliježe uvjetu da poduzetnik posjeduje račun izdan u skladu s člancima 14. i 14.a. Ako je zasebno iskazan iznos poreza pripisiv plaćanju koje je prethodilo izvršenju takvih transakcija, moguće je odbiti ga od trenutka u kojem je račun izdan, a plaćanje izvršeno;
               […]”

               15

               Članak 17. navedenog zakona glasi:
               „(1.   ) Ako se oporezivi iznos transakcije u smislu članka 1. stavka 1. točke 1. izmijenio, poduzetnik koji je obavio tu transakciju mora ispraviti iznos poreza dugovanog po toj osnovi. Isto tako, poduzetnik koji je primio isporuku mora ispraviti iznos pretporeza. […]
               (2.   ) Stavak 1. odgovarajuće se primjenjuje kada je

                        1.

                        dogovorena naknada za oporezivu isporuku robe ili usluga ili oporezivu isporuku unutar Zajednice postala nenaplativa. Kada se naknada primi naknadno, iznos poreza i odbitka ponovno se ispravlja;

                        2.

                        naknada plaćena za dogovorenu isporuku robe ili usluga, ali roba ili usluge nisu isporučeni;

                  […]”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

            Predmet C‑660/16

               16

               A. Kollroß naručio je 10. travnja 2010. kogeneracijsko postrojenje od društva G‑GmbH (u daljnjem tekstu: GA). GA je 12. travnja 2010. potvrdio narudžbu te je izdao račun za predujam u iznosu od 30000 eura, na kojem je zasebno bio naveden iznos PDV‑a od 5700 eura. A. Kollroß je usporedno, u svrhu registracije, prijavio profesionalnu djelatnost proizvodnje obnovljive energije te je 19. travnja 2010. GA‑u uplatio traženi predujam. GA je 15. srpnja 2010. izdao drugi račun za predujam koji se pozivao na plaćanje od 19. travnja 2010. Datum isporuke još nije bio utvrđen.

               17

               Postrojenje nije dostavljeno. Protiv GA‑a pokrenut je stečajni postupak te je potom zaključen zbog nedostatnosti imovine. GA‑ovi zastupnici osuđeni su za 88 točaka prijevarnih poslovnih praksi i udruživanja s ciljem prijevare te za namjernu insolventnost na štetu kupaca kogeneracijskih postrojenja. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev ne proizlazi da je bila riječ o utaji poreza.

               18

               A. Kollroß je za porezno razdoblje 2010. tražio odbitak pretporeza glede predujma koji je platio. Porezna uprava u Dachauu odbila mu je pravo na taj odbitak odlukom protiv koje je A. Kollroß podnio prigovor, koji je odbijen, a potom tužbu pred Finanzgerichtom München (Financijski sud u Münchenu, Njemačka).

               19

               Navedeni sud prihvatio je njegovu tužbu. Protiv presude prvostupanjskog suda podnesena je revizija, o kojoj odlučuje peto vijeće suda koji je uputio zahtjev, Bundesfinanzhofa (Savezni financijski sud, Njemačka).

               20

               Taj sud smatra da A. Kollroß ispunjava opće uvjete, na temelju kojih može zahtijevati pravo na odbitak pretporeza koji se odnosi na plaćanje unaprijed, a koji su navedeni u članku 168. točki (a) Direktive 2006/112.

               21

               Konkretnije, navedeni se sud poziva na točku 39. presude od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151), iz koje proizlazi da nastanak poreza, u smislu članka 65. Direktive 2006/112, podrazumijeva da nastanak oporezivog događaja – a time i izvršenje isporuke – nije neizvjesno.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev pita se koje stajalište treba zauzeti kako bi ocijenio taj uvjet. Prema njegovu mišljenju, čisto objektivno shvaćanje, neovisno o gledištu poreznog obveznika koji je platio predujam, bilo bi pretjerano opterećenje za trgovca.

               23

               Štoviše, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje protive li se odbitku, zbog razloga povezanih s pravom Europske unije, ostale okolnosti u kojima je A. Kollroß platio predujam ili one dovode, gdje je to primjenjivo, do obveze ispravka. Taj se sud među ostalim pita koji je doseg presude od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151) glede prava na odbitak i obveze ispravka u okviru Direktive 2006/112.

               24

               S tim u svezi, taj sud navodi da je tu presudu Suda već tumačio restriktivno, na način da bi ispravak u obama slučajevima pretpostavljao povrat predujma. Naime, Sud je, posebice u točkama 52. i 58. navedene presude, utvrdio da primatelj predujma mora ispraviti dugovani porez samo kada dođe do takvog povrata. Taj sud smatra da porezni obveznik koji je platio predujam ne mora ispraviti odbitak u slučaju povrata predujma.

               25

               Glede obveze poreznog tijela da izvrši povrat poreza ako ga nije moguće povratiti od primatelja predujma, sud koji je uputio zahtjev smatra da je tumačenje koje proizlazi iz presude od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken (C‑35/05, EU:C:2007:167) moguće prenijeti na predmet koji se pred njim vodi. Stoga bi porezni obveznik, kao što je A. Kollroß, mogao tražiti povrat PDV‑a za dio tog poreza koji se odnosi na plaćeni predujam jer bi se povrat poreza od primatelja predujma mogao ocijeniti nemogućim ili pretjerano otežanim.

               26

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li zahtjeve izvjesnosti izvršenja isporuke, koji su pretpostavka za ostvarivanje prava na odbitak u smislu presude od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151) […] utvrditi isključivo objektivno ili pak s gledišta platitelja predujma u skladu s okolnostima koje su mu mogle biti poznate?

                        2.

                        Jesu li države članice, s obzirom na istodobni nastanak obveze obračuna PDV‑a i prava na odbitak, u skladu s člankom 167. Direktive [2006/112] i u skladu s regulatornim ovlastima koje im pripadaju na temelju članka 185. stavka 2. i članka 186. te direktive, ovlaštene uvjetovati ispravak poreza i odbitka pretporeza povratom predujma?

                        3.

                        Mora li porezna uprava nadležna za platitelja predujma istome naknaditi pretporez ako on od primatelja predujma ne može povratiti predujam? Ako je odgovor potvrdan, mora li do toga doći u postupku utvrđivanja poreza ili je za to dovoljan poseban postupak na osnovi pravičnosti?”

            Predmet C‑661/16

               27

               S ciljem obavljanja profesionalne djelatnosti proizvodnje električne energije, E. Wirtl je 3. kolovoza 2010. naručio od Gesellschafta zur Förderung erneuerbarer Energien mbH (u daljnjem tekstu: GB) kogeneracijsko postrojenje za cijenu od 30000 eura, uvećanu za PDV u iznosu od 5700 eura, za koje je isporuka bila unaprijed predviđena 14 tjedana od primitka uplate. E. Wirtl je 27. kolovoza 2010. bankovnim prijenosom uplatio predujam od 35700 eura, koji je zatražen 6. kolovoza 2010., te je dobio račun od GB‑a za isporuku kogeneracijskog postrojenja datiran na 28. kolovoza 2010.

               28

               Dana 25. listopada 2010. E. Wirtl podnio je privremenu prijavu PDV‑a za kolovoz 2010., izvršivši odbitak od 5700 eura na temelju kupnje tog kogeneracijskog postrojenja. Također je naveo poreznoj upravi Göppingen da razmišlja o njegovu iznajmljivanju GB‑u.

