title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. prosinca 2014.#František Ryneš protiv Úřad pro ochranu osobních údajů.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší správní soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 95/46/EZ – Zaštita fizičkih osoba – Obrada osobnih podataka – Pojam obavljanja ,isključivo osobnih ili domaćih aktivnosti’.#Predmet C‑212/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      11. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 95/46/EZ — Zaštita fizičkih osoba — Obrada osobnih podataka — Pojam obavljanja ,isključivo osobnih ili domaćih aktivnosti'“
      U predmetu C‑212/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Češka Republika), odlukom od 20. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 19. travnja 2013., u postupku

         František Ryneš

      protiv

         Úřad pro ochranu osobních údajů,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. ožujka 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za F. Ryneša, M. Šalomoun, advokát,

               —

               za Úřad pro ochranu osobních údajů, I. Němec, advokát i J. Prokeš,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch i G. Kunnert, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, J. Fałdyga i M. Kamejsza, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i C. Vieira Guerra, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, B. Martenczuk, P. Němečková i Z. Malůšková, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 2. Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između F. Ryneša i Úřad pro ochranu osobních údajů (Ured za zaštitu osobnih podataka, u daljnjem tekstu: Úřad) zbog odluke kojom je to tijelo utvrdilo da je F. Ryneš počinio više povreda koje se odnose na zaštitu osobnih podataka.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10., 12. i 14. do 16. Direktive 95/46 navode:

                        „(10)

                        […] budući da je cilj nacionalnog zakonodavstva u vezi obrade osobnih podataka zaštiti temeljna prava i slobode, posebno pravo na privatnost koje je priznato u članku 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda te u općim načelima prava Zajednice; budući da iz tog razloga usklađivanje tih zakona ne smije dovesti do bilo kakvog smanjenja zaštite koju pružaju, nego naprotiv moraju težiti tome da osiguraju visoku razinu zaštite u Zajednici;

                  [...]

                        (12)

                        budući da je potrebno isključiti obradu podataka koju provodi fizička osoba izvršavanjem aktivnosti koje su isključivo osobne ili domaće naravi, kao što je dopisivanje i vođenje evidencije adresata;

                  [...]

                        (14)

                        […] budući da se s obzirom na važnost aktualnog razvitka u okviru informacijskog društva, tehnika za prikupljanje, prijenos, rukovanje, snimanje, pohranjivanje ili komuniciranje zvučnih ili slikovnih podataka koji se odnose na fizičke osobe, ova Direktiva mora primijeniti na obradu koja uključuje takve podatke;

                        (15)

                        […] budući da je obrada takvih podataka obuhvaćena ovom Direktivom jedino ako je automatizirana ili ako su obrađeni podaci sadržani ili će biti sadržani u sustavu arhiviranja strukturiranom u skladu s posebnim mjerilima u vezi s pojedincima kako bi se omogućio lagani pristup tim osobnim podacima;

                        (16)

                        […] budući da obrada zvučnih i slikovnih podataka, kao u slučajevima video nadzora, nije u području primjene ove Direktive ako se provodi u svrhe javne sigurnosti, obrane, nacionalne sigurnosti ili tijekom državnih aktivnosti koje se odnose na kazneno pravo ili druge aktivnosti koje nisu u području primjene prava Zajednice“.

               4

               Prema članku 2. ove direktive:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        a)

                        ,Osobni podaci' znači bilo koji podaci koji se odnose na utvrđenu fizičku osobu ili fizičku osobu koju se može utvrditi (,osoba čiji se podaci obrađuju'); osoba koja se može utvrditi je osoba čiji je identitet moguće utvrditi, izravno ili neizravno, a posebno navođenjem [...] jednog ili više činitelja značajnih za njegov fizički […] identitet [...];

                        b)

                        ,obrada osobnih podataka' (,obrada') znači bilo koji postupak ili skup postupaka koji se provode nad osobnim podacima, bilo automatskim putem ili ne, kao što je prikupljanje, snimanje, organiziranje, pohrana, prilagođavanje ili mijenjanje, vraćanje, obavljanje uvida, uporaba, otkrivanje prijenosom i širenjem ili stavljanje na raspolaganje drugim načinom, poravnavanje ili kombiniranje, blokiranje, brisanje ili uništavanje;

                        c)

                        ,sustav arhiviranja osobnih podataka' (,sustav arhiviranja') znači bilo koji strukturirani skup osobnih podataka koji je dostupan prema posebnim mjerilima, bilo da su centralizirani, decentralizirani ili raspršeni na funkcionalnoj ili zemljopisnoj osnovi;

                        d)

                        ,nadzornik' znači fizička [...] osoba […] koj[a] sam[a] ili zajedno s drugima utvrđuje svrhu i načine obrade osobnih podataka [...]“

               5

               Članak 3. navedene direktive propisuje:
               „1.   Ova Direktiva se primjenjuje na osobne podatke koji se u cijelosti ili djelomično obrađuju automatskim putem i na obradu podataka koja nije automatska, a koja čini dio sustava arhiviranja ili će činiti dio sustava arhiviranja.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na obradu osobnih podataka:

                        —

                        tijekom aktivnosti koja je izvan područja primjene prava Zajednice, kao što je predviđeno u glavama V. i VI. Ugovora o Europskoj uniji i u svakom slučaju na postupke obrade koji se odnose na javnu sigurnost, obranu, nacionalnu sigurnost (uključujući gospodarsku dobrobit države kada se operacija obrade odnosi na pitanja nacionalne sigurnosti) i aktivnosti države u području kaznenog prava,

                        —

                        koju provodi fizička osoba tijekom aktivnosti isključivo osobne ili domaće naravi.“

               6

               Članak 7. ove direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice osiguravaju da se osobni podaci mogu obrađivati jedino ako:

                        a)

                        je osoba čiji se podaci obrađuju nedvosmisleno dala svoju suglasnost

                  ili
               [...]

                        f)

                        je obrada potrebna u svrhe zakonitog interesa kojeg ima nadzornik ili treća stranka ili stranke kojima se podaci otkrivaju, osim kada su ti podaci podređeni interesu za temeljna prava i slobode osobe čiji se podaci obrađuju koja zahtijeva zaštitu na temelju članka 1. stavka 1. ove Direktive.“

               7

               Članak 11. Direktive 95/46 propisuje:
               „1.   Kada podaci nisu dobiveni od osobe čiji se podaci obrađuju, države članice propisuju da nadzornik [...] u trenutku bilježenja osobnih podataka [...], mora[ju] dati osobi čiji se podaci obrađuju barem sljedeće podatke, osim u slučaju da ih već ima:

                        a)

                        identitet nadzornika [...];

                        b)

                        svrhu postupka obrade;

                        c)

                        sve dodatne informacije, kao što su:

                                 —

                                 vrste podataka,

                                 —

                                 primatelji ili vrste primatelja podataka,

                                 —

                                 postojanje prava na pristup podacima i pravo na ispravljanje podataka koji se na nju odnose,

                           pod uvjetom da su takve dodatne informacije potrebne kako bi se zajamčila ispravna obrada podataka s obzirom na subjekt podataka, uzimajući u obzir posebne okolnosti u kojima se podaci prikupljaju.

                  2.   Stavak 1. ovog članka ne primjenjuje se, prije svega za obradu u statističke svrhe ili u svrhe povijesnog ili znanstvenog istraživanja, kada je davanje takvih podataka nemoguće ili ako bi uključivalo nerazmjerni napor ili ako je bilježenje ili otkrivanje izričito propisano zakonom. U tim slučajevima države članice propisuju odgovarajuću zaštitu.“

               8

               Članak 13. stavak 1. te direktive propisuje:
               „Države članice mogu donijeti propise za ograničavanje područja primjene obveza i prava iz […] članka 11. stavka 1. [...], kada takvo ograničavanje predstavlja potrebne mjere za zaštitu:
               [...]

                        d)

                        sprečavanja, istrage, otkrivanja i progona kaznenih djela ili kršenja etike zakonom uređenih djelatnosti;

                  [...]

                        g)

                        zaštite [...] prava i slobode drugih.“

               9

               Sukladno članku 18. stavku 1. iste direktive:
               „Države članice osiguravaju da nadzornik [...] mora[ju] obavijestiti nadzorno tijelo [...] prije izvršavanja potpune ili djelomične automatske obrade ili skupa takvih operacija s namjerom da služi jednoj svrsi ili nekoliko povezanih svrha.“

         Češko pravo

               10

               Članak 3. stavak 3. Zakona br. 101/2000 Sb., koji se odnosi na zaštitu osobnih podataka i izmjenu određenih zakona (u daljnjem tekstu: Zakon br. 101/2000), propisuje:
               „Ovaj zakon ne primjenjuje se na obradu osobnih podataka koju provodi fizička osoba tijekom aktivnosti isključivo osobne naravi.“

               11

               Članak 44. stavak 2. toga zakona uređuje odgovornost osobe zadužene za obradu osobnih podataka koja počini povredu kada obrađuje te podatke bez suglasnosti zainteresirane osobe, kada ne dostavlja zainteresiranoj osobi relevantne informacije i kada ne udovoljava obvezi obavještavanja nadležnog tijela.

               12

               Sukladno članku 5. stavku 2. navedenog zakona, obrada osobnih podataka u načelu nije moguća bez suglasnosti zainteresirane osobe. U izostanku te suglasnosti navedena obrada može se provesti ako je to nužno radi zaštite zakonskih prava i interesa nadzornika, adresata ili drugih zainteresiranih osoba. Međutim, ta obrada ne bi smjela negativno utjecati na prava zainteresiranih osoba u smislu poštovanja njihovog privatnog i osobnog života.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Tijekom razdoblja od 5. listopada 2007. do 11. travnja 2008. F. Ryneš instalirao je i koristio sustav nadzornih kamera smješten ispod krovnog vijenca njegove obiteljske kuće. Kamera je bila nepokretna, bez mogućnosti okretanja, te je snimala ulaz u tu kuću, javni put i kuću nasuprot. Sustav je omogućavao samo snimanje videozapisa, koji se pohranjivao na uređaj za kontinuirano snimanje, odnosno tvrdi disk. Kada bi se popunila memorija, uređaj bi brisao postojeće snimke i preko njih snimao nove. Navedeni uređaj za snimanje nije sadržavao zaslon, tako da nije bilo moguće gledati snimljeno u realnom vremenu. Samo je F. Ryneš imao neposredan pristup sustavu i podacima.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je F. Rynešu jedini razlog za korištenje te kamere bila zaštita imovine te života i zdravlja, kako vlastitog tako i svoje obitelji. Naime, i on sam i njegova obitelj bili su predmet napada nepoznatih osoba koje nije bilo moguće razotkriti. Osim toga, na njegovoj obiteljskoj kući su između 2005. i 2007. prozori bili razbijani više puta.

               15

               Tijekom noći sa 6. na 7. listopada 2007. došlo je do još jednog napada. Prozor na dotičnoj kući razbijen je projektilom ispaljenim iz praćke. Zahvaljujući dotičnom sustavu videonadzora moglo se identificirati dva osumnjičenika. Snimke su predane policiji te su slijedom toga korištene u kaznenom postupku koji je bio pokrenut.

               16

               Nakon što je jedan od osumnjičenih zatražio provjeru zakonitosti nadzornog sustava F. Ryneša, Úřad je odlukom od 4. kolovoza 2008. utvrdio da je on počinio povredu Zakona br. 101/2000 zbog toga što:

                        —

                        je kao nadzornik prikupio, pomoću sustava kamera, osobne podatke bez suglasnosti osoba koje su se kretale ulicom ili ulazile u kuću koja se nalazi s druge strane ulice;

                        —

                        zainteresirane osobe nisu bile obaviještene o obradi osobnih podataka, opsegu i ciljevima te obrade, osobi koja provodi obradu i načinu na koji se ta obrada provodi, a ni o osobama koje će imati pristup odnosnim podacima i

                        —

                        kao nadzornik, F. Ryneš nije izvršio obvezu obavještavanja Úřada o odnosnoj obradi podataka.

               17

               Tužbu koju je F. Ryneš podnio protiv te odluke Městský soud v Praze (Općinski sud u Pragu) odbio je presudom od 25. travnja 2012. F. Ryneš podnio je kasacijsku žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev.

               18

               U tim je uvjetima Nejvyšší správní soud (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li korištenje sustava nadzornih kamera ugrađenih na obiteljsku kuću u cilju zaštite imovine, zdravlja i života vlasnika kuće biti obuhvaćeno obradom osobnih podataka ,koju provodi fizička osoba tijekom aktivnosti isključivo osobne ili domaće naravi' u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 95/46 […], čak i ako takav sustav nadzire i javni prostor?“

         O prethodnom pitanju

               19

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 2. drugi podstavak Direktive 95/46 tumačiti u smislu da korištenje sustava nadzornih kamera, zahvaljujući kojem je snimljen videozapis pohranjen na uređaj za kontinuirano snimanje, odnosno tvrdi disk, koji je ugradila fizička osoba u cilju zaštite imovine, zdravlja i života vlasnika kuće, a koji nadzire i javni prostor, u smislu te odredbe predstavlja obradu podataka koja se provodi tijekom aktivnosti isključivo osobne ili domaće naravi.

               20

               Treba istaknuti da se, prema članku 3. stavku 1. te direktive, ona primjenjuje „na osobne podatke koji se u cijelosti ili djelomično obrađuju automatskim putem i na obradu podataka koja nije automatska, a koja čini dio sustava arhiviranja ili će činiti dio sustava arhiviranja“.

               21

               Pojam „osobni podaci“koji je sadržan u toj odredbi obuhvaća, sukladno definiciji iz članka 2. točke (a) Direktive 95/46, „bilo koje podatke koji se odnose na utvrđenu fizičku osobu ili fizičku osobu koju se može utvrditi“. Osobom koju se može utvrditi smatra se „osobu čiji je identitet moguće utvrditi, izravno ili neizravno, a posebno navođenjem [...] jednog ili više činitelja značajnih za njegov fizički identitet“.

               22

               Stoga, slika osobe snimljene kamerom predstavlja osobni podatak u smislu odredbe navedene u prethodnoj točki u mjeri u kojoj ta slika omogućuje identificiranje dotične osobe.

               23

               Kada je riječ o pojmu „obrade osobnih podataka“, treba istaknuti da je on definiran u članku 2. točki (b) Direktive 95/46 kao „bilo koji postupak ili skup postupaka koji se provode nad osobnim podacima […] kao što je prikupljanje, snimanje, […] pohrana“.

               24

               Kao što osobito proizlazi iz uvodnih izjava 15. i 16. Direktive 95/46, videonadzor potpada, u načelu, u područje primjene te direktive u mjeri u kojoj on predstavlja automatiziranu obradu.

               25

               Međutim, nadzor koji se provodi snimanjem videozapisa osoba, kao u glavnom predmetu, pohranjenog na uređaj za trajno snimanje, odnosno tvrdi disk, predstavlja sukladno članku 3. stavku 1. Direktive 95/46 automatiziranu obradu osobnih podataka.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje nije li takva obrada, u situaciji poput one na koju se odnosi glavni postupak, ipak izbjegavanje primjene te direktive, ako se provodi „tijekom aktivnosti isključivo osobne ili domaće naravi“ u smislu članka 3. stavka 2. drugog podstavka navedene direktive.

               27

               Kao što proizlazi iz članka 1. i uvodne izjave 10. Direktive 95/46, ona jamči visoku razinu zaštite temeljnih prava i sloboda fizičkih osoba, a posebno njihova prava na privatnost u vezi s obradom osobnih podataka (vidjeti presudu Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 66.).

               28

               U tom pogledu treba istaknuti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, zaštita temeljnog prava na privatni život zajamčena člankom 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) zahtijeva da su odstupanja i ograničenja u zaštiti osobnih podataka u granicama onog što je strogo nužno (vidjeti presude IPI, C‑473/12, EU:C:2013:715, t. 39. kao i Digital Rights Ireland i dr., C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 52.).

               29

               U mjeri u kojoj se odredbe Direktive 95/46, uređujući obradu osobnih podataka koji mogu povrijediti temeljne slobode i posebno pravo na privatnost, nužno moraju tumačiti u svjetlu temeljnih prava koja prema ustaljenoj sudskoj praksi čine sastavni dio općih načela prava čije poštovanje Sud osigurava i koja su upisana u Povelju (vidjeti presudu Google Spain i Google, EU:C:2014:317, t. 68.), odstupanje predviđeno člankom 3. stavkom 2. mora se tumačiti strogo.

               30

               To strogo tumačenje nalazi svoj temelj također u samom tekstu te odredbe kojom se iz njezinog dosega izuzima primjena Direktive 95/46 na obradu podataka koja se provodi tijekom aktivnosti ne samo osobne ili domaće naravi već „isključivo“ osobne ili domaće naravi.

               31

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, treba zaključiti da, kao što to navodi i nezavisni odvjetnik u točki 53. svojeg mišljenja, obrada osobnih podataka potpada pod odstupanja navedena u članku 3. stavku 2. drugom podstavku Direktive 95/46 jedino ako se provodi u isključivo osobnoj ili domaćoj sferi onoga tko obavlja tu obradu.

               32

               Također, što se tiče fizičkih osoba, dopisivanje i vođenje evidencije adresata predstavljaju, u pogledu uvodne izjave 12. Direktive 95/46, „aktivnosti isključivo osobne ili domaće naravi“ čak i ako se, slučajno, tiču ili mogu ticati privatnog života drugih osoba.

               33

               U mjeri u kojoj videonadzor, poput onoga u glavnom predmetu, obuhvaća, iako djelomično, javni prostor, te je zbog te činjenice usmjeren prema eksterijeru privatne sfere onoga tko provodi obradu podataka tim sredstvom, ta se obrada ne može smatrati isključivo „osobnom ili domaćom“ aktivnošću u smislu članka 3. stavka 2. drugog podstavka Direktive 95/46.

               34

               Istodobno, primjena odredbi te direktive dopušta, ako je primjenjivo, uzimanje u obzir, u skladu s, posebno, člankom 7. točkom (f), člankom 11. stavkom 2. i člankom 13. stavkom 1. točkama (d) i (g), zakonitih interesa nadzornika, koji se osobito sastoje od, kao u glavnom predmetu, zaštite imovine, života i zdravlja nadzornika i njegove obitelji.

               35

               Slijedom navedenoga, na postavljeno pitanje potrebno je odgovoriti tako da članak 3. stavak 2. drugi podstavak Direktive 95/46 treba tumačiti u smislu da korištenje sustava nadzornih kamera, zahvaljujući kojem je snimljen videozapis pohranjen na uređaj za kontinuirano snimanje kao što je tvrdi disk, koji je fizička osoba ugradila u svoju obiteljsku kuću u cilju zaštite imovine, zdravlja i života vlasnika kuće te taj sustav nadzire i javni prostor, ne predstavlja obradu podataka koja se provodi za obavljanje isključivo osobnih ili domaćih aktivnosti u smislu te odredbe.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 2. drugi podstavak Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka treba tumačiti u smislu da korištenje sustava nadzornih kamera, zahvaljujući kojem je snimljen videozapis pohranjen na uređaj za kontinuirano snimanje kao što je tvrdi disk, koji je fizička osoba ugradila u svoju obiteljsku kuću u cilju zaštite imovine, zdravlja i života vlasnika kuće te taj sustav nadzire i javni prostor, ne predstavlja obradu podataka koja se provodi za obavljanje isključivo osobnih ili domaćih aktivnosti u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. rujna 2015.#Andrejs Surmačs protiv Finanšu un kapitāla tirgus komisija.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākās tiesas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 94/19/EZ – Prilog I. točka 7. – Sustav osiguranja depozita – Isključenje određenih deponenata iz sustava osiguranja depozita – Isključenje ,rukovodećeg osoblja’.#Predmet C-127/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑127/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku, koji je uputio Augstākā Tiesa (Latvija), odlukom od 12. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 18. ožujka 2014., u postupku
            Andrejs Surmačs
            protiv
            Finanšu un kapitāla tirgus komisija,
            SUD ( drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj) i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za A. Surmačsa, on osobno,
            – za latvijsku vladu, I. Kalniņš i L. Skolmeistare, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, A. Sauka i K.‑P. Wojcik, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje točke 7. Priloga I. Direktivi 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita (SL L 135, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 33.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2009. (SL L 68, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 244.; u daljnjem tekstu: Direktiva 94/19).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između A. Surmačsa i Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Odbor za financijska tržišta i tržišta kapitala, u daljnjem tekstu: FKTK), zbog odbijanja potonjeg da A. Surmačsu prizna status deponenta koji ima pravo na osiguranje predviđeno Direktivom 94/19.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva 94/19 stavljena je izvan snage Direktivom 2014/49/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o sustavima osiguranja depozita (SL L 173, str. 149.). Budući da to stavljanje izvan snage ima učinak od dana 4. srpnja 2015., Direktiva 94/19 ostaje primjenjiva na glavni predmet.
            4. Prva, šesnaesta i osamnaesta Uvodna izjava Direktive 94/19 glase:
            „budući da, u skladu s ciljevima Ugovora, treba unaprijediti usklađen razvoj poslovanja kreditnih institucija u cijeloj Zajednici putem ukidanja svih ograničenja prava poslovnog nastana i slobode pružanja usluga, istovremeno povećavajući stabilnost bankarskog sustava i zaštite štediša;
            [...]
            budući da s jedne strane, minimalna razina osiguranja propisana ovom Direktivom ne treba ostaviti preveliki dio depozita bez zaštite u interesu zaštite potrošača i stabilnosti financijskog sustava; budući da s druge strane ne bi bilo primjereno postaviti u Zajednici razinu zaštite koja bi u nekim slučajevima mogla poticati loše upravljanje kreditnim institucijama; budući da je potrebno uzeti u obzir troškove financiranja sustava [osiguranja]; budući da se čini razumnim utvrditi usklađeni minimum razine osiguranja na 20 000 [eura]; budući da bi mogle biti potrebne ograničene prijelazne odredbe kako bi se omogućilo da se sustavi [osiguranja] pridržavaju tog iznosa;
            [...]
            budući da se državi članici mora dopustiti isključivanje određenih kategorija posebno navedenih depozita ili deponenata iz osiguranja koje pružaju sustavi osiguranja depozita, ako smatra da ne trebaju posebnu zaštitu;
            [...]“
            5. U skladu s člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 94/19:
            „Svaka država članica osigurava unutar svog državnog područja uvođenje i službeno priznanje jednog ili više sustava osiguranja depozita. [...]“
            6. Članak 7. stavci 1. i 2. te direktive određuju:
            „1. U slučaju nedostupnosti depozita, države članice osiguravaju pokriće u minimalnom iznosu od 50 000 EUR za ukupne depozite svakog pojedinačnog deponenta.
            [...]
            2. Države članice mogu odrediti isključenje određenih deponenata ili depozita iz osiguranja ili im odrediti nižu razinu osiguranja. Ta su isključenja navedena u Prilogu I.“
            7. Prilog I. navedenoj direktivi nabrajao je isključenja iz njezina članka 7. stavka 2. Među depozitima koji su tako mogli biti isključeni iz osiguranja nalazili su se, u točki 7. tog Priloga, depoziti „rukovodećeg osoblja i članova uprave kreditne institucije, članova društva s osobnom odgovornošću za obveze kreditne institucije, osoba s najmanje 5 % dionica u temeljnom kapitalu kreditne institucije, osoba odgovornih za provođenje zakonske revizije računovodstvenih dokumenata kreditne institucije i deponenata sličnog statusa u ostalim društvima iste grupe“.
            8. Isto tako, točka 8. Priloga I. Direktivi 94/19 određivala je da se iz osiguranja mogu isključiti „depoziti bliske rodbine i trećih osoba koji djeluju u ime deponenata navedenih pod točkom 7.“.
            Latvijsko pravo
            9. Direktiva 94/19 prenesena je u latvijsko pravo Zakonom o osiguranju depozita (Noguldījumu garantiju likums). Fond osiguranja depozita čine doprinosi subjekata navedenih u njegovom članku 7. Na temelju članka 1. stavka 7. navedenog zakona, tim fondom osiguranja upravlja FKTK.
            10. Članak 17. stavak 4. istog zakona propisuje da navedeni fond nije dužan osigurati nadoknadu kada je riječ o „depozitima dioničara depozitne institucije koji u njoj imaju značajan udio, članova ili predsjednika nadzornog ili upravnog odbora, direktora službe interne revizije, revizora društva i drugih zaposlenika depozitne institucije koji obavljaju poslove planiranja, upravljanja i kontrole njezine djelatnosti te su odgovorni za te poslove“.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            11. FKTK je 21. studenoga 2011. donio odluku br. 278 o prestanku pružanja financijskih usluga društva Latvijas Krājbanka (u daljnjem tekstu: banka). Na taj je datum A. Surmačs u banci bio zaposlen na radnom mjestu potpredsjednika zaduženog za pitanja međunarodnog i financijskog prava. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je A. Surmačs bio izravno podređen predsjedniku upravnog odbora te da je i sam bio član tog tijela prije nego što je postao potpredsjednik, i na tom je radnom mjestu bio zaposlen na dan kada je donesena ta odluka FKTK‑a.
            12. Odlukom od 5. siječnja 2012. FKTK je utvrdio da se zbog radnog mjesta na kojem je bio zaposlen u banci A. Surmačs ne može smatrati deponentom pokrivenim osiguranjem predviđenim Zakonom o osiguranju depozita. Ta se odluka temeljila na članku 17. stavku 4. navedenog zakona na temelju kojeg se to osiguranje ne odnosi na zaposlenika depozitne institucije odgovornog za planiranje, upravljanje i kontrolu poslovanja te depozitne institucije.
            13. Osporavajući osnovanost te odluke FKTK‑a zato što je njegovo radno mjesto zapravo bilo počasna funkcija bez ovlasti odlučivanja, A. Surmačs je Administratīvā apgabaltiesa (Regionalni upravni sud) podnio tužbu, koju je taj sud odbio odlukom od 24. travnja 2013.
            14. A. Surmačs je protiv odluke Administratīvā apgabaltiesa podnio kasacijsku žalbu sudu koji je uputio zahtjev ističući, u bitnome, da bi konkretna procjena obveza, prava i odgovornosti koje se povezuju s radnim mjestom potpredsjednika omogućila da se utvrdi da on nije imao ovlast za donošenje obvezujućih odluka ni ovlast utjecati na djelatnost banke. Usto, A. Surmačs smatra da je Administratīvā apgabaltiesa primijenio Zakon o osiguranju depozita a da nije uzeo u obzir članak 7. stavak 2. i točku 7. Priloga I. Direktivi 94/19.
            15. FKTK pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da je funkcija koju je A. Surmačs obavljao u banci u vrijeme kada je donesena odluka navedena u točki 11. ove presude obuhvaćena isključenjem iz članka 17. stavka 4. Zakona o osiguranju depozita i da je on trebao biti smatran „rukovodećim osobljem“ u smislu točke 7. Priloga I. Direktivi 94/19. Usto, FKTK smatra da za isključenje iz osiguranja u obzir treba uzeti ne samo A. Surmačsove formalne ovlasti, već i utjecaj koji je na djelatnosti banke mogao vršiti na neformalan način.
            16. U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li točku 7. Priloga I. Direktivi 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita tumačiti na način da je u njoj sadržani popis osoba koje treba smatrati vezanima uz predmetnu kreditnu instituciju i kojima treba uskratiti pravo na osiguranu nadoknadu konačan?
            2. Može li se smatrati članom rukovodećeg osoblja kreditne institucije ili drugom osobom navedenom u točki 7. Priloga I. Direktivi 94/19 osoba koja, u skladu s opisom svog radnog mjesta, ima pravo planirati, usklađivati i nadzirati određeni dio djelatnosti kreditne institucije, odnosno vršenje određene funkcije, ali ne i cjelokupnu djelatnost kreditne institucije, te koja nema mogućnost davati naputke ili donositi odluke koje obvezuju druge osobe? Je li u tom smislu relevantan sadržaj navedenog dijela djelatnosti ili odnosne funkcije kreditne institucije?
            3. Treba li točku 7. Priloga I. Direktivi 94/19 tumačiti na način da država članica može odbiti isplatu osigurane nadoknade osobi koja se, sukladno pravima i obvezama sadržanima u opisu njezinog radnog mjesta, ne može smatrati članom rukovodećeg osoblja, ali koja u stvarnosti značajno utječe na odluke članova rukovodećeg osoblja odnosno članova društva s osobnom odgovornošću za obveze kreditne institucije? Može li u tom smislu biti relevantan utjecaj isključivo neformalnog karaktera koji proizlazi iz autoriteta te osobe, njezinih vještina odnosno znanja vezanih uz djelatnost kreditne institucije?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            17. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li depoziti koji su na temelju točke 7. Priloga I. Direktivi 94/19 bili isključeni u toj odredbi konačno navedeni, tako da države članice u svom nacionalnom pravu ne mogu predvidjeti druge kategorije deponenata na koje bi se primjenjivalo isključenje iz osiguranja depozita.
            18. Najprije, valja istaknuti da osamnaesta uvodna izjava Direktive 94/19 predviđa da se određene kategorije depozita ili deponenata mogu isključiti iz osiguranja. U skladu s tom uvodnom izjavom, takvi depoziti ili deponenti moraju biti posebno navedeni.
            19. U tom pogledu, člankom 7. stavkom 2. Direktive 94/19 državama članicama dopušta se da određene kategorije deponenata ili određene vrste depozita isključe iz osiguranja ili im odrede nižu razinu osiguranja te se u njemu navodi da su ta isključenja navedena u Prilogu I. Međutim, iz teksta te odredbe ne proizlazi ni na koji način da su ta isključenja navedena samo okvirno ni da države članice mogu proširiti kategorije depozita i deponenata iz Priloga I.
            20. Nadalje, valja podsjetiti da je u obrazloženju svoga prijedloga od 4. lipnja 1992. (COM(92) 188 final , SL C 163, str. 6.), koji je doveo do donošenja Direktive 94/19, Komisija jasno navela, na stranici 18. tog obrazloženja, da je popis isključenja iz sustava osiguranja predviđenih Prilogom I. „konačan i da će države članice moći isključiti iz osiguranja samo institucije i osobe koje su u njemu navedene“, dok su sva ostala isključenja protivna Direktivi.
            21. Naposljetku, iz prve uvodne izjave Direktive 94/19 proizlazi da ona teži ostvarenju dvostrukog cilja, to jest tomu da se štediše osiguraju u slučaju da depoziti povjereni kreditnim institucijama postanu nedostupni i da se ojača stabilnost bankarskog sustava.
            22. U tu svrhu, članak 3. stavak 1. te direktive države članice obvezuje da osiguraju unutar svog državnog područja uvođenje jednog ili više sustava osiguranja depozita. Ti sustavi, na temelju članka 7. stavka 1. navedene direktive, moraju osigurati minimalnu razinu pokrića za svakog deponenta u visini od 50.000 eura.
            23. Odstupajući od tog pravila, članak 7. stavak 2. i Prilog I. Direktivi 94/19 dopuštaju državama članicama da isključe iz osiguranja određene depozite ili deponente.
            24. Budući da su kategorije predviđene Prilogom I. Direktivi 94/19 iznimka od općeg pravila iz članka 3. navedene direktive, mora ih se usko tumačiti (vidjeti, analogijom, presudu Fastweb, C‑19/13, EU:C:2014:2194, t. 40.).
            25. Međutim, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 35. svoga mišljenja, kategorije koje obuhvaća točka 7. Priloga I. Direktivi 94/19 pri određivanju depozita ili deponenata isključenih iz osiguranja moraju se definirati funkcionalno. Slijedom toga, isključenje depozita iz osiguranja primjenjuje se na osobe koje obavljaju funkcije za koje se, s obzirom na nacionalno pravo i poslovnu praksu države članice, može smatrati da su obuhvaćene pojmovima iz navedene točke tog priloga, neovisno o samom nazivu tako obavljanih funkcija, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            26. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da su depoziti koji su isključeni na temelju točke 7. Priloga I. Direktivi 94/19 u njoj konačno navedeni, tako da države članice svojim nacionalnim pravom ne mogu predvidjeti druge kategorije deponenata koje, s obzirom na funkcije koje obavljaju, nisu obuhvaćene pojmovima navedenima u toj istoj točki kako bi se na njih primjenjivalo isključenje iz osiguranja depozita.
            Drugo i treće pitanje
            27. Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li točku 7. Priloga I. Direktivi 94/19 tumačiti na način da države članice iz osiguranja predviđenog tom direktivom mogu, kao rukovodeće osoblje ili osobu koja je obuhvaćena jednom od ostalih kategorija iz navedene točke 7., isključiti određene osobe zbog funkcije koju obavljaju u predmetnoj kreditnoj instituciji, poput one koju je obavljao tužitelj u glavnom postupku.
            28. U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa čiji je ona dio (presuda Rosselle, C‑65/14, EU:C:2015:339, t. 43. i navedena sudska praksa). Nastanak odredbe prava Unije može se također pokazati važnim za njezino tumačenje (presuda Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50.).
            29. Najprije valja istaknuti da doslovni sadržaj predmetne odredbe sam za sebe ne omogućuje davanje odgovora na pitanja suda koji je uputio zahtjev. Naime, u točki 7. Priloga I. Direktivi 94/19 samo se navode kategorije deponenata koje se može isključiti iz osiguranja, a da se dodatno ne navode razlozi koji opravdavaju navedena isklj učenja ili uloge i funkcije koje bi ti deponenti trebali obavljati kako bi bili obuhvaćeni isključenjem određenim tom odredbom. Takva pojašnjenja ne proizlaze ni iz drugih odredaba Direktive 94/19.
            30. Nadalje, što se tiče ciljeva Direktive 94/19, valja podsjetiti da je, u skladu s njezinom prvom uvodnom izjavom, svrha tog propisa zaštititi štediše u njihovim pravnim odnosima s kreditnim institucijama. Naime, budući da u većini slučajeva ne raspolažu informacijama ili potrebnom stručnošću za procjenu stvarnog financijskog stanja kreditnih institucija s kojima posluju, štediše ne mogu ocijeniti rizike insolventnosti tih institucija.
            31. U tom pogledu, osamnaesta uvodna izjava Direktive 94/19 predviđa da države članice iz osiguranja mogu isključiti samo deponente koji „ne trebaju posebnu zaštitu“.
            32. Naposljetku, što se tiče nastanka Direktive 94/19, valja podsjetiti da obrazloženje prijedloga Komisije (COM(92) 188 final) , s jedne strane, na stranici 2. određuje da je svrha te direktive zaštititi deponente „čija su stručna znanja u području financija toliko nedostatna da ne mogu razlikovati stabilne od nestabilnijih kreditnih institucija“ i, s druge strane, na stranici 18. da se određeni deponenti iz Priloga I. mogu isključiti iz osiguranja jer „ih se zbog njihove nestručnosti ili ekonomske slabosti teško može smatrati vrijednima zaštite“. Tako je očito upućeno na osobe iz točke 7. Priloga I. Direktivi 94/19.
            33. Iz tih razmatranja proizlazi da se fakultativno isključenje deponenata spomenutih u navedenoj točki Priloga I. Direktivi 94/19 temelji na postavci da te osobe načelno imaju određenu razinu stručnosti i informacija o kreditnoj instituciji kojoj povjeravaju svoje depozite, kojom većina deponenata ne raspolaže. Stoga, valja smatrati da osobe koje su obuhvaćene jednom od kategorija navedenih u točki 7. Priloga I. Direktivi 94/19 na temelju te odredbe mogu biti isključene iz osiguranja s obzirom na to da, zbog funkcije koju obavljaju u kreditnoj instituciji ili zbog njihova odnosa s njome, raspolažu razinom informacija i stručnošću koja im omogućuje poznavanje i ocjenjivanje stvarnog financijskog stanja i rizika povezanih s aktivnostima te institucije.
            34. Takvo utvrđenje potkrjepljuje ispitivanje drugih isključenja predviđenih Prilogom I. Direktivi 94/19. Tako se jedan od razloga koji opravdavaju fakultativno isključenje „bliske rodbine“ i „trećih osoba koje djeluju u ime deponenata navedenih pod točkom 7.“ nalazi u činjenici da ti subjekti mogu raspolagati istim informacijama kao i osobe navedene u spomenutoj točki 7.
            35. Kada je riječ o ispitivanju situacije poput one tužitelja u glavnom postupku s obzirom na ta razmatranja, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je jedina kategorija osoba iz točke 7. Priloga I. Direktivi 94/19 kojoj bi on mogao pripadati ona „rukovodećeg osoblja“.
            36. U takvim uvjetima valja utvrditi da bi osoba u istoj situaciji kao A. Surmačs mogla biti isključena iz osiguranja predviđenog Direktivom 94/19 ako je, zbog funkcija koje je obavljala kao rukovoditelj kreditne institucije, mogla raspolagati razinom informacija i stručnošću koje joj omogućuju poznavanje i ocjenjivanje stvarnog financijskog stanja, kao i rizika povezanih s aktivnostima te institucije.
            37. Sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti je li u situaciji koja je dovela do glavnog postupka zainteresirana osoba imala informacije i stručne sposobnosti iz točke 33. ove presude te je li se nalazila u situaciji spomenutoj u točkama 35. i 36. ove presude. U tu svrhu navedeni sud morat će u obzir uzeti sve relevantne okolnosti glavnog predmeta i osobito opis radnog mjesta A. Surmačsa, zadaće koje je doista obavljao, te pravne i činjenične odnose između potonjeg i upravnog odbora banke. U tom okviru pitanje je li A. Surmačs bio odgovoran za sve djelatnosti banke ili samo za jednu posebnu granu njezine djelatnosti tek je jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir prilikom gore navedene provjere.
            38. S obzirom na ta razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da točku 7. Priloga I. Direktivi 94/19 treba tumačiti na način da države članice iz osiguranja predviđenog tom direktivom mogu, kao rukovodeće osoblje, isključiti osobe koje zbog funkcije koju obavljaju u kreditnoj instituciji, neovisno o nazivu te funkcije, raspolažu takvom razinom informacija i stručnosti koja im omogućuje ocjenjivanje stvarnog financijskog stanja i rizika povezanih s aktivnostima kreditne institucije.
            Troškovi
            39. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            1. Depoziti koji su isključeni na temelju točke 7. Priloga I. Direktivi 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita, kako je izmijenjena Direktivom 2009/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2009., u toj su točki konačno navedeni, tako da države članice svojim nacionalnim pravom ne mogu predvidjeti druge kategorije deponenata koje, s obzirom na funkcije koje obavljaju, nisu obuhvaćene pojmovima navedenima u toj istoj točki kako bi se na njih primjenjivalo isključenje iz osiguranja depozita.
            2. Točku 7. Priloga I. Direktivi 94/19, kako je izmijenjena Direktivom 2009/14, treba tumačiti na način da države članice iz osiguranja predviđenog tom direktivom mogu, kao rukovodeće osoblje, isključiti osobe koje zbog funkcije koju obavljaju u kreditnoj instituciji, neovisno o nazivu te funkcije, raspolažu takvom razinom informacija i stručnosti koja im omogućuje ocjenjivanje stvarnog financijskog stanja i rizika povezanih s aktivnostima kreditne institucije.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 18. ožujka 2015.#IDT Biologika GmbH protiv Europske komisije.#Javna nabava robe – Postupak javne nabave – Nabava cjepiva protiv bjesnoće u Srbiji – Odbijanje ponuditeljeve ponude – Dodjela ugovora drugom ponuditelju – Kriteriji za odabir – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T‑30/12.