Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. listopada 2017.#Hello Media Group, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije - Postupak povodom prigovora - Prijava figurativnog žiga Europske unije #hello media group - Raniji figurativni žigovi i raniji verbalni žig Europske unije HELLO! Relativni razlog za odbijanje - Vjerojatnost dovođenja u zabludu - Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-331/16.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. studenoga 2017.#Europska komisija protiv Dimosa Zagorioua.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Efeteio Athinon.#Zahtjev za prethodnu odluku – Odluka Europske komisije o povratu plaćenih iznosa koja je ovršni naslov – Članak 299. UFEU‑a – Izvršenje – Mjere izvršenja – Određivanje nacionalnog suda nadležnog za sporove o izvršenju – Određivanje osobe koja je odgovorna za ispunjenje novčane obveze – Uvjeti primjene nacionalnih postupovnih pravila – Postupovna autonomija država članica – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.#Predmet C-217/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Odluka Europske komisije o povratu plaćenih iznosa koja je ovršni naslov – Članak 299. UFEU‑a – Izvršenje – Mjere izvršenja – Određivanje nacionalnog suda nadležnog za sporove o izvršenju – Određivanje osobe koja je odgovorna za ispunjenje novčane obveze – Uvjeti primjene nacionalnih postupovnih pravila – Postupovna autonomija država članica – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti”
      U predmetu C‑217/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Efeteio Athinon (Žalbeni sud u Ateni, Grčka), odlukom od 3. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 18. travnja 2016., u postupku

         Europska komisija

      protiv

         Dimos Zagoriou,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Europsku komisiju, D. Triantafyllou, M. Konstantinidis i A. Katsimerou, u svojstvu agenata,

               –

               za Dimos Zagoriou, G. Papadopoulos, dikigoros,

               –

               za vladu Helenske Republike, E. Tsaousi i K. Georgiadis, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 299. UFEU‑a i Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2052/88 od 24. lipnja 1988. o zadaćama strukturnih fondova i njihovoj učinkovitosti i o koordinaciji aktivnosti među njima i njihovih aktivnosti s aktivnostima Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata (SL 1988., L 185, str. 9.), Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4253/88 od 19. prosinca 1988. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2052/88 u pogledu koordiniranja aktivnosti različitih strukturnih fondova među njima samima te s projektima Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata (SL 1988., L 374, str. 1.) i Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4256/88 od 19. prosinca 1988. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe (EEZ) br. 2052/88 u vezi s Komponentom za smjernice EFSJP‑a (SL 1988., L 374, str. 25.).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Europske komisije i Dimosa Zagoriou (općina Zagori, Grčka), o povratu – na temelju Komisijine odluke o povratu ranije plaćenih iznosa koja je ovršni naslov, u skladu s člankom 299. UFEU‑a – dijela potpore koju je dodijelio Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP).

         Pravni okvir

               3

               Članak 24. Uredbe br. 4253/88 određuje:
               „1.   Ako provedba aktivnosti ili mjere opravdava samo dio iznosa dodijeljene joj financijske potpore, Komisija će u suradnji s državom članicom na odgovarajući način ispitati slučaj tako što će zatražiti od države članice ili drugih tijela koja je ona imenovala za provedbu aktivnosti da u određenom roku dostave svoja očitovanja.
               2.   Nakon te provjere Komisija može smanjiti ili privremeno obustaviti potporu za aktivnost ili mjeru o kojoj je riječ ako se prilikom ispitivanja potvrdi da je došlo do nepravilnosti i, osobito, značajne promjene koja utječe na uvjete provedbe projekta ili mjere za koju nije bilo zatraženo odobrenje Komisije.
               3.   Svaki iznos koji dovodi do obveze vraćanja plaćenih iznosa treba vratiti Komisiji. Kamate na račun zakašnjelog plaćanja zaračunavaju se na iznose koji nisu vraćeni […].” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               4

               Komisija je Odlukom C(2006) 4798 od 4. listopada 2006., koja je na temelju članka 299. UFEU‑a ovršni naslov, odredila da svota koju joj duguje Dimotiki Epicheirisi Touristikis Anaptyxis tou Dimou Aristis Zagoriou Ioanninon (Općinsko poduzeće za turistički razvoj općine Aristi Zagoriou Ioanninon, Grčka) iznosi 284739,20 eura. Predmet te odluke bio je povrat potpore dodijeljene potonjem tijekom 1993.

               5

               Budući da je nad tim općinskim poduzećem proveden postupak likvidacije, Komisija je općini Kentriko Zagori (Grčka) – kojoj je u međuvremenu pripojena općina Aristi Zagori Ioanninon i koja je stoga preuzela prava i obveze potonje – 31. kolovoza 2008. dostavila nalog za plaćanje te je zatim aktom od 7. listopada 2008., koji je općini Kentriko Zagori uručen 15. listopada 2008., zaplijenila 322213,54 eura s bankovnih računa općine Kentriko Zagori u jednoj bankovnoj instituciji. Pri izvršenju akta o zapljeni potonja je taj čitav iznos isplatila Komisiji.

               6

               Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, općina Kentriko Zagori (Grčka), u ime koje općina Zagori sudjeluje u glavnom postupku u svojstvu univerzalnog pravnog slijednika, podnijela je Monomeles Protodikeio Athinonu (Prvostupanjski građanski sud (inokosni sudac) u Ateni, Grčka), prigovor na nalog za plaćanje koji joj je dostavljen na temelju te Komisijine odluke.

               7

               Općina Kentriko Zagori je u okviru istog postupka također zahtijevala poništenje akta o zapljeni.

               8

               U potporu svojim zahtjevima podnositelj prigovora je istaknuo, s jedne strane, da on nema pasivnu legitimaciju i da, slijedom toga, ne može biti predmet takve mjere izvršenja i, s druge strane, da se sporni iznos odnosi na prihode koji se ne mogu plijeniti.

               9

               Monomeles Protodikeio Athinon (Prvostupanjski građanski sud (inokosni sudac) u Ateni) se u presudi od 14. svibnja 2013. proglasio nadležnim za odlučivanje o sporu jer je on privatne naravi te je djelomično prihvatio zahtjeve podnositelja prigovora time što je poništio navedeni akt o zapljeni zbog nepostojanja pasivne legitimacije općine Kentriko Zagori.

               10

               Komisija je protiv te presude podnijela žalbu sudu koji je uputio zahtjev, u kojoj je osobito smatrala da je prvostupanjski sud pogrešno protumačio pravo Unije. Ta institucija u biti smatra da taj prvostupanjski sud nije nadležan za odlučivanje u glavnom postupku jer je riječ o sporu upravne naravi pa o njemu odlučuju upravni sudovi. Komisija također tvrdi da se izvršenje može tražiti protiv općine Zagori.

               11

               U tim je okolnostima Efeteio Athinon (Žalbeni sud u Ateni, Grčka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Koja je narav [Komisijinih] akata, kada ona izvršava svoje nadležnosti u skladu s uredbama br. 205[2]/88 , 4253/88 i 4256/88 i, konkretnije, jesu li ti akti Komisije akti javnoga prava i može li se protiv njih uvijek pokrenuti upravni spor u odnosu na meritum, posebno kada se u slučaju [Komisijine] pljenidbe u odnosu na imovinu trećih osoba radi o privatno‑pravnom dugu, dok prvotni dug, radi čijeg se namirenja provodi izvršenje, potječe iz pravnog odnosa koji je uređen javnim pravom i nastao je iz gore navedenih [Komisijinih] akata, ili se radi o aktima privatnog prava i mogu li se protiv njih pokretati sporovi privatno‑pravne naravi?

                        2.

                        Imajući u vidu činjenicu da na temelju članka 299. UFEU‑a, izvršenje [Komisijinih] akata, kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, jest uređeno pravilima građanskog postupka koja su na snazi u državi na čijem se državnom području ono provodi i da je na temelju tog članka ispitivanje pravilnosti u postupku izvršenja u nadležnosti sudova dotične države, kako se utvrđuje nadležnost nacionalnih sudova u pogledu sporova koji proizlaze iz takvog izvršenja, kada prema nacionalnom zakonodavstvu ti sporovi predstavljaju upravne sporove u odnosu na meritum, odnosno kada je temeljni odnos javno‑pravne naravi?

                        3.

                        Treba li u slučaju izvršenja [Komisijinih] akata koji su doneseni u skladu s uredbama 205[2]/88, 4253/88 i 4256/88 i kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, utvrditi pasivnu legitimaciju dužnika na temelju nacionalnog prava ili prava Zajednice?

                        4.

                        U slučaju u kojem osoba odgovorna za ispunjenje novčane obveze koja proizlazi iz [Komisijina] akta donesenog u skladu s uredbama 205[2]/88, 4253/88 i 4256/88 jest općinsko poduzeće, koje je kasnije prestalo postojati, postoji li obveza općine, koja je bila vlasnik takvog poduzeća, da ispuni tu novčanu obvezu prema [Komisiji] na temelju gore navedenih uredbi?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo i drugo pitanje

               12

               Svojim prvim i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 299. UFEU‑a tumačiti na način da on određuje izbor nacionalnog suda koji je nadležan kad je riječ o pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje Komisijinih akata kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, a koji su ovršni naslov, u skladu s navedenim člankom.

               13

               S tim u vezi iz teksta članka 299. prvog stavka UFEU‑a proizlazi da su osobito akti Komisije kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, izvršivi.

               14

               Iako članak 299. drugi stavak UFEU‑a pojašnjava da je izvršenje uređeno pravilima građanskog postupka koja su na snazi u državi na čijem se državnom području ono provodi, upućivanje na pravila građanskog postupka treba razumjeti kao da se odnosi na nacionalna pravila koja uređuju izvršenje. Naime, u članku 299. trećem stavku UFEU‑a određeno je da, kad je priložena potvrda o izvršivosti, zainteresirana osoba može zahtijevati izvršenje u skladu s nacionalnim pravom, a u članku 299. četvrtom stavku UFEU‑a da je ispitivanje pravilnosti u postupku izvršenja u nadležnosti sudova dotične države.

               15

               Iz teksta i strukture članka 299. UFEU‑a proizlazi da on ne sadržava izričitu odredbu koja u nacionalnom pravu određuje izbor suda koji je nadležan za odlučivanje o sporovima koji se odnose na izvršenje Komisijinih akata kojima se nameće novčana obveza i koji su ovršni naslov.

               16

               Stoga je zadaća nacionalnog pravnog poretka svake države članice da na temelju načela njezine postupovne autonomije to utvrdi te da uredi postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena osiguranju prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije. Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da primjena nacionalnog prava ne smije narušavati primjenu i djelotvornost prava Unije i da bi to osobito bilo tako ako bi ta primjena praktički onemogućavala povrat nepravilno dodijeljenih sredstava. Nacionalno pravo se također mora primjenjivati nediskriminirajuće u odnosu na postupke u kojima se odlučuje o nacionalnim sporovima iste vrste te nacionalni sudovi u vezi s tim moraju postupati s istom pažnjom i na način da povrat predmetnih svota ne bude teži od onoga u usporedivim slučajevima koji se odnose na provedbu odgovarajućih nacionalnih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2008., Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening i dr., C‑383/06 do C‑385/06, EU:C:2008:165, t. 48. i 50. i navedenu sudsku praksu).

               17

               U svojim pisanim očitovanjima Komisija tvrdi da pravo Unije nalaže da sudovi istog pravnog poretka budu nadležni i za odlučivanje o pravnim sredstvima koja se odnose na povrat potpora koje su nepravilno isplaćene iz nacionalnih sredstava i o onima koja se odnose na povrat potpora koje su nepravilno isplaćene iz sredstava Europske unije.

               18

               U tom pogledu, iz razmatranja sadržanih u točki 16. ove presude proizlazi da treba jednako postupati s pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje akta nacionalnog tijela javne vlasti i onima koja se odnose na izvršenje akta institucije Unije iz članka 299. UFEU‑a.

               19

               U tu svrhu potrebno je, s jedne strane, odrediti usporedive postupke ili usporediva pravna sredstva i, s druge strane, utvrditi postupa li se s pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje akta iz članka 299. UFEU‑a nepovoljnije nego s usporedivim pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje akta nacionalnog tijela javne vlasti.

               20

               Kao prvo, kad je riječ o usporedivosti pravnih sredstava, zadaća je nacionalnog suda, koji izravno poznaje primjenjiva postupovna pravila, da provjeri sličnost predmetnih pravnih sredstava s aspekta njihova predmeta, svrhe i bitnih elemenata (presuda od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 39. i navedena sudska praksa).

               21

               Kao drugo, kad je riječ o sličnom postupanju s pravnim sredstvima, valja podsjetiti da nacionalni sud mora ispitati svaki slučaj u kojem se postavi pitanje o tome je li nacionalna postupovna odredba o pravnim sredstvima koja se temelje na pravu Unije nepovoljnija od onih koje se odnose na slična nacionalna pravna sredstva uzimajući u obzir mjesto te odredbe u čitavom postupku, njegov tijek te njegove posebnosti pred različitim nacionalnim sudovima (presuda od 1. prosinca 1998., Levez, C‑326/96, EU:C:1998:577, t. 44. i navedena sudska praksa).

               22

               Stoga nacionalni sud mora ispitati jesu li nacionalna pravila koja se primjenjuju na pravna sredstva koja se odnose na izvršenje akta iz članka 299. UFEU‑a nepovoljnija od onih koja se primjenjuju na pravna sredstva koja se odnose na izvršenje akta nacionalnog tijela javne vlasti. Tako će pravo Unije biti povrijeđeno ako primjena različitih pravila na slične sporove dovodi do nepovoljnijeg postupanja s pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje akta iz članka 299. UFEU‑a.

               23

               S tim u vezi valja podsjetiti da postupovno pravilo na temelju kojeg o sličnim sporovima odlučuju različiti nacionalni sudovi ovisno o tome odnose li se oni na pravo Unije ili na nacionalno pravo nužno ne predstavlja postupovno pravilo koje se može kvalificirati kao nepovoljno (vidjeti analogijom presudu od 12. veljače 2015., Baczó i Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, t. 46.).

               24

               S tim u vezi valja utvrditi da u predmetnom slučaju, s jedne strane, nije podnesen nikakav prigovor u skladu s kojim su osobito pravna sredstva koja su podnesena građanskim sudovima nepovoljnija za Komisiju od onih koja su podnesena upravnim sudovima i, s druge strane, da spis koji je na raspolaganju Sudu ne sadržava ništa o tome. Stoga je zadaća nacionalnog suda da ispita je li u predmetnom slučaju eventualno povrijeđeno načelo ekvivalentnosti.

               25

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 299. UFEU‑a treba tumačiti na način da taj članak ne određuje izbor nadležnog nacionalnog suda kad je riječ o pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje Komisijinih akata kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, i koji su ovršni naslov, u skladu s navedenim člankom, nego je to određivanje pitanje nacionalnog prava na temelju načela postupovne autonomije, pod uvjetom da ono ne narušava primjenu i djelotvornost prava Unije.

               26

               Zadaća je nacionalnog suda utvrditi primjenjuju li se nacionalna postupovna pravila o pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje akata iz članka 299. UFEU‑a nediskriminirajuće u odnosu na postupke u kojima se odlučuje o nacionalnim sporovima iste vrste i na način da povrat svota na koje se odnose ti akti nije teži od onoga u usporedivim slučajevima koji se odnose na provedbu odgovarajućih nacionalnih odredbi.

         Treće i četvrto pitanje

               27

               Svojim trećim i četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 299. UFEU‑a i uredbe br. 2052/88, 4253/88 i 4256/88 tumačiti na način da u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku oni određuju osobe protiv kojih je moguće izvršiti Komisijinu odluku o povratu plaćenih iznosa koja je ovršni naslov.

               28

               S tim u vezi valja podsjetiti da su, sukladno članku 299. prvom stavku UFEU‑a, akti Vijeća Europske unije, Komisije ili Europske središnje banke kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, izvršivi.

               29

               Iz te odredbe proizlazi da ti akti mogu biti predmet izvršenja protiv osoba na koje se odnose, osim protiv država.

               30

               Kad je riječ o nacionalnim pravilima o izvršenju, iz tog članka 299. UFEU‑a drugog i trećeg stavka proizlazi da ta pravila uređuju postupak izvršenja, a ne identitet osobe na koju se može odnositi to izvršenje.

               31

               Stoga, budući da ne postoje pravila prava Unije koja podrobnije određuju navedene osobe i omogućuju određivanje osobito toga može li se zahtijevati izvršenje protiv osobe koja nije adresat Komisijine odluke, nacionalni pravni poredak svake države članice mora odrediti osobe protiv kojih se može zahtijevati izvršenje, pod uvjetom da nacionalna pravila nisu nepovoljnija od onih koja vrijede u sličnim situacijama uređenim nacionalnim pravom (načelo ekvivalentnosti) i da ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju izvršavanje prava dodijeljena pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2015., Baczó i Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, t. 41. i 42. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Na tom temelju sud koji je uputio zahtjev mora – ako osoba protiv koje je donesena odluka kojom se nameće novčana obveza prestane postojati – odrediti tu osobu.

               33

               S tim u vezi Komisija tvrdi da relevantna nacionalna pravila o sljedništvu u potpunosti isključuju ili pretjerano otežavaju izvršenje odluka donesenih na temelju članka 299. UFEU‑a kad je riječ o kategoriji dužnika Unije, a u svakom slučaju otežavaju povrat tražbina Unije u odnosu na analogne tražbine grčke države. Naime, Komisija smatra da ta pravila omogućavaju tijelu javne vlasti koje nadzire društvo koje je nepravilno primilo potporu Unije da provede likvidaciju nad tim društvom i u biti prisvoji sva njegova sredstva, uključujući tu potporu, pri čemu ima diskrecijsku ovlast odreći se njegovih obveza. Tako je u glavnom predmetu općina Zagori naslijedila dugove općine Kentriko Zagori prema grčkoj državi i tijelima socijalne sigurnosti, ali ne i njezine dugove prema Uniji.

               34

               Međutim, treće i četvrto pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev ne odnose se na usklađenost s pravom Unije pravila nacionalnog prava o sljedništvu općinskog poduzeća nad kojim je proveden postupak likvidacije. Osim toga, odluka o upućivanju prethodnog pitanja ne sadržava relevantni pravni okvir koji se odnosi na pravila o sljedništvu u nacionalnom pravu i stoga Sudu ne omogućuje da pomogne sudu koji je uputio zahtjev u rješavanju konkretnog spora koji se pred njime vodi.

               35

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 299. UFEU‑a i uredbe br. 2052/88, 4253/88 i 4256/88 treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku oni ne određuju osobe protiv kojih je moguće izvršiti Komisijinu odluku o povratu plaćenih iznosa koja je ovršni naslov. Te osobe mora odrediti nacionalno pravo uz poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 299. UFEU‑a treba tumačiti na način da taj članak ne određuje izbor nadležnog nacionalnog suda kad je riječ o pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje Komisijinih akata kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, i koji su ovršni naslov, u skladu s navedenim člankom, nego je to određivanje pitanje nacionalnog prava na temelju načela postupovne autonomije, pod uvjetom da ono ne narušava primjenu i djelotvornost prava Unije.

                           Zadaća je nacionalnog suda utvrditi primjenjuju li se nacionalna postupovna pravila o pravnim sredstvima koja se odnose na izvršenje akata iz članka 299. UFEU‑a nediskriminirajuće u odnosu na postupke u kojima se odlučuje o nacionalnim sporovima iste vrste i na način da povrat svota na koje se odnose ti akti nije teži od onoga u usporedivim slučajevima koji se odnose na provedbu odgovarajućih nacionalnih odredbi.

                           2.

                           Članak 299. UFEU‑a i Uredbu Vijeća (EEZ) br. 2052/88 od 24. lipnja 1988. o zadaćama strukturnih fondova i njihovoj učinkovitosti i o koordinaciji aktivnosti među njima i njihovih aktivnosti s aktivnostima Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata, Uredbu Vijeća (EEZ) br. 4253/88 od 19. prosinca 1988. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2052/88 u pogledu koordiniranja aktivnosti različitih strukturnih fondova među njima samima te s projektima Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata i Uredbu Vijeća (EEZ) br. 4256/88 od 19. prosinca 1988. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe (EEZ) br. 2052/88 u vezi s Komponentom za smjernice EFSJP‑a treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku oni ne određuju osobe protiv kojih je moguće izvršiti Komisijinu odluku o povratu plaćenih iznosa koja je ovršni naslov.

                           Te osobe mora odrediti nacionalno pravo uz poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. studenoga 2017.#HX protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirijske Arapske Republike – Mjere ograničavanja protiv osobe navedene u prilogu odluci – Produljenje valjanosti te odluke tijekom postupka pred Općim sudom Europske unije – Zahtjev za prilagodbu tužbe iznesen na raspravi, a ne zasebnim pisanim aktom – Članak 86. Poslovnika Općeg suda – Bugarska jezična verzija – Poništenje Općeg suda prvotne odluke kojom je predmetna osoba uvrštena na popis osoba protiv kojih su određene mjere ograničavanja – Istek valjanosti odluke o produljenju – Daljnje postojanje predmeta zahtjeva za prilagodbu tužbe.#Predmet C-423/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirijske Arapske Republike – Mjere ograničavanja protiv osobe navedene u prilogu odluci – Produljenje valjanosti te odluke tijekom postupka pred Općim sudom Europske unije – Zahtjev za prilagodbu tužbe iznesen na raspravi, a ne zasebnim pisanim aktom – Članak 86. Poslovnika Općeg suda – Bugarska jezična verzija – Poništenje Općeg suda prvotne odluke kojom je predmetna osoba uvrštena na popis osoba protiv kojih su određene mjere ograničavanja – Istek valjanosti odluke o produljenju – Daljnje postojanje predmeta zahtjeva za prilagodbu tužbe”
      U predmetu C‑423/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 1. kolovoza 2016.,

         HX, sa stalnom adresom u Damasku (Sirija), kojeg zastupa S. Koev, advokat,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju I. Gurov i S. Kyriakopoulou, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 22. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               HX svojom žalbom zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 2. lipnja 2016., HX/Vijeće (T‑723/14, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:332), kojom je taj sud, s jedne strane, poništio Provedbenu odluku Vijeća 2014/488/ZVSP od 22. srpnja 2014. o provedbi Odluke 2013/255/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL 2014., L 217, str. 49.) i Provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 793/2014 od 22. srpnja 2014. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL 2014., L 217, str. 10.), u dijelu u kojem se ta provedbena odluka i ta provedbena uredba odnose na HX‑a, i, s druge strane, odbio njegov tužbeni zahtjev za poništenje Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/837 od 28. svibnja 2015. o izmjeni Odluke 2013/255/ZVSP (SL 2015., L 132, str. 82.).

         Pravni okvir

               2

               Članak 44. Poslovnika Općeg suda, u verziji primjenjivoj na postupak koji je doveo do donošenja pobijane presude (u daljnjem tekstu: Poslovnik Općeg suda), sadržava popis jezika postupka pred Općim sudom, među kojima se nalazi i bugarski jezik.

               3

               Članak 45. Poslovnika Općeg suda, naslovljen „Određivanje jezika postupka”, koji se nalazi u glavi drugoj, naslovljenoj „Pravila o jeziku”, u stavku 1. određuje:
               „U postupcima po izravnim tužbama u smislu članka 1. tužitelj izabire jezik postupka […]”

               4

               U skladu s člankom 78. tog Poslovnika:
               „1.   Tužbi se po potrebi prilažu dokumenti navedeni u članku 21. stavku 2. Statuta [Suda Europske unije].
               2.   Tužbi podnesenoj na temelju arbitražne klauzule sadržane u ugovoru javnog ili privatnog prava, koji je sklopila Unija ili koji je sklopljen za njen račun na temelju članka 272. UFEU‑a, mora biti priložen primjerak ugovora koji sadrži tu klauzulu.
               3.   Ako je tužitelj pravna osoba privatnog prava, on tužbi prilaže noviji dokaz svog pravnog postojanja (izvadak iz sudskog registra, izvadak iz registra udruga ili kakav drugi službeni dokument).
               4.   Tužbi se prilažu dokumenti iz članka 51. stavaka 2. i 3.
               5.   Ako tužba nije u skladu s pretpostavkama iz stavaka 1. do 4., tajnik tužitelju određuje razuman rok za podnošenje gore navedenih dokumenata. Ako nedostatak ne bude otklonjen u za to određenom roku, Opći sud odlučuje izaziva li neispunjenje tih pretpostavki formalnu nedopuštenost tužbe.”

               5

               Članak 86. navedenog Poslovnika, naslovljen „Prilagodba tužbe”, glasi:
               „1.   Kad se akt čije se poništenje zahtijeva zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta, tužitelj može, prije zatvaranja usmenog dijela postupka ili prije odluke Općeg suda o neprovođenju usmenog dijela postupka, prilagoditi tužbu kako bi se uzeo u obzir taj novi čimbenik.
               2.   Prilagodba tužbe mora se izvršiti zasebnim aktom i u roku predviđenom člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a, u kojem se može zahtijevati poništenje akta koji opravdava prilagodbu.
               3.   Podnesak kojim se vrši prilagodba sadrži:

                        (a)

                        prilagođeni tužbeni zahtjev;

                        (b)

                        po potrebi prilagođene tužbene razloge i argumente;

                        (c)

                        po potrebi dokaze i dokazne prijedloge vezane uz prilagodbu tužbenog zahtjeva.

                  4.   Podnesku kojim se vrši prilagodba prilaže se akt koji opravdava prilagodbu tužbe. Ako taj akt nije podnesen, tajnik tužitelju određuje razuman rok za njegovo podnošenje. Ako u tom roku taj nedostatak ne bude otklonjen, Opći sud odlučuje izaziva li nepoštovanje tog zahtjeva nedopuštenost podneska kojim se vrši prilagodba tužbe.
               5.   Ne dovodeći u pitanje naknadnu odluku Općeg suda o dopuštenosti podneska kojim se vrši prilagodba tužbe, predsjednik tuženiku određuje rok za odgovor na podnesak kojim se vrši prilagodba.
               […]”

               6

               U skladu s člankom 102. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda:
               „Tajnik sastavlja zapisnik sa svakog ročišta za izvođenje dokazâ. Zapisnik potpisuju predsjednik i tajnik. Zapisnik je javna isprava.”

               7

               Članak 227. Poslovnika Općeg suda propisuje da je taj Poslovnik vjerodostojan na jezicima iz njegova članka 44.

         Okolnosti spora, postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               8

               Žalitelj je poslovni čovjek sirijskog državljanstva koji je podvrgnut mjerama ograničavanja u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP). Njegovo je ime Provedbenom odlukom 2014/488 uvršteno na popis iz Priloga I. Odluci Vijeća 2013/255/ZVSP od 31. svibnja 2013. o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL 2013., L 147, str. 14.), a Provedbenom uredbom br. 793/2014 na popis iz Priloga II. Uredbi Vijeća (EU) br. 36/2012 od 18. siječnja 2012. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji i o stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 442/2011 (SL 2012., L 16, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 10., str. 205.). On je u svojoj tužbi kojom je pokrenut postupak pred Općim sudom zatražio poništenje te provedbene odluke i te provedbene uredbe u dijelu u kojem se one odnose na njega.

               9

               Budući da je valjanost Odluke 2013/255 u međuvremenu produljena Odlukom 2015/837, žalitelj je prilagodbom svoje tužbe kojom je pokrenut postupak, predviđenom člankom 86. Poslovnika Općeg suda, zatražio i poništenje potonje odluke.

               10

               Tu je prilagodbu zatražio na raspravi 8. prosinca 2015. prilikom izlaganja zastupnika Vijeća Europske unije, tijekom koje je tvrdio da je znao za odluku o produljenju.

               11

               Opći sud, koji je prihvatio zahtjev za poništenje podnesen u tužbi kojom je pokrenut postupak, međutim, nije kao dopušten prihvatio zahtjev za njezinu prilagodbu. Opći sud je smatrao da je ta nedopuštenost bila posljedica nepodnošenja tog zahtjeva „zasebnim aktom”, u smislu članka 86. njegova Poslovnika.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               12

               Žalitelj od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud točkom 2. njezine izreke odbacio njegov zahtjev za poništenje Odluke 2015/837;

                        –

                        odlučujući meritorno o predmetu, poništi Odluku 2015/837 u dijelu u kojem se ona odnosi na njega;

                        –

                        podredno, ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud točkom 2. njezine izreke odbacio njegov zahtjev za poništenje Odluke 2015/837 i vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje i

                        –

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               13

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        u cijelosti odbije žalbu i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi
      Argumentacija stranaka

               14

               Žalitelj tvrdi da je Opći sud pogriješio kada nije uzeo u obzir njegov zahtjev za prilagodbu tužbe jer je on, iako usmeno iznesen na raspravi, prije zatvaranja usmenog dijela postupka imao određeni pisani oblik, s obzirom na to da je spomenut u zapisniku s rasprave. Ističe da se na taj način, neovisno o tome što nije podnio pisani i zasebni dokument u pravom smislu riječi, trebalo smatrati da je njegov zahtjev za prilagodbu tužbe udovoljavao zahtjevima iz članka 86. Poslovnika Općeg suda. Štoviše, tvrdi da zbog nepostojanja pravog pisanog zahtjeva nisu povrijeđena prava protivne stranke i da to nije otežalo rad Općeg suda.

               15

               Usto, žalitelj smatra da je Opći sud u pobijanoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije uzeo u obzir posebnosti jezika postupka koji je on odabrao, to jest bugarskog jezika. Doista, u verziji Poslovnika Općeg suda na tom jeziku upotrebljava se dvoznačni pojam koji ne znači nužno da se za podnošenje zahtjeva za prilagodbu tužbe zahtijeva pisani i zasebni dokument.

               16

               Nadalje, ističe da je Opći sud povrijedio načelo kontradiktornosti postupka jer mu nije odobrio dodatni rok za podnošenje zahtjeva za poništenje Odluke 2015/837, iako je on za tu odluku saznao tek tijekom rasprave.

               17

               Vijeće tvrdi da se člankom 86. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda posve nedvosmisleno traži podnošenje pisanog zahtjeva. Čak i pod pretpostavkom da se njegova verzija na bugarskom jeziku u tom pogledu razlikuje od drugih jezičnih verzija, ta institucija smatra da ona ne može imati prednost. Naime, Vijeće tvrdi da se u svim ostalim jezičnim verzijama upotrebljavaju pojmovi koji nedvojbeno izražavaju nužnost podnošenja pisanog i zasebnog akta. U svakom slučaju, kontekstualna analiza svih verzija članka 86. tog Poslovnika dovoljna je da se dokaže da može biti riječ samo o pisanom aktu, osobito s obzirom na to da je riječ o dokumentima koji su „priloženi” aktu.

         Ocjena Suda

               18

               Najprije valja navesti da iz sudske prakse Suda proizlazi da zahtjeve stranaka načelno obilježava njihova nepromjenjivost (vidjeti osobito presudu od 11. studenoga 2010., Komisija/Portugal, C‑543/08, EU:C:2010:669, t. 20. i navedenu sudsku praksu). Članak 86. Poslovnika Općeg suda predstavlja kodifikaciju već postojeće sudske prakse vezane uz iznimke od tog načela nepromjenjivosti. Napomene Suda u ovom žalbenom postupku stoga vrijede samo u toj situaciji odstupanja.

               19

               Valja podsjetiti da u postupcima po izravnim tužbama članak 45. Poslovnika Općeg suda tužitelju omogućuje da odabere jezik postupka. U ovom slučaju HX je u postupku pred Općim sudom koji je doveo do pobijane presude odabrao bugarski jezik, koji poznaje njegov odvjetnik.

               20

               Žalitelj pred Sudom tvrdi, a da to Vijeće ne osporava, da je verzija članka 86. stavka 2. Poslovnika Općeg suda na tom jeziku dvosmislena, na način da, suprotno verzijama te odredbe na engleskom („separate document”) i francuskom („acte séparé”), njezina verzija na bugarskom jeziku ne upotrebljava pojam „akt”, već pojam „molba” („zahtjev”). Doista, taj pojam ne podrazumijeva nužno zahtjev pisanog oblika, nego općenitije označava izražavanje volje, koje bi moglo biti i usmeno i pisano.

               21

               Stoga se ne može isključiti da je ta dvosmislenost navela žaliteljeva zastupnika na to da smatra dopuštenim zahtjev za prilagodbu tužbe koji je podnesen usmeno na raspravi tijekom koje je on, kako to tvrdi, doznao da postoji odluka koja je predmet tog zahtjeva. Nadalje, taj je žaliteljev dojam mogao biti potkrijepljen činjenicom da je navedeni zahtjev nakon toga unesen u zapisnik s rasprave, koji je na temelju članka 102. stavka 1. Poslovnika Općeg suda javna isprava.

               22

               Ako je Opći sud smatrao da se tako podnesenim zahtjevom za prilagodbu tužbe nije poštovao oblik predviđen njegovim Poslovnikom, onda je bio dužan barem signalizirati žalitelju njegovu pogrešku i dati mu mogućnost da je ispravi.

               23

               Naime, kako to ističe nezavisna odvjetnica u točkama 33. i 34. svojeg mišljenja, iako je posve opravdano postavljati određene formalne zahtjeve za prilagodbu tužbe, oni nisu sami sebi svrha, već, naprotiv, služe osiguravanju kontradiktornosti postupka i dobrog sudovanja.

               24

               U tom pogledu, sâm članak 86. stavci 3. i 4. Poslovnika Općeg suda predviđa da neispunjavanje određenih formalnosti prilikom podnošenja zahtjeva za prilagodbu tužbe ne izaziva nužno njihovu nedopuštenost. Uostalom, Opći sud ima istu marginu prosudbe i kad je riječ o prilozima tužbi jer članak 78. stavak 5. njegova Poslovnika propisuje mogućnost da tajnik pozove stranke na otklanjanje nedostatka, a ako on ne bude otklonjen, Opći sud ipak može odlučiti da je, bez obzira na to, tužba dopuštena.

               25

               Taj zaključak ne može valjano biti doveden u pitanje argumentacijom koju je iznijelo Vijeće, koja se temelji, s jedne strane, na tome da jedino verzija na bugarskom jeziku Poslovnika Općeg suda sadržava dvosmislenost na koju žalitelj upućuje i, s druge strane, na sudskoj praksi Suda u skladu s kojom nužnost ujednačene primjene i tumačenja prava Unije isključuje to da se odredba razmatra izdvojeno u jednoj od svojih jezičnih verzija, već, nasuprot tomu, zahtijeva njezino tumačenje s obzirom na sve ostale jezične verzije i na volju njezina autora (vidjeti u tom smislu presude od 12. studenoga 1969., Stauder, 29/69, EU:C:1969:57, t. 3.; od 17. srpnja 1997., Ferriere Nord/Komisija, C‑219/95 P, EU:C:1997:375, t. 15. i od 15. listopada 2015., Grupo Itevelesa i dr., C‑168/14, EU:C:2015:685, t. 42.).

               26

               Naime, kad je riječ o odredbi Poslovnika suda Unije, koji je, uostalom, taj sud sâm donio i učinio vjerodostojnim na svim jezicima postupka u skladu sa zajedničkom primjenom odredaba članka 44. i članka 227. stavka 1. tog Poslovnika, očekivati od pojedinaca da se upute u sve jezične verzije navedenog poslovnika kako bi izbjegli da eventualna razlika u njegovoj verziji na jeziku postupka uzrokuje nedopuštenost bilo bi protivno njihovu pravu da se obrate sudu Unije na onom službenom jeziku koji odaberu, a koje proizlazi kako iz članka 20. stavka 2. točke (d) i članka 24. četvrtog stavka UFEU‑a tako i iz članka 45. Poslovnika Općeg suda.

               27

               Stoga je Opći sud HX‑ov zahtjev za prilagodbu tužbe pogrešno odbacio kao nedopušten, samo zato što nije bio podnesen zasebnim pisanim aktom, a da ga prethodno nije pozvao da otkloni taj nedostatak.

               28

               Slijedom toga, točku 2. izreke pobijane presude valja ukinuti a da nije potrebno ispitati drugi žalbeni razlog.

         Zahtjev za prilagodbu tužbe podnesene u prvostupanjskom postupku

               29

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud može u slučaju ukidanja odluke Općeg suda sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. Tu odredbu valja primijeniti u predmetnom slučaju.

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, tužiteljev pravni interes kao i predmet tužbe moraju postojati ne samo u trenutku podnošenja tužbe nego sve do proglašenja sudske odluke jer se u protivnom postupak obustavlja. To pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presude od 19. listopada 1995., Rendo i dr./Komisija, C‑19/93 P, EU:C:1995:339, t. 13.; od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 42. i od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, t. 61.).

               31

               U tom pogledu treba podsjetiti da HX u biti želi prilagoditi svoju prvotnu tužbu podnesenu u prvostupanjskom postupku kojom se osobito traži poništenje Provedbene odluke 2014/488 o uvrštenju njegova imena na popis iz Priloga I. Odluci 2013/255, kako bi se njome usto tražilo i poništenje odluke o produljenju postojanja navedenog popisa za još jednu godinu.

               32

               Međutim, zbog retroaktivnog učinka poništenja Provedbene odluke 2014/488 o kojem je odlučeno u točki 1. izreke pobijane presude, koja je postala pravomoćna jer se žalba u ovom predmetu odnosila samo na točku 2. izreke navedene presude, mora se smatrati da popis iz Priloga I. Odluci 2013/255 nikada nije sadržavao žaliteljevo ime.

               33

               Slijedom toga, potonji ne može od poništenja Odluke 2015/837, kojom se produljuje postojanje tog popisa, imati bilo kakvu veću korist od one koju je mogao steći poništenjem Provedbene odluke 2014/488 kojom se njegovo ime uvrštava na taj popis.

               34

               Posljedično, obustavlja se postupak povodom zahtjeva za prilagodbu tužbe koju je HX podnio u prvostupanjskom postupku.

         Troškovi

               35

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               36

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               37

               Budući da je HX zatražio da se Vijeću naloži snošenje troškova i da Vijeće nije uspjelo u postupku, valja mu naložiti da, uz vlastite troškove, snosi i HX‑ove troškove nastale u prvostupanjskom postupku i u okviru ove žalbe.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se točka 2. izreke presude Općeg suda Europske unije od 2. lipnja 2016., HX/Vijeće (T‑723/14, EU:T:2016:332).

                           2.

                           Obustavlja se postupak povodom zahtjeva za prilagodbu tužbe koju je HX podnio Općem sudu Europske unije.

                           3.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje vlastitih troškova i HX‑ovih troškova nastalih u prvostupanjskom postupku i u okviru ove žalbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski