title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. studenoga 2014.#The Queen, na zahtjev: ClientEarth protiv The Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Kvaliteta zraka – Direktiva 2008/50/EZ – Granične vrijednosti za dušikov dioksid – Obveza da se uz zahtjev za odgodu krajnjeg roka dostavi plan za kvalitetu zraka – Sankcije.#Predmet C‑404/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Kvaliteta zraka — Direktiva 2008/50/EZ — Granične vrijednosti za dušikov dioksid — Obveza da se uz zahtjev za odgodu krajnjeg roka dostavi plan za kvalitetu zraka — Sankcije“
      U predmetu C‑404/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 16. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 19. srpnja 2013., u postupku

         The Queen, na zahtjev:

         ClientEarth

      protiv

         The Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Hewlett, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. srpnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ClientEarth, P. Kirch, odvjetnik, D. Rose, QC te E. Dixon i B. Jaffey, barristers;

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt i J. Beeko, u svojstvu agenata, uz asistenciju K. Smith, QC;

               —

               za Europsku komisiju, K. Mifsud‑Bonnici i S. Petrova, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. UEU‑a, članka 19. UEU‑a te članaka 13., 22., 23. i 30. Direktive 2008/50/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o kvaliteti zraka i čišćem zraku za Europu (SL L 152, str. 1.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između ClientEarth, nevladine organizacije za zaštitu okoliša, i Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs zbog zahtjeva te organizacije da se revidiraju planovi za kvalitetu zraka koje je za neke zone i aglomeracije donijela Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske primjenom Direktive 2008/50.

         Pravni okvir

         Direktiva 2008/50

               3

               Uvodna izjava 16. Direktive 2008/50 glasi:
               „Za zone i aglomeracije u kojima su uvjeti posebno teški trebalo bi omogućiti odgodu krajnjeg roka za postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima kvalitete zraka u slučajevima kada, bez obzira na provedbu odgovarajućih mjera za smanjenje onečišćenja, postoje akutni problemi u postizanju sukladnosti u specifičnim zonama i aglomeracijama. Svako odgađanje roka za zonu ili aglomeraciju mora pratiti sveobuhvatni plan koji bi trebala odobriti Komisija, a kojim se osigurava usklađenost s novim krajnjim rokom. Dostupnost potrebnih mjera Zajednice koje odražavaju željenu razinu smanjenja emisija na izvoru, što je navedeno u Tematskoj strategiji o onečišćenju zraka, bit će važna za učinkovito smanjenje emisije u vremenskom okviru koji je utvrđen u ovoj Direktivi za postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima pa bi je trebalo uzeti u obzir prilikom procjene zahtjeva za odgodu krajnjeg roka.“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. Direktive 2008/50, naslovljen „Predmet“, predviđa:
               „Ovom Direktivom utvrđuju se mjere čiji je cilj:

                        1)

                        definiranje i utvrđivanje ciljeva za kvalitetu zraka kako bi se izbjegli, spriječili ili umanjili štetni učinci na ljudsko zdravlje i okoliš kao cjelinu;

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 2. Direktive 2008/50, naslovljen „Definicije“, predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        5.

                        ‚granična vrijednost’ znači razina određena na temelju znanstvenih spoznaja s ciljem izbjegavanja, sprečavanja ili umanjivanja štetnih učinaka na ljudsko zdravlje i/ili okoliš u cjelini, koju treba dostići u zadanom razdoblju i koja se nakon toga ne smije prekoračiti;

                  [...] [neslužbeni prijevod]

                        7.

                        ‚granica tolerancije’ znači postotak granične vrijednosti za koji se ona može prekoračiti podložno uvjetima utvrđenima u ovoj Direktivi;

                        8.

                        ‚planovi za kvalitetu zraka’ znači planovi u kojima su utvrđene mjere za postizanje graničnih ili ciljnih vrijednosti:

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 13. Direktive 2008/50, naslovljen „Granične vrijednosti i pragovi upozorenja za zaštitu zdravlja ljudi“, predviđa:
               „1.   Države članice osiguravaju da u svim zonama i aglomeracijama razine sumporova dioksida, PM10, olova i ugljikova monoksida u zraku ne prelaze granične vrijednosti utvrđene u Prilogu XI.
               Što se tiče dušikova dioksida i benzena, granične vrijednosti navedene u Prilogu XI. ne smiju se prekoračiti nakon tamo navedenih datuma.
               Usklađenost s tim zahtjevima ocjenjuje se u skladu s Prilogom III.
               Granice tolerancije utvrđene u Prilogu XI. primjenjuju se u skladu s člankom 22. stavkom 3. i člankom 23. stavkom 1.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 22. Direktive 2008/50, naslovljen „Odgoda krajnjih rokova za postizanje usklađenosti i izuzeće od obveze primjene određenih graničnih vrijednosti“, predviđa:
               „1.   Ako se u određenoj zoni ili aglomeraciji ne može postići sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid ili benzen do krajnjih rokova navedenih u Prilogu XI., država članica može odgoditi te krajnje rokove do najviše pet godina za tu određenu zonu ili aglomeraciju, pod uvjetom da je donesen plan za kvalitetu zraka u skladu s člankom 23. za zonu ili aglomeraciju na koju se odnosi odgoda; takav plan za kvalitetu zraka dopunjuje se informacijama iz odjeljka B Priloga XV. koje se odnose na predmetne onečišćujuće tvari i pokazuje kako će se postići sukladnost s graničnim vrijednostima prije novoga krajnjeg roka.
               [...]
               3.   Ako država članica primjenjuje stavak 1. ili 2., mora osigurati da granična vrijednost za svaku onečišćujuću tvar nije prekoračena za više nego što iznosi maksimalna granica tolerancije iz Priloga XI. za svaku predmetnu onečišćujuću tvar.
               4.   Države članice obavješćuju [Europsku] Komisiju o slučajevima u kojima se, po njihovom mišljenju, mogu primijeniti stavak 1. ili 2., te dostavljaju plan za kvalitetu zraka iz stavka 1., uključujući i sve relevantne informacije koje Komisija treba kako bi procijenila jesu li relevantni uvjeti ispunjeni ili ne. U svojoj procjeni Komisija vodi računa o procijenjenim učincima mjera, koje su države članice poduzele, koje poduzimaju ili će poduzimati, na kvalitetu zraka u državama članicama, kao i o procijenjenim učincima trenutačnih mjera Zajednice i planiranih mjera Zajednice koje treba predložiti Komisija.
               Ako Komisija ne uputi primjedbe u roku od devet mjeseci od primitka te obavijesti, smatra se da su ispunjeni relevantni uvjeti za primjenu stavaka 1. ili 2.
               Ako Komisija uputi primjedbe, može od država članica zahtijevati da prilagode postojeće ili izrade nove planove za kvalitetu zraka.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 23. Direktive 2008/50, naslovljen „Planovi za kvalitetu zraka“, predviđa:
               „1.   Ako u određenim zonama ili aglomeracijama razine onečišćujućih tvari u zraku prekorače bilo koju graničnu vrijednost ili ciljnu vrijednost kao i bilo koju granicu tolerancije u svakom od tih slučajeva, države članice osiguravaju izradu planova za kvalitetu zraka za te zone i aglomeracije kako bi postigle relevantnu graničnu vrijednost ili ciljnu vrijednost navedenu u Prilozima XI. i XIV.
               U slučaju prekoračenja onih graničnih vrijednosti za koje je rok za postizanje sukladnosti već prošao, u planovima za kvalitetu zraka utvrđene su odgovarajuće mjere kako bi razdoblje prekoračenja bilo što je moguće kraće. Planovi za kvalitetu zraka mogu dodatno obuhvatiti i posebne mjere koje imaju za cilj zaštitu osjetljivih skupina stanovništva, uključujući i djecu.
               Ti planovi za kvalitetu zraka sadrže minimalno informacije iz odjeljka A Priloga XV., a mogu uključivati i mjere sukladno članku 24. Ti se planovi Komisiji dostavljaju bez odgode, a najkasnije dvije godine nakon kraja godine u kojoj je zabilježeno prvo prekoračenje.
               Ako planove za kvalitetu zraka treba izraditi ili provesti za nekoliko onečišćujućih tvari, države članice, ako je prikladno, pripremaju i provode cjelovite planove za kvalitetu zraka, koji obuhvaćaju sve predmetne onečišćujuće tvari.
               2.   Države članice, u mjeri u kojoj je to izvedivo, osiguravaju usklađenost s ostalim planovima koji se zahtijevaju sukladno Direktivi 2001/80/EZ, Direktivi 2001/81/EZ ili Direktivi 2002/49/EZ, kako bi postigle relevantne ciljeve zaštite okoliša.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 30. Direktive 2008/50, naslovljen „Sankcije“, propisuje:
               „Države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba donesenih u skladu s ovom Direktivom i poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale njihovu provedbu. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.“

               10

               Prilog XI. Direktivi 2008/50, naslovljen „Granične vrijednosti za zaštitu zdravlja ljudi“, u točki (B) određuje da je datum do kojeg se granične vrijednosti za dušikov dioksid ne smiju više prekoračiti 1. siječnja 2010.

               11

               Prilog XV. Direktivi 2008/50, naslovljen „Informacije koje treba uključiti u lokalne, regionalne ili nacionalne planove za poboljšanje kvalitete zraka“, u točki (A) određuje informacije koje treba dostaviti na temelju članka 23. te direktive, a u točki (B) one koje treba dostaviti na temelju njezinog članka 22. stavka 1.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Dušikov dioksid je plin koji nastaje izgaranjem pri visokoj temperaturi. Iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da cestovni promet i grijanje u domaćinstvu predstavljaju glavne izvore njegove emisije u većini urbanih zona Ujedinjene Kraljevine.

               13

               U svrhu procjene i upravljanja kvalitetom zraka pod uvjetima predviđenima Direktivom 2008/50, državno područje Ujedinjene Kraljevine je u skladu s tom direktivom bilo podijeljeno na 43 zone i aglomeracije.

               14

               U njih 40 jedna ili više graničnih vrijednosti, koje su za dušikov dioksid utvrđene tom direktivom, prekoračeno je tijekom 2010.

               15

               U skladu s nacrtima planova za kvalitetu zraka, koji su u svrhu javnog savjetovanja za 17 zona i aglomeracija, među kojima je i „Greater London“, objavljeni 9. lipnja 2011., sukladnost s tim graničnim vrijednostima morala bi se postići do 2015.

               16

               Na temelju članka 22. Direktive 2008/50 konačni planovi kao i zahtjevi za produljenje roka za 24 od 40 predmetnih zona ili aglomeracija dostavljeni su Komisiji 22. rujna 2011. Ti su planovi točno određivali uvjete pod kojima bi se morala postići sukladnost s graničnim vrijednostima, i to najkasnije do 1. siječnja 2015.

               17

               Odlukom od 25. lipnja 2012. Komisija je bezuvjetno prihvatila 9 zahtjeva za odgodu roka, a svoje je odobrenje za odgodu krajnjeg roka za 3 druga zahtjeva podvrgnula nekim uvjetima te je za 12 zona uputila primjedbe.

               18

               Za 16 zona ili aglomeracija čiji planovi za kvalitetu zraka predviđaju postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima za razdoblje od 2015. do 2025. godine, Ujedinjena Kraljevina nije, na temelju članka 22. Direktive 2008/50, podnijela nikakav zahtjev za produljenje roka i Komisija se na njih nije očitovala.

               19

               ClientEarth je od High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) zahtijevao da Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs naloži da te planove revidira kako bi se u skladu s člankom 22. Direktive 2008/50 naveli uvjeti pod kojima će se što je prije moguće, a najkasnije 1. siječnja 2015., postići sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid.

               20

               Taj sud je taj zahtjev odbio smatrajući da država članica, iako nije poštovala svoje obveze propisane člankom 13. Direktive 2008/50, nije dužna zahtijevati odgodu krajnjeg roka određenog tom direktivom za postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima na temelju njezinog članka 22. Dodao je da, u svakom slučaju, takav nalog može uzrokovati značajne političke i gospodarske probleme te da uključuje političke odabire koji nisu u njegovoj nadležnosti.

               21

               Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) je 30. svibnja 2012. odbio žalbu podnesenu protiv te odluke te je unatoč tome ClientEarthu dopustio da žalbu podnese i Supreme Court of the United Kingdom.

               22

               Taj je sud utvrdio da Ujedinjena Kraljevina nije postupila u skladu sa svojom obvezom postizanja suglasnosti s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid propisanom člankom 13. Direktive 2008/50 za 16 zona i aglomeracija o kojima je riječ u glavnom postupku. Također je utvrdio da se u tom predmetu pojavljuju pitanja tumačenja Direktive 2008/50 na koja sudska praksa Suda nije dala odgovor.

               23

               U tim je okolnostima Supreme Court of the United Kingdom odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kada, prema Direktivi [2008/50], u određenoj zoni ili aglomeraciji nije postignuta sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid do roka 1. siječnja 2010. navedenog u Prilogu XI. [toj] direktivi, je li država članica obvezna prema [navedenoj] direktivi i/ili članku 4. UEU‑a tražiti odgodu roka sukladno članku 22. Direktive?

                        2.

                        Ako jest, u kojim (ako ikojim) okolnostima država članica može biti oslobođena te obveze?

                        3.

                        U kojoj mjeri (ako uopće) [njezin] članak 23. [osobito stavak 2.] utječe na obveze države članice koja se nije uskladila s člankom 13.?

                        4.

                        U slučaju neusklađenosti [bilo s člankom 13. ili člankom 22.], koje (ako ikoje) pravne lijekove nacionalni sud mora osigurati kao pitanje europskog prava radi usklađenosti s člankom 30. Direktive [2008/50] i/ili člankom 4. ili 19. UEU‑a?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               24

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 22. Direktive 2008/50 tumačiti na način da je, u slučaju kada se u određenoj zoni ili aglomeraciji države članice ne može postići sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid iz Priloga XI. toj direktivi do 1. siječnja 2010., datuma koji je naveden u tom prilogu, ta država, kako bi mogla odgoditi taj krajnji rok do najviše pet godina, dužna za to podnijeti zahtjev u skladu s člankom 22. stavkom 1. Direktive 2008/50 i može li se, u tom slučaju, ipak izuzeti od te obveze u određenim okolnostima.

               25

               Obveza da se postigne sukladnost s graničnim vrijednostima određenim u Prilogu XI. Direktivi 2008/50, na dan 1. siječnja 2010., koji je naveden u tom prilogu, proizlazi iz članka 13. stavka 1. podstavka 2. te direktive.

               26

               Članak 22. stavak 1. Direktive 2008/50 međutim predviđa mogućnost da se prvotno određeni rok odgodi ako se do tog roka ne može postići sukladnost s graničnim vrijednostima, pod uvjetom da država članica donese plan za kvalitetu zraka za zonu ili aglomeraciju na koju se odnosi odgoda, koji ispunjava određene zahtjeve. Osobito, taj se plan mora donijeti u skladu s člankom 23. Direktive 2008/50. Također mora biti dopunjen informacijama iz odjeljka B Priloga XV. koje se odnose na predmetne onečišćujuće tvari i mora pokazati kako će se postići sukladnost s graničnim vrijednostima prije novoga krajnjeg roka. Obavijest o tim zonama i aglomeracijama i ti planovi moraju se u skladu sa stavkom 4. članka 22. dostaviti Komisiji na odobrenje.

               27

               Što se tiče pitanja mora li odnosna država članica kada su ispunjeni uvjeti navedeni u članku 22. stavku 1. Direktive 2008/50, kako bi do najviše pet godina mogla odgoditi rok naveden u Prilogu XI. Direktivi 2008/50, podnijeti zahtjev i u tu svrhu donijeti takav plan, treba utvrditi da iako izričaj navedene odredbe u tom pogledu ne daje jasne upute, kako iz konteksta te odredbe tako i iz cilja čijem ostvarenju teži zakonodavac Unije proizlazi da navedeni članak 22. stavak 1. treba tumačiti u tom smislu.

               28

               Naime, članak 22. stavak 4. Direktive 2008/50 odnosnoj državi članici nalaže da Komisiju obavijesti o zonama i aglomeracijama za koje smatra da se na njih primjenjuje stavak 1. tog članka te da dostavi plan za kvalitetu zraka predviđen potonjom odredbom.

               29

               Nadalje, takvo je tumačenje također najbolje za postizanje cilja osiguranja bolje kvalitete zraka čijem ostvarenju teži zakonodavac Unije, s obzirom na to da odnosnu državu članicu obvezuje da predvidi nepostizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima do propisanoga krajnjeg roka i da izradi plan za kvalitetu zraka koji sadrži mjere kojima se to onečišćenje može ukloniti u dodatnom roku.

               30

               Međutim, valja istaknuti da iako, što se tiče sumporova dioksida, PM10, olova i ugljikova monoksida, članak 13. stavak 1. podstavak 1. Direktive 2008/50 predviđa da države članice „osiguravaju“da se ne prekorače razine graničnih vrijednosti, podstavak 2. te odredbe određuje da, što se tiče dušikova dioksida i benzena, te granične vrijednosti „ne smiju biti prekoračene“ nakon određenoga krajnjeg roka, što odgovara obvezi postizanja rezultata.

               31

               Slijedom toga, države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere da se s time usklade i ne mogu smatrati da im mogućnost odgode roka ponuđena člankom 22. stavkom 1. Direktive 2008/50 dopušta da ih svojevoljno ne provedu.

               32

               Kako je to navedeno u uvodnoj izjavi 16. te direktive, ta odredba naime omogućuje da se rok koji je navedenom direktivom prvotno određen produlji samo kada, bez obzira na provedbu odgovarajućih mjera za smanjenje onečišćenja, postoje „akutni problemi“ u postizanju sukladnosti u specifičnim zonama i aglomeracijama.

               33

               Pod tim uvjetima, članak 22. stavak 1. Direktive 2008/50 treba tumačiti na način da se, kako bi se do najviše pet godina mogao odgoditi rok određen tom direktivom za postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid navedenima u njezinom Prilogu XI., državi članici nalaže podnošenje zahtjeva za odgodu kada se objektivno čini, uzimajući u obzir postojeće informacije i bez obzira na provedbu odgovarajućih mjera za smanjenje onečišćenja, da se u navedenom roku neće moći postići sukladnost s tim vrijednostima u specifičnoj zoni ili aglomeraciji.

               34

               Što se tiče pitanja opravdavaju li ipak neke okolnosti oslobođenje od te obveze, dovoljno je utvrditi da Direktiva 2008/50 ne predviđa nikakvu iznimku od obveze koja proizlazi iz njezinog članka 22. stavka 1.

               35

               Slijedom navedenoga, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 22. stavak 1. Direktive 2008/50 treba tumačiti na način da se, kako bi se do najviše pet godina mogao odgoditi rok određen tom direktivom za postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid navedenima u njezinom Prilogu XI., državi članici nalaže podnošenje zahtjeva za odgodu i donošenje plana za kvalitetu zraka kada se objektivno čini, uzimajući u obzir postojeće informacije i bez obzira na provedbu odgovarajućih mjera za smanjenje onečišćenja, da se u navedenom roku neće moći postići sukladnost s tim vrijednostima u specifičnoj zoni ili aglomeraciji. Direktiva 2008/50 ne predviđa nikakvu iznimku od obveze koja proizlazi iz njezinog članka 22. stavka 1.

         Treće pitanje

               36

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita omogućava li izrada plana za kvalitetu zraka u skladu s člankom 23. stavkom 1. podstavkom 2. Direktive 2008/50, u slučaju da se pokaže da se u specifičnoj zoni ili aglomeraciji države članice nakon 1. siječnja 2010., datuma navedenog u Prilogu XI., neće moći postići sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid iz tog priloga, a da ona nije zahtijevala odgodu toga krajnjeg roka u skladu s člankom 22. stavkom 1. Direktive 2008/50, zaključak da je ta država članica ipak ispunila obveze koje su joj nametnute temeljem članka 13. navedene direktive.

               37

               Najprije, valja podsjetiti da članak 23. stavak 1. podstavak 2. Direktive 2008/50 određuje da se on primjenjuje kada se prekoračenje graničnih vrijednosti onečišćujućih tvari dogodi nakon proteka krajnjeg roka za njihovu primjenu.

               38

               Usto, što se tiče dušikovog dioksida, primjena te odredbe nije uvjetovana okolnošću da je država članica prethodno pokušala dobiti odgodu toga krajnjeg roka u skladu s člankom 22. stavkom 1. Direktive 2008/50.

               39

               Slijedom navedenoga, članak 23. stavak 1. podstavak 2. Direktive 2008/50 također se primjenjuje u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima na dan 1. siječnja 2010. određen Prilogom XI. u zonama i aglomeracijama države članice nije postignuta sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid navedenima u Prilogu XI. toj direktivi i u onima u kojima ona nije, u skladu s člankom 22. stavkom 1. navedene direktive, zatražila odgodu tog roka.

               40

               Nadalje, iz članka 23. stavka 1. podstavka 2. Direktive 2008/50 proizlazi da je, kada se prekoračenje graničnih vrijednosti onečišćujućih tvari dogodi nakon proteka roka predviđenog za njihovu primjenu, odnosna država članica dužna donijeti plan za kvalitetu zraka koji ispunjava određene zahtjeve.

               41

               Stoga, taj plan mora predviđati odgovarajuće mjere kako bi razdoblje prekoračenja bilo što je moguće kraće te može obuhvatiti i dodatne posebne mjere koje imaju za cilj zaštitu osjetljivih skupina stanovništva, uključujući i djecu. Usto, u skladu s člankom 23. stavkom 1. podstavkom 3. Direktive 2008/50, taj plan sadrži minimalno informacije iz odjeljka A Priloga XV. toj direktivi, a može uključivati i mjere predviđene njezinim člankom 24. te se Komisiji mora dostaviti bez odgode, a najkasnije dvije godine nakon kraja godine u kojoj je zabilježeno prvo prekoračenje.

               42

               Međutim, ne može se prihvatiti analiza u skladu s kojom je, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, država članica u cijelosti ispunila obveze iz članka 13. stavka 1. podstavka 2. Direktive 2008/50 samo zbog toga što je taj plan bio donesen.

               43

               Prije svega, treba istaknuti da sam članak 22. stavak 1. Direktive 2008/50 izričito predviđa mogućnost da država članica odgodi krajnji rok naveden u Prilogu XI. toj direktivi za postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima dušikova dioksida predviđenima tim prilogom.

               44

               Nadalje, takva analiza može dovesti u pitanje koristan učinak članaka 13. i 22. Direktive 2008/50 jer bi državi članici omogućila da se pod blažim uvjetima od onih propisanih člankom 22. oslobodi obveze poštovanja krajnjeg roka propisanog člankom 13.

               45

               Naime, članak 22. stavak 1. Direktive 2008/50 zahtjeva da plan za kvalitetu zraka ne sadrži samo informacije iz njezinog odjeljka A Priloga XV., koje treba dostaviti na temelju članka 23. te direktive, već da bude također dopunjen informacijama iz odjeljka B tog istog priloga, koje se odnose na informacije o provedbi više direktiva i o svim mjerama za smanjenje onečišćenja zraka čija je provedba razmatrana na odgovarajućoj lokalnoj, regionalnoj ili nacionalnoj razini, u vezi s postizanjem ciljeva koji se odnose na kvalitetu zraku. Usto, taj plan mora pokazati kako će se postići sukladnost s graničnim vrijednostima prije novoga krajnjeg roka.

               46

               Naposljetku, to tumačenje također podržava utvrđenje u skladu s kojim se članci 22. i 23. Direktive 2008/50 mogu načelno primijeniti na različite slučajeve te imaju različit doseg.

               47

               Naime, članak 22. stavak 1. te direktive primjenjuje se u slučaju kada, uzimajući u obzir, kako to proizlazi iz uvodne izjave 16., posebno visoku razinu onečišćenja, neke onečišćujuće tvari ne „mogu“, do krajnjeg roka koji je prvotno bio predviđen Direktivom 2008/50, postići sukladnost s graničnim vrijednostima. Usto, ta odredba dopušta odgodu toga krajnjeg roka samo kada je država članica u stanju dokazati da se u novom roku od najviše pet godina može postići sukladnost s graničnim vrijednostima. Naposljetku ona ima samo vremensko ograničen doseg.

               48

               Nasuprot tome, članak 23. stavak 1. Direktive 2008/50 ima općenitiji doseg jer se bez vremenskog ograničenja primjenjuje na prekoračenja svih graničnih vrijednosti onečišćujuće tvari utvrđenih tom direktivom, nakon roka predviđenog za njihovu primjenu, neovisno o tome je li ga utvrdila Direktiva 2008/50 ili Komisija u skladu s njezinim člankom 22.

               49

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da u slučaju kada se čini da se do dana 1. siječnja 2010. navedenog u Prilogu XI. u specifičnoj zoni ili aglomeraciji države članice ne može postići sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid utvrđenima u Prilogu XI. Direktivi 2008/50, a da ona nije zatražila odgodu toga krajnjeg roka u skladu s člankom 22. stavkom 1. Direktive 2008/50, izrada plana za kvalitetu zraka u skladu s člankom 23. stavkom 1. podstavkom 2. te direktive sama za sebe ne omogućuje zaključak da je ta država ipak ispunila obveze koje su joj nametnute na temelju članka 13. navedene direktive.

         Četvrto pitanje

               50

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članci 4. i 19. UEU‑a te članak 30. Direktive 2008/50 tumačiti na način da je, kada država članica nije poštovala zahtjeve iz članka 13. stavka 1. podstavka 2. Direktive 2008/50, bez obzira na to što nije zatražila odgodu roka pod uvjetima predviđenima člankom 22. te direktive, na nadležnom nacionalnom sudu pred kojim je eventualno pokrenut postupak da prema nacionalnom tijelu poduzme sve potrebne mjere, poput naloga, kako bi to tijelo donijelo plan koji zahtijeva navedena direktiva, pod uvjetima koje ona predviđa.

               51

               Najprije, valja utvrditi da razlozi zbog kojih je tumačenje članka 30. Direktive 2008/50, koji se odnosi na pravila o sankcijama koja države članice moraju provesti, korisno za glavni postupak, dovoljno jasno ne proizlaze iz spisa koji je dostavljen Sudu.

               52

               Kada je riječ o članku 4. UEU‑a, valja podsjetiti da je u skladu s ustaljenom sudskom praksom na sudovima država članica da u skladu s načelom lojalne suradnje, koje je predviđeno stavkom 3. toga članka, osiguraju sudsku zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije (u tom smislu vidjeti osobito presudu Unibet, C‑432/05, EU:C:2007:163, t. 38.). Članak 19. stavak 1. UEU‑a usto državama članicama nalaže da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije.

               53

               U slučaju prekoračenja graničnih vrijednosti za dušikov dioksid nakon 1. siječnja 2010. u državi članici koja nije zatražila odgodu toga krajnjeg roka u skladu s člankom 22. stavkom 1. Direktive 2008/50, članak 23. stavak 1. podstavak 2. te direktive nalaže joj jasnu obvezu da donese plan za kvalitetu zraka koji ispunjava određene zahtjeve (vidjeti po analogiji presudu Janecek, C‑237/07, EU:C:2008:447, t. 35.).

               54

               Usto, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojedinci se protiv javnih tijela mogu pozivati na bezuvjetne i dovoljno precizne odredbe direktive. Također dužnost je nacionalnih tijela i sudova da odredbe nacionalnog prava tumače, u najvećoj mogućoj mjeri, u smislu koji je usklađen s ciljevima te direktive. U slučaju kada se takvo tumačenje ne bi moglo dati njihova je dužnost izuzeti iz primjene pravila nacionalnog prava koja nisu u skladu s tom direktivom (u tom smislu vidjeti presudu Janecek, EU:C:2008:447, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Naposljetku, kako je to Sud u više navrata podsjetio, ne bi bilo u skladu s obvezujućom prirodom koju članak 288. UFEU‑a priznaje Direktivi 2008/50 isključiti mogućnost da se osobe na koje se odnosi načelno pozivaju na obvezu koju ona nameće. To utvrđenje osobito vrijedi za direktivu čiji je cilj nadzirati i umanjiti onečišćenje zraka i čija je stoga svrha zaštita javnog zdravlja (u tom smislu vidjeti presudu Janecek, EU:C:2008:447, t. 37.).

               56

               Iz toga slijedi da fizičke ili pravne osobe na koje se prekoračenje graničnih vrijednosti izravno odnosi od 1. siječnja 2010. moraju imati mogućnost od nacionalnih tijela zahtijevati, ako je potrebno pokretanjem postupka pred nadležnim sudovima, donošenje plana za kvalitetu zraka sukladno članku 23. stavku 1. podstavku 2. Direktive 2008/50, kada država članica nije osigurala da se ispune zahtjevi iz članka 13. stavka 1. podstavka 2. te direktive, bez obzira na to što nije zatražila odgodu roka pod uvjetima predviđenima njezinim člankom 22. (vidjeti po analogiji presudu Janecek, EU:C:2008:447, t. 39.).

               57

               Što se tiče sadržaja tog plana, iz članka 23. stavka 1. podstavka 2. Direktive 2008/50 proizlazi da iako države članice imaju određeni diskrecijski prostor za određivanje mjera koje treba usvojiti, one u svakom slučaju moraju dopustiti da razdoblje prekoračenja graničnih vrijednosti bude što je moguće kraće.

               58

               Stoga na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da je, kada država članica nije poštovala zahtjeve iz članka 13. stavka 1. podstavka 2. Direktive 2008/50, bez obzira na to što nije zatražila odgodu roka pod uvjetima predviđenima člankom 22. te direktive, na nadležnom nacionalnom sudu pred kojim je eventualno pokrenut postupak da prema nacionalnom tijelu poduzme sve potrebne mjere, poput naloga, kako bi to tijelo donijelo plan koji zahtijeva navedena direktiva pod uvjetima koje ona predviđa.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 22. stavak 1. Direktive 2008/50/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o kvaliteti zraka i čišćem zraku za Europu treba tumačiti na način da se, kako bi se do najviše pet godina mogao odgoditi rok određen tom direktivom za postizanje sukladnosti s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid navedenima u njezinom Prilogu XI., državi članici nalaže podnošenje zahtjeva za odgodu i donošenje plana za kvalitetu zraka kada se objektivno čini, uzimajući u obzir postojeće informacije i bez obzira na provedbu odgovarajućih mjera za smanjenje onečišćenja, da se u navedenom roku neće moći postići sukladnost s tim vrijednostima u specifičnoj zoni ili aglomeraciji. Direktiva 2008/50 ne predviđa nikakvu iznimku od obveze koja proizlazi iz njezinog članka 22. stavka 1.

                           2.

                           U slučaju kada se čini da se do dana 1. siječnja 2010. navedenog u Prilogu XI. u specifičnoj zoni ili aglomeraciji države članice ne može postići sukladnost s graničnim vrijednostima za dušikov dioksid utvrđenima u Prilogu XI. Direktivi 2008/50, a da ona nije zatražila odgodu toga krajnjeg roka u skladu s člankom 22. stavkom 1. Direktive 2008/50, izrada plana za kvalitetu zraka u skladu s člankom 23. stavkom 1. podstavkom 2. te direktive sama za sebe ne omogućuje zaključak da je ta država ipak ispunila obveze koje su joj nametnute na temelju članka 13. navedene direktive.

                           3.

                           Kada država članica nije poštovala zahtjeve iz članka 13. stavka 1. podstavka 2. Direktive 2008/50, bez obzira na to što nije zatražila odgodu roka pod uvjetima predviđenima člankom 22. te direktive, na nadležnom je nacionalnom sudu pred kojim je eventualno pokrenut postupak da prema nacionalnom tijelu poduzme sve potrebne mjere, poput naloga, kako bi to tijelo donijelo plan koji zahtijeva navedena direktiva pod uvjetima koje ona predviđa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. studenoga 2016.#Speciality Drinks Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije CLAN – Raniji verbalni žig Europske unije CLAN MACGREGOR – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost proizvoda obilježenih suprotstavljenim znakovima – Relevantna javnost – Međuovisnost kriterija – Ovlast izmjene – Članak 65. stavak 3. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-250/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 23. travnja 2009. # AEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Predmet C-425/07 P.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 26. ožujka 2015.#DO protiv Europskog nadzornog tijela za vrijednosne papire i tržišta kapitala (ESMA).#Javna služba – Osoblje ESMA‑e – Član privremenog osoblja – Neproduženje ugovora – Izvješće o ocjeni – Nepravodobno sastavljeno izvješće o ocjeni – Nedosljednost između općih i posebnih ocjena.#Predmet F-32/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. studenog 2011.#Finanzamt Lüdenscheid protiv Christel Schriever.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#PDV - Šesta direktiva.#Predmet C-444/10.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. listopada 2014.#Fonderie 2A protiv Ministre de l’Économie et des Finances.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva o PDV-u – Članak 8. stavak 1. točka (a) – Utvrđivanje mjesta isporuke robe – Isporučitelj koji ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one u kojoj kupac ima poslovni nastan – Obrada robe u državi članici u kojoj kupac ima poslovni nastan.#Predmet C‑446/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑446/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d'État (Francuska), odlukom od 25. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 7. kolovoza 2013., u postupku
            Fonderie 2A
            protiv
            Ministre de l’Économie et des Finances,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, J. L. da Cruz Vilaça, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. svibnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Fonderie 2A, D. Le Prado, odvjetnik,
            – za francusku vladu, D. Colas i J.-S. Pilczer, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, I. Bakopoulos i M. Skorila, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i C. Soulay, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 3. srpnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredaba Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995. (SL L 102, str. 18., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između Fonderie 2A, društva sa sjedištem u Italiji, i ministre de l’Économie et des Finances (Ministarstvo gospodarstva i financija) u vezi s odbijanjem povrata poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji je to društvo 2001. platilo u Francuskoj za radove ostvarene u toj državi članici.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Šesta direktiva
            3. Šestu direktivu 1. siječnja 2007. ukinula je i zamijenila Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.). Međutim, vodeći računa o činjenici da je PDV o kojem je riječ u glavnom postupku plaćen 2001., relevantne su odredbe Šeste direktive.
            4. Članak 2. Šeste direktive glasi kako slijedi:
            „Podliježu [PDV‑u]:
            1. isporuka robe i pružanje usluga u tuzemstvu, koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;
            […]“
            5. Članak 5. stavak 1. spomenute direktive određuje pojam „isporuka robe“ kako slijedi:
            „,Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.“
            6. Članak 8. Šeste direktive, na temelju kojeg se utvrđuje mjesto gdje se izvršavaju oporezive transakcije, u stavku 1. točki (a) određuje da se u slučaju robe koju dobavljač, kupac ili treća osoba otprema ili prevozi mjestom isporuke smatra mjesto gdje je roba smještena u trenutku kad počinje otprema ili prijevoz robe kupcu.
            7. Članak 28. a Šeste direktive, koji određuje područje primjene prijelaznih uvjeta oporezivanja trgovine među državama članicama, predviđa:
            „1. Također podliježu [PDV‑u]:
            a) stjecanje robe unutar Zajednice na teritoriju određene države članice uz naknadu od strane poreznog obveznika koji djeluje kao takav ili pravne osobe koja nije porezni obveznik, kad je prodavatelj porezni obveznik koji djeluje kao takav […]
            […]
            3. ,Stjecanje robe unutar Zajednice’ znači stjecanje vlasničkog prava raspolaganja pokretnom materijalnom imovinom koju osobi koja stječe robu otprema ili prevozi prodavatelj ili neka druga osoba u njegovo ime ili osoba koja stječe robu u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe počinje.
            […]
            5. Isporukom robe uz naknadu smatra se:
            b) prijenos robe koji provodi porezni obveznik, a koja čini dio njegove poslovne imovine, u drugu državu članicu.
            Smatra se da je porezni obveznik iz druge države članice prenio ili da je za njegov račun prenesena sva poslovna imovina koja je isporučena ili prevezena iz druge države članice izvan teritorija iz članka 3., ali unutar Zajednice, za potrebe njegova poduzeća, osim za koju od sljedećih transakcija:
            […]
            – pružanje usluge obavljene za poreznog obveznika koja se sastoji od rada na predmetnoj robi koji je fizički izvršen unutar teritorija države članice u kojoj završava otprema ili prijevoz robe, pod uvjetom da se roba nakon obrade vraća poreznom obvezniku u državi članici iz koje je ona bila izvorno otpremljena ili prevezena.
            […]
            6. Korištenje poreznog obveznika za vlastito poslovanje robe koju je otpremio ili prevezao taj porezni obveznik ili netko drugi za njegov račun iz druge države članice u kojoj je roba proizvedena, izvađena, prerađena, kupljena ili stečena u smislu stavka 1. ili u koju ju je taj porezni obveznik uvezao za svoje poslovanje smatra se stjecanjem robe uz naknadu unutar Zajednice.
            […]“
            8. Članak 28. f te direktive, naslovljen „Pravo na odbitak“, određuje:
            „1) U članku 17. stavci 2., 3. i 4. zamjenjuju su sljedećim tekstom:
            ,2. Ako se roba ili usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik od [PDV‑a] koji je dužan platiti ovlašten je odbiti:
            a) [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen u tuzemstvu za robu koju mu je drugi porezni obveznik isporučio ili će mu isporučiti i za usluge koje je za njega izvršio ili će izvršiti;
            […]
            3. Države članice svakom poreznom obvezniku priznaju pravo na odbitak ili povrat [PDV‑a] iz stavka 2. ako se roba i usluge koriste u svrhe:
            a) transakcije u vezi s gospodarskim aktivnostima iz članka 4. stavka 2. koje se provode u inozemstvu, u pogledu kojih bi PDV bilo dopušteno odbiti da su bile provedene u tuzemstvu;
            […]
            4. Povrat PDV‑a iz stavka 3. provodi se:
            – poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan u tuzemstvu, ali koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici, u skladu s detaljnim provedbenim pravilima utvrđenima u [Osmoj] Direktivi Vijeća 79/1072/EEZ [od 6. prosinca 1979. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan na području države (SL L 331, str. 11., u daljnjem tekstu: Osma direktiva)],
            […]’
            […]“
            Osma direktiva
            9. Članak 1. Osme direktive navodi:
            „Za potrebe ove direktive, porezni obveznik koji nema poslovni nastan na području Zajednice znači porezni obveznik iz članka 4. stavka 1. [Šeste] direktive koji tijekom razdoblja spomenutog u članku 7. stavku 1. prvom podstavku prvoj i drugoj rečenici nije u toj državi imao ni sjedište ni gospodarsku aktivnost ni stalni poslovni nastan iz kojeg su obavljane poslovne transakcije niti je, ako ne postoji takvo sjedište ni stalni poslovni nastan, imao uobičajenu adresu i boravište, i koji tijekom tog razdoblja nije isporučivao nikakvu robu ni usluge za koje se smatra da su bile isporučene u toj državi […]“
            10. Članak 2. te direktive predviđa:
            „Svaka država članica provodi svakom poreznom obvezniku koji nema poslovni nastan u tuzemstvu, ali koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici sukladno niže propisanim uvjetima, povrat [PDV‑a] koji mu je obračunat za usluge koje su mu drugi porezni obveznici pružili ili za pokretnine koje su mu isporučili u tuzemstvu ili mu je obračunat pri uvozu robe u zemlju, ako se spomenuta roba ili usluge koriste za potrebe transakcija iz članka 17. stavka 3. točaka (a) i (b) [Šeste direktive] ili za pružanje usluga iz članka 1. točke (b).“
            Francusko pravo
            11. Članak 256. Općeg poreznog zakonika, u verziji koja se primjenjuje na činjenice spora u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: CGI), predviđa:
            „I. [PDV‑u] podliježu isporuke robe i pružanja usluga koje porezni obveznik koji djeluje kao takav obavlja uz naknadu.“
            II. 1° Isporukom robe smatra se prijenos vlasničkog prava raspolaganja pokretnom imovinom.
            […]“
            12. Članak 258. CGI‑ja glasi kako slijedi:
            „I. Kada se imovina nalazi u Francuskoj, mjestom isporuke poslovne pokretnine smatra se Francuska:
            a) u trenutku kada je prodavatelj, kupac ili netko za njihov račun otprema ili prevozi kupcu;
            b) kada je prodavatelj ili netko za njegov račun montira ili instalira;
            c) ako nema otpreme ni prijevoza, kada se stavi na raspolaganje kupcu;
            […]“
            13. Članci 271. CGI‑ja i 242‑0 M Priloga II. CGI‑ju provode članke 1. i 2. Osme direktive.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            14. Tužitelj u glavnom postupku proizveo je 2001. u Italiji metalne dijelove koje je prodao Atralu, društvu sa sjedištem u Francuskoj.
            15. Prije nego što ih je isporučio Atralu, tužitelj u glavnom postupku za vlastiti je račun te dijelove otpremio drugom francuskom društvu, Saunier‑Plumazu, kako bi potonje moglo obaviti završne radove, to jest radove bojenja, a zatim ih ponovno izravno otpremiti krajnjem kupcu.
            16. Prodajna cijena spomenutih dijelova koju je Fonderie 2A zaračunao Atralu obuhvaćala je te završne radove. Te iste završne radove pružatelj usluge, to jest Saunier‑Plumaz, zaračunao je Fonderieu 2A za iznos koji je također uključivao PDV na te radove.
            17. Fonderie 2A na temelju nacionalnih odredaba koje provode Osmu direktivu od francuske porezne uprave zatražio je povrat PDV‑a koji mu je tako stavljen na teret.
            18. Zahtjev je odbijen uz obrazloženje da je, u skladu s nacionalnim odredbama koje provode Osmu direktivu, mjesto isporuke robe u Francuskoj.
            19. Fonderie 2A zatim je protiv te odbijajuće odluke podnio pravni lijek pred upravnim sudom u Parizu, koji ga je odbio presudom od 3. srpnja 2008. Budući da je upravni žalbeni sud u Parizu presudom od 21. listopada 2010. također odbio žalbu koja je na to podnesena, tužitelj u glavnom postupku podnio je žalbu u kasacijskom postupku Conseil d’État.
            20. Tužitelj u glavnom postupku u okviru te žalbe ističe da upravni žalbeni sud u Parizu nije uzeo u obzir odredbe CGI‑ja koje su usvojene radi toga da se osigura prenošenje Šeste direktive u francusko pravo. Smatra da je iz Italije obavio isporuku unutar Zajednice i da u Francuskoj nije izvršio oporezive transakcije. Stoga smatra da je kupac odgovoran za plaćanje PDV‑a na to stjecanje unutar Zajednice.
            21. U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li se prema odredbama Šeste direktive kojima se određuje mjesto isporuke unutar Zajednice smatrati da je isporuka robe, koju je društvo izvršilo kupcu u drugoj državi Europske unije nakon njezine obrade koja je za račun prodavatelja izvršena u poslovnoj jedinici drugog društva koje se nalazi u državi kupca, isporuka izmeđ u države prodavatelja i države krajnjeg primatelja ili isporuka unutar države posljednje navedenog koja je izvršena iz poslovne jedinice u kojoj je izvršena obrada?“
            O prethodnom pitanju
            Uvodna očitovanja
            22. Iz članka 1. u vezi s člankom 2. Osme direktive proizlazi da isporučitelj robe, u situaciji u kakvoj je tužitelj u glavnom postupku, nema pravo na povrat PDV‑a koji je za tu robu obračunat i koji je uplatio isporučitelju s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, osim ako taj isporučitelj u potonjoj državi članici nije izvršio nikakvu isporuku robe ili pružanje usluga. Naime, ako je isporučitelj koji se nalazi u situaciji u kakvoj je tužitelj u glavnom postupku izvršio isporuku robe u toj istoj državi članici, načelo neutralnosti PDV‑a ne zahtijeva povrat PDV‑a isplaćenog pružatelju usluga, s obzirom na to da spomenuti isporučitelj, pod uvjetom da se usluge koje pruži spomenuti pružatelj koriste za potrebe oporezivih transakcija tog isporučitelja, ima pravo na odbitak PDV‑a, u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkom (a) Šeste direktive u verziji koja proizlazi iz članka 28. h točke 1. spomenute direktive.
            23. Sud koji je uputio zahtjev tako želi utvrditi smatra li se da se isporuka robe koju isporučitelj, u situaciji u kakvoj se nalazi tužitelj u glavnom postupku, obavlja kupcu s poslovnim nastanom u drugoj državi članici odvija u potonjoj državi članici kada spomenuti isporučitelj završne radove povjeri pružatelju usluga s poslovnim nastanom u istoj toj državi članici, prije nego što spomenutu robu preveze spomenutom kupcu.
            24. Iako se postavljeno pitanje općenito odnosi na odredbe Šeste direktive na temelju kojih se može utvrditi mjesto isporuke unutar Zajednice, valja smatrati da se ono zapravo odnosi na tumačenje članka 8. stavka 1. točke (a) te direktive. Naime, iz sudske prakse proizlazi da ta odredba na temelju koje se može utvrditi mjesto isporuke robe ne razlikuje isporuke „unutar Zajednice“ i „interne“ isporuke (vidjeti presudu EMAG Handel Eder, C‑245/04, EU:C:2006:232, t. 46.).
            25. Stoga, kao što je to ustvrdila nezavisna odvjetnica u točki 52. svojeg mišljenja, mjesto isporuke koja se sastoji u tome da Fonderie 2A prodaje Atralu metalne dijelove o kojima je riječ u glavnom postupku treba utvrditi s obzirom na članak 8. stavak 1. točku (a) te u tom pogledu nije od utjecaja ostvarivanje „prijenosa“ i „korištenja“ u smislu članka 28. a stavka 5. točke (b) i stavka 6. Šeste direktive, zbog čega radi davanja odgovora na postavljeno pitanje nije potrebno tumačiti te potonje odredbe.
            26. U tim okolnostima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 8. stavak 1. točku (a) Šeste direktive tumačiti na način da se mjestom isporuke robe koju je društvo s poslovnim nastanom u jednoj državi članici prodalo kupcu s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i za koju je prodavatelj ugovorio završne radove s pružateljem usluga koji ima poslovni nastan u toj drugoj državi članici, prije nego što je u dogovoru sa spomenutim pružateljem usluga tu robu otpremio kupcu, smatra država članica u kojoj poslovni nastan ima isporučitelj ili, protivno tomu, država članica u kojoj poslovni nastan ima kupac.
            Odgovor Suda
            27. U tom se pogledu na prvome mjestu valja držati teksta članka 8. stavka 1. točke (a) Šeste direktive, na temelju kojeg se mjestom isporuke robe smatra „mjesto gdje je roba smještena u trenutku kad počinje otprema ili prijevoz robe kupcu“. Doslovno tumačenje te odredbe ne dopušta da se mjestom isporuke kao što je ona do koje je došlo između tužitelja u glavnom postupku i kupca smatra država članica u kojoj isporučitelj ima poslovni nastan. Naime, dotična roba najprije je otpremljena pružatelju usluga koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici i koji ju je zatim, završivši završne radove, otpremio kupcu koji ima poslovni nastan u potonjoj državi članici. Jedina roba koja je bila predmet ugovora između isporučitelja i kupca, to jest gotova roba, već se, dakle, „u trenutku otpremanja ili prijevoza kupcu“, u smislu članka 8. stavka 1. točke (a) Šeste direktive, nalazila u državi članici u kojoj potonji ima poslovni nastan.
            28. Na drugome mjestu, to doslovno tumačenje potkrepljuje i opća struktura spomenute odredbe. Naime, mjesto „isporuke robe“ u smislu članka 5. stavka 1. Šeste direktive, odnosno prijenos vlasničkog prava raspolaganja poslovnom robom, treba se utvrditi primjenom pravila propisanih u članku 8. stavku 1. Šeste direktive. Kada isporučitelj robe koji je u situaciji u kakvoj je tužitelj u glavnom postupku tu robu otpremi pružatelju usluga zaduženom za završne radove, on ne prenosi kupcu vlasničko pravo raspolaganja dotičnom robom. Jedini cilj takve otpreme jest u skladu s ugovornim obvezama dostaviti dotičnu robu isporučitelju kako bi se potom mogla isporučiti kupcu.
            29. U tom pogledu valja opet ponoviti da članak 8. stavak 1. točka (a) Šeste direktive podrazumijeva postojanje dovoljne vremenske i materijalne veze između isporuke predmetne robe i njezine otpreme kao i kontinuitet odvijanja transakcije (vidjeti presudu X, C‑84/09, EU:C:2010:693, t. 33.).
            30. Međutim, takva veza i takav kontinuitet ne postoje ako je cilj toga da isporučitelj robu otpremi pružatelju usluga to da se roba prije isporuke kupcu obradi kako bi se prilagodila ugovornim obvezama između isporučitelja i kupca. U tim se okolnostima mjestom isporuke u smislu članka 8. stavka 1. točke (a) Šeste direktive nalazi u mjestu u kojem se nalazi roba koja je usklađena s ugovornim obvezama između tih dviju stranaka.
            31. Naposljetku, takvo je tumačenje u skladu s ciljem odredaba Šeste direktive koje se odnose na utvrđivanje mjesta oporezivih transakcija, a kojima je cilj izbjeći dvostruko oporezivanje i neoporezivanje spomenutih transakcija (u tom smislu, u vezi s člankom 9. Šeste direktive, vidjeti presudu ADV Allround, C‑218/10, EU:C:2012:35, t. 27. i navedenu sudsku praksu). Naime, takvo tumačenje, kao što je to ustvrdila nezavisna odvjetnica u točki 42. svojeg mišljenja, omogućuje da se nedvosmisleno utvrdi mjesto isporuke robe, koje isto tako označuje državu članicu kojoj pripada PDV vezan za tu transakciju.
            32. U tim okolnostima na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 8. stavak 1. točku (a) Šeste direktive treba tumačiti na način da se mjestom isporuke robe koju je društvo s poslovnim nastanom u jednoj državi članici prodalo kupcu s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i za koju je prodavatelj s pružateljem usluga koji ima poslovni nastan u toj drugoj državi članici ugovorio završne radove s ciljem da se ta roba dovede u odgovarajuće stanje za isporuku, prije nego što je u dogovoru sa spomenutim pružateljem usluga tu robu otpremio kupcu, smatra država članica u kojoj kupac ima poslovni nastan.
            Troškovi
            33. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 8. stavak 1. točku (a) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995., treba tumačiti na način da se mjestom isporuke robe koju je društvo s poslovnim nastanom u jednoj državi članici prodalo kupcu s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i za koju je prodavatelj s pružateljem usluga koji ima poslovni nastan u toj drugoj državi članici ugovorio završne radove s ciljem da se ta roba dovede u odgovarajuće stanje za isporuku, prije nego što je u dogovoru sa spomenutim pružateljem usluga tu robu otpremio kupcu, smatra država članica u kojoj kupac ima poslovni nastan.