title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. siječnja 2019.#SIA „KPMG Baltics” protiv SIA „Ķipars AI”.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Konačnost namire u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira – Direktiva 98/26/EZ – Područje primjene – Pojam ‚nalog za prijenos’ – Nalog za plaćanje koji je vlasnik standardnog tekućeg računa izdao kreditnoj instituciji kasnije proglašenoj insolventnom.#Predmet C-639/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. siječnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Konačnost namire u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira – Direktiva 98/26/EZ – Područje primjene – Pojam ‚nalog za prijenos’ – Nalog za plaćanje koji je vlasnik standardnog tekućeg računa izdao kreditnoj instituciji kasnije proglašenoj insolventnom”
      U predmetu C‑639/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 8. studenoga 2017., koju je Sud zaprimio 15. studenoga 2017., u postupku

         SIA „KPMG Baltics”, u svojstvu stečajnog upravitelja društva AS „Latvijas Krājbanka”,
      protiv

         SIA „Ķipars AI”,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe, C. Lycourgos, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo SIA „KPMG Baltics”, koje djeluje u svojstvu stečajnog upravitelja društva AS „Latvijas Krājbanka”, J. Ozoliņš,,

               –

               za latvijsku vladu, I. Kucina i E. Petrocka‑Petrovska, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i O. Serdula, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Rocchitta, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe i I. Rubene, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 98/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 1998. o konačnosti namire u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira (SL 1998., L 166, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/44//EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. (SL 2009., L 146, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 73.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 98/26).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, društva SIA „KPMG Baltics”, koje djeluje u svojstvu stečajnog upravitelja društva AS „Latvijas Krājbanka”, i, s druge strane, društva SIA „Ķipars AI”, u vezi s nalogom za plaćanje koji je potonje izdalo društvu Latvijas Krājbanka.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 1. do 4. Direktive 98/26 glase:

                        „1.

                        Budući da je u Lamfalussijevom izvješću iz 1990. godine za guvernere središnjih banaka Grupe deset zemalja prikazan važan sistemski rizik svojstven sustavima plaćanja koji posluju na temelju nekoliko zakonskih tipova saldiranja plaćanja, posebno multilateralnog saldiranja; budući da je smanjenje zakonskih rizika koji su vezani uz sudjelovanje u ukupnim vremenskim sustavima namire od iznimne važnosti, a što daje veći razvoj ovih sustava.

                        2.

                        Budući da je također od najveće važnosti smanjenje rizika koji je povezan sa sudjelovanjem u sustavima za namiru vrijednosnih papira, naročito tamo gdje postoji uska veza između tih sustava i platnih sustava.

                        3.

                        Budući da se ovom Direktivom nastoji doprinijeti učinkovitom i financijski isplativom izvršavanju inozemnih aranžmana za plaćanje i namiru vrijednosnih papira u Zajednici, čime se jača slobodno kretanje kapitala na unutrašnjem tržištu; […]

                        4.

                        Budući da je poželjno da države članice zakonima nastoje smanjiti na najmanju mjeru poremećaj u sustavu izazvan stečajnim postupkom protiv sudionika u sustavu.

               4

               U skladu s člankom 1. te direktive:
               „Odredbe ove Direktive primjenjuju se na:

                        (a)

                        svaki sustav definiran člankom 2. točkom (a), koji je utvrđen zakonom države članice i koji posluje sa svim valutama, eurom ili drugim valutama koje se u sustavu preračunavaju jedna u drugu;

                        (b)

                        svakog sudionika u takvom sustavu;

                        (c)

                        kolateralno osiguranje dano u vezi sa:

                                 –

                                 sudjelovanjem u sustavu, ili

                                 –

                                 poslovanjem središnjih banaka država članica ili Europske središnje banke u njihovoj funkciji središnjih banaka.”

               5

               Prema članku 2. navedene direktive:
               „U smislu ove [direktive]:

                        (a)

                        ‚sustav’ znači formalni sporazum:

                                 –

                                 među tri ili više sudionika – ne uključujući upravitelja tog sustava, mogućeg posrednika za namire, moguću glavnu stranku, moguću klirinšku kuću, mogućeg posrednog sudionika – sa zajedničkim pravilima i standardiziranim sporazumima o prijeboju, sa ili bez glavne stranke, ili o izvršenju naloga za prijenos među sudionicima,

                                 –

                                 određen zakonom države članice kojega su odabrali sudionici; sudionici, međutim, mogu odabrati samo zakon države članice u kojoj najmanje jedan od njih ima svoje glavno sjedište, i

                                 –

                                 koji je odabran, bez utjecaja na druge strože uvjete općeg zahtjeva koje propisuje nacionalni zakon, kao sustav koji država članica, čiji se zakon primjenjuje, nakon što se uvjeri u svrhovitost pravila sustava, prijavljuje Komisiji.

                           […]

                        (b)

                        ‚ustanova’ znači:

                                 –

                                 kreditnu instituciju kako je definirana u članku 4. stavku 1. Direktive 2006/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (preinaka) (SL 2006., L 177, str. 1.), uključujući institucije navedene u članku 2. te Direktive,

                                 –

                                 investicijsko društvo kako je definirano u članku 4. stavku 1. točki 1. [Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL 2004., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.)], osim institucija iz njezinog članka 2. stavka 1.,

                                 –

                                 javna državna tijela i javna trgovačka društva, ili

                                 –

                                 svako trgovačko društvo čije je glavno sjedište izvan Zajednice, a čije funkcije odgovaraju kreditnim ustanovama ili investicijskim trgovačkim društvima u Zajednici koje su definirane u alinejama 1. i 2.,

                           koje sudjeluje u sustavu i koje je odgovorno za podmirenje financijskih obveza koje proizlaze iz naloga za prijenos unutar tog sustava.
                        […]

                        (c)

                        ‚glavna stranka’ znači subjekt koji posreduje između ustanova u sustavu i koji djeluje kao isključiva stranka tih ustanova vezano za njihove naloge za prijenos;

                        (d)

                        ‚posrednik za namire’ znači subjekt koji otvara ustanovama i/ili glavnoj stranci koji sudjeluju u sustavima, račune namire preko kojih se namiruju nalozi za prijenos unutar sustava i, ovisno o slučaju, osigurava kredit tim ustanovama i/ili glavnim strankama za potrebe namire;

                        (e)

                        ‚klirinška kuća’ znači subjekt koji je odgovoran za izračunavanje neto stanja ustanova, moguće glavne stranke i/ili mogućeg posrednika za namiru;

                        (f)

                        ‚sudionik’ znači institucija, glavna stranka, posrednik za namire, klirinška kuća ili upravitelj sustava.
                        Prema pravilima sustava, isti sudionik može djelovati kao glavna stranka, posrednik za namiru ili klirinška kuća te obavljati samo dio ili sve ove poslove.
                        Država članica može odlučiti da se za potrebe ove Direktive neizravni sudionik može smatrati sudionikom kada je to opravdano na temelju sistemskog rizika. Kada se neizravni sudionik smatra sudionikom na temelju sistemskog rizika, to ne ograničava odgovornost sudionika preko kojeg neizravni sudionik sustavu prosljeđuje naloge za prijenos.

                        (g)

                        ‚neizravni sudionik’ znači institucija, glavna stranka, posrednik za namire, klirinška kuća ili upravitelj sustava u ugovornom odnosu sa sudionikom u sustavu koji izvršava naloge za prijenos, što posrednom sudioniku omogućuje prosljeđivanje naloga kroz sustav pod uvjetom da je upravitelju sustava neizravni sudionik poznat.

                  […]

                        (i)

                        nalog za prijenos’ znači:

                                 –

                                 svaku uputu sudionika da se primatelju na raspolaganje stavi određen iznos novca knjiženjem na računima kreditne institucije, središnje banke, glavne stranke ili posrednika za namire ili svaku uputu iz koje proizlazi preuzimanje ili ispunjenje obveze plaćanja kako je definirana pravilima sustava, ili

                                 –

                                 nalog sudionika za prijenos prava na ili interesa u jamstvu ili vrijednosnim papirima knjiženjem u registar ili drugdje;

                  […]

                        (p)

                        ‚upravitelj sustava’ znači subjekt ili subjekti koji su pravno odgovorni za rad sustava. Upravitelj sustava također može biti posrednik za namire, glavna stranka ili klirinška kuća.”

               6

               U skladu s člankom 3. iste direktive:
               „1.   Nalozi za prijenos i saldiranje valjani su i obvezujući za treće osobe čak i u slučaju otvaranja stečajnog postupka nad sudionikom pod uvjetom da su nalozi za prijenos u sustav ušli prije trenutka otvaranja stečajnog postupka kako je definiran u članku 6. stavku 1. Ovo se primjenjuje čak i u slučaju otvaranja stečajnog postupka nad sudionikom (u dotičnom sustavu ili u interoperativnom sustavu) ili upraviteljem interoperativnog sustava koji nije sudionik.
               […]
               3.   Trenutak ulaza naloga za prijenos u sustav definiraju pravila tog sustava. Ako su u nacionalnom zakonu koji regulira sustav navedeni uvjeti koji se odnose na trenutak ulaza, pravila sustava moraju biti u skladu s tim uvjetima
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Ķipars AI, vlasnik standardnog tekućeg računa u banci Latvijas Krājbanka, 17. studenoga 2011. izdao je potonjoj nalog za prijenos svih raspoloživih sredstava na tom tekućem računu na drugi račun koji on ima u drugoj bankovnoj instituciji. Taj je nalog unesen u unutarnji sustav namire banke Latvijas Krājbanka te su sredstva skinuta s tekućeg računa društva Ķipars AI i zabilježena na prijelaznom računu banke Latvijas Krājbanka radi prijenosa. Nalog za plaćanje nije, međutim, bio izvršen jer je nekoliko sati nakon toga Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Komisija za financije i tržišta kapitala, Latvija) zabranila banci Latvijas Krājbanka izvršavanje svih transakcija u vezi s iznosima većim od 100000 eura i ta je banka nakon toga proglašena insolventnom. KPMG Baltics postavljen je za stečajnog upravitelja banke Latvijas Krājbanka.

               8

               Budući da su sud prvog stupnja i žalbeni sud prihvatili tužbu društva Ķipars AI radi izvršenja naloga za plaćanje, KPMG Baltics uložio je kasacijsku žalbu sudu koji je uputio zahtjev. U okviru tog postupka društvo Ķipars AI poziva se osobito na odredbe Direktive 98/26. Iako sud koji je uputio zahtjev u načelu smatra da se ta direktiva ne primjenjuje u odnosima između pojedinaca i kreditnih institucija, pa tako ni na nalog za plaćanje u glavnom postupku, ipak ima određene sumnje s tim u vezi, smatrajući da bi pojam „nalog za prijenos” u smislu navedene direktive mogao također obuhvaćati takav nalog za plaćanje s obzirom na prirodu prijenosa sredstava.

               9

               U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Obuhvaća li pojam ‚nalog za prijenos’ za potrebe [Direktive 98/26] nalog za plaćanje koji je deponent izdao kreditnoj instituciji radi prijenosa sredstava drugoj kreditnoj instituciji?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 3. stavak 1. [Direktive 98/26] – koji utvrđuje da su ‚[n]alozi za prijenos i saldiranje valjani […] i obvezujući za treće osobe čak i u slučaju otvaranja stečajnog postupka nad sudionikom pod uvjetom da su nalozi za prijenos u sustav ušli prije trenutka otvaranja stečajnog postupka kako je definiran u članku 6. stavku 1. Ovo se primjenjuje čak i u slučaju otvaranja stečajnog postupka nad sudionikom (u dotičnom sustavu ili u interoperativnom sustavu) ili upraviteljem interoperativnog sustava koji nije sudionik’ – tumačiti na način da se može smatrati da je nalog poput onoga u glavnom postupku ‚ušao u sustav’ i da ga treba izvršiti?”

         Nadležnost Suda

               10

               KPMG Baltics i latvijska vlada u biti osporavaju nadležnost Suda za davanje odgovora na prethodna pitanja, s obrazloženjem da nalog za plaćanje o kojem je riječ u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene Direktive 98/26 i da stoga spor u glavnom postupku nije povezan s pravom Unije.

               11

               S tim u vezi, kao prvo, treba napomenuti da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi upravo potpada li nalog za plaćanje o kojem je riječ u glavnom postupku pod pojam „nalog za prijenos” u smislu Direktive 98/26 i ulazi li stoga u njezino područje primjene. Stoga je argumentacija društva KPMG Baltics i latvijske vlade prema kojoj taj nalog za plaćanje ne ulazi u to područje primjene nerazdvojivo povezana s odgovorom koji treba dati na prvo meritorno pitanje i stoga ne utječe na nadležnost suda da na njega odgovori (vidjeti analogijom presude od 10. rujna 2015., Wojciechowski, C‑408/14, EU:C:2015:591, t. 29. i od 26. rujna 2018., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Suspenzivni učinak žalbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               12

               Kao drugo, u vezi s drugim pitanjem, ono se postavlja samo u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, odnosno u slučaju da nalog za plaćanje o kojem je riječ u glavnom postupku ulazi u područje primjene Direktive 98/26. U tim okolnostima za drugo pitanje također se ne može smatrati da nije u nadležnosti Suda.

               13

               Iz toga proizlazi da je Sud nadležan odgovoriti na upućena pitanja.

         O prethodnim pitanjima

               14

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita potpada li nalog za plaćanje poput onoga u glavnom postupku, koji je vlasnik standardnog tekućeg računa izdao kreditnoj instituciji radi prijenosa sredstava drugoj kreditnoj instituciji, pod pojam „nalog za prijenos” u smislu Direktive 98/26 i ulazi li stoga u njezino područje primjene.

               15

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 1. do 4. te direktive, njezin je cilj smanjivanje sistemskog rizika i osiguravanje stabilnosti u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira, smanjivanjem na najmanju mjeru poremećaja u sustavu izazvanog stečajnim postupkom protiv jednog od njegovih sudionika.

               16

               U tu svrhu Direktiva propisuje, osobito u članku 3. stavku 1., da su nalozi za prijenos valjani i obvezujući za treće osobe čak i u slučaju otvaranja stečajnog postupka nad sudionikom, pod uvjetom da su ti nalozi u sustav ušli prije trenutka otvaranja stečajnog postupka.

               17

               U ovom slučaju nalog za plaćanje o kojem je riječ u glavnom predmetu izdalo je društvo Ķipars AI, vlasnik standardnog tekućeg računa u banci Latvijas Krājbanka, toj banci radi prijenosa svih raspoloživih sredstava na tom tekućem računu na račun koji društvo Ķipars AI ima u drugoj kreditnoj instituciji. Radi utvrđivanja potpada li takav nalog za plaćanje pod pojam „nalog za prijenos” u smislu Direktive 98/26 i ulazi li stoga u njezino područje primjene, treba uputiti na članak 1. te direktive, koji se odnosi na njezino područje primjene, kao i na definicije iz njezina članka 2.

               18

               S tim u vezi, u skladu s člankom 1. Direktive 98/26, njezine odredbe primjenjuju se na svaki sustav, kako je definiran člankom 2. točkom (a), na svakog sudionika u takvom sustavu kao i na kolateralno osiguranje dano u vezi sa sudjelovanjem u takvom sustavu ili u okviru poslovanja središnjih banaka država članica ili Europske središnje banke u njihovoj funkciji središnjih banaka.

               19

               U članku 2. točki (a) te direktive pojam „sustav” definiran je na način da obuhvaća, u biti, formalni sporazum između triju ili više sudionika, sa zajedničkim pravilima i standardiziranim sporazumima o prijeboju ili o izvršenju naloga za prijenos među sudionicima.

               20

               Kada je riječ o pojmu „nalog za prijenos”, iz članka 2. točaka (a), (b) i (i) Direktive 98/26 proizlazi da on obuhvaća samo upute koje uključuju financijske obveze koje izdaju sudionici u tom sustavu, u okviru tog sustava, drugim sudionicima, zaduženima za njihovo izvršenje. Nasuprot tomu, taj pojam ne obuhvaća upute koje uključuju financijske obveze koje izdaju treće osobe, izvan tog sustava.

               21

               Tom značenju pojma „nalog za prijenos” govori u prilog i članak 3. stavak 1. te direktive, koji zaštitu iz te odredbe nalogâ za prijenos podvrgava uvjetu da su oni „u sustav ušli”.

               22

               Usto i prije svega, to značenje potvrđuje i okolnost da, kao što to proizlazi iz točke 15. ove presude, navedena direktiva slijedi jasno određen i ograničen cilj, koji se sastoji od smanjivanja sistemskog rizika i osiguravanja stabilnosti sustava obuhvaćenih tom direktivom, smanjivanjem utjecaja stečajnih postupaka na te sustave. Naime, sve dok nijedan od sudionika sustava nije u njega unio uputu koja uključuje financijske obveze, njezino neizvršavanje zbog stečajnog postupka ne stvara sistemski rizik i ne utječe na stabilnost tog sustava. Proširivanje zaštite predviđene tom direktivom za naloge za prijenos koje izdaju sudionici takvih sustava, u tim sustavima, na upute koji uključuju financijske obveze koje izdaju treći, izvan takvih sustava, prelazilo bi okvire onoga što je potrebno za ostvarenje cilja koji se slijedi Direktivom 98/26.

               23

               Stoga, radi utvrđivanja ulazi li nalog za plaćanje poput onoga u glavnom postupku u područje primjene Direktive 98/26, treba provjeriti može li se smatrati da ga je izdao jedan od sudionika sustava u okviru tog sustava, kako je definiran u članku 2. točki (a) te direktive.

               24

               U članku 2. točki (f) Direktive 98/26 taksativno se nabrajaju subjekti koji potpadaju pod pojam „sudionik”. On može biti „institucija”, „glavna stranka”, „posrednik za namire”, „klirinška kuća” ili „upravitelj sustava”. Ti su subjekti precizno definirani u članku 2. točkama (b) do (e) i (p) te direktive.

               25

               Međutim, iz definicija koje se nalaze u tim odredbama, kako su navedene u točki 5. ove presude, proizlazi da vlasnik standardnog tekućeg računa, poput društva Ķipars AI, ne odgovara nijednom od tih subjekata. Konkretno, vlasnik tekućeg računa ne potpada pod pojam „ustanove”, s obzirom na to da se taj pojam, u skladu s člankom 2. točkom (b) te direktive, odnosi samo na subjekte koje se može obvezati da izvrše financijske obveze koje proizlaze iz naloga za prijenos izdanih u sustavu, među kojima su, osobito, kreditne institucije i investicijska društva.

               26

               Doduše, članak 2. točka (f) treći podstavak Direktive 98/26 državama članicama priznaje mogućnost da za potrebe te direktive odluče da će se neizravni sudionik smatrati sudionikom, kada je to opravdano na temelju sistemskog rizika. Međutim, ni iz jednog elementa spisa koji je Sudu na raspolaganju ne može se zaključiti da je Republika Latvija iskoristila tu mogućnost. U svakom slučaju, iz definicije pojma „neizravni sudionik” iz članka 2. točke (g) te direktive proizlazi da su subjekti koji mogu potpadati pod taj pojam isti kao što su to oni obuhvaćeni pojmom „sudionik”, kako su navedeni u točki 24. ove presude, s time da je razlika između sudionika i neizravnog sudionika u tome što je prvi izravno povezan sa sustavom, dok je drugi s njime povezan posredstvom ugovornog odnosa sa sudionikom. Međutim, budući da vlasnik standardnog tekućeg računa, poput društva Ķipars AI, ne odgovara nijednom od tih subjekata, ne može ga se smatrati neizravnim sudionikom u smislu članka 2. točke (f) te direktive.

               27

               Stoga se za nalog za plaćanje koji je izdao vlasnik standardnog tekućeg računa ne može smatrati da ga je izdao sudionik u sustavu u smislu članka 2. točaka (a) i (f) Direktive 98/26. Iz toga slijedi da, kao što su to istaknule i sve stranke koje su podnijele očitovanja Sudu, takav nalog za plaćanje ne potpada pod pojam „nalog za prijenos” u smislu navedene direktive niti ulazi u njezino područje primjene.

               28

               S obzirom na navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti u smislu da nalog za plaćanje poput onoga u glavnom postupku, koji je vlasnik standardnog tekućeg računa izdao kreditnoj instituciji radi prijenosa sredstava drugoj kreditnoj instituciji, ne potpada pod pojam „nalog za prijenos” u smislu Direktive 98/26 niti ulazi u njezino područje primjene.

               29

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Nalog za plaćanje poput onoga u glavnom postupku, koji je vlasnik standardnog tekućeg računa izdao kreditnoj instituciji radi prijenosa sredstava drugoj kreditnoj instituciji, ne potpada pod pojam „nalog za prijenos” u smislu Direktive 98/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 1998. o konačnosti namire u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira, kako je izmijenjena Direktivom 2009/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009., niti ulazi u njezino područje primjene.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 17. siječnja 2019.#Mas Que Vinos Global, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije EL SEÑORITO – Raniji nacionalni verbalni žig SEÑORITA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-576/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. veljače 2019.#Gruppo Armonie SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije ARMONIE – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-88/18.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 24. listopada 2018.#Nova Onlus Consorzio nazionale di cooperative sociali - Soc. coop. protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljen u okviru pilot-projekta za uspostavljanje mreže kontakata i rasprava među ciljanim općinama i lokalnim tijelima o iskustvima i najboljoj praksi u ponovnom naseljavanju i integraciji izbjeglica – Izostanak objektivne ocjene rezultata projekta – Proporcionalnost – Vraćanje isplaćenih iznosa – Mjere izvođenja dokaza – Protuzahtjev.#Predmet T-299/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. ožujka 2019.#Espírito Santo Financial Group SA protiv Europske središnje banke.#Pristup dokumentima – Odluka 2004/258/EZ – Dokumenti koji se odnose na ESB-ovu odluku od 1. kolovoza 2014. o društvu Banco Espírito Santo SA – Djelomično odbijanje pristupa – Iznimka koja se odnosi na povjerljivost postupaka ESB-ovih tijela nadležnih za odlučivanje – Iznimka koja se odnosi na financijsku, monetarnu ili gospodarsku politiku Unije ili države članice – Iznimka koja se odnosi na stabilnost financijskog sustava Unije ili države članice – Iznimka koja se odnosi na zaštitu komercijalnih interesa – Iznimka koja se odnosi na dokumente za internu uporabu – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-730/16.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 21. ožujka 2019.#Henri Pouvin i Marie Dijoux, épouse Pouvin protiv Electricité de France (EDF).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Područje primjene – Članak 2. točke (b) i (c) – Pojmovi ,potrošač’ i ,prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ – Financiranje stjecanja glavnog mjesta stanovanja – Hipotekarni zajam koji je poslodavac odobrio svojem zaposleniku i njegovu bračnom drugu, solidarnom dužniku.#Predmet C-590/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      21. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Područje primjene – Članak 2. točke (b) i (c) – Pojmovi ‚potrošač’ i ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ – Financiranje stjecanja glavnog mjesta stanovanja – Hipotekarni zajam koji je poslodavac odobrio svojem zaposleniku i njegovu bračnom drugu, solidarnom dužniku”
      U predmetu C‑590/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 4. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 12. listopada 2017., u postupku

         Henri Pouvin,

         Marie Dijoux, udana Pouvin,
      protiv

         Électricité de France (EDF),

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: R. Şereş, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. rujna 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za H. Pouvina i M. Dijoux, udanu Pouvin, J. Buk Lament, odvjetnica,

               –

               za Électricité de France (EDF), E. Piwnica, odvjetnik,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, J. Traband i A.-L. Desjonquères, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Helenske Republike, M. Tassopoulou, D. Tsagkaraki, C. Fatourou i K. Georgiadis, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, N. Ruiz García i C. Valero, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. studenoga 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točaka (b) i (c) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Henrija Pouvaina i Marie Dijoux, udane Pouvin s jedne strane i Électricité de France (EDF) s druge strane, o zahtjevu za plaćanje preostalih dugovanih iznosa u okviru ugovora o hipotekarnom zajmu koje je to društvo odobrilo potonjima.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Deveta, deseta i četrnaesta uvodna izjava Direktive 93/13 glase:
               „budući da […] onoga koji stječe robu i usluge treba zaštititi od zlouporabe moći koju imaju prodavatelj robe ili pružatelj usluga, posebno od jednostranih standardiziranih ugovora i nepoštenog ispuštanja osnovnih prava iz ugovorâ;
               budući da je djelotvorniju zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba; budući da bi se ti propisi trebali primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između prodavača ili pružatelja i potrošača; budući da zbog toga iz područja primjene ove Direktive treba, između ostalog, isključiti ugovore koji se odnose na zapošljavanje, ugovore koji se odnose na nasljedna prava, ugovore koji se odnose na prava iz obiteljskog zakona i ugovore koji se odnose na osnivanje i ustrojavanje trgovačkih društava ili na ugovore o partnerstvu;
               […]
               budući da […] se ova Direktiva primjenjuje također i na obrte, poduzeća i profesije.”

               4

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive:
               „Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.”

               5

               U članku 2. navedene direktive predviđeno je:
               „Za potrebe ove Direktive izraz:
               […]

                        (b)

                        ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i[li] profesije;

                        (c)

                        ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i[li] profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.”

            Francusko pravo

               6

               Člankom L. 132‑1 Zakonika o zaštiti potrošača, u njegovoj verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, u francusko je pravo prenesena Direktiva 93/13.

               7

               U skladu s prvim stavkom tog članka:
               „U ugovorima sklopljenima između prodavateljâ robe ili pružateljâ usluge, s jedne strane, i osoba koje nisu prodavatelji robe ili pružatelji usluge odnosno potrošača, s druge strane, nepoštene su one odredbe čiji je predmet ili učinak stvaranje znatnije neravnoteže u pravima i obvezama ugovornih stranaka na štetu osobe koja nije prodavatelj robe ili usluge odnosno na štetu potrošača.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               EDF je H. Pouvinu, zaposleniku tog društva i njegovoj supruzi (u daljnjem tekstu: zajmoprimci) 3. travnja 1995. odobrio zajam u okviru programa potpore za stjecanje vlasništva nad stambenom nekretninom u svrhu financiranja stjecanja njihova glavnog mjesta stanovanja u iznosu od 57625,73 eura, s mogućnošću otplate u 240 mjesečnih obroka koji su podijeljeni u dva razdoblja amortizacije od deset godina, s kamatnim stopama od 4,75 % i 8,75 % (u daljnjem tekstu: ugovor o zajmu).

               9

               U skladu s člankom 7. tog ugovora o zajmu, u slučaju da zajmoprimac prestane biti član osoblja društva EDF zbog bilo kojeg razloga, dolazi do automatskog raskida ugovora. Učinak te klauzule bio je da u slučaju raskida ugovora o radu odmah dospijeva obveza plaćanja iznosa glavnice, bez da su zajmoprimci povrijedili svoje obveze.

               10

               Budući da je H. Pouvin dao otkaz u društvu EDF 1. siječnja 2002., zajmoprimci su prestali otplaćivati obroke zajma.

               11

               Nakon što je 5. travnja 2012. društvo EDF primijenilo klauzulu o automatskom raskidu ugovora o zajmu u slučaju da zajmoprimac prestane biti član osoblja društva EDF, ono je od zajmoprimaca zatražilo plaćanje preostalog iznosa duga u visini od 50238,37 eura na osnovi glavnice i kamata na dan 1. siječnja 2002., kao i iznosa od 3517 eura na temelju klauzule o ugovornoj kazni.

               12

               Presudom od 29. ožujka 2013. Okružni sud u Saint‑Pierreu (Francuska) proglasio je nepoštenom odredbu o automatskom raskidu predmetnog ugovora o zajmu u slučaju prestanka članstva u osoblju društva EDF. Stoga je taj sud odbio zahtjev društva EDF za utvrđenje automatskog raskida predmetnog ugovora. Navedeni je sud istodobno utvrdio raskid istog ugovora zbog neplaćanja obroka zajma i zajmoprimcima naložio solidarno plaćanje iznosa od 44551,84 eura, uvećanog za kamate po stopi od 6 % počevši od 5. travnja 2012., kao i iznosa od 3118,63 eura uvećanog za kamate po stopi od 6 % društvu EDF, počevši od donošenja presude, na ime naknade štete koju je ono pretrpjelo zbog propusta zajmoprimaca.

               13

               Presudom od 12. rujna 2014. Žalbeni sud u Saint‑Denisu (Francuska) ukinuo je presudu od 29. ožujka 2013. i presudio da je 1. siječnja 2002. došlo do automatskog raskida predmetnog ugovora. Posljedično, naložio je zajmoprimcima da društvu EDF plate iznos od 50238,37 eura uvećan za kamate po stopi od 6 % počevši od 1. siječnja 2002., uz odbitak iznosa plaćenih nakon tog datuma. Usto, taj je sud zajmoprimcima naložio da društvu EDF plate iznos od 3517 eura uvećan za zakonske kamate počevši od 1. siječnja 2002. na temelju klauzule o ugovornoj kazni.

               14

               Naime, taj je sud smatrao da članak L. 132‑1 Zakonika o zaštiti potrošača nije primjenjiv u ovom slučaju, s obzirom na to da je društvo EDF sklopilo ugovor o zajmu u svojem svojstvu poslodavca te da ga se posljedično ne može smatrati „prodavateljem robe ili pružateljem usluge” u smislu tog članka.

               15

               Zajmoprimci su podnijeli žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude ističući da su djelovali u svojstvu potrošačâ i pozivajući se na sudsku praksu Kasacijskog suda (Francuska) u skladu s kojom je nepoštena odredba ona kojom se predviđa raskid ugovora o zajmu zbog razloga nevezanog uz ugovor.

               16

               Kasacijski sud smatra da je za davanje odgovora na pitanja istaknuta u okviru žalbenog razloga, o kojima ovisi donošenje odluke o žalbi, potrebno dati ujednačeno tumačenje članka 2. Direktive 93/13.

               17

               U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 2. Direktive 93/13 […] tumačiti na način da društvo, poput društva EDF, kada odobrava zaposleniku hipotekarni zajam u okviru programa potpore za stjecanje stambene nekretnine, za koji uvjete ispunjavaju samo članovi osoblja društva, nastupa kao prodavatelj robe ili pružatelj usluge?

                        2)

                        Treba li članak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da društvo, poput društva EDF, kada odobrava takav hipotekarni zajam bračnom drugu zaposlenika, koji nije član osoblja navedenog društva nego solidarni dužnik, nastupa kao prodavatelj robe ili pružatelj usluge?

                        3)

                        Treba li članak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da zaposlenik društva, poput društva EDF, koji s tim društvom sklapa ugovor o hipotekarnom zajmu, nastupa kao potrošač?

                        4)

                        Treba li članak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da bračni drug tog zaposlenika, koji supotpisuje isti ugovor o zajmu, ne u svojstvu zaposlenika društva nego u svojstvu solidarnog dužnika, nastupa kao potrošač?”

         Prethodna pitanja

               18

               Svojim pitanjima koje valja razmatrati zajedno sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. točke (b) i (c) Direktive 93/13 tumačiti na način da, s jedne strane, zaposlenika društva i njegova bračnog druga koji s tim društvom sklope ugovor o kreditu koji ponajprije mogu sklopiti samo članovi osoblja navedenog društva i koji je namijenjen financiranju stjecanja nekretnine u privatne svrhe, treba smatrati „potrošačima” u smislu tog članka 2. točke (b) i, s druge strane, treba li, kad je riječ o odobrenju tog kredita, to isto društvo smatrati „prodavateljem robe ili pružateljem usluge” u smislu navedenog članka 2. točke (c).

               19

               Najprije valja podsjetiti da se, kao što se to navodi u desetoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13, ujednačeni zakonski propisi u području nepoštenih ugovornih odredaba moraju primjenjivati na „sve ugovore” koji se zaključuju između „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge)” i „potrošača”, kako su definirani člankom 2. točkama (b) i (c) te direktive (presuda od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 46.).

               20

               Istodobno, deseta uvodna izjava Direktive 93/13 navodi da „iz […] ove direktive treba, između ostalog, isključiti ugovore koji se odnose na zapošljavanje”.

               21

               U tim okolnostima, valja provjeriti utječe li činjenica da ugovorne strane ugovora o kreditu, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, također obvezuje ugovor o radu na njihova svojstva „potrošača” ili „prodavatelja robe ili pružatelja usluge” u smislu članka 2. točaka (b) i (c) Direktive 93/13 što se tiče tog ugovora o kreditu.

               22

               U tom pogledu, u skladu s navedenom odredbom, „potrošač” je svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima navedenom direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije. Osim toga, „prodavatelj robe ili pružatelj usluge” je svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima Direktivom 93/13 nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.

               23

               Kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, Direktiva 93/13 određuje ugovore na koje se primjenjuje upućivanjem na svojstvo ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome nastupaju li one ili ne u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije (presuda od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 53. i navedena sudska praksa).

               24

               Kao prvo, pojam „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13, objektivan je i ne ovisi o možebitnim konkretnim saznanjima predmetne osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže (presuda od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21.).

               25

               U tom pogledu, valja podsjetiti da se potrošač u odnosu na prodavatelje robe i pružatelje usluga, a vezano za pitanja koja se odnose kako na mogućnost pregovaranja tako i na razinu informacija, nalazi u podređenom položaju, što dovodi do pristupanja uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj odnosno pružatelj, bez mogućnosti utjecaja na njihov sadržaj (presuda od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 18. i navedena sudska praksa).

               26

               Nacionalni sud pred kojim se vodi spor o ugovoru koji može ulaziti u područje primjene te direktive dužan je, vodeći računa o svim dokazima, a osobito o odredbama tog ugovora, provjeriti može li se korisnika kredita kvalificirati kao „potrošača” u smislu Direktive 93/13. U tu svrhu nacionalni sud mora voditi računa o svim okolnostima predmetnog slučaja, a osobito o prirodi robe ili usluga koje su predmet ugovora o kojem je riječ, iz kojih se može razabrati za koju se namjenu nabavljaju ta roba ili usluge (presuda od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 22. i 23.).

               27

               Sud je već presudio da se čak i odvjetnika, iako se za njega smatra da raspolaže visokom razinom tehničkih sposobnosti, može smatrati „potrošačem” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 kada sklopi ugovor koji nije u vezi s njegovom profesionalnom djelatnošću (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 26. i 27.).

               28

               To široko tumačenje pojma „potrošač”, u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13, omogućuje da se osigura zaštita koju se tom direktivom dodjeljuje svim fizičkim osobama koje se nađu u podređenom položaju iz točke 25. ove presude.

               29

               Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da činjenica da je fizička osoba sa svojim poslodavcem sklopila ugovor koji nije ugovor o radu, sama po sebi nije prepreka tomu da se tu osobu kvalificira kao „potrošača” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13.

               30

               Osim toga, kao što je to u točki 60. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, činjenica da su određene vrste ugovora rezervirane za određene skupine potrošača ne lišava potonje njihova statusa „potrošača” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13.

               31

               Međutim, isključenjem mnogobrojnih ugovora koje potrošači sklapaju sa svojim poslodavcima svim tim potrošačima uskratila bi se zaštita koju pruža ta direktiva (vidjeti analogijom presudu od 15. siječnja 2015., Šiba, C‑537/13, EU:C:2015:14, t. 29.).

               32

               Kad je riječ o isključenju ugovora o radu iz područja primjene Direktive 93/13 valja utvrditi da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 58. svojeg mišljenja, ugovor o kreditu poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku ne uređuje ni radni odnos ni uvjete zapošljavanja te ga se posljedično ne može kvalificirati kao „ugovor o radu”.

               33

               Kao drugo, kad je riječ o pojmu „prodavatelj robe ili pružatelj usluge” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13, valja podsjetiti da je zakonodavac Unije namjeravao široko tumačiti taj pojam (presuda od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 48. i navedena sudska praksa).

               34

               Naime, s jedne strane, uporaba izraza „svaka” u navedenoj odredbi upućuje na to da se svaka fizička ili pravna osoba mora smatrati „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u smislu Direktive 93/13 ako nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije (presuda od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 49.).

               35

               S druge strane, taj se pojam odnosi na svaki obrt, poduzeće i profesiju, „bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu”. Prema tome, članak 2. točka (c) Direktive 93/13 može se primijeniti i na organizacije profitne ili neprofitne naravi koje obavljaju djelatnost od općeg interesa (vidjeti u tom smislu presudu od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 50. i 51.).

               36

               Pojam „prodavatelj robe ili pružatelj usluge” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13 funkcionalni je pojam koji podrazumijeva ispitivanje ulazi li ugovorni odnos u okvir aktivnosti koje osoba profesionalno obavlja (vidjeti u tom smislu presudu od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 55.).

               37

               Sud je već presudio da se obrazovna ustanova koja, u odnosu na svoju djelatnost obrazovanja, dodatno i sporedno pruža uslugu koja u biti čini ugovor o kreditu, u pogledu te usluge, može smatrati „prodavateljem robe ili pružateljem usluge” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 57. i 58.).

               38

               Naime, u takvom slučaju, načelno postoji neravnopravnost između obrazovne ustanove i studenta zbog asimetričnosti informiranosti i stručnih znanja stranaka, jer takva ustanova raspolaže trajnom organizacijom i stručnim znanjima kojima student, djelujući u privatne svrhe, ne mora nužno raspolagati kada je uzgredno suočen s takvim ugovorom (presuda od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen, C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 59.).

               39

               Ta su razmatranja primjenjiva u predmetu poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku u kojemu poslodavac, pravna osoba, sklapa s jednim od svojih zaposlenika, fizičkom osobom i, po potrebi, njegovim bračnim drugom, ugovor o kreditu namijenjen financiranju stjecanja nekretnine u privatne svrhe.

               40

               Naime, iako se glavna djelatnost poslodavca kao što je društvo EDF ne sastoji od pružanja financijskih usluga, nego od opskrbe energijom, taj poslodavac raspolaže informacijama, tehničkim kompetencijama, ljudskim i materijalnim resursima koje fizička osoba, odnosno druga ugovorna strana, nema.

               41

               Poput pojma „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13, pojam „prodavatelj robe ili pružatelj usluge” u smislu članka 2. točke (c) te direktive ima objektivan karakter i ne ovisi o tome koju djelatnost prodavatelj robe ili pružatelj usluge odluči obavljati kao svoju glavnu ili sekundarnu i uzgrednu djelatnost.

               42

               Usto, kao što je to u bitnome istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 46. svojeg mišljenja, činjenica da, s jedne strane, poslodavac svojim zaposlenicima predlaže sklapanje takvog ugovora o kreditu i time im nudi pogodnost stjecanja vlasništva nad stambenom nekretninom, služi privlačenju i zadržavanju kvalificirane i sposobne radne snage što pogoduje izvršavanju profesionalne djelatnosti poslodavca. U tom kontekstu, postojanje ili izostanak eventualnog izravnog prihoda predviđenog tim ugovorom za tog poslodavca ne utječe na kvalifikaciju navedenog poslodavca kao „prodavatelja robe ili pružatelja usluge” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13. S druge strane, široko tumačenje pojma „prodavatelj robe ili pružatelj usluge” u smislu navedene odredbe, služi ostvarenju cilja te direktive koji se sastoji od zaštite potrošača kao slabije strane u ugovoru sklopljenom s prodavateljem robe ili pružateljem usluge i uspostavljanju ravnoteže između ugovornih strana (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Sziber, C‑483/16, EU:C:2018:367, t. 32.).

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na sljedeći način:

                        –

                        članak 2. točku (b) Direktive 93/13 treba tumačiti na način da zaposlenika društva i njegova bračnog druga, koji s tim društvom sklope ugovor o kreditu čije je sklapanje načelno ograničeno na članove osoblja navedenog društva, a koji je namijenjen financiranju stjecanja nekretnine u privatne svrhe, treba smatrati „potrošačima” u smislu te odredbe;

                        –

                        članak 2. točku (c) Direktive 93/13 treba tumačiti na način da navedeno društvo treba smatrati „prodavateljem robe ili pružateljem usluge” u smislu navedene odredbe, kada ono sklapa takav ugovor o kreditu u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, čak i ako odobravanje kredita nije njegova glavna djelatnost.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da zaposlenika društva i njegova bračnog druga, koji s tim društvom sklope ugovor o kreditu čije je sklapanje načelno ograničeno na članove osoblja navedenog društva, a koji je namijenjen financiranju stjecanja nekretnine u privatne svrhe, treba smatrati „potrošačima” u smislu te odredbe;

                     Članak 2. točku (c) Direktive 93/13 treba tumačiti na način da navedeno društvo treba smatrati „prodavateljem robe ili pružateljem usluge” u smislu navedene odredbe, kada ono sklapa takav ugovor o kreditu u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, čak i ako odobravanje kredita nije njegova glavna djelatnost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. ožujka 2019.#Unareti SpA protiv Ministero dello Sviluppo Economico i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Unutarnje tržište prirodnog plina – Koncesije za javnu uslugu distribucije – Prijevremeni prestanak koncesija nakon prijelaznog razdoblja – Naknada koju duguje novi koncesionar dosadašnjem koncesionaru – Načelo pravne sigurnosti.#Predmet C-702/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Unutarnje tržište prirodnog plina – Koncesije za javnu uslugu distribucije – Prijevremeni prestanak koncesija nakon prijelaznog razdoblja – Naknada koju duguje novi koncesionar dosadašnjem koncesionaru – Načelo pravne sigurnosti”
      U predmetu C‑702/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 15. lipnja 2017., koju je Sud zaprimio 14. prosinca 2017., u postupku

         Unareti SpA

      protiv

         Ministero dello Sviluppo Economico,

         Presidenza del Consiglio dei Ministri – Dipartimento per gli Affari Regionali,

         Autorità Garante per l’Energia Elettrica il Gas e il Sistema Idrico – Sede di Milano,

         Presidenza del Consiglio dei Ministri – Conferenza Stato Regioni ed Unificata,

         Ministero per gli affari regionali – Dipartimento per gli affari regionali e le autonomie,

         Conferenza Unificata Stato Regioni e Enti Locali,

      uz sudjelovanje:

         Lucie Sanfilippo,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, L. Bay Larsen i M. Safjan, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Unareti SpA, G. Caia, A. Clarizia, M. Midiri i S. Colombari, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Sclafanija, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, O. Beynet i G. Gattinara i P. Ondrůšek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje prava Unije u području koncesija za javnu uslugu i načela pravne sigurnosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva Unareti SpA i, s druge strane, Ministero dello Sviluppo Economico (Ministarstvo gospodarskog razvoja, Italija), Presidenza del Consiglio dei Ministri – Dipartimento per gli Affari Regionali (Predsjedništvo Vijeća ministara – Ured za regionalna pitanja, Italija), Autorità Garante per l’Energia Elettrica il Gas e il Sistema Idrico – Sede di Milano (Jamstveno tijelo nadležno za električnu energiju, plin i vodovodni sustav – Ured u Milanu, Italija), Presidenza del Consiglio dei Ministri – Conferenza Stato Regioni ed Unificata (Predsjedništvo Vijeća ministara – Ujedinjena konferencija za odnose između države, regija i lokalnih jedinica, Italija), Ministero per gli affari regionali – Dipartimento per gli affari regionali e le autonomie (Ministarstvo za regionalna pitanja, Ured za regionalna i samoupravna pitanja, Italija) i Conferenza Unificata Stato Regioni e Enti Locali (Zajednička konferencija za odnose između države, regija i lokalnih jedinica) u vezi s tužbom za poništenje, kao prvo, decreto ministeriale n. 74951 recante „Approvazione del documento ‚Linee Guida su criteri e modalità applicative per la valutazione del valore del rimborso degli impianti di distribuzione del gas naturale’” (Ministarska uredba br. 74951 o potvrđivanju dokumenta „Smjernice o kriterijima i načinima određivanja visine naknade za postrojenja za distribuciju prirodnog plina”) od 22. svibnja 2014. (GURI br. 129, od 6. lipnja 2014.), i, kao drugo, decreto interministeriale n. 106, regolamento recante modifica al decreto del 12 novembre 2011, n. 226, concernente i criteri di gara per l’affidamento del servizio di distribuzione del gas naturale (Međuministarska uredba br. 106, propis o izmjeni uredbe br. 226 od 12. studenoga 2011. u vezi s kriterijima javne nabave za dodjelu ugovora o usluzi distribucije prirodnog plina) od 20. svibnja 2015. (GURI br. 161, od 14. srpnja 2015.).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Člankom 24. Direktive 2009/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55/EZ (SL 2009., L 211, str. 94.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 5., str. 39.) predviđeno je:
               „Države članice imenuju ili zahtijevaju od poduzeća, koja imaju u vlasništvu distribucijske sustave ili su za njih odgovorna, da imenuju, na razdoblje koje države članice trebaju utvrditi uzimajući u obzir pitanja učinkovitosti i gospodarske ravnoteže, jednog ili više operatora distribucijskih sustava, […].”

            Talijansko pravo

               4

               Članak 14. decreto legislativo n. 164, attuazione della direttiva n. 98/30/EZ recante norme comuni per il mercato interno del gas naturale, a norma dell’articolo 41 della legge 17 maggio 1999, n. 144 (Zakonodavna uredba br. 164 o provedbi Direktive 98/30/EZ o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina, u skladu s člankom 41. Zakona br. 144 od 17. svibnja 1999.) od 23. svibnja 2000. (GURI br. 142, od 20. lipnja 2000.), propisuje da je djelatnost distribucije prirodnog plina u načelu djelatnost pružanja javne usluge koju općine daju u koncesiju koncesionarima odabranima isključivo putem postupaka javne nabave, u trajanju koje ne može biti dulje od dvanaest godina.

               5

               U vezi s koncesijama za distribuciju prirodnog plina koje su na snazi, koje nisu dodijeljene u javnoj nabavi, članak 15. stavak 5. te zakonodavne uredbe navodi:
               „Za djelatnost distribucije plina, koncesije koje su na snazi u vrijeme stupanja na snagu ove uredbe, kao i one dodijeljene društvima nastalima preoblikovanjem trenutačnih operatora, ostaju na snazi do određenog prestanka, ako on nastupa prije isteka prijelaznog razdoblja iz članka 7. Koncesije koje su na snazi, a za koje nije predviđen prestanak ili čiji prestanak treba nastupiti nakon isteka prijelaznog razdoblja, ostaju na snazi do kraja tog prijelaznog razdoblja. U potonjem slučaju, nositeljima ugovorâ i koncesijâ koje su na snazi priznaje se naknada, na teret novog operatora […], koja se računa u skladu s načinima određivanja iz sporazumâ ili ugovorâ i, u dijelu u kojem se ti načini određivanja ne mogu utvrditi na temelju volje stranaka, na temelju kriterija iz članka 24. točaka (a) i (b) regio decreto n. 2578 (approvazione del testo unico della legge sull’assunzione direta dei pubblici servizi da parte dei comuni e delle province (Kraljevska uredba br. 2578, potvrda jedinstvenog teksta Zakona o izravnom pružanju javnih usluga od strane općina i pokrajina), (GURI br. 52 od 4. ožujka 1926.)), od 15. listopada 1925. U svakom slučaju, isključena je procjena izgubljene dobiti koja proizlazi iz prijevremenog prestanka odnosa pružanja usluga.”

               6

               Članak 24. Kraljevske uredbe br. 2578 od 15. listopada 1925. propisuje da u okviru propisa koji se odnose na raskid, od strane općina, ugovora o koncesijama za usluge, treba uzeti u obzir sljedeće kriterije:

                        „a)

                        industrijsku vrijednost postrojenja i pokretnog i nepokretnog materijala, uzimajući u obzir vrijeme koje je proteklo od stvarnog početka obavljanja djelatnosti i eventualne obnove postrojenja ili materijala, kao i eventualne odredbe ugovora o koncesiji koje se odnose na vlasništvo navedenog materijala, po prestanku te koncesije;

                        b)

                        predujmove i subvencije koje su dale općine, kao i visinu proporcionalnih pristojbi za registraciju koje su predujmili koncesionari i eventualne premije plaćene općinama koncedentima, i dalje vodeći računa o elementima navedenima u prethodnoj točki.”

               7

               Članak 5. stavci 2. i 3. decreto n. 226 del ministro dello sviluppo economico del ministro per i rapporti con le regioni e la coesione territoriale recante regolamento per i criteri di gara e per la valutazione dell’offerta per l’affidamento del servizio della distribuzione del gas naturale, in attuazione dell’articolo 46-bis del decreto legge 1° ottobre 2007 n. 159, convertito in legge, con modificazioni, dalla legge 29 novembre 2007, n. 222 (Uredba br. 226 Ministra gospodarskog razvoja i Ministra za odnos s regijama i teritorijalnu koheziju o propisima za kriterije javne nabave i ocjenu ponude za dodjelu javne usluge distribucije prirodnog plina, primjenom članka 46.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 159 od 1. listopada 2007., koja je s izmjenama pretvorena u zakon Zakonom br. 222 od 29. studenoga 2007.) od 12. studenoga 2011. (redovni dodatak GURI‑ju br. 22 od 27. siječnja 2012.), u svojoj prvotnoj verziji, propisuje:
               „2.   Visina naknade koju treba isplatiti nositeljima ugovorâ i koncesijâ koje moraju prestati i za koje nije predviđen rok prestanka, ili čiji sporazumom određen prestanak nastupa nakon prestanka usluge predviđenog u novom pozivu za nadmetanje, računa se na temelju odredbi sporazumâ ili ugovorâ, u skladu s odredbama članka 15. stavka 5. Zakonodavne uredbe br. 164 od 23. svibnja 2000., u izmijenjenom obliku, osobito u slučaju prijevremenog prestanka ugovora, odnosno prije njegova sporazumom određenog prestanka.
               3.   U slučaju da se metodologiju izračuna visine naknade koju treba isplatiti nositeljima iz podstavka 2. ne može utvrditi na temelju ugovorne dokumentacije, uključujući i kada je u njoj općenito navedeno da visinu naknade treba odrediti s obzirom na tržišne cijene, kriteriji iz članka 24. stavka 4. točaka (a) i (b) Kraljevske uredbe br. 2578 od 15. listopada 1925. primjenjuju se, u skladu s načinima određivanja iz stavaka 5. do 13., samo na dio postrojenja koji je u vlasništvu operatora, i za koji nije predviđeno da će ga se nakon sporazumom određenog prestanka koncesije besplatno ustupiti jedinici lokalne samouprave davatelju koncesije.”

               8

               U članku 4. stavku 6. decreto‑legge n. 69 convertito, con modificazioni, dalla legge 9 agosto 2013 n. 98, disposizioni urgenti per il rilancio dell’economia (Uredba sa zakonskom snagom br. 69, pretvorena u zakon, s izmjenama, Zakonom br. 98 od 9. kolovoza 2013., o hitnim odredbama za pokretanje gospodarstva), od 21. lipnja 2013. (redovni dodatak GURI‑ju br. 144 od 21. lipnja 2013.), propisano je da, radi olakšavanja odvijanja postupka javne nabave za dodjelu ugovora za distribuciju plina i smanjenja troškova za jedinice lokalne samouprave i poduzetnike, „Ministarstvo za gospodarski razvoj može donijeti smjernice o primijenjenim kriterijima i načinima određivanja visine naknade za postrojenja za distribuciju prirodnog plina, u skladu s člankom 5. Uredbe br. 226 od 12. studenoga 2011.”.

               9

               Ministarskom uredbom br. 74951. od 22. svibnja 2014. potvrđene su „Smjernice o kriterijima i načinima određivanja visine naknade za postrojenja za distribuciju prirodnog plina” navedene u Uredbi sa zakonskom snagom br. 69 od 21. lipnja 2013.

               10

               Članak 1. stavak 16. decreto‑legge n. 145 convertito, con modificazioni, dalla legge 21 febbraio 2014 n. 9, interventi urgenti di avvio del piano « destinazione Italia » per il contenimento delle tariffe elettriche e del gas, per l’internazionalizzazione, lo sviluppo e la digitalizzazione delle imprese, nonché misure per la realizzazione di opere pubbliche ed EXPO 2015 (Uredba sa zakonskom snagom br. 145, pretvorena u zakon, s izmjenama, Zakonom br. 9 od 21. veljače 2014., o hitnim mjerama za pokretanje plana „odredište Italija” za racionalizaciju cijena električne energije i plina, internacionalizaciju, razvoj i digitalizaciju poduzetnika, kao i mjere za izvršavanje javnih radova i EXPO 2015.) od 23. prosinca 2013. (GURI br. 300 od 23. prosinca 2013.), izmijenio je članak 15. stavak 5. Zakonodavne uredbe br. 164 od 23. svibnja 2000. zamjenjujući, radi uređivanja dijelova koji nisu uređeni predmetnim sporazumima i ugovorima, upućivanje na kriterije iz članka 24. točaka (a) i (b) Kraljevske uredbe br. 2578 od 15. listopada 1925. upućivanjem „na Smjernice o primijenjenim kriterijima i načinima određivanja visine naknade iz članka 4. stavka 6. Uredbe sa zakonskom snagom br. 69 od 21. lipnja 2013”.

               11

               Decreto‑legge del 24 giugno 2014, n. 91 convertito con modificazioni, dalla legge 11 agosto 2014 n. 116, disposizionii urgenti per il settore agricolo, la tutela ambientale e l’efficientamento energetico dell’edilizia scolastica e universitaria, il rilancio e lo sviluppo delle imprese, il contenimento dei costi gravanti sulle tariffe elettriche, nonché per la definizione immediata di adempimenti derivanti dalla normativa europea (Uredba sa zakonskom snagom br. 91, pretvorena u zakon, s izmjenama, Zakonom br. 116 od 11. kolovoza 2014., o hitnim odredbama za poljoprivredni sektor, zaštitu okoliša i energetsku učinkovitost školskih i sveučilišnih zgrada, za pokretanje i razvoj poduzetnika, ograničenje troškova koji terete cijene električne energije, kao i neposredno uređivanje formalnosti koje proizlaze iz europskog zakonodavstva) od 24. lipnja 2014. (GURI br. 144 od 24. lipnja 2014.), dodatno je izmijenio članak 15. stavak 5. Zakonodavne uredbe br. 164 od 23. svibnja 2000. propisujući da se naknada izračunava u skladu s odredbama sporazumâ i ugovorâ „pod uvjetom da su sklopljeni prije datuma stupanja na snagu” Uredbe br. 226 od 12. studenoga 2011.

               12

               Članak 5. stavak 2. Uredbe br. 226 od 12. studenoga 2011., kako je izmijenjena Međuministarskom uredbom br. 106 od 20. svibnja 2015., propisuje da se sporazumom utvrđen kriterij za određivanje primjenjuje „pod uvjetom da je ugovorna dokumentacija izrađena prije 11. veljače 2012. i da sadržava sve metodološke elemente, kao što su cjenici za različite vrste opreme koje treba primijeniti na imovinu u njezinu trenutačnom stanju i vodeći računa o mehaničkom trošenju, uzimajući u obzir korisni vijek trajanja za različite vrste opreme, da bi se izračunala i provjerila visina naknade, uključujući i kada to obavlja tijelo”. Taj članak u svojem stavku 3. dodaje da u slučaju da se metodologija obračuna visine naknade „ne može utvrditi na temelju ugovorne dokumentacije izrađene prije 11. veljače 2012., uključujući i kada je u njoj općenito navedeno da visinu naknade treba izračunati na temelju Kraljevske uredbe br. 2578 od 15. listopada 1925., a da pritom nije pobliže utvrđena metodologija, ili da je treba obračunati na temelju tržišnih cijena”, primjenjuju se načini određivanja navedeni u podstavcima 5. do 13. članka 5. Uredbe br. 226 od 12. studenoga 2011.„samo na dijelove postrojenja koji su u vlasništvu operatora i za koje nije predviđeno da će ih se, nakon sporazumom određenog prestanka koncesije, besplatno ustupiti jedinici lokalne samouprave koncendentu, u skladu s primijenjenim načinima određivanja navedenima u smjernicama o primijenjenim kriterijima i načinima određivanja visine naknade”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da društvo Unareti osigurava pružanje javne usluge distribucije prirodnog plina u 213 talijanskih općina, koje se većinom nalaze u Lombardiji, na mreži od otprilike 7650 kilometara (km) i s godišnjim distribucijskim opsegom od gotovo 2 milijarde kubičnih metara plina.

               14

               Ono je zatražilo od Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija) poništenje „Smjernic[a] o kriterijima i načinima određivanja visine naknade za postrojenja za distribuciju prirodnog plina” potvrđenih Ministarskom uredbom br. 74951 od 22. svibnja 2014.

               15

               Ono je nakon toga dopunilo svoju tužbu zahtjevima za poništenje Međuministarske uredbe br. 106 od 20. svibnja 2015.

               16

               Društvo Unareti navelo je, konkretno, da se pobijane uredbe protive načelu pravne sigurnosti jer mu se može retroaktivno uskratiti mogućnost pozivanja, radi izračunavanja naknade na koju ono ima pravo kao dosadašnji koncesionar, na ugovorne odredbe i Kraljevsku uredbu br. 2578 od 15. listopada 1925., i prisiliti ga da se poziva na „Smjernice o kriterijima i načinima određivanja visine naknade za postrojenja za distribuciju prirodnog plina” odobrene Ministarskom uredbom br. 74951 od 22. svibnja 2014., što bi za njega bilo nepovoljno.

               17

               Presudom od 14. listopada 2016. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud za Lacij) odbio je tužbu.

               18

               Društvo Unareti podnijelo je žalbu protiv te presude Consigliu di Stato (Državno vijeće, Italija).

               19

               Taj sud navodi da se od njega traži usklađivanje otvaranja predmetnog tržišta s tržišnim natjecanjem i zaštite postojećih ugovornih odnosa. On smatra potrebnim da Sud, u tu svrhu, protumači „relevantna pravila Unije” i načelo pravne sigurnosti, osobito u vezi s presudama od 17. srpnja 2008., ASM Brescia (C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 71.) i od 12. prosinca 2013., Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834, t. 44.), da bi utvrdio protive li im se izmjene uvedene pobijanim ministarskim uredbama.

               20

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se tim načelima i pravilima nacionalni propis […] kojim se predviđa retroaktivna primjena kriterija za određivanje visine naknada koje treba isplatiti dosadašnjim koncesionarima, što utječe na postojeće poslovne odnose, ili je takva primjena opravdana, i s obzirom na načelo proporcionalnosti, zahtjevom da se zaštite drugi javni interesi od europskog značaja povezani s nužnosti omogućavanja bolje zaštite strukture tržišnog natjecanja na tom tržištu osiguravanjem bolje zaštite korisnika usluge koji bi mogli neizravno pretrpjeti posljedice eventualnog povećanja iznosa koje treba platiti koncesionarima na odlasku?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               21

               Treba kao prvo odbaciti argumentaciju kojom talijanska vlada tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer ne ispunjava uvjete iz članka 94. Poslovnika Suda.

               22

               Na temelju tog članka, osim teksta prethodnih pitanja upućenih Sudu, zahtjev za prethodnu odluku treba sadržavati, kao prvo, sažeti prikaz predmeta spora kao i relevantne činjenice, kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili, barem, prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja, kao drugo, sadržaj nacionalnih odredaba za koje je vjerojatno da će se primijeniti u tom predmetu i, prema potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu te, kao treće, prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije i o vezi za koju on smatra da postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (presuda od 26. svibnja 2016., NN (L) International, C‑48/15, EU:C:2016:356, t. 22.).

               23

               Međutim, iz teksta odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da taj zahtjev ispunjava te uvjete, jer dovoljno precizno navodi činjenične podatke glavnog postupka, navedene u točkama 13. do 15. ove presude, jer Sudu izlaže relevantni nacionalni pravni okvir, naveden u točkama 4. do 12. ove presude, i jer Sudu omogućava razumijevanje razloga, navedenih u točkama 16. i 19. ove presude, koji su sud koji je uputio zahtjev doveli do toga da se pita u vezi s tumačenjem prava Unije u području koncesija za javnu uslugu i načela pravne sigurnosti u okviru glavnog postupka.

               24

               Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         O prethodnom pitanju

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije u području koncesija za javnu uslugu, u vezi s načelom pravne sigurnosti, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim se mijenjaju referentna pravila za izračun naknade na koju imaju pravo nositelji koncesija za distribuciju prirodnog plina dodijeljenih bez provođenja postupka nadmetanja zbog prijevremenog prestanka tih koncesija radi njihove ponovne dodjele nakon provođenja postupka nadmetanja.

               26

               Treba podsjetiti da se, u području koncesija za javnu uslugu, sekundarnim pravom Unije koje se primjenjuje u glavnom postupku, odnosno člankom 24. Direktive 2009/73 propisuje samo to da države članice imenuju jednog ili više operatora distribucijskih sustava na razdoblje koje one utvrđuju uzimajući u obzir pitanja učinkovitosti i gospodarske ravnoteže.

               27

               Sud je, usto, presudio da, čak i ako koncesija za javnu uslugu ne ulazi u područje primjene direktiva u vezi s različitim kategorijama ugovora o javnoj nabavi (vidjeti osobito presudu od 21. srpnja 2005., Coname, C‑231/03, EU:C:2005:487, t. 16.), iz primarnog prava Unije proizlazi da javna tijela Unije moraju, kada namjeravaju dodijeliti takvu koncesiju, općenito poštovati temeljna pravila UFEU‑a i osobito načelo nediskriminacije na temelju državljanstva (vidjeti u tom smislu osobito, presudu od 7. prosinca 2000., Telaustria i Telefonadress, C‑324/98, EU:C:2000:669, t. 60.).

               28

               Konkretno, ako takva koncesija uključuje određeni prekogranični interes, njezina potpuno netransparentna dodjela poduzetniku koji se nalazi u državi članici iz koje je i javni naručitelj predstavlja različito postupanje na štetu poduzetnika koji bi mogli biti zainteresirani za nju, a nalaze se u drugim državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Ako nije opravdano objektivnim okolnostima, takvo različito postupanje koje, isključujući sve poduzetnike koji se nalaze u drugoj državi članici izvan one iz koje je javni naručitelj, ide prije svega njima na štetu, neizravna je diskriminacija na temelju državljanstva, zabranjena člancima 49. i 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu, presudu od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 60.).

               30

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, treba napomenuti da se pravila iz točaka 26. do 29. ove presude odnose na obveze koje javni naručitelj ima pri dodjeli koncesije za javnu uslugu distribucije prirodnog plina, osobito kada ta koncesija uključuje određeni prekogranični interes.

               31

               Međutim, to nije ni cilj ni učinak ministarskih uredbi koje se pobijaju u glavnom predmetu, koje se odnose samo na referentna pravila za izračun naknade predviđene nacionalnim pravom, odnosno članak 15. stavak 5. Zakonodavne uredbe br. 164 od 23. svibnja 2000. u verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku, u korist nositelja koncesije koja je na snazi i koja je dodijeljena bez prethodnog provođenja postupka nadmetanja te koja je prijevremeno prestala radi njezine ponovne dodjele nakon provođenja postupka javne nabave na temelju samog nacionalnog prava, odnosno članka 14. te zakonodavne uredbe, jer Direktiva 2009/73 ne propisuje preispitivanje postojećih koncesija za distribuciju plina.

               32

               Iz toga slijedi da preispitivanje postojećih koncesija, čije su posljedice dijelom određene ministarskim uredbama pobijanima u glavnom postupku, ne proizlazi iz prava Unije u području koncesija za javnu uslugu distribucije plina.

               33

               Usto, izmjena referentnih pravila uvedenih tim uredbama, čiji je cilj ograničavanje, u određenim slučajevima, mogućnosti da se korisnik naknade pozove na odredbe ugovora o koncesiji ili na Kraljevsku uredbu br. 2578 od 15. listopada 1925., nije sama po sebi različito postupanje na štetu poduzetnika koji mogu biti zainteresirani za uslugu poput one koju obavlja društvo Unareti i koji se nalaze izvan Italije na području druge države članice. Naime, takva izmjena referentnih pravila primjenjuje se bez razlike na poduzetnike sa sjedištem u Italiji i na one sa sjedištem u drugoj državi članici.

               34

               U tom kontekstu, treba podsjetiti da, iako načelo pravne sigurnosti na temelju prava Unije obvezuje svako nacionalno tijelo, to vrijedi samo u dijelu u kojem je to tijelo obvezno primjenjivati pravo Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Međutim, kao što je navedeno u točkama 32. i 33. ove presude, prijevremeno okončavajući postojeće koncesije i donoseći ministarske uredbe koje se pobija u glavnom postupku talijanska tijela nisu djelovala na temelju svoje obveze primjene prava Unije.

               36

               Ta karakteristika predmeta u glavnom postupku ga u tom pogledu razlikuje od postupaka, koje navodi sud koji je uputio zahtjev, koji su doveli do presuda od 17. srpnja 2008., ASM Brescia (C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 71.) i od 12. prosinca 2013., Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834), u kojima se načelo pravne sigurnosti primijenilo u vezi s postojanjem obveza koje proizlaze iz prava Unije, na temelju kojih su nadležna nacionalna tijela morala opravdati različito postupanje odstupajući od pravila iz točaka 27. do 29. ove presude i vratiti poreze naplaćene kršenjem prava Unije.

               37

               Stoga na postavljeno pitanje treba odgovoriti u smislu da pravo Unije u području koncesija za javnu uslugu, u vezi s načelom pravne sigurnosti, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, kojim se mijenjaju referentna pravila za izračun naknade na koju imaju pravo nositelji koncesija za distribuciju prirodnog plina dodijeljenih bez provođenja postupka nadmetanja zbog prijevremenog prestanka tih koncesija radi njihove ponovne dodjele nakon provođenja postupka nadmetanja.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Pravo Unije u području koncesija za javnu uslugu, u vezi s načelom pravne sigurnosti, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim se mijenjaju referentna pravila za izračun naknade na koju imaju pravo nositelji koncesija za distribuciju prirodnog plina dodijeljenih bez provođenja postupka nadmetanja zbog prijevremenog prestanka tih koncesija radi njihove ponovne dodjele nakon provođenja postupka nadmetanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 21. ožujka 2019.#Tecnoservice Int. Srl, en faillite protiv Poste Italiane SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale ordinario di Udine.#Zahtjev za prethodnu odluku – Platne usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 2007/64/EZ – Članak 74. stavak 2. – Nalog za plaćanje kreditnim transferom – Neispravna jedinstvena identifikacijska oznaka koju je naveo platitelj – Izvršenje naloga za plaćanje na temelju jedinstvene identifikacijske oznake – Odgovornost pružatelja platnih usluga primatelja plaćanja.#Predmet C-245/18.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      21. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Platne usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 2007/64/EZ – Članak 74. stavak 2. – Nalog za plaćanje kreditnim transferom – Neispravna jedinstvena identifikacijska oznaka koju je naveo platitelj – Izvršenje naloga za plaćanje na temelju jedinstvene identifikacijske oznake – Odgovornost pružatelja platnih usluga primatelja plaćanja”
      U predmetu C‑245/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale ordinario di Udine (Redovni sud u Udinama, Italija), odlukom od 30. ožujka 2018., koju je Sud zaprimio 9. travnja 2018., u postupku

         Tecnoservice Int. Srl, u stečaju,
      protiv

         Poste Italiane SpA,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, E. Juhász i I. Jarukaitis (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Poste Italiane SpA, A. Fratini, avvocatessa,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Subrani i A. Collabolletta, avvocati dello Stato,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i O. Serdula, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe i V. Di Bucci, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 74. i 75. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (SL 2007., L 319, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Tecnoservice Int. Srl, u stečaju (u daljnjem tekstu: Tecnoservice) i Poste Italiane SpA u vezi s plaćanjem iznosa pogrešnom primatelju plaćanja, zbog platiteljeva neispravnog navođenja jedinstvene identifikacijske oznake.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 40., 43. i 48. Direktive 2007/64 glase:

                        „(40)

                        Za potpuno integriranu automatiziranu obradu plaćanja i za pravnu sigurnost povezanu s ispunjavanjem osnovnih obveza između korisnika platnih usluga ključno je da račun primatelja plaćanja bude odobren za ukupni iznos koji je platitelj prenosio. […]

                  […]

                        (43)

                        S ciljem poboljšanja učinkovitosti plaćanja diljem [Europske unije], za sve naloge za plaćanje koje je zadao platitelj, a koji su nominirani u eurima ili valuti države članice izvan europodručja, uključujući kreditne transfere i novčane pošiljke, trebao bi biti određen rok izvršenja od najviše jednog dana. […] Budući da su nacionalne infrastrukture platnog prometa često vrlo učinkovite te kako bi se spriječilo smanjenje razine postojeće kvalitete usluge, državama članicama treba dopustiti da gdje je potrebno zadrže ili usvoje pravila koja određuju kraći rok izvršenja od jednog radnog dana.

                  […]

                        (48)

                        Pružatelj bi platnih usluga trebao imati mogućnost nedvosmisleno navesti informacije potrebne za pravilno izvršenje naloga za plaćanje. S druge strane međutim, kako bi se izbjeglo rascjepkanost i ugrožavanje uspostavljanja integriranih platnih sustava u [Uniji], državama bi članicama trebalo dopustiti zahtijevanje posebnih identifikacijskih oznaka koje se koriste za platne transakcije. Međutim, države članice ne bi trebalo spriječiti da od pružatelja platnih usluga platitelja zahtijevaju poslovanje s dužnom pažnjom, te gdje je to tehnički izvedivo i ne zahtijeva ručnu intervenciju, provjeru usklađenosti jedinstvene identifikacijske oznake te ako se utvrdi da jedinstvena identifikacijska oznaka nije usklađena i odbiju nalog za plaćanje te o tome obavijeste platitelja. Odgovornost pružatelja platnih usluga trebalo bi ograničiti na pravilno izvršavanje platnih usluga u skladu s nalogom za plaćanje korisnika platnih usluga.”

               4

               Članak 4. te direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        5.

                        ‚platna transakcija’ znači čin polaganja, prijenosa ili podizanja novčanih sredstava koji inicira platitelj ili primatelj plaćanja bez obzira na osnovne obveze iz odnosa između platitelja ili primatelja plaćanja;

                  […]

                        21.

                        ‚jedinstvena identifikacijska oznaka’ znači kombinacija slova, brojeva i znakova koju pružatelj platnih usluga određuje korisniku platnih usluga i koju korisnik platnih usluga mora navesti za nedvosmislenu identifikaciju drugog korisnika platnih usluga i/ili njegovog računa za plaćanje koji se koristi u platnoj transakciji;

                  […]”

               5

               Poglavlje 2., naslovljeno „Jednokratne platne transakcije”, iz glave III. navedene direktive sadržava članak 37. te direktive, naslovljen „Informacije i uvjeti”. Stavkom 1. tog članka propisuje se:
               „Države članice osiguravaju da korisniku platnih usluga budu pružene ili mu se stave na raspolaganje sljedeće informacije i uvjeti:

                        (a)

                        specifikacija informacija ili jedinstvena identifikacijska oznaka koju korisnik platnih usluga mora navesti kako bi nalog za plaćanje mogao biti pravilno izvršen;

                  […]”

               6

               Poglavlje 3., naslovljeno „Okvirni ugovori”, koje je dio glave III. iste direktive, sadržava članak 42. te direktive, naslovljen „Informacije i uvjeti”. Taj članak glasi:
               „Države članice osiguravaju da korisniku platnih usluga budu osigurane sljedeće informacije i uvjeti:
               […]

                        2.

                        o korištenju platnih usluga:

                  […]

                        (b)

                        specifikacija informacija ili jedinstvena identifikacijska oznaka koju korisnik platnih usluga mora navesti kako bi nalog za plaćanje mogao biti pravilno izvršen;

                  […]”

               7

               Člankom 74. Direktive 2007/64, naslovljenim „Neispravne jedinstvene identifikacijske oznake”, predviđeno je:
               „1.   Ako je nalog za plaćanje izvršen u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom, nalog za plaćanje se smatra ispravno izvršenim u odnosu na primatelja plaćanja koji je određen jedinstvenom identifikacijskom oznakom.
               2.   Ako je jedinstvena identifikacijska oznaka koju navede korisnik platnih usluga neispravna, pružatelj platnih usluga sukladno članku 75. nije odgovoran za neizvršenje ili pogrešno izvršenje platne transakcije.
               Međutim, pružatelj platnih usluga platitelja čini razumne napore da bi povratio novčana sredstva iz te platne transakcije.
               […]
               3.   Ako korisnik platnih usluga pruži dodatne informacije osim onih određenih člankom 37. stavkom 1. točkom (a) ili člankom 42. stavkom 2. točkom (b), pružatelj platnih usluga odgovoran je samo za izvršenje platnih transakcija u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom koju je naveo korisnik platnih usluga.”

               8

               Člankom 75. te direktive, naslovljenim „Neizvršenje ili pogrešno izvršenje”, njegovim stavcima 1. i 2. u biti je predviđeno da se njima utvrđuju odgovornosti „ne dovodeći u pitanje […] članak 74. stavke 2. i 3.” navedene direktive.

            Talijansko pravo

               9

               Direktiva 2007/64 prenesena je u talijansko pravo decretom legislativo n. 11, recante attuazione della direttiva 2007/64/CE (Zakonodavna uredba br. 11 o prenošenju Direktive 2007/64/EZ) od 27. siječnja 2010. (redovni dodatak GURI‑ju br. 36 od 13. veljače 2010., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 11/2010).

               10

               Članci 74. i 75. Direktive 2007/64 preneseni su člancima 24. i 25. Zakonodavne uredbe br. 11/2010, čiji je tekst gotovo istovjetan onome navedenih članaka direktive.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Dužnik društva Tecnoservice 3. kolovoza 2015. svojoj je banci dao nalog za plaćanje bankovnim transferom u korist tog društva, na tekući račun otvoren kod društva Poste Italiane, identificiran pomoću jedinstvene identifikacijske oznake u smislu članka 4. točke 21. Direktive 2007/64, odnosno međunarodnog broja bankovnog računa (u daljnjem tekstu: IBAN). U tom nalogu za prijenos sredstava bilo je navedeno i ime željenog primatelja tih sredstava, odnosno Tecnoservice.

               12

               Prijenos sredstava bio je izvršen na račun koji odgovara tom IBAN‑u. Međutim, pokazalo se da je taj prijenos sredstava bio izvršen u korist subjekta koji nije društvo Tecnoservice, koje zato nikada nije primilo iznos koji mu je bio dugovan.

               13

               Društvo Tecnoservice je protiv društva Poste Italiane podnijelo tužbu Tribunalu ordinario di Udine (Redovni sud u Udinama, Italija), sudu koji je uputio zahtjev, tvrdeći da je društvo Poste Italiane odgovorno jer nije provjerilo odgovara li IBAN koji je naveo davatelj naloga za plaćanje imenu primatelja plaćanja. Tako je društvo Poste Italiane omogućilo da predmetni iznos bude prenesen pogrešnom primatelju plaćanja, iako je postojalo dovoljno elemenata za utvrđenje da je jedinstvena identifikacijska oznaka bila neispravna.

               14

               Prema mišljenju društva Poste Italiane ono ne snosi nikakvu odgovornost s obzirom na to da je izvršilo prijenos sredstava na račun koji odgovara IBAN‑u koji je naveo davatelj naloga za plaćanje i nije obvezno provesti nikakvu dodatnu provjeru.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da se odredbama Direktive 2007/64 u biti predviđa da se nalog za plaćanje izvršen u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom smatra ispravno izvršenim.

               16

               Međutim, prema njegovu mišljenju, članci 74. i 75. Direktive 2007/64 i, slijedom toga, relevantne odredbe nacionalnog zakonodavstva mogu se tumačiti na dva različita načina.

               17

               Prema prvom tumačenju, ta se dva članka primjenjuju isključivo na odnos između platitelja i njegove banke, a ne na odnos između banke primatelja plaćanja i drugih zainteresiranih osoba, kao što su davatelj naloga za plaćanje, stvarni primatelj plaćanja ili pogrešan primatelj plaćanja. U tom bi slučaju na taj drugi odnos trebalo primijeniti samo nacionalne propise, koji su često utemeljeni na pravilima o odgovornosti koja su različita i šireg opsega od onih koja su utvrđena ovom direktivom.

               18

               Prema drugom tumačenju oba se članka primjenjuju na cjelokupnu platnu transakciju, što bi uključivalo i ponašanje banke primatelja plaćanja. U tom bi slučaju odgovornost pružatelja platnih usluga primatelja plaćanja također bila usko povezana samo sa poštovanjem IBAN‑a koji je naveo davatelj naloga za plaćanje.

               19

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da su tijela nadležna za izvansudsko rješavanje sporova u okviru Arbitro Bancario e Finanziario (Arbitraža za bankovna i financijska pitanja, Italija) u tom području donijela različite odluke, ali da je tijelo zaduženo za koordinaciju između tih tijela izjavilo da prednost daje drugom tumačenju.

               20

               U tim je okolnostima Tribunale ordinario di Udine (Redovni sud u Udinama) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 74. i 75. Direktive [2007/64], u verziji koja je bila na snazi 3. kolovoza 2015., koji se odnose na obveze i ograničenja odgovornosti pružatelja platnih usluga, kako su u talijansko pravo preneseni člancima 24. i 25. [Zakonodavne uredbe br. 11/2010], tumačiti na način da se primjenjuju samo na pružatelja platne usluge davatelja naloga za izvršenje takve usluge ili pak na način da se primjenjuju i na pružatelja platnih usluga primatelja plaćanja?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 74. i 75. Direktive 2007/64 tumačiti na način da se, kada je nalog za plaćanje izvršen u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom koju je naveo korisnik platnih usluga, a koja ne odgovara imenu primatelja plaćanja koje je naveo taj isti korisnik, ograničenje odgovornosti pružatelja platnih usluga primjenjuje samo na pružatelja usluga davatelja naloga za plaćanje ili da se ono primjenjuje i na pružatelja platnih usluga primatelja plaćanja.

               22

               Valja podsjetiti da je člankom 74. stavkom 1. Direktive 2007/64 predviđeno da „[a]ko je nalog za plaćanje izvršen u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom, nalog za plaćanje se smatra ispravno izvršenim u odnosu na primatelja plaćanja koji je određen jedinstvenom identifikacijskom oznakom”. U stavku 2. prvom podstavku istog članka navodi se da „[a]ko je jedinstvena identifikacijska oznaka koju navede korisnik platnih usluga neispravna, pružatelj platnih usluga sukladno članku 75. nije odgovoran za neizvršenje ili pogrešno izvršenje platne transakcije”.

               23

               Stoga treba istaknuti da, s obzirom na to da iz elemenata spisa podnesenog Sudu proizlazi da se dvojbe suda koji je uputio zahtjev u biti odnose na tumačenje članka 74. stavka 2. Direktive 2007/64, koji se odnosi posebno na slučaj u kojemu je jedinstvena identifikacijska oznaka koju je dostavio korisnik neispravna, potonju odredbu valja protumačiti kako bi se tom sudu dao koristan odgovor.

               24

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presude od 2. rujna 2015., Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, t. 28. i navedena sudska praksa i od 16. studenoga 2016., DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, t. 19.).

               25

               U ovom slučaju valja utvrditi da tekst članka 74. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2007/64, koji koristi samo izraz „pružatelj platnih usluga”, ne pravi nikakvu razliku između različitih pružatelja platnih usluga. S obzirom na taj tekst, ograničenje odgovornosti predviđeno tom odredbom stoga se primjenjuje na sve pružatelje usluga koji sudjeluju u platnoj transakciji, a ne samo na jednog od njih.

               26

               Takvo doslovno tumačenje potkrijepljeno je kontekstom u kojem se ta odredba nalazi. Naime, s jedne strane, pojam „platna transakcija” je u smislu Direktive 2007/64, u njezinu članku 4. točki 5., definiran kao čin polaganja, prijenosa ili podizanja novčanih sredstava „koji inicira platitelj ili primatelj plaćanja” bez obzira na osnovne obveze iz odnosa između platitelja i primatelja plaćanja. Iz te definicije dakle proizlazi da se pojam „platna transakcija” odnosi na cjelokupan i jedinstven čin između platitelja i primatelja plaćanja, a ne samo na pojedinačne odnose platitelja i primatelja plaćanja s njihovim pružateljima platnih usluga.

               27

               S druge strane, člankom 74. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive 2007/64 samo se „pružatelju platnih usluga platitelja” nalaže obveza da učini razumne napore kako bi povratio novčana sredstva iz te platne transakcije. Stoga, da je zakonodavac Unije htio ograničiti učinke članka 74. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2007/64 samo na pružatelje platnih usluga platitelja, u pogledu naloga za plaćanje izvršenih u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom koju je naveo korisnik platnih usluga, to bi također pojasnio i u toj odredbi.

               28

               Usto, tumačenje članka 74. stavka 2. Direktive 2007/64, kako je navedeno u točki 25. ove presude, potkrijepljeno je i ciljevima te direktive. Naime, valja istaknuti da, s jedne strane, iz uvodne izjave 40. Direktive 2007/64 proizlazi da je njezin cilj među ostalim zajamčiti potpuno integriranu automatiziranu obradu transakcija i da, s druge strane, iz njezine uvodne izjave 43. proizlazi da se tom direktivom nastoji poboljšati učinkovitost i brzina plaćanja. Ti se ciljevi automatizirane obrade i brzine plaćanja mogu pak bolje ostvariti tumačenjem te odredbe na način da se njome ograničava odgovornost pružatelja platnih usluga kako platitelja tako i primatelja plaćanja, čime se na taj način ti pružatelji platnih usluga oslobađaju obveze provjere odgovara li jedinstvena identifikacijska oznaka koju je naveo korisnik platnih usluga osobi koja je navedena kao primatelj plaćanja.

               29

               Osim toga, valja primijetiti da je u uvodnoj izjavi 48. Direktive 2007/64, istina, određeno da države članice nisu spriječene da, gdje je to tehnički izvedivo i ne zahtijeva ručnu intervenciju, za pružatelja platnih usluga „platitelja” predvide obvezu dužne pažnje. Međutim, u njoj se navodi, pri čemu se ne čini razlika između dviju kategorija pružatelja platnih usluga, da bi odgovornost pružatelja platnih usluga trebalo ograničiti na pravilno izvršavanje platnih usluga u skladu s nalogom za plaćanje korisnika platnih usluga.

               30

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 74. stavak 2. Direktive 2007/64 treba tumačiti na način da, kad je nalog za plaćanje izvršen u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom koju je naveo korisnik platnih usluga, a koja ne odgovara imenu primatelja plaćanja koje je naveo taj isti korisnik, ograničenje odgovornosti pružatelja platnih usluga, predviđeno tom odredbom, primjenjuje se kako na pružatelja platnih usluga platitelja tako i na pružatelja platnih usluga primatelja plaćanja.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 74. stavak 2. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ treba tumačiti na način da, kad je nalog za plaćanje izvršen u skladu s jedinstvenom identifikacijskom oznakom koju je naveo korisnik platnih usluga, a koja ne odgovara imenu primatelja plaćanja koje je naveo taj isti korisnik, ograničenje odgovornosti pružatelja platnih usluga, predviđeno tom odredbom, primjenjuje se kako na pružatelja platnih usluga platitelja tako i na pružatelja platnih usluga primatelja plaćanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski