title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 5. ožujka 2015.#Ralph Prankl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Direktiva 92/12/EEZ – Opći aranžmani za trošarinsku robu – Oporezivanje krijumčarene robe – Roba puštena u potrošnju u državi članici i upućena u drugu državu članicu – Određivanje nadležne države članice – Pravo tranzitne države da oporezuje navedenu robu.#Predmet C-175/14.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Direktiva 92/12/EEZ — Opći aranžmani za trošarinsku robu — Oporezivanje krijumčarene robe — Roba puštena u potrošnju u državi članici i upućena u drugu državu članicu — Određivanje nadležne države članice — Pravo tranzitne države da oporezuje navedenu robu“
      U predmetu C‑175/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 28. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 10. travnja 2014., u postupku

         Ralph Prankl

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i R. Lyal, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavaka 1. i 2. i članka 9. stavka 1. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (SL L 76, str. 1.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/108/EEZ od 14. prosinca 1992. (SL L 390, str. 124., u daljnjem tekstu: Direktiva 92/12).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između R. Prankla, vozača kamiona, i Zollamta Wien (carinski ured u Beču) zbog odluke potonjeg kojom se prvonavedenom nalaže plaćanje trošarine na duhanske proizvode.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 5. do 7. Direktive 92/12 glase:
               „budući da isporuka, držanje radi isporuke ili opskrba gospodarskog subjekta koji samostalno obavlja gospodarsku djelatnost ili za potrebe subjekta javnog prava koja se odvija u državi članici različitoj od one u kojoj je roba puštena u potrošnju dovodi do obračunavanja trošarine u toj drugoj državi članici;
               budući da se na trošarinsku robu koju su nabavile fizičke osobe za vlastitu uporabu i koju su same prevezle trošarina mora obračunati u državi članici u kojoj je ta roba nabavljena;
               budući da radi utvrđivanja da se trošarinska roba ne drži u osobne nego u komercijalne svrhe države članice moraju voditi računa o određenom broju kriterija“.
               [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 6. te direktive određuje:
               „1.   Obveza obračunavanja trošarine nastaje prilikom puštanja u potrošnju ili kada se utvrde gubici ili manjkovi na koje se mora obračunati trošarina u skladu s člankom 14. stavkom 3.
               Puštanje u potrošnju trošarinske robe znači:

                        (a)

                        otpuštanje trošarinske robe, uključujući nepravilno otpuštanje, iz sustava odgode plaćanja trošarine;

                        (b)

                        proizvodnju trošarinske robe, uključujući nepravilnu proizvodnju, izvan sustava odgode plaćanja trošarine;

                        (c)

                        uvoz trošarinske robe, uključujući nepravilan uvoz, kada trošarinska roba odmah nakon uvoza nije stavljena u sustav odgode plaćanja trošarine.

                  2.   Primjenjuju se uvjeti za obračunavanje trošarine i stope trošarine koji vrijede na dan nastanka obveze obračunavanja trošarine u državi članici u kojoj je roba puštena u potrošnju ili u kojoj su utvrđeni gubici ili manjkovi. Trošarina se obračunava i ubire u skladu s postupcima koje je propisala pojedina država članica, pri čemu se podrazumijeva da države članice moraju primjenjivati istovjetne postupke obračunavanja i ubiranja za domaću robu i za robu iz drugih država članica.“
               [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 7. stavci 1. do 6. navedene direktive glasi:
               „1.   Kada se trošarinska roba koja je već puštena u potrošnju u jednoj državi članici drži u komercijalne svrhe u drugoj državi članici, trošarina se obračunava u državi članici u kojoj se ta roba drži.
               2.   U tu svrhu, ne dovodeći u pitanje članak 6., kada je roba koja je već puštena u potrošnju u skladu s člankom 6. u jednoj državi članici isporučena ili namijenjena isporuci u drugu državu članicu ili korištena u drugoj državi članici za potrebe gospodarskog subjekta koji samostalno obavlja gospodarsku djelatnost ili za potrebe subjekta javnog prava, trošarina se obračunava u toj drugoj državi članici.
               3.   Ovisno o okolnostima slučaja, trošarinski obveznik je osoba koja obavlja isporuku, koja drži robu namijenjenu isporuci ili osoba koja prima robu za korištenje u državi članici različitoj od one u kojoj je roba već puštena u potrošnju ili relevantni gospodarski subjekt ili subjekt javnog prava.
               4.   Proizvodi iz stavka 1. kreću se između područja država članica uz primjenu pratećeg dokumenta u kojem su navedeni najvažniji podaci iz dokumenta iz članka 18. stavka 1. Oblik i sadržaj tog dokumenta utvrđuju se prema postupku propisanom u članku 24. ove direktive.
               5.   Osoba, subjekt ili tijelo iz stavka 3. mora udovoljiti sljedećim zahtjevima:

                        (a)

                        prije otpreme robe podnijeti izjavu poreznim tijelima države članice odredišta i jamčiti plaćanje trošarine;

                        (b)

                        platiti trošarinu države članice odredišta u skladu s postupkom utvrđenim u toj državi članici;

                        (c)

                        dopustiti preglede na temelju kojih administracija države članice odredišta može ustanoviti je li trošarinska roba stvarno primljena i je li plaćena trošarina kojoj ona podliježe.

                  6.   Povrat trošarine plaćene u prvoj državi članici iz stavka 1. izvršava se u skladu s člankom 22. stavkom 3.“
               [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 8. iste direktive propisuje:
               „Za trošarinsku robu koju nabavljaju fizičke osobe za vlastitu uporabu i koju su same prevezle načelo koje uređuje unutarnje tržište određuje da se trošarina obračunava u državi članici u kojoj je roba nabavljena.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 9. stavci 1. i 2. Direktive 92/12 određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članke 6., 7. i 8., obveza obračunavanja trošarine nastaje kada se roba koja je puštena u potrošnju u jednoj državi članici u komercijalne svrhe drži u drugoj državi članici.
               U tom slučaju, trošarinu u državi članici na čijem se području roba nalazi duguje osoba koja je drži.
               2.   Kako bi utvrdile da je roba iz članka 8. namijenjena za komercijalne svrhe, države članice moraju, među ostalim, uzeti u obzir sljedeće:

                        —

                        komercijalni status držatelja robe i njegove razloge za njezino držanje,

                        —

                        mjesto gdje se ta roba nalazi ili, prema potrebi, korištenu vrstu prijevoza,

                        —

                        bilo koji dokument koji se odnosi na tu robu,

                        —

                        prirodu te robe,

                        —

                        količinu te robe.

                  [neslužbeni prijevod]
               […]“

               8

               U skladu s člankom 10. te direktive:
               „1.   Trošarinska roba koju su kupile osobe koje nisu ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta ili registrirani ili neregistrirani gospodarski subjekt i koju prodavatelj ili netko u njegovo ime neposredno ili posredno otprema ili preveze oporeziva je trošarinom u državi članici odredišta. U smislu ovog članka, država članica odredišta znači državu članicu u koju pošiljka stigne ili se preveze.
               2.   Stoga prilikom isporuke trošarinske robe koja je već bila puštena u potrošnju u državi članici i koju je osobi iz stavka 1. sa sjedištem u drugoj državi članici neposredno ili posredno otpremio ili prevezao prodavatelj ili netko u njegovo ime nastaje obveza obračunavanja trošarine na tu robu u državi članici odredišta.
               3.   Obveza obračunavanja trošarine od prodavatelja nastaje u državi članici odredišta u trenutku u kojem je isporuka izvršena. Međutim, države članice mogu donijeti odredbe kojima se propisuje da trošarinu duguje porezni zastupnik koji nije ista osoba kao primatelj robe. Taj porezni zastupnik mora imati sjedište u državi članici odredišta i ovlaštenje poreznih tijela te države članice.
               Država članica u kojoj prodavatelj ima sjedište mora osigurati da on udovoljava sljedećim zahtjevima:

                        —

                        jamči plaćanje trošarine pod uvjetima koje utvrđuje država članica odredišta prije otpreme robe i osigura plaćanje trošarine nakon dolaska robe,

                        —

                        vodi evidenciju isporuka trošarinske robe.

                  4.   U slučaju iz stavka 2., trošarina plaćena u prvoj državi članici vraća se u skladu s člankom 22. stavkom 4.
               5.   Države članice mogu, u skladu s pravom Zajednice, utvrditi posebna pravila za primjenu ove odredbe za trošarinsku robu na koju se primjenjuje posebni nacionalni sustav distribucije koji je usklađen s Ugovorom.“
               [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 20. navedene direktive, koji se nalazi u njezinu Poglavlju III., naslovljenom „Kretanje“, glasi:
               „1.   Ako je tijekom kretanja robe počinjena nepravilnost ili povreda koja dovodi do obračuna trošarine, trošarinu u državi članici u kojoj je počinjena nepravilnost ili povreda duguje fizička ili pravna osoba koja je jamčila plaćanje trošarine u skladu s člankom 15. stavkom 3., ne dovodeći u pitanje pokretanje kaznenog postupka.
               Ako je trošarina ubrana u državi članici koja nije država otpreme, država članica koja je ubire obavještava nadležna tijela zemlje otpreme.
               2.   Ako se tijekom kretanja utvrdi nepravilnost ili povreda, a nije moguće ustanoviti gdje je počinjena, smatrat će se da je počinjena u državi članici u kojoj je utvrđena.
               3.   Ne dovodeći u pitanje članak 6. stavak 2., ako trošarinska roba ne prispije na odredište i nije moguće utvrditi mjesto povrede ili nepravilnosti, smatra se da je ta povreda ili ta nepravilnost počinjena u državi članici otpreme koja trošarinu ubire po stopi koja je na snazi na dan otpreme robe […] Države članice poduzimaju mjere potrebne za suzbijanje povreda ili nepravilnosti i propisivanje učinkovitih kazni.
               4.   Ako prije isteka roka od tri godine od dana izdavanja pratećeg dokumenta bude utvrđena država članica u kojoj je povreda ili nepravilnost stvarno počinjena, ta država ubire trošarinu po stopi koja je na snazi na dan otpreme robe. U tom slučaju prvotno obračunata trošarina vraća se odmah nakon dostave dokaza o njezinu ubiranju.“
               [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 22. Direktive 92/12, koji se nalazi u njezinu Poglavlju IV., naslovljenom „Povrat“, propisuje:
               „1.   Trošarine na trošarinsku robu koja je puštena u potrošnju mogu u odgovarajućim slučajevima i na zahtjev gospodarskog subjekta pri obavljanju njegove poslovne djelatnosti biti vraćene od strane poreznih tijela države članice u kojoj je ta roba puštena u potrošnju, ako nije namijenjena potrošnji u toj državi članici.
               Međutim, države članice mogu odbiti taj zahtjev za povrat ako on ne ispunjava kriterije pravilnosti koje one postavljaju.
               2.   Za primjenu stavka 1. vrijede sljedeće odredbe:

                        (a)

                        pošiljatelj mora prije otpreme robe podnijeti zahtjev za povrat kod nadležnih tijela svoje države članice i dokazati da je trošarina plaćena. Međutim, nadležna tijela ne mogu odbiti povrat samo zbog nedostavljanja dokumenta koji potvrđuje prvotno plaćanje, a izdaju ga ista ta tijela;

                        (b)

                        kretanje robe iz točke (a) izvršeno je u skladu s odredbama Poglavlja III.;

                        (c)

                        pošiljatelj nadležnim tijelima svoje države članice dostavlja povratni primjerak dokumenta iz točke (b) koji je prodavatelj pravilno ispunio i koji mora biti popraćen dokumentom koji potvrđuje osiguranje trošarine u državi članici potrošnje ili imati napomenu koja mora sadržavati:

                                 —

                                 adresu nadležnog ureda poreznih tijela države članice odredišta,

                                 —

                                 datum kada je taj ured prihvatio izjavu te referentni ili evidencijski broj te izjave;

                        (d)

                        trošarinu koja se duguje za trošarinsku robu puštenu u potrošnju u državi članici i označenu poreznom oznakom ili identifikacijskom markicom mogu vratiti porezna tijela države članice koja su izdala te porezne oznake ili identifikacijske markice ako porezna tijela države članice koja su ih izdala utvrde uništenje tih oznaka ili markica.

                  3.   U slučajevima iz članka 7. država članica otpreme mora vratiti trošarinu koja je plaćena samo ako je trošarina već bila plaćena u državi članici odredišta u skladu s postupkom propisanim u članku 7. stavku 5.
               Međutim, države članice mogu odbiti taj zahtjev za povrat ako on ne ispunjava kriterije pravilnosti koje one postavljaju.
               4.   U slučajevima iz članka 10. država članica otpreme mora, na zahtjev prodavatelja, vratiti trošarinu koju je platio ako je postupao u skladu s postupkom propisanim u članku 10. stavku 3.
               Međutim, države članice mogu odbiti taj zahtjev za povrat ako on ne ispunjava kriterije pravilnosti koje one postavljaju.
               U slučajevima u kojima je prodavatelj ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta, države članice mogu propisati pojednostavnjeni postupak povrata.
               5.   Porezna tijela svake države članice određuju postupke i načine nadzora koji se primjenjuju na povrate izvršene na njihovu području. Države članice osiguravaju da povrat trošarine ne prelazi iznos koji je stvarno plaćen.“
               [neslužbeni prijevod]

         Austrijsko pravo

               11

               Članak 27. stavci 1. i 2. Zakona o porezu na duhan iz 1995. (Tabaksteuergesetz 1995, BGBl. 704/1994, u daljnjem tekstu: TabStG) određuje:
               „1.   Ako su duhanski proizvodi koji su pušteni u potrošnju u državi članici nabavljeni u komercijalne svrhe, obveza obračuna poreza nastaje činjenicom da kupac
               1.   duhanske proizvode preuzme na poreznom području ili
               2.   duhanske proizvode preuzete izvan poreznog područja unese ili naloži njihovo unošenje na porezno područje.
               Obveznik poreza je kupac. Nabava tijela javnog prava izjednačena je s nabavom u komercijalne svrhe.
               2.   Ako su duhanski proizvodi koji su pušteni u potrošnju u državi članici uneseni na porezno područje u slučajevima koji nisu navedeni u stavku 1., obveza obračuna poreza nastaje time što su prvi put držani ili korišteni u komercijalne svrhe na poreznom području. Obveznik poreza je držatelj ili korisnik.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               U razdoblju između travnja i listopada 2005. R. Prankl na poticaj osobe sa sjedištem u Austriji prevezao je 12.650.000 cigareta iz Mađarske u Ujedinjenu Kraljevinu. Te cigarete, koje su nepoznate osobe prokrijumčarile na carinsko područje Europske unije, prevezene su u pet uzastopnih vožnji, među ostalim preko Austrije. Bile su skrivene ispod tereta koji je u prijevoznim dokumentima bio deklariran kao cjelokupni teret. Navedene cigarete u Ujedinjenoj Kraljevini u četiri su slučaja s kamiona istovarile nepoznate osobe, a u jednom slučaju zaplijenila su ih britanska tijela.

               13

               Odlukom od 11. travnja 2011. Zollamt Wien odredio je R. Pranklu porez na duhan u iznosu od 1.249.820 eura jer je on zaprimio cigarete o kojima je riječ te ih unio u Austriju.

               14

               R. Prankl podnio je žalbu protiv te odluke. U potporu svojoj žalbi istaknuo je da ga je za nezakonit prijevoz cigareta iz Mađarske u Ujedinjenu Kraljevinu vrbovala treća osoba. Tvrdi da je u hijerarhiji organizacije masovnog krijumčarenja cigareta za koju je obavio prijevoze imao podređen položaj. Osim toga, naveo je da nije imao nikakve informacije o količini cigareta utovarenoj na vozilo kojim je upravljao te da nije imao saznanja o distribucijskim kanalima koji su s time povezani. Osim toga, smatra da kao obični vozač teretnog vozila s gospodarske točke gledišta nije imao ovlasti raspolaganja tim cigaretama te stoga nije bio kupac u smislu članka 27. TabStG‑a. Usto navodi da cigarete o kojima je riječ nije stavio na tržište u Austriji, a sam „tranzit“ duhanskih proizvoda kroz Austriju nije obuhvaćen tim člankom.

               15

               Unabhängiger Finanzsenat potvrdio je određivanje poreza na duhan u gore spomenutom iznosu, temeljeći svoju odluku na članku 27. stavku 2. TabStG‑a. Prema mišljenju toga suda, iako R. Prankl nije bio kupac cigareta o kojima je riječ, ipak je imao saznanja o nezakonitosti prijevoza za koje je, među ostalim, bio plaćen. Kao vozač teretnog vozila koje je služilo za prijevoz tih cigareta, R. Prankl na austrijskom ih je poreznom području prvi put držao u komercijalne svrhe te je stoga obveznik poreza na duhan u Austriji.

               16

               Verwaltungsgerichtshof, kojem je R. Prankl podnio reviziju za poništenje odluke navedenog suda, pita se protive li se odredbe Direktive 92/12 i osobito njezin članak 7. zaključku do kojeg je došao Unabhängiger Finanzsenat na temelju nacionalnog zakonodavstva. Naime, smatra da je zaključak prema kojem u slučaju prijevoza poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku trošarina treba biti obračunata u svakoj tranzitnoj državi članici u suprotnosti sa sustavom sadržanim u toj direktivi prema kojem trošarinska roba držana u komercijalne svrhe treba biti oporezovana u državi članici odredišta.

               17

               Doduše, Sud je već utvrdio da zakonodavac Unije sprečavanje dvostrukog oporezivanja nije podigao na razinu apsolutnog načela (presuda BATIG, C‑374/06, EU:C:2007:788). Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da to utvrđenje treba mijenjati u kontekstu činjenica iz kojih proizlazi spor u predmetu o kojem je riječ, u kojem je trošarinska roba bila nezakonito puštena u potrošnju u državi članici različitoj od one čije je porezne oznake već nosila.

               18

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 7. stavke 1. i 2. i članak 9. stavak 1. Direktive 92/12 tumačiti tako da se protive nacionalnim odredbama prema kojima se i u tranzitnoj državi članici može obračunati trošarina […] za trošarinsku robu […] koja je u (prvoj) državi članici bila puštena u potrošnju i kopnenim putem prevezena preko jedne ili više [tranzitnih] država članica u drugu državu članicu (državu članicu odredišta) bez pratećeg dokumenta u skladu s člankom 7. stavkom 4. te direktive kako bi bila prodana u državi članici odredišta?“

         O prethodnom pitanju

               19

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavke 1. i 2. i članak 9. stavak 1. Direktive 92/12 tumačiti tako da su, u slučajevima kada je trošarinska roba potajno unesena na područje države članice i bez pratećeg dokumenta propisanog u članku 7. stavku 4. te direktive prevezena u drugu državu članicu, na području koje su tu robu otkrila nadležna tijela, i tranzitne države članice ovlaštene da uberu trošarinu od vozača teretnog vozila koji je obavio navedeni prijevoz jer je na njihovu području držao navedenu robu u komercijalne svrhe.

               20

               Najprije valja utvrditi da je cilj Direktive 92/12 uspostava određenih pravila u vezi s posjedovanjem, kretanjem i praćenjem trošarinske robe, i to osobito radi osiguravanja istovjetnosti obveze obračunavanja trošarine u svim državama članicama. Tim se usklađivanjem, u načelu, izbjegava dvostruko oporezivanje u odnosima između država članica (presude Scandic Distilleries, C‑663/11, EU:C:2013:347, t. 22. i 23. i Gross, C‑165/13, EU:C:2014:2042, t. 17.).

               21

               Također valja podsjetiti da članak 7. stavci 1. i 2. Direktive 92/12 postavlja opće pravilo prema kojem se trošarinska roba puštena u potrošnju u jednoj državi članici, a držana u komercijalne svrhe u drugoj državi članici, oporezuje u potonjoj državi. Mjesto nastanka obveze obračuna poreza tako je država članica odredišta robe, a ne ona njezina puštanja u potrošnju (presuda Meiland Azewijn, C‑292/02, EU:C:2004:499, t. 35.).

               22

               Tumačenje prema kojem se ubiranje trošarine u načelu obavlja samo u jednoj državi članici, to jest onoj kojoj je roba o kojoj je riječ namijenjena i u kojoj će biti potrošena, dodatno je potkrijepljeno člankom 22. Direktive 92/12, koji pod određenim uvjetima predviđa povrat trošarine plaćene u drugoj državi članici (presuda Scandic Distilleries, EU:C:2013:347, t. 24.).

               23

               Točno je da ni članak 7. stavci 1. i 2. Direktive 92/12 ni njezin članak 9. stavak 1. ne isključuje izričito ubiranje trošarine na tu robu u državi članici preko koje je krijumčarena roba prevezena, čak i ako se više ne nalazi na području te države te je pristigla u državu članicu odredišta.

               24

               Međutim, Sud je presudio da, u slučajevima kada je roba koja je nezakonito unesena na područje Unije, poput robe o kojoj je riječ u glavnom postupku, držana u komercijalne svrhe, iz odredbi članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. navedene direktive proizlazi da su tijela države članice u kojoj je ta roba otkrivena nadležna za ubiranje trošarine (presuda Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, EU:C:2010:231, t. 114. i rješenje Febetra, C‑333/11, EU:C:2012:134, t. 41.). U predmetu u glavnom postupku riječ je o nadležnim tijelima Ujedinjene Kraljevine.

               25

               Protivno tome, osim u slučaju u kojem roba o kojoj je riječ nije držana u komercijalne svrhe, država članica otpreme ostaje nadležna za ubiranje trošarine u skladu s člankom 6. Direktive 92/12 i to čak i ako su robu koja je nezakonito unesena tek kasnije otkrila tijela druge države članice (vidjeti u tom smislu presudu Dansk Transport og Logistik, EU:C:2010:231, t. 115. i rješenje Febetra, EU:C:2012:134, t. 42.).

               26

               U tim okolnostima valja utvrditi da tranzitne države članice, jednako kao država članica otpreme, nisu nadležne za ubiranje trošarine kada takvu robu otkriju tijela druge države članice na čijem je području bila držana u komercijalne svrhe.

               27

               Naime, ne može se valjano smatrati da je zakonodavac Unije namjeravao dati prednost sprečavanju zlouporaba i prijevara omogućavajući općenito, u slučaju protupravnog prijevoza trošarinske robe, svim tranzitnim državama članicama da ubiru trošarine.

               28

               To tumačenje nije oslabljeno činjenicom da je Sud u točki 57. presude BATIG (EU:C:2007:788) smatrao da je zakonodavac Unije prednost dao sprečavanju zlouporaba i utaja pred načelom oporezivanja u samo jednoj državi članici. Naime, ta je ocjena, kao što to proizlazi iz prve rečenice navedene točke, povezana s posebnim činjeničnim kontekstom predmeta koji je doveo do te presude, a koji se odnosi na slučaj nepravilnog otpuštanja iz sustava odgode plaćanja trošarine zbog krađe robe koja je bila označena poreznim oznakama u državi članici otpreme i koji je bio obilježen okolnošću da država članica koja je izdala te porezne oznake nije mogla utvrditi njihovo uništenje. Tako je obveza plaćanja trošarine za tu robu nastala i u državi članici u kojoj je puštena u potrošnju i u državi članici u kojoj je bila namijenjeni potrošnji i čije je porezne oznake već nosila.

               29

               Za razliku od situacije iz koje proizlazi predmet koji je doveo do presude BATIG (EU:C:2007:788), roba o kojoj je riječ u glavnom postupku nije imala porezne oznake i nije nestala između točke otpreme prijevoza i države članice odredišta. U tim okolnostima, kao što je to istaknula Europska komisija, takvo ubiranje trošarine u tranzitnim državama članicama koje može rezultirati višestrukim oporezivanjem nije nužno za sprečavanje zlouporaba i utaja jer su poznate i država članica uvoza i država članica odredišta te je nesporno da je roba isporučena u potonjoj državi.

               30

               Također valja dodati da to tumačenje nije dovedeno u pitanje ni argumentom prema kojem se u slučajevima nezakonitog prijevoza obračunavanje trošarine određuje prema pravilima propisanima u članku 9. stavku 1. Direktive 92/12.

               31

               Naime, neovisno o pitanju treba li, kao što to drži njemačka vlada, članak 9. stavak 1. Direktive 92/12 smatrati podrednom odredbom koja se primjenjuje kada je u slučaju nezakonitog tranzita trošarinska roba bila držana u komercijalne svrhe a da to posjedovanje nije bilo opravdano na temelju narudžbe ili isporuke, dovoljno je podsjetiti da je u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku obveza obračuna trošarine nastala u državi članici odredišta u kojoj su dotična dobra bila stvarno puštena u potrošnju i da, kao što to proizlazi iz točke 29. ove presude, ubiranje trošarine u drugoj ili čak u više drugih država članica nije nužno za sprečavanje zlouporaba i utaja.

               32

               S obzirom na sve navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavke 1. i 2. kao i članak 9. stavak 1. Direktive 92/12 treba tumačiti tako da, u slučajevima kada je trošarinska roba potajno unesena na područje države članice i bez pratećeg dokumenta propisanog u članku 7. stavku 4. te direktive prevezena u drugu državu članicu, na području koje su tu robu otkrila nadležna tijela, tranzitne države članice nisu ovlaštene ubrati trošarinu od vozača teretnog vozila koji je obavio navedeni prijevoz jer je na njihovu području držao navedenu robu u komercijalne svrhe.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavke 1. i 2. kao i članak 9. stavak 1. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/108/EEZ od 14. prosinca 1992., treba tumačiti tako da, u slučajevima kada je trošarinska roba potajno unesena na područje države članice i bez pratećeg dokumenta propisanog u članku 7. stavku 4. te direktive prevezena u drugu državu članicu, na području koje su tu robu otkrila nadležna tijela, tranzitne države članice nisu ovlaštene ubrati trošarinu od vozača teretnog vozila koji je obavio navedeni prijevoz jer je na njihovu području držao navedenu robu u komercijalne svrhe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. studenoga 2015.#Talijanska Republika protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Paušalni financijski ispravci – Izravna plaćanja – Uvjetovanost – Potpore za preradu agruma – Uvjeti za akreditaciju tijela za plaćanje.#Predmet T-255/13.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 26. listopada 2016.#Westermann Lernspielverlage GmbH, anciennement Westermann Lernspielverlag GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Prijava žiga Europske unije – Figurativni žig s verbalnim elementima ‚bambino’ i ‚lük’ – Postupak povodom prigovora – Raniji figurativni žig Europske unije s verbalnim elementom ‚bambino’ – Djelomično odbijanje registracije – Opoziv ranijeg žiga na kojem se taj prigovor temeljio – Tužiteljev dopis kojim obavještava Opći sud o tom opozivu – Odbijanje Općeg suda da dopis unese u spis – Nedostatak u obrazloženju.#Predmet C-482/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      26. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Prijava žiga Europske unije — Figurativni žig s verbalnim elementima ‚bambinoLÜK’ — Postupak povodom prigovora — Figurativni žig Europske unije s verbalnim elementom ‚BAMBINO’ — Djelomično odbijanje registracije — Opoziv ranijeg žiga na kojem se taj prigovor temeljio — Tužiteljev dopis kojim obavještava Opći sud o tom opozivu — Odbijanje Općeg suda da dopis unese u spis — Nedostatak u obrazloženju“
      U predmetu C‑482/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 9. rujna 2015.,

         Westermann Lernspielverlage GmbH, ranije Westermann Lernspielverlag GmbH, sa sjedištem u Braunschweigu (Njemačka), koji zastupaju A. Nordemann i M. Maier, Rechtsanwälte,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa J. Crespo Carrillo, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednica vijeća, A. Borg Barthet i, F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Westermann Lernspielverlage GmbH, ranije Westermann Lernspielverlag GmbH (u daljnjem tekstu: Westermann) svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 15. srpnja 2015.Westermann Lernspielverlag/OHIM – Diset (bambinoLÜK) (T‑333/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:490) kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu radi poništenja odluke drugog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 3. travnja 2013 (predmet R 1323/2012‑2), u vezi s postupkom povodom prigovora između društava Diset SA i Westermann (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) u svojem članku 8. stavku 1. točki (b) propisuje:
               „Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
               [...]

                        (b)

                        ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.”

               3

               Članak 65. iste uredbe naslovljen „Postupci pred Sudom” predviđa, u svojim stavcima 1. do 3.:
               „1.   Protiv odluka žalbenih vijeća po žalbama mogu se podnositi tužbe Sudu.
               2.   Tužba se može podnijeti zbog nenadležnosti, bitnih povreda pravila postupka, povrede Ugovora, povrede ove Uredbe ili bilo kojeg pravnog pravila koje se odnosi na njihovu primjenu ili zlouporabu ovlasti.
               3.   Sud je nadležan za poništavanje ili izmjenu osporavane odluke.”

               4

               U skladu s člankom 69. točkom (c) i (d) Poslovnika Općeg suda, postupak koji je u tijeku može se prekinuti:
               „[...]

                        (c)

                        na zahtjev jedne od glavnih stranaka, uz suglasnost druge glavne stranke;

                        (d)

                        u ostalim posebnim slučajevima, kad je to potrebno radi dobrog sudovanja.”

               5

               Članak 77. Poslovnika Općeg suda naslovljen „Informacije koje se tiču dostave” navodi:
               „1.   Za potrebe postupka u tužbi se naznačuje je li način dostave s kojim je zastupnik tužitelja suglasan onaj iz članka 57. stavka 4. ili putem telefaksa.
               2.   Ako tužba nije u skladu s pretpostavkama iz stavka 1., svaka se dostava stranci o kojoj je riječ za potrebe postupka obavlja tako dugo dok se taj nedostatak ne otkloni preporučenom pošiljkom adresiranom na zastupnika stranke. U tom slučaju redovna dostava smatra se izvršenom predajom preporučene pošiljke pošti u mjestu sjedišta Općeg suda.”

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               6

               Društvo Westermann je 5. svibnja 2010. podnijelo EUIPO‑u prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe br. 207/2009.

               7

               Prijava za registraciju žiga podnesena je za sljedeći figurativni znak:

               8

               Proizvodi za koje je zatražena registracija obuhvaćeni su razredima 9., 16. i 28. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen (u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum), i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 9.: „Podloge za pohranu slika, zvuka, slika i zvuka te raznih podataka (obuhvaćenih razredom 9.), osobito videokasete, fonografske ploče, glazbene kasete, CD, video ploče, DVD, CD‑ROM, CDI, diskete, osobito kao proizvodi za elektronsku objavu i namijenjeni podučavanju i učenju kao i video igre i računalne igre prilagođene samo uporabi pomoću televizijskog prijemnika, osobito u svrhu podučavanja i učenja; programi, osobito namijenjeni podučavanju i učenju; oprema za obradu podataka, računala i drugi računalni materijal kao i njihovi dijelovi i dodaci (obuhvaćeni razredom 9.), svi proizvodi koji nemaju veze s vozilima niti s bilo kakvim dijelovima za vozila”;

                        —

                        razred 16.: „Tiskarski proizvodi i izdavanja svih vrsta (obihvaćena razredom 16.), osobito knjige, brošure, registratori, časopisi, dnevne novine, kalendari, posteri, listovi, transparenti, filmovi, slike, kartice za indeksiranje, zemljopisne karte i zidne karte, osobito namijenjene podučavanju i učenju; materijal namijenjen podučavanju i učenju (osim uređaja), osobito u obliku tiskarskih proizvoda, igre, globusi, ploče za kredu i sredstva za crtanje po pločama za kredu; fotografije (ispis i originali); posteri; pribor za pisanje, osobito držači za kemijske olovke, kemijske olovke, olovke i pastele; uredski pribor (osim namještaja), osobito pečati, jastučići za pečate, tinta za pečate, otvarači za pisma, rezači papira, košare za pisma, registratori za dokumente, bugačice, bušilice rupa za uredsku uporabu, strojne spajalice, bilježnice za vježbanje rukopisa, strojne spajalice i spajalice za papir; preslikači, slike za struganje, naljepnice od papira i od plastike”;

                        —

                        razred 28.: „Igre, osobito društvene igre koje se igraju za stolom, domino pločice, društvene igre, igraće karte i strateške igre, u tradicionalnom i elektronskom obliku (osim kao periferni televizijski uređaji); igračke; video i elektronske računalne igrice, koje nisu osmišljene na način da ih se upotrebljava s televizijskim prijemnicima, osobito namijenjene podučavanju i učenju”.

               9

               Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Europske unije br. 2010/122 od 6. srpnja 2010.

               10

               Na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 Diset je 14. rujna 2010. podnio prigovor na registraciju predmetnog žiga, za proizvode navedene u točki 8. ove presude.

               11

               Prigovor se temeljio, osobito, na ranijem figurativnom žigu Europske unije registriranom 6. srpnja 2004. pod brojem 3915121 za proizvode i usluge iz razreda 16., 28. i 41. u smislu Nicanske klasifikacije koji obuhvaćaju sljedeće:

               12

               Proizvodi i usluge obuhvaćeni ranijim žigom pripadali su razredima 16., 28. i 41. Nicanskog sporazuma i odgovarali su, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 16.: „Izdanja, časopisi, knjige i slikovnice”

                        —

                        razred 28.: „Kocke za slaganje, igre i obrazovne igračke za najmlađe, osim lutaka i figurica za igru”;

                        —

                        razred 41.: „Usluge obuke; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti”.

               13

               U prilog prigovoru istaknut je razlog iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               14

               Odjel za prigovore EUIPO‑a je 25. svibnja 2012. djelomično prihvatio prigovor. Smatrao je da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, između suprotstavljenih znakova, osim u pogledu proizvoda iz razreda 16. u smislu Nicanske klasifikacije, obuhvaćenih prijavom za registraciju žiga Europske unije, koji odgovaraju sljedećem opisu, to jest „Pribor za pisanje, osobito držači za kemijske olovke, kemijske olovke, olovke i pastele; uredski pribor (osim namještaja), osobito pečati, jastučići za pečate, tinta za pečate, otvarači za pisma, rezači papira, košare za pisma, registratori za dokumente, bugačice, bušilice rupa za uredsku uporabu, strojne spajalice, bilježnice za vježbanje rukopisa, strojne spajalice i spajalice za papir; preslikači, slike za struganje, naljepnice od papira i od plastike”.

               15

               Westermann je 18. srpnja 2012. EUIPO‑u podnio tužbu protiv odluke odjela za prigovore tog ureda, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               16

               Drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a je spornom odlukom djelomično prihvatilo žalbu time što je registriralo predmetni žig za „softveri, osobito namijenjeni podučavanju i učenju (svi proizvodi koji nemaju veze s vozilima niti s bilo kakvim dijelovima za vozila)” kao i „oprema za obradu podataka, računala i drugi računalni materijal kao i njihovi dijelovi i dodaci (obuhvaćeni razredom 9.) (svi proizvodi koji nemaju veze s vozilima niti s bilo kakvim dijelovima za vozila)”, koji svi potpadaju pod razred 9. u smislu Nicanskog sporazuma, i odbilo žalbu za druge proizvode iz razreda 9., 16. i 28. u smislu tog sporazuma.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               17

               U prilog svojoj prvostupanjskoj tužbi, društvo Westermann je istaknulo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               18

               Opći sud je odbio taj tužbeni razlog kao neosnovan i stoga je odbilo tužbu društva Westermann.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               19

               Društvo Westermann zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu i naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               20

               EUIPO zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži društvu Westermann snošenje troškova.

         O žalbi

               21

               Društvo Westermann u prilog svojoj žalbi navodi dva žalbena razloga, koja se temelje na povredi prava na saslušanje odnosno prava na pravično suđenje kao i povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               22

               Svojim drugim žalbenim razlogom, koji valja prvo ispitati, društvo Westermann ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i iskrivilo činjenice zato što je prilikom ispitivanja utemeljenosti ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih znakova koju je u svojoj spornoj odluci izvršilo drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a, uzeo u obzir raniji žig na kojem se temelji prigovor na registraciju žiga koju je zatražilo društvo Westermann, iako je taj raniji žig bio opozvan i stoga nije proizvodio učinke u trenutku podnošenja prvostupanjske tužbe.

               23

               Naime, smatra da iz sudske prakse Suda i osobito presude od 11. studenoga 1997.SABEL (C‑251/95, EU:C:1997:528, t. 22.) proizlazi da vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova valja ocijeniti sveobuhvatno imajući u vidu sve relevantne faktore konkretnog slučaja i, osobito, ukupni dojam koji spomenuti žigovi ostavljaju.

               24

               Društvo Westermann stoga smatra da je Opći sud trebao vrati predmet drugom žalbenom vijeću EUIPO‑a kako bi se prigovor ocijenio na osnovi žigova društva Diset koji nisu spomenuti raniji žig.

               25

               Osim toga, društvo Westermann smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je smatrao, s jedne strane, da je element „BAMBINO” dominantan među suprotstavljenim žigovima, a da je elementi „lük” zanemariv zbog njegovog sekundarnog položaja u složenom žigu i, s druge strane, da je figurativni elementa stiliziranog djeteta manje razlikovni od pojma „BAMBINO” te da je stoga zanemariv u složenom žigu, kao i kada je došao do zaključka da slabo razlikovni element može biti dominantan element u složenom žigu, može dovesti do zanemarivanja drugih elemenata žiga i dovesti do sličnosti znakova, a time i do vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               26

               EUIPO smatra da drugi žalbeni razlog valja odbiti.

         Ocjena Suda

               27

               Najprije valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, na temelju članka 65. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, Opći sud može poništiti ili izmijeniti odluku žalbenog vijeća EUIPO‑a samo zbog „nenadležnosti, bitnih povreda pravila postupka, povrede Ugovora, povrede [navedene] Uredbe ili bilo kojeg pravnog pravila koje se odnosi na njihovu primjenu ili zlouporabu ovlasti”. Iz toga slijedi da Opći sud može poništiti ili izmijeniti odluku koja je predmet tužbe samo ako je u trenutku kada je ona donesena postojao jedan od tih razloga za poništenje ili izmjenu. Suprotno tomu, Opći sud ne može poništiti ili izmijeniti spomenutu odluku iz razloga koji se pojave nakon njezine objave (vidjeti presude od 11. svibnja 2006., Sunrider/OHIM, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, t. 54. i 55.; od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 52. i 53., kao i rješenje od 30. lipnja 2010., Royal Appliance International/OHIM, C‑448/09 P, neobjavljena, EU:C:2010:384, t. 43. i 44.).

               28

               Stoga je Sud smatrao da Opći sud, kada nadzire zakonitost odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a, ne može uzeti u obzir odluku koju nacionalni sud treba odnijeti u odnosu na opoziv ranijeg žiga na kojem se temelji prigovor (vidjeti u tom smislu presude od 11. svibnja 2006., Sunrider/OHIM, C‑416/04 P,EU:C:2006:310, t. 55.; od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 53., kao i rješenje od 30. lipnja 2010., Royal Appliance International/OHIM, C‑448/09 P, neobjavljena, EU:C:2010:384, t. 45.).

               29

               Osim toga, Sud je već presudio da prestanak važenja ranijeg žiga, do kojeg je došlo nakon podnošenja tužbe Općem sudu, nije oduzeo predmet ni učinke odluci žalbenog vijeća EUIPO‑a. Ocjena sadržana u toj odluci, prema kojoj postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova, nastavila je dakle proizvoditi učinke u trenutku kad je Opći sud objavio svoju presudu (rješenje od 8. svibnja 2013., Cadila Healthcare/OHIM, C‑268/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:296, t. 31. do 34.).

               30

               Uzimajući u obzir ta razmatranja i s obzirom na to da je u ovom slučaju stvaran datum opoziva ranijeg žiga na kojem se temelji prigovor na registraciju žiga za koji je društvo Westermann podnijelo zahtjev, to jest 13. lipnja 2013., datum nakon sporne odluke od 3. travnja 2013., valja zaključiti da Opći sud tijekom svojeg nadzora zakonitosti sporne odluke nije vodio računa o odluci EUIPO‑a kojom je proglašen taj opoziv.

               31

               Valja dodati da se, u skladu s člankom 55. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, u slučaju opoziva žiga Europske unije smatra da od trenutka podnošenja zahtjeva za opoziv nisu postojali učinci predviđeni tom uredbom.

               32

               Kada bi se smatralo da Opći sud mora uzeti u obzir odluku EUIPO‑a o proglašenju opoziva ranijeg žiga na kojem se temelji prigovor, iako je do opoziva došlo nakon datuma donošenje odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a kojom je odlučeno da je opoziv osnovan, to bi bilo protivno ustaljenoj sudskoj praksi Suda navedenoj u točki 27. ove presude prema kojoj Opći sud ne može poništiti ili izmijeniti takvu odluku iz razloga koji se pojave nakon njezine objave.

               33

               S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom ispitivanja utemeljenosti ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova koju je u spornoj odluci izvršilo drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a, zato što je raniji žig na kojem se temelji prigovor na registraciju žiga koju je zatražilo društvo Westermann, u trenutku u kojem je ta odluka donesena, proizvodio učinke predviđene Uredbom br. 207/2009.

               34

               Dakle, valja kao neosnovan odbiti argument koji je u tom pogledu istaknulo društvo Westermann.

               35

               Osim toga, valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 256. stavkom 1. UFEU‑a i člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava. Opći sud jedini je nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i ocjenu dokaza. Ocjena činjenica i dokaza nije dakle, osim u slučaju njihovog iskrivljavanja, pitanje prava koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (vidjeti presudu od 11. svibnja 2006., Sunrider/OHIM, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, t. 49. i navedenu sudsku praksu, kao i rješenje od 4. lipnja 2015., Junited Autoglas Deutschland/OHIM, C‑579/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:374, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Usto, takvo iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz dijelova spisa, a da nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2010., Calvin Klein Trademark Trust/OHIM, C‑254/09 P, EU:C:2010:488, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U tim okolnostima valja utvrditi da je argumentacija društva Westermann koja se odnosi na ocjenu koju je Opći sud proveo u pogledu sličnosti među elementima „BAMBINO” i „lük” kao i figurativnog elementa stiliziranog djeteta nedopuštena jer se, pod krinkom navodne pogreške koja se tiče prava, tom argumentacijom zapravo želi osporiti, a da se ne navodi nikakvo iskrivljavanje, sama ocjena tih činjeničnih elemenata koju je učinio Opći sud, a što ne potpada pod nadzor Suda u okviru žalbe.

               38

               Slijedom toga, drugi žalbeni razlog valja odbiti kao djelomično nedopušten i kao djelomično neosnovan.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               39

               U okviru svojeg prvog žalbenog razloga, društvo Westermann prigovara Općem sudu to što je odbio uložiti u spis predmeta o kojem je riječ dopis od 12. lipnja 2015. kojim je to društvo obavijestilo Opći sud o odluci drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 22. svibnja 2015. (predmet R 2209/2014‑2) kojom se s retroaktivnim učinkom od 13. lipnja 2013. opoziva raniji žig na kojem se temelji prigovor zbog toga što taj dokument nije predviđen Poslovnikom Općeg suda.

               40

               Društvo Westermann smatra da ga je Opći sud, time što je odbio uzeti u obzir taj dopis i što je odbio u pobijanoj presudi spomenuti činjenicu da raniji žig na kojem se temelji prigovor više ne postoji jer je donesena spomenuta presuda, spriječio u tomu da podnese relevantne dokaze i stoga povrijedio njegovo pravo na saslušanje kao i njegovo pravo na pošteno suđenje.

               41

               U svojoj replici, društvo Westermann dodaje da je spornom odlukom i pobijanom presudom povrijeđeno njegovo temeljno pravo na vlasništvo jer je njima odbijen njegov zahtjev za registraciju žiga Europske unije.

               42

               Osim toga, društvo Westermann ističe da je Opći sud, time što je bez obrazloženja odbio prihvatiti zahtjev za prekid postupka koji je to društvo pokrenulo u prvom stupnju, povrijedio njegovo pravo na pošteno suđenje kao i članke 69. točku (c) i (d) te članak 77. Poslovnika Općeg suda.

               43

               Društvo Westermann smatra da, s obzirom na to da ja taj bio zahtjev uredno obrazložen, kao što je nužno radi jamčenja dobrog sudovanja i da mu se EUIPO nije suprotstavio, Opći sud ga je trebao prihvatiti.

               44

               EUIPO smatra da se prvi žalbeni razlog mora odbiti.

         Ocjena Suda

               45

               Najprije valja podsjetiti da iz točaka 30. i 33. ove presude proizlazi, s jedne strane, da Opći sud nije morao tijekom svojeg nadzora zakonitosti sporne odluke voditi računa o odluci EUIPO‑a kojom je opozvan raniji žig na kojem se temelji prigovor na registraciju žiga koju je zatražilo društvo Westermann i, s druge strane, da je spomenuti raniji žig u trenutku u kojem je ta odluka donesena, proizvodio učinke predviđene Uredbom br. 207/2009.

               46

               U tim okolnostima, argument koji se temelji na tomu da je Opći sud, time što je bez obrazloženja odbio uložiti u spis ovog predmeta dopis od 12. lipnja 2015. kojim ga je društvo Westermann obavijestilo o odluci EUIPO‑a kojom je opozvan raniji žig i time što nije spomenuo tu informaciju u pobijanoj presudi, povrijedio pravo društva Westermann na saslušanje i pravo na pošteno suđenje kao i argument prema kojem je Opći sud pogrešno i bez obrazloženja odbio zahtjeve za prekid postupka koje je to društvo podnijelo valja smatrati bespredmetnima.

               47

               Naime, valja utvrditi da ti argumenti ne mogu dovesti u pitanje zaključak do kojeg je Opći sud došao u pobijanoj presudi, prema kojem je drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a pravilno zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova.

               48

               Što se tiče argumenta koji se temelji na tomu da je spornom odlukom i pobijanom presudom povrijeđeno temeljno pravo društva Westermann na vlasništvo, isti valja odbaci kao nedopušten jer je prvi puta istaknut u stadiju replike.

               49

               Slijedom toga, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao djelomično nedopušten i djelomično bespredmetan.

               50

               Budući da nije prihvaćen nijedan žalbeni razlog koji je istaknulo društvo Westermann, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               51

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. istoga Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da društvo Westermann nije uspjelo u postupku te s obzirom na to da je EUIPO zatražio da društvo Westermann snosi troškove, treba mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvu Westermann Lernspielverlag GmbH nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. rujna 2015.#Oil Pension Fund Investment Company protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Pravo na obranu – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Očita pogreška u ocjeni – Proporcionalnost – Pravo vlasništva – Promjena učinaka u vrijeme poništenja.#Predmet T-121/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 07. ožujka 2013.#GfBk Gesellschaft für Börsenkommunikation mbH protiv Finanzamt Bayreuth.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesfinanzhof.#Predmet C-275/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 26. rujna 2000. # Fábrica de Queijo Eru Portuguesa Ldª protiv Tribunal Técnico Aduaneiro de Segunda Instância. # Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal. # Slobodno kretanje robe - Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-42/99.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 2012. veljača 02.#The Dow Chemical Company protiv Europska komisija.#Predmet T-77/08.