title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. rujna 2013.#Le Crédit Lyonnais protiv Ministre du budget, des comptes publics et de la réforme de l'Etat.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Porez na dodanu vrijednost – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članci 17. i 19. – Odbitak pretporeza – Korištenje robe i usluga kako za oporezovane transakcije tako i za transakcije izuzete od poreza – Razmjerni odbitak – Izračun odbitka – Podružnice s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i u trećim državama – Neuzimanje u obzir njihovog prometa.#Predmet C-388/11.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      12. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Porez na dodanu vrijednost — Šesta direktiva 77/388/EEZ — Članci 17. i 19. — Odbitak pretporeza — Korištenje robe i usluga kako za oporezovane transakcije tako i za transakcije izuzete od poreza — Udio za odbitak — Izračun udjela — Podružnice s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i u trećim državama — Neuzimanje u obzir njihova prometa“
      U predmetu C‑388/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je odlukom od 11. srpnja 2011. podnio Conseil d’État (Francuska), a koju je Sud zaprimio 22. srpnja 2011., u postupku

         Le Crédit Lyonnais

      protiv

         Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Réforme de l’État,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. rujna 2012.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za Le Crédit Lyonnais, C. Aldebert, E. Ashworth i C. Reinbold, odvjetnici,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues i S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za ciparsku vladu, E. Symeonidou, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Seeboruth i A. Robinson, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Hill, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, C. Soulay i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši prijedlog odluke nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. veljače 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. stavaka 2., 3. i 5., kao i članka 19. stavka 1. Šeste direktive Vijeća broj 77/388/EEZ, od 17. svibnja 1977., o usklađivanju zakonodavstva država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1, u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Le Crédit Lyonnais (u daljnjem tekstu: LCL), kreditne institucije s registriranim sjedištem u Francuskoj, i države Francuske o izračunu udjela za odbitak poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji se primjenjivao na LCL u razdoblju od 1. siječnja 1988. do 31. prosinca 1990.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. Šeste direktive glasi:
               [„PDV‑u podliježu:

                        1.

                        isporuka robe i obavljanje usluga u tuzemstvu, koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;

                  […]”] (nesl. prij.)

               4

               Članak 4. stavci 1. i 2. ove Direktive glase:
               [„1.   Poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno obavlja bilo koju gospodarsku aktivnost navedenu u stavku 2. i na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultat te aktivnosti.
               2.   Gospodarske aktivnosti iz stavka 1. su sve aktivnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja pruža usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne i aktivnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja. Gospodarskom aktivnošću posebno se smatra korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi.”] (nesl. prij.)

               5

               Članak 9. stavak 1. spomenute Direktive glasi kako slijedi:
               [„Mjestom isporuke usluga smatra se mjesto gdje dobavljač ima sjedište gospodarske aktivnosti ili stalnu poslovnu jedinicu iz koje se obavlja isporuka usluga ili, u odsutnosti takvog mjesta poslovanja ili stalne poslovne jedinice, mjesto njegovog prebivališta ili njegovog uobičajenog boravišta.”] (nesl. prij.)

               6

               Članak 13. slovo B Šeste direktive glasi:
               [„Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice, države članice izuzimaju od PDV‑a, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene niže navedenih izuzeća, te u svrhu sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe:
               […]

                        d)

                        sljedeće transakcije:

                                 1.

                                 odobravanje i ugovaranje kredita i upravljanje kreditima od strane osobe koja ih odobrava;

                                 2.

                                 ugovaranje ili bilo koju drugu vrstu poslovanja s kreditnim garancijama ili drugim osiguranjima i jamstvima kao i upravljanje kreditnim garancijama od strane osobe koja odobrava kredit;

                                 3.

                                 transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, potraživanja, čekove i druge trgovačke papire, ali isključujući naplatu potraživanja;

                                 4.

                                 transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na valutu, novčanice i kovanice koje se koriste kao zakonsko sredstvo plaćanja, s iznimkom kolekcionarskih kovanica i novčanica; takvim kolekcionarskim predmetima smatraju se kovanice od zlata, srebra ili drugog metala kao i novčanice koje se obično ne koriste kao zakonsko sredstvo plaćanja ili kovanice od numizmatičkog značaja;

                                 5.

                                 transakcije, uključujući ugovaranje, ali ne i upravljanje ili pohranu, dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima, obveznicama i ostalim vrijednosnim papirima, isključujući:

                                          —

                                          dokumente kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom,

                                          —

                                          prava ili vrijednosne papire iz članka 5. stavka 3.;

                                 6.

                                 upravljanje posebnim investicijskim fondovima, koje su kao takve odredile države članice;

                           […]”] (nesl. prij.)

               7

               Članak 17. ove Direktive glasi:
               [„1.   Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.
               2.   Ako se roba ili usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ovlašten je odbiti od PDV‑a koji je dužan platiti iznos:

                        a)

                        PDV‑a koji duguje ili koji je već plaćen za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                        b)

                        PDV‑a koji duguje ili koji je već plaćen vezano uz uvoz robe;

                        c)

                        PDV‑a koji duguje u skladu s člankom 5. stavkom 7. točkom (a) i člankom 6. stavkom 3.

                  3.   Države članice priznaju svakom poreznom obvezniku pravo na odbitak ili naknadu PDV‑a iz stavka 2. ako se roba i usluge koriste u svrhe:

                        a)

                        transakcija u vezi s gospodarskom aktivnošću iz članka 4. stavka 2., koje se provode u inozemstvu, u pogledu kojih bi PDV bilo dopušteno odbiti da su bile provedene u tuzemstvu;

                        b)

                        transakcija izuzetih od PDV‑a u skladu s člankom 14. stavkom 1. točkom (i), člankom 15. i člankom 16. stavkom 1. slovima B, C i D i stavkom 2.;

                        c)

                        transakcije koje su izuzete od PDV‑a u skladu s člankom 13. slovom B točkom (a) i točkom (d) pod 1 do 5, ako kupac ima poslovni nastan izvan Zajednice ili ako se te transakcije izravno odnose na robu koja je namijenjena izvozu u državu izvan Zajednice.

                  […]
               5.   Za robu ili usluge koje porezni obveznik koristi kako u transakcijama iz stavaka 2. i 3. kod kojih postoji pravo na odbitak PDV‑a, tako i u transakcijama kod kojih ne postoji pravo na odbitak, odbija se samo onaj dio PDV‑a koji se može pripisati prvim transakcijama.
               Taj udio poreza za odbitak utvrđuje se sukladno članku 19. za sve transakcije koje obavlja porezni obveznik.
               Države članice međutim mogu:

                        a)

                        dopustiti da porezni obveznik utvrdi udio za svaki sektor svoje aktivnosti ako za svaki sektor aktivnosti zasebno vodi knjigovodstvo;

                        b)

                        zahtijevati da porezni obveznik utvrdi udio za svaki sektor svoje aktivnosti i za svaki sektor aktivnosti zasebno vodi knjigovodstvo;

                        c)

                        dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik provede odbitak na temelju upotrebe cijelog ili dijela robe i usluga;

                        d)

                        dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik sukladno pravilima iz prvog podstavka provede odbitak vezano uz svu robu i usluge korištene za sve transakcije iz spomenutog podstavka;

                        e)

                        odrediti ga nepostojećim, ako je PDV za koji porezni obveznik nema pravo odbitka neznatan.

                  […]”] (nesl. prij.)

               8

               Članak 19. stavci 1. i 2. Šeste direktive glase:
               [„1.   Udio za odbitak predviđen člankom 17. stavkom 5. prvim podstavkom određuje se razlomkom koji obuhvaća sljedeće iznose:

                        —

                        u brojniku, ukupni iznos godišnjeg prometa bez PDV‑a, koji se odnosi na transakcije kod kojih postoji pravo na odbitak PDV‑a sukladno članku 17. stavcima 2. i 3.,

                        —

                        u nazivniku, ukupni iznos godišnjeg prometa bez PDV‑a, koji se odnosi na transakcije uključene u brojnik i transakcije kod kojih ne postoji pravo na odbitak PDV‑a. Države članice mogu u nazivnik uključiti i iznos subvencija osim onih navedenih u članku 11. slovu A stavku 1. točki (a).

                  Udio za odbitak utvrđuje se kao postotak na godišnjoj razini te se zaokružuje na brojku koja ne prelazi sljedeći cijeli broj.
               2.   Odstupajući od stavka 1. pri izračunu udjela za odbitak, isključuje se iznos prometa koji se odnosi na isporuku kapitalnih dobara koja porezni obveznik koristi u svrhu svog poslovanja. Isključuje se i iznos prometa koji se odnosi na sporedne transakcije s nekretninama i financijske transakcije ili na transakcije iz članka 13. slova B točke (d), ako je riječ o sporednim transakcijama. Ako države članice koriste mogućnost iz članka 20. stavka 5., da ne zahtijevaju ispravak u odnosu na kapitalna dobra, one u izračun udjela za odbitak mogu uključiti i otuđivanje kapitalnih dobara.”] (nesl. prij.)

         Francusko pravo

               9

               Članak 271. Code général des impôts, (Opći porezni zakonik, u daljnjem tekstu: CGI), u verziji primjenjivoj u vrijeme glavnog postupka glasio je:
               [„4.   Pravo na odbitak postoji, pod istim uvjetima kao da podliježu obvezi plaćanja PDV‑a, za:
               […]

                        b)

                        bankarske i financijske usluge, koje su na temelju odredaba alineja od a do e od 1o članka 261 C izuzete od PDV‑a, kada su pružene osobama koje imaju prebivalište ili poslovni nastan izvan Europske ekonomske zajednice ili ako se odnose na izvoz robe u zemlje koje nisu države članice Zajednice.”]

               10

               U članku 212. priloga II CGI‑ja stoji:
               „Porezni obveznici koji ne obavljaju isključivo transakcije kod kojih postoji pravo na odbitak pretporeza, ovlašteni su odbiti dio PDV‑a obračunatog za robu koja predstavlja dugotrajnu imovinu, koji je jednak iznosu koji se dobije množenjem iznosa tog poreza s omjerom godišnjeg iznosa prihoda ostvarenih transakcijama kod kojih postoji pravo na odbitak pretporeza i godišnjeg iznosa prihoda ostvarenog ukupno obavljenim transakcijama […]”]

               11

               Članak 213. priloga II CGI‑ja glasio je:
               [„Ako porezni obveznik ima više sektora aktivnosti, na koje se u pogledu PDV‑a ne primijenjuju iste odredbe, mora za svaki sektor imati zaseban račun radi ostvarivanja prava na odbitak.
               Svaka zgrada ili skupina zgrada ili dio zgrade, koja se sastoji od socijalnih stanova za najam i iznajmljivanje kojih, na temelju zadnje alineje od c od 1 od 7o članka 257. CGI‑ja, samo po sebi podliježe oporezivanju predstavlja poseban sektor aktivnosti.
               Iznos poreza koji se može odbiti u odnosu na dobra koja pripadaju različitim sektorima utvrđuje se primjenom omjera iz članka 212.”]

               12

               Članak 219. priloga II CGI‑ja glasio je kako slijedi:
               [„Porezni obveznici koji ne obavljaju isključivo transakcije kod kojih postoji pravo na odbitak ovlašteni su odbiti PDV obračunan na tu istu robu i usluge uz sljedeća ograničenja:

                        a.

                        ako roba i usluge pridonose isključivo ostvarenju transakcija kod kojih postoji pravo na odbitak, obračunani porez može se odbiti;

                        b.

                        ako pridonose isključivo ostvarenju transakcija kod kojih postoji pravo na odbitak, obračunani porez ne može se odbiti;

                        c.

                        dio na njih obračunanog poreza može se odbiti kada njihovo korištenje istovremeno dovodi do realizacije transakcija od kojih kod nekih postoji, a kod drugih ne postoji pravo na odbitak. Taj dio utvrđuje se prema uvjetima iz članaka 212. do 214.”]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               LCL je banka sa sjedištem u Francuskoj koja ima podružnice u državama članicama Europske unije i u trećim državama.

               14

               Nakon kontrole knjigovodstva LCL‑a, koja je provedena za razdoblje od 1. siječnja 1988. do 31. prosinca 1989., i dviju obavijesti o utvrđivanju poreza porezna uprava zatražila je od LCL‑a podmirivanje dugovanja s osnove PDV‑a za navedeno razdoblje. Dugovi su nastali zbog toga što je porezna uprava, protivno onome što je LCL naveo u svojim poreznim prijavama, odbila uzeti u obzir iznos kamata na zajmove koje je sjedište LCL‑a odobrilo svojim podružnicama s poslovnim nastanom izvan Francuske, u brojniku i nazivniku udjela za odbitak, propisanog za PDV člankom 212. priloga II CGI‑ja.

               15

               Dana 20. srpnja 1994. LCL je podnio prvi prigovor protiv navedenih dugovanja, tvrdeći da je iznos predmetnih kamata mogao biti uzet u obzir pri izračunu udjela za odbitak PDV‑a. LCL je 31. prosinca 1996. podnio drugi prigovor, kojim traži povrat iznosâ za koje smatra da ih je preplatio u navedenim razdobljima, kao i iznosa koje je platio 1990. i 1991. za razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 1990., tvrdeći da bi prihode od transakcija koje njene podružnice ostvaruju poslujući s trećima, ako iznos kamata koje je sjedište banke ispostavilo svojim podružnicama nije mogao biti uzet u obzir zato što sjedište LCL‑a sa svojim podružnicama u inozemstvu čini jednu cjelinu, trebalo smatrati njenim vlastitim prihodima i da bi trebali biti uzeti u obzir prilikom izračuna udjela za odbitak koji je na nju bio primijenjen.

               16

               Budući da je porezna uprava odbila podnesene prigovore, LCL je podnio tužbu Tribunal administratif de Paris. Presudom od 5. listopada 2004. taj je sud odbio tužbeni zahtjev. Kako je žalba koju je LCL podnio protiv navedene odluke također odbijena, LCL je podnio žalbu u kasacijskom postupku Conseil d’État.

               17

               U prilog svojoj žalbi LCL ističe da je, što se tiče PDV‑a, pri utvrđenju udjela za odbitak troškova svog sjedišta potrebno uzeti u obzir prihode njenih podružnica koje se nalaze u drugim državama članicama Unije, kao i u trećim državama, jer se u skladu s presudom od 23. ožujka 2006. FCE Bank (C‑210/04, Zb., str. I‑2803.), njene podružnice zajedno sa sjedištem, što se tiče njihovih međusobnih odnosa, trebaju smatrati jedinstvenim poreznim obveznikom.

               18

               LCL tvrdi da je Cour administrative d'appel de Paris primijenio tumačenje koje nije u skladu s načelom Zajednice o neutralnosti zajedničkog sustava PDV‑a time što je, s jedne strane, utvrdio da su podružnice s poslovnim nastanom u državi članici Unije same za sebe obveznici PDV‑a i da pri utvrđivanju vlastitog udjela odbitka uzimaju u obzir navedene prihode, tako da ti prihodi ne mogu iznova biti osnova prava na odbitak u korist sjedišta, te time što je, s druge strane, utvrdio da podružnice s poslovnim nastanom izvan Unije, koje mogu ili ne biti obveznici PDV‑a ili na koje se mogu primjenjivati neka druga pravila, predstavljaju „zasebne sektore aktivnosti” u pogledu ostvarivanja prava na odbitak.

               19

               U tim okolnostima, Conseil d’État odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Uzimajući u obzir pravila o području primjene PDV‑a, može li se članak 19. stavke 2. i 5. i članak 19. Šeste direktive […] tumačiti u smislu da za izračun tim odredbama utvrđenog udjela odbitka sjedište društva s poslovim nastanom u državi članici mora uzeti u obzir prihode svih svojih podružnica s poslovim nastanom u drugoj državi članici i da, shodno tome, njegove podružnice moraju uzeti u obzir ukupne prihode koje društvo ostvaruje i koji ulaze u područje primjene PDV‑a?

                        2)

                        Mora li se to isto rješenje primijeniti i na podružnice s poslovim nastanom izvan Europske unije, osobito s obzirom na pravo na odbitak iz članka 17. stavka 3. točaka (a) i (c) kad je riječ o bankarskim i financijskim transakcijama iz članka 13. slova B točke (d) pod 1 do 5, koje su izvršene u korist korisnika usluga s poslovnim nastanom izvan Unije?

                        3)

                        Može li se odgovor na prva dva pitanja razlikovati od jedne države članice do druge, a s obzirom na mogućnosti iz članka 17. stavka 5. zadnjeg podstavka, posebice u odnosu na osnivanje zasebnih sektora aktivnosti?

                        4)

                        Ukoliko je odgovor na jedno od dva prvopostavljena pitanja potvrdan, treba li se, s jedne strane, primjena takvog udjela ograničiti na izračun prava na odbitak PDV‑a koji je obračunan na troškove koje je sjedište društva snosilo u korist inozemnih podružnica i […], s druge strane, trebaju li se prihodi ostvareni u inozemstvu uzeti u obzir prema pravilima koja se primjenjuju u državi u kojoj se nalazi podružnica ili prema pravilima koja se primjenjuju u državi u kojoj se nalazi sjedište?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Najprije treba podsjetiti da je Sud prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru člankom 267. UFEU‑a propisane suradnje s nacionalnim sudovima, ovlašten dati nacionalnom sudu koristan odgovor na temelju kojega će sudac koji je uputio zahtjev moći odlučiti o sporu koji je pred njim pokrenut. U tom smislu, Sud može prema potrebi preformulirati pitanje koje mu je postavljeno (vidjeti, među ostalim, presudu FCE Bank, gore navedenu, točku 21.).

               21

               U tom pogledu, potrebno je naglasiti da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati na koji način treba utvrditi, s jedne strane, udio za odbitak PDV‑a sjedišta društva s poslovim nastanom u Francuskoj i, s druge strane, udio za odbitak podružnica tog društva s poslovnim nastanom izvan te države članice. Ako se, međutim, glavni postupak odnosi samo na utvrđenje udjela za odbitak primjenjivog na sjedište društva poreznog obveznika, nije svrhovito odlučivati do u pojedinosti o izračunu udjela za odbitak primjenjiv na podružnice tog društva s poslovim nastanom izvan te države.

               22

               Prema tome, prvo pitanje treba razumjeti na način da se njime u bitnome traži odgovor na pitanje trebaju li se članak 17. stavci 2. i 5. kao i članak 19. stavak 1. Šeste direktive tumačiti u smislu da društvo, čije se sjedište nalazi u državi članici, može za utvrđenje na društvo primjenjivog udjela za odbitak PDV‑a uzeti u obzir promet koji su ostvarile njegove podružnice s poslovim nastanom u drugim državama članicama.

               23

               Kako bi se odgovorilo na ovo pitanje, treba podsjetiti da pri utvrđivanju dosega pojedine odredbe prava Unije treba istovremeno uzeti u obzir njen doslovni tekst, njen kontekst i njene ciljeve (vidjeti među ostalim presudu od 29. listopada 2009., NCC Construction Danmark, C‑174/08, Zb., str. I‑10567., točku 23. i navedenu sudsku praksu).

               24

               U tom je pogledu potrebno utvrditi da doslovni tekst članka 17. stavaka 2. i 5. kao i članka 19. stavka 1. Šeste direktive sam po sebi ne dopušta zaključak prema kojem trgovačko društvo čije se sjedište nalazi u jednoj državi članici može pri utvrđivanju udjela za odbitak PDV‑a primjenjivog na to trgovačko društvo uzeti u obzir promet koji su ostvarile njegove podružnice s poslovim nastanom u drugim državama članicama.

               25

               Što se tiče konteksta ovih odredaba i njihovih ciljeva, važno je podsjetiti da se članci 17. i 19. Šeste direktive nalaze u glavi XI. koja se odnosi na sustav odbitka.

               26

               Pravo na odbitak iz članka 17. i narednih članaka Šeste direktive sastavni je dio mehanizma PDV‑a i u načelu se ne može ograničiti (presuda od 6. listopada 2005., Komisija protiv Francuske, C‑243/03, Zb., str. I‑8411., točka 28. i navedena sudska praksa, te presuda od 18. prosinca 2008., Royal Bank of Scotland, C‑488/07, Zb., str. I‑10409., točka 14.).

               27

               Svrha sustava odbitaka sastoji se u tome da se poduzetnika u cijelosti oslobodi tereta PDV‑a koji je dužan platiti ili koji je platio u okviru svojih gospodarskih aktivnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga jamči potpunu neutralnost poreznog opterećenja svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o njihovim ciljevima ili rezultatima, pod uvjetom da navedene aktivnosti, načelno, same podliježu obvezi plaćanja PDV‑a (vidjeti gore navedenu presudu Royal Bank of Scotland, točku 15. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Članak 17. stavak 5. Šeste direktive posebice ustanovljuje sustav koji se primjenjuje na pravo na odbitak PDV‑a kad se odnosi na robu ili usluge koje porezni obveznik „koristi kako u transakcijama iz stavaka 2. i 3. kod kojih postoji pravo na odbitak PDV‑a tako i u transakcijama u kojima ne postoji pravo na odbitak”. U tom slučaju, a u skladu s člankom 17. stavkom 5. prvim podstavkom Šeste direktive, odbija se samo onaj dio PDV‑a koji se može pripisati prvim oporezovanim transakcijama (gore navedena presuda Royal Bank of Scotland, točka 17.).

               29

               Na temelju članka 17. stavka 5. drugog podstavka Šeste direktive pravo na odbitak izračunava se prema udjelu koji se utvrđuje u skladu s člankom 19. iste Direktive (gore navedena presuda Royal Bank of Scotland, točka 18.).

               30

               S obzirom na to da izračun udjela za odbitak predstavlja sastavni element sustava odbitaka, potrebno je utvrditi da modaliteti provedbe izračuna zajedno s navedenim sustavom odbitaka pripadaju u djelokrug nacionalnog zakonodavstva o PDV‑u, s kojim određena aktivnost ili transakcija mora biti povezana glede oporezivanja.

               31

               Porezne vlasti svake države članice ovlaštene su odrediti metodu utvrđivanja prava na odbitak, jer ih članak 17. stavak 5. treći podstavak Šeste direktive ovlašćuje da predvide uspostavljanje zasebnog udjela za svaki sektor aktivnosti ili odbitka na temelju upotrebe cjeline ili jednog dijela robe i usluga za određenu aktivnost ili da, pod određenim uvjetima, čak predvide isključenje prava na odbitak (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Royal Bank of Scotland, točku 19.).

               32

               Utvrđenje iz točke 31. ove presude potvrđuje uostalom i činjenica da se način povrata PDV‑a, bilo putem odbitka bilo putem naknade, određuje isključivo prema mjestu poslovnog nastana poreznog obveznika (u tom smislu vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Komisija protiv Italije, C‑244/08, točke 25. i 33.).

               33

               Osim toga, valja pojasniti da se pojam „mjesto poslovnog nastana” ne odnosi isključivo na sjedište poreznog obveznika, nego i na stalne poslovne jedinice u smislu Šeste direktive koje on može imati u drugim državama članicama. Za trgovačko društvo koje ima sjedište u jednoj državi članici i koje ima stalnu poslovnu jedinicu u drugoj državi članici treba se dakle, zbog te činjenice, a vezano za aktivnosti izvršene u drugoj državi članici, smatrati da ima poslovni nastan u toj drugoj državi članici pa ono više ne može zahtijevati povrat u toj državi plaćenog PDV‑a u smislu Osme direktive Vijeća 79/1072/EEZ od 6. prosinca 1979. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan u tuzemstvu (SL L 331, str. 11.) ‐ i Trinaeste direktive Vijeća 86/560/EEZ od 17. studenoga 1986. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan na području Zajednice (SL L 326, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 6.). Na toj je stalnoj poslovnoj jedinici da od poreznih vlasti te države zatraži odbitak PDV‑a koji se odnosi na tamo provedene nabave (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Komisija protiv Italije, točke 33. i 35.).

               34

               Budući da je Sud utvrdio da stalna poslovna jedinica, u smislu Šeste direktive, koja se nalazi u jednoj državi članici i glavno sjedište društva koje se nalazi u drugoj državi članici čine jedinstvenog i istog poreznog obveznika PDV‑a (gore navedena presuda Komisija protiv Italije, točka 38.), iz toga proizlazi da se na jedinstvenog poreznog obveznika, pored sustava koji se primjenjuje u državi u kojoj on ima sjedište, primjenjuju i nacionalni sustavi odbitaka svih onih država članica u kojima on ima stalne poslovne jedinice.

               35

               Budući da modaliteti izračuna udjela predstavljaju temeljni element sustava odbitaka, ne može se, a da se ozbiljno ne dovede u pitanje kako racionalna raspodjela područja primjene nacionalnih zakonodavstava u području PDV‑a tako i sama namjena navedenog udjela, pri izračunu udjela koji se primjenjuje na glavno sjedište društva poreznog obveznika s poslovnim nastanom u jednoj državi članici, uzeti u obzir promet koji su ostvarile sve stalne poslovne jedinice koje taj porezni obveznik ima u drugim državama članicama.

               36

               Ovakvo tumačenje članka 17. stavaka 2. i 5. kao i članka 19. stavka 1. Šeste direktive je, osim toga, u skladu sa svrhom ovih odredaba.

               37

               Naime, kada je riječ o načelu neutralnosti PDV‑a koji sustav odbitaka mora primjenjivati, valja utvrditi da, kao što je to iznio i nezavisni odvjetnik u točkama 67. do 69. svog prijedloga odluke, nije dokazano da bi čin dopuštanja jednom poreznom obvezniku da izračuna udio za odbitak primjenjiv na njegovo sjedište koje se nalazi u određenoj državi članici uz uzimanje u obzir prometa koji su ostvarile njegove stalne poslovne jedinice osnovane u drugim državama članicama osigurao, u svakom slučaju, bolje poštivanje spomenutog načela nego u slučaju sustava koji predviđa da porezni obveznik mora u svakoj državi članici u kojoj se može smatrati da ima stalnu poslovnu jedinicu u smislu Šeste direktive utvrditi zaseban udio za odbitak.

               38

               Nadalje, kao što je ispravno istaknula Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, takav način utvrđivanja udjela za odbitak koji bi bio primjenjiv na sjedište poreznog obveznika imao bi za posljedicu povećanje udjela PDV‑a koje navedeno sjedište može odbiti u odnosu na sve nabave koje je taj porezni obveznik proveo u državi članici u kojoj ima sjedište, iako dio tih nabava nema nikakve veze s aktivnostima stalnih poslovnih jedinica izvan te države. Na taj bi način mogla biti pogrešno utvrđena i visina primjenjivog udjela za odbitak.

               39

               Napokon, takav način uspostavljanja udjela za odbitak može negativno utjecati na učinkovitost članka 5. stavka 7. točke (a) i članka 6. stavka 3. Šeste direktive koji državama članicama daju određeno diskrecijsko pravo ublažavajući istovremeno učinke njihova izbora u području fiskalne politike.

               40

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 17. stavke 2. i 5. kao i članak 19. stavak 1. Šeste direktive treba tumačiti u smislu da trgovačko društvo čije se sjedište nalazi u jednoj državi članici pri utvrđivanju udjela za odbitak PDV‑a koji se na to društvo primjenjuje ne može uzeti u obzir promet koji su ostvarile njegove podružnice s poslovnim nastanom u drugim državama članicama.

         Drugo pitanje

               41

               Drugim prethodnim pitanjem sud koji ga je postavio u bitnome pita može li, uzimajući u obzir članak 17. stavak 3. točke (a) i (c) Šeste direktive, trgovačko društvo sa sjedištem u državi članici pri utvrđivanju udjela za odbitak PDV‑a koji se na njega primjenjuje uzeti u obzir promet koji su ostvarile njegove podružnice s poslovnim nastanom u trećim državama.

               42

               U tom pogledu, valja podsjetiti, kao što i proizlazi iz točaka 30. do 33. ove presude, da se sustav odbitaka temelji na načelu teritorijaliteta primjenjivih nacionalnih odredaba i da se, ako porezni obveznik ima stalnu poslovnu jedinicu u državi različitoj od one u kojoj ima sjedište, smatra da su gospodarske aktivnosti koje obavlja u toj državi, u svrhu primjene odredaba Šeste direktive, obavljene iz te stalne poslovne jedinice.

               43

               Međutim, valja utvrditi da ni u preambuli Šeste direktive niti u njenim odredbama ne postoji nijedan pokazatelj koji bi doveo do zaključka da bi okolnost da porezni obveznik ima stalnu poslovnu jedinicu izvan Unije bila od utjecaja na sustav odbitaka koji se primjenjuje na navedenog poreznog obveznika u državi članici u kojoj se nalazi njegovo sjedište.

               44

               Iz toga slijedi, kao što je u točki 81. svog prijedloga odluke utvrdio i nezavisni odvjetnik, da se u situaciji kakva je u glavnoj stvari ne može opravdano tvrditi da se za isporuke usluga koje stalne poslovne jedinice s poslovnim nastanom izvan Unije pružaju korisnicima usluga s poslovnim nastanom također u trećim državama treba smatrati da ih je izvršilo samo sjedište.

               45

               To utvrđenje ne dovodi se u pitanje argumentom, prema kojem trgovačko društvo sa sjedištem u državi članici koje ima podružnicu u nekoj trećoj državi mora zbog PDV‑a biti podvrgnuto istom poreznom tretmanu kao i trgovačko društvo koje također ima poslovni nastan u državi članici i koje pruža iste usluge, ali nema podružnicu u navedenoj trećoj zemlji ili u toj zemlji stoga ima društvo‑kći. Naime, ove različite mogućnosti odražavaju situacije koje se očito razlikuju jedna od druge pa ih se stoga ne može porezno tretirati na isti način.

               46

               U tom pogledu, valja dodati da su porezni obveznici općenito slobodni u izboru organizacijskih struktura i transakcijskih modaliteta za koje smatraju da najbolje odgovaraju njihovim gospodarskim aktivnostima i svrsi ograničavanja njihova poreznog opterećenja (presuda od 22. prosinca 2010., RBS Deutschland Holdings, C‑277/09, Zb., str. I‑13805., točka 53.).

               47

               Poduzetnikov izbor između transakcija izuzetih od poreza i oporezovanih transakcija može se temeljiti na ukupnosti elemenata, a osobito na razmatranjima porezne naravi koja su povezana s objektivnim sustavom PDV‑a (vidjeti presudu od 9. listopada 2001., Cantor Fitzgerald International, C‑108/99, Zb., str. I‑7257., točka 33.).

               48

               Uostalom, kao što i proizlazi iz sudske prakse Suda, ako porezni obveznik može birati između različitih transakcija, on ima pravo svoju aktivnost strukturirati na način da ograniči svoj porezni dug (vidjeti, osobito, presudu od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, Zb., str. I‑1609., točku 73., kao i gore navedenu RBS Deutschland Holdings, točku 54.).

               49

               Prema tome, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. stavak 3. točke (a) i (c) kao i članak 19. stavak 1. Šeste direktive treba tumačiti u smislu da trgovačko društvo čije se sjedište nalazi u državi članici pri utvrđivanju udjela za odbitak PDV‑a koji se na to društvo primjenjuje ne može uzeti u obzir promet koji su ostvarile njegove podružnice s poslovnim nastanom u trećim državama.

         Treće pitanje

               50

               Trećim prethodnim pitanjem, sud koji ga je postavio, u bitnome pita mora li se članak 17. stavak 5. treći podstavak Šeste direktive tumačiti u smislu da dopušta državi članici donošenje pravila o izračunu udjela za odbitak prema sektorima aktivnosti trgovačkog društva kao poreznog obveznika, čime bi se to društvo ovlastilo da uzme u obzir promet koji je ostvarila njegova podružnica s poslovnim nastanom u drugoj državi članici ili u trećoj zemlji.

               51

               Kako bi se dao odgovor na to pitanje, treba podsjetiti da iz teksta članka 17. stavka 5. u vezi s člankom 19. stavkom 1. Šeste direktive proizlazi da se potonja odredba odnosi samo na udio za odbitak iz članka 17. stavka 5. prvog podstavka, i da time određuje detaljno pravilo o izračunu udjela samo za udio iz prve od ovih dviju odredaba, a time posljedično i za odbitak koji se ima izvršiti primjenom članka 17. stavka 5. trećeg podstavka točke (d) navedene Direkive (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Royal Bank of Scotland, točku 22., i presudu od 8. studenoga 2012., BLC Baumarkt, C‑511/10, točku 21.).

               52

               Sud je također utvrdio da je u nedostatku naznaka u Šestoj direktivi na državama članicama da ustanove, u granicama poštivanja prava Unije i načela na kojima se temelji zajednički sustav PDV‑a, metode i pravila kojima se uređuje izračun udjela odbitka pretporeza. Pri izvršavanju te ovlasti spomenute države moraju uzimati u obzir svrhu i strukturu ove Direktive (vidjeti među ostalim gore navedenu presudu BLC Baumarkt, točku 22. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Međutim, valjda utvrditi da se pojam „sektora aktivnosti” iz članka 17. stavka 5. trećeg podstavka Šeste direktive ne može tumačiti kao da se odnosi na zemljopisna područja.

               54

               Naime, kao što i proizlazi iz članka 4. stavaka 1. i 2. Šeste direktive, pojam „aktivnosti” se u kontekstu Šeste direktive odnosi na različite vrste gospodarskih aktivnosti kao što su aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koja pružaju usluge.

               55

               Iz toga proizlazi da, na temelju odredaba članka 17. stavka 5. trećeg podstavka, država članica ne može dopustiti poreznom obvezniku koji ima poslovni nastan na njenom državnom području da pri utvrđivanju udjela za odbitak koji se primjenjuje na neki sektor njegove gospodarske aktivnosti uzme u obzir promet koji je ostvarila stalna poslovna jedinica s poslovnim nastanom izvan te države.

               56

               Prema tome, na treće pitanje treba odgovoriti tako da članak 17. stavak 5. treći podstavak Šeste direktive treba tumačiti u smislu da on ne dopušta državi članici donošenje pravila o izračunu udjela za odbitak prema sektorima aktivnosti trgovačkog društva kao poreznog obveznika kojim bi se to društvo ovlastilo da uzme u obzir promet koji je ostvarila njegova podružnica s poslovnim nastanom u drugoj državi članici ili u trećoj državi.

         Četvrto pitanje

               57

               Uzimajući u obzir odgovore na prva dva pitanja, nije potrebno odgovoriti na četvrto pitanje.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 17. stavci 2. i 5. kao i članak 19. stavak 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, moraju se tumačiti u smislu da za utvrđivanje udjela za odbitak PDV‑a koji se na njega primjenjuje trgovačko društvo čije se sjedište nalazi u jednoj državi članici ne može uzeti u obzir promet koji su ostvarile njegove podružnice s poslovnim nastanom u drugim državama članicama.

                        2.

                           Članak 17. stavak 3. točke (a) i (c) kao i članak 19. stavak 1. Šeste direktive 77/388/EEZ moraju se tumačiti u smislu da za utvrđivanje udjela za odbitak poreza na dodanu vrijednost koji se na njega primjenjuje trgovačko društvo sa sjedištem u jednoj državi članici ne može uzeti u obzir promet koji su ostvarile njegove podružnice s poslovnim nastanom u trećim državama.

                        3.

                           Članak 17. stavak 5. treći podstavak Šeste direktive 77/388/EEZ mora se tumačiti u smislu da ne dopušta državi članici da donese pravilo o izračunu udjela za odbitak prema sektorima aktivnosti trgovačkog društva kao poreznog obveznika kojim bi se to društvo ovlastilo da uzme u obzir promet koji je ostvarila podružnica s poslovnim nastanom u drugoj državi članici ili u trećoj državi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 11. ožujka 2009.#Borax Europe Ltd protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-166/05.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 20. ožujka 2002. # Dansk Rørindustri A/S protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-21/99.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 1. listopada 2015.#R.L. Trijber protiv College van burgemeester en wethouders van Amsterdamet i J. Harmsen protiv Burgemeester van Amsterdam.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2006/123/EZ – Usluge na unutarnjem tržištu – Rekreativna plovidba – Javne kuće s izlogom – Članak 2. stavak 2. točka (d) – Područje primjene – Isključenje – Usluge u području prijevoza – Sloboda poslovnog nastana – Sustav ovlašćivanja – Članak 10. stavak 2. točka (c) – Uvjeti za dodjelu ovlaštenja – Proporcionalnost – Jezični uvjet – Članak 11. stavak 1. točka (b) – Trajanje ovlaštenja – Ograničenje broja raspoloživih ovlaštenja – Prevladavajući razlog od društvenog interesa.#Spojeni predmeti C-340/14 i C-341/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      1. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2006/123/EZ — Usluge na unutarnjem tržištu — Rekreativna plovidba — Javne kuće s izlogom — Članak 2. stavak 2. točka (d) — Područje primjene — Isključenje — Usluge u području prijevoza — Sloboda poslovnog nastana — Sustav ovlašćivanja — Članak 10. stavak 2. točka (c) — Uvjeti za dodjelu ovlaštenja — Proporcionalnost — Jezični uvjet — Članak 11. stavak 1. točka (b) — Trajanje ovlaštenja — Ograničenje broja raspoloživih ovlaštenja — Prevladavajući razlog od društvenog interesa“
      U spojenim predmetima C‑340/14 i C‑341/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputilo Državno vijeće (Raad van State, Nizozemska), odlukama od 9. srpnja 2014., koje je Sud zaprimio 14. srpnja 2014., u postupcima

         R. L. Trijber, koji posluje pod nazivom Amstelboats (C‑340/14)
      protiv

         College van burgemeester en wethouders van Amsterdam,

      i

         J. Harmsen (C‑341/14)
      protiv

         Burgemeester van Amsterdam,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za R. L. Trijbera, koji posluje pod nazivom Amstelboats, E. Steyger, advocaat,

               —

               za J. Harmsena, D. op de Hoek, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Gijzen kao i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i H. Tserepa‑Lacombe kao i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 2. stavka 2. točke (d), članka 10. stavka 2. točke (c) i članka 11. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između R. L. Trijbera i gradonačelnika i gradske uprave Amsterdama (Nizozemska) (College van burgemeester en wethouders van Amsterdam, u daljnjem tekstu: gradska uprava) te između J. Harmsena i gradonačelnika Amsterdama (Burgemeester van Amsterdam, u daljnjem tekstu: gradonačelnik), povodom odbijanja dodjele ovlaštenja za rad.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 2. Direktive 2006/123:
               „Konkurentno tržište usluga ima ključnu važnost za promicanje gospodarskog rasta i stvaranje novih radnih mjesta u Europskoj uniji. [...] Slobodno tržište koje prisiljava države članice da uklone ograničenja prekograničnom pružanju usluga, uz istodobno povećanje transparentnosti i bolju informiranost potrošača, osiguralo bi širi izbor za potrošače i bolje usluge uz niže cijene.“

               4

               Uvodna izjava 5. navedene direktive glasi:
               „Potrebno je, dakle, ukloniti zapreke slobodnom poslovnom nastanu za pružatelje usluga u državama članicama i zapreke slobodnom kretanju usluga između država članica, a primateljima i pružateljima usluga zajamčiti pravnu izvjesnost koja je nužna za stvarno uživanje ovih dviju temeljnih sloboda iz Ugovora. Budući da zapreke na unutarnjem tržištu usluga pogađaju gospodarske subjekte koji žele imati poslovni nastan u drugoj državi članici, kao i one koji pružaju usluge u drugoj državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan, tim je pružateljima potrebno omogućiti da razviju svoje uslužne djelatnosti u okviru unutarnjeg tržišta uspostavom poslovnog nastana u državi članici ili koristeći slobodno kretanje usluga. Pružateljima se mora omogućiti odabir između ovih dviju sloboda ovisno o njihovoj strategiji rasta u svakoj državi članici.“

               5

               Uvodna izjava 7. te direktive glasi:
               „Ova Direktiva uspostavlja opći pravni okvir za veliki niz usluga uzimajući u obzir različita obilježja svake djelatnosti ili struke i njihov sustav uređenja. [...] Ova Direktiva, također, uzima u obzir druge ciljeve od općeg interesa, uključujući zaštitu okoliša, javnu sigurnost i javno zdravstvo kao i potrebu za usklađivanjem sa zakonom o radu.“

               6

               U skladu s uvodnom izjavom 21. Direktive 2006/123:
               „Usluge prijevoza, uključujući gradski prijevoz, taksi službu, hitnu pomoć i lučke službe, ne ulaze u područje primjene ove Direktive.“

               7

               Uvodna izjava 33. navedene direktive navodi:
               „Usluge iz područja primjene ove Direktive obuhvaćaju najrazličitije djelatnosti koje su predmet stalnih promjena [...] Obuhvaćene su, također, potrošačke usluge, kao što su usluge u području turizma uključujući usluge turističkih vodiča; rekreacijske usluge, sportski centri i zabavni parkovi [...] Ove djelatnosti mogu uključiti usluge koje zahtijevaju neposrednu blizinu ili putovanje pružatelja i primatelja usluge te usluge koje se mogu pružati na daljinu uključujući putem interneta.“

               8

               Članak 2. Direktive 2006/123, naslovljen „Područje primjene“, određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na usluge koje dostavljaju pružatelji s poslovnim nastanom u državi članici.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:
               [...]

                        d)

                        usluge na području prijevoza [...] koje ulaze u područje primjene glave V. [trećeg dijela] Ugovora o EZ‑u [koja je postala glava VI. trećeg dijela UFEU‑a].

                  [...]“

               9

               Članak 4. Direktive 2006/123, naslovljen „Definicije“, predviđa:
               „U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1)

                        ,usluga' je svaka samostalna gospodarska djelatnost koja se obično obavlja za naknadu, kako je spomenuto u članku [57. UFEU‑a];

                  [...]

                        8)

                        ,prevladavajući razlozi od društvenog interesa' su razlozi koji su kao takvi priznati u sudskoj praksi Suda, a uključuju sljedeće razloge: javni red, javnu sigurnost, javnu zaštitu, javno zdravlje, očuvanje financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti, zaštitu potrošača, primatelja usluga i radnika, poštene poslovne transakcije, borbu protiv prijevara, zaštitu okoliša i urbanog okoliša, zdravlje životinja, intelektualno vlasništvo, očuvanje nacionalne povijesne i umjetničke baštine, ciljeve socijalne i kulturne politike;

                  [...]“

               10

               Poglavlje III. navedene direktive, naslovljeno „Sloboda poslovnog nastana za pružatelje usluga“, u odjeljku 1. naslovljenom „Ovlaštenja“ sadrži članke 9. do 11.

               11

               U skladu s člankom 9. te direktive, naslovljenim „Sustavi ovlašćivanja“:
               „1.   Pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti ne podliježe sustavu ovlašćivanja, osim ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        a)

                        sustav ovlašćivanja nije diskriminirajući u odnosu na dotičnog pružatelja;

                        b)

                        potreba za sustavom ovlašćivanja opravdava se prevladavajućim razlogom od društvenog interesa;

                        c)

                        postavljeni cilj ne može se ostvariti manje strožim mjerama, a posebno zato što provođenje naknadne inspekcije ne bi bilo stvarno učinkovito jer je prekasno.

                  [...]“

               12

               Članak 10. Direktive 2006/123, naslovljen „Uvjeti za dodjelu ovlaštenja“, predviđa:
               „1.   Sustavi ovlašćivanja temelje se na kriterijima koji sprečavaju nadležna tijela da samovoljno izvršavaju svoje ovlasti ocjenjivanja.
               2.   Kriteriji iz stavka 1. su:

                        a)

                        nediskriminirajući;

                        b)

                        opravdani prevladavajućim razlogom vezanim uz javni interes;

                        c)

                        proporcionalni odgovarajućem cilju od javnog interesa;

                        d)

                        jasni i nedvosmisleni;

                        e)

                        objektivni;

                        f)

                        prethodno objavljeni;

                        g)

                        transparentni i dostupni.“

               13

               U skladu s člankom 11. te direktive, naslovljenim „Trajanje ovlaštenja“:
               „1.   Ovlaštenje koje se dodjeljuje pružatelju ne smije biti vremenski ograničeno, osim ako:
               [...]

                        b)

                        je broj raspoloživih ovlaštenja ograničen zbog prevladavajućeg razloga od javnog interesa;

                  [...]“

         Nizozemsko pravo

      Propisi o uslugama

               14

               U skladu s člankom 33. stavkom 1. točkama (b) i (c) Zakona o uslugama (Dienstenwet), kojim se u nizozemsko pravo djelomično prenose odredbe Direktive 2006/123, nadležno tijelo ne ograničava valjanost ovlaštenja, koje može dodijeliti bez vremenskog ograničenja, osim ako broj raspoloživih ovlaštenja nije ograničen zbog prevladavajućih razloga od društvenog interesa ili ako ograničeno trajanje ovlaštenja nije opravdano prevladavajućim razlogom od društvenog interesa.

         Propisi o unutarnjim plovnim putovima

               15

               Članak 2.4.5. stavak 1. Uredbe iz 2010. o unutarnjim plovnim putovima (Verordening op het binnenwater 2010), koju je donijelo Gradsko vijeće Amsterdama (Raad van de gemeente Amsterdam), određuje da je zabranjeno prevoziti – bez ovlaštenja gradske uprave ili suprotno njemu – robu ili putnike brodom namijenjenim za profesionalnu uporabu. U skladu sa stavkom 5. tog članka, gradska uprava može odbiti dodjelu takvog ovlaštenja kako bi ograničila broj putničkih brodova, vodeći računa o interesima navedenima u članku 2.3.1. stavku 2. te uredbe. U skladu s potonjom odredbom, ovlaštenje za sidrenje može se odbiti u interesu boljitka, planiranja, sigurnosti, okoliša te pojednostavljenja i sigurnosti prolaska.

               16

               Članak 2.1. stavak 1. Uredbe Amsterdama o prijevozu putnika vodom (Regeling passagiersvervoer te water Amsterdam), u obliku u kojem je bio primjenjiv u vrijeme kada su se dogodile činjenice iz glavnih postupaka, određuje da se ovlaštenja za tu vrstu prijevoza dodjeljuju po razdobljima dodjele. U skladu sa stavkom 3. navedenog članka, zahtjevi podneseni na dane na koje nije u tijeku nijedno razdoblje dodjele odbijaju se na osnovi važeće politike o količini ovlaštenja. U skladu sa stavkom 4. navedenog članka, gradska uprava može, odstupajući od njegova stavka 1., takvo ovlaštenje dodijeliti izvan razdoblja dodjele za specijalnu inicijativu koja koristi brod s ekološkim motorom ili za inovativni koncept prijevoza.

         Propisi o prostituciji

               17

               Članak 3.27. stavak 1. Općeg komunalnog reda Amsterdama iz 2008. (Algemene plaatselijke verordening 2008 van Amsterdam) zabranjuje iskorištavanje javnih kuća bez ovlaštenja gradonačelnika. U skladu s člankom 3.30. stavkom 2. točkom (b) navedenog reda, gradonačelnik može odbiti dodjelu ovlaštenja ako smatra da nije u dovoljnoj mjeri vjerojatno da će operator ili voditelj poštovati obveze navedene u članku 3.32. tog reda.

               18

               Potonja odredba u stavku 1. predviđa da operator i voditelj moraju skrbiti da se u javnoj kući nad prostitutkama ne počini kazneno djelo u smislu članka 273.f Kaznenog zakonika (Wetboek van Strafrecht), koji se odnosi na suzbijanje trgovine ljudima, da u njoj rade samo prostitutke koje posjeduju valjanu boravišnu dozvolu ili za koje operator posjeduje dozvolu, u skladu s člankom 3. Zakona o radu stranaca (Wet arbeid vreemdelingen), te da se nad klijentima ne počine kaznena djela, kao što su krađa, prevara ili usporediva kaznena djela. Nadalje, stavak 3. navedene odredbe predviđa da operator javne kuće s izlogom mora posebice skrbiti da prostitutke koje u njoj rade ne prouzrokuju ozbiljne smetnje susjedstvu te da ne ometaju javni red.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑340/14

               19

               Zahtjevom upućenim gradskoj upravi R. L. Trijber zahtijevao je dodjelu ovlaštenja za prijevoz putnika vodom kako bi otvorenom brodicom koju pokreće električni motor i prilagođenom za prijevoz najviše 34 osobe na zahtjev pružao naplatni obilazak Amsterdama vodenim putem, posebice u okviru korporacijskih izlazaka ili povodom proslava određenih događaja.

               20

               Gradska je uprava svojom odlukom od 22. studenoga 2011. odbila dodijeliti navedeno ovlaštenje, na temelju politike o količini ovlaštenja u skladu s člankom 2.1. Uredbe Amsterdama o prijevozu putnika vodom, uz obrazloženje da je zahtjev R. L. Trijbera podnesen izvan razdoblja dodjele, da njegov brod ne predstavlja specijalnu inicijativu i da njegov koncept prijevoza nije inovativan.

               21

               Gradska je uprava odlukom od 27. travnja 2012. odbila žalbu R. L. Trijbera.

               22

               Svojom je presudom od 7. prosinca 2012. Sud u Amsterdamu (Rechtbank Amsterdam) odbio tužbu R. L. Trijbera protiv posljednje navedene odluke.

               23

               R. L. Trijber je podnio žalbu protiv te presude Državnom vijeću, uz obrazloženje da politika gradske uprave u pogledu količine ovlaštenja nije sukladna Direktivi 2006/123.

               24

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, djelatnost prijevoza koju je zamislio R. L. Trijber potpada pod područje primjene navedene direktive. Naime, ta djelatnost nije namijenjena prijevozu putnika s jedinim objektivnim ciljem da ih se preveze s jednog mjesta na drugo, već je namijenjena vođenju putnika u obilazak amsterdamskih kanala ili nuđenju mogućnosti sastajanja na plovećem brodu, tijekom čega se na zahtjev osiguravaju i hrana i piće. Takve bi usluge trebalo smatrati potrošačkim uslugama koje potpadaju pod područje primjene navedene direktive. Međutim, ni njezine odredbe ni pripremni akti ne daju definitivni odgovor u tom pogledu.

               25

               Međutim, navedeni se sud pita može li se R. L. Trijber, u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, izravno pozivati na Direktivu 2006/123 s obzirom na to da odredbe Ugovora o slobodi poslovnog nastana i slobodi pružanja usluga nisu primjenjive na potpuno unutarnje situacije. Konkretnije, u tom se pogledu postavlja pitanje zahtijeva li primjena odredaba poglavlja III. navedene direktive, koje se odnose na slobodu poslovnog nastana, postojanje prekograničnog elementa i, u slučaju potvrdnog odgovora, koji je kriterij relevantan da bi se utvrdilo potpada li neka situacija pod navedenu direktivu ili pak ima potpuno unutarnji karakter.

               26

               U mjeri u kojoj bi se R. L. Trijber mogao pozivati na odredbe poglavlja III. Direktive 2006/123, sud koji je uputio zahtjev smatra da je predmetni sustav ovlašćivanja – time što ostvaruje ciljeve zaštite okoliša i sigurnosti – opravdan prevladavajućim razlogom od društvenog interesa. Kako se taj cilj ne može ostvariti manje ograničavajućom mjerom, taj je sustav ovlašćivanja sukladan članku 9. stavku 1. točkama (b) i (c) navedene direktive.

               27

               Međutim, Državno vijeće smatra da bi navedeni sustav – iako se čini suprotnim članku 10. stavku 1. i stavku 2. točkama (d) i (g) Direktive 2006/123 s obzirom na to da gradska uprava u praksi arbitrarno koristi marginu prosudbe kojom raspolaže kako bi dodijelila ovlaštenja izvan razdoblja dodjele – mogao povređivati i članak 11. stavak 1. točku (b) navedene direktive. Naime, zbog ograničenog broja ovlaštenja i neograničenog trajanja na koje se dodjeljuju, pristup tržištu više ne bi bio zajamčen svim pružateljima usluga. Stoga se postavlja pitanje u kojoj su mjeri u takvom slučaju nadležna tijela slobodna utvrđivati trajanje zatraženog ovlaštenja, a s obzirom na cilj Direktive 2006/123.

               28

               U tim je okolnostima Državno vijeće odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li prijevoz putnika u otvorenoj brodici unutarnjim plovnim putovima Amsterdama, kojemu je svrha obilazak i najam za primanja u zamjenu za naknadu, kao što je to slučaj u ovom postupku, usluga na koju se primjenjuju odredbe Direktive 2006/123, uzimajući u obzir iznimku navedenu u članku 2. stavku 2. točki (d) [te] direktive u vezi s uslugama na području prijevoza?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan:
                        Primjenjuje li se poglavlje III. Direktive 2006/123 na potpuno unutarnje situacije [te] primjenjuje li se kod ocjene je li to poglavlje primjenjivo sudska praksa Suda o odredbama Ugovora o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga u potpuno unutarnjim situacijama?

                        3.

                        Ako odgovor na drugo pitanje glasi da se sudska praksa Suda koja se odnosi na odredbe Ugovora o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga u potpuno unutarnjim situacijama primjenjuje kod ocjene može li se poglavlje III. Direktive 2006/123 primijeniti:

                                 a)

                                 Trebaju li nacionalni sudovi primijeniti odredbe poglavlja III. Direktive 2006/123 u situaciji kao što je ona u ovom postupku, u kojoj se pružatelj usluga nije nastanio na prekograničnom temelju i ne pruža prekogranične usluge, ali se svejedno poziva na te odredbe?

                                 b)

                                 Je li za odgovor na to pitanje relevantno da će se te usluge vjerojatno većinom pružati stanovnicima Nizozemske?

                                 c)

                                 Je li za odgovor na to pitanje potrebno utvrditi jesu li poduzeća nastanjena u drugim državama članicama pokazala ili će pokazati istinski interes da pružaju takve ili slične usluge?

                        4.

                        Slijedi li iz članka 11. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/123 da, ako je broj ovlaštenja ograničen zbog prevladavajućih razloga u društvenom interesu, trajanje valjanosti ovlaštenja također mora biti ograničeno, također uzimajući u obzir cilj [te] direktive da se osigura slobodan pristup tržištu usluga, ili je to pitanje u diskreciji nadležnog tijela države članice?“

         Predmet C‑341/14

               29

               Zahtjevom upućenim gradonačelniku J. Harmsen – koji u Amsterdamu upravlja javnom kućom s izlogom – zahtijevao je nova ovlaštenja za upravljanje dvjema drugim javnim kućama s izlogom u tom gradu.

               30

               Gradonačelnik je svojom odlukom od 28. srpnja 2011. odbio dodjelu traženih ovlaštenja, pozivajući se na događaje navedene u devet izvješća nadzornih agenata grada Amsterdama kao i u dva policijska zapisnika, koji se svi odnose na upravljanje postojećom javnom kućom s izlogom.

               31

               Iz tih izvješća i zapisnika proizlazi da je J. Harmsen – protivno poslovnom planu koji je dostavio u prilogu svojem zahtjevu za dodjelu ovlaštenja i koji je gradonačelnik odobrio – iznajmljivao sobe na dijelove dana mađarskim i bugarskim prostitutkama koje, tijekom preliminarnog razgovora, nisu bile u stanju komunicirati na jeziku koji J. Harmsen razumije. Stoga upravljanje postojećom javnom kućom s izlogom nije bilo organizirano na način koji sprečava zlouporabe. Zbog tog razloga nije bilo moguće očekivati da će J. Harmsen osigurati jamstva da će dvjema novim zatraženim javnim kućama s izlogom upravljati na način kojim se sprečava da se nad prostitutkama koje u njima rade počini kazneno djelo. Dakle nije u dovoljnoj mjeri vjerojatno da će J. Harmsen poštovati članak 3.32. stavak 1. točku (a) Općeg komunalnog reda Amsterdama iz 2008.

               32

               Gradonačelnik je svojom odlukom od 23. prosinca 2011. odbio žalbu koju je podnio J. Harmsen.

               33

               Sud u Amsterdamu je presudom od 11. srpnja 2012. odbio tužbu J. Harmsena protiv potonje odluke.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev, nakon što je u pogledu primjene Direktive 2006/123 na potpuno unutarnje situacije iznio razmatranja identična onima iz točke 25. ove presude u vezi s predmetom C‑340/14, navodi da je, iako se J. Harmsen može pozivati na odredbe poglavlja III. Direktive 2006/123, predmetni sustav ovlašćivanja – s obzirom na to da nema diskriminatorni učinak te je uveden radi jamčenja javnog reda sprečavanjem kaznenih djela kao što su prisilna prostitucija i trgovina ljudima – opravdan prevladavajućim razlogom od društvenog interesa. Kako se taj cilj ne može ostvariti manje ograničavajućom mjerom, taj je sustav ovlašćivanja stoga sukladan članku 9. stavku 1. točkama (a) do (c) navedene direktive.

               35

               S druge strane, navedeni se sud pita je li obveza koju je J. Harmsen preuzeo u svojem poslovnom planu odobrenom od strane gradonačelnika i koja je potom preuzeta i u jednu gradsku smjernicu, a koja se sastoji od iznajmljivanja soba samo prostitutkama koje su se sposobne izražavati na jeziku koji operator poznaje, u smislu članka 10. stavka 2. točke (c) navedene direktive „proporcionalna“ prevladavajućem razlogu od društvenog interesa koji se nastoji ostvariti.

               36

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev primjećuje da, prema navodu gradonačelnika, taj zahtjev omogućava operatoru da sam stvori izravno i pouzdano mišljenje o kontekstu i motivaciji prostitutke, bez nazočnosti trećih osoba koje bi mogle utjecati na njezine izjave. Naprotiv, prema J. Harmsenu, ta je mjera pretjerana jer operator može zatražiti pomoć prevoditelja ili koristiti internetske stranice za prevođenje. Usto, moguće su i manje ograničavajuće mjere jer jezik nije jedino sredstvo prikupljanja znakova prisilne prostitucije ili trgovine ljudima. Postojeća se javna kuća tako nadzire kamerom. J. Harmsen također osigurava svoju prisutnost na licu mjesta kako bi mogao prikupljati navedene znakove i, u slučaju potrebe, obavijestiti policiju.

               37

               U tim je okolnostima Državno vijeće odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se poglavlje III. Direktive 2006/123 na potpuno unutarnje situacije [te] primjenjuje li se kod ocjene je li to poglavlje primjenjivo sudska praksa Suda o odredbama Ugovora o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga u potpuno unutarnjim situacijama?

                        2.

                        Ako odgovor na drugo pitanje glasi da se sudska praksa Suda [...] koja se odnosi na odredbe Ugovora o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga u potpuno unutarnjim situacijama primjenjuje kod ocjene može li se poglavlje III. Direktive 2006/123 primijeniti:

                                 a)

                                 Trebaju li nacionalni sudovi primijeniti odredbe poglavlja III. Direktive 2006/123 u situaciji kao što je ona u ovom postupku, u kojoj se pružatelj usluga nije nastanio na prekograničnom temelju i ne pruža prekogranične usluge, ali se svejedno poziva na te odredbe?

                                 b)

                                 Je li za odgovor na to pitanje relevantno da operator većinom pruža usluge samozaposlenim prostitutkama iz država članica koje nisu Kraljevina Nizozemska?

                                 c)

                                 Je li za odgovor na to pitanje potrebno utvrditi jesu li poduzeća nastanjena u drugim državama članicama pokazala ili će pokazati istinski interes za otvaranje javne kuće s izlogom u Amsterdamu?

                        3.

                        U mjeri u kojoj se operator ima pravo pozvati na odredbe poglavlja III. Direktive 2006/123, protivi li se članak 10. stavak 2. točka (c) te direktive mjeri, kao što je ona o kojoj je riječ u ovom slučaju, prema kojoj operator javne kuće s izlogom smije iznajmiti sobe na dijelove dana samo onim prostitutkama koje se s njim mogu sporazumjeti na jeziku koji on razumije?“

               38

               Odlukom predsjednika Suda od 16. rujna 2014. predmeti C‑340/14 i C‑341/14 spojeni su u svrhu usmenog i pisanog dijela postupka kao i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

               39

               Svojim se pitanjima sud koji je uputio zahtjev pita o primjeni Direktive 2006/123 na potpuno unutarnje situacije (drugo pitanje u predmetu C‑340/14 i prvo pitanje u predmetu C‑341/14), o kriterijima relevantnim za postojanje takve situacije (treće pitanje u predmetu C‑340/14 i drugo pitanje u predmetu C‑341/14), o pojmu „usluge na području prijevoza“ u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) navedene direktive (prvo pitanje u predmetu C‑340/14), o tumačenju članka 11. stavka 1. točke (b) navedene direktive u pogledu trajanja ovlaštenja (četvrto pitanje u predmetu C‑340/14) i o tumačenju članka 10. stavka 2. točke (c) te direktive u vezi s uvjetom dodjele ovlaštenja (treće pitanje u predmetu C‑341/14).

         Primjena Direktive 2006/123 na potpuno unutarnje situacije i kriteriji relevantni za postojanje takve situacije

               40

               Svojim drugim i trećim pitanjem u predmetu C‑340/14 i svojim prvim i drugim pitanjem u predmetu C‑341/14 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2006/123 tumačiti na način da se odredbe njezina poglavlja III., koje se odnosi na slobodu poslovnog nastana, primjenjuju na potpuno unutarnje situacije te koji su kriteriji relevantni za utvrđenje postojanja takve situacije.

               41

               U tom pogledu valja istaknuti da u predmetu C‑340/14, iako je točno da je, prema samom tekstu trećeg upućenog pitanja, usluga koju nudi R. L. Trijber i koja je predmet zahtjeva za dodjelu ovlaštenja o kojem je riječ u glavnom postupku u osnovi namijenjena nizozemskim stanovnicima, sud koji je uputio zahtjev ipak sam u svojoj odluci utvrđuje da od nje koristi mogu imati i stanovnici drugih država članica i da predmetni sustav može ometati pristup tržištu svih pružatelja usluga, uključujući i one koji potječu iz drugih država članica, koji se žele nastaniti u Nizozemskoj kako bi ponudili takvu uslugu. Nadalje, kada je riječ o predmetu C‑341/14, navedeni sud izrijekom napominje da su korisnici usluga koje nudi J. Harmsen, a koje su predmet zahtjeva za dodjelu ovlaštenja o kojima je riječ u glavnom postupku, državljani država članica različitih od Kraljevine Nizozemske.

               42

               Iz navedenoga proizlazi da – s obzirom na to da situacije na koje se odnose prethodna pitanja nisu potpuno unutarnje – nije potrebno ispitivati drugo i treće pitanje u predmetu C‑340/14 te prvo i drugo pitanje u predmetu C‑341/14.

         Pojam
         „usluga na području prijevoza
         “ u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123

               43

               Svojim prvim pitanjem iz predmeta C‑340/14 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive 2006/123 tumačiti na način da djelatnost poput one koja je predmet zahtjeva za dodjelu ovlaštenja u predmetu u glavnom postupku, a koja se sastoji u naplatnom pružanju usluge primanja putnika na brod kako bi im se omogućilo razgledavanje grada vodenim putem povodom obilježavanja različitih događaja, predstavlja uslugu iz „područja prijevoza“ u smislu navedene odredbe, isključenu iz područja primjene navedene direktive.

               44

               U tom pogledu valja istaknuti da navedena direktiva, kao što i proizlazi iz njezina članka 1., u vezi s njezinim uvodnim izjavama 2. i 5., određuje opće odredbe koje imaju za cilj ukloniti ograničavanja slobode poslovnog nastana pružatelja usluga u državama članicama i slobodnog pružanja usluga među njima, kako bi se pridonijelo stvaranju slobodnog i konkurentskog unutarnjeg tržišta (vidjeti presudu Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 31.).

               45

               Direktiva 2006/123 se prema tome, u skladu s člankom 2. stavkom 1. i člankom 4., primjenjuje na svaku samostalnu gospodarsku djelatnost koju obično uz naknadu obavljaju pružatelji usluga s poslovnim nastanom u državi članici, bez obzira na to je li poslovni nastan stalan ili nije i nastavlja li se obavljanje djelatnosti u državi odredišta, osim djelatnosti koje su izričito isključene, među kojima su i one koje se odnose na „usluge na području prijevoza, uključujući lučke službe, koje ulaze u područje primjene glave [VI. trećeg dijela UFEU‑a]“, navedene u spomenutom članku 2. stavku 2. točki (d).

               46

               Kako bi se mogao razumjeti doseg isključenja iz područja primjene koje je predviđeno člankom 2. stavkom 2. točkom (d) Direktive 2006/123, potrebno je protumačiti pojam „usluge na području prijevoza“ oslanjajući se ne samo na tekst te odredbe nego i na njezinu svrhu i strukturu, u kontekstu sustava koji ta direktiva uspostavlja (vidjeti per analogiam presudu Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 34.).

               47

               Kada je, kao prvo, riječ o tekstu navedenog članka 2. stavka 2. točke (d), treba istaknuti da pojam „usluge na području prijevoza“, koji je zakonodavac Unije usvojio u Direktivi 2006/123, odgovara uslugama koje spadaju pod glavu VI. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na zajedničku prometnu politiku i u kojoj su sadržani članci 90. do 100. tog ugovora, iz kojih su, u skladu s člankom 58. stavkom 1. UFEU‑a, isključene odredbe tog ugovora koje se odnose na slobodu pružanja usluga.

               48

               Međutim, iako odredbe navedene glave VI. ne sadrže definiciju pojma „prijevoza“, iz članka 100. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da u nju ulazi promet „unutarnjim plovnim putovima“. Tako je veći broj usluga pomorskog prijevoza bio predmet specifičnih zajedničkih pravila, koja je zakonodavac Unije usvojio temeljem članka 100. stavka 2. UFEU‑a, kao što su ona iz Uredbe Vijeća (EEZ) od 7. prosinca 1992. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu unutar država članica (pomorska kabotaža) (SL L 364, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 17.).

               49

               Nadalje, što se tiče svrhe i strukture članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123, valja utvrditi da – kako je navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 21. – isključenje usluga u području prijevoza obuhvaća, između ostalih, i usluge gradskog prijevoza.

               50

               Međutim iz tog isključenja ne proizlazi da svaku uslugu koja se sastoji u osiguravanju prijevoza unutarnjim plovnim putovima automatski treba kvalificirati „prijevozom“ ili „gradskim prijevozom“ u smislu navedene direktive.

               51

               Usluga te vrste bi naime mogla obuhvaćati, osim prijevoza, jedan ili više elemenata koji potpadaju pod gospodarsko područje koje je zakonodavac Unije uključio u područje primjene Direktive 2006/123. U takvim je okolnostima bitno ispitati koji je glavni predmet dotične usluge.

               52

               Naposljetku, što se tiče sustava uspostavljenog Direktivom 2006/123, valja podsjetiti da navedena direktiva, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 7., uspostavlja opći pravni okvir za velik niz usluga, uzimajući u obzir različita obilježja svake vrste djelatnosti i njezina sustava uređenja kao i druge ciljeve od općeg interesa, uključujući zaštitu potrošača. Iz toga proizlazi da je zakonodavac Unije izričito nastojao osigurati poštovanje ravnoteže između, s jedne strane, cilja uklanjanja ograničavanja slobode poslovnog nastana pružatelja usluga kao i slobodnog pružanja usluga i, s druge strane, zahtjeva za očuvanje posebnosti određenih osjetljivih djelatnosti, posebice onih povezanih sa zaštitom potrošača (vidjeti u tom smislu presudu Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 39.).

               53

               U tom pogledu valja istaknuti, kao što proizlazi iz uvodne izjave 33. Direktive 2006/123, da potrošačke usluge koje potpadaju pod njezino područje primjene uključuju, među ostalim, usluge u području turizma, uključujući usluge turističkih vodiča.

               54

               S obzirom na ta pojašnjenja, nacionalni je sud dužan provjeriti potpada li djelatnost na koju se odnosi zahtjev za dodjelu ovlaštenja u glavnom postupku pod pojam „usluga na području prijevoza“, u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123/EZ, i je li stoga isključena iz područja primjene te direktive (vidjeti per analogiam presudu Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 40.).

               55

               Međutim, pozvan na davanje korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, Sud je ovlašten dati naznake koje proizlaze iz spisa predmeta u glavnom postupku kao i podnesenih pisanih i usmenih očitovanja, a koje će omogućiti tom sudu da donese odluku (vidjeti osobito presudu Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, t. 40.).

               56

               U ovom slučaju iz elemenata dostavljenih Sudu u zahtjevu za prethodnu odluku – koji nisu osporeni u pisanim očitovanjima podnesenima Sudu – proizlazi da je usluga o kojoj je riječ u glavnom postupku, čak i ako na prvi pogled predstavlja primjer „plovidbe unutarnjim plovnim putovima“ u smislu članka 100. stavka 1. UFEU‑a, više usmjerena na pružanje korisnicima te usluge ugodnog okruženja svečanog događaja nego na prijevoz s jednog mjesta na drugo u gradu Amsterdamu.

               57

               U tom je pogledu nesporno da navedena usluga ne potpada ni pod jedno od specifičnih zajedničkih pravila koja je zakonodavac Unije usvojio na temelju članka 100. stavka 2. UFEU‑a.

               58

               Iz navedenoga proizlazi – što je međutim dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev – da takva djelatnost za glavni predmet nema pružanje usluge prijevoza u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123 i da stoga ona potpada, ako se ne primjenjuje neka druga iznimka iz navedenog članka 2. stavka 2., pod područje primjene navedene direktive.

               59

               Stoga na prvo pitanje u predmetu C‑340/14 valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive 2006/123 – uz uvjet provjera koje je dužan obaviti sud koji je uputio zahtjev – treba tumačiti na način da djelatnost kakva je ona koja je predmet zahtjeva za dodjelu ovlaštenja iz glavnog postupka, a koja se sastoji u naplatnom pružanju usluge primanja putnika na brod kako bi im se omogućilo razgledavanje grada vodenim putem povodom obilježavanja različitih događaja, ne predstavlja uslugu iz „područja prijevoza“ u smislu navedene odredbe, isključenu iz područja primjene navedene direktive.

         Tumačenje članka 11. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/123 u pogledu trajanja ovlaštenja

               60

               Svojim četvrtim pitanjem u predmetu C‑340/14 sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 11. stavak 1. točku (b) Direktive 2006/123 tumačiti na način da se protivi tome da nadležna nacionalna tijela dodijele, za obavljanje djelatnosti kakva je ona iz glavnog postupka, vremenski neograničena ovlaštenja, dok su istodobno ta ista tijela ograničila broj ovlaštenja dodijeljenih u tu svrhu zbog prevladavajućih razloga od društvenog interesa.

               61

               U tom pogledu valja istaknuti da prema izričitom tekstu članka 11. stavka 1. Direktive 2006/123, ovlaštenja koja se dodjeljuju pružateljima usluga ne smiju biti vremenski ograničena, osim u slučajevima koji su taksativno navedeni u tom stavku, među kojima se nalazi i slučaj u kojem je broj raspoloživih ovlaštenja ograničen zbog prevladavajućeg razloga od društvenog interesa.

               62

               Iz toga proizlazi da, kada je broj raspoloživih ovlaštenja ograničen zbog prevladavajućeg razloga od društvenog interesa, ta ograničenja moraju biti vremenski ograničena.

               63

               Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, u tom se pogledu nadležnim nacionalnim tijelima ne može priznati nikakva diskrecijska ovlast zbog opasnosti od ugrožavanja cilja koji se ostvaruje člankom 11. Direktive 2006/123, a koji se sastoji u jamčenju pružateljima usluga pristupa na dotično tržište.

               64

               U ovom slučaju iz samog izričaja upućenog pitanja proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev već utvrdio da zahtjev iz nacionalnih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku, prema kojemu je broj ovlaštenja dodijeljenih za obavljanje predmetne djelatnosti ograničen, ostvaruje ciljeve koji se smatraju prevladavajućim razlozima od društvenog interesa u smislu članka 4. točke 8. Direktive 2006/123, odnosno zaštitu okoliša i javnu sigurnost.

               65

               Iz toga slijedi da, u okolnostima predmeta u glavnom postupku, ovlaštenja koja su dodijelila nadležna tijela ne mogu biti vremenski neograničena.

               66

               Stoga na četvrto pitanje u predmetu C‑340/14 valja odgovoriti da članak 11. stavak 1. točku (b) Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da se protivi tome da nadležna nacionalna tijela dodjele, za obavljanje djelatnosti kakva je ona iz glavnog postupka, vremenski neograničena ovlaštenja, dok su istodobno ta ista tijela ograničila broj ovlaštenja dodijeljenih u tu svrhu zbog prevladavajućih razloga od društvenog interesa.

         Tumačenje članka 10. stavka 2. točke (c) Direktive 2006/123 u pogledu uvjeta za dodjelu ovlaštenja

               67

               Svojim trećim pitanjem u predmetu C‑341/14 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. točku (c) Direktive 2006/123 tumačiti na način da se protivi mjeri kakva je ona iz glavnog postupka, koja dodjelu ovlaštenja za obavljanje djelatnosti vođenja javnih kuća s izlogom, iznajmljivanjem soba na dijelove dana, uvjetuje time da je pružatelj tih usluga u stanju komunicirati na jeziku koji korisnici tih usluga – u ovom slučaju prostitutke – razumiju.

               68

               U tom pogledu odmah na početku valja istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev već u svojem zahtjevu utvrdio da navedeni uvjet ostvaruje cilj koji potpada pod „prevladavajuće razloge od društvenog interesa“ u smislu članka 4. točke 8. Direktive 2006/123, odnosno javni red, odnosno još preciznije, u ovom predmetu, sprečavanje počinjenja kaznenih djela nad prostitutkama, osobito trgovine ljudima, prisilne prostitucije i prostitucije maloljetnika, te da je stoga taj uvjet opravdan „prevladavajućim razlogom od društvenog interesa“ u smislu članka 10. stavka 2. točke (b) navedene direktive.

               69

               U tim uvjetima, kako bi se odgovorilo na upućeno pitanje, valja ispitati – kako su istaknule nizozemska vlada i Europska komisija – je li takav uvjet proporcionalan „cilju od javnog interesa“ koji se ostvaruje u smislu članka 10. stavka 2. točke (c) Direktive 2006/123.

               70

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi nacionalna mjera kojom se ograničava sloboda pružanja usluga i kojom se ostvaruje cilj od javnog interesa može biti prihvaćena samo pod uvjetom da je prikladna za njegovo ostvarenje i da ne prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti u tom smislu osobito presudu Las, C‑202/11, EU:C:2013:239, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               71

               U konačnici je na nacionalnom sudu – koji je jedini ovlašten ocjenjivati činjenice iz glavnog postupka – da utvrdi udovoljava li neka mjera tim zahtjevima. Međutim, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 55. ove presude, Sud je, pozvan na davanje korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, ovlašten dati naznake koje proizlaze iz spisa predmeta u glavnom postupku kao i podnesenih pisanih i usmenih očitovanja, a koje će omogućiti nacionalnom sudu da donese odluku.

               72

               U ovom slučaju, što se tiče, kao prvo, sposobnosti predmetne mjere da ostvari željeni cilj, treba istaknuti da iz elemenata dostavljenih
               Sudu proizlazi da se spornim jezičnim uvjetom želi, u osnovi, pojačati nadzor nad kriminalnim aktivnostima povezanima s prostitucijom, delegirajući dio tog nadzora operatorima javnih kuća omogućavajući im da preventivno utvrde indicije postojanja takvih kriminalnih aktivnosti.

               73

               Navedena mjera može ostvariti traženi cilj jer je – omogućujući prostitutkama da izravno i osobno obavijeste operatora javnih kuća o svim elementima koji mogu uputiti na postojanje kaznenog djela povezanog s prostitucijom – takve naravi da olakšava provođenje od strane nadležnih nacionalnih tijela kontrola nužnih da bi se zajamčilo poštovanje nacionalnih kaznenopravnih odredaba (vidjeti per analogiam presudu Komisija/Njemačka, C‑490/04, EU:C:2007:430, t. 71.).

               74

               Kao drugo, što se tiče pitanja prelazi li predmetna mjera ono što je nužno da bi se ostvario željeni cilj, na početku treba utvrditi da se njome nalaže uporaba bilo kojeg jezika koji razumiju zainteresirane strane, što manje ugrožava slobodu pružanja usluga nego mjera kojom bi se nalagalo isključivo korištenje službenog jezika dotične države članice ili nekog drugog određenog jezika (vidjeti per analogiam presudu Las, C‑202/11, EU:C:2013:239, t. 32.).

               75

               Potom, ne čini se da mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku zahtijeva visoku razinu jezičnog znanja, već se jednostavno ograničava na zahtjev da se stranke mogu sporazumjeti.

               76

               Naposljetku, ne čini se da postoje manje ograničavajuće mjere kojima se može osigurati željeni cilj od javnog interesa. Osobito bi, kako je navela nizozemska vlada, sudjelovanje treće osobe kakvo predlaže J. Harmsen moglo – imajući u vidu specifičnosti predmetne djelatnosti – biti uzrok štetnih smetnji u odnosu između operatora i prostitutki, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Što se tiče kontrole posredstvom kamere, ona nužno ne omogućava preventivno utvrđivanje kaznenih djela.

               77

               Stoga na treće pitanje u predmetu C‑341/14 treba odgovoriti da članak 10. stavak 2. točku (c) Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da se ne protivi mjeri kakva je ona iz glavnog postupka, koja dodjelu ovlaštenja za obavljanje djelatnosti vođenja javnih kuća s izlogom, kao što je djelatnost o kojoj je riječ u tom postupku, iznajmljivanjem soba na dijelove dana, uvjetuje time da je pružatelj tih usluga u stanju komunicirati na jeziku koji korisnici tih usluga – u ovom slučaju prostitutke – razumiju, pod uvjetom da je taj uvjet prikladan jamčiti ostvarenje željenog cilja od javnog interesa, odnosno sprečavanje kaznenih djela povezanih s prostitucijom, i da ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               78

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da – uz uvjet provjera koje je dužan obaviti sud koji je uputio zahtjev - djelatnost kakva je ona koja je predmet zahtjeva za dodjelu ovlaštenja iz glavnog postupka, a koja se sastoji u naplatnom pružanju usluge primanja putnika na brod kako bi im se omogućilo razgledavanje grada vodenim putem povodom obilježavanja različitih događaja, ne predstavlja uslugu iz „područja prijevoza“, u smislu navedene odredbe, isključenu iz područja primjene navedene direktive.

                           2.

                           Članak 11. stavak 1. točku (b) Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da se protivi tome da nadležna nacionalna tijela dodijele, za obavljanje djelatnosti kakva je ona iz glavnog postupka, vremenski neograničena ovlaštenja, dok su istodobno ta ista tijela ograničila broj ovlaštenja dodijeljenih u tu svrhu zbog prevladavajućih razloga od društvenog interesa.

                           3.

                           Članak 10. stavak 2. točku (c) Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da se ne protivi mjeri kakva je ona iz glavnog postupka, koja dodjelu ovlaštenja za obavljanje djelatnosti vođenja javnih kuća s izlogom, kao što je djelatnost o kojoj je riječ u predmetu C‑341/14, iznajmljivanjem soba na dijelove dana, uvjetuje time da je pružatelj tih usluga u stanju komunicirati na jeziku koji korisnici tih usluga – u ovom slučaju prostitutke – razumiju, pod uvjetom da je taj uvjet prikladan jamčiti ostvarenje željenog cilja od javnog interesa, odnosno sprečavanje kaznenih djela povezanih s prostitucijom, i da ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. travnja 2011.#Francesco Guarnieri & Cie protiv Vandevelde Eddy VOF.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van koophandel te Brussel - Belgija.#Slobodno kretanje robe - Članak 34. UFEU-a.#Predmet C-291/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) 31. ožujka 2004.#Marie-Claude Girardot protiv Europska komisija.#Predmet T-10/02.