Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. svibnja 1991. # Ludwig Post GmbH protiv Oberfinanzdirektion München. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-120/90.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. travnja 2013. # Società Italiana Calzature SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-336/11.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. veljače 2014. # Petra Würker protiv Familienkasse Nürnberg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Nürnberg - Njemačka. # Socijalna sigurnost - Uredba (EEZ) br. 1408/71 - Obiteljski doplaci - Članci 77. i 78. - Davanja za uzdržavanu djecu umirovljenika i za djecu bez roditelja - Uredba (EZ) br. 883/2004 - Obiteljska davanja - Članak 67. - Članovi obitelji koji borave u drugoj državi članici - Pojam ‘mirovina’ - Umirovljenik koji nakon smrti osobe od koje se razveo na temelju njemačkih propisa prima mirovinu radi podizanja djece (Erziehungsrente). # Predmet C-32/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Obiteljski doplaci — Članci 77. i 78. — Davanja za uzdržavanu djecu umirovljenika i za djecu bez roditelja — Uredba (EZ) br. 883/2004 — Obiteljska davanja — Članak 67. — Članovi obitelji koji borave u drugoj državi članici — Pojam ,mirovina' — Umirovljenik koji nakon smrti osobe od koje se razveo na temelju njemačkih propisa prima mirovinu radi podizanja djece (Erziehungsrente)“
      U predmetu C‑32/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sozialgericht Nürnberg (Njemačka), odlukom od 28. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 22. siječnja 2013., u postupku

         Petra Würker

      protiv

         Familienkasse Nürnberg,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su ponijeli:

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, V. Kreuschitz, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 77. i 78. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koje se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL L 177, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 118.), kao i članka 67. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i ispravak SL L 2004, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL L 284, str. 43., u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između P. Würker i Familienkasse Nürnberg (tijelo iz Nürnberga nadležno za obiteljske doplatke, u daljnjem tekstu: Familienkasse) u vezi s odbijanjem potonjeg da joj isplati doplatke za uzdržavanu djecu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1408/71

               3

               Članak 1. točka (u) Uredbe br. 1408/71 predviđa da u smislu te uredbe:

                        „i)

                        ,obiteljska davanja' znači sva davanja u naravi ili novcu namijenjena podmirenju obiteljskih troškova prema zakonodavstvu određenom člankom 4. stavkom 1. točkom (h), isključujući posebne doplatke za rođenje djeteta navedene u Prilogu II.;

                        ii)

                        ,obiteljski doplaci' znači obročne novčane naknade koje se stječu isključivo u odnosu na broj i, ako je primjereno, dob članova obitelji“.

               4

               Sukladno članku 4. stavku 1. točki (h) spomenute uredbe, potonji izraz primjenjuje se na „cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na grane socijalne sigurnosti koje uključuju [...] obiteljska davanja“.

               5

               U glavi III. iste uredbe, pod naslovom „Posebne odredbe koje se odnose na različite kategorije davanja“, poglavlje 3. koje obuhvaća članke 44. do 51.a naslovljeno je „Starost i smrt (mirovine)“, a poglavlje 8., u kojem se nalaze članci 77. do 79.a, naslovljeno je „Davanja za uzdržavanu djecu umirovljenika i za djecu bez roditelja“.

               6

               Članak 77. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Uzdržavana djeca umirovljenika“, određuje:
               „1.   Izraz ,davanja' u smislu ovog članka označava obiteljske doplatke za osobe koje primaju mirovinu za slučaj starosti, invalidnosti, ozljede na radu ili profesionalne bolesti te povećanja ili dodatke takvim mirovinama vezane za djecu tih umirovljenika, uz iznimku dodataka koji se stječu prema sustavima osiguranja za ozljede na radu i profesionalne bolesti.
               2.   Davanja se stječu u skladu sa sljedećim pravilima, bez obzira na državu članicu na čijem državnom području umirovljenik ili djeca borave:

                        (a)

                        za umirovljenika koji prima mirovinu prema zakonodavstvu samo jedne države članice, u skladu sa zakonodavstvom države članice nadležne za mirovinu;

                  [...]“

               7

               Članak 78. te uredbe, naslovljen „Djeca bez roditelja“, glasi kako slijedi:
               „1.   Izraz ,davanja' u smislu ovog članka označava obiteljske doplatke i, ako je primjereno, dodatne ili posebne doplatke i mirovine za djecu bez roditelja.
               2.   Davanja za djecu bez roditelja stječu se u skladu sa sljedećim pravilima, bez obzira na državu članicu na čijem državnom području dijete bez roditelja ili fizička ili pravna osoba koja ga stvarno uzdržava boravi ili je smještena:

                        (a)

                        za dijete bez roditelja preminulog radnika koji je podlijegao zakonodavstvu jedne države članice, samo u skladu sa zakonodavstvom te države;

                        (b)

                        za dijete bez roditelja preminulog radnika koji je podlijegao zakonodavstvu nekoliko država članica:
                        [...]

                  [...]“

               8

               Članak 79. spomenute uredbe, naslovljen „Odredbe zajedničke davanjima za uzdržavanu djecu umirovljenika i za djecu bez roditelja“, u stavku 1. prvom podstavku navodi:
               „Davanja u smislu članaka 77., 78. i 78.a pružaju se u skladu sa zakonodavstvom određenim primjenom odredaba tih članaka od strane ustanove nadležne za primjenu tog zakonodavstva i o njezinom trošku, kao da se na umirovljenika ili preminulog radnika primjenjivalo samo zakonodavstvo nadležne države.“

         Uredba br. 883/2004

               9

               Uredbu br. 1408/71 zamijenila je Uredba br. 883/2004 koja je, sukladno članku 91. potonje i članku 97. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.), stupila na snagu 1. svibnja 2010., datum od kojega je Uredba br. 1408/71 stavljena izvan snage.

               10

               Uvodna izjava 34. Uredbe br. 883/2004 navodi:
               „Budući da je opseg obiteljskih davanja vrlo širok jer osigurava zaštitu i u situacijama koje bi se mogle opisati kao klasične i u situacijama posebne prirode, [...] nužno je urediti sva davanja takve vrste.“

               11

               Članak 1. te uredbe predviđa:
               „U smislu ove uredbe:
               [...]

                        (w)

                        ,mirovina' ne obuhvaća samo mirovine već i paušalna davanja koja ih mogu zamijeniti te davanja u obliku povrata doprinosa i, u skladu s odredbama glave III., povećanja na ime usklađivanja ili dodatne doplatke;

                  [...]

                        (z)

                        ,obiteljsko davanje' znači sva davanja u naravi ili novčana davanja namijenjena podmirivanju obiteljskih troškova, isključujući predujmove davanja za uzdržavanje i posebne doplatke za rođenje i usvajanje djeteta spomenute u Prilogu I.“

               12

               Članak 67. spomenute uredbe glasi kako slijedi:
               „Osoba ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države članice, uključujući i davanja za članove svoje obitelji koji borave u drugoj državi članici, kao da borave u prvoj državi članici. Međutim umirovljenik ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom države članice koja je nadležna za njegovu mirovinu.“

         Njemačko pravo

               13

               Pravo na isplatu doplataka za uzdržavanu djecu temelji se na Zakonu o doplacima za uzdržavanu djecu (Bundeskindergeldgesetz).

               14

               Zakon o porezu na dohodak (Einkommensteuergesetz) čini isplatu doplataka za uzdržavanu djecu ovisnom o uvjetu da je korisnik u cijelosti porezni obveznik poreza u Njemačkoj i, posljedično, prema sudu koji je uputio zahtjev, o uvjetu da on boravi u toj državi članici,.

               15

               Na temelju članka 47. stavka 1. knjige VI Zakonika o socijalnoj sigurnosti (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch, u daljnjem tekstu: SGB VI), osiguranici imaju pravo na mirovinu za podizanje djeteta dok ne dosegnu dob za umirovljenje kada:

                        —

                        je razvod braka postao pravomoćan nakon 30. lipnja 1977. i kada je osoba od koje su se razveli (u daljnjem tekstu: bivši bračni drug) preminula,

                        —

                        podižu vlastito dijete ili dijete preminulog bivšeg bračnog druga (dobno ograničenje: 18 godina),

                        —

                        nisu sklopili novi brak i

                        —

                        su do dana smrti bivšeg bračnog druga napunili dob koja se općenito traži.

               16

               U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi se da prema njemačkom zakonodavstvu mirovina za podizanje djeteta ima značajke obiteljske mirovine (mirovina za slučaj smrti).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               P. Würker, njemačka državljanka rođena 24. veljače 1963., od smrti bivšeg bračnog druga 4. prosinca 1991. s kojim ima jedno dijete, Dijanu, prima mirovinu za podizanje djeteta na temelju članka 47. stavka 1. SGB‑a VI.

               18

               P. Würker od 1. rujna 2008. živi u Švedskoj s drugo dvoje djece, Laurom i Chrisom, te s njihovim ocem, s kojim nije sklopila brak.

               19

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, iako je Diana navršila 18 godina, P. Würker ima na temelju članka 47. stavka 1. SGB‑a VI pravo na mirovinu za podizanje djeteta za svoju djecu Lauru i Chrisa, rođene 24. ožujka 1995. odnosno 15. studenoga 1997.

               20

               Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da su švedska tijela odbila zahtjev zainteresirane kojim je tražila da joj se dodijele obiteljski doplaci predviđeni švedskim propisima, vodeći osobito računa o tome da P. Würker prima mirovinu za podizanje djeteta predviđenu SGB‑om VI.

               21

               Osim toga, prema sudu koji je uputio zahtjev među strankama glavnog postupka nesporno je da P. Würker od 1. rujna 2008. na temelju Zakona o porezu na dohodak više nema pravo na davanja za uzdržavanu djecu . U biti, tijelo iz Plauena (Njemačka) nadležno za obiteljske doplatke odlukom od 11. siječnja 2010. odbilo je zahtjev zainteresirane za ostvarivanje tog doplatka zbog činjenice da ona nema boravište i da nije porezni obveznik poreza na dohodak u Njemačkoj. Ta odluka postala je konačna.

               22

               Odlukom od 7. rujna 2010. Familienkasse je potvrdio odluku od 22. veljače 2010. o odbijanju zahtjeva P. Würker kojim je tražila da joj se, počevši od njezinog preseljenja u Švedsku, za njezinu djecu Lauru i Chrisa dodijele doplaci za uzdržavanu djecu. Ta odluka obrazložena je činjenicom da, s jedne strane, P. Würker nije primala nijednu mirovinu od onih koje su predviđene u članku 77. Uredbe br. 1408/71 i da, s druge strane, članak 78. te uredbe više ne dodjeljuje djeci u pitanju pravo na te doplatke s obzirom na to da ona nisu djeca preminulog bivšeg bračnog druga P. Würker.

               23

               Tužba u glavnom postupku usmjerena je protiv te odluke. Prema sudu koji je uputio zahtjev predmet postupka koji je pred njim pokrenut jest pravo na isplatu doplataka za uzdržavanu djecu temeljem Zakona o potporama za uzdržavanu djecu zajedno s pravilima o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti na razini Unije.

               24

               Nastavno na zahtjev tog suda upućen na Familienkasse, potonji je smatrao da P. Würker ne može zahtijevati pravo na doplatke za uzdržavanu djecu ni na temelju Uredbe br. 883/2004, koja je od 1. svibnja 2010. zamijenila Uredbu br. 1408/71.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je za razdoblje između rujna 2008. i travnja 2010. sklon slijediti argumentaciju Familienkasse. Suprotno tomu, za razdoblje od 1. svibnja 2010. taj sud smatra da se pravo na obiteljska davanja na osnovi njemačkih propisa može opravdati na temelju članka 67. Uredbe br. 883/2004.

               26

               U tim okolnostima Sozialgericht Nürnberg odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Trebaju li se članci 77. ili 78. Uredbe [...] br. 1408/71 tumačiti na način da primanje mirovine za podizanje djece (Erziehungsrente) dodjeljuje pravo protiv države koja daje mirovinu?

                        2.

                        Je li se situacija promijenila od 1. svibnja 2010., stupanjem na snagu Uredbe [...] br. 883/2004 i treba li se članak 67. te uredbe tumačiti na način da bilo koja vrsta mirovine (uključujući i njemačku mirovinu za podizanje djeteta) stvara [to] pravo?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Valja podsjetiti na to da se, na temelju članka 77. stavka 2. točke (a) i članka 78. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1408/71, kada osobe koje primaju mirovinu za slučaj starosti, invalidnosti, ozljede na radu ili profesionalne bolesti ili preminuli radnik podliježu zakonodavstvu samo jedne države članice, obiteljski doplaci dodjeljuju sukladno zakonodavstvu spomenute države članice. Na temelju članka 79. stavka 1. prvog podstavka te uredbe, ta davanja daje institucija zadužena za njezinu primjenu, o svom trošku i sukladno tom zakonodavstvu.

               28

               Prema sudskoj praksi „obiteljski doplaci“, čija se isplata predviđa člancima 77. i 78. Uredbe br. 1408/71, samo su ona davanja koja zadovoljavaju definiciju iz članka 1. točke (u), (ii) te uredbe, isključujući sva ostala obiteljska davanja za uzdržavanu djecu (u tom smislu vidjeti presudu od 20. listopada 2011., Pérez Garcia i dr., C-225/10, Zb., str. I-10111., t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               29

               U predmetnom slučaju nesporno je da doplaci za uzdržavanu djecu predviđeni njemačkim propisima odgovaraju toj definiciji i da stoga mogu ulaziti u područje primjene članaka 77. i 78. Uredbe br. 1408/71 (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Pérez Garcia i dr., t. 33.).

               30

               S tim u vezi valja međutim podsjetiti na to da se članak 78. stavak 2. točke (a) i (b) prvi podstavak Uredbe br. 1408/71 odnosi samo na pravo na davanja „djeteta preminulog radnika“, tim riječima (vidjeti presude od 14. ožujka 1989., Baldi, 1/88, Zb., str. 667., t. 15. i od 21. veljače 2013., Dumont de Chassart, C‑619/11, t. 35.).

               31

               No iz podataka dostavljenih Sudu proizlazi da P. Würker nastavlja koristiti mirovinu za podizanje djeteta predviđenu SGB‑om VI za svoju djecu Lauru i Chrisa iako oni nisu djeca preminuloga.

               32

               Iz toga slijedi da ta mirovina ne ulazi u područje primjene članka 78. Uredbe br. 1408/71.

               33

               Što se tiče članka 77. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, iz njegove formulacije proizlazi da se ta odredba odnosi samo na osobe koje primaju mirovinu za slučaj „starosti, invalidnosti, ozljede na radu ili profesionalne bolesti“.

               34

               U predmetu kao što je onaj u glavnom postupku njemačka bi tijela kao tijela nadležna za isplatu te mirovine bila obvezna P. Würker dodijeliti obiteljske doplatke za njezinu djecu Lauru i Chrisa samo ako bi se davanje kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena SGB‑om VI moglo svrstati u neku od kategorija mirovina navedenih u spomenutom članku 77. stavku 1., bez obzira na njegovu formulaciju.

               35

               U tim okolnostima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem pita treba li se članak 77. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se davanje, kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. SGB‑a VI, koje se u slučaju smrti dodjeljuje bivšem bračnom drugu preminuloga za potrebe podizanja djece tog bivšeg bračnog druga, može smatrati „mirovinom za slučaj starosti, invalidnosti, ozljede na radu ili profesionalne bolesti“ u smislu navedene odredbe te uredbe.

               36

               Prema praksi Suda kvalificiranje određenog davanja u skladu s općom strukturom Uredbe br. 1408/71 počiva ponajprije na konstitutivnim elementima tog davanja, osobito na njegovoj svrsi i uvjetima dodjeljivanja, a ne na kvalifikaciji koju mu dodijeli nacionalno zakonodavstvo (vidjeti, analogno s razlikovanjem davanja isključenih iz područja primjene Uredbe br. 1408/71 i davanja koja osobito proizlaze iz presuda od 6. srpnja 1978., Directeur régional de la Sécurité sociale de Nancy, 9/78, Zb., str. 1661., t. 12.; od 5. ožujka 1998., Molenaar, C-160/96, Zb., str. I-843., t. 19. i od 24. listopada 2013., Lachheb, C‑177/12, Zb., t. 28.).

               37

               Prvo treba utvrditi da, kao što i proizlazi iz točke 15. ove presude, mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. SGB‑a VI ne pretpostavlja ni neočekivanu ozljedu na radu ili profesionalnu bolest ni fizičku, psihičku ili mentalnu povredu koja bi imatelja prava spriječila u obavljanju profesionalne djelatnosti.

               38

               Iz spisa dostavljenog Sudu, a osobito iz očitovanja njemačke vlade, proizlazi da mirovina za podizanje djeteta koja je ustanovljena 1. srpnja 1977. potječe od reforme njemačkog bračnog i obiteljskog prava u okviru koje je, s jedne strane, u području razvoda „načelo krivnje“ zamijenjeno „načelom neuspjeha braka“ i, s druge strane, pravo na uzdržavanje nakon razvoda načelno odvojeno od odgovornosti za neuspjeh braka. U sklopu te reforme mirovina za podizanje djeteta trebala je popuniti eventualne praznine koje su se u području doprinosa mogle pojaviti na teret preživjelog bračnog druga između „izravnanja mirovinskih prava“, čije je uvođenje ukinulo obiteljsku mirovinu koja se dotad dodjeljivala preživjelom razvedenom bračnom drugu, i potpore za uzdržavanje razvedenog bračnog druga.

               39

               Kao što proizlazi iz točke 15. ove presude, ta mirovina za podizanje djeteta pretpostavlja smrt bivšeg bračnog druga. Prema objašnjenjima koje je dostavila njemačka vlada spomenuta mirovina ima za cilj nadoknaditi tražbinu za uzdržavanje povezanu s brigom o djetetu koja je nastala tom smrću i izbjeći to da preživjeli roditelj mora obavljati profesionalnu djelatnost koja ne bi bila u interesu djeteta.

               40

               Iz podataka dostavljenih Sudu također proizlazi da je do 1991. pravo na korištenje mirovine za podizanje djeteta nastajalo tek kada bi preživjeli bračni drug nastavio podizati dijete koje je imalo pravo zahtijevati mirovinu za dijete bez roditelja. Međutim, od 1992. godine krug osoba koje su imale pravo zahtijevati korištenje te mirovine se proširio time što je pravo na spomenutu mirovinu zbog smrti bivšeg bračnog druga moglo nastati čak i kada je dijete bilo rođeno u novoj vezi imatelja prava, kao što je slučaj u glavnom postupku.

               41

               Usto, iz objašnjenja koja je podnijela njemačka vlada proizlazi da pravo na korištenje mirovine za podizanje djeteta nastaje neovisno o bilo kakvom uvjetu vezanom za minimalnu dob imatelja prava i da činjenica da navršena dob za umirovljenje predviđena njemačkim propisima za posljedicu ima gubitak prava na tu mirovinu, koja se zatim zamjenjuje starosnom mirovinom.

               42

               Vodeći računa o prethodno navedenome, valja smatrati da mirovina kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena SGB‑om VI ima više značajki mirovine koja se isplaćuje za slučaj smrti, kao što je obiteljska mirovina, nego neke od kategorija mirovina posebno navedenih u članku 77. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 odnosno mirovina „za slučaj starosti, invalidnosti, ozljede na radu ili profesionalne bolesti“.

               43

               Iz navedenoga slijedi da se davanje kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. SGB‑a VI ne može svrstati u neku od kategorija mirovina navedenih u spomenutom članku 77. stavku 1.

               44

               Okolnost, na koju podsjeća sud koji je uputio zahtjev, da spomenuta mirovina za podizanje djeteta sadrži bitne elemente mirovine ostvarene na osnovi vlastitog sudjelovanja, kao zaposlene osobe, u njemačkom sustavu socijalne sigurnosti ne može dovesti u pitanje taj zaključak (vidjeti, analogijom, presudu od 31. svibnja 2001., Leclere i Deaconescu, C-43/99, Zb., str. I-4265., t. 50.).

               45

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 77. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se davanje kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. SGB‑a VI, koja se u slučaju smrti dodjeljuje bivšem bračnom drugu preminulog za potrebe odgoja djece tog bivšeg bračnog druga, ne može smatrati „mirovinom za slučaj starosti, invalidnosti, ozljede na radu ili profesionalne bolesti“ u smislu navedene odredbe te uredbe.

         Drugo pitanje

               46

               Vodeći računa o odgovoru na prvo pitanje, valja smatrati da drugo pitanje ima za cilj utvrditi treba li se članak 67. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da davanje kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. SGB‑a VI ulazi u pojam „mirovina“ u smislu navedenog članka 67.

               47

               S tim u vezi valja ustvrditi da se potonja odredba nalazi u poglavlju 8. glave III. Uredbe br. 883/2004, naslovljenom „Obiteljska davanja“. To poglavlje posvećeno je davanjima koja su se prije toga nalazila u glavi III. poglavljima 7. i 8. Uredbe br. 1408/71.

               48

               Zbog nove definicije pojma „obiteljska davanja“ iz članka 1. točke (z) Uredbe br. 883/2004, razlikovanje „obiteljskih doplataka“ i „obiteljskih davanja“ koje je ostvareno u okviru primjene Uredbe br. 1408/71, a na koje se podsjeća u točki 29. ove presude, ne primjenjuje se na situacije koje ulaze u područje primjene Uredbe br. 883/2004 jer potonja sukladno uvodnoj izjavi 34. ima za cilj urediti sva obiteljska davanja, imajući u vidu njihovo široko područje primjene.

               49

               Kao što proizlazi iz samog njegovog naslova, članak 67. Uredbe br. 883/2004 tiče se isplata obiteljskih davanja, osobito u slučaju kada je riječ o „članovima obitelji koji borave u drugoj državi članici“. Posljednja rečenica tog članka s tim u vezi postavlja posebno pravilo prema kojem u takvom slučaju „umirovljenik ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom države članice koja je nadležna za njegovu mirovinu“.

               50

               Valja ustvrditi da se primjena te odredbe, za razliku od one iz članka 77. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, ne ograničava na nositelje prava na određene kategorije mirovina.

               51

               Dakle, definicija pojma „mirovina“ koja se nalazi u članku 1. točki (w) Uredbe br. 883/2004 takve je naravi da osim mirovina vezanih za prethodnu djelatnost zaposlene ili samozaposlene osobe na koje se odnosi članak 77. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 obuhvaća i mirovine isplaćene u slučaju smrti, kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena SGB‑om VI.

               52

               Iz navedenoga slijedi da situacija P. Würker, koja je nositeljica prava na takvu mirovinu za podizanje djeteta, ulazi u područje primjene članka 67. Uredbe br. 883/2004.

               53

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 67. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da davanje kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. SGB‑a VI ulazi u pojam „mirovine“ u smislu navedenog članka 67.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 77. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koje se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008., treba se tumačiti na način da se davanje, kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. knjizi VI njemačkog Zakonika o socijalnoj sigurnosti, koja se u slučaju smrti dodjeljuje bivšem bračnom drugu preminulog za potrebe podizanja djece tog bivšeg bračnog druga, ne može smatrati „mirovinom za slučaj starosti, invalidnosti, ozljede na radu ili profesionalne bolesti“ u smislu navedene odredbe te uredbe.

                           2.

                           Članak 67. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti treba se tumačiti na način da davanje kao što je mirovina za podizanje djeteta predviđena u članku 47. stavku 1. knjizi VI njemačkog Zakonika o socijalnoj sigurnosti ulazi u pojam „mirovine“ u smislu navedenog članka 67.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. siječnja 2005.#Petra Engler protiv Janus Versand GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Innsbruck - Austrija.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-27/02.


Presuda Suda od 3. veljače 1982. # Kommanditgesellschaft in Firma Gebrüder Glunz protiv Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet 248/80.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. rujna 2015.#Hüpeden & Co. (GmbH & Co.) KG protiv Vijeća Europske unije i Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Damping – Uvoz određenih pripremljenih ili konzerviranih agruma podrijetlom iz Kine – Uredba (EZ) br. 1355/2008 koju je Sud proglasio nevaljanom – Šteta koju je tužitelj navodno pretrpio slijedom donošenja uredbe – Tužba za naknadu štete – Iscrpljivanje nacionalnih pravnih sredstava – Dopuštenost – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Članak 2. stavak 7. točka (a) Uredbe (EZ) br. 384/96 (koji je postao članak 2. stavak 7. točka (a) Uredbe (EZ) br. 1225/2009) – Obveza primjene dužne pažnje – Uzročna veza.#Predmet T-206/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2017.#sheepworld AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Beste Mama – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-422/16.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 3. ožujka 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Švedske.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-249/06.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. studenoga 2015.#Skatteverket protiv Hilkke Hirvonen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje osoba – Jednako postupanje – Porez na dohodak – Dohodak poreznih obveznika nerezidenata podvrgnut porezu po odbitku – Nepriznanje poreznog odbitka koje je povezano s osobnom situacijom poreznog obveznika – Opravdanje – Mogućnost za porezne obveznike nerezidente da izaberu primjenu sustava koji se primjenjuje na porezne obveznike rezidente i da koriste pravo na navedene odbitke.#Predmet C-632/13.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      19. studenoga 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje osoba — Jednako postupanje — Porez na dohodak — Dohodak poreznih obveznika nerezidenata podvrgnut porezu po odbitku — Nepriznanje poreznog odbitka koje je povezano s osobnom situacijom poreznog obveznika — Opravdanje — Mogućnost za porezne obveznike nerezidente da izaberu primjenu sustava koji se primjenjuje na porezne obveznike rezidente i da koriste pravo na navedene odbitke“
      U predmetu C‑632/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud, Švedska), odlukom od 25. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 3. prosinca 2013., u postupku

         Skatteverket

      protiv

         Hilkke Hirvonen,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet, u svojstvu predsjednika vijeća, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Skatteverket, T. Wallén,

               —

               za H. Hirvonen, ona sama,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i K. Sparrman te L. Swedenborg i C. Hagerman, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i M. J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning i M. Wolff, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón i A. Rubio González, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i J. Martins da Silva te M. Rebelo, u svojstvu agenata,

               —

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Skatteverketa (porezna uprava) i H. Hirvonen povodom odluke prvonavedenog o nepriznavanju potonjoj poreznih olakšica s osnova poreza na dohodak za 2005.

         Pravni okvir

               3

               Na temelju Zakona (1999:1229) o porezu na dohodak (Inkomstskattelagen (1999:1229), u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na dohodak) porezni obveznici rezidenti u Švedskoj podvrgnuti su neograničenoj poreznoj obvezi, u smislu da su podvrgnuti oporezivanju u toj državi članici za sve dohotke koje su stekli u tuzemstvu i inozemstvu.

               4

               U Zakonu o porezu na dohodak se, u tom pogledu, razlikuju dohoci od profesionalne aktivnosti, odnosno dohoci od rada u različitim oblicima, i prihodi od kapitala, pri čemu se potonja kategorija prihoda oporezuje odvojeno. Prilikom obračuna oporezivih dohodaka primjenjuje se odbitak u vidu troškova koji su nastali za stjecanje i čuvanje tih oporezivih dohodaka. Mogu se, osim toga, priznati osnovni odbitak i neki drugi odbici koji su povezani s osobnom situacijom predmetnog poreznog obveznika.

               5

               Oporezivi dohoci od profesionalne aktivnosti podvrgnuti su općinskom i nacionalnom porezu na dohodak. Stopa općinskog poreza na dohodak je proporcionalna i kreće se, ovisno o općini ili regiji, između 29% i 34%. U prosjeku iznosi malo iznad 30%.

               6

               Stopa poreza na dohodak koji je ostvaren u tuzemstvu je progresivna i iznosi od 20% do 22%. Taj se porez obračunava na dohotke od profesionalne aktivnosti kada oporezivi dohoci prelaze određeni iznos. Oporezivi prohodi od kapitala podvrgnuti su nacionalnoj stopi oporezivanja od 30%.

               7

               Ako bi se prilikom obračuna prihoda od kapitala pojavio manjak, dopušteno je smanjenje za 30% dijela unutarnjeg manjka koji je niži od 100.000 švedskih kruna (otprilike 10.600 eura) te za 21% dijela koji prelazi taj iznos.

               8

               S jedne strane, porezni obveznici nerezidenti načelno su podvrgnuti ograničenoj poreznoj obvezi u Švedskoj i njihovi prihodi od rada se oporezuju porezom po odbitku po stalnoj stopi od 25% (u daljnjem tekstu: sustav oporezivanja po odbitku) na temelju Zakona (1991:586) o posebnom oporezivanju dohotka osoba s boravištem u inozemstvu (Lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, u daljnjem tekstu: Zakon o posebnom oporezivanju dohotka).

               9

               Porezni obveznik nerezident nema pravo na odbitak ni za troškove koji su povezani sa stjecanjem i čuvanjem prihoda ni za osobne troškove. S druge strane, stopa oporezivanja je niža od one koja se primjenjuje u okviru sustava poreza na dohodak poreznih obveznika rezidenata (u daljnjem tekstu: redovni sustav oporezivanja). Budući da je porez po odbitku konačan, porezni obveznik nerezident više nije dužan prijavljivati svoje dohotke. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je cilj takvog poreza po odbitku to da se smanji teret poreznog obveznika, pojednostavnjivanjem zadaća upravljanja državnom riznicom.

               10

               Na temelju članka 5. Zakona o posebnom oporezivanju dohotka, dio su oporezivih dohodaka, osobito, primanja i usporedive naknade koji potječu od radnog odnosa ili plaćene vježbeničke prakse u Švedskoj. S druge strane, porezna obveza u smislu toga zakona ne odnosi se ni na prihode koji proizlaze iz samostalne gospodarske aktivnosti koja je obavljena u Švedskoj ni na prihode od kapitala s obzirom na to da su oni podvrgnuti redovnom sustavu oporezivanja.

               11

               Dohoci koji se sastoje od mirovine ili davanja za slučaj bolesti koji su isplaćeni primjenom zakonodavstva koje se odnosi na socijalnu sigurnost su, u slučaju da prelaze određeni iznos, također oporezivi na temelju članka 5. prvog podstavka točke 4. Zakona o posebnom oporezivanju dohotka. Međutim, dio tih dohodaka isključen je od oporezivanja. To isključenje, koje je uvedeno kako bi se izbjeglo da plaćeni porez bude veći od onoga koji su dužne platiti osobe podvrgnute neograničenoj poreznoj obvezi, određeno je tako da odgovara najvišem odbitku koji se primjenjuje u okviru redovnog sustava oporezivanja.

               12

               Od 2005., slijedom presude Wallentin (C‑169/03, EU:C:2004:403), porezni obveznici nerezidenti mogu izabrati redovni sustav oporezivanja umjesto sustava oporezivanja po odbitku. Kada se odluče za prvi od tih sustava, te osobe imaju pravo na odbitak koji uključuje troškove stjecanja i čuvanja prihoda. Ako su ostvarile sve ili gotovo sve dohotke u Švedskoj, one imaju pravo na neke druge porezne olakšice, kao što je mogućnost korištenja, u određenim uvjetima, odbitka troškova koji se odnose na kamate za zajam koji se ne mogu odbiti u državi članici u kojoj imaju boravište.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               H. Hirvonen stekla je svoje uobičajeno boravište u Finskoj 2000., nakon što je radila u Švedskoj tijekom čitave svoje profesionalne karijere. Njezini dohoci potječu isključivo iz Švedske i sastoje se od mirovine, doživotne rente i davanja za slučaj bolesti. U godini o kojoj se raspravlja u glavnom postupku ona je u Finskoj imala, osim tekućih životnih troškova, samo troškove koji se odnose na kamate plaćene s osnova stambenoga kredita (u daljnjem tekstu: kamate na kredit).

               14

               Na temelju Ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenog između Švedske i Finske, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, dohoci koji su ostvareni u Švedskoj isključivo se oporezuju u toj državi članici. S obzirom na to da H. Hirvonen nije ostvarila nikakav dohodak u Finskoj, nije mogla odbiti kamate na kredit u okviru oporezivanja u toj državi članici.

               15

               S jedne strane, švedska porezna uprava je oporezovala dohotke H. Hirvonen za 2005. na temelju Zakona o posebnom oporezivanju dohotka a da joj pritom nije priznala odbitak u odnosu na kamate na kredit.

               16

               H. Hirvonen, koja je odbila da se njezini dohoci oporezuju u okviru redovnog sustava oporezivanja s obzirom na to da bi joj takvo oporezivanje prouzrokovalo veći porezni teret od onog koji proizlazi iz sustava oporezivanja po odbitku, uključujući i kada se uzme u obzir odbitak za njezine kamate na kredit, pobijala je tu odluku pred Iänsrättenom i Stockholms län (Okružni upravni sud u Stockholmu), pozivajući se na pravo korištenja takvog odbitka u okviru sustava oporezivanja po odbitku. Taj je sud odbio tužbu.

               17

               Kammarrätten i Stockholm (Žalbeni upravni sud u Stockholmu), kojemu je H. Hirvonen podnijela žalbu protiv odluke Iänsrättena i Stockholms län (Okružni upravni sud u Stockholmu), priznao je stranci, temeljeći svoju odluku na zakonodavstvu Unije, pravo na zatraženi odbitak. Porezna uprava je protiv te presude podnijela pravno sredstvo sudu koji je uputio zahtjev.

               18

               U postupku pred tim sudom porezna uprava tvrdi da je odbitak kamata plaćenih s osnova stambenoga kredita moguć samo u okviru redovnog sustava oporezivanja, sustava čiju primjenu mogu izabrati porezni obveznici nerezidenti. Sud je već potvrdio zakonitost takvog prava na izbor u svojoj presudi Gerritse (C‑234/01, EU:C:2003:340). Nadalje, okolnosti o kojima se raspravlja u glavnom postupku nisu usporedive s onima koje su dovele do presude Gielen (C‑440/08, EU:C:2010:148). Smisao i cilj oporezivanja po odbitku, čije je postojanje priznato kao temeljno načelo međunarodnog poreznog prava, odnosno smanjenje tereta poreznog obveznika i pojednostavnjenje zadaće uprave, koje je uspostavljeno Zakonom o posebnom oporezivanju dohotka, protivi se tomu da se omogući odbijanje nastalih troškova i naknada.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev međutim smatra da postoje neke zajedničke točke između glavnog postupka i onog u kojemu je donesena presuda Gielen (C‑440/08, EU:C:2010:148), s obzirom na to da je u potonjem predmetu Sud presudio da to što porezni obveznik nerezident može izabrati primjenu poreznog sustava koji se primjenjuje na porezne obveznike rezidente, umjesto da bude podvrgnut sustavu koji se primjenjuje na porezne obveznike nerezidente, ne može ispraviti diskriminirajući karakter te porezne olakšice. Sud koji je uputio zahtjev navodi da se, suprotno okolnostima iz predmeta u kojemu je donesena presuda Gielen (C‑440/08, EU:C:2010:148), glavni postupak odnosi na poreznu olakšicu koja nije posebna te da u Švedskoj porezni obveznik nerezident može izabrati za oporezivanje svojih dohodaka između „dva potpuno različita sustava“.

               20

               U tim je okolnostima Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće pitanje:
               „Jesu li protivne članku 45. UFEU‑a odredbe zakonodavstva države članice prema kojima osoba koja ima boravište u drugoj državi članici – koja prima cijeli ili gotovo cijeli svoj dohodak od prve države članice – može izabrati između dva potpuno različita sustava oporezivanja, to jest ili da bude oporezovana po odbitku po nižoj poreznoj stopi, ali bez prava na poreznu olakšicu kakva se primjenjuje prema redovnom sustavu poreza na dohodak, ili da bude oporezovana glede svojeg dohotka prema potonjem sustavu i tako bude u mogućnosti koristiti poreznu olakšicu o kojoj je riječ?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Valja uvodno podsjetiti da se, sukladno sudskoj praksi Suda, umirovljenik poput H. Hirvonen, koji napusti državu članicu u kojoj je proveo čitavu profesionalnu karijeru kako bi se preselio u drugu državu članicu, može, kada slučaj ne potpada pod slobodno kretanje zajamčeno člankom 45. UFEU‑a, pozvati na pravo na slobodno kretanje kao građanin Unije na temelju članka 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu Turpeinen, C‑520/04, EU:C:2006:703, t. 16. do 23.).

               22

               Stoga slučaj H. Hirvonen valja ispitati u odnosu na članak 21. UFEU‑a.

               23

               U odnosu na oporezivanje dohodaka od profesionalne aktivnosti u Švedskoj, iz spisa proizlazi da porezni obveznici nerezidenti imaju mogućnost izbora između dvaju različitih sustava oporezivanja.

               24

               Načelno, porez se naplaćuje po odbitku, čija stopa iznosi 25%. Porezna osnovica tog poreza su sveukupni bruto dohoci poreznog obveznika. Kada se bruto dohoci sastoje od mirovine, jedan njihov dio je isključen od oporezivanja, a isključeni iznos odgovara najvišem odbitku koji mogu iskoristiti porezni obveznici rezidenti koji se nalaze u sličnom položaju. U okviru sustava oporezivanja po odbitku ne postoji pravo na posebne odbitke, kao što su oni koje mogu koristiti rezidenti u okviru redovnog sustava oporezivanja.

               25

               Međutim, na temelju prava na izbor koji im je priznat, porezni obveznici nerezidenti mogu izabrati primjenu redovnog sustava oporezivanja i, stoga, koristiti odbitke koji su vezani uz njihovu osobnu i obiteljsku situaciju. Posebno, taj sustav dopušta odbijanje kamata koje su plaćene s osnova stambenoga kredita, kada se one ne mogu odbiti u državi članici njihova boravišta.

               26

               U tom pogledu, iz spisa proizlazi da u glavnom postupku H. Hirvonen, koja je izabrala primjenu sustava oporezivanja po odbitku, traži svejedno korištenje mogućnosti odbijanja njezinih kamata kredita, iako je ta mogućnost, prema nacionalnom pravu, moguća jedino u redovnom sustavu oporezivanja.

               27

               Stoga, u tim posebnim okolnostima pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev valja shvatiti tako da se njime, u bitnome, traži odgovor predstavlja li to što se zakonodavstvom odbija priznati poreznim obveznicima nerezidentima, koji veći dio svojih dohodaka primaju od druge države članice i koji su izabrali primjenu sustava poreza po odbitku, iste osobne odbitke kao što su oni koji su priznati rezidentima u okviru redovnog postupka za utvrđenje porezne osnovice, diskriminaciju koja je u suprotnosti s člankom 21. UFEU‑a.

               28

               U tom pogledu, valja podsjetiti na to da, iako izravno oporezivanje ulazi u nadležnost država članica, one ga ipak moraju izvršavati uz poštovanje prava Unije (vidjeti osobito presudu Gielen, C‑440/08, EU:C:2010:148, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Valja također podsjetiti da pravila jednakog postupanja zabranjuju ne samo očitu diskriminaciju na temelju sjedišta društava nego i sve oblike prikrivene diskriminacije koji, primjenom drugih kriterija razlikovanja, dovode do istog rezultata (vidjeti osobito presudu Gielen, C‑440/08, EU:C:2010:148, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, diskriminacija može nastati samo kod primjene različitih pravila na usporedive situacije ili primjene istog pravila na različite situacije (vidjeti osobito presude Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 30. i Gschwind, C‑391/97, EU:C:1999:409, t. 21.).

               31

               U tom pogledu, iz sudske prakse suda također proizlazi da u području izravnog oporezivanja situacije rezidenata i nerezidenata općenito nisu usporedive s obzirom na to da dohodak koji nerezident ostvari na državnom području jedne države članice najčešće predstavlja tek dio njegova sveukupnog dohotka, centraliziranog u mjestu njegova boravišta, te da se osobna sposobnost nerezidenta da plaća porez, koja proizlazi iz uračunavanja svih prihoda i njegove osobne i obiteljske situacije, može lakše ocijeniti u mjestu u kojem je središte njegovih osobnih i imovinskih interesa, što u pravilu odgovara njegovu uobičajenom boravištu (presuda Wallentin, C‑169/03, EU:C:2004:403, t. 15. i navedena sudska praksa).

               32

               Također, činjenica da država članica ne priznaje nerezidentima određene porezne olakšice koje priznaje rezidentima nije, kao opće pravilo, diskriminirajuća, uzevši u obzir objektivne razlike koje postoje između situacije rezidenata i nerezidenata, kako s gledišta izvora dohotka tako i osobne sposobnosti plaćanja poreza ili obiteljske i osobne situacije (presuda Wallentin, C‑169/03, EU:C:2004:403, t. 16. i navedena sudska praksa).

               33

               Sud je, međutim, presudio da to ne vrijedi u slučaju u kojemu nerezident ne ostvaruje značajni dohodak u državi u kojoj ima boravište, već bitni dio svojih oporezivih dohotka ostvaruje iz djelatnosti koju obavlja u državi članici zaposlenja, slijedom čega država članica u kojoj ima boravište nije u mogućnosti priznati mu olakšice koje rezultiraju iz osobne i obiteljske situacije (presuda Wallentin, C‑169/03, EU:C:2004:403, t. 17. i navedena sudska praksa).

               34

               Naime, u odnosu na nerezidenta koji bitni dio svojih dohodaka ostvaruje u državi članici koja nije ona u kojoj ima boravište, diskriminacija se sastoji u tome da osobna ili obiteljska situacija tog nerezidenta nije uzeta u obzir ni u državi u kojoj ima boravište ni u državi zaposlenja, neovisno o različitim stopama koje se primjenjuju na temelju zakonâ, kao što su oni u glavnom postupku, i to Zakon o posebnom oporezivanju dohotka i Zakon o porezu na dohodak (vidjeti u tom smislu presudu Wallentin, C‑169/03, EU:C:2004:403, t. 17.).

               35

               Takvo se rasuđivanje primjenjuje, sukladno sudskoj praksi Suda, na sve porezne olakšice koje su vezane za sposobnost plaćanja poreza nerezidenta i koje nisu uzete u obzir ni u državi u kojoj ima boravište ni u državi zaposlenja (vidjeti u tom smislu presudu Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 34.) te također, mutatis mutandis, u slučaju u kojemu oporezivi dohodak čini mirovina (presuda Turpeinen, C‑520/04, EU:C:2006:703, t. 29.).

               36

               U ovom slučaju, H. Hirvonen nije u vrijeme o kojem se raspravlja u glavnom postupku ostvarivala nikakve oporezive dohotke u državi u kojoj ima boravište te je jedini dohodak bila mirovina koja proizlazi iz njezine profesionalne djelatnosti u Švedskoj. Stoga je, načelno, na potonjoj državi da vodi računa o osobnoj i obiteljskoj situaciji H. Hirvonen.

               37

               Međutim, valja naglasiti da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Kraljevina Švedska, u okviru Zakona o posebnom oporezivanju dohotka, kojim je prilagođeno oporezivanje poreznih obveznika nerezidenata tako što je osobito predviđena jedinstvena viša stopa od one koja se primjenjuje na porezne obveznike rezidente, jamči da se s prvima postupa tako da ne budu u težem položaju od drugih.

               38

               Stoga, uvijek prema toj odluci, porezni obveznici nerezidenti, kada izaberu da se njihovi dohoci oporezuju u sustavu oporezivanja po odbitku, podvrgnuti su poreznom teretu koji je, u pravilu, lakši od onog koji tereti porezne obveznike rezidente u pogledu usporedivih dohodaka.

               39

               Upravo taj element razlikuje činjenice iz glavnog postupka od onih, posebnih, u predmetu u kojemu je donesena presuda Gielen (C‑440/08, EU:C:2010:148).

               40

               Naime, u potonjem se predmetu, u kojemu se raspravljalo o tome je li u skladu s pravom Unije porezna olakšica glede koje postoji opasnost da načelno ide na štetu poreznih obveznika nerezidenata, pojavilo pitanje može li se ispraviti diskriminirajući karakter te olakšice predviđanjem da nerezidenti mogu izabrati primjenu poreznog sustava koji se primjenjuje na porezne obveznike rezidente.

               41

               Kako bi niječno odgovorio na to pitanje, Sud je objasnio da mogućnost izbora između diskriminirajućeg poreznog sustava i nekog drugog koji to nije ne može ispraviti diskriminirajuće učinke prvog od ta dva porezna sustava. Priznati suprotno bilo bi, prema stavu Suda, potvrditi porezni sustav koji, sam po sebi, predstavlja povredu članka 49. UFEU‑a zbog svojega diskriminirajućega karaktera. Sud je također naveo da nacionalni sustav koji ograničava slobodu poslovnog nastana nije u skladu s pravom Unije i kada je njegova primjena fakultativna (presuda Gielen, C‑440/08, EU:C:2010:148, t. 50. do 53.).

               42

               Sud je stoga zaključio da to što je poreznim obveznicima nerezidentima ostavljena mogućnost izbora primjene sustava koji se primjenjuje na porezne obveznike rezidente nema ispravljajući učinak u odnosu na diskriminaciju prema toj odredbi prava Unije (presuda Gielen, C‑440/08, EU:C:2010:148, t. 54.).

               43

               Međutim, s druge strane u glavnom postupku, iako je točno da porezni obveznici nerezidenti imaju pravo izabrati primjenu redovnog sustava oporezivanja koji je u pravilu namijenjen poreznim obveznicima rezidentima, iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da je sustav oporezivanja po odbitku općenito povoljniji od redovnog sustava oporezivanja te od poreznih obveznika nerezidenta zahtijeva manje napora od onog koji se zahtijeva od poreznih obveznika rezidenata.

               44

               Razlika u postupanju između poreznih obveznika nerezidenata i poreznih obveznika rezidenata, koja se sastoji u tome da su bruto dohoci prvih podvrgnuti konačnom oporezivanju po jedinstvenoj stopi putem poreza po odbitku, dok su neto dohoci drugih oporezovani sukladno progresivnoj skali koja odgovara osnovnom odbitku, u skladu je s pravom Unije, pod uvjetom da jedinstvena stopa ne bude viša od stope koja proizlazi iz stvarne primjene progresivne skale na neto dohotke koji prelaze osnovni odbitak (vidjeti u tom smislu presudu Gerritse, C‑234/01, EU:C:2003:340, t. 53. i sljedeće).

               45

               Iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da bi u glavnom postupku H. Hirvonen trebala platiti veći porez da je izabrala da ju se izjednači s poreznim obveznikom rezidentom i da stoga bude podvrgnuta redovnom sustavu oporezivanja. To je razlog zbog kojeg je izabrala primjenu sustava oporezivanja po odbitku, koji je uređen Zakonom o posebnom oporezivanju dohotka. S obzirom na to da je koristila povoljnije oporezivanje od onog koje bi se na nju primijenilo da je izabrala primjenu redovnog sustava oporezivanja, H. Hirvonen ne može osnovano tražiti priznanje porezne olakšice koja bi joj se priznala u okviru redovnog sustava oporezivanja.

               46

               Nepriznavanje osobnog odbitka o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, kao što to navodi porezna uprava u svojim očitovanjima, u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka treba prihvatiti kao element sustava oporezivanja po odbitku, s obzirom na to da je njegov cilj pojednostavnjenje zadaće te uprave i smanjenje tereta poreznog obveznika nerezidenta. Stoga, kada potonji izabere primjenu takvog sustava, zadaća je navedene uprave da osigura naplatu poreza od navedenog poreznog obveznika i pritom nije potrebno da točno utvrdi njegovu osobnu i obiteljsku situaciju. Usporedno s time, isti porezni obveznik je oslobođen obveze suradnje, u smislu da nije dužan podnositi poreznu prijavu za dohotke koje je ostvario u Švedskoj te, stoga, nije dužan poznavati porezni sustav države članice koja nije država u kojoj ima boravište.

               47

               Slijedom toga, valja navesti da je u skladu s bitnim sadržajem sustava oporezivanja po odbitku da se svi troškovi koji su nastali poreznom obvezniku ne mogu uzeti u obzir u okviru te vrste oporezivanja, s obzirom na to da se porez naplaćuje od dužnika za nacionalna davanja u državi u kojoj su prihodi nastali. U pravilu, taj dužnik nije dužan voditi računa o određenim troškovima i njihovo sveobuhvatno uzimanje u obzir ide prema pojednostavnjenju koje se želi postići tim sustavom.

               48

               Stoga, to što se nacionalnim propisom kao što je onaj u glavnom postupku ne priznaje poreznom obvezniku nerezidentu mogućnost posebnih odbitaka nije relevantno u odnosu na eventualnu povredu prava Unije koja je učinjena tim propisom, sve dok taj porezni obveznik nije podvrgnut poreznom teretu koji je sveukupno veći od onog koji snose porezni obveznici rezidenti i osobe koje su s njima izjednačene, čiji je položaj usporediv s njihovim.

               49

               Iz svega gore navedenoga proizlazi da to što se, u okviru oporezivanja dohodaka, poreznim obveznicima nerezidentima, koji veći dio svojih dohodaka primaju iz druge države članice i koji su izabrali primjenu sustava poreza po odbitku, ne priznaju isti osobni odbici kao što su oni koji se priznaju rezidentima u okviru redovnog sustava oporezivanja ne predstavlja diskriminaciju koja je u suprotnosti s člankom 21. UFEU‑a sve dok porezni obveznici nerezidenti nisu podvrgnuti poreznom teretu koji je sveukupno veći od onog koji snose porezni obveznici rezidenti i osobe koje su s njima izjednačene, čiji je položaj usporediv s njihovim.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     To što se, u okviru oporezivanja dohodaka, poreznim obveznicima nerezidentima, koji veći dio svojih dohodaka primaju iz druge države članice i koji su izabrali primjenu sustava poreza po odbitku, ne priznaju isti osobni odbici kao što su oni koji se priznaju rezidentima u okviru redovnog sustava oporezivanja ne predstavlja diskriminaciju koja je u suprotnosti s člankom 21. UFEU‑a sve dok porezni obveznici nerezidenti nisu podvrgnuti poreznom teretu koji je sveukupno veći od onog koji snose porezni obveznici rezidenti i osobe koje su s njima izjednačene, čiji je položaj usporediv s njihovim.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Langue de procédure: le suédois


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. listopada 2014.#Elena Petru protiv Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Sibiu i Casa Naţională de Asigurări de Sănătate.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunalul Sibiu.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 22. stavak 2. drugi podstavak – Zdravstveno osiguranje – Bolničko liječenje koje se poduzima u drugoj državi članici – Odbijanje prethodne suglasnosti – Nedostatak lijekova i osnovnih medicinskih zaliha.#Predmet C‑268/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑268/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Tribunalul Sibiu (Rumunjska), odlukom od 7. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 16. svibnja 2013., u postupku
            Elena Petru
            protiv
            Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu,
            Casa Națională de Asigurări de Sănătate,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. ožujka 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za E. Petru, R. Giura, odvjetnik,
            – za Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu i Casa Națională de Asigurări de Sănătate, F. Cioloboc i C. Fechete kao i L. Bogdan, u svojstvu agenata,
            – za rumunjsku vladu, R.-I. Hațieganu i A.-L. Crișan kao i R.-H. Radu, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Gray, barrister ,
            – za Europsku komisiju, C. Gheorghiu i D. Martin, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. lipnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 22. stavka 2. drugog podstavka Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL L 177, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, E. Petru i, s druge strane, Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu (Zavod za zdravstveno osiguranje, okrug Sibiu) te Casa Națională de Asigurări de Sănătate (Nacionalni zavod za zdravstveno osiguranje) u vezi s bolničkim liječenjem poduzetim u Njemačkoj za koje ona traži naknadu troškova na temelju naknade štete.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uredba br. 1408/71 u članku 22., naslovljenom „Privremeno boravište izvan nadležne države – povratak u ili promjena boravišta u drugu državu članicu za vrijeme bolesti ili majčinstva – potreba za odlaskom u drugu državu članicu radi odgovarajućeg liječenja“, određuje:
            „1. Zaposlena osoba ili samozaposlena osoba koja ispunjava uvjete zakonodavstva nadležne države za ostvarivanje davanja uzimajući, prema potrebi, u obzir odredbe članka 18. i:
            [...]
            (c) koju je nadležna ustanova ovlastila za odlazak na državno područje države članice kako bi tamo dobila odgovarajuće liječenje,
            ima pravo na:
            (i) davanja u naravi, [koja u ime nadležne ustanove] pruža ustanova mjesta [...] boravišta u skladu s odredbama zakonodavstva koje primjenjuje, kao da je tamo osigurana; trajanje razdoblja za vrijeme kojeg se pružaju davanja ravna se pak prema zakonodavstvu nadležne države;
            [...]
            2. [...]
            Suglasnost potrebna na temelju stavka 1. točke (c) ne [smije] biti odbijena ako to liječenje spada u davanja koja pruža zakonodavstvo države članice na čijem državnom području [dotična osoba ima boravište] i [ako se liječenje ne može pružiti] u vremenskom razdoblju potrebnom za poduzimanje takvog liječenja u državi članici boravišta, uzimajući u obzir njezino trenutačno zdravstveno stanje i vjerojatni tijek bolesti.
            3. Odredbe stavaka 1. i 2. odgovarajuće se primjenjuju na članove obitelji zaposlene osobe ili samozaposlene osobe.
            [...]“
            4. Na temelju članka 2. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 (SL L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.), Administrativna komisija za socijalnu sigurnost radnika migranata iz članka 80. Uredbe br. 1408/71 usvojila je ogledan obrazac potreban za primjenu članka 22. stavka 1. točke (c) podtočke i. te uredbe, to jest obrazac E 112.
            Rumunjsko pravo
            5. Člankom 208. stavkom 3. Zakona br. 95/2006 o reformi zdravstvenog sustava (Legea nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătății, Monitorul Oficial al României , dio I., br.° 372, od 28. travnja 2006.) propisano je:
            „Zdravstveno osiguranje je obvezno i funkcionira kao jedinstveni sustav, pri čemu se ciljevi iz stavka 2. ispunjavaju u skladu sa sljedećim načelima:
            (a) slobodnim izborom osiguranikâ da odrede svojeg osiguravatelja;
            (b) solidarnošću i supsidijarnošću u osnivanju i korištenju fondova;
            (c) slobodnim izborom osiguranika da odrede svojeg pružatelja zdravstvenih usluga, dobavljača lijekova i medicinskih uređaja, u skladu s ovim zakonom i okvirnim ugovorom;
            (d) decentralizacijom i samostalnošću vođenja i upravljanja;
            (e) obveznim sudjelovanjem u plaćanju doprinosa u svrhu stvaranja jedinstvenog nacionalnog fonda za zdravstveno osiguranje;
            (f) sudjelovanjem osiguranika, države i poslodavaca u upravljanju jedinstvenim fondom za zdravstveno osiguranje;
            (g) pružanjem osnovnih zdravstvenih usluga svim osiguranicima u skladu s načelima pravičnosti i zabrane diskriminacije;
            (h) transparentnošću funkcioniranja sustava zdravstvenog osiguranja;
            (i) slobodnim tržišnim natjecanjem između pružatelja zdravstvene skrbi koji sklapaju ugovore s osiguravateljima.“
            6. U skladu s člankom 40. stavkom 1. točkom (b) Priloga Odluci br. 592/2008 predsjednika Nacionalnog zavoda za zdravstveno osiguranje (Ordinul președintelui Casei Naționale de Asigurări de Sănătate nr. 592/2008) od 26. kolovoza 2008. kojom se odobravaju pravila o korištenju, u okviru rumunjskog sustava zdravstvenog osiguranja, obrazaca izdanih u skladu s Uredbom br. 1408/71 kao i Uredbom br. 574/72 ( Monitorul Oficial al României , dio I., br. 648, od 11. rujna 2008.), kako je izmijenjena Odlukom br. 575/2009 ( Monitorul Oficial al României , dio I., br.°312 od 12. svibnja 2009., ispravak objavljen u Monitorul Oficial al României , dio I., br.°461, od 3. srpnja 2009.):
            „Obrazac E 112 namijenjen je zaposlenim ili samozaposlenim osobama i članovima njihove obitelji kojima je nadležna ustanova dala suglasnost za odlazak u drugu državu članicu radi liječenja.“
            7. Člankom 40. stavkom 3. te odluke zakonika propisano je:
            „U slučaju predviđenom u stavku 1. točki (b) nadležna ustanova ne može odbiti izdavanje obrasca E 112 ako liječenje u pitanju spada u usluge koje se pružaju na temelju zakonodavstva države članice na čijem državnom području osoba u pitanju ima boravište i ako se liječenje ne može pružiti u razdoblju potrebnom za poduzimanje takvog liječenja u državi članici boravišta, uzimajući u obzir njezino trenutačno zdravstveno stanje i vjerojatni tijek bolesti.“
            8. Člankom 8. stavkom 1. Priloga Odluci br. 729/2009 Nacionalnog zavoda za zdravstveno osiguranje kojom se odobravaju pravila o naknadi i naplati troškova zdravstvene skrbi pružene na temelju internacionalnih instrumenata u području zdravlja kojih je Rumunjska stranka (Ordinul nr. 729/2009 al Casei Naționale a Asigurărilor de Sănătate pentru aprobarea Normelor metodologice privind rambursarea şi recuperarea cheltuielilor reprezentând asistența medicală acordată în baza documentelor internaționale cu prevederi în domeniul sănătății la care România este parte) od 17. srpnja 2009. ( Monitorul Oficial al României , dio I., br.° 545, od 5. kolovoza 2009.) određuje se:
            „Ako osiguranik koji je obuhvaćen rumunjskim sustavom zdravstvenog osiguranja odlazi u državu članicu Europske unije radi liječenja, a da prethodno nije dobio suglasnost osiguravatelja čiji je osiguranik, mora snositi troškove pruženih zdravstvenih usluga.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            9. Iz odluke kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku slijedi da E. Petru već nekoliko godina pati od teške vaskularne bolesti. Ona je 2007. pretrpjela srčani udar zbog kojeg je bila podvrgnuta kirurškom zahvatu. Tijekom 2009., budući da se njezino zdravstveno stanje pogoršalo, hospitalizirana je u Institutul de Boli Cardiovasculare (institut za kardiovaskularne bolesti) u Temišvaru (Rumunjska). Nakon liječničkih pregleda koje je tamo obavila donesena je odluka o podvrgavanju operaciji na otvorenom srcu kako bi se zamijenio bikuspidalni zalizak i ugradile dvije endovaskularne proteze.
            10. Smatrajući da su materijalni uvjeti te zdravstvene ustanove nezadovoljavajući za podvrgavanje takvom kirurškom zahvatu, E. Petru je odlučila uputiti se u kliniku u Njemačkoj, gdje je obavljen taj zahvat. Njegova cijena, zajedno s troškovima postoperativnog boravka u bolnici, iznosila je ukupno 17.714,70 eura.
            11. Prije odlaska u Njemačku E. Petru je putem obrasca E 112 od Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu zatražila da podmiri troškove tog zahvata. Njezin je zahtjev, zaprimljen 2. ožujka 2009., odbijen uz obrazloženje da iz izvješća liječnika koji ju je liječio ne proizlazi da se zatraženo liječenje, koja spada u osnovne zdravstvene usluge, ne može pružiti u zdravstvenoj ustanovi u Rumunjskoj, i to u razumnom roku, uzimajući u obzir njezino trenutačno zdravstveno stanje i tijek njezine bolesti.
            12. E. Petru je 2. studenoga 2011. podnijela tužbu protiv Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu i Casa Națională de Asigurări de Sănătate radi isplate naknade štete u visini od 17.714,70 eura u protuvrijednosti u rumunjskim lejima. Ona u prilog tom zahtjevu ističe da su uvjeti hospitalizacije u Institutul de Boli Cardiovasculare u Temišvaru bili osobito nezadovoljavajući i da je ona zbog složenosti zahvata te tih loših uvjeta odlučila napustiti tu ustanovu i uputiti se u kliniku u Njemačkoj.
            13. Presudom od 5. listopada 2012. prvostupanjski sud je odbio njezinu tužbu. Ona je protiv te presude podnijela žalbu Tribunalul Sibiu (Viši sud u Sibiuu).
            14. E. Petru se u prilog žalbi poziva na članak 208. stavak 3. Zakona br. 95/2006, članak 22. stavak 1. točku (c) i članak 22. stavak 2. drugi podstavak Uredbe br. 1408/71 kao i na Povelju Europske unije o temeljnim pravima.
            15. Tuženici u glavnom postupku zahtijevaju da se žalba odbije i ističu da E. Petru nije zadovoljila uvjete potrebne za izdavanje obrasca E 112 jer nije podnijela dokaz o tome da joj je bilo nemoguće u Rumunjskoj primiti liječničku uslugu o kojoj je riječ u razumnom roku. Pozivaju se na odredbe uredaba br. 1408/71 i br. 574/72, Zakona br. 95/2006 i Odluke br. 592/2008, kako je izmijenjena Odlukom br. 575/2009, kao i na članak 8. Odluke br. 729/2009.
            16. Sud koji je uputio zahtjev navodi da se stajališta stranaka u glavnom postupku razlikuju u pogledu tumačenja nacionalnog zakonodavstva i prava Unije primjenjivih u sporu u kojem postupa i da rješenje tog spora ovisi o tome kako treba protumačiti članak 22. Uredbe br. 1408/71.
            17. U tim okolnostima Tribunalul Sibiu odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li nemogućnost pružanja liječenja [osiguraniku] na državnom području gdje on ima boravište, u smislu članka 22. stavka 2. drugog podstavka [Uredbe br. 1408/71], tumačiti na apsolutan ili na razuman način? Drugim riječima, je li situacija u kojoj se kirurški zahvat s tehničke strane može obaviti pravodobno i primjereno u državi boravišta, jer postoje potrebni specijalisti koji imaju istovjetnu razinu stručnog znanja, međutim nedostaju lijekovi i osnovne medicinske zalihe, ekvivalentna situaciji u kojoj se potrebno liječenje ne može pružiti u smislu odredaba tog članka?“
            O prethodnom pitanju
            Dopuštenost
            18. Rumunjska vlada napominje, pritom podsjećajući da nacionalni sud u zahtjevu za prethodnu odluku mora utvrditi činjenični okvir u kojem se javljaju pitanja postavljena Sudu, da sud koji je uputio zahtjev u predmetnom slučaju nije iznio činjenično stanje u glavnom postupku, kako ono proizlazi iz dokaza koji su mu podneseni, nego je samo iznio navode stranaka. Međutim, prema stajalištu Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu i Casa Națională de Asigurări de Sănătate, tim se dokazima osporavaju navodi E. Petru u pogledu nedostatka lijekova i osnovnih medicinskih zaliha, koji predstavljaju bit postavljenog pitanja, tako da to pitanje nije relevantno za rješavanje spomenutog spora.
            19. Nadalje, rumunjska vlada ističe da sud koji je uputio zahtjev nije obrazložio zašto smatra da je odgovor na njegovo pitanje potreban za rješavanje spora iz glavnog postupka.
            20. U tom smislu, treba imati na umu da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, postupak predviđen člankom 267. UFEU-a predstavlja sredstvo suradnje između Suda i nacionalnih sudova putem kojeg Sud nacionalnim sudovima pruža elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (presude Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 47. i Impacto Azul, C‑186/12, EU:C:2013:412, t. 26.).
            21. U okviru te suradnje isključivo je na nacionalnom sucu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta u kojem postupa, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (vidjeti osobito presude Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 59. i Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, EU:C:2006:784, t. 16.).
            22. Kako bi se Sudu omogućilo da pruži tumačenje prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu, člankom 94. Poslovnika Suda propisano je da zahtjev za prethodnu odluku treba sadržavati, među ostalim, sažeti prikaz predmeta spora i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja te prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja prema mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivoga u glavnom postupku.
            23. Budući da u odnosu na pitanja koja se tiču prava Unije postoji pretpostavka njihove relevantnosti, Sud može odbaciti zahtjev koji je postavio nacionalni sud samo ako je očito da traženo tumačenje prava Unije nije ni na koji način povezano s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presude Cipolla i dr., C‑94/04 i C 202/04, EU:C:2006:758, t. 25. kao i Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, t. 32.).
            24. To nije slučaj u ovom predmetu.
            25. Naime, s jedne strane, što se tiče činjeničnog stanja iz glavnog postupka, odluka kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku pod naslovom „Tužba kojom je pokrenut postupak“ sadržava prikaz navoda E. Petru, a pod naslovom „Činjenično stanje“ prikaz činjeničnih elemenata sažetih u točkama 9. i 11. ove presude. Iako sud koji je uputio zahtjev u toj odluci ne iznosi zaključke o dokazima koje su stranke podnijele kako bi dokazale ili osporile te navode i, prema tome, u toj fazi postupka ne utvrđuje nedostatak lijekova i osnovnih medicinskih zaliha, koji predstavlja bit prethodnog pitanja, taj sud barem navodi činjenične informacije na kojima se temelji to pitanje.
            26. S druge strane, što se tiče razloga zbog kojih je sud koji je uputio zahtjev postavio pitanje o tumačenju članka 22. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1408/71, iz odluke kojom je upućeno pitanje slijedi da s obzirom da se stajališta stranaka glavnog postupka razlikuju u pogledu tumačenja te odredbe, spomenuti sud postavlja pitanje primjenjuje li se ta odredba ako je u državi članici boravišta nemogućnost liječenja o kojem je riječ posljedica nedostatka lijekova i osnovnih medicinskih zaliha te da taj sud smatra da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o odgovoru na to pitanje.
            27. Prema tome, ne može se zaključiti da traženo tumačenje nije ni na koji način povezano s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka niti da je problem u pitanju hipotetske naravi, naprotiv, ono je povezano s činjenicama o kojima raspravljaju stranke glavnog postupka, a koje sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi. Usto, Sud raspolaže činjeničnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na postavljeno pitanje.
            28. Slijedi da je to pitanje dopušteno.
            Meritum
            29. Sud koji je uputio zahtjev postavljenim pitanjem u biti pita treba li članak 22. stavak 2. drugi podstavak Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da se suglasnost na temelju stavka 1. točke (c) podtočke i. tog članka ne može odbiti ako u državi boravišta osiguranika bolničko liječenje o kojem je riječ nije moguće pravodobno poduzeti zbog nedostatka lijekova i osnovnih medicinskih zaliha.
            30. Valja podsjetiti da se u članku 22. stavku 2. drugom podstavku Uredbe br. 1408/71 navode dvije pretpostavke koje, ako se ispune, imaju za posljedicu to da je nadležna ustanova obvezna dati prethodnu suglasnost zatraženu na temelju stavka 1. točke (c) podtočke i. tog članka. Prvom se pretpostavkom zahtijeva da liječenje u pitanju spada u usluge predviđene zakonodavstvom države članice na čijem državnom području osiguranik ima boravište. Drugom se pretpostavkom zahtijeva da se liječenje koje ta osoba namjerava poduzeti u državi članici različitoj od države na čijem državnom području ima boravište ne može pružiti u razdoblju potrebnom za poduzimanje takvog liječenja u državi članici boravišta, uzimajući u obzir njezino trenutačno zdravstveno stanje i tijek njezine bolesti (vidjeti u tom smislu presudu Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 53. i 54. i navedenu sudsku praksu).
            31. U vezi s tom drugom pretpostavkom, o kojoj je riječ u predmetnom slučaju, Sud je već presuđivao da se potrebna suglasnost ne može odbiti ako istovjetno liječenje ili liječenje koje je jednako učinkovito nije moguće pravodobno poduzeti u državi članici na čijem državnom području osoba u pitanju ima boravište (vidjeti u tom smislu presude Inizan, C‑56/01, EU:C:2003:578, t. 45. i 60.; Watts, C-372/04, EU:C:2006:325, t. 61. kao i Elchinov, EU:C:2010:581, t. 65.).
            32. Sud je u tom pogledu pojasnio da je u svrhu ocjenjivanja može li se jednako učinkovito liječenje pravodobno poduzeti u državi članici boravišta nadležna ustanova dužna uzeti u obzir sve okolnosti svakog pojedinog slučaja, vodeći računa ne samo o zdravstvenom stanju pacijenta prilikom podnošenja zahtjeva za suglasnost i, ovisno o okolnostima, stupnju njegove bolesti ili naravi njegovog invaliditeta koji bi mu mogao, na primjer, učini nemogućim ili znatno otežati obavljanje profesionalne djelatnosti, nego i o njegovoj povijesti bolesti (presude Inizan, EU:C:2003:578, t. 46.; Watts, EU:C:2006:325, t. 62. i Elchinov, EU:C:2010:581, t. 66.).
            33. Među okolnostima koje nadležna ustanova mora uzeti u obzir u pojedinačnom se slučaju može naći i nedostatak lijekova i osnovnih medicinskih zaliha, poput onog koji se navodi u glavnom predmetu. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 25. svojeg mišljenja, u članku 22. stavku 2. drugom podstavku Uredbe br. 1408/71 ne pravi se razlika između različitih razloga zbog kojih se određena liječnička usluga ne može pravodobno pružiti. Jasno je da takav nedostatak lijekova i medicinskih zaliha može, isto kao i nedostatak posebne opreme ili stručnih znanja, onemogućiti pravodobno poduzimanje istovjetnog ili jednako učinkovitog liječenja u državi članici boravišta.
            34. Međutim, kao što to ističu rumunjska vlada, Ujedinjena Kraljevina i Europska komisija, iz sudske prakse navedene u točki 31. ove presude slijedi da se ta nemogućnost treba ocijeniti, s jedne strane, na razini svih bolničkih ustanova države članice boravišta koje su u mogućnosti poduzeti liječenje o kojem je riječ i, s druge strane, s obzirom na razdoblje u kojem se to liječenje može pravodobno primiti.
            35. Što se tiče glavnog predmeta, rumunjska vlada napominje da je E. Petru imala pravo obratiti se bilo kojoj drugoj zdravstvenoj ustanovi u Rumunjskoj koja ima opremu potrebnu za obavljanje zahvata koji joj je bio nužan. Također ističe, kao i tuženici glavnog postupka, da je u izvještaju liječnika koji ju je liječio bilo navedeno da se taj zahvat mora obaviti u razdoblju od tri mjeseca. Prema tome, iako su tvrdnje E. Petru o nedostatku lijekova i osnovnih medicinskih zaliha u Institutul de Boli Cardiovasculare u Temišvaru osnovane, sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti je li taj zahvat u spomenutom razdoblju mogao biti obavljen u nekoj drugoj bolničkoj ustanovi u Rumunjskoj.
            36. S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 22. stavak 2. drugi podstavak Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u smislu da suglasnost koja je potrebna na temelju stavka 1. točke (c) podtočke i. tog članka ne može biti odbijena ako se bolničko liječenje o kojem je riječ ne može pravodobno pružiti u državi članici boravišta osiguranika. Ta se nemogućnost mora ocijeniti na razini svih bolničkih ustanova te države članice koje mogu poduzeti spomenuto liječenje i s obzirom na razdoblje u kojem se to liječenje može pravodobno primiti.
            Troškovi
            37. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članak 22. stavak 2. drugi podstavak Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008., treba tumačiti u smislu da suglasnost koja je potrebna na temelju stavka 1. točke (c) podtočke i. tog članka ne može biti odbijena ako se bolničko liječenje o kojem je riječ ne može pravodobno pružiti u državi članici boravišta osiguranika. Ta se nemogućnost mora ocijeniti na razini svih bolničkih ustanova te države članice koje mogu poduzeti spomenuto liječenje i s obzirom na razdoblje u kojem se to liječenje može pravodobno primiti.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. ožujka 2006.#Kazneni postupak protiv Leopold Henri Van Esbroeck.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Predmet C-436/04.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) 13. srpnja 2011.#ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV i drugi protiv Europska komisija.#Predmeti T-144/07, T-147/07 do T-150/07 i T-154/07.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. prosinca 2015.#SAS Cargo Group A/S i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište zračnog prijevoza tereta – Sporazumi i usklađena djelovanja u odnosu na više elemenata cijena usluga zračnog prijevoza tereta (uvođenje dodatka za gorivo i dodatka za sigurnost, odbijanje plaćanje provizije na dodatke) – Članak 101. UFEU-a, članak 53. Sporazuma o EGP-u i članak 8. Sporazuma o zračnom prometu između Zajednice i Švicarske – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-56/11.