               29

               Međutim, to postrojenje nikada nije isporučeno. Tijekom 2011. protiv GB‑a je pokrenut stečajni postupak, a jedanaest optuženika koji su djelovali u okviru grupe GB osuđeni su za 88 točaka prijevarnih poslovnih praksi i udruživanja s ciljem prijevare.

               30

               Porezna uprava Göppingen odbila je godišnju prijavu PDV‑a za porezno razdoblje 2010. u kojoj je E. Wirtl odbio 5700 eura kao pretporez plaćen u okviru plaćanja unaprijed kogeneracijskog postrojenja koje mu je prodao GB.

               31

               Prigovor E. Wirtla protiv tog rješenja odbijen je, ali je Finanzgericht Baden‑Württemberg (Financijski sud Baden‑Württemberga, Njemačka) prihvatio žalbu protiv te odluke o odbijanju presudom od 19. rujna 2014.

               32

               Jedanaesto vijeće suda koji je uputio zahtjev, Bundesfinanzhofa (Savezni financijski sud), pred kojim se vodi postupak povodom revizije protiv te presude, smatra da se kriterij vezan za izvjesnost nastanka oporezivog događaja mora objektivno tumačiti. Naime, nastanak poreza koji primatelj predujma duguje u korist državne riznice načelno ne može ovisiti o tome što je davatelj predujma znao ili nije mogao zanemariti.

               33

               Glede postupanja povodom PDV‑a pogrešno iskazanog na računu zbog nepostojanja oporezive transakcije, iz Direktive 2006/112 proizlazi da se prema dvojici subjekata o kojima je riječ ne postupa nužno na jednak način. S jedne strane, sukladno članku 203. te direktive, prenesenom u nacionalno pravo člankom 14.c UStG‑a, osoba koja ispostavlja račun dužna je platiti PDV iskazan na tom računu čak i onda kada nije bilo oporezive transakcije, kada – kao u ovom slučaju – isporuka na kraju nije obavljena. S druge strane, sukladno člancima 63. i 167. navedene direktive, korištenje pravom na odbitak primatelja računa ograničeno je samo na poreze koji se odnose na transakciju koja podliježe PDV‑u. Stoga kupac ne može odbiti porez u odnosu na predujam, neovisno o tome što mu dobavljač nije vratio taj predujam.

               34

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev osim toga sumnja da je odnosna država članica ovlaštena, na temelju članka 186. Direktive 2006/112, uvjetovati ispravak odbitka povratom kada isporuka na kraju nije obavljena.

               35

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Na temelju točke 39. prve rečenice presude od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151), isključeno je pravo na odbitak na temelju predujma ako je nastanak oporezivog događaja neizvjestan u trenutku plaćanja predujma. Treba li to ocjenjivati u skladu s objektivnim činjeničnim stanjem ili u skladu s objektiviranim gledištem poreznog obveznika platitelja predujma?

                        2.

                        Treba li presudu od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151, izreka i t. 58.), tumačiti na način da, u skladu s pravom Unije, ispravak odbitka koji je porezni obveznik platitelj predujma obračunao na temelju računa koji mu je izdan za predujam za isporuku robe nije uvjetovan povratom plaćenog predujma ako u konačnici ne dođe do izvršenja te isporuke?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, ovlašćuje li članak 186. Direktive [2006/112] […], koji državama članicama dopušta da odrede detaljna pravila o ispravku predviđenom u članku 185. te direktive, Saveznu Republiku Njemačku kao državu članicu da u svojem nacionalnom pravu odredi da do umanjenja porezne osnovice dolazi tek povratom predujma i, u skladu s tim, da se ispravak poreznog duga i ispravak odbitka provode u isto vrijeme i pod istim uvjetima?”

         O prethodnim pitanjima

            Prva pitanja u predmetima C‑660/16 i C‑661/16

               36

               Svojim prvim pitanjima u predmetima C‑660/16 i C‑661/16, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 65. i članak 167. Direktive 2006/112 , koji se odnose na uvjete za odbitak PDV‑a koji se odnosi na plaćanje predujma, tumačiti strogo objektivno ili s obzirom na podatke koje je porezni obveznik koji je platio predujam znao ili morao znati, u okolnostima poput onih u glavnim postupcima, kada isporuka odnosne robe nije obavljena zbog činjenica koje su dovele do osuda za prijevaru osoba koje rade za dobavljače.

               37

               Treba podsjetiti da, prema članku 167. Direktive 2006/112, pravo na odbitak pretporeza nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza.

               38

               U skladu s člankom 63. te direktive, oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.

               39

               Međutim, članak 65. Direktive 2006/112 predviđa da, iznimno, kad se plaćanje predujma izvršava prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna PDV‑a nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos. Kao iznimku od pravila navedenog u prethodnoj točki, tu odredbu treba strogo tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. veljače 2006., BUPA Hospitals i Goldsborough Developments, C‑419/02, EU:C:2006:122, t. 45.).

               40

               Stoga, kako bi se u takvim okolnostima mogao obračunati PDV, potrebno je da svi elementi koji se odnose na oporezivi događaj odnosno buduću isporuku ili buduću činidbu budu prethodno poznati i stoga osobito da robe ili usluge budu precizno određene u trenutku plaćanja računa (vidjeti u tom smislu presudu od 21. veljače 2006., BUPA Hospitals i Goldsborough Developments, C‑419/02, EU:C:2006:122, t. 48.).

               41

               Slijedom toga, članak 65. Direktive 2006/112 ne primjenjuje se kada je očito da je isporuka robe ili usluge neizvjesna u trenutku plaćanja računa (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 39.).

               42

               Iz toga proizlazi da se, kako bi se ocijenio element sigurnosti glede obavljanja isporuke robe ili usluge, koji uvjetuje nastanak PDV‑a koji se odnosi na predujam i s njime povezani nastanak prava na odbitak, treba staviti u trenutak plaćanja tog predujma.

               43

               U ovom slučaju, iz dviju odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je, u vrijeme kada su A. Kollroß i E. Wirtl plaćali svoje predujmove, roba koja je trebala biti predmet isporuke bila jasno određena. Osobito su jasno bile naznačene karakteristike i cijena te robe.

               44

               Stoga, pravo na odbitak PDV‑a koji se odnosi na plaćanje predujma, u situacijama kao što su one u glavnim postupcima, ne može se uskratiti potencijalnom kupcu jer je taj predujam plaćen i primljen i jer su se u trenutku tog plaćanja svi relevantni elementi buduće isporuke mogli smatrati poznatima tom kupcu te je ta isporuka stoga bila izvjesna.

               45

               S tim u svezi i suprotno tvrdnjama njemačke vlade, činjenica da točan datum isporuke robe nije poznat u trenutku plaćanja predujma ne dovodi do zaključka da relevantni elementi koji se odnose na oporezivi događaj, odnosno buduću isporuku, nisu poznati. Štoviše, nepostojanje takve točnosti ne može samo po sebi dovesti u pitanje izvjesnost te isporuke.

               46

               Slijedom tih pojašnjenja, potrebno je ispitati pitanje mogućeg postojanja, u okolnostima poput onih u glavnim postupcima, elementa neizvjesnosti na temelju kojeg bi se mogla isključiti primjena gore navedenog članka 65. Direktive 2006/112. S tim u svezi, prema odlukama kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, odnosna roba nije bila isporučena, ne zbog utaje poreza, nego zbog djela koja su počinile osobe koje rade za dobavljače te robe, koje su bile osuđene za prijevarnu poslovnu praksu i udruživanje s ciljem prijevare. Iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su te činjenice bile poznate nakon datuma plaćanja predujmova na kojima se temelje odnosni zahtjevi za odbitak o kojima je riječ u glavnim postupcima. Međutim, zadaća suda koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li doista tako.

               47

               S tim u svezi, treba podsjetiti da iako, kada se predujmovi prime prije obavljanja isporuke robe ili usluge, primitak takvih predujmova dovodi do nastanka porezne obveze, to je zato što ugovorne stranke najavljuju svoju namjeru da unaprijed snose sve financijske posljedice obavljanja isporuke te robe ili usluge (vidjeti u tom smislu presudu od 21. veljače 2006., BUPA Hospitals i Goldsborough Developments, C‑419/02, EU:C:2006:122, t. 49.).

               48

               U tim okolnostima, budući da su u vrijeme primitka predujma ispunjeni uvjeti koji se odnose na nastanak PDV‑a, kako je navedeno u točkama 42. i 43. ove presude, pravo na odbitak nastaje, a porezni obveznik koji je platio taj predujam može ostvariti to pravo u to tom trenutku a da pritom ne treba uzimati u obzir druge, naknadno poznate činjenice koje bi isporuku robe ili usluge o kojoj je riječ učinile neizvjesnom.

               49

               Međutim, nacionalna tijela i sudovi trebaju uskratiti to pravo tom poreznom obvezniku ako se, s obzirom na objektivne dokaze, utvrdi da je u trenutku plaćanja predujma znao ili nije mogao razumno zanemariti činjenicu da se ta isporuka neće obaviti.

               50

               Naime, ne može se smatrati da takav porezni obveznik, kao ugovorna stranka, ima namjeru snositi financijske posljedice buduće isporuke robe ili usluge o kojoj je riječ kada zna ili ne može razumno zanemariti činjenicu da je obavljanje te isporuke nesigurno.

               51

               U tim okolnostima, na prva pitanja u predmetima C‑660/16 i C‑661/16 valja odgovoriti da članke 65. i 167. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da se, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, pravo na odbitak PDV‑a koji se odnosi na plaćanje predujma ne može uskratiti potencijalnom kupcu odnosne robe jer je taj predujam plaćen i primljen i jer su u trenutku tog plaćanja svi relevantni elementi buduće isporuke bili poznati tom kupcu te je isporuka te robe stoga bila izvjesna. Takvo pravo može se, međutim, uskratiti navedenom kupcu ako se, s obzirom na objektivne dokaze, utvrdi da je u trenutku plaćanja predujma znao ili nije mogao razumno zanemariti činjenicu da je obavljanje te isporuke nesigurno.

            Drugo pitanje u predmetu C‑660/16 te drugo i treće pitanje u predmetu C‑661/16

               52

               Svojim drugim pitanjem u predmetu C‑660/16 i svojim drugim i trećim pitanjem u predmetu C‑661/16, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li člancima 185. i 186. Direktive 2006/112 protivna nacionalna zakonodavstva ili nacionalne prakse, koji ispravak odbitka PDV‑a koji se odnosi na plaćanje predujma za isporuku robe uvjetuju povratom tog predujma od strane dobavljača.

               53

               Člancima 184. do 186. Direktive 2006/112 određuju se uvjeti pod kojima nacionalna porezna uprava može od poreznog obveznika zahtijevati ispravak.

               54

               Kada je riječ o eventualnom utjecaju događaja nastalih nakon odbitka PDV‑a koji je izvršio porezni obveznik na sam taj odbitak, iz sudske prakse proizlazi da ostvarena ili predviđena upotreba robe i usluga određuje opseg početnog odbitka na koji porezni obveznik ima pravo i opseg eventualnih ispravaka tijekom razdoblja koja slijede (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 2012., TETS Haskovo, C‑234/11, EU:C:2012:644, t. 29. i navedenu sudsku praksu i od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 49.).

               55

               Naime, mehanizam ispravka predviđen člancima 184. do 186. Direktive 2006/112 sastavni je dio sustava odbitka pretporeza uspostavljenog tim propisom. On ima za cilj povećati preciznost odbitaka kako bi se osigurala neutralnost PDV‑a, na način da transakcije provedene u prethodnoj fazi i dalje dovode do prava na odbitak u mjeri u kojoj služe isporukama podložnim takvom porezu. Taj mehanizam također ima za cilj uspostaviti uski i izravni odnos između prava na odbitak ulaznog PDV‑a i korištenja dotičnih dobara ili usluga za transakcije koje su izlazno oporezive (presude od 18. listopada 2012., TETS Haskovo, C‑234/11, EU:C:2012:644, t. 30. i 31. i od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 50.)

               56

               Kada je riječ o nastanku eventualne obveze ispravka odbitka PDV‑a provedenog na temelju plaćenog pretporeza, članak 185. stavak 1. Direktive 2006/112 ustanovljuje načelo prema kojem takav ispravak osobito treba izvršiti kada se nakon prijave PDV‑a izmijene elementi koji su uzeti u obzir za određivanje iznosa navedenog odbitka (presude od 4. listopada 2012., PIGI, C‑550/11, EU:C:2012:614, t. 26. i od 18. listopada 2012., TETS Haskovo, C‑234/11, EU:C:2012:644, t. 32.).

               57

               U ovom slučaju, kao što je već navedeno u točki 46. ove presude, roba o kojoj je riječ u glavnom postupku nije isporučena, a trenutak kada je bilo izvjesno da neće doći do isporuke te robe uslijedio je nakon datuma plaćanja predujmova i naknadnih prijava PDV‑a.

               58

               S tim u svezi, Sud je u točki 52. presude od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151) utvrdio da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda, u kojoj je bilo jasno da neće doći do isporuke robe za koju je kupac platio predujam, valja smatrati da je do izmjene elemenata koji su uzeti u obzir za određivanje iznosa odbitka plaćenog pretporeza također došlo nakon prijave PDV‑a, u smislu članka 185. stavka 1. Direktive 2006/112. Stoga u takvoj situaciji porezna uprava može zahtijevati ispravak PDV‑a koji je odbio porezni obveznik.

               59

               Međutim, određene okolnosti razlikuju predmete u glavnim postupcima od predmeta u kojem je donesena navedena presuda.

               60

               S jedne strane, kao što Europska komisija pravilno ističe, u predmetima u glavnim postupcima kupci su već ostvarili prihod od robe za koju su platili predujam čak i prije njezine stvarne isporuke. Naime, iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su kupci dali u zakup odnosnu robu i s te osnove primili najamninu. Stoga je roba, za koju je plaćen pretporez, u određenoj mjeri korištena za transakcije koje su izlazno oporezive.

               61

               S druge strane, dva glavna postupka karakterizira činjenica da do isporuke robe koju su kupci naručili nije moglo doći nakon udruživanja s ciljem prijevare koje su počinili zastupnici dobavljača, a što je dovelo do pokretanja stečajnog postupka protiv potonjih, od kojih je jedan zaključen zbog nedostatnosti imovine.

               62

               Ovi se predmeti stoga, suprotno od onoga u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151), ne odnose na slučaj utaje PDV‑a. U tom smislu, smatra se da je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da su dobavljači PDV koji se odnosi na predujmove o kojima je riječ u glavnim postupcima uplatili u državnu riznicu. Nadalje, ako ti dobavljači, s obzirom na njihovo stanje insolventnosti, neće vratiti te predujmove, PDV koji trebaju uplatiti u navedenu riznicu na temelju primitka navedenih predujmova neće se moći ispraviti u skladu s kombiniranim odredbama članaka 65., 90. i 123. Direktive 2006/112. Iz toga slijedi da, u okolnostima poput onih u glavnim postupcima, ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a od strane kupaca na temelju navedenih predujmova ne uzrokuje, za tu riznicu, nikakav rizik od gubitka poreznih prihoda.

               63

               Sud je, doduše, u točki 57. presude od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151) također utvrdio da okolnost da sam PDV koji duguje taj dobavljač nije ispravljen ne utječe na pravo porezne uprave da dobije povrat PDV‑a koji je taj porezni obveznik odbio radi plaćanja predujma zbog takve isporuke.

               64

               Međutim, valja istaknuti da je, u slučaju ispravka prava na odbitak u situaciji u kojoj predujam nije vraćen, poštovanje načela fiskalne neutralnosti osigurano mogućnošću, koju države članice moraju predvidjeti u svojem zakonodavstvu, da kupac od svojeg dobavljača dobije povrat predujma plaćenog za isporuku robe koja na kraju nije obavljena (vidjeti, po analogiji, presude od 31. siječnja 2013., LVK, C‑643/11, EU:C:2013:55, t. 48. i od 13. ožujka 2014., FIRIN (C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 55.).

               65

               U okolnostima poput onih u glavnim postupcima, s obzirom na insolventnost dobavljača, bilo bi pretjerano teško, ako ne i nemoguće, da kupci dobiju povrat predujmova koje su platiti u dobroj vjeri s ciljem isporuke naručene robe.

               66

               Nadalje, glede slučajeva PDV‑a pogrešno iskazanog na računu zbog nepostojanja oporezive transakcije, Sud je utvrdio da se, doduše, načelima neutralnosti i djelotvornosti načelno ne protivi nacionalno zakonodavstvo prema kojem samo dobavljač može zatražiti od nadležnih poreznih tijela povrat iznosa koji su mu pogreškom uplaćeni na temelju PDV‑a, a kupac robe mora poduzeti mjere protiv tog dobavljača kako bi pak dobio povrat od potonjeg. Međutim, Sud je također utvrdio da, ako takva radnja postane nemoguća ili pretjerano otežana, osobito u slučaju insolventnosti dobavljača, navedena načela mogu zahtijevati da kupac ima mogućnost podnošenja svojeg zahtjeva za povrat izravno poreznim tijelima (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, t. 39., 41. i 42.).

               67

               Ta su razmatranja takva da se primjenjuju, mutatis mutandis, u okolnostima poput onih u glavnim postupcima. Stoga, iako su bili obvezni ispraviti odbitke izvršene na temelju PDV‑a plaćenog na predujmove koje su platili, a koje im dobavljači neće vratiti, kupci imaju, u skladu s razmatranjima u prethodnoj točki, potraživanje protiv poreznih tijela u iznosu istovjetnom onom koji su ta tijela povratila u okviru tog ispravka.

               68

               Međutim, bilo bi očigledno nerazumno navedenim kupcima nametnuti da isprave te odbitke, a zatim pokrenu postupak protiv poreznih tijela za povrat PDV‑a plaćenog na odnosne predujmove.

               69

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje u predmetu C‑660/16 te na drugo i treće pitanje u slučaju C‑661/16 valja odgovoriti da članke 185. i 186. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da im se ne protivi, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, nacionalno zakonodavstvo ili nacionalna praksa kojima se ispravak odbitka PDV‑a koji se odnosi na plaćanje predujma za isporuku robe uvjetuje povratom tog predujma od strane dobavljača.

            Treće pitanje u predmetu C‑660/16

               70

               S obzirom na odgovore dane na prethodna pitanja, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje postavljeno u predmetu C‑660/16.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 65. i 167. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost koji se odnosi na plaćanje predujma ne može uskratiti potencijalnom kupcu odnosne robe jer je taj predujam plaćen i primljen i jer su u trenutku tog plaćanja svi relevantni elementi buduće isporuke bili poznati tom kupcu te je isporuka te robe stoga bila izvjesna. Takvo pravo može se, međutim, uskratiti navedenom kupcu ako se, s obzirom na objektivne dokaze, utvrdi da je u trenutku plaćanja predujma znao ili nije mogao razumno zanemariti činjenicu da je obavljanje te isporuke nesigurno.

                           2.

                           Članke 185. i 186. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da im se ne protivi, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, nacionalno zakonodavstvo ili nacionalna praksa kojima se ispravak odbitka poreza na dodanu vrijednost koji se odnosi na plaćanje predujma za isporuku robe uvjetuje povratom tog predujma od strane dobavljača.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 31. svibnja 2018.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2011/92/EU – Procjena učinaka iskopa radi traženja ili ispitivanja plina iz škriljevca na okoliš – Dubinski iskopi – Kriteriji za odabir – Određivanje pragova.#Predmet C-526/16.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 31. svibnja 2018.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda – Direktiva 91/271/EEZ – Članci 3., 4. i 10. – Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda obveze – Neprovedba – Članak 260. stavak 2. UFEU-a – Novčane sankcije – Novčana kazna i paušalni iznos.#Predmet C-251/17.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 30. svibnja 2018.#RT protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Bolovanje – Članak 59. stavak 1. Pravilnika o osoblju – Interna pravila o liječničkim pregledima u vezi s medicinski utemeljenim izostancima s posla i povremenim liječničkim pregledima osoba koje traže naknadu za invalidnost – Liječnička potvrda – Nepostojanje liječničkog pečata i potpisa – Liječničko savjetovanje preko interneta – Odbijanje prihvaćanja.#Predmet T-98/17.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 31. svibnja 2018.#Groningen Seaports NV i dr. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Oslobođenje od poreza na dobit koje je Nizozemska provela u korist šest nizozemskih javnih morskih luka – Odluka kojom se sustav potpora proglašava nespojivim s unutarnjim tržištem – Obveza obrazlaganja – Načelo jednakog postupanja.#Predmet T-160/16.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 31. svibnja 2018.#Consorzio di garanzia dell'olio extra vergine di oliva di qualità protiv Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Istovremene promotivne kampanje maslinovog ulja u trećim zemljama, jedna, koju je financirala FEAGA-a i čiji je cilj bila promocija maslinovog ulja europskog podrijetla, druga, koju je financirao FEDER i čiji je cilj bila promocija maslinovog ulja španjolskog podrijetla – Manjak koordinacije između Komisijinih službi nadležnih za upravljanje dvama programima – Imovinska šteta – Gubitak tržišta i izgubljena dobit – Neimovinska šteta – Povreda poslovnog ugleda.#Predmet T-163/17.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 1. lipnja 2018.#Casual Dreams, SLU protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Dayaday – Raniji nacionalni figurativni žigovi DAYADAY i dayaday – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) 2017/1001) – Ugled – Nepošteno iskorištavanje razlikovnog karaktera ili ugleda ranijeg žiga.#Predmet T-900/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 31. svibnja 2018.#Flatworld Solutions Pvt. Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije Outsource 2 India – Zla vjera – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-340/16.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. lipnja 2018.#Deutscher Naturschutzring – Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände eV protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Köln.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička ribarstvena politika – Uredba (EU) br. 1380/2013 – Članak 11. – Očuvanje morskih bioloških resursa – Zaštita okoliša – Očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore – Isključiva nadležnost Europske unije.#Predmet C-683/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. lipnja 2018. (
            *1
         )
       „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička ribarstvena politika – Uredba (EU) br. 1380/2013 – Članak 11. – Očuvanje morskih bioloških resursa – Zaštita okoliša – Očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore – Isključiva nadležnost Europske unije”
      U predmetu C‑683/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Köln (Upravni sud u Kölnu, Njemačka), odlukom od 29. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 27. prosinca 2016., u postupku

         Deutscher Naturschutzring – Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände eV

      protiv

         Savezne Republike Njemačke,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. studenoga 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Deutscher Naturschutzring – Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände eV, R. Nebelsieck i K. Fock, Rechtsanwälte,

               –

               za Bundesamt für Naturschutz, W. Ewer, Rechtsanwalt,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i M. Figueiredo, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, F. Moro, M. Morales Puerta i B. Bertelmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. Uredbe (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o zajedničkoj ribarstvenoj politici, izmjeni uredaba Vijeća (EZ) br. 1954/2003 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 2371/2002 i (EZ) br. 639/2004 i Odluke Vijeća 2004/585/EZ (SL 2013., L 354, str. 22.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između organizacije Deutscher Naturschutzring – Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände eV (Njemački krug za zaštitu prirode – Krovna organizacija njemačkih udruga za zaštitu prirode i okoliša, u daljnjem tekstu: Njemački krug za zaštitu prirode) i Bundesamta für Naturschutz (Savezni ured za zaštitu prirode, Njemačka), u pogledu odluke potonjega kojom se odbija zahtjev tog kruga za nalaganje zabrane ribolova koji upotrebljava ribolovnu opremu koja se poteže morskim dnom i mreže stajaćice u morskim zonama pod nazivima „Sylter Außenriff”, „Pommersche Bucht mit Oderbank” i „Pommersche Bucht”.

         Pravni okvir

            Međunarodno pravo

               3

               Konvencija Ujedinjenih naroda o pravu mora, potpisana u Montego Bayu 10. prosinca 1982. (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Montego Baya), stupila je na snagu 16. studenoga 1994. Odobrena je u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 98/392/EZ od 23. ožujka 1998. (SL 1998., L 179, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 2., str. 86.).

               4

               Članak 91. stavak 1. Konvencije iz Montego Baya, naslovljen „Državna pripadnost brodova”, glasi:
               „[…] Brodovi imaju pripadnost one države čiju su zastavu ovlašteni vijoriti. Mora postojati stvarna veza između države i broda.”

               5

               Članak 94. te konvencije, naslovljen „Dužnosti države zastave”, propisuje:
               „1.   Svaka država djelotvorno vrši svoju jurisdikciju i nadzor nad brodovima koji vijore njezinu zastavu glede upravnih, tehničkih i socijalnih pitanja.
               2.   Posebno, svaka država:

                        (a)

                        vodi upisnik brodova s imenima i podacima o brodovima koji vijore njezinu zastavu, osim onih brodova na koje se, zbog njihove male veličine, ne primjenjuju općeprihvaćeni međunarodni propisi,

                  […]”

            Pravo Unije

         Uredba br. 1380/2013

               6

               Uvodna izjava 25. Uredbe br. 1380/2013 glasi:
               „Direktiva 2009/147/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [od 30. studenoga 2009. o očuvanju divljih ptica (SL 2010., L 20, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 32., str. 128.)], Direktiva Vijeća 92/43/EEZ [od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.)] i Direktiva 2008/56/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o uspostavljanju okvira za djelovanje Zajednice u području politike morskog okoliša (Okvirna direktiva o pomorskoj strategiji) (SL 2008., L 164, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 136.)] nameću određene obveze državama članicama u pogledu posebnih područja zaštite, posebnih područja očuvanja odnosno zaštićenih morskih područja. Takve mjere mogu zahtijevati usvajanje mjera koje spadaju u [zajedničku ribarstvenu politiku]. Primjereno je, dakle, ovlastiti države članice da donesu, za vode pod njihovim suverenitetom i jurisdikcijom, takve mjere očuvanja koje su potrebne u skladu s njihovim obvezama iz tih akata Unije ako takve mjere ne utječu na ribolovne interese drugih država članica. Ako bi takve mjere mogle utjecati na ribolovne interese drugih država članica, ovlast donošenja takvih mjera bi trebalo dodijeliti Komisiji i trebalo bi pribjeći regionalnoj suradnji između dotičnih država članica.”

               7

               Članak 4. te uredbe, naslovljen „Definicije”, u stavku 1. točki 20. propisuje:
               „Za potrebe ove Uredbe, primjenjuju se sljedeće definicije:[…]

                        (20)

                        ‚tehnička mjera’ znači mjera kojom se uređuje sastav ulova po vrsti i veličini i utjecaji na dijelove ekosustava koji proizlaze iz ribolovnih aktivnosti određivanjem uvjeta za upotrebu i strukturu ribolovnog alata i ograničenja pristupa ribolovnim područjima”.

               8

               Članak 6. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe”, u stavku 1. predviđa:
               „U svrhu postizanja ciljeva [zajedničke ribarstvene politike] u vezi s očuvanjem i održivim iskorištavanjem morskih bioloških resursa iz članka 2., Unija donosi mjere očuvanja kako je određeno u članku 7.”

               9

               Članak 7. te uredbe, naslovljen „Vrste mjera očuvanja”, propisuje:
               „1.   Mjere očuvanja i održivog iskorištavanja morskih bioloških resursa mogu uključivati, inter alia, sljedeće:
               […]

                        (i)

                        mjere potrebne za ispunjavanje obveza prema zakonodavstvu Unije u području okoliša donesene u skladu s člankom 11.;

                        (j)

                        tehničke mjere kako je navedeno u stavku 2.

                  2.   Tehničke mjere mogu uključivati, inter alia, sljedeće:
               […]

                        (c)

                        ograničenja ili zabrane korištenja određenih ribolovnih alata i ribolovnih aktivnosti, na određenim područjima ili u određenim razdobljima;

                  […]

                        (e)

                        posebne mjere za smanjenje negativnih utjecaja ribolovnih aktivnosti na morsku biološku raznolikost i morske ekosustave, uključujući mjere za izbjegavanje i smanjivanje, do najveće moguće mjere, neželjenih ulova.”

               10

               Članak 11. Uredbe br. 1380/2013, naslovljen „Mjere očuvanja potrebne za usklađivanje s obvezama na temelju zakonodavstva Unije u području okoliša”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Države članice su ovlaštene donijeti mjere za očuvanje koje ne utječu na ribarska plovila drugih država članica koje se primjenjuju u vodama pod njihovim suverenitetom ili jurisdikcijom, a koje su nužne radi poštovanja njihovih obveza na temelju članka 13. stavka 4. Direktive 2008/56/EZ, članka 4. Direktive 2009/147/EZ ili članka 6. Direktive 92/43/EEZ, pod uvjetom da su te mjere usklađene s ciljevima navedenim u članku 2. ove Uredbe, ispunjavaju ciljeve relevantnog zakonodavstva Unije koje one namjeravaju provesti, i barem [su] jednako stroge kao mjere predviđene pravom Unije.
               2.   Kada država članica (‚država članica koja pokreće inicijativu’) smatra da se mjere moraju donijeti u svrhu usklađivanja s obvezama iz stavka 1. i druge države članice imaju izravan interes za upravljanje u ribarstvu koji će biti pogođen takvim mjerama, Komisija je ovlaštena donijeti takve mjere, na zahtjev, putem delegiranih akata u skladu s člankom 46. U tu se svrhu primjenjuje članak 18. stavci od 1. do 4. i stavak 6. mutatis mutandis.”

               11

               Članak 18. te uredbe, naslovljen „Regionalna suradnja o mjerama očuvanja”, u stavku 1. propisuje:
               „Kada su Komisiji dodijeljene ovlasti, […] u slučajevima predviđenima člankom 11. […], za donošenje mjera putem delegiranih ili provedbenih akata u vezi s mjerom Unije koja se tiče očuvanja i koja se primjenjuje na određeno geografsko područje, države članice koje imaju izravni upravljački interes na koji utječu te mjere mogu se, u vremenskom okviru koji će biti određen u relevantnoj mjeri očuvanja i/ili višegodišnjem planu, složiti da podnesu zajedničke preporuke za postizanje ciljeva relevantnih mjera Unije koje se tiču očuvanja, višegodišnjih planova ili specifičnih planova u vezi s odbacivanjem. […]”

         Direktiva 92/43

               12

               Petnaesta uvodna izjava Direktive 92/43, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/105/EZ od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 368.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 194.), glasi:
               „budući da je potreban opći sustav zaštite određenih vrsta flore i faune kako bi se dopunila Direktiva [Vijeća] 79/409/EEZ [od 2. travnja 1979. o očuvanju divljih ptica (SL 1979., L 103, str. 1.)]; budući da bi se trebale omogućiti mjere upravljanja određenim vrstama, ako to opravdava njihovo stanje očuvanosti, uključujući zabranu određenih načina hvatanja ili ubijanja, istodobno omogućujući odstupanja pod određenim uvjetima”.

               13

               Članak 3. stavak 1. prvi podstavak te direktive propisuje:
               „Koherentna europska ekološka mreža posebnih područja očuvanja osniva se pod nazivom Natura 2000. Ova mreža, sastavljena od područja u kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi navedeni u Prilogu I. i staništa vrsta navedenih u Prilogu II., omogućuje održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu.”

               14

               U skladu s člankom 4. stavkom 4. navedene direktive:
               „Kad se područje od značaja za Zajednicu usvoji u skladu s postupkom utvrđenim u stavku 2, dotična država članica ga određuje kao posebno područje očuvanja što je prije moguće, a najkasnije u roku od šest godina, ustanovljujući prioritete u svjetlu značaja tih područja za održavanje ili obnavljanje povoljnog stanja očuvanosti prirodnog stanišnog tipa iz Priloga I. ili vrste iz Priloga II. te koherentnosti mreže Natura 2000, u svjetlu prijetnji od pogoršanja ili uništenja kojima su ta područja izložena.”

               15

               Članak 6. stavak 2. te direktive predviđa:
               „Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive.”

         Direktiva 2004/35/EZ

               16

               Članak 1. Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu (SL 2004., L 143, str. 56.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 58.), naslovljen „Predmet”, propisuje:
               „Svrha je ove Direktive utvrđivanje okvira za odgovornost za okoliš koji se temelji na načelu ‚onečišćivač plaća’, radi sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu.”

         Direktiva 79/409

               17

               Članak 3. stavak 2. točka (a) Direktive 79/409 propisuje:
               „Očuvanje, održavanje ili ponovna uspostava biotopa i staništa prvenstveno uključuju sljedeće mjere:

                        (a)

                        stvaranje zaštićenih područja”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Bundesministerium für Umwelt, Naturschutz und nukleare Sicherheit (Savezno ministarstvo za okoliš, zaštitu prirode i nuklearnu sigurnost, Njemačka) donio je 15. rujna 2005., na temelju članka 3. stavka 2. točke (a) Direktive 79/409, Verordnung über die Festsetzung des Naturschutzgebietes „Pommersche Bucht” (Uredba o uspostavi zaštićene prirodne zone „Pommersche Bucht”) (BGBl. 2005. I, str. 2778.). Ta uredba predviđa da je u toj zoni smještenoj u Baltičkom moru zabranjena svaka aktivnost koja može uzrokovati uništenje, degradaciju, izmjenu ili trajne poremećaje u zaštićenoj prirodnoj zoni. Međutim, profesionalni morski ribolov izričito je isključen iz te zabrane.

               19

               Komisija je 12. studenoga 2007. donijela Odluku 2008/23/EZ kojom se na temelju Direktive 92/43 utvrđuje prvi ažurirani popis područja od značaja za Zajednicu za atlantsku biogeografsku regiju (SL 2008., L 12, str. 1.), u skladu s kojom je zona „Sylter Außenriff”, smještena u Sjevernom moru, dodana na taj popis.

               20

               Komisija je 13. studenoga 2007. donijela Odluku 2008/25/EZ kojom se na temelju Direktive 92/43 utvrđuje prvi ažurirani popis područja od značaja za Zajednicu za kontinentalnu biogeografsku regiju (SL 2008., L 12, str. 383.), u skladu s kojom je zona „Pommersche Bucht mit Oderbank”, smještena u Baltičkom moru, dodana na taj popis.

               21

               Do danas Savezna Republika Njemačka nije ni označila te zone kao posebne zone zaštite, na temelju članka 4. stavka 4. Direktive 92/43, ni donijela mjere za očuvanje.

               22

               Sve tri dotične zone nalaze se u vodama obuhvaćenima njemačkim isključivim gospodarskim pojasom. U njima se morski ribolov obavlja pomoću ribolovne opreme koja se poteže morskim dnom i mreža stajaćica, što utječe na morske grebene i pješčane sprudove i također ima za posljedicu neželjen ulov pliskavica i morskih ptica.

               23

               Njemački krug za zaštitu prirode je 30. srpnja 2014. Saveznom uredu za zaštitu prirode podnio zahtjev za zabranu upotrebe tehnika morskog ribolova koje upotrebljavaju ribolovnu opremu koja se poteže morskim dnom i mreže stajaćice u zonama „Sylter Außenriff”, „Pommersche Bucht mit Oderbank” i „Pommersche Bucht”, uz obrazloženje da upotreba tih tehnika nije spojiva s člankom 6. stavkom 2. Direktive 92/43. Nadalje, tvrdi da je ta zabrana nužna mjera sprečavanja i otklanjanja u smislu članka 2. točaka 10. i 11. Direktive 2004/35, koju nadležna tijela moraju poduzeti u skladu s člankom 5. stavkom 3., člankom 6. stavkom 2. i člankom 12. te direktive.

               24

               Odlukom Saveznog ureda za zaštitu prirode od 29. listopada 2014. zahtjev Njemačkog kruga za zaštitu prirode je odbijen. Ta je odluka potvrđena još jednom odlukom istog ureda od 19. prosinca 2014.

               25

               Njemački krug za zaštitu prirode nakon toga je podnio tužbu protiv te odluke o odbijanju pred Verwaltungsgerichtom Köln (Upravni sud u Kölnu, Njemačka).

               26

               U obranu Savezni ured za zaštitu prirode tvrdi da zbog razloga nadležnosti on ne može donijeti mjere koje zahtijeva Njemački krug za zaštitu prirode jer ta nadležnost prema članku 3. stavku 1. točki (d) UFEU‑a pripada isključivo Uniji. Doduše, članak 11. Uredbe br. 1380/2013 dopušta državama članicama donošenje određenih mjera za očuvanje, ali ako te mjere mogu utjecati na ribarska plovila drugih država članica, može ih prema tom članku donijeti jedino Komisija.

               27

               Budući da tužba može biti osnovana jedino ako mjere koje zahtijeva tužitelj može donijeti Savezna Republika Njemačka, a ne Komisija, Verwaltungsgericht Köln (Upravni sud u Kölnu, Njemačka) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 11. Uredbe br. [1380/2013] tumačiti na način da su mu protivne mjere države članice za vode koje su pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom, nužne da se zadovolje njezine obveze u skladu s člankom 6. Direktive [92/43], koje imaju učinke na ribarska plovila drugih država članica i koje u potpunosti zabranjuju, u mreži Natura 2000, profesionalni morski ribolov uz pomoć ribolovnih alata i mreža (‚jednostruke mreže stajaćice i zaplećuće mreže’)?
                        Osobito:

                                 (a)

                                 Treba li članak 11. Uredbe [br. 1380/2013] tumačiti na način da pojam ‚mjere za očuvanje’ uključuje zabranu ribolovnih tehnika navedenih u prvom pitanju?

                                 (b)

                                 Treba li članak 11. Uredbe [br. 1380/2013] tumačiti na način da pojam ‚ribarska plovila drugih država članica’ također podrazumijeva ribarska plovila druge države članice koja plove pod zastavom Savezne Republike Njemačke?

                                 (c)

                                 Treba li članak 11. Uredbe [br. 1380/2013] tumačiti na način da pojam mjera koje ‚ispunjavaju ciljeve relevantnog zakonodavstva Unije’ također obuhvaća mjere država članica koje samo potiču ispunjavanje ciljeva predviđenih u navedenom zakonodavstvu Unije?

                        2.

                        Treba li članak 11. Uredbe br. [1380/2013] tumačiti na način da su mu protivne mjere države članice u pogledu voda pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom koje su nužne radi poštovanja njezinih obveza na temelju Direktive [2004/35] u pogledu sprečavanja i otklanjanja šteta u okolišu?

                        3.

                        Ako je odgovor na jedno ili oba prethodna pitanja negativan: protivi li se usvajanje spomenutih mjera od strane države članice isključivoj nadležnosti Europske unije u području očuvanja morskih bioloških resursa u okviru zajedničke ribarstvene politike iz članka 3. stavka 1. točke (d) Ugovora o funkcioniranju Europske unije?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

         Dopuštenost

               28

               Savezni ured za zaštitu prirode tvrdi da je prvo pitanje nedopušteno jer upućuje na članak 11. stavak 1. Uredbe br. 1380/2013, iako bi na mjere poput onih koje spominje sud koji je uputio zahtjev jedino mogao biti primjenjiv članak 11. stavak 2. et seq. te uredbe.

               29

               S tim u vezi, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pitanja vezana uz tumačenje prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 12. listopada 2010., Rosenbladt, C‑45/09, EU:C:2010:601, t. 33. i navedena sudska praksa).

               30

               Međutim, u ovom slučaju argumentacija Saveznog ureda za zaštitu prirode ne nastoji dokazati da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, da je problem hipotetski ili da Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja, nego predstavlja zauzimanje stajališta o tumačenju odredaba različitih stavaka članka 11. Uredbe br. 1380/2013 koje je Sud pozvan pružiti.

               31

               U tim okolnostima prvo pitanje ne može se proglasiti nedopuštenim.

         Meritum

               32

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 11. Uredbe br. 1380/2013 tumačiti na način da mu se protivi to da država članica donese mjere za vode koje su pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom, nužne da se zadovolje njezine obveze u skladu s člankom 6. Direktive 92/43, koje imaju učinke na ribarska plovila drugih država članica i koje u potpunosti zabranjuju, u mreži Natura 2000, profesionalni morski ribolov uz pomoć ribolovne opreme koja se poteže morskim dnom i mreža stajaćica.

               33

               Uvodno valja podsjetiti na to da su u skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 1380/2013 države članice ovlaštene donijeti mjere za očuvanje koje ne utječu na ribarska plovila drugih država članica koje se primjenjuju u vodama pod njihovim suverenitetom ili jurisdikcijom, a koje su nužne radi poštovanja njihovih obveza na temelju članka 13. stavka 4. Direktive 2008/56, članka 4. Direktive 2009/147 ili članka 6. Direktive 92/43, pod uvjetom da su te mjere usklađene s ciljevima navedenim u članku 2. te uredbe, ispunjavaju ciljeve relevantnog zakonodavstva Unije koje one namjeravaju provesti i barem su jednako stroge kao mjere predviđene pravom Unije.

               34

               Što se, najprije, tiče obveza država članica na temelju članka 6. Direktive 92/43, koje se želi ispuniti donošenjem mjera koje spominje sud koji je uputio zahtjev, iz teksta tog članka 6. proizlazi da te obveze nalažu da države članice „poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive”.

               35

               Budući da je sud koji je uputio zahtjev oblikovao svoje pitanje navodeći da mjere u glavnom postupku imaju za cilj ispuniti obveze koje proizlaze iz te odredbe, nije potrebno da se Sud u tom pogledu izjasni.

               36

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev navodi da se njegovo pitanje „osobito” odnosi na tumačenje triju pojmova iz članka 11. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013, tj., kao prvo, „mjera za očuvanje”, kao drugo, „mjera koje ispunjavaju ciljeve relevantnog zakonodavstva Unije” i, kao treće, „ribarskih plovila drugih država članica”. Stoga je prikladno da Sud pojasni svaki od tih pojmova.

               37

               Što se, kao prvo, tiče pojma „mjere za očuvanje”, valja utvrditi da tekst članka 11. te uredbe ne omogućuje utvrđivanje opsega tog pojma. Međutim, radi tumačenja stavka 1. tog članka treba uzeti u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i cilj (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2011., Société fiduciaire nationale d’expertise comptable, C‑119/09, EU:C:2011:208, t. 25.).

               38

               Kontekst članka 11. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013 obilježava činjenica da mjere za očuvanje iz članka 7. stavka 1. te uredbe obuhvaćaju tehničke mjere iz članka 7. stavka 2. te uredbe, među kojima su, u točki (c), mjere „ograničenja ili zabrane korištenja određenih ribolovnih alata i ribolovnih aktivnosti, na određenim područjima ili u određenim razdobljima”.

               39

               S obzirom na tu definiciju, mjere poput onih koje spominje sud koji je uputio zahtjev, a koje u vodama Unije zabranjuju ribolov pomoću ribolovne opreme koja se poteže morskim dnom i mreža stajaćica, mogu predstavljati mjere za očuvanje u smislu članka 7. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 1380/2013 i stoga biti obuhvaćene njezinim člankom 11. stavkom 1.

               40

               Cilj tog članka 11. stavka 1. potvrđuje taj zaključak.

               41

               Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 25. i samog teksta članka 11. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013, cilj te odredbe jest omogućiti državi članici, pod uvjetom prije svega da se ne utječe na ribarska plovila drugih država članica, donošenje mjera potrebnih za poštovanje obveza koje ona ima, među ostalim, na temelju članka 6. Direktive 92/43.

               42

               Međutim, među mjerama koje država članica može morati donijeti radi poštovanja obveza koje ima na temelju tog članka 6. jest, kao što to spominje petnaesta uvodna izjava Direktive 92/43, zabrana, kako bi se zaštitile određene vrste, određenih načina ulova ili usmrćivanja, osobito morskih životinja.

               43

               Njemački krug za zaštitu prirode i portugalska vlada tvrde, doduše, da se pojam „mjere za očuvanje” odnosi samo na mjere koje teže cilju u vezi sa zajedničkom ribarstvenom politikom, dok spomenute mjere za očuvanje imaju širi opseg jer su donesene radi očuvanja okoliša.

               44

               Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 23. svojeg mišljenja, činjenica da mjere koje zabranjuju upotrebu određene opreme i tehnika ribolova također utječu na druge vrste osim onih koje se love nije dovoljna kako te mjere ne bi ulazile u područje primjene te politike.

               45

               Naime, protivna argumentacija nije potkrijepljena analizom teksta i strukture članaka 7. i 11. Uredbe br. 1380/2013, čija valjanost nije sporna. Ti članci tako ne sadržavaju nikakvo izuzeće u pogledu donošenja mjera koje ograničavaju tehnike ribolova koje su odobrene radi očuvanja okoliša. Naprotiv, članak 7. stavak 1. točka (d) i stavak 2. točka (e) te uredbe izričito predviđaju donošenje mjera za očuvanje koje imaju za cilj potaknuti ribolovne prakse koje malo utječu na morski ekosustav i, šire, donošenje posebnih mjera namijenjenih smanjenju na minimum negativnih utjecaja ribolova na morsku bioraznolikost i morske ekosustave.

               46

               Što se, kao drugo, tiče pojma „mjere koje ispunjavaju ciljeve relevantnog zakonodavstva Unije”, upotreba glagola „ispunjavaju” na prvi pogled mogla bi se shvatiti na način da izražava obvezu za predmetne mjere da same za sebe omoguće ostvarenje cilja relevantnog zakonodavstva.

               47

               Međutim, valja naglasiti da u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 92/43 koherentna europska ekološka mreža posebnih područja očuvanja predviđena tom direktivom, na koju upućuje pojam „područja Natura 2000”, koji upotrebljava sud koji je uputio zahtjev, ima za cilj osigurati održavanje ili, prema potrebi, povrat prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta u povoljno stanje očuvanosti u njihovu prirodnom arealu.

               48

               S obzirom na prirodu tog cilja i uključenost tih staništa u složene ekosustave, određena mjera za očuvanje općenito može samo pridonijeti, zajedno s drugim mjerama, ostvarenju tih ciljeva, a sama za sebe nije dovoljna za njihovo ostvarenje. Prema tome, tumačiti članak 11. stavak 1. Uredbe br. 1380/2013 na način da dopušta samo donošenje mjera koje bi, uzete izdvojeno, bile dovoljne za ostvarenje tog cilja uskratilo bi koristan učinak te odredbe.

               49

               Usto valja općenito istaknuti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kako bi zadovoljila test proporcionalnosti, mjera mora pridonijeti postavljenom cilju, a ne nužno ostvariti ga sama za sebe (vidjeti prema analogiji presudu od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 92.).

               50

               Prema tome, pojam „mjere koje ispunjavaju ciljeve relevantnog zakonodavstva Unije” treba shvatiti na način da obuhvaća mjere koje donose države članice, a koje samo potiču ostvarenje ciljeva utvrđenih u zakonodavstvu Unije.

               51

               Mjere poput onih koje spominje sud koji je uputio zahtjev, koje u potpunosti zabranjuju profesionalan morski ribolov pomoću ribolovne opreme koja se poteže morskim dnom i mreža stajaćica, mogu poticati održavanje ili, prema potrebi, povrat prirodnih stanišnih tipova i staništa morskih vrsta u predmetnim zonama u povoljno stanje očuvanosti i, posljedično, biti obuhvaćene člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 1380/2013.

               52

               Što se, kao treće, tiče pojma „ribarska plovila drugih država članica”, tekst članka 11. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013 ne sadržava nikakva pojašnjenja o elementima koji definiraju taj pojam.

               53

               Međutim, iz članka 91. stavka 1. i članka 94. stavka 1. Konvencije iz Montego Baya proizlazi da je Unija dužna poštovati da plovila imaju pripadnost one države čiju su zastavu ovlašteni vijoriti i da svaka država djelotvorno vrši svoju jurisdikciju i nadzor nad brodovima koji vijore njezinu zastavu.

               54

               Iz toga slijedi da pojam „ribarska plovila drugih država članica” iz članka 11. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013 treba shvatiti na način da upućuje isključivo na plovila koja vijore zastavu druge države članice od one koja ima svoju suverenost ili jurisdikciju nad predmetnom zonom i koja su zbog toga podvrgnuta stvarnoj jurisdikciji i kontroli države članice čiju zastavu vijore.

               55

               Budući da je sud koji je uputio zahtjev sam utvrdio, kao što to proizlazi iz formulacije njegova pitanja, da mjere koje spominje utječu na takva plovila, te mjere ne mogu ispuniti zahtjeve iz članka 11. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013 i prema tome država članica ih na tom temelju ne može donijeti jednostrano.

               56

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 11. stavak 1. Uredbe br. 1380/2013 treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica donese mjere za vode koje su pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom, nužne da se zadovolje njezine obveze u skladu s člankom 6. Direktive 92/43 i koje u potpunosti zabranjuju, u mreži Natura 2000, profesionalni morski ribolov uz pomoć ribolovne opreme koja se poteže morskim dnom i mreža stajaćica jer takve mjere imaju učinke na ribarska plovila drugih država članica.

            Drugo pitanje

               57

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 11. Uredbe br. 1380/2013 tumačiti na način da mu se protivi to da država članica donese mjere poput onih u glavnom postupku za vode pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom koje su nužne kako bi ispunila svoje obveze iz Direktive 2004/35.

               58

               U tom smislu iz članka 11. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013 proizlazi da je ovlaštenje koje ta odredba dodjeljuje ograničeno na mjere koje su nužne državama članicama radi ispunjavanja obveza iz triju konkretnih odredaba zakonodavstva Unije o okolišu: članka 13. stavka 4. Direktive 2008/56, članka 4. Direktive 2009/147 i članka 6. Direktive 92/43.

               59

               Stoga taj članak 11. stavak 1. ne spominje Direktivu 2004/35 i njegov tekst ne sadržava nikakvu indiciju da popis odredaba prava Unije na koje ta odredba upućuje nije taksativan.

               60

               Usto, budući da taj članak 11. stavak 1. uspostavlja iznimku od općeg pravila propisanog člankom 6. Uredbe br. 1380/2013, prema kojem nadležnost za donošenje mjera za očuvanje pripada Uniji, njegove odredbe treba tumačiti usko (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Zh. i O., C‑554/13, EU:C:2015:377, t. 42.).

               61

               Posljedično, da je zakonodavac želio uspostaviti ovlaštenje koje dopušta mjere za očuvanje nužne državi članici kako bi ispunila svoje obveze iz Direktive 2004/35, on bi to morao izričito naglasiti.

               62

               Iz toga slijedi da članak 11. stavak 1. Uredbe br. 1380/2013 treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica donese mjere poput onih u glavnom postupku za vode pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom koje su nužne kako bi ispunila svoje obveze iz Direktive 2004/35.

            Treće pitanje

               63

               Budući da je treće pitanje postavljeno samo za slučaj da odgovor na prvo ili drugo pitanje bude negativan, na njega nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 11. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o zajedničkoj ribarstvenoj politici, izmjeni uredaba Vijeća (EZ) br. 1954/2003 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 2371/2002 i (EZ) br. 639/2004 i Odluke Vijeća 2004/585/EZ treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica donese mjere za vode koje su pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom, nužne da se zadovolje njezine obveze u skladu s člankom 6. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore i koje u potpunosti zabranjuju, u mreži Natura 2000, profesionalni morski ribolov uz pomoć ribolovne opreme koja se poteže morskim dnom i mreža stajaćica jer takve mjere imaju učinke na ribarska plovila drugih država članica.

                           2.

                           Članak 11. stavak 1. Uredbe br. 1380/2013 treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica donese mjere poput onih u glavnom postupku za vode pod njezinim suverenitetom ili jurisdikcijom koje su nužne kako bi ispunila svoje obveze iz Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	jezik postupka : njemački