title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. siječnja 2015.#Pez Hejduk protiv EnergieAgentur.NRW GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Handelsgericht Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 5. točka 3. – Posebne nadležnosti u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte – Autorska prava – Sadržaj u elektroničkom obliku – Objava na internetu – Utvrđivanje mjesta štetnog događaja – Mjerila.#Predmet C-441/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      22. siječnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 5. točka 3. — Posebne nadležnosti u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte — Autorska prava — Sadržaj u elektroničkom obliku — Objava na internetu — Utvrđivanje mjesta štetnog događaja — Kriteriji“
      U predmetu C‑441/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Handelsgericht Wien (Austrija), odlukom od 3. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 5. kolovoza 2013., u postupku

         Pez Hejduk

      protiv

         EnergieAgentur.NRW GmbH,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za P. Hejduk, M. Pilz, Rechtsanwalt,

               —

               za EnergieAgentur.NRW GmbH, M. Wukoschitz, Rechtsanwalt,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i E. Pedrosa, u svojstvu agenata,

               —

               za švicarsku vladu, M. Jametti, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točke 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između P. Hejduk, s prebivalištem u Beču (Austrija), i društva EnergieAgentur.NRW GmbH (u daljnjem tekstu: EnergieAgentur), sa sjedištem u Düsseldorfu (Njemačka), o zahtjevu za utvrđivanje povrede autorskih prava zbog stavljanja na raspolaganje fotografija koje je snimila P. Hejduk bez njezine suglasnosti na internetsku stranicu EnergieAgentura.

         Pravni okvir

         Uredba br. 44/2001

               3

               Iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da je, u interesu ispravnog djelovanja unutarnjeg tržišta, njezina svrha provođenje toga da „[…] države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka“.

               4

               Uvodne izjave 11., 12. i 15. te uredbe određuju:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                  [...]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. […]“

               5

               Pravila o nadležnosti nalaze se u Poglavlju II. navedene uredbe.

               6

               Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 44/2001, koji se nalazi u odjeljku 1. poglavlja II., naslovljenom „Opće odredbe“, glasi kako slijedi:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               7

               Članak 3. stavak 1. te uredbe, koji se nalazi u navedenom odjeljku 1., određuje:
               „Protiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.“

               8

               Članak 5. točka 3. navedene uredbe, sadržan u odjeljku 2. poglavlja II. te uredbe, naslovljenom „Posebna nadležnost“, glasi kako slijedi:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               [...]

                        3)

                        u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.“

         Direktiva 2001/29/EZ

               9

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.):
               „Ova se Direktiva odnosi na pravnu zaštitu autorskog i srodnih prava u okviru unutarnjeg tržišta, s posebnim naglaskom na informacijsko društvo.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je P. Hejduk profesionalna fotografkinja specijalizirana za arhitekturu, čiji su uradak, među ostalim, fotografije radova austrijskog arhitekta Georga W. Reinberga. Taj je arhitekt u okviru seminara koji je 16. rujna 2004. organizirao EnergieAgentur uz suglasnost P. Hejduk upotrijebio njezine fotografije kako bi prikazao svoja zdanja.

               11

               Nakon toga je EnergieAgentur bez suglasnosti P. Hejduk i bez navoda o autorskim pravima učinio te fotografije dostupnima i omogućio njihovo preuzimanje sa svoje internetske stranice.

               12

               Smatrajući da je EnergieAgentur povrijedio njezina autorska prava, P. Hejduk je pokrenula postupak pred Handelsgerichtom Wien radi naknade štete u iznosu od 4050 eura te objave presude na trošak tog društva.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se P. Hejduk, kako bi opravdala izbor tog suda, poziva na članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001. EnergieAgentur podnio je prigovor međunarodne i teritorijalne nenadležnosti Handelsgerichta Wien tvrdeći da njegova internetska stranica nije usmjerena na Austriju te da puka dostupnost te stranice u toj državi članici nije dovoljna za to da taj sud bude nadležan.

               14

               U tim je okolnostima Handelsgericht Wien odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 5. točku 3. Uredbe [br. 44/2001] tumačiti tako da u sporu o povredi autorskom pravu srodnih prava koja je počinjena tako što je fotografija učinjena dostupnom na internetskoj stranici, pri čemu se ta internetska stranica vodi pod vršnom domenom države članice koja je različita od one u kojoj nositelj prava ima prebivalište, nadležnost postoji samo

                        —

                        u državi članici u kojoj navodni povreditelj prava ima svoje sjedište kao i

                        —

                        u državi članici/državama članicama na koju/koje je ona po sadržaju internetske stranice usmjerena?“

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti u smislu da je, u slučaju navodne povrede autorskom pravu srodnih prava koja jamči država članica u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak, taj sud nadležan za odlučivanje o tužbi o odgovornosti za povredu tih prava zbog objave zaštićenih fotografija na internetskoj stranici koja je dostupna na području pod njegovom nadležnošću.

               16

               S jedne strane, najprije valja podsjetiti da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 valja tumačiti na autonoman i strog način (vidjeti u tom smislu presudu Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 43. do 45.).

               17

               Jedino derogacijom temeljnog načela navedenoga u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 44/2001, o dodjeli nadležnosti sudovima države članice na čijem državnom području tuženik ima domicil, poglavlje II. odjeljak 2. te uredbe predviđa određen broj dodjeljivanja posebne nadležnosti, među kojima su i ona predviđena u članku 5. točki 3. navedene uredbe (presuda Coty Germany, EU:C:2014:1318, t. 44.).

               18

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da se izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“ iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 odnosi kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (presuda Coty Germany, EU:C:2014:1318, t. 46.).

               19

               U tom smislu, ustaljena je sudska praksa da se pravilo nadležnosti predviđeno u članku 5. točki 3. navedene uredbe temelji na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi, koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi pravilnog suđenja i procesne ekonomije (presuda Coty Germany, EU:C:2014:1318, t. 47.).

               20

               Budući da identifikacija jedne od poveznica priznatih u sudskoj praksi, navedenih u točki 18. ove presude, mora omogućiti utvrđivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju da procijeni jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti tužene stranke, slijedi da se tužba može valjano podnijeti samo pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi mjerodavna poveznica (presuda Coty Germany, EU:C:2014:1318, t. 48. i navedena sudska praksa).

               21

               S druge strane, valja pojasniti da, iako u glavnom predmetu P. Hejduk navodi da su njezina autorska prava povrijeđena objavom fotografija bez njezine suglasnosti na internetskoj stranici, ta tvrdnja se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, odnosi konkretno na autorskom pravu srodna prava.

               22

               S tim u vezi valja podsjetiti da, iako je potrebno da autorska prava, osobito primjenom Direktive 2001/29, budu automatski zaštićena u svim državama članicama, ona su podvrgnuta načelu teritorijalnosti. Stoga ta prava mogu biti povrijeđena u svakoj od tih država članica u odnosu na primjenjivo materijalno pravo (vidjeti presudu Pinckney, C‑170/12, EU:C:2013:635, t. 39.).

               23

               Kao prvo, valja utvrditi da uzročni događaj, definiran kao događaj koji je uzrok navodne štete (vidjeti presudu Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 28.), nije relevantan za određivanje nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak kao što je onaj u glavnom predmetu.

               24

               Naime, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj se navodni delikt sastoji u povredi autorskih i autorskom pravu srodnih prava objavom fotografija bez suglasnosti njihovog autora na određenoj internetskoj stranici, uzročnim događajem valja smatrati pokretanje tehničkog postupka prikazivanja fotografija na navedenoj internetskoj stranici. Stoga događaj koji uzrokuje eventualnu povredu autorskih prava izaziva ponašanje vlasnika te stranice (vidjeti per analogiam presudu Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, t. 34. i 35.).

               25

               U predmetu kao što je onaj u glavnom postupku, radnje ili propuštanja koji mogu predstavljati takvu povredu mogu se locirati jedino u mjesto u kojem se nalazi sjedište EnergieAgentura s obzirom na to da je potonji tamo donio i proveo odluku da objavi fotografije na određenoj internetskoj stranici. Međutim, nije sporno da se to sjedište ne nalazi u državi članici kojoj pripada sud koji je uputio zahtjev.

               26

               Iz toga slijedi da se, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, uzročni događaj zbio u sjedištu tog društva i zato se ne može uspostaviti nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak.

               27

               Stoga, kao drugo, valja ispitati može li takav sud biti nadležan na temelju nastanka navodne štete.

               28

               Slijedom toga valja utvrditi uvjete u kojima, za potrebe članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, šteta koja proistječe iz navodne povrede autorskih prava nastaje ili postoji mogućnost da nastane u državi članici različitoj od one u kojoj je tuženik donio i proveo odluku da objavi fotografije na određenoj internetskoj stranici.

               29

               S tim u vezi Sud je već pojasnio ne samo da se mjesto nastanka štete u smislu takve odredbe može razlikovati s obzirom na narav prava koje je navodno povrijeđeno, nego isto tako da mogućnost nastanka štete u određenoj državi članici ovisi o tome je li pravo, koje je navodno povrijeđeno, zaštićeno u toj državi članici (vidjeti presudu Pinckney, EU:C:2013:635, t. 32. i 33.).

               30

               Kada je riječ o tom drugom aspektu, u glavnom predmetu P. Hejduk navodi povredu svojih autorskih prava zbog objave njezinih fotografija na internetskoj stranici EnergieAgentura. Kao što među ostalim proizlazi iz točke 22. ove presude, nije sporno da su prava na koja se ona poziva zaštićena u Austriji.

               31

               Kada je riječ o mogućnosti nastanka štete u državi članici različitoj od one u kojoj EnergieAgentur ima svoje sjedište, to društvo naglašava da, s obzirom na to da njegova internetska stranica na kojoj su objavljene sporne fotografije djeluje pod imenom nacionalne vršne domene Njemačke, odnosno „de“, ona nije usmjerena na Austriju i da, slijedom toga, šteta nije nastala u potonjoj državi članici.

               32

               S tim u vezi iz sudske prakse Suda, suprotno članku 15. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 44/2001, koji je protumačen u presudi Pammer i Hotel Alpenhof (C‑585/08 i C‑144/09, EU:C:2010:740), proizlazi da prema članku 5. točki 3. te uredbe nije potrebno da stranica o kojoj je riječ bude „usmjerena na“ državu članicu u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak (vidjeti presudu Pinckney, EU:C:2013:635, t. 42.).

               33

               Slijedom toga, za potrebe utvrđivanja mjesta nastanka štete radi određivanja sudske nadležnosti na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 činjenica da internetska stranica o kojoj je riječ u glavnom postupku nije usmjerena na državu članicu kojoj pripada sud pred kojim je pokrenut postupak nije relevantna.

               34

               Stoga u okolnostima kakve su one u glavnom postupku valja smatrati da nastanak štete i/ili mogućnost njezinog nastanka proizlaze iz dostupnosti fotografija, u odnosu na koje postoje prava na koja se poziva P. Hejduk, u državi članici kojoj pripada sud pred kojim je pokrenut postupak putem internetske stranice EnergieAgentur.

               35

               Valja pojasniti da pitanje opsega štete na koju se poziva P. Hejduk ulazi u ispitivanje osnovanosti zahtjeva i nije relevantno u fazi ispitivanja sudske nadležnosti.

               36

               Međutim, valja podsjetiti da, s obzirom na to da zaštita autorskih i autorskom pravu srodnih prava dodijeljena u državi članici suda pred kojim je pokrenut postupak važi samo na području te države članice, sud pred kojim je pokrenut postupak na temelju mjesta nastanka navodne štete nadležan je samo u pogledu štete koja je nastala na državnom području te države članice (vidjeti u tom smislu presudu Pinckney, EU:C:2013:635, t. 45.).

               37

               Naime, sudovi drugih država članica u načelu ostaju nadležni, na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 i načela teritorijalnosti, za odlučivanje o šteti prouzročenoj autorskim i autorskom pravu srodnim pravima na području njihove države članice s obzirom na to da su u najboljem položaju, s jedne strane, ocijeniti jesu li stvarno povrijeđena navedena prava koja jamči država članica o kojoj je riječ i, s druge strane, odrediti narav prouzročene štete (vidjeti u tom smislu presudu Pinckney, EU:C:2013:635, t. 46.).

               38

               S obzirom na sva prethodna razmatranja na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti u smislu da, u slučaju navodne povrede autorskom pravu srodnih prava koja jamči država članica u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak, taj sud je, na temelju mjesta nastanka štete, nadležan za odlučivanje o tužbi o odgovornosti za povredu tih prava zbog objave zaštićenih fotografija na internetskoj stranici koja je dostupna na području pod njegovom nadležnošću. Taj sud nadležan je samo za odlučivanje o šteti prouzročenoj na području države članice kojoj on pripada.

         Troškovi

               39

               Budući da onaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. točku 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti u smislu da, u slučaju navodne povrede autorskom pravu srodnih prava koja jamči država članica u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak, taj sud je, na temelju mjesta nastanka štete, nadležan za odlučivanje o tužbi o odgovornosti za povredu tih prava zbog objave zaštićenih fotografija na internetskoj stranici koja je dostupna na području pod njegovom nadležnošću. Taj sud nadležan je samo za odlučivanje o šteti prouzročenoj na području države članice kojoj on pripada.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 21. rujna 2017.#SMS group GmbH protiv Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Osma direktiva 79/1072/EEZ – Direktiva 2006/112/EZ – Porezni obveznik s boravištem u drugoj državi članici – Povrat PDV‑a obračunatog na uvezenu robu – Pretpostavke – Objektivni elementi koji potvrđuju namjeru poreznog obveznika da koristi uvezenu robu u okviru svoje gospodarske aktivnosti – Ozbiljna opasnost da transakcija na kojoj se temeljio uvoz neće biti izvršena.#Predmet C-441/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      21. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Osma direktiva 79/1072/EEZ – Direktiva 2006/112/EZ – Porezni obveznik s boravištem u drugoj državi članici – Povrat PDV‑a obračunatog na uvezenu robu – Pretpostavke – Objektivni elementi koji potvrđuju namjeru poreznog obveznika da koristi uvezenu robu u okviru svoje gospodarske aktivnosti – Ozbiljna opasnost da transakcija na kojoj se temeljio uvoz neće biti izvršena”
      U predmetu C‑441/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Înalta Curte de Casație şi Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska), odlukom od 22. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 8. kolovoza 2016., u postupku

         SMS group GmbH

      protiv

         Direcţia Generală Regională a Finanțelor Publice București,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: M. Berger (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za SMS group GmbH, E. Băncilă, avocat,

               –

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu kao i C.-M. Florescu i R.-Mangu, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Galluzzo, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2. do 6. Osme direktive Vijeća 79/1072/EEZ od 6. prosinca 1979. o usklađivanju zakonodavstva država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju sjedište na području države (SL 1979., L 331, str. 11., u daljnjem tekstu: Osma direktiva) i članka 17. stavka 2. i stavka 3. točke (a) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na porez na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između SMS group GmbH i Direcţia Generală Regională a Finanțelor Publice București (opća regionalna uprava za javne financije u Bukureštu, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: porezna uprava) povodom povrata poreza na dodanu vrijednost (PDV) koji je SMS group platio u Rumunjskoj tijekom 2009.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Glavni se postupak odnosi na zahtjev za povrat PDV‑a podnesen 23. prosinca 2009., nakon uvoza robe 14. rujna 2009. Stoga se u ovom slučaju ratione temporis primjenjuju Osma direktiva i Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

         Osma direktiva

               4

               Članak 1. Osme direktive propisuje:
               „U svrhe primjene ove direktive, smatra se poreznim obveznikom koji nema poslovni nastan u tuzemstvu porezni obveznik […] koji, u razdoblju iz članka 7. stavka 1. prvog podstavka prve i druge rečenice, u tuzemstvu nije imao ni sjedište svoje gospodarske aktivnosti, ni stalnu poslovnu jedinicu iz koje su obavljane transakcije […] i koji u istom razdoblju nije obavio nikakvu isporuku robe ili usluga za koju bi se smatralo da se nalazi u tuzemstvu, osim:

                        (a)

                        isporuka usluga prijevoza […]

                        (b)

                        isporuka usluga s obzirom na koje PDV treba platiti isključivo kupac […].” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 2. te direktive određuje:
               „Svaka država članica provodi svakom poreznom obvezniku koji nema poslovni nastan u tuzemstvu, ali koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici sukladno niže propisanim uvjetima, povrat [PDV‑a] koji mu je obračunat za usluge koje su mu drugi porezni obveznici pružili ili za pokretnine koje su mu isporučili u tuzemstvu ili mu je on obračunat pri uvozu robe u zemlju, ako se spomenuta roba ili usluge koriste za potrebe transakcija iz članka 17. stavka 3. točaka (a) i (b) [Šeste] direktive […].” [neslužbeni prijevod]

               6

               U skladu s člankom 3. spomenute direktive:
               „Kako bi ostvario povrat, svaki porezni obveznik iz članka 2. koji nije obavio nikakvu isporuku robe ili usluga za koju se smatra da se nalazi u tuzemstvu, mora:

                        (a)

                        nadležnoj službi podnijeti […] zahtjev […];

                        (b)

                        dokazati na temelju potvrde koju izdaju nadležna tijela države u kojoj ima poslovni nastan da je porezni obveznik [PDV‑a] u toj državi. […];

                        (c)

                        potvrditi pisanom izjavom da nije obavio nikakvu isporuku robe ili usluga za koju se smatra da se nalazi u tuzemstvu u razdoblju iz članka 7. stavka 1. prvog podstavka prve i druge rečenice;

                        (d)

                        se obvezati da će vratiti svaki nepropisno primljen iznos.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 4. iste direktive određuje:
               „Kako bi ostvario povrat, svaki porezni obveznik iz članka 2. koji u tuzemstvu nije obavio nikakvu isporuku robe ili usluga za koju se smatra da se nalazi u tuzemstvu, osim isporuka iz članka 1. točaka (a) i (b), mora:

                        (a)

                        ispuniti obveze iz članka 3. točaka (a), (b) i (d);

                        (b)

                        potvrditi pisanom izjavom da u razdoblju iz članka 7. stavka 1. prvog podstavka prve i druge rečenice nije obavio nikakvu isporuku robe ili usluga za koju se smatra da se nalazi u tuzemstvu, osim isporuka iz članka 1. točaka (a) i (b).”[neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 5. prva rečenica Osme direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive, pravo na povrat poreza utvrđuje se sukladno članku 17. [Šeste direktive] kako se primjenjuje u državi članici gdje se isplaćuje povrat.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 6. te direktive glasi:
               „Države članice ne mogu nametati poreznim obveznicima iz članka 2., uz obveze iz članaka 3. i 4., nikakve druge obveze osim da u određenim slučajevima dostave informacije koje su potrebne kako bi se ocijenila osnovanost zahtjeva za povrat.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 7. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Zahtjev za povrat propisan člancima 3. i 4. mora se odnositi na kupnju robe ili usluga za koje je izdan račun ili uvoze obavljene u razdoblju koje ne može biti kraće od tri mjeseca ni dulje od jedne kalendarske godine. […]”[neslužbeni prijevod]

         Direktiva o PDV‑u

               11

               Direktivom o PDV‑u ukinuta je i zamijenjena, počevši od 1. siječnja 2007., Šesta direktiva. Sukladno uvodnim izjavama 1. i 3. Direktive o PDV‑u, preinačenje Šeste direktive bilo je nužno da se osigura jasan i racionalan prikaz primjenjivih odredaba u prerađenoj strukturi i formulaciji a da pritom načelno ne dođe do značajnih promjena.

               12

               Članak 9. stavak 1. Direktive o PDV‑u glasi:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. […]”

               13

               U skladu s člankom 70. te direktive:
               „Oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa prilikom uvoza robe.”

               14

               Članak 146. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:

                        (a)

                        isporuku robe koju na odredište izvan Zajednice otprema ili prevozi prodavatelj ili netko drugi u njegovo ime;
                        […].”

               15

               Članak 167. iste direktive, čiji je tekst identičan tekstu članka 17. stavka 1. Šeste direktive, propisuje:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               16

               Članak 168. Direktive o PDV‑u, čiji je sadržaj u biti identičan onome članka 17. stavka 2. Šeste direktive, propisuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]

                        (e)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen vezano uz uvoz robe u tu državu članicu.”

               17

               Sadržaj članka 169. Direktive o PDV‑u u biti je identičan onome članka 17. stavka 3. Šeste direktive. Taj članak određuje:
               „Uz odbitak iz članka 168., porezni obveznik ima pravo odbiti PDV iz tog članka ako se roba i usluge koriste u sljedeće svrhe:

                        (a)

                        transakcije koje se odnose na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. koje se provode izvan države članice u kojoj treba platiti ili je plaćen PDV, u pogledu kojih bi se PDV mogao odbiti da su bile provedene u toj državi članici;

                        (b)

                        transakcije koje su izuzete u skladu s [člankom] 146. […];

                  […].”

               18

               Članak 170. Direktive o PDV‑u glasi:
               „Svi porezni obveznici koji, u smislu članka 1. [Osme direktive] […] nemaju poslovni nastan u državi članici u kojoj kupuju robu i usluge ili uvoze robu koja podliježe PDV‑u, imaju pravo na povrat tog PDV‑a ako se ta roba i usluge koriste za sljedeće svrhe:

                        (a)

                        transakcije iz članka 169.;

                  […].”

               19

               Članak 171. stavak 1. Direktive o PDV‑u glasi:
               „Povrat PDV‑a provodi se poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan u državi članici u kojoj kupuju robu i usluge ili uvoze robu koja podliježe PDV‑u, ali koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici, u skladu s detaljnim provedbenim pravilima utvrđenim u [Osmoj direktivi].
               […].”

         Rumunjsko pravo

               20

               Članak 147.b Legea br. 571/2003 privind Codul fiscal (Zakon br. 571/2003 o Poreznom zakoniku), naslovljen „Povrat poreza poreznim obveznicima koji nisu prijavljeni u svrhe PDV‑a u Rumunjskoj”, propisuje:
               „(1)   U uvjetima koji su propisani zakonom:

                        a)

                        porezni obveznik koji nije registriran i koji nema obvezu registrirati se u svrhe PDV‑a u Rumunjskoj, a koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici, može zahtijevati povrat plaćenog poreza; […]

                  […].”

               21

               Točkom 49. Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 pentru aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Codului fiscal (Odluka vlade br. 44/2004 o odobravanju metodoloških standarda primjene Poreznog zakonika) propisano je:
               „[…]

                        (3)

                        Porezni obveznik […] je porezni obveznik koji […] nije registriran niti podliježe obvezi registracije u svrhu poreza u Rumunjskoj […], koji nema poslovni nastan u Rumunjskoj niti ondje ima stalnu poslovnu jedinicu iz koje se obavljaju gospodarske aktivnosti i koji tijekom tog razdoblja nije isporučio nikakvu robu ili usluge u Rumunjskoj […].

                        (4)

                        Povrat poreza […] dodjeljuje se poreznom obvezniku iz stavka 3. pod uvjetom da je robu i usluge […] uvezene u Rumunjsku, za koje je plaćen porez, porezni obveznik koristio za:

                                 a)

                                 transakcije u vezi s njegovom gospodarskom aktivnosti za koje bi porezni obveznik imao pravo odbiti porez da su te transakcije bile obavljene u Rumunjskoj […];
                                 […]

                        5)

                        Kako bi ispunio uvjete za povrat, svaki porezni obveznik iz stavka 3. dužan je poštovati sljedeće obveze:
                        […]

                                 c)

                                 potvrditi pisanom izjavom da u razdoblju na koje se odnosi njegov zahtjev za povrat nije obavio isporuku robe ili usluga u Rumunjskoj ili isporuku robe ili usluga za koje se smatra da su obavljene u Rumunjskoj […];

                           […]

                        6)

                        Nadležna porezna tijela ne mogu nametnuti poreznom obvezniku koji zahtijeva povrat […] druge obveze uz obveze iz stavka 5. Iznimno, nadležna porezna tijela mogu zahtijevati od poreznog obveznika da dostavi informacije nužne za ocjenu osnovanosti zahtjeva za povrat.
                        […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               SMS group je društvo sa sjedištem u Njemačkoj koje prodaje i montira instalacije za obradu čelika. SMS Meer, subjekt koji je u međuvremenu pripojen SMS group, sklopio je 7. veljače 2008. u svojstvu prodavatelja tzv. ugovor „br. 27” sa Zimekon Handels GmbH Austrija (u daljnjem tekstu: kupac), a koji se odnosio na izradu i isporuku sustava za zavarivanje cjevovoda za proizvodnju cijevi i cijevnih profila od čelika longitudinalnim električnim zavarivanjem (u daljnjem tekstu: RSA). Primatelj sustava RSA bilo je društvo OOO Zimekon Ukrajina.

               23

               Na temelju plana plaćanja predviđenog ugovorom br. 27, kupac je za prvi dio radova proizvodnje RSA trebao platiti predujam od 2 milijuna eura u ožujku 2008., zatim iznos od 800000 eura 15. travnja 2008., dodatnih milijun eura na dan 15. svibnja 2008. i, konačno, iznos od milijun eura 15. lipnja 2008. Isporuka primatelju trebala je uslijediti između 1. lipnja 2009. i 30. rujna 2009., pod uvjetom da isplate predviđene tim ugovorom budu izvršene u skladu s ugovorenim rokovima.

               24

               U vrijeme kad je kupac samo bio platio predujam od 2 milijuna eura, SMS Meer je 26. lipnja 2008. sklopio s Asmas AES, sa sjedištem u Turskoj, podugovor o isporuci opreme koju je SMS Meer trebao za proizvodnju RSA (u daljnjem tekstu: predmetna roba). Međutim, 5. studenoga 2008. je na zahtjev kupca prekinuto izvršenje ugovora br. 27 do 1. rujna 2009. jer se kupac nalazio u financijskim poteškoćama. SMS Meer zahtijevao je od kupca da obavi preostale isplate, ističući da će s poslovima nastaviti tek nakon plaćanja dugovanih iznosa.

               25

               SMS Meer je 14. rujna 2009. uvezao iz Turske u Rumunjsku predmetnu robu i za nju platio PDV u iznosu od 1487739 rumunjskih leja (RON) (oko 327500 eura). Nakon uvoza ta je roba smještena u skladište koje se nalazilo u Rumunjskoj.

               26

               Budući da kupac nije izvršio preostala plaćanja, izvršenje ugovora br. 27 nije nastavljeno. SMS group tvrdi da predmetna roba nije mogla biti korištena za druge projekte i on ju je namjeravao odbaciti kao staro željezo.

               27

               SMS Meer je 23. prosinca 2009. zahtijevao od porezne uprave povrat PDV‑a plaćenog rumunjskoj državi prilikom uvoza predmetne robe. U odgovoru na zahtjev za dodatne informacije koji je uputila porezna uprava, SMS Meer je istaknuo da u slučaju neizvršenja ugovora br. 27 on namjerava izvesti tu robu. Međutim nije dostavio konkretne informacije o odredištu ili datumu na koji bi trebalo doći do tog izvoza.

               28

               Porezna je uprava ipak odbila povrat PDV‑a, smatrajući da SMS Meer nije podnio dokaze o naknadnom kretanju predmetne robe i njezinu krajnjem primatelju. Nakon što je služba za postupanje po pritužbama porezne uprave odbila upravnu pritužbu koju je SMS Meer podnio protiv te odluke o odbijanju, Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) prvom presudom od 30. svibnja 2012. odbila je zahtjev SMS Meera za poništenje tih dviju odluka porezne uprave.

               29

               Tu je prvu presudu međutim ukinuo Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska), koji je predmet vratio na ponovno suđenje Curtei de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu). Presudom od 9. srpnja 2014. potonji je ponovno odbio zahtjev SMS Meera kao neosnovan, uz obrazloženje da je porezna uprava pravilno zahtijevala da SMS Meer opravda naknadno kretanje predmetne robe. Naime, SMS Meer je bio dužan na temelju članka 147.b stavka 1. točke (a) Zakona br. 571/2003 podnijeti dokaz o odredištu robe uvezene u Rumunjsku s obzirom na to da je njezino stvarno odredište bilo relevantno za porezni režim koji se morao primijeniti.

               30

               SMS Meer podnio je protiv presude od 9. srpnja 2014. žalbu u kasacijskom postupku tvrdeći da je sklapanje ugovora br. 27 s kupcem i njegovo djelomično izvršenje bilo oporeziva transakcija. Povrh toga, ugovor br. 27 također je bio izvršen uz plaćanje predujma od 2 milijuna eura od ukupne ugovorene cijene, sklapanje podugovora i kupnju od dobavljača iz Turske nekih sastavnih dijelova potrebnih za proizvodnju RSA. SMS Meer je stoga uspostavio direktnu vezu između uvoza predmetne robe i svojih oporezivih transakcija. U skladu s tvrdnjama SMS Meera, povrat PDV‑a ne može ovisiti o dokazu kretanja te robe nakon uvoza s obzirom na to da ugovor br. 27 u konačnici nije bio raskinut. U trenutku uvoza stranke su još uvijek željele da se transakcija izvrši.

               31

               Sukladno tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, SMS Meer je na datum uvoza bio izložen ozbiljnoj opasnosti od raskidanja ugovora br. 27 s obzirom na to da kupac više nije poštovao obroke plaćanja koji su dospjeli u skladu s tim ugovorom. U tim okolnostima postavilo se pitanje podrazumijeva li činjenica da je uvoz obavljen na datum kada je izvršenje tog ugovora bilo zaustavljeno to da uvoz predmetne robe više nije bio povezan s njegovim izvršenjem.

               32

               U tim je okolnostima Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „(1)

                        Treba li članke 2., 3., 4. i 5. Osme direktive, u vezi s člankom 17. stavcima 2. i 3. točkom (a) Šeste direktive, tumačiti na način da im se protivi praksa nacionalne porezne uprave koja smatra da ne postoje objektivni dokazi koji potvrđuju izjavljenu namjeru poreznog obveznika da će uvezenu robu koristiti za svoje gospodarske aktivnosti kada je, na dan njezina uvoza, izvršenje ugovora na temelju kojeg je porezni obveznik kupio i uvezao robu bilo prekinuto, uz ozbiljnu opasnost da se kasnija isporuka/transakcija za koju je uvezena roba bila namijenjena više neće izvršiti?

                        (2)

                        Predstavlja li dokaz o naknadnom kretanju uvezene robe, to jest utvrđenje činjenice je li i na koji način uvezena roba stvarno korištena za oporezive transakcije poreznog obveznika, dodatni uvjet za povrat PDV‑a koji se razlikuje od onih navedenih u člancima 3. i 4. Osme direktive, a koji je zabranjen njezinim člankom 6., ili je riječ o potrebnoj informaciji o bitnom uvjetu za povrat koja se odnosi na korištenje uvezene robe u vezi s oporezivim transakcijama, koju porezno tijelo može zahtijevati u smislu članka 6. Osme direktive?

                        (3)

                        Mogu li se članci 2., 3., 4. i 5. Osme direktive, u vezi s člankom 17. stavcima 2. i 3. točkom (a) Šeste direktive tumačiti na način da se pravo na povrat PDV‑a može uskratiti kada se naknadna transakcija o kojoj je riječ, u vezi s kojom se uvezena roba trebala upotrijebiti, u konačnici ne izvrši? Je li u tim okolnostima bitna stvarna namjena robe, to jest je li roba u svakom slučaju upotrijebljena, na koji način i na kojem području, onom države članice u kojoj je plaćen PDV ili izvan te države?”

         O prethodnim pitanjima

               33

               Svojim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Osmu direktivu u vezi s člankom 170. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da joj se protivi to da država članica odbije poreznom obvezniku koji nema poslovni nastan na njezinu državnom području pravo na povrat PDV‑a plaćenog na uvoz robe u situaciji poput one u glavnom postupku u kojoj je, u trenutku uvoza, izvršenje ugovora na temelju kojeg je porezni obveznik kupio i uvezao tu robu bilo prekinuto, transakcija za koju je ona trebala biti korištena u konačnici nije izvršena i porezni obveznik nije podnio dokaz o njezinu naknadnom kretanju.

               34

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje najprije valja podsjetiti da je cilj Osme direktive uspostavljanje načina povrata PDV‑a koji u državi članici plate porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i time usklađivanje prava na povrat kako proizlazi iz članka 170. Direktive o PDV‑u (presuda od 28. lipnja 2007., Planzer Luxembourg, C‑73/06, EU:C:2007:397, t. 34. i navedena sudska praksa).

               35

               U tom okviru, iz članka 2. Osme direktive proizlazi da svaka država članica poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan na njezinu državnom području, ali koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici, sukladno uvjetima koje određuje ta direktiva vraća PDV kojem podliježe uvoz robe u tu prvu državu članicu ako je ta roba korištena u svrhu transakcija iz članka 170. Direktive o PDV‑u.

               36

               U tom pogledu, članci 3. i 4. Osme direktive precizno navode formalne uvjete koji moraju biti ispunjeni za odobrenje takvog povrata.

               37

               Kao što je Europska komisija pravilno iznijela u svojim pisanim očitovanjima, cilj Osme direktive nije ni određivanje uvjeta korištenja ni dosega prava na povrat. Naime, iz članka 5. te direktive proizlazi da se pravo na povrat PDV‑a određuje u skladu s relevantnim odredbama Direktive o PDV‑u.

               38

               U tom kontekstu valja istaknuti da pravo poreznog obveznika s poslovnim nastanom u državi članici da dobije povrat PDV‑a plaćenog u drugoj državi članici, kako je uređeno Osmom direktivom, ovisi o pravu, koje je u njegovu korist propisano Direktivom o PDV‑u, da odbije pretporez plaćen u njegovoj vlastitoj državi članici (vidjeti presudu od 25. listopada 2012., Daimler i Widex, C‑318/11 i C‑319/11, EU:C:2012:666, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, pravo na odbitak čini sastavni dio mehanizma PDV‑a i načelno ne može biti ograničeno. Ostvaruje se odmah za sve poreze koji su teretili ulazne transakcije (presuda od 22. lipnja 2016., Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, t. 31. i navedena sudska praksa).

               40

               Naime, svrha sustava odbitaka, i time povrata, je poduzetnika u cijelosti rasteretiti PDV‑a koji duguje ili plaća u okviru svih svojih gospodarskih aktivnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga osigurava potpunu neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o njihovim ciljevima ili rezultatima, pod uvjetom da navedene aktivnosti same podliježu PDV‑u (presuda od 22. ožujka 2012., Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 35. i navedena sudska praksa).

               41

               Kad je konkretnije riječ o uvjetima prava na povrat, iz članka 170. Direktive o PDV‑u u vezi s člankom 169. te direktive proizlazi da svaki porezni obveznik, koji u smislu članka 1. Osme direktive nema poslovni nastan u državi članici u kojoj je obavio uvoz robe koja podliježe PDV‑u, ima pravo ostvariti povrat tog poreza, pod uvjetom da se ta roba koristi za transakcije obuhvaćene aktivnostima iz članka 9. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u, izvršene izvan države članice u kojoj taj porez treba platiti ili je plaćen i na temelju kojih bi bilo moguće provesti odbitak da su izvršene u toj državi članici, ili za određene izuzete transakcije.

               42

               To pravo na odbitak nastaje, u skladu s člancima 70. i 167. Direktive o PDV‑u, u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza, odnosno prilikom isporuke robe (vidjeti analognu presudu od 22. ožujka 2012., Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Kad je riječ, na prvom mjestu, o tome može li se smatrati da SMS Meer podliježe porezu u smislu članka 1. Osme direktive, valja podsjetiti da ta odredba u biti propisuje dva kumulativna uvjeta. S jedne strane, dotični porezni obveznik ne smije imati u razdoblju iz članka 7. stavka 1. te direktive nikakav poslovni nastan u državi članici u kojoj zahtijeva taj povrat. S druge strane, u istom razdoblju ne smije obaviti isporuke robe ili usluga za koje se smatra da su obavljene u toj državi članici, osim određenih isporuka posebnih usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2014., E.ON Global Commodities, C‑323/12, EU:C:2014:53, t. 42.).

               44

               U predmetnom slučaju nije sporno da SMS Meer ispunjava te uvjete. Konkretno, nesporno je da je u trenutku uvoza o kojemu je riječ u glavnom postupku to društvo podlijegalo PDV‑u u Njemačkoj kao društvo koje u toj državi članici obavlja gospodarske aktivnosti koje se sastoje od prodaje i montaže instalacija za obradu čelika i da nije imalo obvezu registrirati se u svrhe PDV‑a u Rumunjskoj.

               45

               Kad je riječ, na drugom mjestu, o tome je li SMS Meer djelovao kao porezni obveznik prilikom uvoza predmetne robe u Rumunjsku, valja istaknuti da je pojam „porezni obveznik” određen, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, u odnosu na pojam „gospodarska aktivnost” (presuda od 29. studenoga 2012., Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, t. 24. i navedena sudska praksa).

               46

               Pojedinac koji uvozi robu za potrebe gospodarske aktivnosti u smislu te odredbe, čini to kao porezni obveznik, čak i ako se ta roba ne koristi odmah za tu gospodarsku aktivnost (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2012., Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, t. 25. i navedenu sudsku praksu). Naime, ustaljena je sudska praksa Suda da onoga koji ima kapitalne troškove s namjerom, potvrđenom objektivnim elementima, obavljanja gospodarske aktivnosti, u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u, treba smatrati poreznim obveznikom (vidjeti u tom smislu presude od 14. veljače 1985., Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, t. 24.; od 29. veljače 1996., INZO,C‑110/94, EU:C:1996:67, t. 17., i od 22. listopada 2015., Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Pitanje djeluje li porezni obveznik kao takav činjenično je pitanje koje treba ocijeniti uzimajući u obzir sve okolnosti slučaja, među kojima su vrsta robe o kojoj je riječ i proteklo razdoblje između njezina stjecanja i njezina korištenja u svrhu gospodarske aktivnosti tog poreznog obveznika (presuda od 22. ožujka 2012., Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 41. i navedena sudska praksa).

               48

               U tom kontekstu valja podsjetiti da je u okviru prethodnog postupka nacionalni sud jedini ovlašten ocjenjivati činjenično stanje u glavnom postupku i tumačiti nacionalno zakonodavstvo. Međutim, Sud koji nacionalnom sudu treba dati korisne odgovore ovlašten je dati naznake koje proizlaze iz spisa glavnog postupka kao i očitovanja koja su mu podnesena, a koji sudu koji je uputio zahtjev mogu omogućiti odlučivanje (presuda od 11. svibnja 2017., Posnania Investment, C‑36/16, EU:C:2017:361, t. 37. i navedena sudska praksa).

               49

               U predmetnom slučaju utvrđeno je da je SMS Meer, nakon što je primio predujam od 2 milijuna eura, 26. lipnja 2008. sklopio podugovor čiji je predmet bila dotična roba koja je kupljena kao nužna oprema za proizvodnju RSA, dakle radi izvršenja ugovora br. 27. Čini se da iz tih utvrđenja proizlazi da je to društvo uvezlo predmetnu robu s namjerom, potvrđenom objektivnim elementima, obavljanja gospodarske aktivnosti.

               50

               U tom pogledu, sama okolnost da je izvršenje ugovora br. 27 bilo prekinuto na datum kada je predmetna roba bila uvezena nije relevantna zato što, među ostalim, treba pretpostaviti da bi SMS Meer povrijedio svoje ugovorne obveze vis-à-vis svog podugovaratelja da je odbio isporuku robe samo zbog prekida izvršenja ugovora br. 27. Osim toga, izvršenje ugovora definitivno nije nastavljeno tek nakon što je ta roba bila uvezena, i to zbog razloga koji nisu ovisili o volji SMS Meera, odnosno poteškoća s plaćanjem s kojima je bio suočen kupac.

               51

               SMS Meer je dakle pri uvozu predmetne robe djelovao kao porezni obveznik u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u.

               52

               Kad je riječ, na trećem mjestu, o korištenju predmetne robe za transakcije iz članka 170. Direktive o PDV‑u, nesporno je da se primatelj RSA, za čiju je proizvodnju SMS Meer stekao tu robu, nalazio u Ukrajini. Stoga je do uvoza te robe došlo kako bi u konačnici bio obavljen izvoz u smislu članka 146. Direktive o PDV‑u, transakcija na koju upućuje članak 170. te direktive.

               53

               U tim okolnostima valja smatrati da je SMS Meer pri uvozu predmetne robe u Rumunjsku stekao pravo na povrat plaćenog PDV‑a.

               54

               Postojanje tog prava ne dovodi u pitanje činjenica da transakcija u okviru koje je predmetna roba trebala biti korištena u konačnici nije izvršena i da SMS Meer nije mogao podnijeti dokaz o naknadnom kretanju te robe koji je zahtijevala porezna uprava.

               55

               Naime, iz stalne sudske prakse Suda proizlazi da, u nedostatku okolnosti koje upućuju na utaju ili zlouporabu, i ovisno o eventualnim usklađenjima u skladu s uvjetima koje propisuje Direktiva o PDV‑u, jednom kada nastane pravo na povrat, ono nastavlja postojati (vidjeti analognu presudu od 22. ožujka 2012., Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Konkretnije, ako porezni obveznik nije mogao koristiti robu u odnosu na koju je došlo do povrata u okviru predviđene transakcije zbog okolnosti neovisnih o njegovoj volji, pravo na povrat ostaje stečeno s obzirom na to da u takvom slučaju ne postoji nikakva opasnost od utaje ili zlouporabe koja bi mogla opravdati odbijanje povrata (vidjeti analognu presudu od 22. ožujka 2012., Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 47. i navedenu sudsku praksu). Ta se razmatranja primjenjuju a fortiori na poreznog obveznika kao što je SMS Meer s obzirom na to da, u skladu s njegovim izjavama, on nije predvidio drugu uporabu predmetne robe.

               57

               Proizlazi da u predmetnom slučaju, sve dok nacionalna porezna tijela ne raspolažu objektivnim elementima koji dokazuju da je pravo na povrat nastalo utajom ili zlouporabom, što u konačnici mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, činjenice nakon uvoza nisu relevantne. Konkretno, zahtijevanje od SMS Meera da podnese dokaz da je predmetna roba konačno izvezena iz Rumunjske u stvari bi predstavljalo dodavanje bitnog uvjeta korištenju prava na povrat, koji nije predviđen sustavom PDV‑a.

               58

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na prethodna pitanja valja odgovoriti da Osmu direktivu, u vezi s člankom 170. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da joj se protivi to da država članica odbije poreznom obvezniku koji nema poslovni nastan na njezinu državnom području pravo na povrat PDV‑a plaćenog na uvoz robe u situaciji poput one u glavnom postupku u kojoj je, u trenutku uvoza, izvršenje ugovora na temelju kojeg je porezni obveznik kupio i uvezao tu robu bilo prekinuto, transakcija za koju je ona trebala biti korištena u konačnici nije izvršena i porezni obveznik nije podnio dokaz o njezinu naknadnom kretanju.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Osmu direktivu Vijeća 79/1072/EEZ od 6. prosinca 1979. o usklađivanju zakonodavstva država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju sjedište na području države, u vezi s člankom 170. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, treba tumačiti na način da joj se protivi to da država članica odbije poreznom obvezniku koji nema poslovni nastan na njezinu državnom području pravo na povrat poreza na dodanu vrijednost plaćenog na uvoz robe u situaciji poput one u glavnom postupku u kojoj je, u trenutku uvoza, izvršenje ugovora na temelju kojeg je porezni obveznik kupio i uvezao tu robu bilo prekinuto, transakcija za koju je ona trebala biti korištena u konačnici nije izvršena i porezni obveznik nije podnio dokaz o njezinu naknadnom kretanju.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 22. rujna 2017.#Nara Tekstil Sanayi Ve Ticaret Anonim Sirketi protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije NaraMaxx – Raniji nacionalni verbalni žig MAXX – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Nepostojanje sličnosti znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-586/15.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 29. lipnja 2016.#Group OOD protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije GROUP Company TOURISM & TRAVEL – Raniji neregistrirani nacionalni figurativni žigovi GROUP Company TOURISM & TRAVEL – Relativni razlog za odbijanje – Primjena nacionalnog prava – Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Dokazi koji utvrđuju sadržaj nacionalnog prava – Pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe (EZ) br. 2868/95 – Neuzimanje u obzir dokaza podnesenih pred žalbenim vijećem – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-567/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      29. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Europske unije GROUP Company TOURISM & TRAVEL — Raniji neregistrirani nacionalni figurativni žigovi GROUP Company TOURISM & TRAVEL — Relativni razlog za odbijanje — Primjena nacionalnog prava — Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Dokazi koji utvrđuju sadržaj nacionalnog prava — Pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe (EZ) br. 2868/95 — Neuzimanje u obzir dokaza podnesenih pred žalbenim vijećem — Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća — Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009“
      U predmetu T‑567/14,

         Group OOD, sa sjedištem u Sofiji (Bugarska), koji zastupaju D. Dragiev i A. Andreev, avocats,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju A. Folliard‑Monguiral, P. Ivanov i D. Botis, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest:

         Kosta Iliev, sa stalnom adresom u Sofiji, kojeg zastupa S. Ganeva, avocat,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 2. lipnja 2014. (predmet R 1587/2013‑4), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društva Group i K. Ilieva,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće)
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka (izvjestitelj) i V. Kreuschitz, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 1. kolovoza 2014.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 11. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 7. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 25. veljače 2015.,
      nakon rasprave održane 15. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Kosta Iliev, intervenijent, 13. veljače 2012. podnio je prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija sljedeći je figurativni znak:

               3

               Usluge za koje je zatražena registracija su iz razreda 35., 39. i 43. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen.

               4

               Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 72/2012 od 16. travnja 2012.

               5

               Tužitelj Group OOD podnio je 11. srpnja 2012. na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 prigovor na zatraženu registraciju žiga u njezinoj cijelosti.

               6

               U prilog svojem prigovoru tužitelj je naveo neregistrirani figurativni žig koji se koristi u Bugarskoj, Češkoj Republici, Mađarskoj, Poljskoj i Slovačkoj za usluge iz razreda 39., kako je prikazan niže:

               7

               U svojem prigovoru tužitelj je naveo da je neregistrirani žig koristio od 2003. za usluge autobusnog prijevoza u Bugarskoj, Češkoj Republici, Mađarskoj i Slovačkoj. Navodi da je na temelju vladine dozvole pružao redovnu autobusnu liniju između Sofije (Bugarska) i Praga (Češka Republika) te je podnio brojne dokumente u prilog svojem prigovoru.

               8

               Odlukom od 14. lipnja 2013. Odjel za prigovore odbio je tužiteljev prigovor te mu je naložio snošenje troškova. Između ostalog naveo je da tužitelj nije pojasnio ni podnio dokaze u vezi s primjenjivim nacionalnim pravom na koje se pozivao i u skladu s kojim je uporaba žiga za koji je podnesena prijava mogla biti zabranjena u predmetnim državama članicama.

               9

               Tužitelj je 16. kolovoza 2013. EUIPO‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               10

               Odlukom od 2. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu. Smatralo je u bitnome da tužitelj nije u postupku povodom prigovora podnio dokaze koji određuju primjenjivo nacionalno pravo. Podsjetio je da je tužitelj imao obvezu navesti i dokazati da je u državama članicama koje je naveo u svojem prigovoru postojala zaštita neregistriranih žigova i pravo koje se na njima temelji za proglašenje ništavim kasnijeg žiga ili zabranu njegove uporabe. Tužitelj je također imao obvezu upoznati EUIPO sa zakonskim odredbama koje se primjenjuju kako bi on mogao ocijeniti specifične uvjete predviđene za svaku od tih odredbi.

               11

               Osobito što se tiče navedenog neregistriranog bugarskog žiga žalbeno vijeće je ocijenilo da uvjeti predviđeni pravilom 19. stavkom 2. Uredbe Komisije br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) nisu bili ispunjeni jer dokumenti koje je tužitelj podnio u postupku povodom prigovora nisu sadržavali nikakvo upućivanje na bugarsko nacionalno pravo. Što se tiče pozivanja na tri pravne odredbe u obrazloženju žalbe, žalbeno vijeće je ocijenilo da je to pozivanje zakašnjelo jer navodi pravnih temelja trebaju biti podneseni u roku tijekom postupka povodom prigovora. Utvrđivanje temelja prigovora ne može se odgoditi do stadija žalbe.

               12

               Što se tiče osobito članka 12. stavka 6. bugarskog zakona Zakon za markite i gueografskite oznachenija (Zakon o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla) na koji se tužitelj pozivao u obrazloženju žalbe od 16. kolovoza 2013., žalbeno vijeće utvrdilo je da je tužitelj naveo samo tekst članka 12. stavka 1. tog zakona a da nije podnio izvornu bugarsku verziju ili dokazao da navedeni tekst dolazi iz službenog i vjerodostojnog izvora. Usto podsjeća da, kao što je vidljivo iz tablice pod nazivom „Nacionalna prava koja čine ‚ranija prava’ u skladu s člankom 8. stavkom 4. [Uredbe br. 207/2009]“ koja se nalazi u prilogu direktivama koje se odnose na postupke pred EUIPO‑om, neregistrirani žigovi nisu zaštićeni u Bugarskoj osim ako se radi o dobro poznatim žigovima i da se u ovom slučaju tužitelj nije nikada pozivao na ugled ranijeg žiga.

               13

               U svakom slučaju, prema mišljenju žalbenog vijeća, članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 ne može se primijeniti u ovom slučaju jer samo navođenje određenih nacionalnih odredbi bez preciznog navođenja njihova izvora i bez dostavljanja službenog teksta tih odredbi ne može predstavljati činjenice i dokaze u smislu tog članka.

         Zahtjevi stranaka

               14

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži EUIPO‑u i intervenijentu snošenje troškova.

               15

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost dokaza koji su prvi put podneseni u postupku pred Općim sudom

               16

               Tužitelj je u točki 29. tužbe uputio Općem sudu zahtjev da po službenoj dužnosti ispita dokaze koje je podnio, uključujući „dodatne dokaze“ koji su priloženi tužbi.

               17

               EUIPO smatra da su dokazi u vezi s bugarskim, češkim, mađarskim i slovačkim nacionalnim pravom (prilog A 12 tužbi) novi dokazi koji nisu povezani s već podnesenim dokazima i Opći sud ih ne smije uzeti u obzir.

               18

               U vezi s odlukom br. 3170 Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska) od 12. svibnja 2014. (prilog A 13 tužbi), EUIPO tvrdi da ta odluka, s obzirom na to da je podnesena nakon proglašenja pobijane odluke, nije povezana s predmetom u tom slučaju i stoga nije relevantna.

               19

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je svrha tužbe podnesene pred Općim sudom nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća EUIPO‑a u smislu članka 65. Uredbe br. 207/2009. Stoga funkcija Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjeničnih okolnosti u svjetlu dokaza koji su prvi put izneseni pred njim (presude od 19. studenoga 2008., Rautaruukki/OHIM (RAUTARUUKKI), T‑269/06, neobjavljena, EU:T:2008:512, t. 20. i od 25. lipnja 2010., MIP Metro/OHIM – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, EU:T:2010:256, t. 16.)

               20

               Naime, iz sudske prakse proizlazi da se ni stranke ni sam Opći sud ne mogu spriječiti da se pri tumačenju nacionalnog prava, na koje, kao što je to u ovom slučaju, upućuje pravo Unije (vidjeti točku 26. ove presude), oslone na elemente iz nacionalnog zakonodavstva, sudske prakse ili pravne doktrine, s obzirom na to da nije riječ o tome da se žalbenom vijeću prigovara da nije uzelo u obzir činjenične elemente iz točno određene presude nacionalnog suda, nego se radi o pozivanju na presude ili pravnu doktrinu u prilog tužbenom razlogu koji se temelji na tome da je žalbeno vijeće pogrešno primijenilo odredbu nacionalnog prava (presuda od 28. listopada 2015., Rot Front/OHIM – Rakhat (Маска), T‑96/13, EU:T:2015:813, t. 15. i navedena sudska praksa). Međutim, to ne znači da dokumenti koji sadrže nacionalne zakonske odredbe koji se nalaze u prilogu A 12 tužbi nisu elementi koji se odnose na nacionalno zakonodavstvo i koji mogu nadahnuti Opći sud pri tumačenju nacionalnog prava u smislu ranije navedene sudske prakse, već su to dokazi za utvrđivanje sadržaja primjenjivog nacionalnog prava u smislu pravila 19. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 2868/95 (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2014., CEDC International/OHIM – Underberg (Oblik vlati trave u boci), T‑235/12, EU:T:2014:1058, t. 24.).

               21

               Pod takvim okolnostima dokumente iz priloga A 12 tužbi, spomenute u točki 17. ove presude, koje tužitelj nije podnio u upravnom postupku, valja proglasiti nedopuštenim. Stoga valja pojasniti da će se kontrola zakonitosti provoditi samo u pogledu dokaza koji su podneseni tijekom upravnog postupka i koji se nalaze u EUIPO‑vu spisu (presuda od 15. srpnja 2014., Łaszkiewicz/OHIM – Capital Safety Group EMEA (PROTEKT), T‑576/12, neobjavljena, EU:T:2014:667, t. 25.).

               22

               Jednako tako Opći sud ne može uzeti u obzir informacije o uvjetima primjene bugarskih propisa koje se nalaze u replici. Naime replika sadrži informacije o primjenjivom bugarskom pravu koje nisu bile podnesene u upravnom postupku pred EUIPO‑om.

               23

               Što se tiče priloga A 13 tužbi koji sadrži odluku br. 3170 Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji) od 12. svibnja 2014., treba ga proglasiti dopuštenim. Naime ta odluka je donesena prije datuma donošenja pobijane odluke, ali nakon što je tužitelj podnio svoj posljednji podnesak žalbenom vijeću i, s obzirom na kratak rok između donošenja navedene odluke i donošenja pobijane odluke, ne može se isključiti da tužitelj možda nije znao za navedenu odluku prije donošenja pobijane odluke.

         Meritum

               24

               U prilog osnovanosti svoje tužbe tužitelj se poziva na tri tužbena razloga, kao prvo, povredu članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, kao drugo, povredu članka 76. stavka 2. iste uredbe te, treće, povredu njezina članka 8. stavka 4.

               25

               S obzirom na to da se argumenti koje je tužitelj naveo u svojim tužbenim razlozima preklapaju, Opći sud smatra svrsishodnim ispitati ih zajedno.

               26

               U skladu s člankom 8. stavkom 4. Uredbe br. 207/2009, nositelj znaka koji nije registrirani žig može podnijeti prigovor protiv registracije žiga Europske unije ako on ispunjava četiri kumulativna uvjeta: taj znak mora se rabiti u trgovačkom prometu; mora imati važnost koja nije samo lokalnog karaktera; pravo na taj znak moralo je biti stečeno u skladu s pravom Unije ili države članice u kojoj je znak rabljen prije datuma prijave za registraciju žiga Europske unije te, naposljetku, taj znak mora svojemu nositelju priznati mogućnost zabrane uporabe kasnijeg žiga (presuda od 21. siječnja 2016., BR IP Holder/OHIM – Greyleg Investments (HOKEY POKEY), T‑62/14, EU:T:2016:23, t. 19. i navedena sudska praksa). Ti su uvjeti kumulativni. Stoga, kada znak ne ispunjava jedan od tih uvjeta, prigovor koji se temelji na postojanju neregistriranog žiga ili drugih znakova koji se rabe u trgovačkom prometu u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 ne može biti osnovan (presuda od 30. lipnja 2009., Danjaq/OHIM – Mission Productions (Dr. No), T‑435/05, Zb., EU:T:2009:226, t. 35.).

               27

               Prva dva uvjeta, odnosno oni koji se odnose na uporabu i važnost navedenog znaka koja ne smije biti samo lokalnog karaktera, proizlaze iz samog teksta članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 i treba ih stoga tumačiti u odnosu na pravo Unije. Time se Uredbom br. 207/2009 utvrđuju jedinstveni standardi za uporabu znakova i njihovu važnost, koji su u skladu s načelima kojima je nadahnut sustav uspostavljen tom uredbom (presuda od 24. ožujka 2009., Moreira da Fonseca/OHIM – General Óptica (GENERAL OPTICA), T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, t. 33.).

               28

               S druge strane, iz izraza „kad i u opsegu u kojem, sukladno [...] propisu države članice koji se primjenjuje na taj znak“ proizlazi da druga dva uvjeta, u nastavku navedena u članku 8. stavku 4. točkama (a) i (b) Uredbe br. 207/2009, predstavljaju uvjete utvrđene navedenom uredbom koji se za razliku od prethodnih ocjenjuju u odnosu na kriterije određene pravom koje uređuje navedeni znak. Upućivanje na pravo koje uređuje znak na koji se poziva u potpunosti je opravdano jer Uredba br. 207/2009 priznaje mogućnost pozivanja protiv žiga Europske unije na znakove izvan sustava žiga Europske unije. Stoga samo pravo koje uređuje znak na koji se poziva omogućuje da se utvrdi je li on raniji od žiga Europske unije i može li se njime opravdati zabrana uporabe kasnijeg žiga (presuda od 24. ožujka 2009., GENERAL OPTICA, T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, t. 34.). U skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 teret dokazivanja da je posljednji uvjet ispunjen jest na stranci koja podnosi prigovor pred EUIPO‑om (presuda od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 189.).

               29

               Za primjenu odredbi članka 8. stavka 4. točke (b) Uredbe br. 207/2009 treba između ostalog uzeti u obzir navedenu nacionalnu odredbu i sudske odluke donesene u predmetnoj državi članici. Na temelju toga stranka koja podnosi prigovor mora dokazati da predmetni znak ulazi u područje primjene navedenog prava države članice te da ono omogućuje zabranu uporabe kasnijeg žiga (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 190.).

         Obveza podnošenja dokaza primjenjivog nacionalnog prava

               30

               Tužitelj smatra da je žalbeno vijeće trebalo utvrditi primjenjive nacionalne odredbe u skladu s člankom 12. stavkom 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla.

               31

               EUIPO smatra da je žalbeno vijeće ispravno istaknulo povredu obveze iz pravila 19. Uredbe br. 2868/95 prema kojem ako se prigovor temelji na ranijem pravu u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, podnositelj prigovora treba dostaviti dokaz o njegovu stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite tog prava. Posljedica povrede te obveze jest odbijanje prigovora kao neosnovanog u skladu s pravilom 20. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95.

               32

               U skladu s pravilom 19. Uredbe br. 2868/95:

                        „1.

                        [EUIPO] daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njezin [njegov] prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora […]

                        2.

                        U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njezina [njegova] ranijeg znaka [žiga] ili ranijeg prava […]. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:
                        [...]

                                 (d)

                                 ako se prigovor temelji na ranijem pravu u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe [br. 207/2009], dokaz o njegovom stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite tog prava;

                           [...]

                        3.

                        Podaci i dokazi iz stavaka 1. i 2. dostavljaju se na jeziku postupka ili se prilaže njihov prijevod. Prijevod se podnosi u roku određenom za podnošenje izvornog dokumenta.

                        4.

                        [EUIPO] ne uzima u obzir pisane podneske ili dokumente ili njihove dijelove koji nisu podneseni ili nisu prevedeni na jezik postupka u roku koji odredi [EUIPO].“

               33

               Stoga pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 2868/95 podnositelju prigovora stavlja na teret da EUIPO‑u podnese ne samo podatke koji dokazuju da ispunjava potrebne uvjete prema nacionalnom zakonodavstvu čiju primjenu zahtijeva kako bi zabranio registraciju žiga Europske unije na temelju ranijeg prava već i podatke iz kojih je jasan sadržaj tih propisa (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2015., Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, t. 30. i navedenu sudsku praksu.).

               34

               Iz toga slijedi da je upravo tužitelj taj koji, kao podnositelj prigovora, treba podnijeti EUIPO‑u podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj nacionalnog zakonodavstva. Posljedično, ako stranke u tom smislu nisu podnijele nikakve navode ili dokaze, EUIPO suprotno onomu što tvrdi tužitelj nije obvezan po službenoj dužnosti skupljati dokaze o primjenjivom nacionalnom pravu.

               35

               U prilog svojem prigovoru tužitelj je naveo figurativni znak koji se kao neregistrirani žig koristio u Bugarskoj, Češkoj Republici, Mađarskoj, Poljskoj i Slovačkoj i podnio je, kao što to proizlazi iz točke 7. pobijane odluke, brojne dokaze u vezi s uporabom neregistriranog žiga. Međutim, nije podnio nijedan dokaz o primjenjivom nacionalnom pravu.

               36

               Zato je Odjel za prigovore, koji je istaknuo obvezu podnositelja prigovora da EUIPO‑u podnese podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj nacionalnog zakonodavstva koji mu omogućuju da podnese prigovor na registraciju žiga Europske unije, odbio prigovor.

               37

               Što se tiče ranijih prava u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 koja se temelje na neregistriranom češkom, mađarskom, poljskom i slovačkom žigu, treba utvrditi da tužitelj tijekom upravnog postupka nije spomenuo nijednu odredbu nacionalnog prava tih država članica. Stoga je žalbeno vijeće ispravno smatralo u točkama 28. do 32. pobijane odluke da u bitnome tužitelj nije dokazao sadržaj zakonodavstva tih država i stoga je odbilo prigovor koji se temeljio na tih pravima.

               38

               S druge strane, što se tiče ranijeg prava u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 koje se temelji na neregistriranom bugarskom žigu, valja istaknuti da se tužitelj u svojem obrazloženju tužbe podnesenom žalbenom vijeću 16. kolovoza 2013. pozivao na tri odredbe bugarskog prava, među kojima na članak 12. stavak 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla, kako je izmijenjen, prema kojem se prigovor može temeljiti na neregistriranom žigu korištenom u trgovačkom prometu u Bugarskoj.

               39

               Prije ocjenjivanja je li tužitelj ispunio svoju obvezu koja proizlazi iz članka 19. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 2868/95 u vezi s utvrđivanjem sadržaja bugarskog zakonodavstva, treba ispitati je li žalbeno vijeće moglo uzeti u obzir te dokaze koji su mu podneseni prvi put.

         Mogućnost žalbenog vijeća da uzme u obzir dokaze koji se odnose na nacionalno pravo koji su prvi put podneseni pred njim

               40

               Kao što je to istaknuto u točki 38. ove presude, tužitelj se u svojem obrazloženju žalbe prvi put pozivao na tri odredbe bugarskog prava, među kojima na članak 12. stavak 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla.

               41

               Tužitelj je u okviru svojeg drugog žalbenog razloga tvrdio da žalbenom vijeću nije ničime zabranjeno uzeti u obzir članak 12. stavak 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla na koji se pred njime poziva. U tom pogledu oslanja se na mogućnost žalbenog vijeća da uzme u obzir činjenice i dokaze koji su podneseni sa zakašnjenjem.

               42

               EUIPO tvrdi da žalbeno vijeće može prihvatiti dokaze podnesene sa zakašnjenjem samo ako „popratne okolnosti“ mogu opravdati tužiteljevo zakašnjenje pri njihovu podnošenju. Međutim, u predmetnom slučaju nije bilo okolnosti koje bi mogle spriječiti tužitelja da podnese potrebne dokaze u vezi s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom. Jednako tako se pitanje EUIPO‑ova prava da odluči treba li uzeti u obzir dodatne dokaze koji su podneseni izvan roka postavlja jedino u slučaju kada dodatni dokazi služe samo kako bi osnažili ili pojasnili dokaze koji su podneseni u roku.

               43

               Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 određuje da EUIPO ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje stranke nisu pravodobno podnijele.

               44

               U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 kao opće pravilo proizlazi, ako nije drukčije određeno, da stranke mogu podnositi činjenice i dokaze i nakon isteka rokova za njihovo podnošenje predviđenih Uredbom br. 207/2009 te da EUIPO‑u ničime nije zabranjeno da uzima u obzir činjenice i dokaze koji se nepravodobno ističu ili podnose, odnosno izvan roka koji je odredio Odjel za prigovore i, ako je to slučaj, prvi put pred žalbenim vijećem (presuda od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 30.; vidjeti također presudu od 11. prosinca 2014., Oblik vlati trave u boci, T‑235/12, EU:T:2014:1058, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Navodeći da potonji u takvom slučaju „može“ odlučiti ne uzeti u obzir takve dokaze, navedena odredba EUIPO‑u dodjeljuje široku diskrecijsku ovlast da odluči, temeljeći svoju odluku na toj odredbi, hoće li uzeti takve dokaze u obzir ili ne (presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 43. i od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 23.).

               46

               Naravno, pravilo 20. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 propisuje da „ako do isteka roka navedenog u pravilu 19. stavku 1. podnositelj prigovora nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili ranijeg prava, kao ni svoje ovlaštenje da podnese prigovor, prigovor se odbacuje kao neosnovan“.

               47

               Međutim, u skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećom rečenicom Uredbe br. 2868/95, ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore osim ako ono smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno članku 76. stavku 2. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 31.).

               48

               U tom pogledu, potrebno je napomenuti da je Sud već presudio da će, kada EUIPO odlučuje u postupku povodom prigovora, uzimanje takvih dokaza u obzir vrlo vjerojatno biti opravdano u slučaju kada on smatra da će, s jedne strane, dokazi koji su podneseni kasno vjerojatno biti značajni za ishod postupka povodom prigovora i da se, s druge strane, stadij postupka u kojem su dokazi podneseni i okolnosti pod kojima su podneseni ne protive njihovu uzimanju u obzir (vidjeti presudu od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               49

               U ovom slučaju u točki 22. pobijane odluke žalbeno vijeće smatralo je da je pozivanje na tri odredbe bugarskog prava u obrazloženju žalbe zakašnjelo jer navodi pravnih temelja trebaju biti podneseni u roku tijekom postupka povodom prigovora. Prema mišljenju žalbenog vijeća, utvrđivanje temelja prigovora ne može se odgoditi do stadija žalbe pred njim.

               50

               Rok koji je u pravilu 19. stavku 1. Uredbe br. 2868/95 predviđen za podnošenje informacija koje se zahtijevaju pravilom 19. stavkom 2. točkom (d) iste uredbe istekao je 13. prosinca 2012.

               51

               Što se tiče članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće je u točki 25. pobijane odluke smatralo da ga se nikako ne može primijeniti jer ne postoje „činjenice i dokazi“ u smislu te odredbe.

               52

               U tom pogledu, najprije što se tiče EUIPO‑ove tvrdnje prema kojoj žalbeno vijeće ne može prihvatiti dokaze podnesene za zakašnjenjem o postojanju i opsegu zaštite ranijeg prava osim ako „popratne okolnosti“ mogu opravdati zakašnjenje, treba utvrditi da je Sud u svojoj presudi od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 39.) zapravo smatrao da u predmetnom slučaju žalbeno vijeće mora izvršavati svoje diskrecijske ovlasti restriktivno i može dopustiti zakašnjelo podnošenje dokaza samo ako bi okolnosti povezane s tim podnošenjem mogle opravdati tužiteljevo zakašnjelo podnošenje dokaza koje je dužan podnijeti. Sud je za kriterij restriktivne primjene diskrecijske ovlasti žalbenog vijeća uzeo činjenicu da je tužitelj trebao znati točno koje dokumente treba podnijeti u prilog svojem prigovoru jer su bili točno i iscrpno nabrojeni u pravilu 19. stavku 2. točki (a) podtočki (ii) Uredbe br. 2868/95.

               53

               U ovom slučaju, suprotno pravilu 19. stavku 2. točki (a) podtočki (ii) Uredbe br. 2868/95, pravilo 19. stavak 2. točka (d) iste uredbe ne nabraja točno i iscrpno dokumente koje je potrebno podnijeti u prilog prigovoru koji se temelji na članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009. Naime potonja odredba tek spominje obvezu podnošenja dokaza o stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite ranijeg prava u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 bez dodatnih pojašnjenja.

               54

               Jednako tako, kao što to proizlazi iz spisa, u prilogu EUIPO‑ovu pismu od 1. kolovoza 2012. gdje je između ostalog navedeno da rok za dokazivanje postojanja ranijih prava ističe 13. prosinca 2012., pojašnjeno je da se u slučaju kada je prigovor podnesen na temelju članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 treba osobito dokazati sadržaj nacionalnog prava.

               55

               Stoga, suprotno činjeničnim okolnostima navedenima u presudi od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 39.), tužitelj u ovom slučaju nije trebao znati točno koje dokumente treba podnijeti u prilog svojem prigovoru.

               56

               Stoga valja smatrati da se uvjeti definirani presudom od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638) ne primjenjuju u ovom slučaju jer se diskrecijska ovlast žalbenog vijeća u vezi s mogućnošću uzimanja u obzir činjenica i dokaza koji nisu pravodobno podneseni, propisana člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, ne treba izvršavati restriktivno.

               57

               Nadalje što se tiče EUIPO‑ove tvrdnje prema kojoj se pitanje uzimanja u obzir dokaza koji su podneseni izvan roka postavlja jedino u slučaju kada dodatni dokazi služe kako bi osnažili ili pojasnili dokaze koji su podneseni u roku, valja istaknuti da u svakom slučaju pozivanje na tri odredbe bugarskog zakonodavstva koje je tužitelj podnio u obrazloženju žalbe pred žalbenom vijećem nisu potpuno novi dokazi i trebaju se smatrati dijelom dokaza kojima se dokazuje stjecanje, trajno postojanje i opseg zaštite neregistriranog bugarskog žiga. Kao što je to bilo utvrđeno u točki 35. ove presude, određeni dokazi namijenjeni dokazivanju postojanja, valjanosti i opsega zaštite ranijeg neregistriranog žiga bili su podneseni u postupku pred Odjelom za prigovore (vidjeti točku 7. pobijane odluke).

               58

               U tom pogledu valja podsjetiti da pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 2868/95 ne nabraja točno i iscrpno dokumente koje podnositelj prigovora treba podnijeti EUIPO‑u kako bi se dokazalo postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg prava u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 na koje se poziva. Stoga se relevantno nacionalno pravo može smatrati jednim od elemenata kojima se dokazuje stjecanje, trajno postojanje i opseg zaštite ranijeg prava u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009.

               59

               Konačno, kao što to proizlazi iz pobijane odluke, žalbeno vijeće uopće nije upotrijebilo svoju diskrecijsku ovlast, i to ni restriktivno. Ograničilo se na potvrđivanje da je pozivanje na bugarske nacionalne odredbe bilo zakašnjelo i da se utvrđivanje temelja prigovora ne može odgoditi do stadija žalbe.

               60

               Što se tiče stava žalbenog vijeća izloženog u točki 25. pobijane odluke i koji je EUIPO podržao pred Općim sudom, prema kojem tužiteljevo navođenje odredbi bugarskog zakonodavstva bez preciznog navođenja njihova izvora, navođenja službenog teksta tih odredbi i podnošenja dokaza o njihovu postojanju ne može predstavljati činjenice i dokaze u smislu članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, treba smatrati da je taj stav, osim što je nepotkrijepljen, i očito pogrešan. Naime, članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 dopušta EUIPO‑u da ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje stranke nisu pravodobno podnijele. Pozivanje na odredbe bugarskog zakonodavstva nesumnjivo je obuhvaćeno tom odredbom na koju se tužitelj pozivao pred žalbenim vijećem. Pod pretpostavkom da bi to pozivanje bilo nedovoljno za ispunjavanje tužiteljevih obveza u vezi s dokazivanjem nacionalnog zakonodavstva, to ne mijenja činjenicu da je žalbeno vijeće trebalo izvršiti svoju diskrecijsku ovlast.

               61

               Iz svega ranije navedenog proizlazi da u ovom slučaju žalbeno vijeće nije moglo valjano zaključiti u točki 22. pobijane odluke da je pozivanje na tri nacionalne pravne odredbe bilo zakašnjelo a da nije izvršilo svoju diskrecijsku ovlast. Žalbeno vijeće stoga pogrešno nije primijenilo diskrecijsku ovlast koja mu je dana i opravdalo svoje odbijanje, u vezi s time, pozivanja na bugarsko pravo koje mu je bio podneseno. Tako postupivši, žalbeno vijeće povrijedilo je članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 kao i pravilo 50. stavak 1. treću rečenicu Uredbe br. 2868/95.

         Pitanje je li tužitelj ispunio obvezu podnošenja elemenata nacionalnog prava u skladu s člankom 19. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 2868/95

               62

               Tužitelj tvrdi da u pobijanoj odluci nije naveden razlog na temelju kojeg bi se moglo utvrditi zašto nije moguće primijeniti članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009 protiv žiga za koji je podnesena prijava unatoč činjenici da je podnio dokaze o uporabi istovjetnog znaka i da se pozvao na odredbe članka 12. stavka 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla.

               63

               Tužitelj smatra da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da se nacionalna odredba na koju se pozivao, to jest članak 12. stavak 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla, primjenjuje na dobro poznate žigove i da je povezana s člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009.

               64

               Žalbeno vijeće bi na temelju ispitivanja po službenoj dužnosti nacionalnog zakona izvelo pogrešne zaključke o njemu, čime bi povrijedilo obvezu ispitivanja po službenoj dužnosti i stroge primjene nacionalnih propisa država članica propisane člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 i sudskom praksom Suda.

               65

               EUIPO smatra da je žalbeno vijeće ispravno istaknulo povredu obveze iz pravila 19. Uredbe br. 2868/95, prema kojem ako se prigovor temelji na ranijem pravu u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, podnositelj prigovora treba dostaviti dokaz o njegovu stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite tog prava. Posljedica povrede te obveze jest odbijanje prigovora kao neosnovanog u skladu s pravilom 20. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95.

               66

               EUIPO je kao i žalbeno vijeće prigovorio tužitelju da je naveo pravne propise a da nije pojasnio njihov točan izvor i naveo službeni tekst na bugarskom jeziku te da nije podnio izvadak iz Darzhaven vestnik (Bugarski službeni list), službenih zbornika zakona, komentara ili nacionalne sudske prakse.

               67

               Kao što je to već navedeno u točki 38. ove presude, tužitelj je u svojem obrazloženju žalbe podnesenom žalbenom vijeću između ostalog naveo članak 12. stavak 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla, kako je izmijenjen. Taj navod također sadrži pozivanje na objavu u Darzhaven vestnik kao i datum stupanja na snagu te odredbe, to jest 3. listopada 2011. Iz navedene odredbe proizlazi da, u slučaju kada nositelj neregistriranog žiga koji se koristi u trgovačkom prometu na državnom području Republike Bugarske podnese prigovor, ne može se registrirati nijedan žig čiji je datum podnošenja prijave za registraciju kasniji u odnosu na uporabu u trgovačkom prometu neregistriranog žiga.

               68

               Što se tiče informacija iz točke 67. ove presude, valja podsjetiti da je žalbeno vijeće smatralo da je tužitelj naveo samo tekst članka 12. stavka 1. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla a da nije podnio izvornu bugarsku verziju ili dokazao da navedeni tekst dolazi iz službenog i vjerodostojnog izvora te da se za tu odredbu smatralo da se tek nedavno počela primjenjivati. Pozivajući se na tablicu koja se nalazi u prilogu EUIPO‑ovim direktivama (vidjeti točku 12. gore), žalbeno vijeće utvrdilo je da neregistrirani žigovi nisu zaštićeni u Bugarskoj osim ako se radi o dobro poznatim žigovima i da se u ovom slučaju tužitelj nije nikada pozivao na ugled ranijeg žiga.

               69

               Najprije je potrebno utvrditi da ni uredbe br. 207/2009 i 2868/95 ni sudska praksa ne određuju način na koji se treba dokazati sadržaj nacionalnog zakonodavstva. Stoga žalbeno vijeće ne može zahtijevati da tužitelj podnese izvadak iz Darzhaven vestnik ili službeni bugarski tekst jer je jezik postupka pred EUIPO‑om engleski.

               70

               U tom bi pogledu trebalo napomenuti da bi elementi nacionalnog prava koji se zahtijevaju od tužitelja trebali omogućiti EUIPO‑u da točno i nedvosmisleno utvrdi primjenjivo pravo. Ti podaci u vezi s primjenjivim zakonodavstvom trebaju omogućiti EUIPO‑u da razumije i primjeni sadržaj tog zakonodavstva, uvjete stjecanja zaštite i njezina opsega i omogućiti podnositelju prijave da ostvari svoja prava na obranu. Kako bi se postigli ti ciljevi, nije nužno da tekst zakonodavstva dolazi iz službenog izvora.

               71

               Kao drugo, potrebno je utvrditi da je žalbeno vijeće u točki 6. pobijane odluke pogrešno odredilo odredbu koju je naveo tužitelj kao članak 12. stavak 1. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla. Kao što to proizlazi iz obrazloženja žalbe pred žalbenom vijećem, tužitelj je naveo članak 12. stavak 6. tog zakona pojasnivši da se radi o „drugoj“ mogućnosti prigovaranja prijavi za registraciju žiga od one predviđene člankom 12. stavkom 1. tog zakona.

               72

               Kao treće, žalbeno vijeće je također pogrešno ocijenilo u točki 8. pobijane oduke da se tužitelj prvi put pozvao na članak 12. stavak 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla u dodatnoj obavijesti od 25. ožujka 2014.

               73

               Kao što je već navedeno u točki 38. ove presude, tužitelj je gorenavedenu odredbu naveo u svojem obrazloženju žalbe podnesenom žalbenom vijeću 16. kolovoza 2013.

               74

               Usto, kao što to proizlazi iz spisa i osobito iz točke 24. pobijane odluke, dodatna obavijest datira od 16. travnja, a ne 25. ožujka 2014.

               75

               Kao četvrto, valja navesti da žalbeno vijeće u točki 23. pobijane odluke, u pogledu dokaza koje mu je podnio tužitelj, nije moglo doći do zaključka prema kojem neregistrirani žigovi nisu zaštićeni u Bugarskoj osim ako se radi o dobro poznatim žigovima pozivanjem samo na tablicu nacionalnih prava u prilogu EUIPO‑ovim direktivama. Naime tekst članka 12. stavka 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla, kako ga je podnio tužitelj, ne spominje ugled neregistriranog žiga kao uvjet koji treba biti ispunjen kako bi se nositelj takvog žiga mogao protiviti registraciji novog žiga. To posljednje pitanje osim toga žalbeno vijeće nije analiziralo.

               76

               Isto tako, iako EUIPO u svojim podnescima tvrdi da tablica u prilogu njegovim direktivama nije „pravni izvor“ i nije nužno ažurirana, žalbeno vijeće se na nju poziva kako bi potvrdilo da neregistrirani žigovi nisu zaštićeni u Bugarskoj osim ako se radi o dobro poznatim žigovima. Ono je to tvrdilo unatoč činjenici da se, kao što je to samo utvrdilo u točki 23. pobijane odluke, odredba koju je tužitelj naveo tek nedavno počela primjenjivati.

               77

               U tom pogledu valja podsjetiti da, što se tiče nadležnih instancija EUIPO‑a, Sud je naznačio da je na njima ocjena ovlasti i opsega podataka koje je dostavio podnositelj prigovora u svrhu utvrđivanja sadržaja propisa nacionalnog prava na koje se poziva (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               78

               Kada je posljedica primjene nacionalnog prava utvrđivanje postojanja razloga za odbijanje registracije žiga Europske unije, EUIPO mora imati mogućnost, prije usvajanja prigovora na registraciju takvog žiga, provjeriti relevantnost dokaza koje je podnio podnositelj prigovora i koji se odnose na dokaze koje on mora podnijeti o sadržaju tog nacionalnog prava (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 41.).

               79

               Stoga se EUIPO, u okolnostima u kojima može biti pozvan uzeti u obzir, između ostalog, nacionalno pravo države članice prema kojem ranije pravo na kojem se temelji prigovor uživa zaštitu, mora po službenoj dužnosti informirati, putem sredstava koja mu se čine odgovarajućim u tu svrhu, o nacionalnom pravu odnosne države članice u slučaju kada su te informacije nužne za ocjenu uvjeta primjene relativnog razloga za odbijanje i, osobito, točnosti predočenih činjenica ili dokaznoj snazi dostavljenih podataka (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 45.). Ta obveza informiranja po službenoj dužnosti o nacionalnom pravu, ako je to potrebno, za EUIPO postoji u slučaju kada već raspolaže informacijama o nacionalnom pravu, ili u obliku tvrdnji o njegovu sadržaju ili u obliku podnesenih dokaza čija je dokazna snaga bila navedena (presuda od 20. ožujka 2013., El Corte Inglés/OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, t. 41.).

               80

               U ovom slučaju žalbeno vijeće nije samo propustilo provjeriti relevantnost dokaza u vezi s nacionalnim pravom koje je podnio tužitelj, već ih je i odbilo pri čemu se pozivalo na izvor informacija koji se u ovom slučaju pokazao netočnim.

               81

               Ako se žalbeno vijeće dvoumilo u pogledu točne reprodukcije, primjenjivosti ili tumačenja članka 12. stavka 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla, moglo je provesti svoje ovlasti provjere.

               82

               EUIPO je u tim okolnostima, s obzirom na sudsku praksu iz točke 79. ove presude, trebao iskoristiti sva sredstva koja ima na raspolaganju u okviru svoje ovlasti provjeravanja kako bi se, s obzirom na tužiteljeve argumente, informirao o mjerodavnom nacionalnom pravu i proveo podrobnija ispitivanja sadržaja i opsega odredbi nacionalnog prava na koje se poziva, ili po službenoj dužnosti ili tako da tužitelja pozove da potkrijepi svoje tvrdnje o bugarskom nacionalnom pravu koje mu je podneseno (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2015., Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, t. 35.).

               83

               Imajući u vidu sve što prethodi, valja smatrati da žalbeno vijeće nije moglo odbiti tužiteljevo pozivanje na članak 12. stavak 6. Zakona o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla u obrazloženju žalbe zbog razloga navedenih u točki 23. pobijane odluke a da nije provelo svoje ovlasti provjere.

               84

               Stoga treba prihvatiti ovu tužbu i poništiti pobijanu odluku a da nije potrebno ispitati ostale tužiteljeve prigovore.

         Troškovi

               85

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               86

               Budući da EUIPO nije uspio u postupku, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove tužitelja, u okviru njegova zahtjeva.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 2. lipnja 2014. (predmet R 1587/2013‑4).

                           2.

                           EUIPO i K. Iliev snosit će vlastite troškove kao i troškove Groupa OOD.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 29. lipnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. listopada 1991. # An Bord Bainne, Irish Dairy Board, Co-operative Ltd protiv Hauptzollamt Gronau. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Monetarni kompenzacijski iznosi. # Predmet C-364/89.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 27. veljače 2014. # Lidl Stiftung & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-226/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. listopada 2010.#Union syndicale Solidaires Isère protiv Premier ministre i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d’État - Francuska.#Socijalna politika - Direktiva 2003/88/EZ - Članci 1., 3. i 17.#Predmet C-428/09.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 30. rujna 2010.#Pedro Manuel Roca Álvarez protiv Sesa Start España ETT SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Superior de Justicia de Galicia - Španjolska.#Socijalna politika - Direktiva 76/207/EEZ - Članci 2. i 5.#Predmet C-104/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. lipnja 2010. # Oliver Hoelzer protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-315/09.