title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 17. rujna 2015.#Corina van der Lans protiv Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Amsterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Prava putnika u slučaju kašnjenja ili otkazivanja leta – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 5. stavak 3. – Uskraćivanje ukrcaja i otkazivanje leta – Duže kašnjenje leta – Odšteta i pomoć putnicima – Izvanredne okolnosti.#Predmet C-257/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑257/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio sud u Amsterdamu (Rechtbank Amsterdam, Nizozemska), odlukom od 29. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 28. svibnja 2014., u postupku
            Corina van der Lans
            protiv
            Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV,
            SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i M. Safjan, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. svibnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, P. Eijsvoogel, P. Huizing, R. Pessers i M. Lustenhouwer, advocaten ,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas, R. Coesme i M. Hours, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli, avvocato dello Stato ,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister ,
            – za Europsku komisiju, F. Wilman i N. Yerrell, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između C. van der Lans i zrakoplovne kompanije Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (u daljnjem tekstu: KLM) vezano uz odbijanje te kompanije da tužiteljici iz glavnog postupka naknadi štetu zbog leta koji je kasnio.
            Pravni okvir
            3. Uredba br. 261/2004 među ostalim sadržava sljedeće uvodne izjave:
            „(1) Aktivnost Zajednice u području zračnog prijevoza usmjerena je, pored ostalih stvari, na osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Uz to, u potpunosti bi trebalo voditi računa o obvezama zaštite potrošača općenito.
            (2) Uskraćivanje ukrcaja i otkazivanje ili [duže] kašnjenje leta uzrokuju ozbiljne probleme i neugodnosti putnicima.
            [...]
            (14) U skladu s Montrealskom konvencijom, obveze stvarnih zračnih prijevoznika trebale bi biti ograničene ili u potpunosti isključene, u slučajevima kada je događaj uzrokovan izvanrednim okolnostima koje se nisu mogle izbjeći niti poduzimanjem svih odgovarajućih mjera [razumnih mjera]. Takve se okolnosti mogu posebno pojaviti u slučajevima političke nestabilnosti, meteoroloških uvjeta koji onemogućuju izvođenje predmetnog leta, sigurnosnih rizika, neočekivanih nedostataka po pitanju sigurnosti leta i štrajkova koji utječu na operacije stvarnih zračnih prijevoznika.
            (15) Smatrat će se da postoje izvanredne okolnosti onda kad je utjecaj odluke, koju je donijela uprava zračnog prometa, u vezi s određenim zrakoplovom određenog dana dovela do dugog kašnjenja leta, kašnjenja leta preko noći [do sljedećeg dana], ili do otkazivanja jednog ili više letova tim zrakoplovom, iako su sve odgovarajuće mjere [razumne mjere] poduzete od strane dotičnog zračnog prijevoznika kako bi se izbjeglo kašnjenje ili otkazivanje letova.“
            4. Članak 3. te uredbe, naslovljen „Područje primjene“, u stavku 1. točki (b) određuje:
            „1. Ova se Uredba primjenjuje na:
            [...]
            (b) putnike koji putuju iz zračne luke smještene u trećoj zemlji u zračnu luku smještenu na državnom području države članice na koju se Ugovor primjenjuje, osim ako isti nisu dobili pogodnosti ili naknadu štete i nije im pružena pomoć u toj trećoj zemlji, ako je zračni prijevoznik koji pruža uslugu dotičnog leta prijevoznik Zajednice.“
            5. Članak 5. te uredbe određuje:
            „1. U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
            [...]
            (c) imaju pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7. [...]
            [...]
            3. Stvarni zračni prijevoznik nije dužan platiti odštetu u skladu s člankom 7., ako može dokazati da je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći čak ni ako su sve razumne mjere poduzete.
            [...]“
            6. Članak 7. navedene uredbe naslovljen „Pravo na odštetu“ određuje:
            „1. Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od:
            (a) 250 EUR za sve letove dužine 1 500 km ili kraće;
            (b) 400 EUR za sve letove unutar Zajednice, duže od 1 500 km i za sve druge letove dužine između 1 500 km i 3 500 km;
            (c) 600 EUR za sve letove koji ne spadaju pod točke (a) ili (b).
            U određivanju udaljenosti, kao baza se uzima mjesto [zadnjeg] odredišta na koje će, zbog uskraćivanja ukrcaja ili otkazivanja leta, putnici stići s određenim vremenskim zakašnjenjem u odnosu na vrijeme dolaska predviđenim redom letenja.
            2. Kada je putnicima ponuđeno preusmjeravanje do njihovog mjesta [konačnog] odredišta zamjenskim letom, sukladno članku 8., i kad na taj način ostvareno vrijeme dolaska ne premašuje prvotno [predviđeno] vrijeme dolaska [rezerviranog] leta
            (a) za 2 sata, u vezi s letovima dugim 1 500 km ili kraće; ili
            (b) za 3 sata, u vezi sa svim letovima unutar Zajednice, dužih od 1 500 km i u vezi sa svim ostalim letovima između 1 500 km i 3 500 km; ili
            (c) za 4 sata, u vezi sa svim letovima koji ne spadaju pod točke (a) ili (b),
            [stvarni] zračni prijevoznik može smanjiti visinu odštete predviđenu stavkom 1. za 50 %.
            3. Odšteta iz stavka 1. platit će se u gotovini, elektronskim bankovnim transferom, bankovnim nalogom ili bankovnim čekovima ili, uz pisanu suglasnost putnika, u putnim vaučerima i/ili drugim uslugama.
            4. Udaljenosti iz stavaka 1. i 2. određuju se pomoću metode za određivanje rute preko velikog kruga ortodrome.“
            7. U članku 13. Uredbe br. 261/2004 predviđa se:
            „U slučajevima gdje stvarni zračni prijevoznik plaća odštetu ili izvršava druge obveze koje proizlaze iz ove Uredbe, niti jedna odredba iz ove Uredbe ne može se protumačiti na način koji bi ograničavao njegovo pravo da zatraži odštetu od bilo koje osobe, uključujući treću stranu u skladu s primjenljivim [nacionalnim] pravom. Posebno se ovom Uredbom, ni na koji način, ne ograničava pravo stvarnog zračnog prijevoznika da traži nadoknadu od tour operatora ili od druge osobe s kojom [stvarni] zračni prijevoznik ima ugovor. Sukladno tome, niti jedna odredba iz ove Uredbe ne može se protumačiti na način koji bi ograničavao prava tour operatora ili treće osobe, ako ta treća osoba nije putnik, a s kojom [stvarni] zračni prijevoznik ima ugovor, da potražuje nadoknadu ili odštetu od [stvarnog] zračnog prijevoznika u skladu s relevantnim primjenljivim propisima.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. C. van der Lans imala je rezervaciju zrakoplovne karte za let koji obavlja KLM. Taj je let, čije je odredište bio Amsterdam (Nizozemska), trebao krenuti iz Quita (Ekvador) 13. kolovoza 2009. u 9,15 sati prema lokalnom vremenu. Do polaska je međutim došlo tek sljedećeg dana u 19,30 sati prema lokalnom vremenu. Zrakoplov korišten za taj let u Amsterdam je stigao sa zakašnjenjem od 29 sati.
            9. Prema navodima KLM‑a do kašnjenja je došlo zbog činjenice da je u zračnoj luci Guayaquil (Ekvador), iz koje je taj zrakoplov trebao poletjeti kako bi u Amsterdam stigao preko Quita i Bonairea (Nizozemski Antili), tijekom tzv. „push back“ postupka koji se sastoji od guranja zrakoplova na tlu unatrag uz pomoć motornog vozila, utvrđeno da se jedan od motora tog zrakoplova ne pokreće zbog problema u dovodu goriva.
            10. KLM tvrdi da je iz „aircraft technical loga“ vidljivo da se radilo o kombinaciji nedostataka. Dva su dijela bila neispravna: pumpa za gorivo i hidraulička jedinica. Budući da tih dijelova u Guayaquilu nije bilo, morali su biti poslani zrakoplovom iz Amsterdama da bi potom bili montirani na predmetni zrakoplov, koji je u Quito sletio sa zakašnjenjem spomenutim u točki 8. ove presude.
            11. Navedene dijelove nije bilo moguće detaljnije pregledati u svrhu određivanja uzroka nesreće jer je takav pregled mogao obaviti samo njihov proizvođač.
            12. C. van der Lans pokrenula je postupak pred sudom u Amsterdamu tražeći da joj se zbog navedenog zakašnjenja prizna odšteta od 600 eura.
            13. KLM se usprotivio tom zahtjevu pozivajući se na izuzeće iz članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 u slučaju „izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći čak ni ako su sve razumne mjere bile poduzete“.
            14. KLM tvrdi da neispravnim dijelovima nije bio istekao prosječni vijek trajanja. Štoviše, njihov proizvođač nije dao nikakvu posebnu informaciju o mogućnosti da se pojave nedostaci kad dijelovi dosegnu određeni vijek trajanja. KLM osim toga tvrdi da ti dijelovi nisu bili pregledani prije polijetanja prilikom tzv. općeg „preflight check“, nego da je zadnji pregled obavljen prilikom tzv. „check A“, otprilike mjesec dana prije leta o kojem je riječ u glavnom postupku.
            15. C. van der Lans smatra da se KLM u konkretnom slučaju ne može pozivati na postojanje izvanrednih okolnosti. Naime, do zakašnjenja je došlo uslijed tehničkog problema. Međutim Sud je u presudi Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771) smatrao da je rješavanje tehničkih nedostataka sastavni dio djelatnosti zrakoplovnog prijevoznika te da se ne može smatrati izvanrednom okolnošću.
            16. Spor iz glavnog postupka vodi se oko pitanja je li KLM imao pravo pozvati se na izuzeće iz članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 u okolnostima o kojima je riječ u glavnom postupku.
            17. Uslijed navedenog, sud koji je podnio zahtjev za prethodnu odluku želi da se razjasni kakvo tumačenje treba dati pojmovima „izvanredne okolnosti“ i „sve razumne mjere“ spomenutima u toj odredbi, posebno uzimajući u obzir u tom pogledu uvodnu izjavu 14. Uredbe br. 261/2004 i relevantnu praksu Suda, uključujući presudu Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771).
            18. U tim je okolnostima sud u Amsterdamu odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Kako treba tumačiti pojam ,događaj‘ u uvodnoj izjavi 14. Uredbe br. 261/2004?
            2. Uzevši u obzir točku 22. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), izvanredne okolnosti u smislu gore spomenute uvodne izjave 14. ne podudaraju se sa slučajevima koji su navedeni kao primjeri u drugoj rečenici navedene uvodne izjave 14. i koje Sud u točki 22. navedene presude navodi kao ,događaje‘; je li točno da događaji u smislu gore spomenute točke 22. nisu isti kao događaj u uvodnoj izjavi 14.?
            3. Što treba podrazumijevati pod pojmom izvanrednih okolnosti koje okružuju događaj kao što su ,neočekivani nedostaci po pitanju sigurnosti leta‘ u smislu gore spomenute uvodne izjave 14., a koje, u skladu s točkom 23. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), ne mogu same po sebi, kao neočekivani nedostaci koji mogu utjecati na sigurnost leta, predstavljati izvanredne okolnosti nego samo mogu, sukladno spomenutoj točki 22., dovesti do takvih okolnosti?
            4. U skladu s točkom 23. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), tehnički problem može se ubrajati u ,neočekivane nedostatke po pitanju sigurnosti leta‘ te je time on ,događaj‘ u smislu točke 22. te presude; okolnosti u vezi s navedenim događajem mogu u skladu s točkom 23. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771) unatoč tome biti kvalificirane kao ,izvanredne‘ ako se odnose na događaj koji nije dio redovnog obavljanja djelatnosti zračnog prijevoznika i koji on zbog njegove naravi ili uzroka nije mogao stvarno držati pod kontrolom; u skladu s točkom 24. te presude, otklanjanje tehničkog problema čijim se uzrokom treba smatrati manjkavo održavanje dio je redovnog obavljanja djelatnosti zračnog prijevoznika; stoga prema točki 25. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771) takvi tehnički problemi ne mogu predstavljati izvanredne okolnosti; iz ovih razmatranja proizlazi da je tehnički problem koji spada pod ,neočekivane nedostatke po pitanju sigurnosti leta‘ istodobno događaj koji može biti praćen izvanrednim okolnostima, te i sâm može predstavljati izvanrednu okolnost; kako treba tumačiti točke 22. do 25. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771) da bi se izbjeglo ovo očigledno proturječje?
            5. Izraz ,dio redovnog obavljanja djelatnosti zračnog prijevoznika‘ u sudskoj praksi sudova nižeg stupnja sustavno se tumači u smislu da je ,u vezi s redovnom zrakoplovnom djelatnošću‘ – što je uostalom i tumačenje koje odgovara nizozemskoj riječi ,inherent‘ (neslužbena verzija presude) – tako da se primjerice ni kolizije s pticama ili oblacima pepela ne smatraju ,događajima‘ u smislu točke 23. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771); druga sudska praksa ističe također izraz sadržan u točki 23. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), odnosno ,[događaj] koji on zbog njegove naravi ili uzroka nije m ogao stvarno držati pod kontrolom‘; treba li izraz ,dio‘ tumačiti tako da u taj pojam ulaze samo događaji koje zračni prijevoznik može stvarno držati pod kontrolom?
            6. U kojem smislu treba tumačiti točku 26. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), odnosno kako tu točku treba tumačiti s obzirom na odgovor Suda na 4. i 5. pitanje?
            7. (a) Ako odgovor na 6. pitanje bude takav da tehnički problemi koji se mogu ubrojiti u neočekivane nedostatke koji mogu utjecati na sigurnost leta jesu izvanredne okolnosti koje mogu dovesti do uspješnog pozivanja na članak 5. stavak 3. Uredbe br. 261/2004, ako ti problemi proizlaze iz događaja koji nije dio obavljanja djelatnosti zračnog prijevoznika te ih on ne može stvarno držati pod kontrolom, znači li to tada da tehnički problem koji je nastupio spontano, pa se njegovim uzrokom ne može smatrati ni manjkavo održavanje niti je on uočen prilikom redovitog održavanja (,checks A do D‘ i ,daily control‘), može odnosno ne može predstavljati izvanrednu okolnost – ako nije mogao biti utvrđen tijekom tih redovitih održavanja – jer se tada ne može razaznati nikakav događaj u smislu točke 26. pa se stoga ne može utvrditi ni je li taj događaj dio obavljanja djelatnosti zračnog prijevoznika ni to može li ga on držati pod kontrolom?
             (b) Ako odgovor na 6. pitanje bude takav da tehnički problemi koji se mogu ubrojiti u neočekivane nedostatke koji mogu utjecati na sigurnost leta jesu događaji u smislu točke 22. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), i ako je tehnički problem nastupio spontano te se njegovim uzrokom ne može smatrati manjkavo održavanje niti je on uočen tijekom redovitog održavanja (,checks A do D‘ i ,daily control‘), je li navedeni tehnički problem tada dio obavljanja djelatnosti zračnog prijevoznika i može li ga on držati pod kontrolom u smislu gore navedene točke 26.?
             (c) Ako odgovor na 6. pitanje bude takav da tehnički problemi koji mogu utjecati na sigurnost leta, koji se mogu ubrojiti u neočekivane nedostatke, jesu događaji u smislu točke 22. presude Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), i ako je tehnički problem nastupio spontano te se njegovim uzrokom ne može smatrati ni manjkavo održavanje niti je on uočen tijekom redovitog održavanja (,checks A do D‘ i ,daily control‘), koje okolnosti tada moraju pratiti taj tehnički problem i kada te okolnosti treba kvalificirati kao izvanredne da bi se mogle isticati u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004?
            8. Zračni prijevoznik stoga se na izvanredne okolnosti može pozivati samo ako može dokazati da je otkazivanje ili kašnjenje leta bilo uzrokovano izvanrednim okolnostima koje se ne bi bile mogle izbjeći čak ni da su bile poduzete sve razumne mjere; je li ispravan zaključak da se poduzimanjem svih razumnih mjera misli na izbjegavanje nastupanja izvanrednih okolnosti, a ne na poduzimanje mjera koje su usmjerene na to da kašnjenje održe unutar vremenskog razdoblja od 3 sata navedenog u članku 5. stavku 1. točki (c) podtočki iii. Uredbe br. 261/2004 u vezi s točkama 57. do 61. presude Sturgeon i dr. (C‑402/07 i C‑432/07, EU:C:2009:716)?
            9. Načelno treba uzeti u obzir dvije vrste mjera za ograničavanje kašnjenja uslijed tehničkih problema na najviše 3 sata: s jedne strane, držanje zalihe rezervnih dijelova na različitim mjestima diljem svijeta, dakle ne samo u matičnim zračnim lukama zračnog prijevoznika, i, s druge strane, transfer putnika zakašnjelog leta; mogu li se zračni prijevoznici kod pitanja u kojem će opsegu držati zalihe i na kojim će mjestima u svijetu to činiti, ravnati prema tome što je uobičajeno u zračnoj plovidbi, čak i kada je riječ o društvima na koja se Uredba br. 261/2004 samo djelomično primjenjuje?
            10. Treba li sud, prilikom davanja odgovora na pitanje jesu li poduzete sve razumne mjere da bi se ograničilo kašnjenje koje je nastupilo uslijed tehničkih problema povezanih s nedostacima koji mogu utjecati na sigurnost leta, uzeti u obzir okolnosti koje pogoršavaju posljedice kašnjenja, kao što je okolnost da zrakoplov koji se susretne s tehničkim problemima mora sletjeti u više zračnih luka prije nego se vrati u svoju matičnu bazu, što može dovesti do gubitka vremena?“
            O prethodnim pitanjima
            Dopuštenost
            19. Francuska vlada osporava dopuštenost zahtjeva za donošenje prethodne odluke, obrazlažući to time da se Uredba br. 261/2004, sukladno njezinu članku 3. stavku 1. točki (b), ne primjenjuje na spor iz glavnog postupka jer ekvatorsko pravo već predviđa model obeštećenja i pružanja pomoći zrakoplovnim putnicima kojima je odbijen ukrcaj, otkazan let ili im je let kasnio, a na koji je imala pravo i C. van der Lans.
            20. Prema ustaljenoj praksi Suda, donošenje odluke o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud moguće je odbiti samo onda ako, među ostalim, očito proizlazi da odredbu prava Unije čije se tumačenje traži od Suda, nije moguće primijeniti (presuda Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 19. i navedena sudska praksa).
            21. U tom pogledu treba reći da je iz članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004 razvidno da se ta uredba primjenjuje na putnike koji putuju iz treće zemlje u državu članicu, pod uvjetom, prvo, da je zračni prijevoznik koji pruža uslugu dotičnog leta prijevoznik Europske unije i, drugo, da ti putnici ne ostvaruju pogodnosti ili naknadu štete i pomoć u toj trećoj zemlji.
            22. Što se tiče prvog uvjeta, nesporno je da je KLM prijevoznik Unije.
            23. Vezano uz drugi uvjet, treba reći da postoji razilaženje u različitim jezičnim verzijama članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004. Naime, pojedine verzije, među kojima one na češkom, njemačkom, engleskom, talijanskom i nizozemskom jeziku, koriste izraze „obdrželi“, „erhalten“, „received“, „ricevuto“, i „ontvangen“. One bi se tako mogle tumačiti na način da isključuju primjenu te uredbe samo onda ako su dotični putnici stvarno primili pogodnosti ili naknadu štete i pomoć u toj trećoj zemlji.
            24. S druge strane, neke jezične verzije, među kojima su one na španjolskom („disfruten de“), francuskom („bénéficient“) i rumunjskom jeziku („beneficiat de“), sugeriraju pak da je primjena Uredbe br. 261/2004 odmah isključena ako dotični putnici ostvaruju pravo na pogodnosti ili naknadu štete i pomoć u toj trećoj zemlji, neovisno o činjenici jesu li ih doista i primili.
            25. Potreba ujednačenog tumačenja odredbe prava Unije zahtijeva da se, u slučaju neslaganja između njezinih raznih jezičnih verzija, ta odredba tumači ovisno o kontekstu i svrsi propisa čiji je sastavni element (vidjeti u tom smislu presude DR i TV2 Danmark, C‑510/10, EU:C:2012:244, t. 45. te Bark, C‑89/12, EU:C:2013:276, t. 40.).
            26. S tim u vezi dovoljno je podsjetiti da je svrha Uredbe br. 261/2004, kao što to jasno proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 2., osiguravanje visoke razine zaštite putnika (vidjeti presude IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 69., i Emirates Airlines, C‑173/07, EU:C:2008:400, t. 35.).
            27. Pa premda članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 261/2004, tumačen u svjetlu navedenog cilja, zasigurno ne traži da se dokazuje da je dotični putnik stvarno i primio pogodnosti ili naknadu štete i pomoć u toj trećoj zemlji, sama mogućnost njihova ostvarivanja ne može sama po sebi opravdati neprimjenu te uredbe na dotičnog putnika.
            28. Naime, ne može se prihvatiti stajalište da bi se putniku mogla uskratiti zaštita koju pruža Uredba br. 261/2004 samo zato što se radi o slučaju kad je moguće ostvariti određeno obeštećenje u trećoj zemlji, bez utvrđivanja ispunjava li ono svrhu odštete zajamčene tom uredbom te jesu li uvjeti propisani za njegovo ostvarivanje, kao i različiti načini za njegovu provedbu, ekvivalentni onima predviđenima tom uredbom.
            29. Međutim, iz spisa koji je dostavljen Sudu ne može se odrediti odgovara li svrha obeštećenja predviđenog pravom dotične treće zemlje svrsi odštete zajamčene Uredbom br. 261/2004, niti jesu li uvjeti propisani za ostvarivanje takvog obeštećenja, kao i različiti načini za njegovu provedbu, ekvivalentni onima predviđenim tom uredbom. Navedeno će morati provjeriti sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.
            30. Slijedom navedenog, u konkretnom slučaju nije isključena mogućnost primjene odredbe čije je tumačenje zatraženo.
            31. Zahtjev za donošenje prethodne odluke stoga valja smatrati dopuštenim.
            Meritum
            32. Prethodno valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda predviđenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost Suda da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti rješavanje spora koji se pred njim vodi. S obzirom na navedeno, Sud u slučaju potrebe može preoblikovati pitanja koja su mu upućena (vidjeti među ostalim presudu Le Rayon d'Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
            33. Vodeći računa o navedenoj sudskoj praksi, svih deset pitanja koja je postavio sud koji uputio zahtjev treba shvatiti tako da on u bitnome želi znati treba li članak 5. stavak 3. Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da je tehnički problem, kao što je onaj iz glavnog postupka, do kojeg je došlo iznenada te se njegovim uzrokom ne može smatrati ni manjkavo održavanje niti je on uočen prilikom redovitog održavanja, obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti“ u smislu te odredbe, i, u slučaju potvrdnog odgovora, koje razumne mjere zračni prijevoznik treba poduzeti da bi na njih odgovorio.
            34. Glede navedenog, treba prije svega reći da stvarni zračni prijevoznik prema članku 5. stavku 3. Uredbe br. 261/2004 nije dužan platiti odštetu predviđenu člankom 7. ako može dokazati da je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nisu mogle izbjeći čak ni da su bile poduzete sve razumne mjere.
            35. Nadalje, valja podsjetiti na to da je Sud precizirao da članak 5 stavak 3., s obzirom na to da čini iznimku od načelnog prava putnika na odštetu, treba usko tumačiti (presuda Wallentin‑Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 20.).
            36. Konačno, kada je riječ konkretno o tehničkim problemima koji su se javili na zrakoplovu, iz prakse Suda proizlazi da se takvi problemi mogu ubrojiti u neočekivane nedostatke koji mogu utjecati na sigurnost leta i mogu činiti takve okolnosti. Međutim, treba reći da se okolnosti koje prate nastanak tih problema mogu okarakterizirati „izvanrednima“ u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 samo onda ako se odnose na događaj koji, poput onih navedenih u uvodnoj izjavi 14. te uredbe, nije dio redovnog obavljanja djelatnosti konkretnog zračnog prijevoznika te je izvan njegove stvarne kontrole zbog svoje naravi ili svojeg uzroka (vidjeti u tom smislu presudu Wallentin‑Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 23.).
            37. Budući da funkcioniranje zrakoplova neizbježno nosi sa sobom tehničke probleme, zračni prijevoznici se u obavljanju svoje djelatnosti redovno susreću s takvim problemima. U tom pogledu, tehnički problemi uočeni prilikom održavanja zrakoplova ili zbog toga što takvo održavanje nije bilo obavljeno, ne mogu kao takvi činiti „izvanredne okolnosti“ iz članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 (vidjeti s tim u vezi presudu Wallentin‑Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 24. i 25.).
            38. Uzevši u obzir navedeno, treba reći da pojedini tehnički problemi mogu činiti izvanredne okolnosti. To će među ostalim biti tako u slučaju u kojem bi proizvođač zrakoplova koji čine flotu dotičnog zrakoplovnog prijevoznika ili nadležno tijelo uočili da ti zrakoplovi, iako se već koriste, imaju skriveni proizvodni nedostatak koja utječe na sigurnost leta. Isto bi bilo i u slučaju štete na zrakoplovima prouzročene činom sabotaže ili terorističkim aktom (vidjeti u tom smislu presudu Wallentin‑Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 26.).
            39. U konkretnom slučaju KLM je pojasnio, što pak mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, da se tehnički problem o kojem se raspravlja u glavnom postupku sastoji od kvara na motoru dotičnog zrakoplova, uzrokovanog materijalnim nedostacima pojedinih njegovih dijelova, kojima nije istekao prosječni vijek trajanja i za koje proizvođač nije dao nikakvu informaciju o mogućnosti da se pojave nedostaci kad dijelovi dosegnu određeni vijek trajanja.
            40. U tom je pogledu prije svega razvidno, kao što to proizlazi iz prethodne točke ove presude, da taj tehnički problem obuhvaća samo jedan konkretan zrakoplov. Uostalom, u spisu kojim raspolaže Sud ništa ne ukazuje na to da su proizvođač zrakoplova koji čine flotu dotičnog zrakoplovnog prijevoznika ili nadležno tijelo uočili da ne samo taj konkretan zrakoplov već i drugi zrakoplovi iz te flote imaju skriveni proizvodni nedostatak koji utječe na sigurnost leta, a što je u svakom slučaju u ovlasti suda koji je podnio zahtjev da provjeri. Ako je tome tako, slučaj iz sudske prakse spomenut u točki 38. ove presude u predmetnom se primjeru ne bi mogao primijeniti.
            41. Nadalje, treba kao prvo reći da je točno da kvar kao što je onaj iz glavnog postupka koji je uzrokovan preranim kvarenjem pojedinih dijelova zrakoplova predstavlja nepredvidiv događaj. Međutim, takav kvar pritom je bitno povezan s vrlo složenim sustavom funkcioniranja zrakoplova, uzevši u obzir činjenicu da se zrakoplovni prijevoznik njime koristi u uvjetima, posebno meteorološkim, koji su često teški ili čak ekstremni, pri čemu nijedan dio zrakoplova nije nepokvariv.
            42. Stoga valja zaključiti da je u kontekstu djelatnosti zračnog prijevoznika takav nepredvidiv događaj dio redovnog obavljanja djelatnosti zračnog prijevoza jer se taj prijevoznik redovno susreće s takvom vrstom nepredvidivih tehničkih problema.
            43. Kao drugo, prevencija takvog kvara ili popravak koji je njime prouzročen, uključujući i zamjenu prerano pokvarenog dijela, nisu izvan stvarne kontrole dotičnog zračnog prijevoznika jer upravo je on dužan osigurati održavanje i ispravno funkcioniranje zrakoplova koje koristi za svoje gospodarsko poslovanje.
            44. Stoga tehnički problem poput onoga iz glavnog postupka ne može ulaziti u pojam „izvanredne okolnosti“ u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004.
            45. Konačno, treba također reći da se, iako se zračni prijevoznik, ovisno o okolnostima, može pozvati na grešku proizvođača pojedinih pokvarenih dijelova, primarni cilj Uredbe br. 261/2004, odnosno osiguravanje visoke razine zaštite putnika, i usko tumačenje koje treba primjenjivati na članak 5. stavak 3. te uredbe, protive tome da zračni prijevoznik opravda svoje eventualno odbijanje da obešteti putnike koji su doživjeli ozbiljne neugodnosti pozivajući se u tom pogledu na postojanje „izvanrednih okolnosti“.
            46. S tim u vezi treba podsjetiti da ispunjenje obveza na temelju Uredbe br. 261/2004 ne dovodi u pitanje pravo dotičnog prijevoznika da zahtijeva naknadu štete od bilo koje osobe koja je uzrokovala kašnjenje, uključujući i od trećih osoba, kako predviđa članak 13. te uredbe. Takvom naknadom štete stoga se može ublažiti odnosno eliminirati financijski teret koji snosi taj isti prijevoznik zbog svojih obveza (presuda Sturgeon i dr., C‑402/07 i C‑432/07, EU:C:2009:716, t. 68. i navedena sudska praksa).
            47. No ne može se samim time isključiti i mogućnost pozivanja na članak 13. Uredbe br. 261/2004 i njegove primjene u odnosu na odgovornog proizvođača kako bi se ublažio odnosno eliminirao financijski teret koji snosi zrakoplovni prijevoznik zbog svojih obveza koje proizlaze iz te uredbe.
            48. Budući da tehnički problem, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, nije obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti“, nema potrebe izjašnjavati se o razumnim mjerama koje je zračni prijevoznik trebao poduzeti da bi na njih odgovorio, sukladno članku 5. stavku 3. Uredbe br. 261/2004.
            49. Slijedom svih prethodnih razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 3. Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da tehnički problem, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, do kojeg je došlo iznenada te se njegovim uzrokom ne može smatrati ni manjkavo održavanje niti je on uočen prilikom redovitog održavanja, nije obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti“ u smislu te odredbe.
            Troškovi
            50. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
            Članak 5. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 treba tumačiti na način da tehnički problem, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, do kojeg je došlo iznenada te se njegovim uzrokom ne može smatrati ni manjkavo održavanje niti je on uočen prilikom redovitog održavanja, nije obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti“ u smislu te odredbe.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 16. prosinca 2009. # Giordano Enterprises Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-483/08.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2. ožujka 2016.#José Luis Ruiz Molina protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Javna služba – Član privremenog osoblja – Osoblje OHIM‑a – Ugovor na određeno vrijeme s odredbom o raskidu – Odredba o okončanju ugovora u slučaju da zaposlenik nije uvršten na popis kandidata koji su uspjeli u natječaju – Datum od kojeg odredba o raskidu počinje proizvoditi učinak – Opći natječaji OHIM/AD/01/13 i OHIM/AST/02/13.#Predmet F-60/15.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 23. svibnja 2014.#European Dynamics Luxembourg SA protiv Europske središnje banke.#Ugovori o javnoj nabavi usluga – Postupak javne nabave – Pružanje usluga u području infrastrukture i informatičkih programa u korist ESB‑a – Odbijanje ponude – Tužba za poništenje – Akt koji se može pobijati – Dopuštenost – Kriteriji za odabir – Sukladnost ponude s uvjetima predviđenima u pozivu na podnošenje ponuda – Obveza obrazlaganja – Neizvršavanje ovlasti traženja objašnjenja o ponudi – Očite pogreške u ocjeni – Zloporaba ovlasti – Tužba za naknadu štete.#Predmet T‑553/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. svibnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije. # Povreda obveze države članice - Direktiva 92/43/EEZ. # Predmet C-508/04.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 14. prosinca 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/87/EZ. # Predmet C-218/06.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 23. listopada 2015.#Robert Hansen protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice WIN365 – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-264/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 11. siječnja 2017.#Topps Europe Ltd protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Zloporaba vladajućeg položaja – Izdavanje odobrenja iz područja intelektualnog vlasništva koja se odnose na kolekcionarske predmete u vezi s nogometom – Odluka o odbacivanju pritužbe – Pristup spisu – Članak 8. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 773/2004 – Očita pogreška u ocjeni – Mjerodavno tržište – Isključiva licencija – Objedinjavanje pod jednu marku – Previsoke cijene.#Predmet T-699/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 28. veljače 2017.#JingAo Solar Co. Ltd i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Spojeni predmeti T-158/14, T-161/14 i T-163/14.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. srpnja 2013.#État belge protiv Medicom SPRL (C‑210/11) i Maison Patrice Alard SPRL (C‑211/11).#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Belgija).#Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva o PDV‑u – Članak 6. stavak 2. prvi podstavak točka (a) i članak 13. B točka (b) – Pravo na odbitak – Kapitalna dobra pravnih osoba koja su djelomično dana na raspolaganje upraviteljima tih pravnih osoba u njihove privatne svrhe – Nepostojanje najamnine koja bi se plaćala u novcu, ali koja se uzima u obzir kao primitak u naravi kod poreza na dohodak.#Spojeni predmeti C-210/11 i C-211/11.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Šesta direktiva o PDV‑u — Članak 6. stavak 2. prvi podstavak točka (a) i članak 13. B točka (b) — Pravo na odbitak — Kapitalna dobra pravnih osoba koja su djelomično dana na raspolaganje upraviteljima tih pravnih osoba u njihove privatne svrhe — Nepostojanje najamnine koja bi se plaćala u novcu, ali koja se uzima u obzir kao primitak u naravi kod poreza na dohodak“
      U spojenim predmetima C‑210/11 i C‑211/11,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Cour de cassation (Belgija), odlukama od 7. travnja 2011., koje je Sud zaprimio 9. svibnja 2011., u postupcima

         État belge

      protiv

         Medicom SPRL (C‑210/11),

         Maison Patrice Alard SPRL (C‑211/11),
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i J.‑J. Kasel (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, K. Szíjjártó kao i M. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Soulay i W. Roels, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 6. stavka 2. prvog podstavka točke (a) i članka 13. B točke (b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995. (SL L 102, str. 18.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru dvaju sporova, između État belge i Medicoma SPRL (u daljnjem tekstu: Medicom) (predmet C‑210/11) te Maisona Patrice Alard SPRL (u daljnjem tekstu: MPA) (predmet C‑211/11), koji su oboje društva osnovana u skladu s belgijskim pravom, u vezi s odbitkom plaćenog ulaznog poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) glede nepokretne imovine koja je u jednom dijelu korištena u privatne svrhe upraviteljâ tih društava.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 6. stavak 2. prvi podstavak Šeste direktive predviđa:
               „Isporukom usluga uz naknadu smatraju se:

                        (a)

                        korištenje robe koja čini dio imovine određenog poslovanja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, ako se PDV na tu robu mogao u cijelosti ili djelomično odbiti;

                        (b)

                        isporuke usluga koje besplatno obavlja porezni obveznik za svoju privatnu upotrebu ili upotrebu svojih namještenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 11. A stavak 1. Šeste direktive glasi:
               „Poreznu osnovicu čine:

                        (a)

                        za isporuku robe i pružanje usluga osim onih navedenih u točkama (b), (c) i (d), sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač ili pružatelj usluga u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke;

                        (b)

                        u pogledu transakcija iz članka 5. stavaka 6. i 7., kupovna cijena predmetne robe ili slične robe ili, u odsutnosti kupovne cijene, cijena troška utvrđena u vrijeme kad se odvijaju te transakcije;

                        (c)

                        u pogledu transakcija iz članka 6. stavka 2., puni trošak pružanja usluga za poreznog obveznika;

                  […]”

               5

               Sukladno odredbama članka 13. B prvog podstavka točke (b) Šeste direktive, države članice obvezne su izuzeti „leasing ili iznajmljivanje nepokretne imovine”.

               6

               Članak 17. stavak 2. Šeste direktive u verziji koja proizlazi iz članka 28.f te direktive glasi:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ovlašten je odbiti od poreza koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

         Belgijsko pravo

               7

               Članak 19. stavak 1. Zakona o porezu na dodanu vrijednost, u verziji koja se primjenjuje na glavne postupke (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), propisuje:
               „Smatra se isporukom usluge obavljenom uz naknadu korištenje robe koja čini dio imovine određenog poslovanja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, ako se porez na tu robu mogao u cijelosti ili djelomično odbiti.”

               8

               Sukladno odredbama članka 44. stavka 3. točke 2. istog zakona, od obveze PDV‑a izuzeti su „leasing, iznajmljivanje i prijenos ugovora o zakupu nepokretne imovine kao i korištenje takve imovine u skladu s uvjetima iz članka 19. stavka 1.”

               9

               Članak 1. Kraljeve uredbe br. 3 od 10. prosinca 1969. o odbicima pri primjeni poreza na dodanu vrijednost (Moniteur belge od 12. prosinca 1969., str. 9.) glasi:
               „1.   Uz primjenu članka 45. stavka 1.a, 2. i 3. Zakona o [PDV‑u], porezni obveznik odbija, sukladno uvjetima predviđenima u člancima 2. i 4. ove uredbe, poreze kojima su oporezovani roba i usluge koje namijeni za obavljanje transakcija iz članka 45. stavka 1. točaka 1. do 5. Zakona.
               Ako porezni obveznik pri obavljanju svoje poslovne djelatnosti obavi druge transakcije kod kojih nije moguć odbitak, za određivanje tih odbitaka on mora poštovati članke 46. i 48. Zakona [o PDV‑u] te 12. do 21. ove uredbe.
               2.   Ni u kojem slučaju ne mogu se odbiti porezi kojima su oporezovani roba i usluge koje porezni obveznik namijeni za privatnu upotrebu ili u svrhe koje nisu obuhvaćene njegovom poslovnom djelatnošću.
               Ako je namjena robe ili usluga djelomično određena u te svrhe, odbitak je isključen u mjeri u kojoj je određena ta namjena. Tu mjeru odredit će porezni obveznik uz kontrolu porezne uprave.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑210/11

               10

               Kad je riječ o predmetu C‑210/11, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Medicom društvo koje ima pravnu sposobnost i koje je porezni obveznik PDV‑a za djelatnost istraživanja, organizacije i savjetovanja na području daktilografije, prevođenja i izdavanja medicinskih izvješća za farmaceutska poduzeća kao i za upravljanje konjušnicom. To je društvo dalo izgraditi nekretninu u kojoj obavlja svoju djelatnost i u kojoj osim toga žive njegovi upravitelji sa svojim obiteljima a da pritom ne plaćaju najamninu. U svojim prijavama PDV‑a Medicom je u cijelosti odbio PDV koji se odnosi na troškove izgradnje te nekretnine.

               11

               U svojem zapisniku od 3. rujna 1997. nadležna porezna uprava utvrdila je da je navedena nekretnina korištena 50 % u privatne svrhe upravitelja Medicoma i da je od njih zbog tog uživanja „[bio] zatražen primitak u naravi”. Smatrajući da je moguće odbiti samo polovinu PDV‑a koji se odnosi na izgradnju navedene nekretnine, izdala je Medicomu nalog za plaćanje PDV‑a koji je neosnovano odbijen u prijavi koja se odnosi na drugo tromjesečje 1997.

               12

               Nakon toga upravitelji Medicoma priznali su da su u poreznom razdoblju 1997. i 1998. dvije trećine predmetne nekretnine koristili u privatne svrhe. Nadležna porezna uprava odbila je u tim okolnostima 16. studenoga 2000. zahtjev za odbijanje PDV‑a za 1996. godinu i izdala Medicomu 15. siječnja 2001. novi nalog za plaćanje.

               13

               Budući da je pravno sredstvo koje je Medicom uložio protiv navedenih naloga odbijeno u prvostupanjskom postupku, to je društvo nastavilo postupak o tom predmetu pred žalbenim sudom u Liègeu. Taj je sud presudom od 24. ožujka 2006. poništio sporne naloge, primjenjujući na spor koji je pred njime pokrenut tumačenje Šeste direktive koje je prihvatio Sud u svojoj presudi od 8. svibnja 2003., Seeling (C‑269/00, Zb. str. I‑4101.).

         Predmet C‑211/11

               14

               Što se tiče predmeta C‑211/11, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je MPA društvo koje ima pravnu sposobnost i koje je porezni obveznik PDV‑a za djelatnost pripreme i dostave hrane te organizacije domjenaka. Ono je 1991. dalo izgraditi nekretninu u kojoj je obavljalo svoju djelatnost, u kojoj je osim toga živio upravitelj tog društva sa svojom obitelji a da pritom nije plaćao najamninu. U svojim prijavama PDV‑a MPA odbio je u cijelosti PDV koji se odnosi na troškove izgradnje i uređenja te nekretnine.

               15

               Smatrajući da je PDV moguće odbiti samo djelomično s obzirom na to da je jedan dio nekretnine bio namijenjen za stanovanje upravitelja, nadležna porezna uprava izdala je 6. studenoga 1995. MPA‑u nalog za plaćanje.

               16

               Prvostupanjski sud kojem je MPA podnio pravno sredstvo za poništenje navedenog naloga usvojio ga je. Žalbu koju je podnijela nadležna porezna uprava protiv prvostupanjske presude odbio je žalbeni sud u Bruxellesu presudom od 4. siječnja 2006., osobito zbog toga što je nenaplatno stavljanje na raspolaganje dijela nekretnine koji se koristi u svrhu stanovanja upravitelja u prevladavajućem interesu oporezive gospodarske djelatnosti koju u toj nekretnini obavlja porezni obveznik, tako da je taj dio nekretnine moguće smatrati kapitalnim dobrom čija izgradnja, održavanje, popravci i poboljšavanje daju pravo na odbitak PDV‑a.

               17

               U oba spora nadležna porezna uprava podnijela je žalbu u kasacijskom postupku, tvrdeći među ostalim kao prvo da navedena presuda Seeling nije primjenjiva na situacije poput onih povodom kojih je došlo do ovih sporova. Nadalje, stavljanje na raspolaganje dijela nekretnine u privatne svrhe upravitelja društva smatra se – u pogledu poreza na dohodak – primitkom u naravi, tako da se ne može smatrati da se radi o „nenaplatnom” stavljanju na raspolaganje ili o situaciji u kojoj „se ne plaća najamnina”. Naposljetku, izravna i neposredna veza koja na temelju članka 17. stavaka 2. i 5. Šeste direktive mora postojati između ulazne transakcije i oporezive izlazne transakcije kako bi nastalo pravo na odbitak ne ovisi o cilju koji želi postići porezni obveznik i u ovom slučaju ne postoji. Uostalom, na poreznom obvezniku je da dokaže da ima pravo na odbitak. Međutim, takav dokaz nije podnesen.

               18

               U tim je okolnostima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, oblikovana na jednak način u oba predmeta C‑210/11 i C‑211/11:

                        „1.

                        Treba li članak 6. [stavak 2. prvi podstavak] točku (a) i članak 13. B točku (b) [Šeste direktive] tumačiti na način da zabranjuju da se uporaba u privatne svrhe od strane upravitelja, administratora ili članova i njihovih obitelji društva koje je porezni obveznik i koje ima pravnu sposobnost, jednog dijela ili cijele nekretnine koja je dio imovine tog društva i koja stoga u cijelosti čini imovinu određenog poslovanja, smatra pružanjem usluge koja je izuzeta od plaćanja poreza na temelju toga što predstavlja leasing ili iznajmljivanje nekretnine u smislu navedenog članka 13. B točke (b), u slučaju kad kao naknada za to korištenje nije predviđeno nikakvo plaćanje najamnine u novcu, ali što dovodi do primitka u naravi koji se kao takav oporezuje u okviru poreza na dohodak kojem podliježu upravitelji, s tim da se to korištenje zbog toga u poreznom smislu smatra naknadom za dio usluge rada koju pružaju upravitelji, administratori ili članovi?

                        2.

                        Treba li te odredbe tumačiti na način da se [to] izuzeće u navedenom slučaju primjenjuje kad društvo ne dokaže postojanje potrebne veze između poslovanja poduzeća i stavljanja jednog dijela ili cijele nekretnine na raspolaganje upraviteljima, administratorima ili članovima, i je li u tom slučaju dovoljno postojanje neizravne veze?”

               19

               Rješenjem predsjednika Suda od 28. lipnja 2011. predmeti C‑210/11 i C‑211/11 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.

         O glavnim postupcima i prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 2. prvi podstavak točku (a) i članak 13. B točku (b) Šeste direktive tumačiti na način da zabranjuju da stavljanje na raspolaganje dijela nekretnine koja je u vlasništvu pravne osobe, u privatne svrhe upravitelja te pravne osobe, a da pritom nije predviđeno da korisnici plaćaju najamninu u novcu kao naknadu za korištenje te nekretnine, predstavlja najam nekretnine izuzet od plaćanja poreza u smislu te direktive i može li na to utjecati činjenica da se takvo stavljanje na raspolaganje – u pogledu nacionalnog propisa o porezu na dohodak – smatra primitkom u naravi koji proizlazi iz izvršavanja dužnosti predviđenih statutom ili ugovorom o radu od strane korisnika.

               21

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da porezni obveznik u svrhu primjene Šeste direktive može izabrati hoće li u svoje poduzeće uključiti dio imovine koja je namijenjena za njegovu privatnu uporabu (vidjeti osobito presudu od 4. listopada 1995., Armbrecht, C‑291/92, Zb. str. I‑2775., t. 20. i gore navedenu Seeling, t. 40.).

               22

               Ako porezni obveznik odluči da s kapitalnim dobrima koja istodobno koristi u profesionalne i privatne svrhe postupa kao s imovinom poduzeća, ulazni PDV koji se plaća na stjecanje te imovine može se u načelu u cijelosti i neposredno odbiti (vidjeti osobito presudu od 11. srpnja 1991., Lennartz, C‑97/90, Zb. str. I‑3795., t. 26. i gore navedenu Seeling, t. 41.).

               23

               Iz članka 6. stavka 2. prvog podstavka točke (a) i članka 11. A stavka 1. točke (c) Šeste direktive proizlazi da kad dobro koje čini dio imovine određenog poslovanja daje pravo na to da se u cijelosti ili djelomično odbije plaćeni ulazni PDV, korištenje tog dobra u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili za svrhe koje nisu poslovnog karaktera smatra se isporukom usluge obavljenom uz naknadu i oporezuje se na temelju iznosa troškova nastalih za izvršenje navedene isporuke usluge (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Lennartz, t. 26. i Seeling, t. 42.).

               24

               Stoga porezni obveznik koji odabere da će cijela zgrada činiti dio imovine njegova poslovanja i koji nakon toga koristi dio te zgrade u svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih zaposlenika ima, s jedne stane, pravo odbiti plaćeni ulazni PDV od ukupnih troškova izgradnje navedene zgrade i, s druge strane, usporednu obvezu platiti PDV na iznos izdataka nastalih za izvršavanje tog privatnog korištenja.

               25

               Što se tiče zajedničke primjene članka 6. stavka 2. prvog podstavka točke (a) i članka 13. B točke (b) Šeste direktive u slučaju korištenja dijela zgrade koja u cijelosti čini dio imovine njegova poslovanja u privatne svrhe poreznog obveznika ili u privatne svrhe njegovih zaposlenika, Sud je presudio da je tim odredbama protivan nacionalni propis koji – iako ne postoje karakteristike leasinga ili iznajmljivanja nepokretne imovine u smislu tog članka 13. B točke (b) – isporukom usluge koja je izuzeta od plaćanja PDV‑a na temelju te potonje odredbe smatra korištenje, u privatne svrhe zaposlenika poreznog obveznika koji je pravna osoba, dijela zgrade koju je taj porezni obveznik izgradio ili ju drži na temelju stvarnog prava na nekretnini, kad je zbog te nekretnine nastalo pravo na odbitak plaćenog ulaznog poreza (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Seeling, t. 56. i presudu od 29. ožujka 2012., BLM, C‑436/10, t. 31.).

               26

               Stoga, kako bi bila riječ o iznajmljivanju nepokretne imovine u smislu članka 13. B točke (b) Šeste direktive, potrebno je da budu ispunjeni svi uvjeti karakteristični za tu transakciju, odnosno da je vlasnik nepokretne imovine prenio najmoprimcu, u zamjenu za najamninu i na ugovoreno vrijeme, pravo korištenja njegovom imovinom i isključivanja drugih osoba iz tog prava (presude od 9. listopada 2001., Mirror Group, C‑409/98, Zb. str. I‑7175., t. 31. i Cantor Fitzgerald International, C‑108/99, Zb. str. I‑7257., t. 21. kao i gore navedena Seeling, t. 49.).

               27

               Naime, članak 13. B točka (b) Šeste direktive predstavlja odstupanje od općeg načela u skladu s kojim se PDV plaća za svaku isporuku usluga koju uz naknadu izvrši porezni obveznik te ga stoga valja strogo tumačiti. U slučaju da ne postoji jedan od uvjeta navedenih u prethodnoj točki, ta se odredba analogijom ne može primijeniti pozivanjem na to da sa stajališta konačne potrošnje privatno korištenje – u svrhe stanovanja – nekretnine koja čini imovinu određenog poslovanja najviše sliči najmu u smislu te odredbe (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Seeling, t. 44. i 45.).

               28

               Točnije, kada je riječ o uvjetu koji se odnosi na plaćanje najamnine, a da se pritom ne dovodi u pitanje sudska praksa prema kojoj pojam „isporuka usluga [...] uz naknadu” u smislu članka 2. točke 1. Šeste direktive pretpostavlja postojanje izravne veze između pružene usluge i primljene protuvrijednosti (vidjeti među ostalim presudu od 29. srpnja 2010., Astra Zeneca UK, C‑40/09, Zb. str. I‑7505., t. 27.), valja utvrditi da se činjenicu da ne postoji takvo plaćanje ne može kompenzirati okolnošću da se za to privatno korištenje nekretnine koja je dio imovine poslovanja, na temelju poreza na dohodak, smatra da predstavlja primitak u naravi koji je mjerljiv i stoga na neki način dio plaće kojeg se korisnik odrekao kako bi mu se stavila na raspolaganje predmetna nekretnina.

               29

               Kao prvo, kao što je to naime Sud već presudio u točki 45. svoje gore navedene presude Seeling, članak 13. B točku (b) Šeste direktive nije moguće primijeniti analogijom tako da se – kao što to predlaže belgijska vlada – primitak u naravi, određen za izračun poreza na dohodak koji se duguje, izjednači s najamninom.

               30

               Nadalje, situacije poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu se uspoređivati, suprotno onomu što tvrdi belgijska vlada, s činjenicama o kojima je riječ u predmetu povodom kojeg je donesena gore navedena presuda Astra Zeneca UK. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 29. do 31. te presude, bilo je dokazano da je u tom predmetu postojala neposredna veza između predmetnih vrijednosnih bonova koje je društvo Astra Zeneca Ltd davalo svojim zaposlenicima i točno određenog dijela plaće u novcu kojeg su se potonji morali izričito odreći u zamjenu za primitak tih bonova. Međutim, u glavnim postupcima nije dokazano niti da je upraviteljima smanjena plaća u vrijednosti koja odgovara stavljanju na raspolaganje nekretnine o kojoj je riječ niti je sigurno da se za dio posla koji obavljaju navedeni upravitelji može smatrati da predstavlja naknadu za stavljanje na raspolaganje nekretnine (vidjeti analogijom presudu od 16. listopada 1997., Fillibeck, C‑258/95, Zb. str. I‑5577., t. 15. i 16.).

               31

               Naposljetku, iz točke 15. gore navedene presude BLM proizlazi da je Sud bio upoznat s činjenicom da je, sukladno nacionalnom zakonodavstvu o kojem je riječ u predmetu povodom kojeg je donesena ta presuda, koje je uostalom jednako zakonodavstvu o kojem je riječ u glavnim predmetima, privatno korištenje u svrhe stanovanja nekretnine stavljene na raspolaganje administratoru društva BLM SA, a da pritom od njega nije traženo plaćanje najamnine u novcu, glede poreza koji moraju plaćati fizičke osobe bilo izjednačeno s paušalno izračunatim primitkom u naravi. Međutim to izjednačavanje, koje nije ponovljeno u točkama 23. do 30. te presude, očito nije imalo utjecaja na tumačenje koje je prihvatio Sud.

               32

               Takvo tumačenje ne može dovesti u pitanje činjenica da je Sud u točki 32. gore navedene presude BLM presudio da je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni je li u situaciji poput one o kojoj je riječ u predmetu povodom kojeg je donesena ta presuda bilo moguće smatrati da je bila riječ o iznajmljivanju nepokretne imovine u smislu članka 13. B točke (b) Šeste direktive.

               33

               Naime, nesporno je da je zadaća nacionalnih sudova, koji su jedini nadležni ocjenjivati činjenice, da s obzirom na okolnosti svakog pojedinog slučaja odrede temeljna obilježja predmetne transakcije kako bi se okvalificirala u smislu Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2011., Inter‑Mark Group, C‑530/09, još neobjavljena u Zborniku, t. 32.). Budući da Sud dakle nije dužan odlučiti o sporu u glavnom postupku, potonji je to ostavio sudu koji je uputio zahtjev, vodeći računa o okolnosti da nije isključena mogućnost da postoje dokazi različiti od onih koji se nalaze u spisu kojim raspolaže Sud, kojima je moguće dokazati da su u ovom slučaju bile ispunjene sve karakteristike iznajmljivanja u smislu članka 13. B točke (b) Šeste direktive.

               34

               S obzirom na ova razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 2. prvi podstavak točku (a) i članak 13. B točku (b) Šeste direktive treba tumačiti na način da zabranjuju da stavljanje na raspolaganje dijela nekretnine koja je u vlasništvu pravne osobe, u privatne svrhe upravitelja te pravne osobe, a da pritom nije predviđeno da korisnici plaćaju najamninu u novcu kao naknadu za korištenje te nekretnine, predstavlja najam nekretnine izuzet od plaćanja poreza u smislu te direktive i da na to ne može utjecati činjenica da se takvo stavljanje na raspolaganje – u pogledu nacionalnog propisa o porezu na dohodak – smatra primitkom u naravi koji proizlazi iz izvršavanja dužnosti predviđenih statutom ili ugovorom o radu od strane korisnika.

         Drugo pitanje

               35

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 2. prvi podstavak točku (a) i članak 13. B točku (b) Šeste direktive tumačiti na način da je u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku pitanje je li davanje jednog dijela ili cijele nekretnine koja je potpuno u vlasništvu poduzeća na raspolaganje upraviteljima, administratorima ili članovima društva tog poduzeća u neposrednoj vezi s poslovanjem poduzeća bitno za odlučivanje o tome odnosi li se to stavljanje na raspolaganje na izuzeće predviđeno drugom od navedenih odredaba.

               36

               U tom pogledu, valja podsjetiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da je za primjenu sustava PDV‑a i stoga sustava odbitka odlučno to da porezni obveznik koji djeluje kao takav stekne određeno dobro. Stvarna ili namjeravana uporaba tog dobra određuje samo opseg prvotnog odbitka na koji porezni obveznik ima pravo na temelju članka 17. Šeste direktive i opseg mogućih ispravaka tijekom idućih razdoblja (gore navedena presuda Lennartz, t. 15.). S druge strane, kad porezni obveznik neko dobro stekne isključivo u privatne svrhe, on djeluje u privatnom svojstvu, a ne kao porezni obveznik u smislu te direktive (presuda od 6. svibnja 1992., de Jong, C‑20/91, Zb. str. I‑2847., t. 17.).

               37

               Usto, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 21. do 24. ove presude, porezni obveznik koji odabere da će cijela zgrada činiti dio imovine njegova poslovanja i koji nakon toga koristi dio te zgrade u svoje privatne svrhe ima, s jedne stane, pravo odbiti plaćeni ulazni PDV od ukupnih troškova izgradnje navedene zgrade i, s druge strane, usporednu obvezu platiti PDV na iznos izdataka nastalih za izvršavanje navedenog korištenja.

               38

               Suprotno onomu što se čini da tvrdi belgijska vlada, porezni obveznik u takvoj situaciji nije dužan dokazati da je stavljanje na raspolaganje jednog dijela ili cijele nekretnine koja u cijelosti čini dio imovine njegova poslovanja njegovim upraviteljima, administratorima ili članovima izvršeno „u svrhu njegovih oporezovanih transakcija” u smislu članka 17. stavka 2. Šeste direktive.

               39

               Naime, kada je porezni obveznik odabrao da će cijela nekretnina činiti dio imovine njegova poslovanja, on ju može – kao što to proizlazi iz članka 6. stavka 2. točke (b) Šeste direktive – koristiti za svrhe koje nisu poslovnog karaktera i ne može biti dužan dokazati da je to korištenje izvršeno u svrhu njegovih oporezovanih transakcija. Porezni obveznik dakle ne mora dokazati postojanje neposredne i izravne veze između korištenja predmetne nekretnine u privatne svrhe i svojih oporezivih gospodarskih aktivnosti.

               40

               Iz toga slijedi da na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 6. stavak 2. prvi podstavak točku (a) i članak 13. B točku (b) Šeste direktive treba tumačiti na način da u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku pitanje je li stavljanje jednog dijela ili cijele nekretnine koja u cijelosti čini dio imovine poslovanja na raspolaganje upraviteljima, administratorima ili članovima društva tog poduzeća u neposrednoj vezi s poslovanjem poduzeća nije bitno za odlučivanje o tome odnosi li se to stavljanje na raspolaganje na izuzeće predviđeno drugom od navedenih odredaba.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 6. stavak 2. prvi podstavak točku (a) i članak 13. B točku (b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995., treba tumačiti na način da zabranjuju da stavljanje na raspolaganje dijela nekretnine koja je u vlasništvu pravne osobe, u privatne svrhe upravitelja te pravne osobe, a da pritom nije predviđeno da korisnici plaćaju najamninu u novcu kao naknadu za korištenje te nekretnine, predstavlja najam nekretnine izuzet od plaćanja poreza u smislu te direktive i da na to ne može utjecati činjenica da se takvo stavljanje na raspolaganje – u pogledu nacionalnog propisa o porezu na dohodak – smatra primitkom u naravi koji proizlazi iz izvršavanja dužnosti predviđenih statutom ili ugovorom o radu od strane korisnika.

                        2.

                           Članak 6. stavak 2. prvi podstavak točku (a) i članak 13. B točku (b) Šeste direktive br. 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 95/7, treba tumačiti na način da u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku pitanje je li stavljanje jednog dijela ili cijele nekretnine koja u cijelosti čini dio imovine poslovanja na raspolaganje upraviteljima, administratorima ili članovima društva tog poduzeća u neposrednoj vezi s poslovanjem poduzeća nije bitno za odlučivanje o tome odnosi li se to stavljanje na raspolaganje na izuzeće predviđeno drugom od navedenih odredaba.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. veljače 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2001/55/EZ. # Predmet C-455/04.


Presuda Suda od 22. rujna 1988. # Komisija Europskih zajednica protiv Irske. # Predmet 45/87.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. ožujka 2017.#Polynt SpA protiv Europske agencije za kemijske proizvode.#Žalba – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) – Članak 57. točka (f) – Autorizacija – Posebno zabrinjavajuće tvari – Identifikacija – Jednako zabrinjavajući učinci – Cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid, cis‑cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid i trans‑cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid.#Predmet C-323/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. ožujka 2017. (
            *1
         )*
      „Žalba — Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) — Članak 57. točka (f) — Autorizacija — Posebno zabrinjavajuće tvari — Identifikacija — Jednako zabrinjavajući učinci — Cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid, cis‑cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid i trans‑cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid“
      U predmetu C‑323/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 30. lipnja 2015.,

         Polynt SpA, sa sjedištem u Scanzorosciateu (Italija), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,
      tužitelj,
      kojeg podupiru:

         New Japan Chemical, sa sjedištem u Osaki (Japan), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,

         REACh ChemAdvice GmbH, sa sjedištem u Kelkheimu (Njemačka), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      a druge stranke postupka su:

         Sitre Srl, sa sjedištem u Milanu (Italija), koji zastupaju C. Mereu i M. Grunchard, avocats,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Europska agencija za kemikalije (ECHA), koju zastupaju M. Heikkilä, C. Buchanan, W. Broere i T. Zbihlej, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Stuycka, advocaat,
      tuženik u prvom stupnju,
      koju podupiru:

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju C. Schillemans i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Kukovec i K. Mifsud‑Bonnici, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. lipnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Polynt traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 30. travnja 2015., Polynt i Sitre/ECHA (T‑134/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:254) kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za djelomično poništenje Odluke ED/169/2012 Europske agencije za kemikalije (ECHA) od 18. prosinca 2012. o uvrštavanju posebno zabrinjavajućih tvari na popis predloženih tvari (u daljnjem tekstu: sporna odluka), na temelju članka 59. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1. i ispravak u SL 2007., L 136, str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3. i ispravak u SL 2016., L 349, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba REACH), u mjeri u kojoj se odnosi na cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid (EZ br. 201‑604-9), cis‑cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid (EZ br. 236‑086-3) i trans‑cikloheksan-1,2-dikarboksilni anhidrid (EZ br. 238‑009-9) (u daljnjem tekstu zajedno: HHPA).

         Pravni okvir

               2

               Članak 57. Uredbe REACH, pod naslovom „Tvari koje se uvrštavaju u Prilog XIV.”, propisuje:
               „U Prilog XIV. mogu se uvrstiti sljedeće tvari, u skladu s postupkom predviđenim u članku 58.:

                        (a)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚karcinogenost’, 1.A ili 1.B kategorija, u skladu s odjeljkom 3.6. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;

                        (b)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚mutageni učinak na zametne stanice’, 1.A ili 1.B kategorije, u skladu s odjeljkom 3.5. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;

                        (c)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚reproduktivna toksičnost’, 1.A ili 1.B kategorija – ‚štetni učinci na spolnu funkciju i plodnost ili na razvoj’, u skladu s odjeljkom 3.7. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;

                        (d)

                        tvari koje su postojane, bioakumulativne i toksične u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;

                        (e)

                        tvari koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;

                        (f)

                        tvari – kao što su tvari koje imaju svojstva endokrine disrupcije ili tvari koje imaju postojana, bioakumulativna i toksična svojstva ili vrlo postojana i vrlo bioakumulativna svojstva, a ne ispunjavaju kriterije iz točaka (d) i (e) – kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”

               3

               Članak 58. Uredbe REACH, pod naslovom „Uvrštavanje tvari u Prilog XIV.”, glasi:
               „[…]
               5.   Nakon što se tvar uvrsti u Prilog XIV. ona se, podložno stavku 6., više ne podvrgava novim ograničenjima u skladu s postupkom iz glave VIII. s obzirom na rizike za zdravlje ljudi ili okoliš koji proizlaze iz uporabe tvari pojedinačno ili u pripravku odnosno iz ugradnje tvari u proizvod zbog unutarnjih svojstava iz Priloga XIV.
               6.   Tvar iz Priloga XIV. može se podvrgnuti novim ograničenjima u skladu s postupkom iz glave VIII. s obzirom na rizike za zdravlje ljudi ili okoliš koji proizlaze iz prisutnosti tvari u proizvodu ili proizvodima.
               7.   Tvari čije su sve uporabe zabranjene u skladu s odredbama glave VIII. ili drugim zakonodavstvom Zajednice ne uvrštavaju se u Prilog XIV. odnosno brišu se iz tog Priloga.
               8.   Tvari koje na temelju novih informacija više ne ispunjavaju kriterije iz članka 57. brišu se iz Priloga XIV. u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 4.”

               4

               Članak 59. Uredbe REACH, pod naslovom „Identifikacija tvari iz članka 57.”, propisuje:
               „1.   Postupak iz stavaka od 2. do 10. ovog članka primjenjuje se za potrebe identifikacije tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. i utvrđivanja popisa tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. […]
               […]
               3.   Svaka država članica može izraditi dosje u skladu s Prilogom XV. za tvari koje prema njezinom mišljenju ispunjavaju kriterije iz članka 57. i poslati ga Agenciji.[…]
               […]
               7.   Ako se Agencija očituje odnosno ako primi očitovanja, upućuje dosje Odboru država članica u roku od 15 dana nakon isteka roka od 60 dana navedenog u stavku 5.
               8.   Ako se u roku od 30 dana u Odboru država članica postigne jednoglasni sporazum u pogledu identifikacije tvari, Agencija uvrštava tvar u popis iz stavka 1. Agencija tu tvar može uključiti u svoje preporuke na temelju članka 58. stavka 3.
               9.   Ako se unutar Odbora država članica ne postigne jednoglasni sporazum, Komisija izrađuje nacrt prijedloga za identifikaciju tvari u roku od tri mjeseca od primitka mišljenja Odbora država članica. Konačna odluka o određivanju tvari donosi se u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 3.
               10.   Agencija na svojim internetskim stranicama bez odlaganja objavljuje i ažurira popis iz stavka 1. čim se donese odluka o uvrštenju tvari.”

               5

               Članak 60. Uredbe REACH, pod naslovom „Davanje autorizacije”, glasi:
               „1.   Komisija donosi odluke o zahtjevima za davanje autorizacije u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 3., autorizacija se daje ako je rizik za zdravlje ljudi ili okoliš koji proizlazi iz uporabe tvari zbog unutarnjih svojstava utvrđenih u Prilogu XIV. podvrgnut odgovarajućoj kontroli u skladu s odjeljkom 6.4. Priloga I. i na način kako je dokumentirano u izvješću o kemijskoj sigurnosti podnositelja zahtjeva, uzimajući u obzir mišljenje Odbora za procjenu rizika iz članka 64. stavka 4. točke (a). Komisija pri davanju autorizacije i postavljanju eventualnih uvjeta u odobrenjima uzima u obzir sva ispuštanja, emisije i gubitke kao i rizike koji proizlaze iz difuznih ili disperzivnih uporaba koji su poznati u vrijeme donošenja odluke.
               Komisija ne razmatra rizike za zdravlje ljudi koji proizlaze iz uporabe tvari u medicinskim uređajima koji su uređeni Direktivom Vijeća 90/385/EEZ od 20. lipnja 1990. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na aktivne medicinske implantate, Direktivom Vijeća 93/42/EEZ od 14. lipnja 1993. o medicinskim pomagalima ili Direktivom 98/79/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. listopada 1998. o in vitro dijagnostičkim medicinskim proizvodima.
               3.   Stavak 2. ne primjenjuje se na:

                        (a)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. točaka (a), (b), (c) ili (f) za koje nije moguće odrediti prag u skladu s odjeljkom 6.4. Priloga I.;

                        (b)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. točke (d) ili (e);

                        (c)

                        tvari identificirane u skladu s člankom 57. točkom (f) koje imaju postojana, bioakumulativna i toksična svojstva ili vrlo postojana i vrlo bioakumulativna svojstva.

                  4.   Ako se autorizacija ne može dati na temelju stavka 2. kao i u slučaju tvari iz stavka 3., autorizaciju je moguće dati samo ako se dokaže da socioekonomske koristi nadilaze rizik za zdravlje ljudi i okoliš koji proizlazi iz uporabe te tvari i ako ne postoje prikladne alternativne tvari odnosno tehnologije.[…]”

         Okolnosti spora

               6

               Iz točaka 1. do 3. pobijane presude proizlazi da je HHPA anhidrid cikličke kiseline. Ta tvar namijenjena je za industrijsku uporabu i koristi se kao posrednik ili monomer kao i za proizvodnju predmeta ili posrednika u proizvodnji polimernih smola. HHPA klasificiran je u tvari koje izazivaju preosjetljivost dišnih putova 1. kategorije, koje mogu izazvati simptome alergije ili astme ili poteškoće s disanjem, ako se udišu, u skladu s tablicom 3.1. koja se nalazi u dijelu 3. Priloga VI. Uredbi (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o razvrstavanju, označivanju i pakiranju tvari i smjesa, o izmjeni i stavljanju izvan snage Direktive 67/548/EEZ i Direktive 1999/45/EZ i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1907/2006 (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3. i ispravak u SL 2016., L 349, str. 1.).

               7

               Iz točke 4. pobijane presude proizlazi da je Kraljevina Nizozemska 6. kolovoza 2012. ECHA‑i poslala dosje u kojem je predlagala da se HHPA identificira kao posebno zabrinjavajuća tvar koju treba uvrstiti u Prilog XIV. Uredbi REACH.

               8

               Nakon završetka postupka propisanog u članku 59. Uredbe REACH, ECHA je donijela spornu odluku kojom je HHPA identificirala kao tvar koja ispunjava kriterije iz članka 57. točke (f) te uredbe.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. veljače 2013. Polynt je pokrenuo postupak kojim traži djelomično poništenje sporne odluke i predlaže da se ECHA‑i naloži snošenja troškova postupka.

               10

               Rješenjima od 6. rujna 2013. Kraljevini Nizozemskoj i Komisiji odobrena je intervencija u potporu ECHA‑inu zahtjevu.

               11

               Opći sud pobijanom presudom odbio je tužbu i naložio Polyntu snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               12

               Polynt od Suda zahtijeva da:

                        —

                        kao prvo, ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu i vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu kako bi odlučio o njegovoj tužbi za poništenje;

                        —

                        naloži ECHA‑i snošenje troškova nastalih u postupcima pred Sudom i Općim sudom.

               13

               ECHA od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži Polyntu snošenje troškova nastalih u postupku pred Sudom i pred Općim sudom.

               14

               Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži Polyntu snošenje troškova.

         O žalbi

         Prvi do trećeg žalbenog razloga, koji se temelje na pogrešnom tumačenju i primjeni članka 57. točke (f) Uredbe REACH

      Argumentacija stranaka

               15

               Polynt smatra da je u točki 71. pobijane presude navedeno da ECHA nije dužna uzeti u obzir procjenu rizika, dok je u njezinoj točki 73. navedeno suprotno. Zbog te proturječnosti Opći sud je pogrešno tumačio i primijenio članak 57. točku (f) Uredbe REACH.

               16

               U točki 81. navedene presude Opći sud je odbio Polyntovu argumentaciju o nužnosti uzimanja u obzir, među ostalim, postojećih mjera upravljanja rizicima jer su unutarnja svojstva dostatna da opravdaju identifikaciju tvari kao posebno zabrinjavajuće. Polynt osporava to tumačenje članka 57. točke (f) Uredbe REACH.

               17

               Polynt tvrdi da, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 61. i 68. pobijane presude, iz članka 60. stavka 2. Uredbe REACH ne proizlazi da činjenica da se negativni učinci neke tvari povezani s njezinom uporabom mogu na primjeren način kontrolirati ne sprečava njezinu identifikaciju kao posebno zabrinjavajuće tvari. Tumačenje Općeg suda suprotno je „Vodiču za pripremu dosjea iz Priloga XV. o identifikaciji posebno zabrinjavajućih tvari”, u verziji koja se primjenjivala na dan sporne odluke i bila je navedena u točki 49. pobijane presude.

               18

               ECHA i Komisija smatraju da obrazloženje pobijane presude nije proturječno. Opći sud pravilno je primijenio presudu od 21. srpnja 2011., Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504) kada je u točki 71. pobijane presude presudio da članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne zahtijeva provođenje procjene rizika. Prema mišljenju te agencije, nužna je jedino procjena opasnosti povezanih s unutarnjim svojstvima tvari. ECHA i Komisija dodaju da se nije mogla izvršiti uobičajena procjena rizika za tu tvar jer se nije mogla utvrditi izvedena razina bez učinka (Derived No‑Effect Level) za HHPA.

               19

               ECHA i Komisija smatraju da je Opći sud opravdano presudio da bi, ako tvari čija se uporaba može kontrolirati ne bi mogle biti identificirane kao posebno zabrinjavajuće i uvrštene u Prilog XIV. Uredbi REACH, članak 60. stavak 2. te uredbe bio lišen svoje biti.

         Ocjena Suda

               20

               Kako bi se utvrdilo je li Opći sud, kao što to smatra Polynt, pogrešno primijenio pravo – presudivši u točkama 61., 68., 71. i 81. pobijane presude da članak 57. točka (f) Uredbe REACH zahtijeva analizu unutarnjih svojstava predmetnih tvari, isključujući svako razmatranje podataka o izloženosti ljudi koji odražavaju mjere upravljanja rizicima koje su na snazi – važno je podsjetiti da je, prema članku 1. stavku 1. Uredbe REACH, njezina svrha osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša, uključujući promicanje alternativnih metoda za procjenu opasnosti tvari, kao i stavljanje u slobodan promet tvari na unutarnjem tržištu te istovremeno povećati konkurentnost i inovativnost. U tu se svrhu navedenom uredbom uvodi integrirani sustav kontrole kemijskih tvari koji uključuje njihovu registraciju, procjenu kao i autorizaciju te eventualna ograničenja njihove uporabe.

               21

               Kao što je to osobito istaknuto u uvodnim izjavama 69. i 70. Uredbe REACH, „posebno zabrinjavajućim tvarima” trebalo bi posvetiti osobitu pozornost. Te tvari podvrgnute su postupku autorizacije iz glave VII. te uredbe. Cilj je tog postupka, prema članku 55. navedene uredbe, „osigurati dobro funkcioniranje unutarnjega tržišta i istovremeno osigurati primjerenu kontrolu rizika posebno zabrinjavajućih tvari te njihovu postupnu zamjenu prikladnim alternativnim tvarima ili tehnologijama, ako su one ekonomski i tehnički održive”.

               22

               Prvi je korak tog postupka autorizacije postupak identifikacije posebno zabrinjavajućih tvari na temelju kriterija iz članka 57. Uredbe REACH. Drugi korak sastoji se od uvrštavanja tih tvari na popis tvari podvrgnutih autorizaciji, koji tvori Prilog XIV. toj uredbi, a treći i posljednji korak odnosi se na postupak na temelju kojeg, ovisno o slučaju, može doći do autorizacije posebno zabrinjavajuće tvari.

               23

               Članak 57. te uredbe predviđa više situacija za identifikaciju tvari namijenjenih uvrštavanju na popis tvari podvrgnutih autorizaciji iz Priloga XIV. Uredbi REACH.

               24

               Članak 57. točke (a) do (c) navedene uredbe najprije se odnosi na tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se razvrstavaju kao karcinogene, mutagene ili reproduktivno toksične (u daljnjem tekstu: CMR), iz kategorije 1.A ili 1.B, u skladu s odjeljcima 3.5. do 3.7. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008. Nadalje, taj članak 57. u točkama (d) i (e) odnosi se na postojane, bioakumulativne i toksične tvari (u daljnjem tekstu: PBT) i one koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne (u daljnjem tekstu: vPvB), sukladno kriterijima navedenima u Prilogu XIII. Uredbi REACH. Ti kriteriji temelje se na procjeni opasnosti koje te tvari predstavljaju. Konačno, članak 57. točka (f) te uredbe odnosi se na sve druge tvari koje ne ispunjavaju nijedan od navedenih kriterija, već „kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”.

               25

               Iz teksta članka 57. Uredbe REACH proizlazi da ona ne zahtijeva da se u vezi s predmetnim tvarima provede procjena rizika analogna onoj koja se u okviru postupka procjene zahtijeva u odjeljku 6. Priloga I. toj uredbi ili u okviru postupka autorizacije u članku 64. stavku 4. navedene uredbe ili, kada je riječ o postupku ograničenja, u članku 70. iste uredbe. Osim toga, čini se da je u članku 57. pod točkom (f) predviđen samostalni mehanizam koji omogućuje da se kao posebno zabrinjavajuće tvari identificiraju tvari koje na temelju te odredbe još nisu bile označene kao takve.

               26

               Članak 57. točka (f) Uredbe REACH za identifikaciju tvari koje nisu one koje ispunjavaju uvjete za klasifikaciju kao CMR, PBT ili vPvB zahtijeva da se od slučaja do slučaja na temelju znanstvenih dokaza utvrdi, s jedne strane, da je vjerojatno da predmetne tvari imaju ozbiljne učinke na zdravlje ljudi ili okoliš i, s druge strane, da su ti učinci „jednako zabrinjavajući kao oni tvari [CMR, PBT ili vPvB]”. Ti su uvjeti kumulativni i ako jedan od njih nije ispunjen identifikaciju tvari kao posebno zabrinjavajuće treba odbaciti.

               27

               Što se tiče prvog uvjeta, on zahtijeva da se učinci tvari na zdravlje ljudi ili okoliš mogu smatrati „ozbiljnima” zbog, primjerice, njihova značaja ili ireverzibilnog karaktera. Ispitivanje tog uvjeta temelji se na ocjeni opasnosti za zdravlje ili okoliš na temelju elemenata koji spadaju u relevantne dijelove odjeljaka 1. do 4. Priloga I. Uredbi REACH, kao što je to navedeno u odjeljku 2. Priloga XV. toj uredbi. Stoga je očito da taj prvi uvjet predviđen u članku 57. točki (f) navedene uredbe zahtijeva analizu opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetne tvari.

               28

               U tom pogledu razvrstavanje tvari u Prilog I. Uredbi br. 1272/2008 predstavlja važan, ali ne i odlučujući element. Kada tvar spada u jedan od razreda opasnosti za zdravlje ljudi ili okoliš predviđenih tom uredbom, ta okolnost može biti dovoljna za dokaz vjerojatnosti „ozbiljnih učinaka na zdravlje ljudi ili okoliš”. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 61. i 63. svojeg mišljenja, pripadnost nekom razredu opasnosti nije stoga ni nužan ni dovoljan uvjet u tom pogledu.

               29

               Naime, iz strukture članka 57. Uredbe REACH proizlazi da je, s jedne strane, zakonodavac Unije smatrao da sve posebno zabrinjavajuće tvari ne spadaju nužno u razrede opasnosti iz Priloga I. Uredbi br. 1272/2008. Stoga se područje primjene članka 57. točke (f) izričito proteže na endokrine disruptore, iako ta vrsta učinaka ne spada ni u jedan razred opasnosti naveden u tom prilogu.

               30

               S druge strane, zakonodavac Unije smatrao je da nisu svi razredi opasnosti predviđeni u Prilogu I. Uredbi br. 1272/2008 nužno posebno zabrinjavajući. Stoga činjenica da nije predviđeno da se sve preosjetljivosti dišnih putova, kao što je to predviđeno za tvari CMR, smatraju posebno zabrinjavajućima, iako te tvari spadaju u takav razred opasnosti, pokazuje da je namjera zakonodavca Unije da se postupak autorizacije rezervira samo za neke tvari, na temelju analize od slučaja do slučaja, a ne da se primjenjuje na sve tvari razvrstane kao opasne za zdravlje ili za okoliš.

               31

               Što se tiče drugog uvjeta navedenog u članku 57. točki (f) Uredbe REACH, treba znanstveno dokazati jesu li ti učinci „jednako zabrinjavajući” kao oni tvari CMR, PBT ili vPvB.

               32

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne utvrđuje nijedan kriterij i ne sadržava nikakvo pojašnjenje u pogledu naravi zabrinjavajućih učinaka koja se može uzeti u obzir za utvrđivanje tvari različitih od CMR, PBT ili vPvB. U tim okolnostima, važno je utvrditi je li, kao što to tvrdi Polynt, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da je pojam „zabrinjavajućih učinaka”, upotrijebljen u članku 57. točki (f) te uredbe, ograničen na ispitivanje opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari, pri čemu su druga ispitivanja isključena.

               33

               Valja istaknuti da bi bilo dovoljno, ako je to bila namjera zakonodavca Unije, da se u članku 57. točki (f) Uredbe REACH, primjerice, predvidjelo da se kao posebno zabrinjavajuće mogu identificirati one tvari za koje je znanstveno dokazano da mogu imati „ozbiljne učinke jednake” onima tvari CMR, PBT ili vPvB ili „učinke jednakog stupnja ozbiljnosti” kao što su učinci navedenih tvari.

               34

               Međutim, iz teksta članka 57. točke (f) Uredbe REACH, koji pojašnjava da je identifikacija tvari različitih od CMR, PBT ili vPvB moguća samo u pogledu onih čiji su ozbiljni učinci „jednako zabrinjavajući” kao učinci tvari CMR, PBT ili vPvB, proizlazi da područje primjene te odredbe obuhvaća mogućnost da se u razmatranje uzmu elementi koji nadilaze opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari.

               35

               U tom pogledu valja istaknuti da primjena postupka autorizacije pretpostavlja da su kriteriji iz članka 57. Uredbe REACH prethodno ispunjeni. Čim se tvar identificira kao posebno zabrinjavajuća, ona postaje predmet postupka autorizacije, dok se njezin formalan upis na popis tvari podvrgnutih autorizaciji može odgoditi ovisno o stupnju prioriteta koji joj ECHA u skladu s člankom 58. te uredbe dodijeli.

               36

               Za tvar koja ne spada u kategorije opasnosti CMR, PBT ili vPvB, koje je zakonodavac posebno identificirao kao posebno zabrinjavajuće, identifikacija kao takve na temelju članka 57. točke (f) Uredbe REACH zbog jednako zabrinjavajućih učinaka kao što su oni tvari CMR, PBT ili vPvB također podrazumijeva osiguranje da se među različitim postupcima utvrđenima tom uredbom provede postupak autorizacije kako bi se nadzirali rizici koji proizlaze iz korištenja tom tvari. Takvo utvrđenje zahtijeva razmatranje šireg raspona čimbenika od onih koji su značajni za samo tehničku provedbu kvalifikacije učinaka ili unutarnjih svojstava tvari.

               37

               U tom pogledu valja podsjetiti da su u pogledu opasnosti za zdravlje ljudi jedino tvari CMR identificirane kao posebno zabrinjavajuće i stoga podvrgnute postupku autorizacije samo na temelju svoje klasifikacije u skladu s Prilogom I. Uredbi br. 1272/2008. Iz pripremnih akata koji su doveli do donošenja Uredbe REACH, osobito točke 1.7. Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (SEC(2003) 1171 final), proizlazi da je takav tretman opravdan „činjenicom da kategorije 1. i 2. proizvoda CMR u pravilu imaju uobičajeno ireverzibilne i toliko ozbiljne učinke da ih je potrebno sprečavati, a ne ispravljati”.

               38

               Zakonodavac Unije stoga je ocijenio da narav učinaka tih tvari na zdravlje ljudi zahtijeva takvu zabrinutost koja opravdava njihovo razlikovanje od svih ostalih tvari, uključujući one koje se nalaze u drugim razredima opasnosti koje mogu dovesti do smrti ili drugih ireverzibilnih učinaka. U odgovoru na pisana pitanja koja im je uputio Sud ECHA i Komisija naveli su da razina zabrinutosti koju izazivaju tvari CMR ne proizlazi samo iz ozbiljnosti njihovih učinaka, koji su često ireverzibilni, već i iz posljedica tih učinaka za društvo i poteškoća prilikom provedbe procjene njihovih rizika utemeljenih na utvrđivanju praga učinaka.

               39

               Ti elementi pokazuju da je cilj Uredbe REACH rezervirati postupak autorizacije za određene tvari identificirane kao posebno zabrinjavajuće, ne samo zbog ozbiljnosti njihovih učinaka opasnih za zdravlje ili okoliš već i zbog drugih čimbenika. Ti čimbenici mogu biti, osim vjerojatnosti pojave ozbiljnih učinaka tvari u uobičajenim uvjetima njezine uporabe, poteškoća da se na prikladan način procijene rizici koje te tvari predstavljaju ako nije moguće sa zahtijevanom sigurnošću utvrditi izvedenu razinu bez učinka ili predvidljivu koncentraciju bez učinka ili razinu zabrinutosti koju te tvari predstavljaju za javnost, broj pogođenih osoba kao i utjecaj tih učinaka na život, osobito profesionalni, pogođenih osoba.

               40

               Predviđajući da se tvari mogu identificirati od slučaja do slučaja ako su njihovi ozbiljni učinci na zdravlje ljudi „jednako zabrinjavajući” kao oni tvari CMR, članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne zabranjuje uzimanje u obzir podataka različitih od onih koji se odnose na opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari.

               41

               Suprotno tvrdnjama ECHA‑e i Komisije, u okviru ispitivanja drugog uvjeta iz članka 57. točke (f) Uredbe REACH uzimanje u obzir podataka o izloženosti ljudi koji odražavaju važeće mjere upravljanja rizicima, ako one postoje, nema za posljedicu nemogućnost identificiranja tvari kao osobito zabrinjavajuće i ne lišava članak 60. stavak 2. te uredbe njegove biti. Uzimanje u obzir tih podataka omogućuje da se za tvari različite od CMR, PBT ili vPvB detaljnije odrede elementi na temelju kojih je primjena postupka autorizacije u pogledu svih dostupnih podataka najprimjerenija, s obzirom na zabrinutost koju uzrokuju njihovi ozbiljni učinci na zdravlje ili okoliš.

               42

               Valja istaknuti da se ti podaci u svakom slučaju zahtijevaju u okviru postupka identifikacije na temelju odredbi Priloga XV. Uredbi REACH. Dio 2. tog priloga, pod naslovom „Informacije o izloženosti, alternativnim tvarima i rizicima”, predviđa da „[se] pružaju […] raspoložive informacije o uporabi i izloženosti i informacije o alternativnim tvarima i tehnikama”.

               43

               Osim toga, iz odjeljka 3.3.3.2. ECHA‑ina dokumenta pod naslovom „Vodič za pripremu dosjea iz Priloga XV. o identifikaciji posebno zabrinjavajućih tvari”, spomenutog u točki 49. pobijane presude – čiji je cilj pružiti smjernice tehničke naravi državama članicama i ECHA‑i za pripremu dosjea predloženih u potporu prijedlozima za identifikaciju posebno zabrinjavajućih tvari u skladu s postupkom predviđenim člankom 59. Uredbe REACH – vidljivo je da članak 57. točka (f) Uredbe REACH ne zabranjuje uzimanje u obzir podataka različitih od onih koji se odnose na opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari.

               44

               Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u bitnome da članak 57. točka (f) Uredbe REACH načelno isključuje svako uzimanje u obzir podataka različitih od onih koji se odnose na opasnosti koje proizlaze iz unutarnjih svojstava predmetnih tvari, kao što su oni koji se odnose na izloženost ljudi koji odražavaju važeće mjere upravljanja rizicima.

               45

               Međutim, valja istaknuti da se pobijana presuda ne može ukinuti zbog te pogreške koja se tiče prava. Naime, unatoč tom pogrešnom tumačenju članka 57. točke (f) Uredbe REACH, Opći sud ipak je u točkama 59. i 60., 74. do 77. kao i 82., 87. i 88. pobijane presude ispitao podatke koje su u tom pogledu naveli tužitelji te je smatrao da nemaju dokaznu snagu.

               46

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Opći sud jedini nadležan za ocjenu vrijednosti dokaza koji su mu podneseni. Ta ocjena stoga ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda.

               47

               Te činjenične ocjene nisu predmet nadzora koji izvršava Sud kada odlučuje o žalbi i, s obzirom na to da se Polynt nije pozivao na iskrivljavanje dokaza na kojima se one temelje, iz toga slijedi da prvi do trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao bespredmetne.

         Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava prilikom ocjene argumenata koji se odnose na nepostojanje izloženosti potrošača ili radnika tvari, a što je dovelo do pogrešne primjene članka 57. točke (f) Uredbe REACH

         Argumentacija stranaka

               48

               Polynt prigovara obrazloženju kojim je Opći sud odbio njegove argumente o nepostojanju rizika izlaganja potrošača ili radnika koji HHPA predstavlja zbog mjera upravljanja rizicima i zakonskih odredbi koje se primjenjuju te je u točki 67. pobijane presude presudio da se ne može isključiti svako izlaganje toj tvari. To obrazloženje, kojem je Polynt na raspravi prigovorio da se radi o „probatio diabolica”, odstupa od sudske prakse prema kojoj prilikom procjene rizika koja primjenjuje načelo predostrožnosti ne postoji „nulti rizik” (presuda od 11. rujna 2002., Pfizer Animal Health/Vijeće, T‑13/99, EU:T:2002:209, t. 145.).

               49

               ECHA i Komisija smatraju da četvrti žalbeni razlog treba odbiti.

         Ocjena Suda

               50

               U točki 67. pobijane presude Opći je sud, s jedne strane, naveo da su tužitelji priznali da se ne može isključiti svako izlaganje ljudi HHPA‑u, da male količine nereagiranog HHPA‑a mogu još biti prisutne u konačnom proizvodu namijenjenom potrošačima, i, s druge strane, podsjetio na različite tvrdnje koje je u tom pogledu navela ECHA u pomoćnom dokumentu spomenutom u točki 55. pobijane presude, među ostalim, činjenicu da izlaganje HHPA‑u uzrokuje zdravstvene probleme respiratorne naravi za radnike, čak i kod razmjerno niskih razina izloženosti.

               51

               Suprotno onomu što smatra Polynt, Opći sud nije zahtijevao dokazivanje „nultog rizika”. Naime, točka 67. pobijane presude, koja se treba shvatiti u svojem kontekstu, ograničuje se na navođenje određenih činjeničnih tvrdnji i na pozivanje na tumačenje relevantnih dijelova pomoćnog dokumenta ECHA‑e.

               52

               Budući da se Polynt nije pozivao na sadržajnu netočnost činjeničnih utvrđenja Općeg suda ni na iskrivljavanje dokaza na koje se Opći sud pozivao, treba utvrditi da je četvrti žalbeni razlog usmjeren protiv činjeničnih utvrđenja koja spadaju u isključivu nadležnost Općeg suda.

               53

               Stoga četvrti žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.

               54

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               55

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               56

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               57

               U skladu s člankom 184. stavkom 4. istog Poslovnika, Sud može odlučiti da intervenijent iz prvog stupnja koji je sudjelovao u pisanom ili usmenom dijelu postupka pred Sudom snosi vlastite troškove.

               58

               Budući da Polynt nije uspio u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je ECHA zatražila da on snosi troškove, Polyntu treba naložiti snošenje troškova.

               59

               Kraljevina Nizozemska i Komisija, intervenijenti u prvom stupnju, snosit će vlastite troškove.

               60

               New Japan Chemical i REACh ChemAdvice, intervenijenti u prvom stupnju, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvu Polynt SpA nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Europske agencije za kemikalije (ECHA).

                           3.

                           Kraljevina Nizozemska i Europska komisija snose vlastite troškove.

                           4.

                           New Japan Chemical i REACh ChemAdvice GmbH snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski