title: Presuda Suda (treće vijeće) od 28. studenoga 2013.#Minister Finansów protiv MDDP sp. z o.o. Akademia Biznesu, sp. komandytowa.#PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 132. do 134. i 168. – Izuzeća – Obrazovne usluge koje isporučuju organizacije privatnog prava s ciljem ostvarivanja dobiti – Pravo na odbitak.#Predmet C-319/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      28. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „PDV — Direktiva 2006/112/EZ — Članci 132. do 134. i 168. — Izuzeća — Obrazovne usluge koje isporučuju organizacije privatnog prava s ciljem ostvarivanja dobiti — Pravo na odbitak“
      U predmetu C‑319/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Poljska) odlukom od 27. travnja 2012. koju je Sud zaprimio 2. srpnja 2012. u postupku

         Minister Finansów

      protiv

         MDDP sp. z o.o. Akademia Biznesu, sp. komandytowa,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Minister Finansów, J. Kaute i T. Tratkiewicz, u svojstvu agenata,

               —

               za MDDP sp. z o.o. Akademia Biznesu, sp. komandytowa, T. Michalik, u svojstvu savjetnika,

               —

               za poljsku vladu, A. Kraińska i A. Kramarczyk kao i B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, I. Pouli i M. Tassopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Laires, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Mantlea, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, K. Herrmann i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 132. stavka 1. točke (i), članka 133. stavka 1. točaka (a) do (d), članka 134. i članka 168. točke (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1., u daljnjem tekstu: PDV Direktiva), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Minister Finansów (ministar financija, u daljnjem tekstu: Minister) i MDDP sp. z o.o. Akademia Biznesu, sp. komandytowa (u daljnjem tekstu: MDDP), u vezi s izuzećem od poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na isporuku obrazovnih usluga koje isporučuju organizacije koje nisu subjekti javnog prava u komercijalne svrhe.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 132. stavak 1. točke (i), (l), (m) i (q) PDV Direktive propisuje:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
               [...]

                        (i)

                        osiguranje obrazovanja djece ili mladih ljudi, školsko ili sveučilišno obrazovanje, stjecanje stručne kvalifikacije ili prekvalifikacija, uključujući isporuke usluga i roba koje su s time usko povezane, od strane subjekta javnog prava koji navedeno imaju za cilj ili od strane ostalih organizacija koje dotična država članica prepoznaje kao organizaciju sa sličnim ciljem;

                  [...]

                        (l)

                        isporuka usluga i usko povezanih roba koje neprofitne organizacije pružaju svojim članovima u zajedničkom interesu u zamjenu za pretplatu utvrđenu u skladu s njihovim pravilima a čiji je cilj političke, sindikalne, religijske, patriotske, filozofske, filantropske ili građanske prirode, pod uvjetom da nije vjerojatno da će predmetno izuzeće uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja;

                        (m)

                        isporuka određenih usluga koje su usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem a koje neprofitne organizacije isporučuju osobama koje sudjeluju u sportu ili fizičkom odgoju;

                  [...]

                        (q)

                        aktivnosti, osim onih komercijalne naravi, koje obavljaju tijela javnog radija i televizije.”

               4

               Članak 133. stavak 1. točke (a) do (d) PDV Direktive glasi:
               „Države članice mogu uvjetovati davanje prava na izuzeće iz točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) iz članka 132. stavka 1. tijelima koja nisu subjekti javnog prava u svakom pojedinačnom slučaju u jednom od ili više sljedećih uvjeta:

                        (a)

                        dotični subjekti ne smiju sistematično ciljati na ostvarivanje dobiti, a svaki eventualni višak koji se usprkos tome ostvari ne smije se dijeliti, već ga se mora pripisati daljnjem poslovanju ili poboljšanju pruženih usluga;

                        (b)

                        te subjekte moraju voditi i njima upravljati uglavnom na dobrovoljnoj osnovi osobe koje nemaju izravnog ili neizravnog interesa, bilo same ili putem posrednika, u pogledu rezultata dotičnih aktivnosti;

                        (c)

                        ti subjekti moraju zaračunavati cijene koje odobravaju tijela javne vlasti ili koje ne premašuju takve odobrene cijene, ili, u pogledu usluga koje ne podliježu odobrenju, cijene koje su niže od onih koje za slične usluge zaračunavaju komercijalna društva koja podliježu PDV‑u;

                        (d)

                        mora biti vjerojatno da izuzeća neće uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja podliježu PDV‑u.”

               5

               Članak 134. ove Direktive predviđa:
               „Isporuci robe ili usluga ne odobrava se izuzeće iz točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) članka 132. stavka 1. u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        kada isporuka nije bitna za izuzetu transakciju;

                        (b)

                        kada je osnovna svrha isporuke stvaranje dodatnog prihoda dotičnog tijela putem transakcija koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu PDV‑u.”

               6

               Članak 168. točka (a) navedene Direktive utvrđuje kako slijedi:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;”

         Poljsko pravo

               7

               Članak 43. stavak 1. točka 1. Zakona o porezu na dodanu vrijednost roba i usluga (Ustawa o podatku od towarów i usług) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54., pozicija 535.) s izmjenama (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) predviđa:
               „Od poreza su izuzeti:

                        1)

                        usluge nabrojane u prilogu 4. zakona;

                  [...]”

               8

               Odjeljak 7. priloga 4. Zakona o PDV‑u navodi „obrazovne usluge”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               MDDP, društvo poljskog prava, organizira aktivnosti obuke i specijaliziranih konferencija u različitim područjima obrazovanja i obuke kao što su oporezivanje, računovodstvo, financije i u područjima povezanim s organizacijom i upravljanjem poduzeća, uključujući razvoj profesionalnih i osobnih vještina.

               10

               Navedene aktivnosti MDDP organizira u okviru svojih gospodarskih aktivnosti čiji je cilj ostvarivanje redovne dobiti.

               11

               MDDP nije upisan u registar škola i privatnih centara na temelju odredaba Zakona o obrazovnim sustavima (Ustawa o systemie oświaty) od 7. rujna 1991.

               12

               MDDP je od Ministera zatražio porezno tumačenje u vezi sa svojim pravom na odbitak pretporeza za PDV na trošak roba i usluga stečenih u cilju isporuke svojih usluga obuke. On je tvrdio da njegove usluge obuke ne bi trebale biti izuzete od PDV‑a već trebaju biti predmetom oporezivanja.

               13

               U tom kontekstu MDDP je naveo da su odredbe članka 43. stavka 1. točke 1. i odjeljka 7. priloga 4. Zakona o PDV‑u neusklađene s člankom 132. stavkom 1. točkom (i), člankom 133. i člankom 134. PDV Direktive.

               14

               Suprotno tome, Minister je smatrao da su odredbe PDV Direktive pravilno prenesene zajedničkim odredbama članka 43. stavka 1. točke 1. i odjeljka 7. priloga 4. Zakona o PDV‑u.

               15

               MDDP je 3. siječnja 2011. podnio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (upravni sud Varšavskog vojvodstva) tužbu za poništenje gore navedenog poreznog tumačenja pozivajući se na kršenje članka 132. stavka 1. točke (i) PDV Direktive, zajedno s člankom 133. i člankom 134. te Direktive.

               16

               Presudom od 17. listopada 2011. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie poništio je pobijano porezno tumačenje zato što se članak 132. stavak 1. točka (i) PDV Direktive protivi tome da organizacije koje ne izvršavaju aktivnosti isporuke obrazovnih usluga u općem interesu uživaju izuzeće od PDV‑a.

               17

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie smatrao je, pozivajući se na presudu od 18. siječnja 2001., Stockholm Lindöpark (C‑150/99, Zb., str. I‑493.), da u slučaju izuzeća koje nije u skladu s PDV Direktivom porezni obveznik ima pravo pozvati se izravno na članak 168. te Direktive i odbiti pretporez za PDV na stjecanje roba i usluga korištenih za potrebe isporučenih usluga obuke, čak i ako su potonji predmet izuzeća od PDV‑a, ukoliko to izuzeće nije u skladu s PDV Direktivom. Međutim, naglasio je paradoksalan karakter situacije koja iz toga proizlazi, u kojoj porezni obveznik koji izvršava operacije izuzete od PDV‑a također ima pravo na odbitak na temelju članka 168. PDV Direktive.

               18

               Minister je podnio žalbu na presudu od 17. listopada 2011. pred Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud).

               19

               Postupajući povodom pravnog lijeka Ministera, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje o tumačenju članka 132. stavka 1. točke (i) PDV Direktive. Sud postavlja upit o mogućnosti MDDP‑a da uživa izuzeće na isporučenu uslugu obuke koristeći pravo na odbitak pretporeza.

               20

               U tim okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li odredbe članka 132. stavka 1. točke (i), članka 133. i članka 134. [PDV] Direktive tumačiti u smislu da se protive tome da isporuke obrazovnih usluga koje izvršavaju organizacije koje nisu subjekti javnog prava, u komercijalne svrhe, budu izuzete od PDV‑a kako je predviđeno člankom 43. stavkom 1. točkom 1. Zakona [o PDV‑u] zajedno s prilogom 4. odjeljkom 7. tog Zakona kakav je na snazi 2010.?

                        2)

                        U slučaju [potvrdnog] odgovora na prvo pitanje i s obzirom na neusklađenost takvog izuzeća s odredbama [PDV] Direktive, može li ga porezni obveznik primijeniti koristeći pravo na odbitak pretporeza za PDV u skladu s člankom 168. navedene Direktive?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članka 132. stavka 1. točke (i), članka 133. i članka 134. PDV Direktive tumačiti na način da se protive tome da isporuke obrazovnih usluga koje izvršavaju organizacije koje nisu subjekti javnog prava, u komercijalne svrhe, budu izuzete od PDV‑a.

               22

               Vlade Poljske, Grčke, Portugala i Ujedinjene Kraljevine smatraju da se navedene odredbe tome ne protive.

               23

               Suprotno tome, MDDP i Europska komisija procjenjuju da PDV Direktiva ne dopušta opće izuzeće sveukupnosti isporuka obrazovnih usluga koje isporučuju privatne organizacije u komercijalne svrhe jer takvo izuzeće može biti primjenjivo samo s obzirom na ciljeve te organizacije.

               24

               Najprije, treba navesti da članak 132. stavak 1. točka (i), članak 133. i članak 134. PDV Direktive odgovaraju članku 13. A stavku 1. točki (i) i stavku 2. točkama (a) i (b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza (SL L 145, str. 1.).

               25

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se izraze upotrijebljene za utvrđivanje izuzećâ u članku 132. PDV Direktive treba usko tumačiti. Međutim, tumačenje tih izraza treba biti u skladu s ciljevima navedenih izuzeća i treba poštivati zahtjeve načela porezne neutralnosti svojstvene zajedničkom sustavu PDV‑a. Stoga to pravilo uskog tumačenja ne znači da izrazi upotrijebljeni za utvrđivanje izuzeća predviđenih navedenim člankom 132. treba tumačiti na način koji bi ih lišio njihovih učinaka (vidjeti, osobito, presudu od 15. studenoga 2012., Zimmermann, C‑174/11 točku 22. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Što se tiče cilja izuzeća predviđenog člankom 132. stavkom 1. točkom (i) PDV Direktive, iz te odredbe proizlazi da navedeno izuzeće, koje osigurava stavljanje isporuka obrazovnih usluga u povoljniji položaj u području PDV‑a, predviđa olakšanje pristupa tim isporukama izbjegavajući dodatne troškove koji bi mogli proizići iz njihovog podvrgavanja PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 20. lipnja 2002., Komisija/Njemačka, C‑287/00, Zb., str. I‑5811., točku 47.).

               27

               S obzirom na taj cilj, potrebno je podsjetiti da komercijalni karakter aktivnosti ne isključuje u kontekstu članka 132. stavka 1. točke (i) PDV Direktive njezin karakter aktivnosti od općeg interesa (vidjeti presude od 3. travnja 2003., Hoffmann, C‑144/00, Zb., str. I‑2921., točku 38., kao i od 26. svibnja 2005., Kingscrest Associates i Montecello, C‑498/03, Zb., str. I‑4427., točku 31.).

               28

               Također, termin „organizacija” naveden u članku 132. stavku 1. točki (i) PDV Direktive u načelu je dovoljno širok za uključivanje privatnih subjekata s ciljem ostvarivanja dobiti (vidjeti gore navedenu presudu Kingscrest Associates i Montecello, točku 35.).

               29

               U tom smislu treba također navesti da je zakonodavac Europske unije, kad je namjeravao odobriti izuzeća predviđena u članku 132. stavku 1. točki (i) PDV Direktive za određene neprofitne organizacije ili koje nemaju komercijalni karakter, to naveo na izričit način kao što proizlazi iz te odredbe u točkama (l), (m) i (q) (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Kingscrest Associates i Montecello, točku 37.).

               30

               Nadalje, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da članak 133. stavak 1. točka (a) PDV Direktive, koji predstavlja fakultativni uvjet koji su države članice slobodne dodatno nametnuti za određena izuzeća navedena u članku 132. stavku 1. ove Direktive, dopušta, ali ne obvezuje države članice osigurati pravo na izuzeća predviđena osobito u navedenom članku 132. stavku 1. točki (i) organizacijama koje nisu subjekt javnog prava i koje nemaju za cilj sustavno ostvarivanje dobiti (vidjeti gore navedene presude Hoffmann, točku 38., Kingscrest Associates i Montecello, točku 38., i od 8. lipnja 2006., L.u.P., C‑106/05, Zb., str. I‑5123., točku 43.).

               31

               U tim okolnostima valja nužno priznati da, s obzirom na to da zakonodavac Unije nije, kao u članku 132. stavku 1. točki (i) ove direktive, izričito podredio izuzeća o kojima je riječ odsutnosti cilja ostvarivanja dobiti, slijeđenje takvog cilja ne isključuje navedena izuzeća jer bi u protivnom članak 133. stavak 1. točka (a) PDV Direktive bio lišen svakog sadržaja (vidjeti gore navedenu presudu Kingscrest Associates i Montecello, točku 40.).

               32

               Nadalje, suprotno navodima Komisije, članak 134. PDV Direktive ne isključuje mogućnost proširenja izuzeća predviđenog u članku 132. stavku 1. točki (i) ove direktive na privatne organizacije koje ostvaruju isporuke obrazovnih usluga u komercijalne svrhe. Naime, kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 31. svojeg mišljenja, članak 134. PDV Direktive primjenjuje se samo na operacije usko povezane s isporukom obrazovnih usluga koje su izuzete na temelju navedenog članka 132. stavka 1. točke (i), a ne dakle na operacije koje su u srži tih isporuka (vidjeti u tom smislu presude od 1. prosinca 2005., Ygeia, C‑394/04 i C‑395/04, Zb., str. I‑10373., točku 26., kao i od 9. veljače 2006., Stichting Kinderopvang Enschede, C‑415/04, Zb., str. I‑1385., točke 22. i 25.).

               33

               Iz navedenog proizlazi da se odredbe članka 132. stavka 1. točke (i), članaka 133. i članka 134. PDV Direktive ne protive tome da isporuke obrazovnih usluga koje u komercijalne svrhe isporučuju organizacije koje nisu subjekti javnog prava budu izuzete od PDV‑a.

               34

               Međutim, članak 43. stavak 1. točka 1. zajedno s odjeljkom 7. priloga 4. Zakona o PDV‑u, kakav je na snazi 2010., izuzimaju na općenit način sveukupnost isporuka obrazovnih usluga, bez obzira na to koji je cilj organizacija koje te usluge isporučuju.

               35

               U skladu s člankom 132. stavkom 1. točkom (i) PDV Direktive, navedene isporuke obrazovnih usluga podliježu izuzećima samo ako ih isporučuju organizacije javnog prava koje su obrazovnog karaktera ili druge organizacije kojima su odnosne države članice priznale da imaju usporedive ciljeve. Iz toga slijedi da druge organizacije, tj. privatne organizacije, trebaju ispunjavati uvjet da slijede ciljeve koji su usporedivi s ciljevima navedenih organizacijâ javnog prava. Iz teksta odredaba članka 132. stavka 1. točke (i) stoga jasno proizlazi da isti ne dopušta državama članicama odobriti izuzeće za isporuku obrazovnih usluga svim privatnim organizacijama koje isporučuju te usluge, uključujući također onima čiji ciljevi nisu usporedivi s ciljevima navedenih organizacija javnog prava.

               36

               Stoga je izuzeće poput onoga u glavnom postupku, koje se općenito primjenjuje na sveukupnost isporuka obrazovnih usluga, bez obzira na cilj koji slijede privatne organizacije koje isporučuju navedene usluge, nespojivo s navedenim člankom 132. stavkom 1. točkom (i), kako ga je napisao zakonodavac Unije.

               37

               U mjeri u kojoj članak 132. stavak 1. točka (i) PDV Direktive ne određuje točno uvjete ili modalitete prema kojima ti usporedivi ciljevi mogu biti prepoznati, načelno je na nacionalnom pravu svake države članice da propiše pravila u skladu s kojima takvo priznanje može biti odobreno takvim organizacijama. U tom smislu države članice raspolažu ovlašću procjene (vidjeti u tom smislu gore navedene presude, Kingscrest Associates i Montecello, točke 49. i 51., kao i Zimmermann, točku 26.).

               38

               Nadalje, na nacionalnim je sudovima, poštujući načela prava Unije, a osobito načelo ravnopravnosti tretmana koje se u području PDV‑a očituje kroz načelo porezne neutralnosti, da ispitaju jesu li države članice nametnuvši takve uvjete prekoračile granice svoje ovlasti procjene (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Kingscrest Associates i Montecello, točku 52., kao i L.u.P., točku 48.).

               39

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da odredbe članka 132. stavka 1. točke (i), članka 133. i članka 134. PDV Direktive treba tumačiti na način da se ne protive tome da isporuke obrazovnih usluga koje u komercijalne svrhe isporučuju organizacije koje nisu subjekti javnog prava budu izuzete od PDV‑a. Međutim, članak 132. stavak 1. točka (i) te Direktive protivi se izuzeću sveukupnosti isporuka obrazovnih usluga bez razmatranja ciljeva koje slijede organizacije koje nisu subjekti javnog prava, a koje isporučuju te usluge.

         Drugo pitanje

               40

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, drugo pitanje valja shvatiti tako da sud koji je uputio zahtjev želi njime saznati može li se porezni obveznik pozvati na činjenicu da izuzeće od PDV‑a predviđeno nacionalnim pravom nije u skladu s člankom 132. stavkom 1. točkom (i) PDV Direktive, a kako bi mogao zatražiti pravo na odbitak pretporeza, predviđen člankom 168. PDV Direktive, i u isto vrijeme uživati navedeno izuzeće za isporuke profesionalnog obrazovanja i obuke koje isporučuje.

               41

               Kao prvo, valja navesti da je središnje načelo PDV sustava, kako su istaknule vlade Poljske, Portugala i Ujedinjene Kraljevine, da pravo na odbitak pretporeza za PDV na stjecanje robe ili usluga pretpostavlja da su troškovi izvršeni za stjecanje istih dio konstitutivnih elemenata cijene operacijâ koje se izlazno oporezuje, a što otvara pravo na odbitak.

               42

               Naime, iz uvodnog dijela članka 168. PDV Direktive, koji propisuje uvjete za nastanak i opseg prava na odbitak, proizlazi da samo operacije koje su izlazno oporezovane stvaraju pravo na odbitak PDV‑a za stjecanje robe i usluga korištenih za ostvarenje tih operacija.

               43

               Stoga je, u skladu s logikom sustava uspostavljenog PDV Direktivom, odbitak pretporeza povezan s ubiranjem izlaznog poreza.

               44

               U tom smislu Sud je već presudio da, osim u slučajevima izričito predviđenim direktivama iz tog područja, kad porezni obveznik isporuči usluge drugom poreznom obvezniku koji ih koristi za izvršenje izuzete operacije, on nema pravo na odbitak pretporeza za PDV (vidjeti, osobito, presude od 6. travnja 1995., BLP Group, C‑4/94, Zb., str. I‑983., točku 28., i od 26. rujna 1996., Debouche, C‑302/93, Zb., str. I‑4495., točku 16.).

               45

               Iz navedenog proizlazi da čak i kad je izuzeće predviđeno nacionalnim pravom neusklađeno s PDV Direktivom, članak 168. te Direktive ne dopušta poreznom obvezniku koristiti to izuzeće pozivajući se na pravo na odbitak.

               46

               Potrebno je ispitati može li se porezni obveznik, kao što je MDDP, pozvati na članak 132. stavak 1. točku (i) PDV Direktive kako bi obuhvatio isporuku obrazovnih usluga te na taj način koristio pravo na odbitak.

               47

               U tom smislu valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u svim slučajevima gdje su odredbe Direktive s gledišta svog sadržaja bezuvjetne i dovoljno precizne može na iste pozvati, u nedostatku mjera primjene usvojenih u rokovima, protiv svake nacionalne odredbe koja nije usklađena s PDV Direktivom ili kad su takve naravi da utvrđuju prava na koja se pojedinci mogu pozivati u odnosu na državu (vidjeti, osobito, presudu od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, Zb., str. I‑5517., točku 58. kao i navedenu sudsku praksu).

               48

               Stoga se postavlja pitanje je li članak 132. stavak 1. točka (i) PDV Direktive u svom sadržaju bezuvjetan i dovoljno precizan u vezi s izuzećem isporuka obrazovnih usluga privatnih organizacija.

               49

               Prvi od tih uvjeta je ispunjen. Naime, članak 132. stavak 1. točka (i) PDV Direktive bezuvjetan je u pogledu svog sadržaja u tome što ne ostavlja nikakav izbor državama članicama nego nameće svakoj državi obvezu dodjele izuzeća koje je u njemu utvrđeno.

               50

               U pogledu drugog uvjeta, iz odgovora Suda na prvo pitanje proizlazi da članak 132. stavak 1. točka (i) PDV Direktive ostavlja državama članicama određenu marginu prosudbe za utvrđivanje privatnih organizacija koje imaju ciljeve koji su usporedivi s ciljevima organizacijâ javnog prava i koje stoga moraju na temelju tog članka biti izuzete od PDV‑a.

               51

               Međutim, Sud je već imao priliku utvrditi da okolnost, da jedna odredba PDV Direktive kojom se uspostavlja izuzeće dodjeljuje državama članicama marginu prosudbe za utvrđivanje korisnikâ istog, nije prepreka da se ta odredba smatra dovoljno preciznom kako bi se na nju moglo izravno pozivati ako sukladno objektivnim pokazateljima sporna isporuka odgovara kriterijima predviđenim navedenim izuzećem (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, točke 60. i 61. kao i navedenu sudsku praksu).

               52

               Također, kada država članica prekorači svoju ovlast procjene izuzimajući isporuke ili porezne obveznike za koje takvo izuzeće nije moglo objektivno biti dodijeljeno na temelju navedene odredbe PDV Direktive, zainteresirana osoba može se izravno pozvati na istu s namjerom da se to izuzeće na nju ne primjenjuje.

               53

               Iz toga proizlazi da se, samo ako je država članica prekoračila svoju ovlast procjene kvalificirajući poreznog obveznika kao organizaciju s ciljevima koji su usporedivi s ciljevima organizacijâ javnog prava, taj porezni obveznik može dakle pozvati na članak 132. stavak 1. točku (i) PDV Direktive kako bi osporio nacionalno zakonodavstvo i na taj način podvrgnuo svoje isporuke PDV‑u.

               54

               Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točkama 70. i 71. svog mišljenja, na nacionalnom je sudu da provjeri prelazi li izuzeće isporuka isporučenih od organizacije kao što je MDDP, na temelju članka 132. stavka 1. točke (i) PDV Direktive, granice ovlasti procjene ostavljene poljskom zakonodavcu. Na tom je sudu ispitivanje ciljeva i modaliteta aktivnosti MDDP‑a uspoređujući ih s aktivnostima poljskih organizacija javnog prava zaduženih za obrazovne zadaće. U tom smislu iz odgovora Suda na prvo pitanje proizlazi da sâma činjenica da organizacija kao što je MDDP ima komercijalne ciljeve nije dovoljna za isključivanje mogućnosti da isti ima ciljeve usporedive s ciljevima organizacijâ javnog prava i da njegove isporuke mogu dakle biti izuzete na temelju navedene odredbe.

               55

               Da je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da ciljevi organizacije kao što je MDDP ne mogu biti smatrani usporedivima s ciljevima organizacijâ javnog prava, MDDP bi se mogao pozivati na činjenicu da nacionalno pravo izuzima, kršeći članak 132. stavak 1. točku (i) PDV Direktive, njegove isporuke profesionalnog obrazovanja i obuke od PDV‑a. U tom slučaju njegove bi isporuke bile podvrgnute PDV‑u i MDDP bi mogao dakle u toj mjeri zatražiti pravo na odbitak pretporeza na temelju poljskih propisa.

               56

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti:

                        —

                        porezni se obveznik ne može pozivati, na temelju članka 168. PDV Direktive ili na temelju nacionalne odredbe koja isti prenosi, na pravo na odbitak pretporeza za PDV ako zbog izuzeća predviđenog nacionalnim pravom, koje krši članak 132. stavak 1. točku (i) ove Direktive, njegove isporuke obrazovanja nisu naknadno podvrgnute PDV‑u;

                        —

                        taj porezni obveznik može se međutim pozvati na neusklađenost navedenog izuzeća s člankom 132. stavkom 1. točkom (i) PDV Direktive kako se ono na njega ne bi primijenilo kada se, čak uzimajući u obzir marginu prosudbe dodijeljenu tom odredbom državama članicama, navedeni porezni obveznik ne bi mogao objektivno smatrati organizacijom koja ima ciljeve usporedive s ciljevima obrazovne organizacije javnog prava u smislu navedene odredbe, što je na nacionalnom sucu da provjeri; i

                        —

                        pod ovom zadnjom pretpostavkom, obrazovne usluge isporučene od strane navedenog poreznog obveznika bit će podvrgnute PDV‑u i on će moći dakle koristiti pravo na odbitak pretporeza za PDV.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Odredbe članka 132. stavka 1. točke (i), članka 133. i članka 134. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se ne protive tome da isporuke obrazovnih usluga koje u komercijalne svrhe isporučuju organizacije koje nisu subjekti javnog prava budu izuzete od poreza na dodanu vrijednost. Međutim, članak 132. stavak 1. točka (i) te Direktive protivi se općem izuzeću sveukupnosti isporuka obrazovnih usluga bez razmatranja ciljeva organizacija koje nisu subjekti javnog prava, a koje isporučuju te usluge.

                           2.

                           Porezni obveznik ne može se pozivati, na temelju članka 168. Direktive 2006/112 ili na temelju nacionalne odredbe koja isti prenosi, na pravo na odbitak pretporeza za porez na dodanu vrijednost ako zbog izuzeća predviđenog nacionalnim pravom, koje krši članak 132. stavak 1. točku (i) ove Direktive, njegove isporuke obrazovanja nisu naknadno podvrgnute porezu na dodanu vrijednost.

                           Taj porezni obveznik može se međutim pozvati na neusklađenost navedenog izuzeća s člankom 132. stavkom 1. točkom (i) Direktive 2006/112 kako se ono na njega ne bi primijenilo kada se, čak uzimajući u obzir marginu prosudbe dodijeljenu tom odredbom državama članicama, navedeni porezni obveznik ne bi mogao objektivno smatrati organizacijom koja ima ciljeve usporedive s ciljevima obrazovne organizacije javnog prava u smislu navedene odredbe, što je na nacionalnom sucu da provjeri.

                           Pod ovom zadnjom pretpostavkom, obrazovne usluge isporučene od strane navedenog poreznog obveznika bit će podvrgnute porezu na dodanu vrijednost i on će dakle moći koristiti pravo na odbitak pretporeza za porez na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. siječnja 2017.#Roca Sanitario, SA protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Smjernice o metodi za utvrđivanje iznosa novčanih kazni iz 2006. – Obveza obrazlaganja – Načelo jednakog postupanja – Proporcionalnost – Izvršavanje neograničene nadležnosti.#Predmet C-636/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Smjernice o metodi za utvrđivanje iznosa novčanih kazni iz 2006. — Obveza obrazlaganja — Načelo jednakog postupanja — Proporcionalnost — Izvršavanje neograničene nadležnosti“
      U predmetu C‑636/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. studenoga 2013.,

         Roca Sanitario SA, sa sjedištem u Barceloni (Španjolska), koju zastupaju J. Folguera Crespo, P. Vidal Martínez i E. Navarro Varona, abogados,
      tužitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castilla Contreras, F. Castillo de la Torre i F. Jimeno Fernández, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, M. Berger, E. Levits, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Roca Sanitario SA u žalbi traži djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., Roca Sanitario/Komisija (T‑408/10, EU:T:2013:440; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud smanjio na 6 298 000 eura iznos novčane kazne izrečene društvu Roca Sanitario, solidarno s njegovim društvom kćeri Roca SARL (u daljnjem tekstu: Roca), Odlukom Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – kupaonska oprema) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), te kojom je u preostalom dijelu odbio njegovu tužbu za poništenje te odluke.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1/2003

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak u SL‑u 2016., L 173, str. 108.) u članku 23. stavcima 2. i 3. predviđa:
               „2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [101.] ili članka [102. UFEU‑a] [...]

                  [...]
               Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               [...]
               3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”

               3

               U članku 31. te uredbe navodi se:
               „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može ukinuti, smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.”

         Smjernice iz 2006.

               4

               U točki 2. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) navodi se da, kada je riječ o utvrđivanju novčanih kazni, „Komisija mora uzimati u obzir i težinu i trajanje povreda” te da „izrečena kazna ne smije premašivati ograničenja utvrđena u članku 23. stavku 2. drugom i trećem podstavku Uredbe br. 1/2003”.

               5

               U točki 13. tih smjernica predviđa se:
               „U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno […] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar Europskoga gospodarskog prostora [EGP]. Komisija će u pravilu uzeti u obzir prihode od prodaje koje je taj poduzetnik ostvario tijekom posljednje pune poslovne godine svoga sudjelovanja u povred[i]”.

               6

               U točki 20. navedenih smjernica određuje se:
               „Težina svake vrste povreda ocjenjuje se za svaki slučaj posebno, uzimajući u obzir sve bitne okolnosti pojedinog slučaja.

               7

               U točki 21. istih smjernica navodi se:
               „U pravilu se udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir utvrđuje u visini do 30% vrijednosti prihoda od prodaje.”

               8

               Prema odredbi točke 22. Smjernica iz 2006:
               „Pri odlučivanju treba li udio vrijednosti prihoda od prodaje, koji se u danom slučaju treba razmotriti, biti na donjem ili na gornjem dijelu tog raspona, Komisija uzima u obzir niz čimbenika kao što je narav povreda, zajednički tržišni udio svih dotičnih poduzetnika, zemljopisni opseg povreda te je li povreda u potpunosti izvršena ili ne.”

               9

               Točkom 23. tih smjernica predviđa se:
               „Horizontalni sporazumi o određivanju cijena, podjeli tržišta te ograničenju proizvodnje […], koji su obično tajni, po svojoj su naravi među najtežim oblicima ograničavanja tržišnog natjecanja. Sa stajališta politike tržišnog natjecanja, njih se kažnjava visokim novčanim kaznama. Stoga je udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir u takvim slučajevima povreda u pravilu u gornjem dijelu tog raspona.”

               10

               U točki 25. navedenih smjernica navodi se:
               „Osim toga, bez obzira na trajanje sudjelovanja poduzetnika u povredi, Komisija u osnovni iznos uključuje iznos od između 15% i 25% vrijednosti prihoda od prodaje kako je definirano gore u odjeljku A kako bi odvratila poduzetnike od samog sklapanja horizontalnih sporazuma o određivanju cijena, podjeli tržišta i ograničenju proizvodnje. Takav dodatni iznos Komisija može primijeniti i u slučaju drugih povreda. U svrhu odlučivanja o udjelu vrijednosti prihoda prodaje koji se treba razmotriti u pojedinom slučaju, Komisija uzima u obzir niz čimbenika, a posebno one spomenute u točki 22.”

               11

               U točki 29. istih smjernica navodi se:
               „Osnovni se iznos može sniziti ako Komisija utvrdi postojanje olakotnih okolnosti, kao što su:

                        —

                        ako dotični poduzetnik dokaže da je prekinuo povredu odmah nakon intervencije Komisije[;] to se ne primjenjuje na tajne sporazume ili ponašanje (osobito kartele),

                        —

                        ako poduzetnik dokaže da je povreda nastupila nepažnjom,

                        —

                        ako poduzetnik dokaže da je njegovo sudjelovanje u povredi znatno ograničeno i tako dokaže da je tijekom razdoblja u kojemu je sudjelovao u sporazumu koji predstavlja povredu zapravo izbjegavao provoditi takav sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu[;] sama činjenica da je poduzetnik sudjelovao u povredi kraće od drugih ne smatra se olakotnom okolnošću budući da se to već odražava u osnovnom iznosu kazne,

                        —

                        ako je dotični poduzetnik učinkovito surađivao s Komisijom u opsegu koji premašuje područje primjene Obavijesti o oslobađanju od kazne te koji premašuje njegovu zakonsku obvezu suradnje,

                        —

                        ako su javna tijela ili zakonodavstvo […] dozvoljavali ili poticali protutržišno ponašanje poduzetnika.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               12

               Okolnosti spora izložene su u točkama 1. do 28. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               13

               Roca Sanitario je društvo majka u sklopu grupacije trgovačkih društava koji posluju u sektoru kupaonske opreme (u daljnjem tekstu: grupacija Roca). U vrijeme nastanka činjenica koje predstavljaju utvrđenu povredu Roca Sanitario imala je u vlasništvu cjelokupni kapital društva Roca čija je glavna djelatnost bila distribucija keramičkih proizvoda i sanitarnih armatura na francuskom tržištu. 29. listopada 1999. Roca Sanitario kupila je grupaciju na čijem je čelu bilo društvo Keramik Holding AG (u daljnjem tekstu: grupacija Laufen), društvo osnovano prema švicarskom pravu koje je u vlasništvu među ostalim imalo i cjelokupni kapital društva Laufen Austria AG. U vrijeme nastanka činjenica koje predstavljaju utvrđenu povredu Laufen Austria proizvodio je keramičke proizvode pod vlastitim robnim markama te je na tržište plasirao te proizvode kao i proizvode koje su proizvodili njegovi konkurenti. Prodaja tih proizvoda bila je koncentrirana u Austriji, a u manjoj mjeri i u Njemačkoj.

               14

               Dana 15. srpnja 2004. Masco Corp. i njegova društva kćeri, među kojima Hansgrohe AG, koji proizvodi sanitarne armature, i Hüppe GmbH, koji proizvodi pregrade za tuš kabine, obavijestili su Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru kupaonske opreme te su zatražili oslobođenje od kazne na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.) ili, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje im mogu biti izrečene.

               15

               Komisija je 9. i 10. studenoga 2004. provela nenajavljene pretrage u prostorijama nekoliko društava i nacionalnih strukovnih udruženja koja djeluju u sektoru kupaonske opreme. Nakon što je između 15. studenoga 2005. i 16. svibnja 2006. tim društvima i udruženjima, uključujući Roca i Laufen Austria, uputila zahtjeve za dostavu informacija, Komisija je 26. ožujka 2007. usvojila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. Ta je obavijest među ostalim dostavljena i tužitelju.

               16

               Dana 17. siječnja 2006. Roca je u svoje ime i u ime grupacije Laufen, s obzirom da je preuzela poslovanje te grupacije u Francuskoj, zatražila oslobođenje od kazne na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela ili, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja joj može biti izrečena.

               17

               Nakon saslušanja održanog od 12. do 14. studenoga 2007., slanja pojedinim društvima dopisa u kojem se izlažu činjenice dana 9. srpnja 2009. te slanja zahtjeva čiji je adresat bio tužitelj radi dostave dodatnih informacija, Komisija je 23. lipnja 2010. donijela spornu odluku kojom je utvrdila postojanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.), u sektoru kupaonske opreme. Utvrdila je da se ta povreda, u kojoj je navodno sudjelovalo 17 poduzetnika, odvijala u različitim razdobljima između 16. listopada 1992. i 9. studenoga 2004. i to u obliku niza protutržišnih sporazuma ili usklađenih djelovanja na području Belgije, Njemačke, Francuske, Italije, Nizozemske i Austrije. Prema toj odluci, zabranjeni sporazum se odnosio na proizvode kupaonske opreme koji ulaze u jednu od sljedeće tri podskupine proizvoda: sanitarne armature, pregrade za tuš kabine i njihovi dodatni dijelovi te keramički proizvodi (u daljnjem tekstu: tri podskupine proizvoda).

               18

               Komisija je među ostalim naglasila postojanje nacionalnih strukovnih udruženja čiji su članovi obavljali djelatnosti koje pokrivaju sve tri podskupine proizvoda, koja je nazvala „koordinacijskim tijelima”, nacionalnih strukovnih udruženja čiji su se članovi bavili djelatnošću vezanom uz najmanje dvije od tri navedene podskupine proizvoda, koje je nazvala „udruženjima za više proizvoda”, kao i specijaliziranih udruženja čiji su se članovi bavili djelatnošću iz jedne od te tri podskupine proizvoda. Konačno, Komisija je utvrdila postojanje središnje grupe poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu u različitim državama članicama kao i u okviru koordinacijskih tijela i udruženja za više proizvoda.

               19

               Vezano uz sudjelovanje grupacije Roca u utvrđenoj povredi, Komisija je utvrdila da je ta grupacija znala za povredu za tri podskupine proizvoda. Međutim, kada je riječ o zemljopisnom opsegu zabranjenog sporazuma, Komisija je zaključila da se ne može smatrati da je grupacija Roca znala za njegovu opću primjenu, nego samo da treba smatrati da je znala za koluzivna djelovanja u Francuskoj i Austriji.

               20

               Komisija je tako u članku 1. stavku 3. sporne odluke utvrdila da su Roca Sanitario i njegova dva društva kćeri Roca i Laufen Austria povrijedili članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. jer su sudjelovali u trajnom sporazumu i usklađenim djelovanjima u sektoru kupaonske opreme u Francuskoj i Austriji.

               21

               Odredbom članka 2. stavka 4. sporne odluke Komisija je društvu Roca Sanitario izrekla novčanu kaznu od 17 700 000 eura, solidarno s društvom Laufen Austria, i novčanu kaznu od 6 700 000 eura, solidarno s društvom Roca. Nadalje, društvu Laufen Austria izrekla je novčanu kaznu od 14 300 000 eura na osnovi njegova sudjelovanja u povredi u razdoblju prije nego što je društvo Roca Sanitario steklo grupaciju Laufen.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               22

               Dana 8. rujna 2010. društvo Roca Sanitario tajništvu Općeg suda podnijelo je tužbu kojom se traži poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se ona odnosi na to društvo i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.

               23

               U prilog svojem zahtjevu za djelomično poništenje sporne odluke Roca Sanitario iznijela je šest tužbenih razloga. Prvi, drugi i peti tužbeni razlog ticali su se pripisivanja odgovornosti društvu Roca Sanitario za radnje društava Roca i Laufen Austria. Treći tužbeni razlog temeljio se na povredi prava obrane. Četvrti tužbeni razlog odnosio se na izračun iznosa novčane kazne koja je izrečena solidarno tužitelju i društvu Laufen Austria. Šesti tužbeni razlog bio je vezan uz Komisijinu ocjenu težine povrede.

               24

               U sklopu svojeg podredno postavljenog zahtjeva za smanjenje iznosa novčane kazne Roca Sanitario pozvala se na manju težinu sudjelovanja u povredi čija odgovornost joj se stavlja na teret, u odnosu na težinu drugih sudionika kao i eventualno smanjenje iznosa novčane kazne odobreno društvima Roca i Laufen Austria slijedom njihovih tužbi.

               25

               Opći je sud u pobijanoj presudi, izvršavajući svoju neograničenu nadležnost, smanjio iznos novčane kazne izrečene tužitelju solidarno s društvom Roca te ga je odredio u visini od 6 298 000 eura kako bi tužitelj mogao sudjelovati u sniženju iznosa novčane kazne priznatom društvu Roca. Tužba je u preostalom dijelu odbijena.

         Zahtjevi stranaka

               26

               Roca Sanitario od Suda zahtjeva da:

                        —

                        djelomično ukine pobijanu presudu,

                        —

                        smanji iznos izrečene joj novčane kazne i

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               27

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        društvu Roca Sanitario naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               28

               Žalitelj u potporu žalbi iznosi dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava počinjenoj jer je jedan od tužbenih razloga iznesenih u prvostupanjskom postupku kvalificiran „zakašnjelim”. Drugi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji da je Opći sud povrijedio načela individualizacije sankcije i osobne odgovornosti, proporcionalnosti, jednakosti postupanja i zaštite legitimnih očekivanja te obveze obrazlaganja, time što je odbio smanjiti osnovni iznos novčane kazne izrečene žalitelju.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               29

               Prvim žalbenim razlogom Roca Sanitario prigovara da je Opći sud u točkama 44. i 45. pobijane presude odbacio kao nedopušten argument prema kojem je Komisija, u svrhu primjene presumpcije da Roca Sanitario ima odlučujući utjecaj na Laufen Austria, uzeo u obzir pogrešan datum stjecanja skoro svih dionica Keramik Holdinga od strane društva Roca Sanitario. Naime tvrdi da je, suprotno navodima iz sporne odluke, do tog stjecanja došlo tek 31. prosinca 1999.

               30

               Tužitelj smatra da je Opći sud pogriješio kada je taj argument kvalificirao zakašnjelim s obrazloženjem da je on iznesen tek u fazi podnošenja replike. On naime tvrdi da je taj argument trebalo smatrati dopunom tužbenog razloga koji je već bio sadržan u tužbi. U svakom slučaju smatra da je Opći sud na pogrešku u ocjeni činjeničnih elemenata morao paziti po službenoj dužnosti u svim stadijima postupka te shodno tomu smanjiti kaznu, osim ako se time ne bi povrijedilo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu predviđeno člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i načelo proporcionalnosti na kojem se temelji članak 31. Uredbe br. 1/2003.

               31

               Komisija osporava tužiteljeve argumente.

         Ocjena Suda

               32

               Valja podsjetiti da su sudovi Europske unije nadležni za provođenje nadzora zakonitosti i to na temelju dokaza koje im dostavi tužitelj u prilog istaknutih tužbenih razloga. Prilikom tog nadzora, sud se ne može pozvati na diskrecijsku ovlast Komisije ni u pogledu odabira elemenata uzetih u obzir prilikom primjene kriterija spomenutih u Smjernicama ni u pogledu ocjene tih elemenata kako bi odustao od provođenja detaljne kontrole prava i činjenica (presuda od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 62.).

               33

               Nadzor zakonitosti dopunjen je neograničenom nadležnošću priznatom člankom 31. Uredbe br. 1/2003 u skladu s člankom 261. UFEU‑a. Takva nadležnost omogućuje sudovima da, osim pukog nadzora zakonitosti sankcije, ocjenu Komisije zamjene vlastitom ocjenom te shodno tome ukinu, smanje ili povećaju izrečene novčane kazne ili periodične penale (presuda od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 63. i navedena sudska praksa).

               34

               Treba međutim naglasiti da izvršavanje neograničene nadležnosti ne znači da se nadzor provodi po službenoj dužnosti, pri čemu valja podsjetiti i da su postupci pred sudovima Unije kontradiktorne naravi. Osim razloga javnog poretka koje sud mora ispitati po službenoj dužnosti, poput nepostojanja obrazloženja pobijane odluke, na tužitelju je da istakne tužbene razloge protiv potonje i ponudi dokaze njima u prilog (presuda od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 64.).

               35

               U skladu s člankom 48. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda u tekstu koji je bio na snazi u vrijeme donošenja pobijane presude, tijekom postupka je zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Argument koji ne predstavlja dopunu ranije iznesenog argumenta u tužbi kojom je pokrenut postupak, izravno ili implicitno, te koji je s njime u uskoj vezi, treba smatrati novim tužbenim razlogom (vidjeti u tom smislu presude od 12. studenoga 2009., SGL Carbon/Komisija, C‑564/08 P, neobjavljena, EU:C:2009:703, t. 20. do 34., i od 16. prosinca 2010., AceaElectrabel Produzione/Komisija, C‑480/09 P, EU:C:2010:787, t. 111.).

               36

               U konkretnom slučaju Opći je sud u točki 44. pobijane presude utvrdio da je „prigovor o tome da je tužitelj bio vlasnik cjelokupnog kapitala društva Laufen Austria tek od 6. lipnja 2000., prvi put iznesen u replici”, nakon čega je u točki 45. te presude naveo da je „tužitelj u tužbi izričito iznio da je 100%-tni kapital društva Keramik Holding stekao 29. listopada 1999.”, te je zaključio da „[p]rema tome, tužitelj pogrešno tvrdi da [taj] prigovor predstavlja dopunu tužbenih razloga sadržanih u tužbi”.

               37

               Stoga, s obzirom na to da je datum tužiteljeva stjecanja društvenog kapitala Keramik Holdinga neophodan za izračun osnovnog iznosa novčane kazne izrečene društvu Roca Sanitario, taj se prigovor ne može smatrati dopunom tužbenog razloga iznesenog u tužbi kojom je pokrenut postupak, nego ga treba smatrati novim tužbenim razlogom.

               38

               Nadalje, nije na Općem sudu da ispravlja pogreške koje je stranka učinila u iznošenju činjenica koje mogu poslužiti kao temelj tužbenim razlozima za poništenje sporne odluke.

               39

               Prema tome, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               40

               Drugim žalbenim razlogom Roca Sanitario tvrdi da je Opći sud među ostalim u točkama 157. do 188., 201. i 202. pobijane presude povrijedio načela individualizacije sankcije i osobne odgovornosti, proporcionalnosti, jednakosti postupanja i zaštite legitimnih očekivanja te svoju obvezu obrazlaganja jer nije izvukao zaključke koje je nalagalo utvrđenje Općeg suda prema kojem je težina sudjelovanja u povredi čija se odgovornost pripisuje društvu Roca Sanitario bila manja od težine drugih sudionika zabranjenog sporazuma, posebice prilagođavajući koeficijent vezan uz težinu utvrđene povrede u smislu točki 20. do 23. Smjernica iz 2006. (u daljnjem tekstu: koeficijent „težina povrede”) i dodatni koeficijent predviđen u točki 25. tih smjernica (u daljnjem tekstu: koeficijent „dodatni iznos”) te smanjujući iznos osnovne novčane kazne.

               41

               Roca Sanitario kao prvo navodi da točke 157. do 188. pobijane presude sadrže pogrešku koja se tiče prava jer se njima u kontekstu utvrđivanja iznosa novčane kazne uopće ne uzima u obzir činjenica da je sudjelovanje u povredi čija mu se odgovornost pripisuje, imalo manju težinu od sudjelovanja drugih sankcioniranih poduzetnika. U tom smislu tvrdi da se u pobijanoj presudi ne pravi razlika, osim kada je riječ o zemljopisnom opsegu sudjelovanja u povredi, između težine postupanja njegovih društava kćeri i težine postupanja poduzetnika koji su činili „jezgru” uključenih poduzetnika, prema naravi njihovih postupanja te prema broju podskupina proizvoda obuhvaćenih povredom. Smatra da je u skladu s načelom nediskriminacije Opći sud trebao smanjiti osnovni iznos novčane kazne izrečene društvu Roca Sanitario tako da na njega primijeni koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” niže od onih koji su primijenjeni na te poduzetnike, te da je trebao izvući zaključke iz svojih utvrđenja navedenih u točkama 169., 186. i 187. pobijane presude.

               42

               Kao drugo, tvrdi da je obrazloženje navedeno u točkama 168. i 187. pobijane presude u kontradikciji sa sudskom praksom koja se primjenjuje u pogledu stupnjevanja novčanih kazni te se njime pogrešno daje prednost načelu proporcionalnosti novčane kazne na štetu načela jednakosti postupanja.

               43

               Kao treće, smatra da je manju težinu sudjelovanja u povredi čija se odgovornost pripisuje društvu Roca Sanitario, trebalo uzeti u obzir kao olakotnu okolnost u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. Naime, tvrdi da je Opći sud u točkama 171. do 177. pobijane presude isključio bilo kakvo smanjivanje novčane kazne po toj osnovi, temeljeći se na pretjerano restriktivnom i pogrešnom tumačenju te odredbe.

               44

               Kao četvrto, smatra da je Opći sud povrijedio načelo zaštite legitimnih očekivanja i obvezu obrazlaganja jer je, iako se u točkama 21. do 23. Smjernica pozvao na točku 185. pobijane presude, propustio navesti manju težinu sudjelovanja u povredi čija se odgovornost pripisuje tužitelju, u odnosu na težinu sudjelovanja drugih sudionika, zaključujući da je Komisija postupala u skladu s načelom proporcionalnosti.

               45

               Komisija opovrgava navedene argumente. Osim toga, iako zaključuje da je Opći sud s pravom odbio tužiteljeve argumente o povredi načela jednakog postupanja i proporcionalnosti, smatra da je u osnovi netočna teza Općeg suda prema kojoj su koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” primijenjeni na tužitelja koji je u povredi sudjelovao samo u okviru Francuske i Austrije, trebali biti različiti od koeficijenata primijenjenih na druge članove predmetnog zabranjenog sporazuma koji su sudjelovali u povredi na području šest država članica i u pogledu tri podskupine proizvoda. Komisija stoga predlaže da Sud izmijeni obrazloženje.

         Ocjena Suda

               46

               Uvodno valja podsjetiti da je Opći sud jedini nadležan nadzirati način na koji je Komisija u svakom pojedinačnom slučaju ocijenila težinu nezakonitih ponašanja. U okviru žalbenog postupka cilj je nadzora koji provodi Sud, s jedne strane, ispitati u kojoj je mjeri Opći sud na pravno ispravan način uzeo u obzir sve čimbenike bitne za ocjenu težine pojedinog ponašanja u svjetlu članka 101. UFEU‑a i članka 23. Uredbe br. 1/2003 te, s druge strane, provjeriti je li Opći sud u zadovoljavajućoj pravnoj mjeri odgovorio na sve argumente iznesene u prilog zahtjevu za ukidanje novčane kazne ili za smanjenje njezina iznosa (vidjeti među ostalim presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, t. 128.; od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 244., te od 5. prosinca 2013., Solvay Solexis/Komisija, C‑449/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:802, t. 74.).

               47

               No, s obzirom na to da Roca Sanitario u svom drugom žalbenom razlogu prigovara da Opći sud ni u okviru provođenja nadzora zakonitosti sporne odluke u točkama 157. do 179. pobijane presude ni u okviru svoje neograničene ovlasti određivanja novčane kazne u točkama 185. do 188. te presude, nije uzeo u obzir činjenicu da sudjelovanje u povredi čija odgovornost mu se stavlja na teret, ima manju težinu od sudjelovanja poduzetnika koji su činili „jezgru” zabranjenog sporazuma, treba naglasiti da Sud, kad odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, ne može iz razloga pravičnosti zamijeniti ocjenu Općeg suda svojom ocjenom, kada je taj sud izvršavajući svoju neograničenu nadležnost odlučio o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 245., i od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 87.).

               48

               S druge strane valja također podsjetiti da prilikom utvrđivanja iznosa novčanih kazni treba uzeti u obzir trajanje povrede i sve elemente koji mogu utjecati na ocjenu težine te povrede (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 240., i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 98.).

               49

               Među elementima koji mogu utjecati na ocjenu težine povrede nalaze se ponašanje svakog poduzetnika, uloga koju je svaki od njih imao u uspostavljanju sporazuma ili usklađenih djelovanja, dobit koju su mogli ostvariti iz tih sporazuma ili djelovanja, njihova veličina i vrijednost robe o kojoj je riječ kao i rizik koji povrede takve vrste predstavljaju za ciljeve Unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 242., i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 100.).

               50

               U konkretnom slučaju, kako to proizlazi iz točke 155. pobijane presude, nesporno je da društvo Roca Sanitario treba u svojstvu društva majke u čijem je vlasništvu cjelokupni kapital društva Laufen Austria, smatrati odgovornim za radnje potonjeg društva koje su se sastojale u provođenju koordiniranja budućih povećanja cijena, potom, da je društvo Roca Sanitario zbog sudjelovanja društva Laufen Austria na sastancima Arbeitskreis Sanitärindustrie znalo za materijalne razmjere utvrđene povrede koja je obuhvaćala tri podskupine proizvoda, što tužitelj u svojoj tužbi nije ni osporio, te konačno, da je ta povreda pokrivala cijelu Austriju.

               51

               Opći sud iz toga je zaključio da je Komisija u skladu s točkama 21. do 23. i 25. Smjernica iz 2006. mogla s pravom zaključiti da su koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” od 15% primjereni.

               52

               U tom smislu, Roca Sanitario prigovara da Opći sud nije uzeo u obzir činjenicu da Laufen Austria i Roca nisu pripadali „jezgri” zabranjenog sporazuma među ostalim i zbog toga što nisu doprinijeli njezinu stvaranju ni održavanju.

               53

               No, čak ako se i pretpostavi da je ta činjenica dokazana, ona ni u kojem slučaju ne može dokazivati da je Opći sud trebao zaključiti da koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” po stopi od 15% nisu bili primjereni ili da su bili previsoki, zato što taj postotak ima opravdanje u samoj prirodi predmetne povrede, tj. provođenju koordiniranog povećanja cijena. Ta povreda naime spada među najteže oblike ograničavanja tržišnog natjecanja u smislu točaka 23. i 25. Smjernica iz 2006., a navedena stopa od 15% odgovara najnižoj stopi na ljestvici sankcija predviđenih za takve povrede u skladu s tim smjernicama (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 124. i 125., te od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 125.).

               54

               Prema tome, Opći je sud u točkama 169. i 185. pobijane presude ispravno zaključio da Komisija nije povrijedila načelo proporcionalnosti kada je koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” odredila po stopi od 15% bez obzira na zemljopisni doseg sudjelovanja u predmetnoj povredi koji je bio ograničen samo na područja Francuske i Austrije.

               55

               S obzirom na to da Roca Sanitario prigovara da je Opći sud, unatoč tome što je utvrdio da je sudjelovanje u povredi čija mu se odgovornost pripisuje bilo manje težine u odnosu na druge sudionike, za njega prihvatio navedene koeficijente te da je time prekršio načelo jednakosti postupanja, treba reći, kao što je to u bitnome navela i Komisija, da obrazloženje sadržano u točkama 168. i 169. te točkama 186. i 187. pobijane presude prema kojem, s jedne strane, povredu koja obuhvaća područja šest država članica i tri podskupine proizvoda treba smatrati težom od povrede poput predmetne koja je počinjena na području dviju država članica, te prema kojem je, s druge strane, poduzetnicima koji su sudjelovali u toj prvoj povredi trebalo zbog same te činjenice odrediti novčanu kaznu utvrđenu na temelju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” koji su veći od onih primijenjenih na tužitelja, sadrži pogrešku koja se tiče prava.

               56

               Naime, kada je riječ o utvrđivanju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos”, iz točaka 22. i 25. Smjernica iz 2006. proizlazi da je potrebno uzeti u obzir niz čimbenika, poglavito one koji se navode u točki 22. tih smjernica. Iako je prilikom ocjene težine povrede, a potom i određivanja iznosa izrečene novčane kazne, moguće među ostalim uzeti u obzir i zemljopisni opseg povrede, činjenica da jedna povreda ima veći zemljopisni opseg od druge ne može nužno sama po sebi značiti da tu prvu povredu, promatranu u cjelini i posebice s obzirom na svoju narav, treba smatrati težom od druge povrede, te da je shodno tome opravdano određivanje viših koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” u odnosu na koeficijente primijenjene na izračun novčane kazne kojom se sankcionira ta druga povreda (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 178.).

               57

               Stoga treba podsjetiti da načelo jednakog postupanja predstavlja opće načelo prava Unije utvrđeno člancima 20. i 21. Povelje Europske Unije o temeljnim pravima. Iz ustaljene sudske prakse slijedi da to načelo zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano (vidjeti osobito presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 51.).

               58

               Opći sud dužan je poštovati navedeno načelo ne samo u okviru provedbe nadzora zakonitosti Komisijine odluke o izricanju novčanih kazni nego i prilikom izvršavanja neograničene nadležnosti. Naime, izvršavanje takve nadležnosti ne smije dovesti do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu ili usklađenom djelovanju koje je protivno članku 101. stavku 1. UFEU‑a prilikom određivanja iznosa novčanih kazni koje im se izriču (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 77.).

               59

               No, kako proizlazi iz sudske prakse Suda, uzimanje u obzir kod ocjenjivanja težine povrede, na temelju istog načela, razlika između poduzetnika koji su sudjelovali u istom zabranjenom sporazumu, posebno u pogledu zemljopisnog opsega njihovih pojedinih sudjelovanja, ne treba nužno provesti prilikom utvrđivanja koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos”, nego je to moguće učiniti i u nekom drugom stadiju izračuna novčane kazne, primjerice prilikom prilagodbe osnovnog iznosa ovisno o olakotnim i otegotnim okolnostima na temelju točaka 28. i 29. Smjernica iz 2006. (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 96. do 100., te od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 104. i 105.).

               60

               Kao što je navela Komisija, takve se razlike mogu odraziti i kroz vrijednost prihoda od prodaje prihvaćenu za izračun osnovnog iznosa novčane kazne, zato što ta vrijednost upućuje na važnost, za svakog uključenog poduzetnika, njegova sudjelovanja u predmetnoj povredi, u skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006. koja omogućava da se kao polazišna točka za određivanje visine novčane kazne uzme iznos koji odražava gospodarski značaj povrede i doprinos poduzetnika toj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 76.).

               61

               Prema tome, budući da je nesporno da je osnovni iznos novčanih kazni izrečenih tužitelju utvrđen prema vrijednosti prihoda od prodaje koje su ostvarili Laufen Austria na području Austrije i Roca na području Francuske, Opći sud mogao je u točkama 168. i 169. te 186. i 187. pobijane presude odrediti na 15% te vrijednosti stopu koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” a da pritom ne povrijedi načelo jednakosti postupanja.

               62

               Bez obzira što iz navedenog proizlazi da obrazloženje Općeg suda dano u točkama 168. i 169. te 186. i 187. pobijane presude sadrži pogreške koje se tiču prava, treba podsjetiti da ako obrazloženje odluke Općeg suda upućuje na povredu prava Unije, a njezina je izreka osnovana iz nekih drugih pravnih razloga, takva povreda ne može dovesti do ukidanja te odluke, nego je nužno provesti izmjenu obrazloženja (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 1992., Lestelle/Komisija, C‑30/91 P, EU:C:1992:252, t. 28., i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 187. i navedenu sudsku praksu).

               63

               Kao što je razvidno iz dijela obrazloženja navedenog u točkama 56. do 61. ove presude, koji treba nadomjestiti obrazloženje koje je dao Opći sud, to je ovdje slučaj.

               64

               Dakle, drugi žalbeni razlog valja odbiti u mjeri u kojoj se njime prigovara da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava i posebno da je povrijedio načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja, zato što, s obzirom na to da Opći sud na tužitelja nije primijenio koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” niže od onih koje je primijenio na poduzetnike čije je sudjelovanje u povredi imalo veću težinu, u pobijanoj presudi nije uzeta u obzir manja težina sudjelovanja u povredi čija se odgovornost stavlja na teret tužitelju.

               65

               Vezano uz prigovor da je Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja i načelo zaštite legitimnih očekivanja kada je u točki 185. pobijane presude zaključio da je Komisija postupala u skladu s načelom proporcionalnosti, treba reći da je Opći sud u točkama 148. i 149. pobijane presude na općenit način iznio opis metode određivanja iznosa novčane kazne, a u točkama 150. do 152. te presude i opis kako ju je u konkretnom slučaju primijenila Komisija.

               66

               Taj se prigovor dakle ne može prihvatiti.

               67

               Konačno, kada je riječ o prigovoru da Opći sud u kontekstu olakotnih okolnosti u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. nije uzeo u obzir manju težinu tužiteljeva sudjelovanja u povredi u odnosu na težinu drugih sudionika, nesporno je da je Roca Sanitario samo iznijela tvrdnju o ograničenosti sudjelovanja društava Roca i Laufen Austria u utvrđenoj povredi.

               68

               No, da bi mogao ostvariti smanjenje iznosa novčane kazne zbog tih olakotnih okolnosti, tužitelj bi u skladu s točkom 29. Smjernica iz 2006. morao dokazati da je stvarno izbjegao provoditi takav protupravni sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu, što, kao što je Opći sud utvrdio u točki 177. pobijane presude, tužitelj nije dokazao.

               69

               Bez obzira na sve, takva se ocjena dokaza – osim u slučaju njihova iskrivljavanja, što u konkretnom slučaju nije prigovoreno – u žalbenom postupku ne može preispitivati (vidjeti u tom smislu presude od 13. siječnja 2011., Media‑Saturn‑Holding/OHIM, C‑92/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:15, t. 27.; od 10. srpnja 2014., Grčka/Komisija, C‑391/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2061, t. 28. i 29., te od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 40.).

               70

               Prigovor o ispitivanju olakotnih okolnosti od strane Općeg suda u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. stoga valja odbiti.

               71

               Slijedom svih prethodnih razmatranja drugi žalbeni razlog nije moguće prihvatiti, pa žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               72

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               73

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvu Roca Sanitario SA nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 5. veljače 2016.#Airpressure Bodyforming GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice Slim legs by airpressure bodyforming – Odbijanje registracije od strane ispitivača – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-842/14.