title: Presuda Suda (peto vijeće) od 26. listopada 2017.#Argenta Spaarbank NV protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dobit – Direktiva 90/435/EEZ – Članak 1. stavak 2. i članak 4. stavak 2. – Matična društva i društva kćeri iz različitih država članica – Zajednički porezni sustav – Mogućnost odbijanja oporezive dobiti matičnog društva – Nacionalne odredbe čiji je cilj ukidanje dvostrukog oporezivanja dobiti koju su raspodijelila društva kćeri – Neuzimanje u obzir veze između kamata na zajmove i financiranja udjela koji su doveli do isplate dividendi.#Predmet C-39/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      26. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dobit – Direktiva 90/435/EEZ – Članak 1. stavak 2. i članak 4. stavak 2. – Matična društva i društva kćeri iz različitih država članica – Zajednički porezni sustav – Mogućnost odbijanja oporezive dobiti matičnog društva – Nacionalne odredbe čiji je cilj ukidanje dvostrukog oporezivanja dobiti koju su raspodijelila društva kćeri – Neuzimanje u obzir veze između kamata na zajmove i financiranja udjela koji su doveli do isplate dividendi”
      U predmetu C‑39/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 8. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. siječnja 2016., u postupku

         Argenta Spaarbank NV

      protiv

         Belgische Staat,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, E. Levits, A. Borg Barthet i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Argenta Spaarbank NV, B. De Cock i K. Van Duyse, advocaten,

               –

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux, P. Cottin i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, W. Roels, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 27. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. i članka 4. stavka 2. Direktive Vijeća 90/435/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri različitih država članica (SL 1990., L 225, str. 6.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Argenta Spaarbank NV i Belgische Staat (Belgijska Država) o zakonitosti poreznog rješenja donesenog u pogledu poreza na dobit za porezna razdoblja 2000. i 2001. koje je upućeno tom društvu.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Treća uvodna izjava Direktive 90/435 glasi:
               „uzimajući u obzir da se porezne odredbe kojima su uređeni odnosi između matičnih društava i društava kćeri iz različitih država članica značajno razlikuju od jedne do druge države te su općenito manje povoljne od onih primjenjivih na matična društva i njihova društva kćeri iz iste države članice; da je suradnja između društava iz različitih država članica stoga nepovoljna u usporedbi sa suradnjom između društava iste države članice; potrebno je otkloniti tu nepovoljnost uvođenjem zajedničkog sustava kako bi se olakšalo zajedničko povezivanje društava na razini [Unije].” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. te direktive propisuje:
               „1.   Svaka država članica primjenjuje ovu Direktivu:

                        –

                        na raspodjele dobiti koju primaju društva iz te države od svojih društava kćeri iz drugih država članica;

                        –

                        na raspodjele dobiti od društava iz te države društvima iz drugih država članica čija su društva kćeri.

                  2.   Ova Direktiva ne isključuje primjenu unutarnjih ili odredaba temeljenih na ugovoru za sprečavanje prevare ili zlouporabe.” [neslužbeni prijevod]

               5

               U skladu s člankom 3. navedene direktive:
               „1.   Za potrebe primjene ove Direktive:

                        (a)

                        status matičnog društva dodjeljuje se barem svakom matičnom društvu iz države članice koje ispunjava uvjete određene u članku 2. i ima najmanje 25 % udjela u kapitalu društva iz druge države članice koje ispunjava jednake uvjete;

                        (b)

                        ‚društvo kći’ znači trgovačko društvo čiji kapital uključuje udio kapitala naveden u točki (a).

                  2.   Odstupajući od stavka 1., države članice imaju mogućnost izbora da:

                        –

                        prema bilateralnom sporazumu zamijene udio u kapitalu s udjelom glasačkih prava;

                        –

                        ne primjenjuju ovu Direktivu na trgovačka društva iz te države članice koja ne zadrže udio s kojim se kvalificiraju kao matična društva u neprekinutom razdoblju od najmanje dvije godine ili na ona njihova trgovačka društva u kojima trgovačko društvo iz druge države članice ne zadrži takav udio tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje dvije godine.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 4. te direktive u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Kada matično društvo kao član svojeg društva kćeri prima raspodijeljenu dobit, država matičnog društva, osim kada je društvo kći likvidirano:

                        –

                        suzdržava se od oporezivanja takvih dobiti; ili

                        –

                        oporezuje takve dobiti, pri čemu ovlašćuje to društvo da odbije od iznosa svojih poreza dio poreza na dobit pravnih osoba koji je isplatilo društvo kći za dobit koju je ono raspodijelilo i, prema potrebi, iznos poreza po odbitku koji je država članica odredila društvu kćeri prema odredbama kojima se odstupa od članka 5., do granice iznosa odgovarajućeg nacionalnog poreza.

                  2.   Međutim, svaka država članica zadržava mogućnost da odluči da se troškovi koji se odnose na udio kapitala u društvu kćeri i gubici koji proizlaze iz raspodjele dobiti društva kćeri ne odbijaju od oporezive dobiti matičnog društva. Kada su u takvom slučaju troškovi upravljanja koji se odnose na udio kapitala određeni kao jedinstvena stopa, određeni iznos ne smije prelaziti 5 % dobiti koju raspodjeljuje društvo kći.” [neslužbeni prijevod]

         Belgijsko pravo

               7

               Direktiva 90/435 u belgijsko pravo prenesena je Zakonom od 23. listopada 1991. (Moniteur Belge od 15. studenoga 1991., str. 25619.), kojim se mijenja sustav konačno oporezovanih dohodaka (u daljnjem tekstu: sustav KOD) koji je tada bio na snazi.

               8

               Slijedom kodifikacije propisa u području poreza na dohodak koja se odvijala tijekom 1992., relevantne odredbe koje se odnose na sustav KOD objedinjene su u obliku članaka 202., 204. i 205. Zakona o porezima na dohodak iz 1992., usklađenog Kraljevskom odlukom od 10. travnja 1992. i potvrđenog Zakonom od 12. lipnja 1992. (dodatak Moniteuru Belge od 30. srpnja 1992., u daljnjem tekstu: ZPD iz 1992.), kako su provedeni Kraljevskom odlukom o izvršenju Zakona o porezima na dohodak iz 1992. od 27. kolovoza 1993. (Moniteur Belge od 13. rujna 1993., str. 20096.).

               9

               Sukladno tim odredbama, društvo od svojeg dohotka može odbiti 95 % dividendi primljenih od društava kćeri u smislu Direktive 90/435 na temelju konačno oporezovanih prihoda (u daljnjem tekstu: odbitak KOD‑a).

               10

               Funkcioniranje sustava KOD ukratko se može opisati kako slijedi. Kao prvo, dividenda društva kćeri treba se uključiti u poreznu osnovicu matičnog društva. Kao drugo, ta se dividenda odbija od te porezne osnovice, ali samo ako za dotično razdoblje oporezivanja nakon odbitka drugih dobiti koje su oslobođene od poreza preostane pozitivan saldo.

               11

               U tom kontekstu, Zakonom od 20. prosinca 1995. o poreznim, financijskim i ostalim odredbama (Moniteur Belge od 23. prosinca 1995., str. 34578.) u ZPD iz 1992. unesen je članak 198. stavak 10. Njime se u verziji primjenjivoj u glavnom postupu određuje:
               „Poslovnim troškovima ne smatraju se:
               […]

                        10.

                        Ne dovodeći u pitanje primjenu članka 55. [ZPD‑a iz 1992.], kamate do visine iznosa koji odgovara iznosu dividendi koje se mogu odbiti u skladu s člancima 202. do 204. [ZPD‑a iz 1992.], a koje društvo primi na ime dionica koje u trenutku njihova prijenosa nije držalo u neprekinutom razdoblju od najmanje godinu dana, ne uzimaju se u obzir kao trošak poslovanja.

                  [Prethodni] stavak ne primjenjuje se, međutim, na dionice ili udjele u društvima koja su povezana odnosno s kojima postoji povezanost po osnovi vlasništva kapitala, čak ni kad se radi o novčanim ulaganjima, ni na druge dionice ili udjele u financijskoj dugotrajnoj imovini.”

               12

               Članak 202. ZPD‑a iz 1992. u verziji primjenjivoj u glavnom postupku glasi kako slijedi:
               „1.   Dobiti iz razdoblja oporezivanja također se odbijaju ako su u njih uključeni:

                        1.

                        dividende, uz iznimku dohodaka primljenih prilikom prijenosa nekom društvu vlastitih dionica ili udjela ili prilikom potpune ili djelomične podjele imovine društva;

                  […]
               2.   Dohoci iz stavka 1. točaka 1. i 2. odbijaju se samo ako u trenutku odluke o raspodjeli ili njihove raspodjele društvo koje prima dividende posjeduje udio od najmanje 5 % u kapitalu društva koje raspodjeljuje dobit ili čija investicijska vrijednost doseže najmanje [50 milijuna belgijskih franaka (BEF) (oko 1240000 EUR)].
               Taj se uvjet, međutim, ne primjenjuje na dohotke:

                        1.

                        koje su ostvarile kreditne institucije iz članka 56. stavka 1. […]”

               13

               Članak 204. ZPD‑a iz 1992. u verziji primjenjivoj u glavnom postupku određuje:
               „Dohoci koji se mogu odbiti sukladno članku 202. stavku 1. točkama 1., 3. i 4. smatraju se uključenima u dobit razdoblja oporezivanja u iznosu od 95 % primljenog ili naplaćenog iznosa, eventualno uvećanog za porez po odbitku na realne ili fiktivne prihode od kapitala, odnosno umanjenog, ako se radi o dohocima iz članka 202. stavka 1. točaka 4. i 5., za kamate koje su prodavatelju bonificirane u slučaju stjecanja udjela tijekom razdoblja oporezivanja.”

               14

               Članak 106. stavak 5. Kraljevske odluke o izvršenju Zakona o porezima na dohodak iz 1992. od 27. kolovoza 1993. u verziji primjenjivoj u glavnom postupku određuje:
               „Dividende koje duguje belgijsko društvo kći i čiji je primatelj matično društvo druge države članice Europske ekonomske zajednice u potpunosti su izuzete od plaćanja poreza po odbitku na prihode od kapitala.
               Neovisno o tome, ovo se izuzeće ne primjenjuje ako udio u kapitalu matičnog društva na temelju kojeg se isplaćuju dividende ne predstavlja udio od najmanje 25 % u kapitalu društva kćeri i ne održava se ili nije održan najniži udio od 25 % tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje godinu dana.
               Za potrebe primjene stavaka 1. i 2., društvo kći i matično društvo znače društva kćeri i matična društva definirana u Direktivi [90/435].”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Argenta Spaarbank je belgijska kreditna ustanova koja je tijekom obračunskih godina 1999. i 2000. (porezne godine 2000. i 2001.) stekla dividende od udjela koje je u poduzećima iz Belgije i drugih država članica Europske unije u trenutku isplate tih dividendi u nekim slučajevima držala kraće, a u drugim slučajevima dulje od godinu dana.

               16

               Na temelju članaka 202. i 204. ZPD‑a iz 1992. u verziji primjenjivoj u glavnom postupku, Argenta Spaarbank kao matično društvo koristio se odbitkom KOD u iznosu od 95 % navedenih dividendi.

               17

               Osim toga, uzimajući u obzir njegov status kreditne ustanove, također je tijekom dotičnih obračunskih godina platio kamate u iznosu od 11702186712 BEF (oko 290090000 eura) i od 13322033492 BEF (oko 330245000 eura) koje su iskazane u stavci „kamate i slični troškovi” računa dobiti i gubitka tog društva.

               18

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, te kamate nisu plaćene za zajmove uzete za stjecanje udjela u kapitalu društva kćeri. Nasuprot tomu, navedene kamate odnosile su se na štedne račune, račune po viđenju, oročenja i druge proizvode za plasiranje novca koje je Argenta Spaarbank vodio za svoje klijente kao kreditna ustanova i koji su kao takvi mogli na tom temelju biti predmet odbitka kao profesionalni troškovi.

               19

               Međutim, članak 198. stavak 10. ZPD‑a iz 1992. predviđa da se ne mogu odbiti sve kamate plaćene do opsega iznosa jednakog iznosu dohodaka koji se mogu odbiti na temelju članaka 202. do 204. ZPD‑a iz 1992. od dionica ili udjela koje je steklo matično društvo koje ih je u trenutku njihova prijenosa neprekidno posjedovalo kraće od godinu dana a da pritom nije postojala uzročna veza između takvih kamata i dividendi koje su bile predmet odbitka KOD.

               20

               Međutim, Argenta Spaarbank uprihodio je iznose od 3059292 BEF (oko 75838 eura) tijekom obračunske godine 1999. (porezna godina 2000.) i od 11960419 BEF (oko 296490 eura) tijekom obračunske godine 2000. (porezna godina 2001.) na temelju dividendi od udjela koje je u trenutku njihove isplate posjedovao kraće od godinu dana.

               21

               Dakle, porezna je uprava na temelju članka 198. stavka 10 ZPD‑a iz 1992. uputila Argenta Spaarbanku dva porezna rješenja kojima se ispravljaju rješenja za porezne godine 2000. i 2001. navodeći da su kamate u iznosima od 75837,87 eura odnosno 296491,04 eura dodane „nepriznatim rashodima” te se zbog toga nisu mogle odbiti od oporezive dobiti tog matičnog društva.

               22

               Odlukom od 4. svibnja 2004. regionalni direktor Nationale Controlecentrum I van de administratie voor de ondernemings- en inkomensfiscaliteit (Nacionalni kontrolni centar I. porezne uprave za poduzeća i dohotke, Belgija) odbio je žalbe koje je Argenta Spaarbank podnio protiv tih poreznih rješenja.

               23

               Argenta Spaarbank 3. kolovoza 2004. pobijao je tu odluku pred sudom koji je uputio zahtjev, rechtbankom van eerste aanleg te Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu, Belgija), kako bi ishodio poništenje navedenih poreznih rješenja, ističući osobito da članak 198. stavak 10. ZPD‑a iz 1992. nije u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 90/435 jer potonja odredba samo omogućuje državama članicama da za kamate u uzročnoj vezi s dividendama koje su bile predmet odbitka KOD smatraju da se ne mogu odbiti.

               24

               U tim je okolnostima rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li članak 198. stavak 10. [ZPD‑a iz 1992.], u verziji koja se primjenjuje na porezne godine 2000. i 2001., protivan članku 4. stavku 2. Direktive [90/435], u dijelu u kojem određuje da se kamate ne uzimaju u obzir kao trošak poslovanja do visine iznosa koji odgovara iznosu dividendi koje se mogu priznati kao odbitak u skladu s člancima 202. do 204. [ZPD‑a iz 1992.], a koje društvo primi na ime dionica koje u trenutku njihova prijenosa nije držalo u neprekinutom razdoblju od najmanje godinu dana, pri čemu se ne razlikuje jesu li navedeni troškovi kamata povezani s (financiranjem) udjela na ime kojeg se primaju dividende koje mogu biti oslobođene od poreza?

                        2.

                        Je li članak 198. stavak 10. [ZPD‑a iz 1992.], u verziji koja se primjenjuje na porezna razdoblja 2000. i 2001., odredba o sprečavanju poreznih utaja i zlouporaba u smislu članka 1. stavka 2. Direktive [90/435] i ako jest, prekoračuje li članak 198. stavak 10. [ZPD‑a iz 1992.] ono što je nužno za sprečavanje takvih poreznih utaja i zlouporaba, u dijelu u kojem se njime određuje da se kamate ne uzimaju u obzir kao trošak poslovanja do visine iznosa koji odgovara iznosu dividendi koje se mogu priznati kao odbitak u skladu s člancima 202. do 204. [ZPD‑a iz 1992.], a koje društvo primi na ime dionica koje u trenutku njihova prijenosa nije držalo u neprekinutom razdoblju od najmanje godinu dana, pri čemu se ne razlikuje jesu li navedeni troškovi kamata povezani s (financiranjem) udjela na ime kojeg se primaju dividende koje mogu biti oslobođene od poreza?”

         O prethodnim pitanjima
      Dopuštenost

               25

               Belgijska vlada osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. U prilog toj apsolutnoj zapreci za vođenje postupka, ona podsjeća da članak 198. stavak 10. ZPD‑a iz 1992. belgijskim poreznim tijelima omogućuje da kao troškove koji se ne mogu odbiti ne prihvate sve kamate koje je platilo matično društvo tijekom dotičnog poreznog razdoblja, u visini dividendi primljenih na temelju udjela u kapitalu društva kćeri s razdobljem držanja kraćim od jedne godine koje su predmet odbitka KOD.

               26

               U tim okolnostima ta vlada ističe da taj članak nesporno odgovara članku 4. stavku 2. Direktive 90/435 jer pruža sredstvo za borbu protiv zlouporaba koje se sastoje od uzimanja zajma kako bi se umanjila porezna osnovica matičnog društva, uz nastajanje kamata koje se mogu odbiti i stjecanje udjela u društvima kćerima, stvarajući pritom dividende koje se također mogu odbiti.

               27

               Međutim, iako je neizravan učinak članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. onemogućiti, na temelju članaka 202. do 204. ZPD‑a iz 1992., odbitak dividendi nastalih iz kratkoročnih udjela, navedeni članak treba se smatrati obuhvaćenim člankom 3. stavkom 2. Direktive 90/435, koji državama članicama omogućuje da ne primijene sustav odbitaka koji je tom direktivom uspostavljen za društva „koja ne zadrže udio s kojim se kvalificiraju kao matična društva, u razdoblju od najmanje dvije godine”. Naime, prema mišljenju te vlade, potonja odredba podrazumijeva da, u slučaju na koji se ona odnosi, države članice nisu obvezne poštovati Direktivu 90/435. Dakle, dopušteno im je da ne dodijele pogodnosti iz članka 4. stavka 1. te direktive, ali i da troškove smatraju nepriznatima u opsegu i pod uvjetima koji ne odgovaraju onima iz članka 4. stavka 2. te direktive, odnosno da se koriste odredbom kojom se nastoje spriječiti porezne utaje i zlouporabe u smislu članka 1. stavka 2. iste direktive, čime bi se prekoračivalo ono što je nužno za sprečavanje tih poreznih utaja i zlouporaba.

               28

               U toj mjeri članak 198. stavak 10. ZPD‑a iz 1992. obuhvaća situaciju koja je izvan područja primjene Direktive 90/435.

               29

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 3. stavak 2. druga alineja Direktive 90/435, odstupajući od stavka 1. tog članka, predviđa „mogućnost” država članica da „ne primjenjuju” tu direktivu na ona njihova trgovačka društva koja ne zadrže udio kojim se kvalificiraju kao matična društva u neprekinutom razdoblju od najmanje dvije godine ili na ona njihova trgovačka društva u kojima trgovačko društvo iz druge države članice ne zadrži takav udio tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje dvije godine.

               30

               Ta odredba prema svojem tekstu ne uvodi opću iznimku primjene Direktive 90/435, već se ograničava na predviđanje mogućnosti država članica da se posluže onim što žele prilikom provedbe u nacionalnom pravu. U tom pogledu treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se udovoljilo zahtjevu pravne sigurnosti, odredbe direktive treba provesti tako da imaju nepobitnu obvezujuću snagu te da budu specifične, precizne i jasne (vidjeti presudu od 15. listopada 2015., Komisija/Njemačka, C‑137/14, EU:C:2015:683, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Međutim, valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev pruža tumačenje sustava iz ZPD‑a iz 1992. i osobito članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. koje se razlikuje od onoga koje je pred Sudom iznijela belgijska vlada.

               32

               Naime, taj sud ističe da je belgijski zakonodavac početno u unutarnje pravo prenio Direktivu 90/435 primjenjujući je u cijelosti na nacionalna matična društva a da pritom nije izrijekom predvidio minimalno razdoblje u kojem društvo treba posjedovati dionice kojima ga se kvalificira kao matično društvo društva kćeri koje je predmet takvog stjecanja udjela i time mu omogućio da zatraži odbitak tako nastalih dividendi.

               33

               Dakle, prema mišljenju tog suda, Kraljevina Belgija donošenjem ZPD‑a iz 1992. nije iskoristila mogućnost koja je državama članicama priznata člankom 3. stavkom 2. drugom alinejom prvim dijelom Direktive 90/435.

               34

               Nasuprot tomu, detaljnom analizom pripremnih dokumenata, predmeta i cilja članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da se tom odredom u belgijskom pravu provodi članak 4. stavak 2. Direktive 90/435 jer se njome želi spriječiti to da nacionalna matična društva provode dvostruki porezni odbitak stjecanjem, vanjskim financiranjem koje se može odbiti, dionica društava kćeri koje stvaraju dividende koje se također mogu odbiti.

               35

               Slijedom toga, razlog zbog kojeg članak 198. stavak 10. ZPD‑a iz 1992. ne predviđa nikakvu vezu između stjecanja takvih dionica i financiranja te transakcije odnosi se na namjeru belgijskog zakonodavca, koja ne ide za tim da se ne onemogući odbitak dividendi nastalih iz kratkoročnih udjela, korištenjem odobrenjem iz članka 3. stavka 2. druge alineje prvog dijela Direktive 90/435, već da se nadvlada praktična poteškoća porezne uprave da konkretno provjeri vezu između financiranja neke transakcije i stečenog dobra, u okviru provedbe derogatornog pravila iz članka 4. stavka 2. te direktive.

               36

               Međutim, na temelju tog tumačenja članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. sud koji je uputio zahtjev smatrao je nužnim da, radi rješenja spora koji se pred njim vodi, uputi ovaj zahtjev za prethodnu odluku.

               37

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (presude od 22. prosinca 2008., Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, t. 16. i od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 56. i navedena sudska praksa).

               38

               Usto, također treba pojasniti da Sud u okviru prethodnog postupka nije nadležan odlučivati o tumačenju nacionalnih odredaba niti ocjenjivati je li ih sud koji je uputio zahtjev pravilno protumačio. Naime, Sud u okviru podjele nadležnosti između sudova Unije i nacionalnih sudova mora uzeti u obzir činjenični i pravni kontekst prethodnih pitanja, kako je to određeno odlukom o upućivanju zahtjeva (presuda od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 48. i navedena sudska praksa).

               39

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se, kako bi se ispitao prigovor nedopuštenosti koji je istaknula belgijska vlada, valja pozvati samo na tumačenje članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. koje je pružio sud koji je uputio zahtjev, kako se u biti iznosi u točkama 32. do 35. ove presude.

               40

               Međutim, s obzirom na to tumačenje i vodeći računa o sudskoj praksi na koju se podsjeća u točki 30. ove presude, valja utvrditi da je odredba poput članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. obuhvaćena područjem primjene Direktive 90/435 jer se njezin sadržaj ne smije shvatiti kao da bi mogao biti obuhvaćen, ni izravno, ni a fortiori neizravno, kako to tvrdi belgijska vlada, fakultativnim odstupanjem predviđenim u članku 3. stavku 2. drugoj alineji prvom dijelu te direktive.

               41

               Slijedom toga, ovaj zahtjev za prethodnu odluku valja proglasiti dopuštenim.

         Meritum
      Prvo pitanje

               42

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 4. stavku 2. Direktive 90/435 odredba nacionalnog prava poput članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992., na temelju koje se kamate koje je platilo matično društvo na temelju zajma ne mogu odbiti od oporezive dobiti tog matičnog društva do visine iznosa koji je jednak iznosu dividendi koji se već koristi kao porezni odbitak, a pritom su te dividende nastale na temelju udjela koje navedeno matično društvo ima u kapitalu društava kćeri u razdoblju kraćem od godinu dana, iako te kamate nisu u vezi s financiranjem tih udjela.

               43

               Da bi se na to pitanje dao koristan odgovor, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, u tu svrhu valja uzeti u obzir ne samo tekst članka 4. stavka 2. Direktive 90/435 već također ciljeve i sustav te direktive (vidjeti u tom smislu presude od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 22.; od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 26. i od 8. ožujka 2017., Wereldhave Belgium i dr., C‑448/15, EU:C:2017:180, t. 24.).

               44

               Početno valja utvrditi da je tekst članka 4. stavka 2. Direktive 90/435 oblikovan jasno i nedvojbeno, na način da ta odredba samo omogućuje državi članici da isključi to da se od oporezive dobiti matičnog društva mogu odbiti samo „troškovi koji se odnose na njegov udio” u kapitalu društva kćeri.

               45

               Iz samog teksta navedene odredbe proizlazi, dakle, da ona državama članicama ne omogućuje da isključe takav odbitak kad je riječ o kamatama na zajmove koje je matično društvo uzelo u iznosu koji je jednak iznosu dohotka nastalog iz udjela u njegovim društvima kćerima.

               46

               Takvo doslovno tumačenje potvrđuje se strukturom Direktive 90/435 i ciljem koji se njome želi ostvariti.

               47

               S tim u vezi treba podsjetiti da je cilj Direktive 90/435, kao što je to utvrđeno u njezinoj trećoj uvodnoj izjavi, uvođenjem zajedničkog sustava oporezivanja otkloniti nepovoljnost suradnje između društava različitih država članica u odnosu na suradnju između društava iste države članice te olakšati zajedničko povezivanje društava na razini Europske unije. Tom se direktivom također namjerava osigurati neutralnost na fiskalnom planu raspodjele dobiti od društva kćeri koje se nalazi u jednoj državi članici njegovu matičnom društvu sa sjedištem u drugoj državi članici (presude od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 27. i od 8. ožujka 2017., Wereldhave Belgium i dr., C‑448/15, EU:C:2017:180, t. 25.).

               48

               Navedena direktiva, dakle, mehanizmima predviđenima člankom 4. stavkom 1. i člankom 5. stavkom 1. teži spriječiti dvostruko oporezivanje dobiti koju društva kćeri raspodjeljuju matičnim društvima, izbjegavajući da se ta raspodijeljena dobit ne oporezuje prvi put kod društva kćeri i drugi put kod matičnog društva (vidjeti u tom smislu presude od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 27.; od 12. veljače 2009., Cobelfret, C‑138/07, EU:C:2009:82, t. 29.; od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 57. i od 8. ožujka 2017., Wereldhave Belgium i dr., C‑448/15, EU:C:2017:180, t. 36.).

               49

               Što se tiče, osobito, članka 4. stavka 1. Direktive 90/435, on predviđa da, kada matično društvo na temelju povezanosti s društvom kćeri prima raspodijeljenu dobit, država članica matičnog društva mora se ili suzdržati od oporezivanja te dobiti ili ovlastiti to matično društvo da od iznosa porezne obveze odbije dio poreza koji se odnosi na tu dobit koji je isplatilo društvo kći i, ako je potrebno, iznos poreza po odbitku koji je ubrala država članica sjedišta društva kćeri, u granicama iznosa odgovarajućeg nacionalnog poreza (presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 102.; od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 25. i od 8. ožujka 2017., Wereldhave Belgium i dr., C‑448/15, EU:C:2017:180, t. 37.).

               50

               Članak 4. stavak 2. Direktive 90/435 iznimno, dakle, dodjeljuje državama članicama mogućnost predvidjeti da se troškovi koji se odnose na udio kapitala i gubici koji proizlaze iz raspodjele dobiti društva kćeri ne odbijaju od oporezive dobiti matičnog društva.

               51

               U tom kontekstu, s jedne strane, valja istaknuti da tu odredbu treba usko tumačiti i ne smije ju se, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, shvatiti na način koji prekoračuje njezin smisao (vidjeti u tom smislu presude od 17. listopada 1996., Denkavit i dr., C‑283/94, C‑291/94 i C‑292/94, EU:C:1996:387, t. 27. i od 25. rujna 2003., Océ van der Grinten, C‑58/01, EU:C:2003:495, t. 86.).

               52

               S druge strane, valja utvrditi da bi pravilo iz članka 4. stavka 2. Direktive 90/435 lišilo pravilo iz stavka 1. tog članka korisnog učinka ako bi se to prvo pravilo trebalo tumačiti na način da državama članicama dopušta da se protive tomu da se od oporezive dobiti matičnog društva odbiju troškovi kamata na zajmove do iznosa koji odgovora iznosu dividenda, koristeći se poreznom olakšicom na temelju udjela u kapitalu društva kćeri, a da se ta nemogućnost odbitka pritom ne ograniči na troškove kamata koje se odnose na financiranje takvog udjela iz kojeg nastaju te dividende. Naime, takvo bi tumačenje omogućilo navedenim državama članicama da neizravno povećaju oporeziv dohodak matičnog društva, utječući na poreznom planu na neutralnost raspodjele dividendi koje je društvo kći sa sjedištem u jednoj državi članici isplatilo svojem matičnom društvu s poslovnim nastanom u drugoj državi članici.

               53

               Napokon, doslovno tumačenje pravila iz članka 4. stavka 2. Direktive 90/435, obuhvaćeno točkama 44. i 45. ove presude, jedino je koje je u skladu s posebnim ciljem te odredbe u okviru sustava Direktive 90/435.

               54

               Naime, cilj mogućnosti koju ta odredba priznaje državama članicama jest spriječiti da matično društvo ostvari dvostruku poreznu pogodnost proizišlu, s jedne strane, iz dobiti oslobođene od poreza na temelju tog članka 4. stavka 1. prve alineje Direktive 90/435 i, s druge strane, iz smanjenja poreza ostvarenog odbitkom na temelju troškova vezanih za gubitke koji se odnose na udjele, nastalih raspodjelom te dobiti (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2008., Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, t. 42.).

               55

               U tom pogledu, članak 4. stavak 2. Direktive 90/435 nužno treba tumačiti na način da državama članicama omogućuje da spriječe samo to da matično društvo ostvari dvostruku poreznu pogodnost iz prethodne točke. Naime, omogućivanjem državama članicama da matičnim društvima uskrate odbitak kamata koje nisu vezane za stjecanje udjela koji stvaraju raspodjelu navedene izuzete dobiti očito bi se prekoračivalo ono što je nužno za ostvarivanje takvog cilja.

               56

               Iz toga proizlazi da nacionalna odredba poput članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. – koja općenito i automatski isključuje mogućnost poreznog odbitka, na temelju profesionalnih troškova ili izdataka, kamata vezanih za zajam koji je matično društvo uzelo do iznosa koji odgovara dividendama nastalima na temelju udjela tog matičnog društva u kapitalu društva kćeri koji se već koristi kao porezni odbitak, čak i ako plaćanje tih kamata nije vezano za financiranje stjecanja takvog udjela – ne može predstavljati usklađenu provedbu derogatornog pravila sadržanog u članku 4. stavku 2. Direktive 90/435.

               57

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Direktive 90/435 treba tumačiti na način da mu je protivna odredba nacionalnog prava poput članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992., na temelju koje se kamate koje je platilo matično društvo na temelju zajma ne mogu odbiti od oporezive dobiti tog matičnog društva do visine iznosa koji je jednak iznosu dividendi koji se već koristi kao porezni odbitak, a pritom su te dividende nastale na temelju udjela koje navedeno matično društvo ima u kapitalu društava kćeri u razdoblju kraćem od godinu dana, iako te kamate nisu u vezi s financiranjem tih udjela.

         Drugo pitanje

               58

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 1. stavak 2. Direktive 90/435 tumačiti na način da državama članicama dopušta primjenu nacionalne odredbe poput članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992.

               59

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 1. stavak 2. Direktive 90/435 propisuje da ona ne isključuje primjenu nacionalnih ili odredaba temeljenih na ugovoru za sprečavanje prevare ili zlouporabe.

               60

               Kako je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 51. svojeg mišljenja, članak 1. stavak 2. Direktive 90/435 odražava opće načelo prava Unije prema kojem je zlouporaba prava zabranjena (presuda od 5. srpnja 2007., Kofoed, C‑321/05, EU:C:2007:408, t. 38.) te se stranke ne mogu s namjerom prijevare ili zlouporabe pozivati na pravna pravila Europske unije (vidjeti, među ostalim, u tom smislu presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 69. i od 28. srpnja 2016., Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, t. 37.).

               61

               S obzirom na to, valja navesti da je, kako je to također istaknula nezavisna odvjetnica u točki 52. mišljenja, članak 1. stavak 2. Direktive 90/435 načelna odredba čiji se sadržaj preuzima na poseban način u drugim odredbama te direktive, osobito u njezinu članku 4. stavku 2., koji se precizno odnosi na borbu protiv zlouporabe matičnih društava čiji je rezultat dvostruki porezni odbitak (vidjeti po analogiji presudu od 17. listopada 1996., Denkavit i dr., C‑283/94, C‑291/94 i C‑292/94, EU:C:1996:387, t. 31.).

               62

               Međutim, iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da se članku 4. stavku 2. Direktive 90/435 protivi nacionalna odredba kao što je članak 198. stavak 10. ZPD‑a iz 1992. jer prekoračuje mjere koje je zakonodavac Unije smatrao prikladnima za sprečavanje zlouporaba matičnih društava vezano za mogućnost ostvarivanja dvostrukog poreznog odbitka.

               63

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. Direktive 90/435 treba tumačiti na način da državama članicama ne dopušta primjenu nacionalne odredbe poput članka 198. stavka 10. ZPD‑a iz 1992. jer se time prekoračuje ono što je nužno za izbjegavanje utaja i zlouporaba.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 2. Direktive Vijeća 90/435/EEZ od 23. srpnja 1990. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri različitih država članica treba tumačiti na način da mu se protivi odredba nacionalnog prava poput članka 198. stavka 10. Zakona o porezima na dohodak iz 1992., usklađenog Kraljevskom odlukom od 10. travnja 1992. i potvrđenog Zakonom od 12. lipnja 1992., na temelju koje se kamate koje je platilo matično društvo na temelju zajma ne mogu odbiti od oporezive dobiti tog matičnog društva do visine iznosa koji je jednak iznosu dividendi koji se već koristi kao porezni odbitak, a pritom su te dividende nastale na temelju udjela koje navedeno matično društvo ima u kapitalu društava kćeri u razdoblju kraćem od godinu dana, iako te kamate nisu u vezi s financiranjem tih udjela.

                           2.

                           Članak 1. stavak 2. Direktive 90/435 treba tumačiti na način da državama članicama ne dopušta primjenu nacionalne odredbe poput članka 198. stavka 10. Zakona o porezima na dohodak iz 1992., usklađenog Kraljevskom odlukom od 10. travnja 1992. i potvrđenog Zakonom od 12. lipnja 1992., jer se time prekoračuje ono što je nužno za izbjegavanje utaja i zlouporaba.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 26. listopada 2017.#Balgarska energiyna borsa AD (BEB) protiv Komisia za energiyno i vodno regulirane (KEVR).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Sofia-grad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 101. i 102. UFEU a – Direktiva 2009/72/EZ – Članci 9., 10., 13. i 14. – Uredba (EZ) br. 714/2009 – Članak 3. – Uredba (EU) br. 1227/2011 – Članak 2. točka 3. – Uredba (EU) 2015/1222 – Članak 1. stavak 3. – Certificiranje i određivanje neovisnog operatora prijenosnog sustava – Ograničenje broja osoba kojima se na nacionalnom području izdaje dozvola za prijenos električne energije.#Predmet C-347/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      26. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 101. i 102. UFEU‑a – Direktiva 2009/72/EZ – Članci 9., 10., 13. i 14. – Uredba (EZ) br. 714/2009 – Članak 3. – Uredba (EU) br. 1227/2011 – Članak 2. točka 3. – Uredba (EU) 2015/1222 – Članak 1. stavak 3. – Certificiranje i određivanje neovisnog operatora prijenosnog sustava – Ograničenje broja osoba kojima se na nacionalnom području izdaje dozvola za prijenos električne energije”
      U predmetu C‑347/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud grada Sofije, Bugarska), odlukom od 3. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 21. lipnja 2016., u postupku

         Balgarska energijna borsa AD (BEB)

      protiv

         Komisija za energijno i vodno regulirane (KEVR),

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Komisiju za energijno i vodno regulirane (KEVR), I. Ivanov, u svojstvu agenta,

               –

               za bugarsku vladu, E. Petranova i L. Zaharieva, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, O. Beynet i P. Mihaylova, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje više odredaba Direktive 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (SL 2009., L 211, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.), Uredbe (EZ) br. 714/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1228/2003 (SL 2009., L 211, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 8.), Uredbe (EU) br. 1227/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o cjelovitosti i transparentnosti veleprodajnog tržišta energije (SL 2011., L 326, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 93.) i Uredbe Komisije (EU) 2015/1222 od 24. srpnja 2015. o uspostavljanju smjernica za dodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjima (SL 2015., L 197, str. 24.) te na tumačenje članaka 101. i 102. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Balgarske energijne borse AD (BAB), društva bugarskog prava, i Komisije za energijno i vodno regulirane (Regulatorno povjerenstvo za energiju i vodu, Bugarska) (u daljnjem tekstu: KEVR) povodom odbijanja potonjeg da BAB‑u izda dozvolu za obavljanje djelatnosti prijenosa električne energije, koordiniranja skupine za poravnanja i neovisnog operatora prijenosnog sustava.

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Direktiva 2009/72

               3

               Uvodne izjave 9., 11., 12., 16., 17. i 19. Direktive 2009/72 propisuju:

                        „(9)

                        Bez djelotvornog odvajanja mreže od djelatnosti proizvodnje i opskrbe (djelotvorno razdvajanje) postoji prirođena opasnost diskriminacije ne samo s obzirom na pogon mreže, nego i s obzirom na poticaje vertikalno integriranim poduzećima za odgovarajuća ulaganja u vlastite mreže.

                  […]

                        (11)

                        Jedino ukidanje poticaja vertikalno integriranim poduzećima za diskriminiranje konkurenata u smislu pristupa sustavu i ulaganja može osigurati djelotvorno razdvajanje. Vlasničko razdvajanje, koje implicira imenovanje vlasnika mreže za operatora sustava i njegovu neovisnost o bilo kojim interesima opskrbe i proizvodnje, očito je učinkovit i stabilan način rješavanja neizbježnog sukoba interesa i osiguravanja sigurnosti opskrbe […].

                        (12)

                        Svaki sustav razdvajanja trebao bi biti djelotvoran u ukidanju svih sukoba interesa između proizvođača, opskrbljivača i operatora prijenosnog sustava radi stvaranja poticaja za potrebna ulaganja i jamčenja pristupa novim sudionicima na tržište u okviru transparentnog i učinkovitog regulatornog režima i ne bi smio stvoriti pretjerano zahtjevan regulatorni režim za nacionalna regulatorna tijela.

                  […]

                        (16)

                        Uspostavljanje operatora sustava ili operatora prijenosnog sustava koji je neovisan o interesima opskrbe i proizvodnje trebalo bi vertikalno integriranom poduzeću omogućiti zadržavanje vlasništva nad osnovnim sredstvima mreže uz istodobno osiguravanje djelotvornog odvajanja interesa, pod uvjetom da takav neovisni operator sustava ili takav neovisni operator prijenosnog sustava obavlja sve funkcije operatora sustava i da se uvedu detaljni propisi i sveobuhvatni mehanizmi regulatorne kontrole.

                        (17)

                        Ako je 3. rujna 2009. poduzeće, koje u vlasništvu ima prijenosni sustav, dio vertikalno integriranog poduzeća, države članice trebale bi stoga imati mogućnost izbora između vlasničkog razdvajanja i uspostavljanja operatora sustava ili operatora prijenosnog sustava koji je neovisan o interesima opskrbe i proizvodnje.

                  […]

                        (19)

                        Potpunu učinkovitost rješenja neovisnog operatora sustava ili neovisnog operatora prijenosa trebalo bi osigurati specifičnim dodatnim pravilima. Pravila o neovisnom operatoru prijenosa predviđaju odgovarajući regulatorni okvir kojim se jamče pošteno tržišno natjecanje, dostatno ulaganje, pristup novih sudionika na tržištu i integriranje tržišta električne energije. Djelotvorno razdvajanje putem odredaba o neovisnom operatoru prijenosa trebalo bi se temeljiti na organizacijskim mjerama i mjerama povezanima s upravljanjem operatorima prijenosnog sustava te na mjerama povezanima s ulaganjima, povezivanjem novih proizvodnih kapaciteta s mrežom i integracijom tržišta kroz regionalnu suradnju. Neovisnost operatora prijenosa također bi trebalo, među ostalim, osigurati kroz određena razdoblja ‚hlađenja’ tijekom kojih se u vertikalno integriranom poduzeću ne obavlja nikakva rukovodeća ili druga odgovarajuća djelatnost kojom se ostvaruje pristup istim informacijama do kojih bi se moglo doći na rukovodećem položaju […].”

               4

               Članak 2. Direktive 2009/72, naslovljen „Definicije”, određuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        4.

                        ‚operator prijenosnog sustava’ znači fizička ili pravna osoba odgovorna za pogon, održavanje i, ako je potrebno, razvoj prijenosnog sustava na danom području i, kada je to primjenjivo, njegovih međusobnih povezivanja s drugim sustavima te za osiguravanje dugoročne sposobnosti sustava da udovolji razumnoj potražnji za prijenosom električne energije;

                  […]”

               5

               U skladu s člankom 9. Direktive 2009/72, naslovljenim „Razdvajanje prijenosnog sustava i operatora prijenosnog sustava”:
               „1.   Države članice osiguravaju da od 3. ožujka 2012.:

                        (a)

                        svako poduzeće koje posjeduje prijenosni sustav djeluje kao operator prijenosnog sustava;

                        (b)

                        ista osoba ili osobe nemaju pravo:

                                 i.

                                 ni izravno ni neizravno [izravno ili neizravno] provoditi kontrolu nad poduzećem koje obavlja bilo koju od funkcija proizvodnje ili opskrbe, ni izravno ni neizravno [i istodobno izravno ili neizravno] provoditi kontrolu ili izvršavati bilo koje pravo nad operatorom prijenosnog sustava ili nad prijenosnim sustavom;

                                 ii.

                                 ni izravno ni neizravno [izravno ili neizravno] provoditi kontrolu nad operatorom prijenosnog sustava ili nad prijenosnim sustavom, ni izravno ni neizravno [i istodobno izravno ili neizravno] provoditi kontrolu ili izvršavati bilo koje pravo nad poduzećem koje obavlja bilo koju od funkcija proizvodnje ili opskrbe;

                        (c)

                        ista osoba ili osobe nisu ovlaštene imenovati članove nadzornog odbora, administrativnog [upravnog] odbora ili tijela koja pravno zastupaju poduzeće, operatora prijenosnog sustava ili prijenosni sustav, ni izravno ni neizravno [i istodobno izravno ili neizravno] provoditi kontrolu ili izvršavati bilo koje pravo nad poduzećem koje obavlja bilo koju od funkcija proizvodnje ili opskrbe; i

                        (d)

                        ista osoba nije ovlaštena biti član nadzornog odbora, administrativnog [upravnog] odbora ili tijela koja pravno zastupaju poduzeće, kako poduzeća [istodobno u poduzeću] koje obavlja bilo koju od funkcija proizvodnje ili opskrbe tako i operatora [i u operatoru] prijenosnog sustava ili prijenosnog sustava.

                  […]
               8.   Ako 3. rujna 2009. prijenosni sustav pripada vertikalno integriranom poduzeću, država članica može odlučiti ne primijeniti stavak 1.
               U takvom slučaju predmetna država članica:

                        (a)

                        određuje neovisnog operatora sustava u skladu s člankom 13.; ili

                        (b)

                        poštuje odredbe poglavlja V.

                  […]”

               6

               Člankom 10. Direktive 2009/72, naslovljenim „Određivanje i certificiranje operatora prijenosnog sustava”, određuje se:
               „1.   Prije nego što neko poduzeće bude odobreno i određeno za operatora prijenosnog sustava certificira se u skladu s postupcima utvrđenima u stavcima 4., 5. i 6. ovog članka i u članku 3. [Uredbe br. 714/2009].
               2.   Poduzeća koja su vlasnici prijenosnog sustava i koja je nacionalno regulatorno tijelo certificiralo kao poduzeća usklađena sa zahtjevima članka 9., na temelju donjeg postupka certificiranja, države članice odobravaju i određuju za operatore prijenosnog sustava. O određivanju operatora prijenosnog sustava obavješćuje se Komisija i objavljuje se u Službenom listu Europske unije.
               […]”

               7

               Članak 13. navedene Direktive, naslovljen „Neovisni operator sustava”, u stavku 1. propisuje:
               „Ako 3. rujna 2009. prijenosni sustav pripada vertikalno integriranom poduzeću, države članice mogu odlučiti ne primijeniti članak 9. stavak 1. i odrediti neovisnog operatora sustava na temelju prijedlog vlasnika prijenosnog sustava. Takvo određivanje podliježe odobrenju Komisije.”

               8

               Članak 14. navedene Direktive, naslovljen „Razdvajanje vlasnika prijenosnog sustava”, u stavku 1. propisuje:
               „Vlasnik prijenosnog sustava, kada je imenovan neovisni operator sustava, koji je dio vertikalno integriranog poduzeća neovisan je, barem u smislu svojeg pravnog oblika, organizacije i donošenja odluka, od drugih djelatnosti koje se ne odnose na prijenos.”

               9

               Poglavlje V. Direktive 2009/72, u kojem se nalaze njezini članci 17. do 23., odnosi se na „neovisnog operatora prijenosnog sustava”.

               10

               U stavku 3. članka 47. navedene direktive, naslovljenog „Izvješćivanje”, predviđa se:
               „Komisija do 3. ožujka 2013. Europskom parlamentu i Vijeću podnosi, u sklopu općeg ispitivanja, detaljno posebno izvješće s prikazom u kojoj su mjeri zahtjevi za razdvajanje na temelju poglavlja V. bili uspješni u osiguravanju potpune i stvarne neovisnosti operatora prijenosnog sustava, koristeći kao mjerilo stvarno i učinkovito razdvajanje.”

         Uredba br. 714/2009

               11

               U skladu s člankom 3. Uredbe 714/2009, naslovljenim „Certificiranje operatora prijenosnog sustava”:
               „1.   Komisija razmatra svaku obavijest o odluci o certificiranju operatora prijenosnog sustava kako je utvrđeno u članku 10. stavku 6. [Direktive 2009/72] čim je primi. U roku od dva mjeseca od dana primitka takve obavijesti, Komisija daje svoje mišljenje odgovarajućem nacionalnom regulatornom tijelu o njegovoj usklađenosti s člankom 10. stavkom 2. ili člankom 11. te člankom 9. [Direktive 2009/72].
               Prilikom pripreme mišljenja iz prvog podstavka Komisija može od Agencije zatražiti da dostavi svoje mišljenje o odluci nacionalnog regulatornog tijela. U tom se slučaju dvomjesečno razdoblje iz prvog podstavka produljuje na još dva mjeseca.
               Ako Komisija u rokovima iz prvog i drugog podstavka ne izda mišljenje, smatra se da se Komisija ne protivi odluci regulatornog tijela.
               2.   U roku od dva mjeseca od dobivanja mišljenja Komisije nacionalno regulatorno tijelo donosi svoju konačnu odluku u vezi s certificiranjem operatora prijenosnog sustava, pri čemu u što većoj mjeri uzima u obzir mišljenje Komisije. Odluka regulatornog tijela i mišljenje Komisije objavljuju se zajedno.
               […]”

         Uredba br. 1227/2011

               12

               Uvodna izjava 3. Uredbe br. 1227/2011 glasi:
               „U mišljenju Odbora europskih regulatora tržišta vrijednosnih papira i Europske skupine regulatora za električnu energiju i plin potvrđena je mogućnost da pitanja cjelovitosti na tržištima električne energije i plina nisu primjereno riješena u području primjene postojećeg zakonodavstva te je preporučeno razmatranje primjerenog zakonodavnog okvira po mjeri energetskog sektora, koji sprečava zloupotrebu tržišta i vodi računa o uvjetima koji su svojstveni sektoru, a nisu obuhvaćeni drugim direktivama i uredbama.”

               13

               Članak 2. Uredbe br. 1227/2011, naslovljen „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (3)

                        ‚pokušaj manipuliranja tržištem’ znači:

                                 (a)

                                 provođenje bilo kakve transakcije ili izdavanje bilo kakvog naloga za trgovanje veleprodajnim energetskim proizvodima, kojima se:

                                          i.

                                          daju ili vjerojatno daju lažni ili obmanjujući signali u pogledu ponude, potražnje ili cijene veleprodajnih energetskih proizvoda;

                                          ii.

                                          uz pomoć jedne osobe ili suradnjom više osoba osigurava ili pokušava osigurati umjetna razina cijene jednog ili više veleprodajnih energetskih proizvoda, osim ako osoba koja je provela transakciju ili je izdala nalog za trgovanje dokaže da ima legitimne razloge za to i da je ta transakcija ili nalog za trgovanje u skladu s prihvaćenim tržišnim praksama na dotičnom veleprodajnom tržištu energije; ili

                                          iii.

                                          koristi ili pokušava koristiti fiktivno sredstvo ili bilo koji drugi oblik prijevare ili izmišljanja koje daje ili vjerojatno daje lažne ili obmanjujuće signale u pogledu ponude, potražnje ili cijene veleprodajnih energetskih proizvoda;

                                    ili

                                 (b)

                                 širenje informacija putem medija, uključujući internet, ili bilo kojim drugim putem, koje daju ili vjerojatno daju lažne ili obmanjujuće signale u pogledu ponude, potražnje ili cijene veleprodajnih energetskih proizvoda, uključujući širenje glasina i lažnih ili obmanjujućih vijesti, ako je osoba koja ih širi znala ili je trebala znati da su informacije bile lažne ili obmanjujuće.

                  […]”

         Uredba br. 2015/1222

               14

               Članak 1. Uredbe 2015/1222, naslovljen „Predmet i područje primjene”, u svojem stavku 3. određuje:
               „U državama članicama u kojima postoji više od jednog operatora prijenosnog sustava ova se uredba primjenjuje na sve operatore prijenosnog sustava u toj državi članici. Ako operator prijenosnog sustava nema funkciju bitnu za obveze prema ovoj Uredbi, države članice mogu predvidjeti da se odgovornost za ispunjavanje tih obveza prenese na jednog ili više različitih specifičnih operatora prijenosnog sustava.”

         Bugarsko pravo

               15

               Na temelju članka 21. stavka 1. točke 1. Zakon za Energetikata (Zakon o energiji, u daljnjem tekstu: ZE), KEVR izdaje dozvole za prijenos električne energije.

               16

               U skladu s člankom 21. stavkom 1. točkom 27. ZE‑a, KEVR certificira operatore sustava za prijenos električne energije u pogledu poštovanja zahtjevâ za neovisnošću, nadzire njihovu usklađenost s tim zahtjevima i upućuje Europskoj komisiji odgovarajuće obavijesti.

               17

               Na temelju članka 39. stavka 1. točke 2. ZE‑a, za obavljanje djelatnosti prijenosa električne energije potrebna je dozvola.

               18

               U skladu s člankom 43. stavkom 1. točkom 1. ZE‑a, za nacionalno područje izdaje se samo jedna dozvola za prijenos električne energije.

               19

               U poglavlju 8.a ZE‑a utvrđena su pravila koja se primjenjuju na certificiranje operatora prijenosnih sustava i na ulaganja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je BEB 27. prosinca 2013. KEVR‑u podnio zahtjev za izdavanje dozvole za „prijenos električne energije, koordinatora skupine za poravnanja i neovisnog operatora prijenosnog sustava”.

               21

               Budući da je taj zahtjev odbijen prešutnom odlukom, BEB je 24. travnja 2014. Varhovnem administrativnem sadu (Vrhovni upravni sud, Bugarska) podnio tužbu za njezino poništenje.

               22

               Presudom od 9. lipnja 2015. Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) poništio je spomenutu odluku jer nije udovoljavala zahtjevima u pogledu obrazloženja.

               23

               Prilikom izvršenja navedene presude KEVR je odlukom od 6. listopada 2015. u cijelosti odbacio zahtjev BEB‑a od 27. prosinca 2013. kao nedopušten.

               24

               On je u bitnom smatrao da se – u skladu s člankom 43. stavkom 1. točkom 1. ZE‑a – za obavljanje djelatnosti prijenosa električne energije u Bugarskoj može izdati samo jedna dozvola. Odlukom od 18. prosinca 2013. KEVR je tu dozvolu izdao Elektroenergien sistemen operator EAD (u daljnjem tekstu: ESO) za razdoblje od 35 godina. Kada je riječ o djelatnosti koordinatora skupine za poravnanja, KEVR je naglasio da je za stjecanje s tim povezanih prava i obveza potrebno obavljati djelatnost prijenosa električne energije. Naposljetku, u pogledu djelatnosti neovisnog operatora prijenosnog sustava, KEVR napominje da za njezino obavljanje može certificirati i odrediti isključivo operatora sustava za prijenos električne energije, u ovom slučaju ESO, na temelju izdane dozvole.

               25

               BEB je 6. listopada 2015. podnio tužbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev.

               26

               Taj sud u bitnom dvoji, s jedne strane, o tome jesu li pojedini uvjeti iz članka 9. stavka 1. Direktive 2009/72 ispunjeni u Bugarskoj i, s druge strane, o tome je li ograničenje broja osoba kojima se za određeno područje izdaje dozvola za prijenos električne energije u skladu s ciljem Europske unije koji se sastoji u razvijanju konkurentnog europskog tržišta energije.

               27

               U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Dopušta li se člankom 9. stavkom 1. točkom (b) podtočkama i. i ii. [Direktive 2009/72] da ista osoba bude jedini vlasnik udjela u neovisnom operatoru prijenosnog sustava i društvu čije su najvažnije djelatnosti proizvodnja i prijenos električne energije?

                        2.

                        Dopušta li se člankom 9. stavkom 1. točkom (b) podtočkama i. i ii. [Direktive 2009/72] da ista osoba izravno ili neizravno provodi kontrolu nad neovisnim operatorom prijenosnog sustava i poduzećem za proizvodnju i opskrbu električnom energijom?

                        3.

                        Dopušta li se člankom 9. stavkom 1. točkama (c) i (d) [Direktive 2009/72] da ista osoba imenuje članove nadzornog odbora neovisnog operatora prijenosnog sustava (koji pak izabire njegovu upravu) i članove uprave poduzeća za proizvodnju i opskrbu električne energije?

                        4.

                        Dopuštaju li [Direktiva 2009/72], [Uredba br. 714/2009], [Uredbe br. 1227/2011] i [Uredba 2015/1222] ograničenje broja osoba kojima se za određeno područje izdaje dozvola za prijenos električne energije?

                        5.

                        Ako je odgovor na gore navedena pitanja potvrdan i ako se u skladu s člankom 43. stavkom 1. točkom 1. [ZE‑a] za područje Bugarske izdaje samo jedna dozvola: treba li smatrati da postoji sukob interesa u smislu uvodne izjave 12. Direktive [2009/72]?

                        6.

                        Treba li smatrati da nacionalna odredba iz članka 43. stavka 1. podstavka 1. [ZE‑a] ograničava tržišno natjecanje u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a jer predviđa da se na nacionalnom području izdaje samo jedna dozvola za prijenos energije?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo, drugo, treće i peto pitanje

               28

               Svojim prvim, drugim i trećim te petim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti traži tumačenje članka 9. stavka 1. točaka (b) i (d) Direktive 2009/72, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 12.

               29

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su ta pitanja u bitnom rezultat dvojbi suda koji ga je uputio o tome jesu li certificiranje i određivanje ESO‑a kao neovisnog operatora sustava za prijenos električne energije u Bugarskoj sukladni zahtjevima iz spomenutih odredbi.

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 18.).

               31

               Pretpostavka relevantnosti koja vrijedi za prethodna pitanja koja postavljaju nacionalni sudovi može se osporiti samo iznimno, ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 17. prosinca 2015., Tall, C‑239/14, EU:C:2015:824, t. 34.). Naime, cilj zahtjeva za prethodnu odluku nije u davanju savjetodavnih mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima, nego u stvarnoj potrebi učinkovitog rješenja spora o pravu Unije (presuda od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 56.).

               32

               U predmetnom slučaju – iz elemenata kojima Sud raspolaže, među kojima je i odgovor suda koji je uputio zahtjev na upit o informacijama – proizlazi da je neovisni operator prijenosnog sustava ustanovljen kako bi se sustav za prijenos električne energije odvojio od djelatnosti proizvodnje i opskrbe tom energijom u Bugarskoj.

               33

               Pravo država članica da se opredijele za uspostavljanje neovisnog operatora prijenosnog sustava utvrđeno je u članku 9. stavku 8. točki (b) Direktive 2009/72. Na temelju te odredbe, ako 3. rujna 2009. prijenosni sustav pripada vertikalno integriranom poduzeću, država članica može odlučiti ne primijeniti članak 9. stavak 1. te direktive, koji se odnosi na vlasničko razdvajanje. Takav odabir dotične države članice pretpostavlja obvezu udovoljavanja zahtjevima iz poglavlja V. navedene direktive, u kojem se nalaze njezini članci 17. do 23., koji se odnose na neovisnog operatora prijenosnog sustava.

               34

               S obzirom na dvojbe suda koji je uputio zahtjev u pogledu neovisnosti ESO‑a, važno je istaknuti da iz uvodnih izjava 16., 17. i 19. Direktive 2009/72 te iz njezina članka 47. stavka 3. proizlazi da je cilj zahtjeva za razdvajanje predviđenih u poglavlju V. te direktive osigurati potpunu i stvarnu neovisnost operatorâ prijenosnog sustava od djelatnosti proizvodnje i opskrbe.

               35

               Prema tome, u predmetnom slučaju certificiranje i određivanje ESO‑a kao neovisnog operatora sustava za prijenos električne energije u Bugarskoj podvrgnuti su poštovanju zahtjeva iz članaka 17. do 23. Direktive 2009/72, a ne zahtjeva navedenih u njezinom članku 9. stavku 1. točkama (b) do (d).

               36

               U tim je uvjetima očito da pitanja o tumačenju članka 9. stavka 1. točaka (b) do (d) Direktive 2009/72, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 12., koja su upućena Sudu, nisu relevantna za glavni postupak.

               37

               Iz navedenog proizlazi da su prvo, drugo, treće i peto prethodno pitanje nedopušteni.

         Četvrto pitanje

               38

               Svojim četvrtim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita dopuštaju li Direktiva 2009/72, Uredba br. 714/2009, Uredba br. 1227/2011 i Uredba 2015/1222 državi članici da ograniči broj osoba kojima se za određeno područje izdaje dozvola za prijenos električne energije.

               39

               Sud koji je uputio zahtjev pojasnio je u svojem odgovoru na zahtjev Suda za informacije da su tim pitanjem konkretno obuhvaćeni članci 9., 10., 13. i 14. Direktive 2009/72, članak 3. Uredbe br. 714/2009, članak 2. točka 3. Uredbe br. 1227/2011, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 3., kao i članak 1. stavak 3. Uredbe 2015/1222.

               40

               Kada je, kao prvo, riječ o člancima 13. i 14. Direktive, te odredbe odnose se na slučaj u kojemu prijenosni sustav na dan 3. rujna 2009. pripada vertikalno integriranom poduzeću i u kojem dotična država članica odluči da će odrediti neovisnog operatora sustava, na temelju članka 9. stavka 8. točke (a) te direktive.

               41

               Kao što to proizlazi iz točaka 32. i 33. ove presude, razdvajanje upravljanja sustavom za prijenos električne energije i djelatnosti proizvodnje i opskrbe tom energijom provedeno je u Bugarskoj odabirom alternative predviđene u članku 9. stavku 8. točki (b) Direktive 2009/72, koja se sastoji u uspostavljanju neovisnog operatora prijenosnog sustava.

               42

               Što se tiče članka 2. točke 3. Uredbe br. 1227/2011, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 3., iako je u toj odredbi definirano što valja razumijevati pod „pokušajem manipuliranja tržištem”, podaci iz odluke kojom se upućuje zahtjev ne sadržavaju nikakav detalj koji bi upućivao na to da je sud koji je uputio zahtjev suočen u glavnom postupku s takvim slučajem.

               43

               Kada je, nadalje, riječ o člancima 9. i 10. Direktive 2009/72 i o članku 3. Uredbe br. 714/2009, treba napomenuti da te odredbe, koje se odnose na razdvajanje prijenosnih sustava i operatora tih sustava kao i na certificiranje i određivanje potonjih, ne sadržavaju nijedno pravilo o izdavanju dozvola za obavljanje djelatnosti prijenosa električne energije na području država članica.

               44

               Nema sumnje da je, s obzirom na razmatranja iznesena u točki 24. ove presude, očito da je u bugarskom zakonodavstvu mogućnost certificiranja i određivanja za operatora prijenosnog sustava u Bugarskoj rezervirana za nositelja jedine dozvole izdane za obavljanje djelatnosti prijenosa električne energije.

               45

               U tom pogledu, valja istaknuti da članak 10. stavak 2. Direktive 2009/72 predviđa da poduzeća koja su vlasnici sustava za prijenos električne energije i koja je nacionalno regulatorno tijelo certificiralo kao poduzeća usklađena sa zahtjevima iz članka 9. te direktive odobravaju i određuju za operatore prijenosnog sustava države članice.

               46

               Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 11. spomenute direktive, vlasničko razdvajanje implicira imenovanje vlasnika sustava za njegova operatora i neovisnost potonjeg o svim interesima opskrbe i proizvodnje.

               47

               Međutim, u predmetnom slučaju informacije podnesene Sudu upućuju, s jedne strane, na postojanje jednog jedinog sustava za prijenos električne energije u Bugarskoj i, s druge strane, na činjenicu da je taj sustav, koji je na dan 3. rujna 2009. pripadao vertikalno integriranom poduzeću Nacionalna električeska kompanija, u međuvremenu postao ESO‑ovo vlasništvo.

               48

               Na taj način, vodeći računa o elementima kojima Sud raspolaže, ništa ne upućuje na to da je BEB‑ov zahtjev u glavnom postupku obuhvaćen područjem primjene članka 10. stavka 2. Direktive 2009/72 koji se odnosi na certificiranje i određivanje za operatore prijenosnog sustava poduzeća koja su vlasnici sustava za prijenos električne energije.

               49

               Što se tiče članka 1. stavka 3. Uredbe 2015/1222, ta odredba ograničava se na općenito upućivanje na situaciju u kojoj u državi članici istodobno postoji više operatora prijenosnih sustava.

               50

               S obzirom na navedeno, na četvrto prethodno pitanje treba odgovoriti tako da u okolnostima poput onih u glavnom postupku, člancima 9., 10., 13. i 14. Direktive 2009/72, članku 3. Uredbe br. 714/2009, članku 2. točki 3. Uredbe br. 1227/2011, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 3., kao i članku 1. stavku 3. Uredbe nije protivno nacionalno zakonodavstvo kojim se ograničava broj osoba kojima se za određeno područje izdaje dozvola za prijenos električne energije

         Šesto pitanje

               51

               Svojim šestim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita ograničava li zakonodavstvo države članice prema kojem se na nacionalnom području izdaje samo jedna dozvola za obavljanje djelatnosti prijenosa električne energije tržišno natjecanje u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a.

               52

               U tom pogledu, iako se članci 101. i 102. UFEU‑a odnose samo na djelovanje poduzetnikâ te ne obuhvaćaju zakonske ili podzakonske mjere država članica, predmetni članci, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a koji uspostavlja obvezu suradnje, ipak zabranjuju državama članicama donošenje ili održavanje na snazi mjera, čak i zakonske ili podzakonske naravi, koje mogu oduzeti koristan učinak pravilima o tržišnom natjecanju primjenjivima na poduzetnike (presuda od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr., C‑532/15 i C‑538/15, EU:C:2016:932, t. 34.).

               53

               Nadalje, riječ je o povredi članka 101. UFEU‑a i članka 4. stavka 3. UEU‑a kada država članica bilo nameće ili potiče sklapanje sporazuma protivnih članku 101. UFEU‑a ili osnažuje učinke takvih sporazuma, bilo vlastitim propisima oduzima državni karakter prenošenjem ovlasti donošenja odluka o intervenciji od gospodarskog interesa na privatne subjekte (presuda od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr., C‑532/15 i C‑538/15, EU:C:2016:932, t. 35.).

               54

               K tome, iz sudske prakse Suda proizlazi da država članica krši zabrane navedene u članku 102. i članku 106. stavku 1. UFEU‑a kada poduzetnik kojem je dodijelila posebna ili isključiva prava samim njihovim korištenjem zloupotrebljava svoj vladajući položaj ili kada ta prava mogu stvoriti situaciju u kojoj je taj poduzetnik naveden da počini takve zlouporabe. S druge strane, činjenica stvaranja vladajućeg položaja dodjeljivanjem posebnih ili isključivih prava u smislu članka 106. stavka 1. UFEU‑a nije sama po sebi nespojiva s člankom 102. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 2. srpnja 2015., Gullotta i Farmacia di Gullotta Davide & C., C‑497/12, EU:C:2015:436, t. 23.).

               55

               S tim u vezi, u skladu sa sudskom praksom Suda, prema kojoj je na njemu da, prema potrebi, preoblikuje pitanja koja su mu upućena kako bi nacionalnom sudu pružio koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2013., Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, t. 42.), šesto prethodno pitanje valja tumačiti na način da su njime obuhvaćeni članci 101. i 102. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. stavkom 1. UFEU‑a.

               56

               Međutim, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje (presuda od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 17.). Naime, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a Sud je isključivo ovlašten izjasniti se o tumačenju nekog Unijina akta polazeći od činjenica koje mu navede nacionalni sud (presuda od 5. prosinca 2013., Nordecon i Ramboll Eesti, C‑561/12, EU:C:2013:793, t. 28.).

               57

               Prema sudskoj praksi Suda, ta potreba za preciznošću osobito vrijedi u području tržišnog natjecanja, koje obilježavaju složene činjenične i pravne situacije (rješenje od 16. srpnja 2015., Striani i dr., C‑299/15, neobjavljeno, EU:C:2015:519, t. 25.).

               58

               Važno je naglasiti da podaci dostavljeni u zahtjevima za prethodnu odluku ne služe samo tomu da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim strankama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije (presuda od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 85.).

               59

               Sadržaj zahtjeva za prethodnu odluku izričito je propisan člankom 94. Poslovnika Suda, s kojim je sud koji je uputio zahtjev dužan biti upoznat, u okviru suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, te kojeg se dužan strogo pridržavati (presuda od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 19.).

               60

               Unatoč tomu, u predmetnom slučaju treba napomenuti da odluka kojom se upućuje zahtjev, koja se u bitnom ograničava na zazivanje potrebe razvijanja konkurentnog europskog tržišta energije, ne nudi pojašnjenja o razlozima zbog kojih sud koji je uputio zahtjev smatra da bi zakonodavstvo u glavnom postupku moglo kršiti članke 101. i 102. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. stavkom 1. UFUE‑a.

               61

               U tim okolnostima, s obzirom na to da Sud ne raspolaže potrebnim elementima da bi na koristan način odgovorio na šesto pitanje, valja smatrati da je ono nedopušteno.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     U okolnostima poput onih u glavnom postupku, člancima 9., 10., 13. i 14. Direktive 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ, članku 3. Uredbe (EZ) br. 714/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1228/2003, članku 2. točki 3. Uredbe (EU) br. 1227/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o cjelovitosti i transparentnosti veleprodajnog tržišta energije, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 3., kao i članku 1. stavku 3. Uredbe Komisije (EU) 2015/1222 od 24. srpnja 2015. o uspostavljanju smjernica za dodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjima nije protivno nacionalno zakonodavstvo kojim se ograničava broj osoba kojima se za određeno područje izdaje dozvola za prijenos električne energije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski