title: Presuda Suda (peto vijeće) od 21. prosinca 2016.#Biuro podróży “Partner” Sp. z o.o, Sp. komandytowa w Dąbrowie Górniczej protiv Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Apelacyjny w Warszawie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Direktiva 2009/22/EZ – Zaštita potrošača – Učinak erga omnes nepoštenih uvjeta koji se nalaze u javnom upisniku – Novčana kazna izrečena prodavatelju robe ili pružatelju usluga koji je koristio uvjet koji se smatra jednak onomu koji se nalazi u navedenom upisniku – Prodavatelj robe ili pružatelj usluga koji nije sudjelovao u postupku u kojem je utvrđena nepoštenost uvjeta – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pojam ‚sud neke države članice protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka’.#Predmet C-119/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Direktiva 2009/22/EZ — Zaštita potrošača — Učinak erga omnes nepoštenih uvjeta koji se nalaze u javnom upisniku — Novčana kazna izrečena prodavatelju robe ili pružatelju usluga koji je koristio uvjet koji se smatra jednak onomu koji se nalazi u navedenom upisniku — Prodavatelj robe ili pružatelj usluga koji nije sudjelovao u postupku u kojem je utvrđena nepoštenost uvjeta — Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima — Pojam ‚sud neke države članice, protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka’“
      U predmetu C‑119/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi, Poljska), odlukom od 19. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 9. ožujka 2015., u postupku

         Biuro podróży „Partner” sp. z o.o. sp.k. w Dąbrowie Górniczej

      protiv

         Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Biuro podróży „Partner” sp. z o.o. sp.k. w Dąbrowie Górniczej, I. Bryła‑Rokicka, pravni savjetnik,

               —

               za Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów, D. Sprzączkowska, pravni savjetnik,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Nowak i M. Kamejsza, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Goddin, A. Szmytkowska i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. i članka 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.), u vezi s člancima 1. i 2. Direktive 2009/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača (SL 2009., L 110, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 269.), te članka 267. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Biuro podróży „Partner” sp. z o.o. sp.k. w Dąbrowie Górniczej (u daljnjem tekstu: Biuro Partner) i Prezes Urząd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (predsjednik Ureda za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača, Poljska) u vezi s korištenjem društva Biuro Partner općih uvjeta poslovanja upisanih u nacionalni upisnik nedopuštenih općih uvjeta poslovanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. stavak 3. Direktive 93/13 glasi:
               „Prilog [ovoj direktivi] sadržava indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”

               4

               Članak 6. stavak 1. navedene direktive glasi:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               5

               U članku 7. iste direktive predviđa se:
               „1.   U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
               2.   Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.
               3.   Uz dužno poštovanje nacionalnih propisa, pravni lijekovi iz stavka 2. mogu odvojeno ili zajedno biti usmjereni protiv većeg broja prodavatelja robe ili pružatelja usluga iz istog gospodarskog područja, ili protiv njihovih udruga koje koriste te iste ili slične ugovorne odredbe ili koje preporučuju njihovo korištenje.”

               6

               Članak 8. Direktive 93/13 glasi:
               „Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”

               7

               Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive 93/13 i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.), izmijenjena je Direktiva 93/13 kako bi se države članice obvezalo da Europsku komisiju obavijeste o donošenju posebnih nacionalnih odredbi u određenim područjima.

               8

               Članak 8.a Direktive 93/13, koji je u potonju umetnut Direktivom 2011/83, s učinkom od 13. lipnja 2014., glasi:
               „1.   Kad država članica donosi odredbe u skladu s člankom 8. ona o tome kao i o naknadnim promjenama obavješćuje Komisiju, a posebno kad se tim odredbama:
               […]

                        —

                        one sadržavaju popise ugovornih uvjeta koje se smatra nepoštenim.

                  2.   Komisija osigurava da su informacije iz stavka 1. potrošačima i trgovcima lako dostupne, između ostalog, i na odgovarajućoj internetskoj stranici.
               […]”

               9

               Člankom 1. Direktive 2009/22 definirano je područje primjene te direktive kako slijedi:
               „1.   Cilj je ove Direktive uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na postupke za dobivanje sudskog naloga iz članka 2. s ciljem zaštite kolektivnih interesa potrošača obuhvaćenih direktivama iz Priloga I., radi osiguravanja neometanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta.
               2.   Za potrebe ove Direktive, povreda je svaka radnja koja je u suprotnosti s direktivama iz Priloga I., kako su prenesene u unutarnji pravni sustav država članica, i koja nanosi štetu kolektivnim interesima iz stavka 1.”

               10

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Postupci za dobivanje sudskog naloga”, određuje:
               „1.   Države članice određuju sudove ili upravna tijela nadležna za odlučivanje u postupcima koje pokreću kvalificirani subjekti u smislu članka 3. tražeći:

                        a)

                        izdavanje naloga, s primjerenom ekspeditivnošću, prema potrebi i u skraćenom postupku, za prestanak ili zabranu svih povreda;

                        b)

                        tamo gdje je to primjereno, donošenje mjera kao što su objava odluke u prikladnom obliku, djelomično ili u cijelosti, i/ili objava ispravka s ciljem otklanjanja daljnjih posljedica povrede;

                  […]”

               11

               Direktiva 93/13 navedena je u točki 5. Priloga I. Direktivi 2009/22, naslovljenog „Popis direktiva na koje se odnosi članak 1.”.

         Poljsko pravo

      Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja i potrošača

               12

               Sukladno odredbama članka 24. Ustawe o ochronie konkurencji i konsumentów (Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja i potrošača) od 16. veljače 2007. (Dz. U. br. 50, pozicija 331.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja i potrošača):
               „1.   Zabranjeno je ponašanje koje povrjeđuje kolektivne interese potrošača.
               2.   Ponašanje koje povrjeđuje kolektivne interese potrošača podrazumijeva svako protupravno postupanje prodavatelja robe ili pružatelja usluga koje ugrožava te interese, a posebice:

                        1)

                        upotrebu općih uvjeta poslovanja koje su upisane u upisnik nedopuštenih općih uvjeta poslovanja, iz članka 479.45 Ustawe – Kodeks postępowania cywilnego [(Zakonik o građanskom postupku)] od 17. studenoga 1964. (Dz. U., br. 43, pozicija 296., kako je izmijenjen);

                  […]”

               13

               Članak 106. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i potrošača predviđa:
               „1.   Predsjednik Ureda za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača može odlukom prodavatelju robe ili pružatelju usluga izreći novčanu kaznu čiji iznos ne može biti veći od 10% prihoda ostvarenog u poslovnoj godini prije one u kojoj je izrečena kazna, kad se taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga, makar i nenamjerno:
               […]

                        4)

                        ponašao na način koji povrjeđuje kolektivne interese potrošača u smislu članka 24.

                  […]”

         Zakonik o građanskom postupku

               14

               Članci 398.1, 398.3, 398.9, 479.42, 479.43 i 479.45 Zakona od 17. studenoga 1964. o Zakoniku o građanskom postupku, u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku), glase:
               „Članak 398.1

               1.   Žalbu u kasacijskom postupku pred Sąd Najwyższy [(Vrhovni sud, Poljska)] protiv pravomoćne presude ili rješenja drugostupanjskog suda o odbijanju zahtjeva ili o obustavi postupka kojom se taj postupak okončava mogu podnijeti stranka, Prokurator Generalny [(državni odvjetnik)], Rzecznik Praw Obywatelskich [(ombudsman za prava građana)] ili Rzecznik Praw Dziecka [(ombudsman za prava djece)], osim ako posebnim pravilom nije propisano drugačije.
               […]
               Članak 398.3

               1.   Žalbu u kasacijskom postupku može podnijeti stranka na temelju sljedećih razloga:

                        1)

                        povrede materijalnog prava pogrešnim tumačenjem ili njegovom pogrešnom primjenom.

                        2)

                        povrede postupovnih pravila, ako je povreda mogla bitno utjecati na rezultat postupka.

                  […]
               Članak 398.9

               1.   Sąd Najwyższy [(Vrhovni sud)] utvrđuje da je žalba u kasacijskom postupku dopuštena kad je:

                        1)

                        u predmetu riječ o bitnom pravnom pitanju;

                        2)

                        potrebno tumačiti pravne odredbe koje izazivaju ozbiljne sumnje ili dovode do razlika u sudskoj praksi;

                        3)

                        postupak ništav ili

                        4)

                        žalba u kasacijskom postupku očito osnovana.

                  2.   Sąd Najwyższy [(Vrhovni sud)] o dopuštenosti žalbe u kasacijskom postupku odlučuje na sjednici na kojoj je isključena javnost. Njegova odluka ne mora biti pisano obrazložena.
               […]
               Članak 479.42

               1.   U slučaju prihvaćanja zahtjeva, sud u izreci svoje presude navodi sadržaj nedopuštenih općih uvjeta poslovanja i zabranjuje njihovu upotrebu.
               […]
               Članak 479.43

               Pravomoćna presuda proizvodi učinke prema trećima od upisa nepoštenog općeg uvjeta poslovanja u upisnik iz članka 479.45 stavka 2.
               […]
               Članak 479.45

               1.   Sud presliku pravomoćne presude kojom se prihvaća zahtjev šalje predsjedniku Ureda za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača.
               2.   Predsjednik Ureda za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača na temelju presuda iz stavka 1. vodi upisnik nedopuštenih općih uvjeta poslovanja.
               3.   Upisnik iz stavka 2. je javan.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Biuro Partner poljsko je društvo koje posluje u sektoru turističkih usluga.

               16

               Odlukom od 22. studenoga 2011. predsjednik Ureda za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača utvrdio je da je Biuro Partner koristio uvjete koji su se u postupcima koji su se odnosili na druge prodavatelje robe ili pružatelje usluga smatrali nedopuštenima, i koji su upisani u nacionalni upisnik nezakonitih općih uvjeta poslovanja. Prema mišljenju predsjednika tog ureda, ti uvjeti koje je koristio Biuro Partner povređuju kolektivne interese potrošača i opravdavaju izricanje novčane kazne u iznosu od 27127 poljskih zlota (PLN) (oko 6400 eura).

               17

               HK Zakład Usługowo Handlowy „Partner” sp. z o.o., čiji je pravni slijednik Biuro Partner, osporavao je činjenicu da su uvjeti koje je koristilo to društvo jednaki onima upisanima u navedeni upisnik.

               18

               Presudom od 19. studenoga 2013., Sąd Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Okružni sud u Varšavi – Sud za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača, Poljska) odbio je tužbu društva Biuro Partner protiv navedene odluke predsjednika Ureda za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača, presudivši – kao i potonji – da su uspoređeni uvjeti jednaki.

               19

               Društvo Biuro Partner podnijelo je protiv te presude žalbu Sądu Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi, Poljska).

               20

               Taj sud izražava sumnje u pogledu načina na koji treba tumačiti Direktive 93/13 i 2009/22. S tim u vezi, navedeni sud poziva se na presudu od 26. travnja 2012., Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242), u kojoj je Sud u bitnome presudio da se učinak sudske odluke u kojoj je utvrđena nezakonitost nepoštenih uvjeta može primijeniti na sve potrošače koji su sklopili ugovor koji sadržava iste uvjete s istim prodavateljem robe ili pružateljem usluga, a da pritom ne budu stranke u postupku protiv potonjeg. Sumnje tog suda odnose se osobito na pitanje je li to slučaj i kada je riječ o potrošačima koji su sklopili ugovor koji sadržava iste uvjete s različitim prodavateljem robe ili pružateljem usluga koji nije sudjelovao u postupku u kojem je utvrđena nepoštenost uvjeta o kojima je riječ.

               21

               U tim je okolnostima Sąd Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se s obzirom na članak 6. stavak 1. i članak 7. Direktive 93/13 u vezi s člancima 1. i 2. Direktive 2009/22 primjena općih uvjeta poslovanja koji sadržajno odgovaraju uvjetima koji su pravomoćnom sudskom odlukom proglašeni nedopuštenima i upisani u upisnik nedopuštenih općih uvjeta poslovanja, u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga koji nije sudjelovao u postupku koji je završio upisivanjem nedopuštenih općih uvjeta poslovanja u upisnik, smatrati protupravnim postupanjem koje s obzirom na nacionalno pravo predstavlja ponašanje koje povređuje kolektivne interese potrošača i koje zbog toga opravdava izricanje novčane kazne u nacionalnom upravnom postupku?

                        2.

                        Je li s obzirom na članak 267. stavak 3. [UFEU‑a] sud drugog stupnja, protiv čije je odluke donesene u žalbenom postupku moguća žalba u kasacijskom postupku, kako to propisuje poljski zakon o građanskom postupku, sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka ili je Sąd Najwyższy (Vrhovni sud), koji odlučuje o žalbi u kasacijskom postupku, takav sud?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. Direktive 93/13, u vezi s člancima 1. i 2. Direktive 2009/22, tumačiti na način da im se protivi to da se primjena općih uvjeta poslovanja koji sadržajno odgovaraju uvjetima koji su pravomoćnom sudskom presudom proglašeni nedopuštenima i upisani u nacionalni upisnik takvih uvjeta, u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga koji nije bio stranka u postupku koji je završio upisivanjem tih uvjeta u navedeni upisnik, smatra protupravnim postupanjem koje je moguće sankcionirati izricanjem novčane kazne.

               23

               Prvenstveno, valja istaknuti da su i sud koji je uputio zahtjev i Komisija u svojim pisanim očitovanjima izrazili sumnje u vezi s usklađenošću nacionalnog sustava poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i preciznije, s njezinim člankom 47., u mjeri u kojoj je prodavatelj robe ili pružatelj usluga, sukladno tom sustavu, lišen mogućnosti iznošenja argumenata koji se temelje na nepostojanju nepoštenog karaktera predmetnih općih uvjeta poslovanja, pa stoga i svojeg prava na saslušanje.

               24

               S tim u vezi, valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi, temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih (presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 19.).

               25

               U ovom predmetu, iz dokumenata kojima raspolaže Sud proizlazi da nacionalni sustav o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja prijenos Direktiva 93/13 i 2009/22. Stoga, novčana kazna izrečena društvu Biuro Partner na temelju tog sustava predstavlja provedbu tih direktiva. Slijedom toga, treba poštovati temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije.

               26

               Budući da u direktivama 93/13 i 2009/22 ne postoji odredba kojom bi za prodavatelja robe ili pružatelja usluga izričito bio predviđen sustav djelotvorne sudske zaštite, treba ih tumačiti s obzirom na članak 47. Povelje.

               27

               Slijedi da prilikom tumačenja direktivâ 93/13 i 2009/22 s obzirom na članak 47. Povelje treba voditi računa o činjenici da svaka osoba čija prava zajamčena pravom Unije mogu biti povrijeđena ima pravo na djelotvoran pravni lijek. Međutim, to se ne odnosi samo na potrošače koji tvrde da su oštećeni nepoštenim uvjetom ugovora koji su sklopili s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, nego i na prodavatelja robe ili pružatelja usluga poput Biuro Partnera, koji tvrdi da sporni ugovorni uvjet nije moguće kvalificirati kao nedopušten i sankcionirati novčanom kaznom, samo zbog okolnosti da je jednak uvjet upisan u nacionalni upisnik nedopuštenih općih uvjeta poslovanja, a da pritom nije bio stranka u postupku koji je završio upisivanjem takvog uvjeta u taj upisnik.

               28

               Usto, valja podsjetiti da sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, sustav zaštite koji provodi Direktiva 93/13 počiva na pretpostavci prema kojoj se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja ili pružatelja što se tiče pregovaračke snage i razine informacija (presuda od 29. listopada 2015., BBVA, C‑8/14, EU:C:2015:731, t. 17. i navedena sudska praksa).

               29

               S obzirom na takav slabiji položaj, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 propisuje da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača. Radi se o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih (presuda od 29. listopada 2015., BBVA, C‑8/14, EU:C:2015:731, t. 18. i navedena sudska praksa).

               30

               Osim toga, s obzirom na narav i važnost javnog interesa koji se temelji na zaštiti potrošača, koji se nalaze u takvom slabijem položaju, članak 7. stavak 1. navedene direktive obvezuje države članice da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje trgovci sklapaju s potrošačima (presuda od 21. siječnja 2015., Unicaja Banco i Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13, EU:C:2015:21, t. 30. i navedena sudska praksa).

               31

               Cilj prekida praksi koje su nezakonite želi se postići i odredbama Direktive 2009/22, koje na području stavljanja na raspolaganje prikladnih postupovnih sredstava koja se odnose na sudske naloge, dopunjuju zaštitu potrošača koja je svrha Direktive 93/13.

               32

               Sud je upravo u okviru na koji je podsjećeno u prethodnim točkama ove presude pozvan dati odgovor na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev.

               33

               S tim u vezi, valja utvrditi da iz spisa kojim raspolaže Sud, a osobito iz očitovanja poljske vlade, proizlazi da je cilj sredstava koja se koriste u poljskom pravu, osobito vođenja nacionalnog upisnika nedopuštenih općih uvjeta poslovanja, na najbolji mogući način ispuniti obveze zaštite potrošača predviđene direktivama 93/13 i 2009/22.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev taj nacionalni upisnik opisuje kao sredstvo kojim se žele postići tri cilja sa svrhom povećanja djelotvornosti zabrane upotrebe nepoštenih ugovornih odredbi.

               35

               Najprije, navedeni upisnik, koji je javne naravi i kojim se slijedom toga može koristiti svaki potrošač i svaki prodavatelj robe ili pružatelj usluga, ima za svrhu ograničiti jednostavnost širenja i replikacije nedopuštenih uvjeta od strane prodavatelja robe ili pružatelja usluga, različitih od onih koji su uzrok upisa takvih uvjeta u predmetni upisnik. Nadalje, taj upisnik doprinosi transparentnosti sustava zaštite potrošača utvrđenog poljskim pravom, a stoga i pravnoj sigurnosti koja iz toga proizlazi. Konačno, navedeni upisnik ojačava dobro funkcioniranje nacionalnog pravnog sustava, izbjegavanjem umnožavanja sudskih postupaka u vezi sa sličnim općim uvjetima poslovanja, koje primjenjuju drugi prodavatelji robe ili pružatelji usluga.

               36

               Kada je riječ o tom upisniku, kao prvo, nije moguće osporiti da je njegova uspostava u skladu s pravom Unije. Naime, iz odredbi Direktive 93/13, a posebice iz njezina članka 8. proizlazi da države članice mogu utvrditi popise u kojima su navedeni ugovorni uvjeti koji se smatraju nepoštenima. Na temelju članka 8.a te direktive, kako je izmijenjena Direktivom 2011/83, koja se primjenjuje na ugovore sklopljene nakon 13. lipnja 2014., države članice dužne su Komisiju obavijestiti o utvrđivanju takvih popisa. Iz tih odredbi proizlazi da ti popisi ili upisnici koje sastave nacionalna tijela u bitnome odgovaraju interesu zaštite potrošača u okviru Direktive 93/13.

               37

               Kao drugo, iz članka 8. Direktive 93/13 proizlazi da ne samo uspostavljanje upisnika, poput onoga koji je osnovao Ured za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača, nego i upravljanje tim upisnikom moraju odgovarati zahtjevima propisanima tom direktivom, i općenitije, pravom Unije.

               38

               S tim u vezi, valja pojasniti da navedenim upisnikom treba upravljati na transparentan način i to ne samo u interesu potrošača, nego i prodavatelja robe ili pružatelja usluga. Taj zahtjev osobito podrazumijeva jasno strukturiranje tog upisnika, neovisno o broju uvjeta koji su u njemu navedeni.

               39

               Osim toga, uvjeti koji se nalaze u predmetnom upisniku moraju odgovarati kriteriju aktualnosti, što podrazumijeva pažljivo vođenje tog registra na dnevnoj osnovi i, u skladu s načelom pravne sigurnosti, uklanjanje bez odgode iz njega uvjeta kojima tamo više nije mjesto.

               40

               Osim toga, na temelju načela djelotvorne sudske zaštite, prodavatelj robe ili pružatelj usluga kojemu je izrečena novčana kazna zbog upotrebe uvjeta koji je jednak uvjetu iz predmetnog registra mora među ostalim imati mogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv te sankcije. To pravo na pravni lijek mora se moći odnositi na ocjenu postupanja koje se smatra protupravnim i na iznos novčane kazne koju je utvrdilo nadležno nacionalno tijelo, u ovom slučaju Ured za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača.

               41

               Kada je riječ o toj ocjeni, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se novčana kazna izrečena prodavatelju robe ili pružatelju usluga prema poljskom pravu temelji na tvrdnji prema kojoj je sporni uvjet koji on koristi jednak nedopuštenom uvjetu poslovanja koji se nalazi u upisniku koji vodi navedeni ured. S tim u vezi, poljski sustav predviđa da prodavatelj robe ili pružatelj usluga ima pravo osporavati tu jednakost pred specijaliziranim sudom, odnosno pred Sądom Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Okružni sud u Varšavi – Sud za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača). Taj sud ima posebnu svrhu a to je nadzor općih uvjeta poslovanja i stoga očuvanje ujednačenosti sudske prakse na području zaštite potrošača.

               42

               Prema elementima kojima raspolaže Sud, ispitivanje koje izvršava nadležni sud nije samo ograničeno na običnu formalnu usporedbu razmatranih uvjeta s onima koji se nalaze u predmetnom upisniku. Naprotiv, to ispitivanje sastoji se od ocjene sadržaja spornih uvjeta, u svrhu utvrđivanja jesu i ti uvjeti, vodeći računa o svim mjerodavnim okolnostima svakog slučaja, materijalno jednaki onima upisanima u taj upisnik, osobito s obzirom na učinke koje proizvode.

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, čiju točnost treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, nije moguće tvrditi da nacionalni sustav poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, povređuje prava obrane prodavatelja robe ili pružatelja usluga ili načelo djelotvorne sudske zaštite.

               44

               Kada je riječ o iznosu izrečene novčane kazne, koji je utvrdio Ured za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača, valja podsjetiti da prema članku 7. stavku 1. Direktive 93/13, države članice moraju osigurati da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.

               45

               Iako s tim u vezi treba utvrditi da utvrđivanje novčane kazne zbog korištenja uvjeta koji je kvalificiran kao nepošten nedvojbeno predstavlja sredstvo za sprječavanje tog korištenja, to sredstvo ipak mora poštovati načelo proporcionalnosti. Stoga, države članice trebaju svakom prodavatelju robe ili pružatelju usluga koji smatra da novčana kazna koja mu je izrečena nije u skladu s tim općim načelom prava Unije, zajamčiti mogućnost podnošenja pravnog lijeka radi osporavanja iznosa te novčane kazne.

               46

               U glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti daje li predmetni poljski nacionalni sustav prodavatelju robe ili pružatelju usluga kojem je Ured za zaštitu tržišnog natjecanja i potrošača izrekao novčanu kaznu, pravo da podnese pravni lijek radi osporavanja iznosa te novčane kazne, pozivanjem na povredu načela proporcionalnosti.

               47

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 1. i članak 7. Direktive 93/13, u vezi s člancima 1. i 2. Direktive 2009/22 i s obzirom na članak 47. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se primjena općih uvjeta poslovanja koji sadržajno odgovaraju uvjetima koji su pravomoćnom sudskom odlukom proglašeni nedopuštenima i upisani u nacionalni upisnik nedopuštenih općih uvjeta poslovanja, u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga koji nije bio stranka u postupku koji je završio upisivanjem tih uvjeta u navedeni upisnik, smatra protupravnim postupanjem, pod uvjetom – a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev – da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga ima na raspolaganju djelotvoran pravni lijek, kako protiv odluke kojom je utvrđena jednakost uspoređenih uvjeta u vezi s pitanjem jesu li ti uvjeti materijalno jednaki, vodeći računa o svim relevantnim okolnostima svakog slučaja, uzimajući osobito u obzir učinke nastale na štetu potrošača, tako i protiv odluke kojom se, ako je to primjereno, utvrđuje iznos izrečene novčane kazne.

         Drugo pitanje

               48

               Drugo pitanje odnosi se na pitanje treba li sud koji je uputio zahtjev kvalificirati kao „sud neke države članice, protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka” u smislu članka 267. stavka 3. UFEU‑a.

               49

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se to pitanje postavlja s obzirom na činjenicu da je na nacionalnoj razini sporna kvalifikacija žalbe u kasacijskom postupku kao pravnog lijeka u smislu članka 267. stavka 3. UFEU‑a.

               50

               U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev ističe da se svaka povreda prava Unije smatra temeljem za uporabu kasacijskog sredstva u smislu članka 398.3 , stavka 1. Zakonika o građanskom postupku. Upućujući na sudsku praksu Suda, taj sud zaključuje da ne spada u sudove navedene u članku 267. stavku 3. UFEU‑a, jer je protiv njegovih odluka prema nacionalnom pravu moguće uložiti pravni lijek.

               51

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao što to navode poljska vlada i Komisija, Sud je u predmetima koji uključuju nacionalne sustave pravnih lijekova usporedive s onim o kojem je riječ u glavnom postupku, imao prilike tumačiti pojam „sud neke države članice, protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka”.

               52

               U tim presudama Sud je istaknuo da odluke nacionalnog žalbenog suda koje stranke mogu osporavati pred Vrhovnim sudom nisu odluke „suda neke države članice, protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka” u smislu članka 267. UFEU‑a. Činjenica da ispitivanje osnovanosti takvih osporavanja ovisi o prethodnom utvrđivanju dopuštenosti od strane Vrhovnog suda nema za učinak uskraćivanje pravnog lijeka strankama (presuda od 16. prosinca 2008., Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723, t. 76. i navedena sudska praksa).

               53

               Sud je osim toga precizirao da to tim više vrijedi kada je riječ o postupovnom sustavu u kojem se samo propisuju ograničenja i to osobito u vezi s naravi razloga na koje se pred takvim sudom moguće pozvati, koji se moraju odnositi na povredu zakona (presuda od 16. prosinca 2008., Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723, t. 77.).

               54

               S obzirom na tu sudsku praksu o nacionalnim sustavima pravnih lijekova, usporedivima s onim o kojem je riječ u glavnom postupku, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 267. stavak 3. UFEU‑a treba tumačiti na način da sud poput suda koji je uputio zahtjev, čije odluke donesene u sporu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku mogu biti predmet žalbe u kasacijskom postupku, nije moguće kvalificirati kao „sud neke države članice, protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka”.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 6. stavak 1. i članak 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, u vezi s člancima 1. i 2. Direktive 2009/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača i s obzirom na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se primjena općih uvjeta poslovanja koji sadržajno odgovaraju uvjetima koji su pravomoćnom sudskom odlukom proglašeni nedopuštenima i upisani u nacionalni upisnik nedopuštenih općih uvjeta poslovanja, u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga koji nije bio stranka u postupku koji je završio upisivanjem tih uvjeta u navedeni upisnik, smatra protupravnim postupanjem, pod uvjetom – a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev – da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga ima na raspolaganju djelotvoran pravni lijek, kako protiv odluke kojom je utvrđena jednakost uspoređenih uvjeta u vezi s pitanjem jesu li ti uvjeti materijalno jednaki, vodeći računa o svim relevantnim okolnostima svakog slučaja, uzimajući osobito u obzir učinke nastale na štetu potrošača, tako i protiv odluke kojom se, ako je to primjereno, utvrđuje iznos izrečene novčane kazne.

                           2.

                           Članak 267. stavak 3. UFEU‑a treba tumačiti na način da sud poput suda koji je uputio zahtjev, čije odluke donesene u sporu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku mogu biti predmet žalbe u kasacijskom postupku, nije moguće kvalificirati kao „sud neke države članice, protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka”.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. studenog 1991. # Aliments Morvan SARL protiv Directeur des services fiscaux du Finistère. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance de Morlaix - Francuska. # Predmet C-235/90.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 3. ožujka 2011.#Siemens AG Österreich i VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (T-122/07), Siemens Transmission & Distribution Ltd (T-123/07) i Siemens Transmission & Distribution SA i Nuova Magrini Galileo SpA (T-124/07) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Spojeni predmeti T-122/07 do T-124/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. svibnja 2011.#Malgožata Runevič-Vardyn i Łukasz Paweł Wardyn protiv Vilniaus miesto savivaldybės administracija i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas - Litva.#Članci 18. i 21. UFEU-a - Direktiva 2000/43/EZ.#Predmet C-391/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2009.#Evangelina Gómez-Limón Sánchez-Camacho protiv Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS), Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS) i Alcampo SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Social nº 30 de Madrid - Španjolska.#Direktiva 96/34/EZ - Direktiva 79/7/EEZ.#Predmet C-537/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. lipnja 2009.#Staatssecretaris van Financiën protiv Stadeco BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-566/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. travnja 2013. # Anton Las protiv PSA Antwerp NV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeidsrechtbank te Antwerpen - Belgija. # Sloboda kretanja radnika - Članak 45. UFEU-a. # Predmet C-202/11.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 16. listopada 2014. # Republika Poljska protiv Europske komisije. # Predmet C-273/13 P.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 16. srpnja 2015.#Europska komisija protiv Kraljevine Danske.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2001/37/EZ – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Članak 2. točka 4. i članak 8. – Zabrana stavljanja na tržište duhana za oralnu uporabu – ,Snus̕ (duhan za žvakanje) u rinfuzi.#Predmet C-468/14.


Presuda Suda od 23. veljače 1988. # Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Vijeća Europskih zajednica. # Predmet 131/86.


Presuda Suda od 23. ožujka 1993. # Beate Weber protiv Europskog parlamenta. # Predmet C-314/91.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 1. listopada 2015.#Agenzia Italiana del Farmaco (AIFA) i Ministero della Salute protiv Doc Generici srl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 267. UFEU‑a – Obveza upućivanja prethodnog pitanja Sudu – Usklađivanje zakonodavstava – Farmaceutski proizvodi – Lijekovi za humanu primjenu – Odobrenje za stavljanje na tržište – Izmjena – Naknade – Uredba (EZ) br. 297/95 – Uredba (EZ) br. 1234/2008 – Područje primjene.#Predmet C-452/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      1. listopada 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 267. UFEU‑a — Obveza upućivanja prethodnog pitanja Sudu — Usklađivanje zakonodavstava — Farmaceutski proizvodi — Lijekovi za humanu primjenu — Odobrenje za stavljanje na tržište — Izmjena — Naknade — Uredba (EZ) br. 297/95 — Uredba (EZ) br. 1234/2008 — Područje primjene“
      U predmetu C‑452/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 22. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 29. rujna 2014., u postupku

         Agenzia Italiana del Farmaco (AIFA),

         Ministero della Salute

      protiv

         Doc Generici Srl,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Doc Generici Srl, C. Marrapese, avvocato,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               —

               za Irsku, E. Creedon, A. Joyce i B. Counihan, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Tolanda, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, L. Pignataro‑Nolin, M. Šimerdová i A. Sipos, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 267. UFEU‑a i članka 3. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 297/95 od 10. veljače 1995. o naknadama koje se plaćaju Europskoj agenciji za ocjenu lijekova (SL L 35, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 57., str. 71.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 273/2012 od 27. ožujka 2012. (SL L 90, str. 11.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 297/95).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Agenzije Italiana del Farmaco (AIFA) (Talijanska agencija za lijekove) i društva Doc Generici Srl (u daljnjem tekstu: Doc Generici) zbog iznosa naknada koje se plaćaju za izmjenu više odobrenja za stavljanje u promet (u daljnjem tekstu: OSP).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 297/95

               3

               Sukladno članku 1. Uredbe br. 297/95, naslovljenom „Područje primjene“:
               „Naknade za dobivanje i održavanje odobrenja za stavljanje u promet lijekova za humanu primjenu i veterinarsku upotrebu u Zajednici i za druge usluge [Europske agencije za lijekove (EMA)] ubiru se u skladu s ovom Uredbom.
               Iznosi tih naknada utvrđuju se u eurima.“

               4

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Lijekovi za humanu primjenu obuhvaćeni postupcima koji su utvrđeni Uredbom (EZ) br. 726/2004“, određivao je:
               „1. [OSP] lijeka
               [...]
               2. Izmjena [OSP‑a]

                        (a)

                        Naknada za izmjenu tipa I
                        Naknada za izmjenu tipa I primjenjuje se za manje izmjene [OSP‑a], kako je utvrđeno člankom 3. stavkom 2. Uredbe [Komisije] (EZ) br. 1085/2003 [od 3. lipnja 2003. o razmatranju izmjena uvjeta odobrenja za stavljanje u promet lijekova za humanu primjenu i veterinarsko‑medicinskih proizvoda obuhvaćenih područjem primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2309/93 (SL L 159, str. 24.)]. Za izmjene tipa IA naknada je 2900 [eura]. Za izmjene tipa IB naknada je 6700 [eura].
                        U slučaju uvođenja iste izmjene, ova naknada pokriva sve odobrene jačine, farmaceutske oblike i vrste i veličine pakiranja.

                  [...]“

         Uredba (EZ) br. 1234/2008

               5

               Uvodna izjava 6. Uredbe Komisije (EZ) br. 1234/2008 od 24. studenoga 2008. o razmatranju izmjena uvjeta odobrenja za stavljanje u promet lijekova za humanu primjenu i veterinarsko‑medicinskih proizvoda (SL L 334, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 29., str. 158.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 712/2012 od 3. kolovoza 2012. (SL L 209, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 272.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1234/2008), glasi:
               „Svaka izmjena trebala bi zahtijevati zasebno podnošenje. Ipak je u određenim slučajevima potrebno dopustiti grupiranje izmjena, kako bi se olakšalo preispitivanje izmjena i smanjilo administrativno opterećenje. Potrebno je dopustiti grupiranje izmjena uvjeta više [OSP‑a] istog nositelja odobrenja samo ako se na sva odobrenja za stavljanje u promet odnosi točno ista skupina izmjena.“

               6

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 1234/2008:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju odredbe koje se odnose na razmatranje izmjena uvjeta svih [OSP‑a] lijekova za humanu primjenu i veterinarsko‑medicinskih proizvoda odobrenih u skladu s Uredbom (EZ) br. 726/2004 [Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o utvrđivanju postupaka odobravanja primjene i postupaka nadzora nad primjenom lijekova koji se rabe u humanoj i veterinarskoj medicini, te uspostavi Europske agencije za lijekove (SL L 136, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 31., str. 18.)], Direktivom 2001/83/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.)], Direktivom 2001/82/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o veterinarsko‑medicinskim proizvodima (SL L 311, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 76.)] i Direktivom [Vijeća] 87/22/EEZ [od 22. prosinca 1986. o usklađivanju nacionalnih mjera u odnosu na stavljanje na tržište lijekova visoke tehnologije, posebno onih koji su dobiveni biotehnološkim postupkom (SL L 15, str. 38.)].“

               7

               Članak 2. te uredbe predviđa:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚Izmjena uvjeta [OSP‑a]’ ili ‚izmjena’ je bilo koja izmjena:

                                 (a)

                                 informacije iz članka 12. stavka 3. do članka 14. Direktive 2001/82/EZ i Priloga I. Direktivi, članka 8. stavka 3. do članka 11. Direktive 2001/83/EZ i Priloga I. Direktivi, članka 6. stavka 2. i članka 31. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 726/2004, ili članka 7. Uredbe (EZ) br. 1394/2007 [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o lijekovima za naprednu terapiju i o izmjeni Direktive 2001/83/EZ i Uredbe (EZ) br. 726/2004 (SL L 324, str. 121.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 140.)];

                           [...]

                        2.

                        ‚Manja izmjena tipa IA’ znači izmjena koja ima tek minimalni utjecaj ili uopće ne utječe na kvalitetu, neškodljivost ili djelotvornost dotičnog lijeka;

                  [...]

                        9.

                        ‚Isključivo nacionaln[i] [OSP]’ je bilo koje odobrenje za stavljanje u promet koje je izdala država članica u skladu s pravnom stečevinom, ali ne u okviru postupka međusobnog priznavanja ili decentraliziranog postupka i koje nije bilo predmet potpunog usklađivanja nakon arbitražnog postupka.“

               8

               Članak 7. navedene uredbe, naslovljen „Grupiranje izmjena“, glasi kako slijedi:
               „1.   Kad se obavješćuje o ili podnosi prijava za više izmjena, za svaku zatraženu izmjenu dostavlja se zasebna obavijest ili zahtjev u skladu s poglavljima II., III. ili člankom 19. kako je primjereno.
               2.   Odstupajući od stavka 1. primjenjuje se sljedeće:

                        (a)

                        kad se istodobno isto [nadležno] tijelo obavješćuje o istim manjim izmjenama tipa IA uvjeta jednog ili više [OSP‑a] istog nositelja, sve takve izmjene mogu se, kako je navedeno u člancima 8. ili 14., obuhvatiti jednom obavijesti;

                  [...]“

               9

               Članak 13.a Uredbe br. 1234/2008, naslovljen „Postupak obavješćivanja za manje izmjene tipa IA“, određuje:
               „1.   Kad se provodi manja izmjena tipa IA, nositelj dostavlja nadležnom tijelu obavijest koja sadrži elemente navedene u Prilogu IV. Ta se obavijest dostavlja u roku 12 mjeseci od provedbe izmjene.
               [...]“

               10

               Članak 13.d te uredbe, naslovljen „Grupiranje izmjena isključivo nacionalnih [OSP‑a]“, predviđa:
               „1.   Kad se obavješćuje o ili podnosi prijava za više izmjena, za svaku zatraženu izmjenu dostavlja se zasebna obavijest ili zahtjev u skladu s člancima 13.a, 13.b, 13.c ili člankom 19. kako je primjereno.
               2.   Odstupajući od stavka 1. primjenjuje se sljedeće:

                        (a)

                        kad se istodobno isto nadležno tijelo obavješćuje o istim manjim izmjenama tipa IA uvjeta jednog ili više [OSP‑a] istog nositelja, sve takve izmjene mogu se, kako je navedeno u članku 13.a, obuhvatiti jednom obavijesti;

                  [...]“

               11

               Prilog II. navedenoj uredbi, naslovljen „Klasifikacija izmjena“, propisuje:

                        „1.

                        U manje izmjene tipa IA svrstavaju se sljedeće izmjene:

                                 (a)

                                 izmjene isključivo administrativne prirode koje se odnose na podatke o identitetu i kontaktu:

                                          —

                                          nositelja;

                                          —

                                          proizvođača ili dobavljača početnog materijala, reagensa, međuproizvoda, djelatne tvari koja se koristi u postupku proizvodnje ili gotovom proizvodu;

                  [...]“

               12

               Prilog IV. Uredbi br. 1234/2008, naslovljen „Dokumentacija koju treba dostaviti“, propisuje:
               „[...]

                        5.

                        U slučaju izmjena odobrenja izdanog po centraliziranom postupku, odgovarajuća pristojba predviđena u Uredbi [br. 297/95].

                        6.

                        U slučaju izmjena [OSP‑a] koja su dodijelila nadležna tijela država članica:

                                 (a)

                                 popis tih država članica uz navođenje referentne države članice, ako je to primjenljivo;

                                 (b)

                                 odgovarajuće pristojbe predviđene u nacionalnim propisima koji se primjenjuju u dotičnim državama članicama.“

         Obavijesti EMA‑e

               13

               Članak 4.a Obavijesti EMA‑e od 22. srpnja 2013., naslovljen „Pravila za provedbu Uredbe br. 297/95 o naknadama koje se plaćaju Europskoj agenciji za lijekove i druge mjere“ (EMA/MB/358554/2013) (u daljnjem tekstu: Obavijest od 22. srpnja 2013.), propisuje:
               „Grupiranje izmjena i postupci podjele rada u svrhu postupanja s izmjenama.
               1.   Primjenjivu naknadu kako je utvrđena Uredbom [br. 297/95] ili ovim pravilima treba platiti za svaku izmjenu [OSP‑a] koja je grupirana u jednoj obavijesti ili jednom zahtjevu podnesenom u skladu s člankom 7. Uredbe [br. 1234/2008].
               [...]“

               14

               U skladu s točkom 1.1.5. Obavijesti EMA‑e od 9. prosinca 2013., naslovljenom „Napomena s objašnjenjima koja se odnosi na naknade koje se plaćaju Europskoj agenciji za lijekove“ (EMA/458574/2013) (u daljnjem tekstu: Obavijest od 9. prosinca 2013.):
               „Postupci grupiranja i podjele rada u svrhu postupanja s izmjenama.

                        1.1.5.1.

                        Grupiranje proširenja i/ili izmjena o kojima je obaviješteno ili koje su podnesene u skladu s odredbama članka 7. stavka 2. Uredbe [br. 1234/2008].
                        [...]
                        U slučaju grupiranja istih izmjena tipa IA uvjeta više [OSP‑a] istog nositelja [kako je propisano člankom 7. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1234/2008], primjenjiva naknada plaća se za svaku izmjenu tipa IA i za svaki [OSP] uključen u grupiranje.
                        Istim nositeljem [OSP‑a] smatra se i više nositelja [OSP‑a] koje povezuje isto društvo majka. Naknadu koja se plaća za grupiranje plaća nositelj [OSP‑a] koji je podnio zahtjev za primjenu postupka grupiranja.
                        Kada se proširenje ili izmjena uključena u grupiranje smatra nevaljanom, dok se druga odobrenja smatraju valjanima, gore primjenjive naknade plaćaju se za svako proširenje ili odobrenje koje se smatra valjanim.
                        [...]“

         Talijansko pravo

               15

               Zakonodavna uredba br. 44 o provedbi Direktive 93/39/EEZ, kojom se izmjenjuju direktive 65/65/EEZ, 75/318/EEZ i 75/319/EEZ o lijekovima (decreto legislativo n. 44 – Attuazione direttiva 93/39/EEZ, che modifica le direttive 65/65/EEZ, 75/318/EEZ e 75/319/EEZ relative ai medicinali), od 18. veljače 1997. (redovni dodatak GURI‑ju br. 54 od 6. ožujka 1997.) u svojem je članku 5. stavku 1. propisivala:
               „Za ispitivanje zahtjeva za [OSP] lijekova i za zahtjeve za izmjenu i produljenje odobrenja izdanih primjenom Zakonodavne uredbe od 29. svibnja 1991. br. 178 [...] naknade u iznosu koji je jednak petini iznosa predviđenih Uredbom [br. 297/95] plaćaju se Ministarstvu zdravlja [...]“.

               16

               Članak 158. stavak 11. točka (c) i članak 158. stavak 12. Zakonodavne uredbe br. 219 o provedbi Direktive 2001/83/EZ (i naknadnih direktiva o izmjeni) o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu te Direktive 2003/94/EZ (decreto legislativo n. 219 – Attuazione della direttiva 2001/83/EZ (e successive direttive di modifica) relativa ad un codice comunitario concernente i medicinali per uso umano, nonché della direttiva 2003/94/EZ) od 24. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 142 od 21. lipnja 2006.) glasili su:
               „11.   Potvrđene su:
               [...]

                        (c)

                        Naknade predviđene za ispitivanje zahtjeva za OSP lijekova i za zahtjeve za izmjenu i produljenje samih odobrenja, primjenom članka 5. stavka 1. Zakonodavne uredbe od 18. veljače 1997. br. 44.

                  12.   [...] Isključivo u odnosu na naknade iz stavka 11. točke (c), uredbom ministra zdravlja i na prijedlog AIFA‑e iznosi se proporcionalno prilagođavaju izmjenama iznosa naknada koje se plaćaju EMA‑i. U svakom slučaju, naknade iz stavka 11. točke (c) ne mogu biti niže od petine iznosa naknada predviđenih uredbama Zajednice za odgovarajuće činidbe EMA‑e“.

               17

               Uredba ministra zdravlja od 24. svibnja 2004. u prilogu 3. točki 2. predviđala je:
               „Izmjena [OSP‑a]
               A. Naknada primjenjiva za izmjene tipa I.
               Ta se naknada plaća za manje izmjene [OSP‑a], na temelju Uredbe Komisije koja se primjenjuje u tom području.
               U slučaju uvođenja iste izmjene, ova naknada pokriva sve odobrene jačine, farmaceutske oblike i vrste i veličine pakiranja [te doseže iznos od] 1392 eura.“

               18

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da iz propisa koji su se primjenjivali na dan kada su se dogodile činjenice iz glavnog postupka proizlazi da je iznos naknade koja se plaća AIFA‑i za manje izmjene tipa IA bio utvrđen u iznosu od 600 eura.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Doc Generici je nositelj 62 OSP‑a koja je izdala AIFA. On je to tijelo obavijestio o promjeni adrese svojeg sjedišta te je slijedom toga zatražio izmjenu svakog OSP‑a kojeg je nositelj.

               20

               Dopisom od 23. ožujka 2013. AIFA je od tog društva zatražila plaćanje naknade od 600 eura za svaki od 62 OSP‑a koja je tako trebalo izmijeniti, to jest iznos od 37.200 eura (u daljnjem tekstu: odluka od 23. ožujka 2013.).

               21

               Doc Generici je regionalnom upravnom sudu u Laciju (Tribunale amministrativo regionale del Lazio) podnio tužbu kojom je zahtijevao, s jedne strane, poništenje odluke od 23. ožujka 2013. i, s druge strane, plaćanje iznosa od 36.600 eura na ime naknade štete, pri čemu je taj iznos bio jednak razlici između iznosa isplaćenog AIFA‑i (37.200 eura) i iznosa za koji smatra da je dužan platiti (600 eura).

               22

               Ta je tužba prihvaćena s obrazloženjem da se za jednu izmjenu koju treba istodobno izvršiti za sva odobrenja na snazi plaća jedna naknada od 600 eura. Prvostupanjski sud oslonio se na odredbu u skladu s kojom „naknada pokriva sve odobrene jačine, farmaceutske oblike i vrste i veličine pakiranja“, koja se nalazi kako u Prilogu 3. navedenoj uredbi ministra zdravlja od 24. svibnja 2004. tako i u članku 3. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 297/95. Taj je sud smatrao da je potonja odredba obuhvaćala i slučajeve u kojima se ista izmjena odnosi na više OSP‑a. Smatrao je da je to tumačenje u skladu s uvodnom izjavom 6. Uredbe br. 1234/2008, koja dopušta grupiranje u jednu obavijest iste skupine izmjena odobrenja istog nositelja kako bi se smanjilo administrativno opterećenje za postupanje s tim izmjenama.

               23

               AIFA je protiv te odluke podnijela žalbu pred Consigliom di Stato, koji odlučuje u zadnjem stupnju. U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku taj sud ističe da iz nacionalnih propisa jasno proizlazi da je sustav naknada koji se primjenjuje na OSP‑e lijekova koje je dodijelila AIFA, na temelju slobodnog izbora talijanskog zakonodavca, od 1997. usko povezan s propisima Unije. Naime, iznos nacionalne naknade izražen je u postotku naknade koju naplaćuje EMA u okviru centraliziranog postupka.

               24

               Consiglio di Stato sumnja u osnovanost tumačenja prava Unije koje je dao prvostupanjski sud. Smatra da se članak 3. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 297/95 odnosi na slučaj koji se razlikuje od onoga o kojem se raspravlja u glavnom postupku. Da je zakonodavac tom odredbom htio obuhvatiti situacije poput one u glavnom postupku, bio bi izričito uputio na „sve odobrene lijekove“, uklanjajući tako svaku uz to vezanu sumnju.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev upućuje na Obavijest od 9. prosinca 2013. Premda nije riječ o normativnom aktu, taj dokument može predstavljati indiciju za to da se pravna pravila koja se na razini Europske unije primjenjuju u području naknada ujednačeno tumače.

               26

               Usto, sud koji je uputio zahtjev pita se mora li, primjenom članka 267. UFEU‑a, kao sud koji odlučuje u zadnjem stupnju, i zbog objektivne kontradiktornosti između tumačenja prava Unije predloženih u okviru glavnog postupka, Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku.

               27

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 297/95 tumačiti na način da je za izmjenu OSP‑a tipa I – a u glavnom postupku osobito tipa IA – kada je riječ o istim izmjenama koje se odnose na više OSP‑a istog nositelja potrebno plaćati samo jednu naknadu u iznosu koji je određen tom uredbom ili onoliko naknada koliko je i odobrenja na koja se izmjene odnose?

                        2.

                        Je li upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu u okolnostima ovog postupka mogućnost ili obveza, kako to tvrdi ovo vijeće?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 297/95 tumačiti na način da dopušta nacionalnom tijelu da za izmjenu adrese nositelja OSP‑a zahtijeva plaćanje onoliko naknada koliko je i OSP‑a koje je potrebno izmijeniti.

               29

               Kad je riječ o naknadama koje se primjenjuju za usluge koje pruža EMA u slučaju promjene adrese nositelja OSP‑a, iz zajedničke primjene članka 4.a Obavijesti od 22. srpnja 2013. i točke 1.1.5.1. Obavijesti od 9. prosinca 2013. proizlazi da, u slučaju grupiranja istih izmjena uvjeta više OSP‑a istog nositelja, EMA smatra da se primjenjiva naknada, kako je utvrđena Uredbom br. 297/95, plaća za svaku izmjenu i za svaki OSP uključen u grupiranje. Tako se za izmjenu te naravi koja se odnosi na više OSP‑a istog nositelja praksa EMA‑e sastoji u tome da zahtijeva plaćanje onoliko naknada koliko je i OSP‑a koje je potrebno izmijeniti.

               30

               Međutim, valja podsjetiti da iz samog naslova Uredbe br. 297/95 proizlazi da se ona odnosi na naknade koje se plaćaju EMA‑i. Članak 1. te uredbe, koji određuje njezino područje primjene, u tom pogledu određuje da se „naknade za dobivanje i održavanje odobrenja za stavljanje u promet lijekova za humanu primjenu i veterinarsku upotrebu u Zajednici i za druge usluge Agencije ubiru u skladu s ovom Uredbom“.

               31

               Međutim, glavni postupak ne odnosi se na iznos naknada koje se plaćaju za usluge koje pruža EMA. On se isključivo odnosi na naknade koje se plaćaju AIFA‑i.

               32

               Iz toga slijedi da, suprotno premisi na kojoj počiva prvo pitanje i bez obzira na činjenicu da mjerodavni nacionalni propisi određuju razinu naknada koje se plaćaju AIFA‑i upućujući na Uredbu br. 297/95, ta uredba ne nameće nikakvu obvezu nacionalnim tijelima nadležnima u području OSP‑a lijekova.

               33

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Naime, zadaća je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije kada je to potrebno nacionalnim sudovima radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito naveli u pitanjima koja su uputili Sudu (vidjeti osobito presude Campina, C‑45/06, EU:C:2007:154, t. 30. i 31. kao i Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, t. 39.).

               34

               Slijedom toga, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje članka 3. stavka 2. Uredbe br. 297/95, ta okolnost ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. U tom je pogledu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede one elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu presudu Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U predmetnom slučaju valja istaknuti da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku upućuje i na Uredbu br. 1234/2008. U skladu s izričajem njezina članka 1. stavka 1., tom se uredbom „utvrđuju odredbe koje se odnose na razmatranje izmjena uvjeta svih [OSP‑a] lijekova za humanu primjenu i veterinarsko‑medicinskih proizvoda odobrenih u skladu s Uredbom (EZ) br. 726/2004, Direktivom 2001/83/EZ, Direktivom 2001/82/EZ i Direktivom [...] 87/22/EEZ“. Tako navedena uredba uređuje izmjene svih OSP‑a lijekova za humanu primjenu ili veterinarsku upotrebu, bilo da ih je dodijelila EMA na temelju centraliziranih postupaka ili nadležna nacionalna tijela na temelju decentraliziranih ili isključivo nacionalnih postupaka.

               36

               Pod tim uvjetima, budući da se Uredba br. 1234/2008 primjenjuje na situaciju poput one u glavnom postupku, valja ispitati zahtijeva li se tim odredbama ili se njima zabranjuje da nadležno nacionalno tijelo naplati naknadu za svaki OSP koji je izmijenjen kako bi se u obzir uzela promjena adrese njegova nositelja.

               37

               Valja istaknuti da iz točke 1. (a) Priloga II. Uredbi br. 1234/2008 proizlazi da se u manje izmjene tipa IA svrstavaju izmjene isključivo administrativne prirode koje se odnose na podatke o identitetu i kontaktu nositelja OSP‑a.

               38

               Članak 7. Uredbe br. 1234/2008 pripada u poglavlje I. te uredbe, naslovljeno „Opće odredbe“, a članak 13.d u njezino poglavlje II.a, naslovljeno „Izmjene isključivo nacionalnih [OSP‑a]“. Te odredbe propisuju, svaka u okviru svojeg područja primjene, da se, kad se istodobno isto nadležno tijelo obavješćuje o istim manjim izmjenama tipa IA uvjeta više [OSP‑a] istog nositelja, sve takve izmjene mogu obuhvatiti jednom obavijesti.

               39

               Uredba br. 1234/2008 tako dopušta grupiranje u jednu obavijest više istodobno podnesenih istih zahtjeva za manje izmjene tipa IA. U skladu s uvodnom izjavom 6. te uredbe, svrha je takvog grupiranja „olakšati preispitivanje izmjena i smanjiti administrativno opterećenje“, ali isključivo „ako se na sva odobrenja za stavljanje u promet odnosi točno ista skupina izmjena“.

               40

               Međutim, valja utvrditi da Uredba br. 1234/2008 ne sadržava nikakvu odredbu koja uređuje iznos naknada koje nadležna nacionalna tijela naplaćuju kad postupaju s takvim grupiranjem manjih izmjena tipa IA. Pitanje mogu li ta nacionalna tijela zahtijevati plaćanje onoliko naknada koliko je i OSP‑a koje je potrebno izmijeniti, neovisno o grupiranju zahtijeva za izmjene, u nedostatku propisa koje je donijela Unija, ulazi u područje nacionalnog prava.

               41

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti da ni Uredba br. 297/95 ni Uredba br. 1234/2008 ne nalažu niti zabranjuju nadležnom nacionalnom tijelu da za promjenu adrese nositelja OSP‑a zahtijeva plaćanje onoliko naknada koliko je i OSP‑a koje je potrebno izmijeniti.

         Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u okolnostima poput onih u glavnom postupku, navedenima u točkama 23. do 26. ove presude, članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da je sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka dužan ispuniti svoju obvezu upućivanja prethodnog pitanja Sudu.

               43

               Valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a, sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka dužan, kad se pred njim postavi pitanje prava Unije, ispuniti svoju obvezu obraćanja, osim ako utvrdi da postavljeno pitanje nije bitno ili da je dotična odredba prava Unije već bila predmet tumačenja Suda ili da se pravilna primjena prava Unije tako očito nameće da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji (vidjeti osobito presude Cilfit i dr., 283/81, EU:C:1982:335, t. 21. i Boxus i dr., C‑128/09 do C‑131/09, C‑134/09 i C‑135/09, EU:C:2011:667, t. 31.).

               44

               U predmetnom slučaju iz pojašnjenja koje je dao sud koji je uputio zahtjev proizlazi da on smatra da je dužan Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku. Naime, on smatra da se u glavnom postupku pojavljuje pitanje tumačenja prava Unije koje je bitno, novo i na koje se odgovor ne nameće tako očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.

               45

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da je sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, dužan ispuniti svoju obvezu upućivanja prethodnog pitanja Sudu.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Ni Uredba Vijeća (EZ) br. 297/95 od 10. veljače 1995. o naknadama koje se plaćaju Europskoj agenciji za ocjenu lijekova, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 273/2012 od 27. ožujka 2012., ni Uredba Komisije (EZ) br. 1234/2008 od 24. studenoga 2008. o razmatranju izmjena uvjeta odobrenja za stavljanje u promet lijekova za humanu primjenu i veterinarsko‑medicinskih proizvoda, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 712/2012 od 3. kolovoza 2012., ne nalažu niti zabranjuju nadležnom nacionalnom tijelu da za promjenu adrese nositelja odobrenja za stavljanje u promet zahtijeva plaćanje onoliko naknada koliko je i odobrenja za stavljanje u promet koje je potrebno izmijeniti.

                           2.

                           Članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da je sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, dužan ispuniti svoju obvezu upućivanja prethodnog pitanja Sudu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 29. rujna 2009.#Thomson Sales Europe protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje - Akt kojim se nanosi šteta - Nedopuštenost.#Spojeni predmeti T-225/07 i T-364/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-388/05.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2011. travanj 14.#Nicole Clarke i drugi protiv Office for Harmonisation in the Internal Market (Trade Marks and Designs).#Predmet F-82/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 9. lipnja 2011.#Electrosteel Europe SA protiv Edil Centro SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale ordinario di Vicenza - Italija.#Predmet C-87/10.