title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. ožujka 2015.#Gérard Fenoll protiv Centre d'aide par le travail „La Jouvene“ i Association de parents et d'amis de personnes handicapées mentales (APEI) d'Avignon.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 31. stavak 2. – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 7. – Pojam ,radnika’ – Osoba s invaliditetom – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Nacionalni propis suprotan pravu Unije – Uloga nacionalnog suda.#Predmet C-316/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 31. stavak 2. — Direktiva 2003/88/EZ — Članak 7. — Pojam ‚radnika’ — Osoba s invaliditetom — Pravo na plaćeni godišnji odmor — Nacionalni propis suprotan pravu Unije — Uloga nacionalnog suda“
      U predmetu C‑316/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 29. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 10. lipnja 2013., u postupku,

         Gérard Fenoll

      protiv

         Centre d’aide par le travail „La Jouvene“,

         Association de parents et d’amis de personnes handicapées mentales (APEI) d’Avignon,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. ožujka 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Fenolla, G. Delvolvé i A. Delvolvé, odvjetnici,

               —

               za Association de parents et d’amis de personnes handicapées mentales (APEI) d’Avignon, L. Cocquebert, odvjetnik,

               —

               za francusku vladu, N. Rouam, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Schillemans, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Van Hoof i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. lipnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pojma „radnika“ u smislu Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.) i članka 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između G. Fenolla, s jedne strane, i Centre d’aide par le travail „La Jouvene“(u daljnjem tekstu: CAT „La Jouvene“) i Association de parents et d’amis de personnes handicapées mentales (u daljnjem tekstu: APEI), s druge strane, u svezi sa zahtjevom odnosne osobe za financijsku naknadu na temelju neiskorištenog plaćenog godišnjeg odmora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 2003/88, naslovljen „Svrha i opseg“, predviđa:
               „1.   Ova Direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
               2.   Ova se Direktiva primjenjuje na:

                        (a)

                        najkraća razdoblja [...] godišnjeg odmora [...]

                  [...]
               3.   Ova se Direktiva primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne, tako i privatne, u smislu članka 2. Direktive [Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.)], ne dovodeći u pitanje članke 14., 17., 18. i 19. ove Direktive.
               [...]“

               4

               Članak 7. te direktive, naslovljen „Godišnji odmor“, glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.“

               5

               Članak 17. navedene direktive predviđa da države članice mogu odstupiti od pojedinih njezinih odredaba. Međutim, nisu dopuštena nikakva odstupanja u odnosu na njezin članak 7.

               6

               Članak 2. Direktive 89/391, naslovljen „Opseg“, glasi:
               „1.   Ova Direktiva primjenjuje se na sve sektore djelatnosti, kako javne tako i privatne (industrijske, poljoprivredne, trgovinske, administrativne, uslužne, obrazovne, kulturne, zabavne itd.).
               2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se kod obilježja svojstvenih određenim specifičnim aktivnostima u sektoru državne uprave kao što su oružane snage ili policija, ili na neke posebne aktivnosti u poslovima zaštite građana s kojima je u direktnoj suprotnosti.
               U tom slučaju potrebno je u najvećoj mogućoj mjeri osigurati sigurnost i zdravlje radnika s obzirom na svrhu ove Direktive.“

         Francusko pravo

      Zakonik o radu

               7

               Članak L. 223‑2 prvi podstavak Zakonika o radu, u verziji koja je bila na snazi na dan nastanka činjenica iz glavnog postupka, predviđa:
               „Radnik koji tijekom referentne godine dokaže da je bio zaposlen kod istog poslodavca u vremenu od najmanje mjesec dana stvarnog rada ima pravo na godišnji odmor u trajanju od dva i pol radna dana po mjesecu rada, s tim da ukupno trajanje godišnjeg odmora ne može biti dulje od trideset radnih dana.“

               8

               U skladu s člankom L-223‑4 tog zakonika:
               „Da bi se odredilo trajanje razdoblja godišnjeg odmora, kao mjesec dana stvarnog rada smatraju se razdoblja od četiri radna tjedna ili dvadeset četiri radna dana. Razdoblja plaćenog godišnjeg odmora, zamjenskog vremena za odmor [...], rodiljnog dopusta [...], dopusta stečenog na temelju skraćenog radnog vremena i razdoblja neprekinutog trajanja od najviše godine dana u kojem je izvršenje ugovora o radu prekinuto zbog ozljede na radu ili profesionalne bolesti smatraju se razdobljima stvarnog rada [...]“
               [...]“

               9

               Članak L. 323‑10 navedenog zakonika propisuje:
               „U smislu ovog odjeljka, radnikom s invaliditetom smatra se svaka osoba čije su mogućnosti za dobivanje ili zadržavanje zaposlenja stvarno umanjene zbog izmjene jedne ili više fizičkih, osjetilnih ili mentalnih funkcija.
               Status radnika s invaliditetom utvrđuje komisija iz članka L. 146‑9 Zakonika o socijalnoj zaštiti i zaštiti obitelji.
               Upućivanje u ustanovu ili službu iz članka L. 312‑1 stavka 1. točke 5. navedenog zakonika vrijedi kao priznanje statusa radnika s invaliditetom.“

         Zakonik o socijalnoj zaštiti i zaštiti obitelji

               10

               Članak L. 312‑1 Zakonika o socijalnoj zaštiti i zaštiti obitelji, u verziji koja je na snazi od 6. rujna 2003., glasi:
               „U smislu ovog zakonika, socijalne ustanove i službe te zdravstveno‑socijalne službe su sljedeće ustanove i službe, s vlastitom pravnom osobnosti ili bez nje:
               [...]

                        5°

                        Ustanove ili službe:

                                 a)

                                 za pomoć putem rada, osim sustava koji imaju sklopljene ugovore za djelatnosti iz članka L. 322‑4-16 Zakonika o radu i zaštićenih radionica definiranih u članku L. 323‑30 i sljedećim člancima tog zakonika;

                  [...]“

               11

               Članak L. 344‑2 Zakonika, u verziji koja je bila na snazi između 3. siječnja 2002. i 11. veljače 2005., određivao je:
               „Centri za pomoć putem rada, koji uključuju ili ne uključuju udomiteljsku obitelj, prihvaćaju adolescente i odrasle osobe s invaliditetom koji ne mogu, privremeno ili trajno, raditi ni u redovnim poduzećima ni u zaštićenoj radionici ili preko centra za pružanje rada od kuće, niti obavljati samostalnu profesionalnu djelatnost. Oni im nude mogućnosti različitih profesionalnih djelatnosti, zdravstveno‑socijalnu zaštitu i pomoć u obrazovanju te životno okruženje koje doprinosi njihovu osobnom razvoju i socijalnoj uključenosti.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               G. Fenoll od 1. veljače 1996. do 20. lipnja 2005. bio je korisnik CAT‑a „La Jouvene“. U početku je redovito ostvarivao pravo na pet tjedana plaćenog godišnjeg odmora.

               13

               Od 16. listopada 2004. do trenutka kada je napustio navedeni CAT, G. Fenoll bio je na bolovanju. U vrijeme početka razdoblja nesposobnosti, imao je 12 stečenih, a neiskorištenih dana plaćenog godišnjeg odmora, koji se odnose na razdoblje rada od 1. lipnja 2003. do 31. svibnja 2004. Osim toga, G. Fenoll mogao je koristiti godišnji odmor za razdoblje od 1. lipnja 2004. do 31. svibnja 2005. Ta stečena, a neiskorištena prava na godišnji odmor za dva sporna razdoblja, prema tužiteljevu mišljenju, davala su pravo na isplatu novčane naknade u iznosu od 945 eura. CAT „La Jouvene“ odbio mu je isplatu.

               14

               Budući da je Tribunal d’instance d’Avignon (Francuska) u konačnici odbio njegov zahtjev za naknadu, G. Fenoll podnio je žalbu.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na sudsku praksu Suda glede članka 7. Direktive 2003/88 kao i onu glede pojma „radnika“u smislu članka 45. UFEU‑a. S tim u svezi, taj se sud pita jesu li osobe smještene u CAT, koje nemaju status zaposlenika, obuhvaćene pojmom „radnika“ u smislu prava Unije.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na tekst članka 31. stavka 2. Povelje, prema kojem svaki radnik ima pravo na plaćeni godišnji odmor, i potvrđuje da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u sporu između pojedinaca može pozivati na temeljna prava Europske unije kako bi se provjerilo poštuju li Unija i države članice ta temeljna prava prilikom provedbe prava Unije.

               17

               U tim je uvjetima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. Direktive [89/391], na koju se pozivaju odredbe članka 1. Direktive [2003/88], koji joj određuje opseg, tumačiti u smislu da se osoba primljena u [CAT] može smatrati ‚radnikom’ u smislu navedenog članka 3.?

                        2.

                        Treba li članak 31. [Povelje] tumačiti u smislu da se osoba poput one opisane u prethodnom pitanju može smatrati ‚radnikom’ u smislu navedenog članka 31.?

                        3.

                        Može li se osoba poput one opisane u prvom pitanju izravno pozvati na prava iz Povelje u svrhu stjecanja prava na plaćeni godišnji odmor ako nacionalni propisi predviđaju takva prava te mora li nacionalni sud, kako bi se osigurao puni učinak tog prava, izuzeti iz primjene svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               18

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „radnika“ u smislu članka 7. Direktive 2003/88 i članka 31. stavka 2. Povelje tumačiti u smislu da on obuhvaća osobu primljenu u centar za pomoć putem rada, poput onoga iz glavnog postupka.

               19

               U tom smislu, najprije valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 1. stavkom 3. Direktive 2003/88, u svezi s člankom 2. Direktive 89/391, na koji se poziva, navedene direktive odnose na sve sektore djelatnosti, privatne i javne, u svrhu poticanja poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu i reguliranja određenih aspekata organizacije njihova radnog vremena.

               20

               Sud je stoga presudio da opseg Direktive 89/391 mora biti široko određen, tako da se iznimke, predviđene u članku 2. stavku 2. prvom podstavku te direktive, moraju usko tumačiti (vidjeti u tom smislu osobito presude Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, t. 34. i 35. i Komisija/Španjolska, C‑132/04, EU:C:2006:18, t. 22.). Naime, navedene iznimke usvojene su isključivo u svrhu osiguranja pravilnog funkcioniranja usluga nužnih za zaštitu sigurnosti, zdravlja i javnog reda u slučaju okolnosti iznimne težine i razmjera (presuda Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 21. i navedena sudska praksa).

               21

               Budući da nijedna od tih okolnosti nije relevantna u odnosu na položaj osobe poput tužitelja u glavnom postupku, njegova djelatnost ulazi u opseg Direktive 2003/88.

               22

               Iz toga proizlazi da se odredbe Direktive 2003/88, uključujući i članak 7., primjenjuju u odnosu na djelatnost koju obavlja G. Fenoll.

               23

               Pitanje suda koji je uputio zahtjev jest, dakle, obavlja li G. Fenoll tu djelatnost kao radnik u smislu članka 7. Direktive 2003/88 i članka 31. stavka 2. Povelje.

               24

               U tom pogledu, glede Direktive 2003/88 valja napomenuti da ona, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 29. svojeg mišljenja, ne upućuje na pojam radnika kako je naveden u Direktivi 89/391 ni na definiciju tog pojma kako proizlazi iz zakonodavstava i/ili nacionalne prakse (vidjeti presudu Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 27.).

               25

               Iz toga proizlazi da se, u svrhu primjene Direktive 2003/88, pojam radnika ne može tumačiti različito ovisno o pojedinom nacionalnom pravu, nego ima svoje samostalno značenje u pravu Unije (presuda Union syndicale Solidaires Isère, EU:C:2010:612, t. 28.).

               26

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 26. svojeg mišljenja, taj se zaključak odnosi na tumačenje pojma „radnika“ u smislu članka 7. Direktive 2003/88 i članka 31. stavka 2. Povelje, kako bi se osigurala ujednačenost opsega ratione personae prava na plaćeni godišnji odmor za radnike.

               27

               U tom kontekstu, valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam „radnika“u okviru Direktive 2003/88 mora definirati u skladu s objektivnim kriterijima koji karakteriziraju radni odnos s obzirom na prava i dužnosti osoba o kojima je riječ. Dakle, kao „radnika“ treba smatrati svaku osobu koja obavlja stvarne i učinkovite djelatnosti, uz isključenje djelatnosti tako malog razmjera da ih se može smatrati isključivo marginalnima i dopunskima. Značajka je radnog odnosa činjenica da osoba tijekom određenog vremena obavlja poslove u korist druge osobe i pod njezinim vodstvom, u zamjenu za što prima naknadu (vidjeti u tom smislu presudu Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 28. i Neidel, EU:C:2012:263, t. 23.).

               28

               Kako bi se provjerilo može li takav pojam obuhvaćati osobu primljenu u CAT, kao što je to G. Fenoll, treba uzeti u obzir sljedeće elemente.

               29

               Kao prvo, Sud je utvrdio da se nacionalni sud u okviru kvalifikacije pojma „radnika“ koju je dužan obaviti mora temeljiti na objektivnim kriterijima i obaviti ukupnu ocjenu svih okolnosti predmeta koji se pred njim vodi, s obzirom na prirodu predmetnih djelatnosti i odnos između predmetnih stranaka (presuda Union syndicale Solidaires Isère, EU:C:2010:612, t. 29.).

               30

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da osobe koje su primljene u CAT ne podliježu određenim odredbama Zakonika o radu. Međutim, ta okolnost, koja dovodi do kvalifikacije pravnog položaja tih osoba kao „sui generis“, ne može biti odlučujuća za ocjenu odnosa između predmetnih stranaka.

               31

               Naime, treba podsjetiti da je Sud s tim u svezi već utvrdio da sui generis pravna priroda radnog odnosa prema nacionalnom pravu ne može imati nikakav utjecaj na status radnika u smislu prava Unije (vidjeti presudu Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Kao drugo, jasno je da je G. Fenoll tijekom određenog vremena, u ovom slučaju od stupanja u službu CAT‑a „La Jouvene“1996. i tijekom najmanje pet uzastopnih godina, na temelju kojih je ostvario, među ostalim, plaćeni godišnji odmor, obavljao različite poslove. Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je te poslove, koje je pratila zdravstveno‑socijalna zaštita, dodjeljivalo i njima upravljalo osoblje i uprava CAT‑a „La Jouvene“, pri čemu su odnosnoj osobi nastojali omogućiti način života koji najbolje odgovara njezinim potrebama. Takav organizacijski okvir omogućuje subjektu kao što je CAT, o kojem je riječ u glavnom postupku, da se istodobno brine o osobnom razvoju osobe s teškim invaliditetom razvijanjem njezinih sposobnosti i, koliko je to moguće, o tome da ta osoba može imati određenu ekonomsku korist od poslova koje obavlja.

               33

               Kao treće, iz spisa podnesenog Sudu također proizlazi da su poslovi koje je obavljao G. Fenoll, koji je ušao u ekonomsko‑socijalni program CAT‑a „La Jouvene“, obavljani uz naknadu. U tom kontekstu, treba napomenuti da se činjenica da je naknada CAT‑a „La Jouvene“ mogla biti nešto niža od zajamčene minimalne plaće u Francuskoj ne može uzeti u obzir pri kvalifikaciji G. Fenolla kao „radnika“ u smislu prava Unije.

               34

               Prema utvrđenoj sudskoj praksi Suda, ni manja ni veća produktivnost odnosne osobe, ni porijeklo sredstava plaćanja ni njihova ograničena razina ne mogu imati nikakva utjecaja na status radnika u smislu prava Unije (vidjeti presude Bettray, 344/87, EU:C:1989:226, t. 15. i 16., Kurz, C‑188/00, EU:C:2002:694, t. 32. i Trojani, C‑456/02, EU:C:2004:488, t. 16.).

               35

               Kao četvrto, važno je znati treba li djelatnosti koje je G. Fenoll obavio u sklopu CAT‑a „La Jouvene“smatrati „stvarnima i učinkovitima“ ili se one pojavljuju kao isključivo marginalne i dopunske, tako da ne mogu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda navedenom u točki 27. ove presude, dovesti do kvalifikacije osobe koja ih obavlja kao „radnika“.

               36

               S tim u svezi, Association de parents et d’amis de personnes handicapées mentales (APEI) d’Avignon i francuska vlada iz činjenica koje su dovele do presude Bettray (344/87, EU:C:1989:226) zaključili su, po analogiji, da se G. Fenoll može smatrati „radnikom“, s obzirom na to da su njegove djelatnosti u okviru CAT‑a „La Jouvene“ navodno slične onima koje obavljaju osobe primljene u terapijski centar za ovisnike o drogama, poput onoga o kojemu je riječ u toj presudi.

               37

               Taj se pristup ne može prihvatiti.

               38

               Naime, treba najprije napomenuti da je Sud, iako je u točki 17. presude Bettray (344/87, EU:C:1989:226) utvrdio da se ne mogu smatrati stvarnim i učinkovitim gospodarskim djelatnostima one koje su samo sredstvo rehabilitacije ili reintegracije osoba koje obavljaju, također već naveo da je to razmatranje relevantno samo s obzirom na činjenice koje su dovele do te presude, koje karakterizira položaj osobe koja je, zbog svoje ovisnosti o drogama, zaposlena na temelju nacionalnog propisa kojemu je svrha osigurati posao za one koji, na neodređeno vrijeme, zbog okolnosti koje se odnose na njihovo stanje, ne mogu raditi u normalnim uvjetima (vidjeti presudu Trojani, C‑456/02, EU:C:2004:488, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Nadalje, treba utvrditi da, čak i ako su poslovi CAT‑a „La Jouvene“ rezervirani za osobe koje zbog okolnosti koje se odnose na njihovo stanje ne mogu biti zaposlene u normalnim uvjetima, poput onih za ovisnike o drogama u predmetu u kojem je donesena presuda Bettray (344/87, EU:C:1989:226), iz spisa dostavljenog Sudu ipak proizlazi da su sam koncept načina funkcioniranja CAT‑a i stoga djelatnosti koje obavljaju osobe s invaliditetom takvi da se te djelatnosti ne pojavljuju kao isključivo marginalne i dopunske, u smislu sudske prakse navedene u točki 27. ove presude.

               40

               Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 42. svojeg mišljenja, djelatnosti koje obavljaju osobe s invaliditetom u okviru CAT‑a „La Jouvene“ nisu stvorene samo radi osiguranja posla, ako je moguće derivativnog, za te osobe. Štoviše, te djelatnosti, iako su prilagođene mogućnostima odnosnih osoba, imaju određenu ekonomsku korisnost. To je osobito tako jer te djelatnosti omogućuju vrednovanje produktivnosti osoba s teškim invaliditetom, ma koliko ona bila smanjena, te u isto vrijeme osiguravaju potrebnu im socijalnu zaštitu.

               41

               Iz prethodnih razmatranja stoga slijedi da se, na temelju elemenata koji proizlaze iz spisa podnesenog Sudu, osoba koja obavlja djelatnosti poput onih G. Fenolla u sklopu CAT‑a „La Jouvene“može smatrati „radnikom“ u smislu članka 7. Direktive 2003/88 i članka 31. stavka 2. Povelje.

               42

               U tom kontekstu, nacionalni sud mora osobito provjeriti mogu li se poslovi koje je odnosna osoba stvarno obavila smatrati dijelom normalnog tržišta rada. U tu svrhu mogu se uzeti u obzir ne samo status i prakse CAT‑a o kojem je riječ u glavnom postupku kao prihvatne ustanove i različiti aspekti ciljeva njegova programa socijalne skrbi nego i priroda i načini obavljanja poslova (vidjeti po analogiji presudu Trojani, EU:C:2004:488, t. 24.).

               43

               U tim okolnostima, odgovor na prva dva pitanja jest da pojam „radnika“ u smislu članka 7. Direktive 2003/88 i članka 31. stavka 2. Povelje treba tumačiti na način da može obuhvaćati osobu primljenu u CAT, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

         Treće pitanje

               44

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. stavak 2. Povelje tumačiti u smislu da se na njega može pozivati u sporu između pojedinaca kako bi se osigurao puni učinak prava na plaćeni godišnji odmor i izuzela iz primjene svaka suprotna odredba nacionalnog prava.

               45

               S tim u svezi, dovoljno je utvrditi da se, kao što je to naglasio nezavisni odvjetnik u točki 23. svojeg mišljenja, članak 31. stavak 2. Povelje ne može kao takav primjenjivati rationae temporis na situaciju poput one u glavnom postupku.

               46

               Naime, zahtjev G. Fenolla u svezi s njegovim plaćenim godišnjim odmorom odnosi se na razdoblje koje prethodi datumu stupanja na snagu Lisabonskog ugovora i stoga datumu kada je Povelja stekla jednaku vrijednost kao Ugovori, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Ugovora o EU‑u.

               47

               Stoga se na članak 31. stavak 2. Povelje ne može pozivati u sporu poput onoga o kojem je ovdje riječ.

               48

               Glede mogućnosti pozivanja na članak 7. Direktive 2003/88, koji se posebno odnosi na pravo na plaćeni godišnji odmor, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, ako se nacionalno pravo ne može tumačiti u skladu s Direktivom – što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi – na takav se članak ne može pozivati u sporu između pojedinaca, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kako bi se osigurao puni učinak navedenog prava na plaćeni godišnji odmor i izuzela iz primjene svaka suprotna odredba nacionalnog prava. Osim toga, u takvoj situaciji stranka oštećena zbog neusklađenosti nacionalnog prava s pravom Unije može se svejedno pozvati na sudsku praksu u presudi Frankovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428) kako bi eventualno dobila naknadu pretrpljene štete (vidjeti presudu Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 27., 42. i 43.).

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Pojam „radnika“ u smislu članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena i članka 31. stavka 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da može obuhvaćati osobu primljenu u centar za pomoć putem rada, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. srpnja 2016.#Bundesverband Souvenir - Geschenke - Ehrenpreise eV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije NEUSCHWANSTEIN – Apsolutni razlozi za odbijanje – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje opisnog karaktera – Razlikovni karakter – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 – Nepostojanje zle vjere.#Predmet T-167/15.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. travnja 2017.#Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Damping – Provedbena uredba (EU) br. 924/2012 – Uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine – Uredba (EZ) br. 1225/2009 – Članak 2. stavci 10. i 11. – Isključenje određenih izvoznih transakcija u svrhu izračuna dampinške marže – Primjerena usporedba između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti u slučaju uvoza iz zemlje koja nema tržišno gospodarstvo.#Spojeni predmeti C-376/15 P i C-377/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Damping — Provedbena uredba (EU) br. 924/2012 — Uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine — Uredba (EZ) br. 1225/2009 — Članak 2. stavci 10. i 11. — Isključenje određenih izvoznih transakcija u svrhu izračuna dampinške marže — Primjerena usporedba između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti u slučaju uvoza iz zemlje koja nema tržišno gospodarstvo“
      U spojenim predmetima C‑376/15 P i C‑377/15 P,
      povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 9. srpnja 2015.,

         Changshu City Standard Parts Factory, sa sjedištem u Changshu City (Kina),

         Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd, sa sjedištem u Ningbou (Kina),
      koje zastupaju R. Antonini i E. Monard, avocats,
      žalitelji,
      a druge stranke postupka su:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju B. Driessen i S. Boelaert, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Tuominen, avocat,
      tuženik u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju T. Maxian Rusche i M. França, u svojstvu agenata,

         European Industrial Fasteners Institute AISBL (EIFI), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija),
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. lipnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojim žalbama društva Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. travnja 2015. u predmetu Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće (T‑558/12 i T‑559/12, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:237), kojom je on odbio njihove tužbe za poništenje Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 924/2012 od 4. listopada 2012. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 91/2009 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2012., L 275, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125., str. 3.; u daljnjem tekstu: sporna uredba).

         Pravni okvir

            Međunarodno pravo

               2

               Odlukom 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.), Vijeće Europske unije odobrilo je Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), zaključen 15. travnja 1994. u Marrakechu, i sporazume iz priloga 1. do 3. tom sporazumu, koji uključuju Sporazum o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (SL 1994., L 336, str. 103.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.; u daljnjem tekstu: Sporazum o antidampingu).

               3

               Članak 2. Sporazuma o antidampingu naslovljen je „Utvrđivanje dampinga”. Člankom 2.4. tog sporazuma utvrđeno je sljedeće:
               „Provest će se primjerena usporedba izvozne cijene i normalne vrijednosti. Usporedba će se provesti na istoj razini trgovine, na paritetu ex‑factory, i to na temelju prodaje ostvarene u što je moguće bližem vremenskom razdoblju. Pri tome će se uzeti u obzir potrebna prilagođavanja, koja su različita od slučaja do slučaja, a utječu na usporedivost cijena, uključivo razlike u uvjetima i rokovima prodaje, porezima, razini trgovine, količinama, fizičkim karakteristikama kao i bilo kojim drugim razlikama za koje se može pokazati da utječu na usporedivost cijena. U slučajevima iz stavka 3., potrebno je također predvidjeti sredstva radi pokrića troškova, uključujući davanja i poreze, koje treba podmiriti između uvoza i ponovne prodaje, kao i za dobit. Ako je u ovim slučajevima došlo do utjecaja na usporedivost cijena, nadležna tijela će utvrditi normalnu vrijednost na razini trgovine koja je jednaka razini trgovine kod konstruirane izvozne cijene, ili će dopustiti odgovarajuća prilagođavanja kao što je to predviđeno odredbama ovog stavka. Nadležna tijela ukazat će strankama u postupku koje su informacije potrebne radi osiguranja primjerene usporedbe i neće tim strankama nepotrebno otežavati podnošenje dokaza.”

               4

               U skladu s člankom 2.4.2. tog sporazuma:
               „Prema odredbama kojima se određuje primjerena usporedba iz stavka 4., postojanje dampinške marže za vrijeme ispitnog postupka normalno će se utvrditi na temelju usporedbe vagane prosječne normalne vrijednosti s vaganim prosjekom cijena svih usporedivih izvoznih transakcija ili usporedbom s vaganim prosjekom cijena svih usporedivih izvoznih transakcija ili usporedbom normalnih vrijednosti i izvoznih cijena za svaku pojedinu transakciju. Normalnu vrijednost, utvrđenu na temelju vaganog prosjeka, moguće je usporediti s cijenama kod pojedinačnih izvoznih transakcija ako nadležna tijela ustanove obrazac stvaranja izvoznih cijena koji se značajno razlikuje između različitih kupaca, regija ili vremenskih razdoblja, te ako je pruženo objašnjenje zašto se takva odstupanja ne mogu uzeti u obzir korištenjem usporedbe vaganih prosjeka, ili usporedbom pojedinačnih transakcija.”

            Pravo Unije

               5

               Odredbe kojima se uređuje primjena antidampinških mjera od strane Europske unije u trenutku donošenja sporne uredbe nalazile su se u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51. i ispravak SL 2010., L 7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 765/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. lipnja 2012. (SL 2012., L 237, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 118., str. 246.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba).

               6

               Članak 1. stavci 2. i 4. te uredbe propisivao je:
               „2.   Smatra se da je proizvod po dampinškim cijenama ako njegova izvozna cijena u Zajednicu iznosi manje od usporedive cijene za istovjetan proizvod određene u zemlji izvoznici u uobičajenom tijeku trgovine.
               […]
               4.   Za potrebe ove Uredbe ‚istovjetan proizvod’ znači proizvod koji je identičan, to jest proizvod sličan u svim pogledima proizvodu koji se razmatra ili, ako nema takvog proizvoda, drugi proizvod koji, iako nije sličan u svim pogledima, ima obilježja vrlo slična obilježjima proizvoda koji se razmatra.”

               7

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Utvrđivanje dampinga”, glasio je kako slijedi:
               „[…]
               C. Usporedba

                        10.

                        Izvozna cijena i uobičajena vrijednost uspoređuju se primjereno. Usporedba se provodi na istoj razini trgovine i obuhvaća prodaje, što je moguće u bližem vremenu, pri čemu se u obzir uzimaju druge razlike koje utječu na usporedivost cijena. Ako uobičajena vrijednost i utvrđena izvozna cijena nisu usporedive, provode se odgovarajuće prilagodbe za svaki pojedini slučaj, a s obzirom na razlike među čimbenicima za koje se tvrdi, i dokazano je, da utječu na cijene i usporedivost cijena. Kod prilagodbe cijena izbjegavaju se dupliciranja, posebno u odnosu na diskonte, rabate, količine i razinu trgovine. Kada su navedeni uvjeti zadovoljeni, navode se sljedeći čimbenici za koje se mogu provesti prilagodbe:
                        […]

                  D. Dampinška marža

                        11.

                        Ovisno o odgovarajućim odredbama o primjerenoj usporedbi cijena, postojanje dampinških marži dok traje ispitni postupak uobičajeno se utvrđuje na temelju usporedbe ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka cijena svih izvoznih transakcija u Zajednici, odnosno usporedbom pojedinačnih uobičajenih vrijednosti i pojedinačnih izvoznih cijena u Zajednicu za svaku pojedinu transakciju. Međutim, uobičajena vrijednost utvrđena na temelju ponderiranog prosjeka može se uspoređivati s cijenama svih pojedinačnih izvoznih transakcija u Zajednicu ako postoji struktura izvoznih cijena koja znatno odstupa za različite kupce, regije ili razdoblja, kao i ako metode navedene u prvoj rečenici ovog stavka ne bi u potpunosti odrazile razinu primijenjenog dampinga. Ovaj stavak ne isključuje korištenje uzoraka u skladu s člankom 17.
                        […]”

               8

               Članak 3. stavci 2., 3. i 8. te uredbe propisivao je:
               „2.   Šteta se utvrđuje na temelju pozitivnih dokaza i obuhvaća objektivno ispitivanje:

                        (a)

                        obujma dampinškog uvoza i učinka dampinškog uvoza na cijene istovjetnih proizvoda na tržištu Zajednice; i

                        (b)

                        posljedični utjecaj dampinškog uvoza na proizvodnju Zajednice.

                  3.   S obzirom na obujam dampinškog uvoza, razmatra se je li došlo do značajnog porasta dampinškog uvoza, u apsolutnom iznosu ili relativno u odnosu na proizvodnju ili potrošnju u Zajednici. U vezi s učinkom dampinškog uvoza na cijene, razmatra se je li dampinškim uvozom došlo do značajnog sniženja cijene u usporedbi s cijenom istovjetnog proizvoda proizvodnje Zajednice, odnosno je li takav uvoz na drugi način utjecao na sniženje cijene u velikoj mjeri, odnosno spriječio rast cijene u velikoj mjeri, a do kojega bi inače došlo. Jedan ili nekoliko navedenih čimbenika ne moraju nužno biti odlučujući.
               […]
               8.   Učinak dampinškog uvoza procjenjuje se u odnosu na proizvodnju proizvođača Zajednice istovjetnog proizvoda ako dostupni podaci omogućuju zasebnu identifikaciju te proizvodnje na temelju kriterija kao što su proizvodni postupak, prodaja i dobit proizvođača. Ako zasebna identifikacija proizvodnje nije moguća, učinci dampinškog uvoza procjenjuju se ispitivanjem proizvodnje najbliže grupe ili raspona proizvoda, a koji obuhvaćaju istovjetan proizvod za koji je moguće dobiti potrebne podatke.”

         Okolnosti sporova i sporna uredba

               9

               Žalitelji su društva sa sjedištem u Kini koja proizvode određene željezne ili čelične elemente za pričvršćivanje namijenjene prodaji na nacionalnom tržištu ili izvozu, među ostalim, u Europsku uniju (u daljnjem tekstu: predmetni proizvod).

               10

               Uredbom Vijeća (EZ) br. 91/2009 od 26. siječnja 2009. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2009., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 72.) Vijeće je nametnulo antidampinšku pristojbu na uvoz predmetnog proizvoda.

               11

               Tijelo za rješavanje sporova (DSB) WTO‑a usvojilo je 28. srpnja 2011. izvješće Žalbenog tijela osnovanog u njegovu okrilju i izvješće Povjerenstva, kako je izmijenjeno izvješćem tog Žalbenog tijela, u sporu „Europske zajednice – konačne antidampinške mjere za određene željezne ili čelične elemente za pričvršćivanje podrijetlom iz Kine“(WT/DS 397). U tim izvješćima utvrđeno je da je Unija povrijedila određen broj odredbi prava WTO‑a.

               12

               Komisija je 6. ožujka 2012., u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1515/2001 od 23. srpnja 2001. o mjerama koje Zajednica može poduzeti slijedom izvješća koje je donijelo Tijelo za rješavanje sporova WTO‑a u pogledu antidampinških pitanja i pitanja o zaštiti od subvencioniranog uvoza (SL 2001., L 201, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 36., str. 215.), objavila Mišljenje o antidampinškim mjerama koje su na snazi za uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine, nastavno na preporuke i odluke koje je 28. srpnja 2011. usvojio DSB u sporu EZ ‐ elementi za pričvršćivanje (DS 397) (SL 2012., C 66, str. 29.).

               13

               U skladu s tim mišljenjem Komisija je pokrenula preispitivanje antidampinških mjera na temelju Uredbe br. 1515/2001 kako bi utvrdila način na koji Uredbu br. 91/2009 treba izmijeniti kako bi bila u skladu s gore navedenim preporukama i odlukama DSB‑a. Nastavno na to preispitivanje Vijeće je 4. listopada 2012. donijelo spornu uredbu.

               14

               Što se tiče usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti, Vijeće je odbilo zahtjeve za prilagodbu koje su podnijele određene zainteresirane stranke, u skladu s člankom 2. stavkom 10. Osnovne uredbe, na ime razlika u troškovima proizvodnje kao i u učinkovitosti i produktivnosti.

               15

               Što se tiče izračuna dampinške marže, s obzirom na to da je u skladu s člankom 2. stavkom 7. točkom (a) Osnovne uredbe uobičajena vrijednost utvrđena na temelju podataka o jednoj trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom, u ovom slučaju Indiji, i to konkretno na temelju podataka koje je podnio jedan indijski proizvođač (u daljnjem tekstu: indijski proizvođač), Vijeće je u točkama 82., 102. i 109. sporne uredbe u biti navelo da je usporedba ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka izvoznih cijena provedena uz isključenje transakcija koje se odnose na vrste predmetnog proizvoda koje izvoze kineski proizvođači izvoznici čiju odgovarajuću vrstu ne proizvodi i ne prodaje indijski proizvođač. Vijeće je pojasnilo da se ta metoda smatrala najpouzdanijom za utvrđivanje razine dampinga. Naime, pokušaj da se sve vrste predmetnog proizvoda koje su izvozili kineski proizvođači izvoznici povežu s jako sličnim vrstama proizvoda koje je proizvodio i prodavao indijski proizvođač dovelo bi do netočnih zaključaka. Nadalje, Vijeće je objasnilo da smatra da su izvozne transakcije primijenjene pri izračunu dampinga reprezentativne za sve vrste predmetnog proizvoda koje su izvozili kineski proizvođači izvoznici.

               16

               Članak 1. sporne uredbe smanjio je antidampinšku pristojbu, uvedenu Uredbom br. 91/2009, na 38,3 % za društvo Changshu City Standard Parts Factory te je zadržao pristojbu uvedenu za društvo Ningbo Jinding Fastener na 64,3 %.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               17

               Tužbama podnesenima tajništvu Općeg suda 24. prosinca 2012. žalitelji su pokrenuli postupak za poništenje sporne uredbe.

               18

               Rješenjem predsjednika četvrtog vijeća Općeg suda od 6. svibnja 2014. predmeti T‑558/12 i T‑559/12 spojeni su u svrhu usmenog postupka i presude.

               19

               U potporu svojim tužbama pred Općim sudom žalitelji su istaknuli dva tužbena razloga.

               20

               Prvi tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 2. stavka 7. točke (a), članka 2. stavaka 8., 9. i 11. kao i članka 9. stavka 5. Osnovne uredbe, načela nediskriminacije te članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. U okviru tog tužbenog razloga žalitelji su prigovorili Vijeću i Komisiji da su isključili, u svrhu izračuna dampinške marže, transakcije koje se odnose na vrste predmetnog proizvoda koje izvoze kineski proizvođači izvoznici čiju odgovarajuću vrstu ne proizvodi i ne prodaje indijski proizvođač. Iz izračuna dampinške marže tako je isključeno 38 % izvoznih prodaja društva Changshu City Standard Parts Factory i 43 % izvoznih prodaja društva Ningbo Jinding Fastener.

               21

               Drugi tužbeni razlog temeljio se, najprije, na povredi članka 2. stavka 10. Osnovne uredbe i članka 2.4. Sporazuma o antidampingu i, podredno, na povredi članka 296. UFEU‑a. Odnosio se na odbijanje zahtjeva za prilagodbe koje su podnijeli žalitelji.

               22

               Opći sud pobijanom presudom odbio je oba tužbena razloga žalitelja i tužbe u cijelosti.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               23

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu,

                        —

                        prihvati zahtjeve žalitelja iznesene u tužbi podnesenoj Općem sudu i poništi spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na njih i

                        —

                        naloži Vijeću snošenje njihovih troškova u postupku pred Općim sudom i Sudom te naloži intervenijentima snošenje vlastitih troškova.

               24

               Vijeće zahtijeva odbijanje žalbi i nalaganje žaliteljima snošenja troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

               25

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbaci žalbe kao nedopuštene;

                        —

                        podredno, odbije žalbe kao neosnovane, i

                        —

                        naloži žaliteljima snošenje troškova.

               26

               Odlukom predsjednika Suda od 22. rujna 2015. predmeti C‑376/15 P i C‑377/15 P spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O žalbama

               27

               Žalitelji u potporu svojim žalbama ističu dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog odnosi se na isključenje određenih izvoznih transakcija u svrhu izračuna dampinške marže. Drugi žalbeni razlog odnosi se na to da su institucije Unije odbile provesti određene prilagodbe u okviru usporedbe između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene.

            Dopuštenost žalbe u predmetu C‑377/15 P

               28

               Komisija se poziva na nedopuštenost žalbe u predmetu C‑377/15 P jer je ona istovjetna žalbi u predmetu C‑376/15 P. Tvrdi da stoga postoji istovjetnost stranaka, pobijanih akata, pobijane presude i argumenata. Žalba u predmetu C‑377/15 P, koja je podnesena zadnja, posljedično je nedopuštena zbog litispendencije.

               29

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, žalbu koja je podnesena kasnije od druge, a koja suprotstavlja iste stranke, temelji se na istim žalbenim razlozima i zahtijeva poništenje istog pravnog akta treba odbaciti kao nedopuštenu zbog litispendencije (presuda od 9. lipnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija, C‑465/09 P do C‑470/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:372, t. 58. i navedena sudska praksa).

               30

               U ovom slučaju valja utvrditi da žalbe u predmetima C‑376/15 P i C‑377/15 P suprotstavljaju iste stranke. Nadalje, žalba u predmetu C‑377/15 P doslovno preuzima tekst žalbe u predmetu C‑376/15 P. Te se dvije žalbe stoga temelje na istovjetnim žalbenim razlozima i zahtijevaju ukidanje iste presude Općeg suda i istog pravnog akta.

               31

               U tim okolnostima, s obzirom na to da je žalba u predmetu C‑377/15 P podnesena nakon žalbe u predmetu C‑376/15 P, valja je odbaciti kao nedopuštenu zbog litispendencije.

            Prvi žalbeni razlog u predmetu C‑376/15 P

         Argumentacija stranaka

               32

               Prvi žalbeni razlog odnosi se na obrazloženje Općeg suda u točkama 61. do 90. pobijane presude. Podijeljen je na tri dijela.

               33

               U okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno protumačio obvezu usporedbe svih izvoznih transakcija u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe i člankom 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. Prema njihovu mišljenju, te dvije odredbe treba tumačiti na način da sve izvozne prodaje predmetnog proizvoda, kako je definiran prilikom pokretanja ispitnog postupka, trebaju biti uključene u usporedbu u svrhu izračuna dampinške marže. To tumačenje proizlazi iz teksta tih odredbi i iz presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547). Mogući dodatni problemi povezani s primjenom tzv. metode analogne zemlje ne dopuštaju odstupanje od pravila o utvrđivanju dampinške marže.

               34

               U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer nije razlikovao obveze propisane člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe i člankom 2.4.2. Sporazuma o antidampingu, s jedne strane, i obveze u području usporedivosti cijena propisane člankom 2. stavkom 10. te uredbe i člankom 2.4. tog sporazuma, s druge strane. Oni u tom smislu pojašnjavaju da se sukladnost izračuna dampinške marže s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe i člankom 2.4.2. Sporazuma o antidampingu ne smije ocjenjivati na temelju pojma „usporedive cijene”, kao što je to odlučio Opći sud u točki 61. pobijane presude, nego na temelju pojma „usporedive transakcije”. Za sve usporedive transakcije cijene treba učiniti usporedivima u skladu s člankom 2. stavkom 10. Osnovne uredbe i člankom 2.4. Sporazuma o antidampingu, što je bilo moguće u ovom slučaju.

               35

               U okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga žalitelji podredno tvrde da analiza „primjerene usporedbe” koju je proveo Opći sud nije u skladu sa zahtjevima članka 2. stavaka 10. i 11. Osnovne uredbe i članaka 2.4. i 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. Tako je, kao prvo, Opći sud navodno pogrešno ispitao je li primjena drugih metoda utvrđivanja uobičajene vrijednosti mogla dovesti do „primjerenije” usporedbe od one koju su provele institucije Unije. Kao drugo, analiza Općeg suda navodno potvrđuje da nije bilo nemoguće, nego samo teže za institucije Unije da poštuju članak 2. stavke 10. i 11. Osnovne uredbe. Kao treće, Opći sud navodno je pogrešno dao važnost pitanju jesu li ili nisu žalitelji surađivali s institucijama Unije naznačujući im na koji bi način mogle poštovati svoje obveze na temelju članka 2. stavaka 10. i 11. Osnovne uredbe i članaka 2.4. i 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. Kao četvrto, pojam „reprezentativnost” transakcija, koji je Opći sud razmatrao u točkama 81. i 83. pobijane presude, nije relevantan.

               36

               Vijeće i Komisija osporavaju argumente žaliteljâ. Uvodno, Komisija tvrdi da je prvi žalbeni razlog nedopušten jer žalitelji osporavaju činjeničnu ocjenu Općeg suda, a ne navode pogreške koje se tiču prava koje je on navodno počinio. Nadalje, Komisija smatra da je taj žalbeni razlog bespredmetan.

               37

               Najprije, što se tiče prvog dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće i Komisija ističu, s jedne strane, da je Opći sud pravilno odbio primijeniti presudu od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547) na predmetni slučaj i, s druge strane, da tumačenje koje zagovaraju žalitelji nije potkrijepljeno izvješćima DSB‑a. Komisija također navodi da su članci 2.4. i 2.4.2. Sporazuma o antidampingu prožeti načelom „primjerene usporedbe”. Međutim, članak 2. stavci 10. i 11. Osnovne uredbe ima za cilj u pravo Unije prenijeti članak 2.4. Sporazuma o antidampingu i tako dati prednost tom načelu.

               38

               Što se tiče drugog dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće i Komisija u biti tvrde da tekst Osnovne uredbe i Sporazuma o antidampingu upućuje na to da zahtjev „primjerene usporedbe” ima prednost pred obvezom izračuna dampinške marže na temelju svih izvoznih transakcija. Nadalje, članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe navodi posebne metode izračuna dampinške marže, ali ne nadomješta opći zahtjev primjerene usporedbe predviđen u članku 2. stavku 10. te uredbe.

               39

               Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće i Komisija navode, kao prvo, da se čini da žalitelji smatraju da su institucije Unije morale izabrati „najprimjereniji mogući” pristup, što je pravno pogrešno. Kao drugo, pristup koji su usvojile institucije Unije bio je pravičan s obzirom na nedostatak informacija o cijenama u vezi s proizvodima koje nije prodavao indijski proizvođač. Kao treće, Opći sud pravilno je ocijenio da žalitelji moraju i mogu potkrijepiti svoje tvrdnje. Kao četvrto, prema Komisijinu mišljenju, pojam „reprezentativnost” relevantan je i treba ga ocijeniti ne na razini svakog proizvođača izvoznika nego na razini svih transakcija predmetnog proizvoda. Nadalje, isključenje izvoznih transakcija bilo je potpuno slučajno i nije imalo za cilj utjecati na rezultat analize institucija Unije.

         Ocjena Suda

      – Dopuštenost

               40

               Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, on nije nadležan za utvrđivanje i ocjenu činjenica ni, načelno, za ispitivanje dokaza za koje Opći sud smatra da dokazuju te činjenice. Naime, ako su ti dokazi pravilno pribavljeni i poštovana su opća načela prava i postupovna pravila koja se primjenjuju na dokazivanje i izvođenje dokaza, samo je na Općem sudu da ocijeni dokaznu vrijednost dokaza koji su mu dostavljeni. Ta ocjena stoga ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja tih dokaza, pravno pitanje koje, kao takvo, podliježe nadzoru Suda.

               41

               Argumentima koje ističu u potporu ovom žalbenom razlogu žalitelji u biti Općem sudu prigovaraju najprije da je pogrešno protumačio članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe i članak 2.4.2. Sporazuma o antidampingu i podredno da je proveo analizu koja ne poštuje članak 2. stavke 10. i 11. te uredbe i članke 2.4. i 2.4.2. tog sporazuma. Za razliku od onog što tvrdi Komisija, ti argumenti ne osporavaju činjeničnu ocjenu Općeg suda, nego njegovo tumačenje pravnih pravila. Žalitelji stoga ističu pogreške koje se tiču prava, a koje prema njihovu mišljenju zahvaćaju pobijanu presudu. Ti se argumenti stoga odnose na pravna pitanja koja mogu biti podvrgnuta ocjeni Suda u okviru žalbenog postupka.

               42

               Stoga se Komisijin argument koji se temelji na nedopuštenosti ovog žalbenog razloga ne može prihvatiti.

         – Bespredmetnost prvog žalbenog razloga

               43

               Komisija smatra da je prvi žalbeni razlog bespredmetan.

               44

               Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 56. svojeg mišljenja, kada bi Sud prihvatio taj žalbeni razlog i presudio, među ostalim, da je tumačenje Općeg suda članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe i članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu pogrešno, pobijana presuda bila bi zahvaćena pogreškom koja se tiče prava koja bi dovela do njezina ukidanja.

               45

               Stoga se Komisijin argument koji se temelji na bespredmetnosti ovog žalbenog razloga ne može prihvatiti.

         – Meritum

               46

               Žalitelji osporavaju obrazloženje Općeg suda u točkama 61. do 90. pobijane presude. To je obrazloženje prema njihovu mišljenju zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava jer se temelji na pogrešnom tumačenju, među ostalim, članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u području zajedničke trgovinske politike i osobito u području mjera za zaštitu trgovine institucije Unije raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću zbog složenosti gospodarskih, političkih i pravnih pitanja koja moraju razmatrati. Budući da primjena članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe pretpostavlja ocjenu složenih gospodarskih situacija, sudski nadzor takve ocjene treba biti ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalne točnosti činjenica na kojima se temelji sporni odabir, nepostojanja očite pogreške u ocjeni tih činjenica ili nepostojanja zlouporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, t. 40. i 41., i od 16. veljače 2012., Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP, C‑191/09 P i C‑200/09 P, EU:C:2012:78, t. 63.).

               48

               Kako bi došao do zaključka u točki 90. pobijane presude, prema kojoj Vijeće nije počinilo nikakvu očitu pogrešku u ocjeni isključivši iz izračuna dampinške marže vrste proizvoda koje nisu odgovarale nijednom proizvodu koji proizvodi i prodaje indijski proizvođač, tako da sporna uredba ne povređuje članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe ni članak 2.4.2. Sporazuma o antidampingu, Opći sud je ispitao, kao što to proizlazi iz točke 61. pobijane presude, je li takav pristup moguć na temelju članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe i članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu, koji, s jedne strane, predviđaju da institucije Unije moraju uzeti u obzir cijene svih izvoznih transakcija usporedivih s uobičajenom vrijednošću i koji, s druge strane, upućuju na relevantne odredbe koje uređuju primjerenu usporedbu.

               49

               Opći sud je smatrao, prije svega, u točki 63. te presude da iako se vrste predmetnog proizvoda mogu smatrati usporedivima, to nije slučaj s cijenama vrsta tog proizvoda koje ne proizvodi ili prodaje taj proizvođač. Stoga, prema mišljenju Općeg suda, nedostatak cijena određenih vrsta predmetnog proizvoda, iako sličnih, onemogućavao je usporedbu između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene. Nadalje, u točkama 71., 80. i 84. te presude presudio je da su s obzirom na rizik nedostatka preciznosti u slučaju primjene metoda izračuna uobičajene vrijednosti proizvoda koje nije prodavao indijski proizvođač institucije Unije mogle pravilno zaključiti da je pristup koji su predložile pravičan i da primjena takvih metoda ne bi osigurala precizniju ili primjereniju usporedbu. Naposljetku, u točki 85. te presude odbio je relevantnost presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547) uz obrazloženje da za razliku od predmetnog slučaja u predmetu koji je doveo do te presude dampinška marža nije bila izračunana na temelju znatne reprezentativnosti vrsta predmetnog proizvoda.

               50

               Time je Opći sud ocijenio da su u okviru izračuna dampinške marže, u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe, institucije Unije mogle utemeljeno iz tog izračuna isključiti određene izvozne transakcije u nedostatku „usporedivih cijena” i u okolnostima u kojima nijedna druga metoda izračuna ne bi omogućila „primjereniju usporedbu” jer je taj izračun obavljen na temelju „znatne reprezentativnosti” vrsta predmetnog proizvoda.

               51

               Stoga valja provjeriti je li, kao što to tvrde žalitelji, to obrazloženje Općeg suda zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava.

               52

               Kao prvo, kako bi se utvrdilo jesu li, u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe, institucije Unije obvezne uzeti u obzir sve izvozne transakcije ili im je dopušteno isključiti određene takve transakcije, u svrhu izračuna dampinške marže, valja provesti analizu teksta, konteksta i ciljeva te odredbe (presuda od 16. travnja 2015., Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, t. 26. i navedena sudska praksa).

               53

               Što se tiče, najprije, teksta te odredbe, valja navesti da ona predviđa dvije metode usporedbe uobičajene vrijednosti i izvozne cijene: tzv. simetričnu metodu, koja se temelji bilo na usporedbi ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka cijena svih izvoznih transakcija u Uniju bilo na usporedbi svake pojedinačne transakcije, i tzv. asimetričnu metodu, koja se temelji na usporedbi ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i cijena svih pojedinačnih izvoznih transakcija u Uniju. Bez obzira na metodu usporedbe, članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe spominje „sve izvozne transakcije u [Uniju]”. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, takva formulacija omogućuje zaključak da institucije Unije iz izračuna dampinške marže ne mogu isključiti izvozne transakcije koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda.

               54

               Nadalje, što se tiče cilja članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, iz te odredbe proizlazi da i simetrična i asimetrična metoda izračuna dampinške marže u potpunosti moraju odraziti razinu primijenjenog dampinga.

               55

               Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, ako institucije Unije iz izračuna dampinške marže isključe izvozne transakcije u odnosu na određene vrste predmetnog proizvoda, to je u suprotnosti s tim ciljem. Naime, posljedica takvog isključenja je nemogućnost za te institucije da mjere učinak koji te transakcije mogu imati na taj izračun, tako da te institucije ne mogu osigurati da izračunana dampinška marža u potpunosti odražava razinu primijenjenog dampinga.

               56

               Naposljetku, što se tiče konteksta članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, iz članka 1. te uredbe, naslovljenog „Načela”, proizlazi da se antidampinški ispitni postupak odnosi na konkretan proizvod, nazvan „predmetni proizvod”, koji su institucije Unije definirale prilikom pokretanja tog ispitnog postupka.

               57

               Tako članak 1. stavak 2. te uredbe propisuje da se smatra da je proizvod po dampinškim cijenama ako njegova izvozna cijena u Uniju iznosi manje od usporedive cijene za istovjetan proizvod u zemlji izvoznici. Nadalje, članak 1. stavak 4. te uredbe predviđa da za potrebe te uredbe pojam „istovjetan proizvod” znači proizvod koji je identičan „predmetnom proizvodu”. Stoga se dampinška marža izračunava na temelju definicije „predmetnog proizvoda”, kako su je odredile institucije Unije prilikom pokretanja ispitnog postupka.

               58

               Također, iz članka 3. stavaka 2., 3. i 8. Osnovne uredbe, koji spominje pojam „istovjetni proizvod”, proizlazi da institucije Unije na temelju „predmetnog proizvoda” utvrđuju je li industrija Unije pretrpjela štetu zbog dampinškog uvoza.

               59

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 64. svojeg mišljenja, definiranje „predmetnog proizvoda” prilikom pokretanja ispitnog postupka ne zabranjuje institucijama Unije da podijele taj proizvod na vrste ili modele zasebnih proizvoda i da se oslone na usporedbe između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, za svaki pojedinačni model i za svaku pojedinačnu vrstu.

               60

               Međutim, svejedno vrijedi da su institucije Unije obvezne utvrditi, u skladu s tom definicijom, ukupnu dampinšku maržu za „predmetni proizvod” u cijelosti. Svako drugo tumačenje značilo bi dati im mogućnost da utječu na rezultat izračuna dampinške marže, isključenjem jedne vrste ili modela „predmetnog proizvoda” ili više njih, kako je on definiran prilikom pokretanja ispitnog postupka.

               61

               Iz toga slijedi da se s obzirom na svoj tekst, cilj i kontekst članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe ne može tumačiti na način da dopušta isključenje iz izračuna dampinške marže izvoznih transakcija u Uniju koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda. Naprotiv, iz te odredbe proizlazi da su institucije Unije obvezne uzeti u obzir sve takve transakcije u svrhu izračuna.

               62

               Valja dodati da nijedan argument Vijeća i Komisije koji se odnosi na tumačenje članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu ne može osporiti taj zaključak.

               63

               Taj je zaključak usto potkrijepljen presudom od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547, t. 56.). Sud je u njoj podsjetio na tekst članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, prema kojem se ponderirana prosječna uobičajena vrijednost uspoređuje s „ponderiranim prosjekom cijena svih izvoznih transakcija” u Uniju. Nakon toga je presudio da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni jer ukupnu dampinšku maržu nije izračunalo na temelju usporedbi koje u potpunosti odražavaju sve usporedive izvozne cijene.

               64

               Doduše, ta se presuda odnosila na tzv. metodu smanjenja na nula negativnih dampinških marži prilikom izračuna ukupne dampinške marže, što je pitanje drukčije od pitanja, o kojem je riječ u ovom predmetu, isključenja određenih transakcija iz tog izračuna zbog nedostatka odgovarajućih proizvoda koje proizvodi i prodaje proizvođač iz analogne zemlje. Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 82. svojeg mišljenja, i predmet koji je doveo do te presude i ovaj predmet odnose se na izostanak uzimanja u obzir cijena određenih izvoznih transakcija prilikom izračuna dampinške marže. U tom smislu nije relevantno što su u ovom predmetu cijene određenih izvoznih transakcija bile potpuno zanemarene, dok su u predmetu koji je doveo do presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547) te cijene bile samo djelomično zanemarene u tom smislu što su u biti bile izmijenjene.

               65

               Za razliku od razmatranja u točki 85. pobijane presude, okolnost da je u ovom slučaju dampinška marža izračunana na temelju „znatne reprezentativnosti” vrsta predmetnog proizvoda ne može se uzeti u obzir kako bi se odbacila relevantnost presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547). Naime, osim činjenice da žalitelji osporavaju reprezentativnost transakcija koje su institucije Unije uzele u obzir radi izračuna dampinške marže, ništa u članku 2. stavku 11. Osnovne uredbe ne dopušta izračun te marže na temelju „znatne reprezentativnosti” vrsta predmetnog proizvoda.

               66

               Kao drugo, valja provjeriti je li, neovisno o dosegu članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, kako je preciziran u točki 61. ove presude, Opći sud pravilno u točki 64. pobijane presude smatrao da su institucije Unije s pravom isključile izvozne transakcije koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda, s obzirom na to da za te vrste proizvoda nisu postojale „usporedive cijene” i da primjena druge metode izračuna uobičajene vrijednosti ne bi osigurala „primjereniju usporedbu”.

               67

               S jedne strane, što se tiče nepostojanja „usporedivih cijena”, valja navesti da se u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe dampinška marža izračunava usporedbom uobičajene vrijednosti i cijene svih izvoznih transakcija u Uniju „ovisno o odgovarajućim odredbama o primjerenoj usporedbi cijena”. Taj potonji dio rečenice upućuje na članak 2. stavak 10. te uredbe, koji predviđa da u slučaju u kojem se uobičajena vrijednost i izvozna cijena ne mogu primjereno usporediti, provode se odgovarajuće prilagodbe za svaki pojedini slučaj, a s obzirom na razlike među čimbenicima za koje se tvrdi, i dokazano je, da utječu na cijene. Usporedivost cijena stoga se ne uzima u obzir u okviru primjene članka 2. stavka 11. te uredbe, nego u okviru primjene njezina članka 2. stavka 10.

               68

               Drugim riječima, kao što to proizlazi iz točaka 57. i 61. ove presude, dampinška marža iz članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe izračunava se na temelju definicije „predmetnog proizvoda”, kako su je odredile institucije Unije prilikom pokretanja ispitnog postupka, a da se nikakva vrsta ili model tog proizvoda ne može isključiti iz tog izračuna. Nasuprot tomu, kako bi se taj izračun mogao provesti, institucije Unije trebaju provesti usporedbu cijena uzimajući u obzir, u obliku prilagodbi, razlike koje utječu na te cijene, u smislu članka 2. stavka 10. te uredbe.

               69

               Iz toga slijedi da je Opći sud pogrešno smatrao da su institucije Unije s pravom isključile izvozne transakcije koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda jer za te vrste proizvoda nisu postojale „usporedive cijene”.

               70

               Također valja pojasniti da, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, u praksi u slučaju poput onog u ovom predmetu u kojem proizvođač analogne zemlje ne proizvodi niti prodaje određenu vrstu proizvoda institucije Unije mogu ili odlučiti isključiti tu vrstu proizvoda iz definicije „predmetnog proizvoda” ili konstruirati uobičajenu vrijednost za tu vrstu, tako da se mogu uzeti u obzir izvozne transakcije te iste vrste proizvoda u okviru izračuna dampinške marže.

               71

               S druge strane, što se tiče činjenice da primjena druge metode izračuna uobičajene vrijednosti ne bi osigurala „primjereniju usporedbu”, iako iz zajedničkog čitanja stavaka 10. i 11. članka 2. Osnovne uredbe proizlazi da se izračun dampinške marže mora temeljiti na „primjerenoj usporedbi”, pojam „primjerenija usporedba” ne nalazi se nigdje u tim odredbama. Čak i ako bi se priznala relevantnost tog pojma, valja navesti da se, kao što to proizlazi iz točke 61. ove presude, isključenje izvoznih transakcija ne može smatrati sredstvom osiguranja „primjerene usporedbe”. Stoga se ne može smatrati da primjena druge metode izračuna uobičajene vrijednosti ne bi osigurala „primjereniju usporedbu”.

               72

               Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u točkama 61. do 90. pobijane presude da je Vijeće iz izračuna dampinške marže moglo isključiti vrste proizvoda koje ne odgovaraju nijednom proizvodu koji proizvodi i prodaje indijski proizvođač.

               73

               S obzirom na prethodno navedeno, valja prihvatiti prvi žalbeni razlog i ukinuti pobijanu presudu bez potrebe za ispitivanjem ni drugih argumenata istaknutih u okviru prvog žalbenog razloga ni drugog žalbenog razloga.

         Tužba pred Općim sudom

               74

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. To vrijedi za predmetni slučaj.

               75

               Kao što proizlazi iz točaka 52. do 72. ove presude, Vijeće je povrijedilo članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe smatrajući u točkama 82., 102. i 109. sporne uredbe da valja isključiti vrste proizvoda koje izvoze kineski proizvođači izvoznici čiju odgovarajuću vrstu ne proizvodi i ne prodaje indijski proizvođač.

               76

               U tim okolnostima spornu uredbu valja poništiti u dijelu u kojem se odnosi na žalitelje.

         Troškovi

               77

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, potonji će odlučiti i o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               78

               Budući da su žalitelji podnijeli zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova u vezi s prvostupanjskim postupkom u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑376/15 P. Naprotiv, budući da je Vijeće podnijelo zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova, valja im naložiti snošenje troškova u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑377/15 P.

               79

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               80

               Posljedično, Komisija će snositi vlastite troškove u vezi s prvostupanjskim postupku u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetima C‑376/15 P i C‑377/15 P.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 29. travnja 2015., Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće (T‑558/12 i T‑559/12, EU:T:2015:237).

                           2.

                           Poništava se Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 924/2012 od 4. listopada 2012. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 91/2009 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine, u dijelu u kojem se odnosi na društva Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd.

                           3.

                           Odbacuje se žalba u predmetu C‑377/15 P.

                           4.

                           Nalaže se Vijeću Europske unije snošenje, osim vlastitih, i troškova društava Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd u vezi s prvostupanjskim postupkom u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑376/15 P.

                           5.

                           Nalaže se društvima Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd snošenje, osim vlastitih, i troškova Vijeća Europske unije u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑377/15 P.

                           6.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove u vezi s prvostupanjskim postupkom u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetima C‑376/15 P i C‑377/15 P.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. svibnja 2015.#Deutsche Post AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-102/14.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 6. srpnja 2015. # Francuska Republika protiv Europske komisije. # Predmet T-516/10.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 6. listopada 2017.#Kofola ČeskoSlovensko a.s. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije UGO – Raniji figurativni žig Europske unije il UGO! – Djelomično odricanje od ranijeg žiga – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [sada članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-176/16.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 4. ožujka 2015.#FSA Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice FSA K‑FORCE – Raniji verbalni žig Zajednice FORCE X – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T‑558/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. prosinac 19.#Europska komisija protiv Republika Italija.#Predmet C-68/11.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 5. prosinca 2013.#Walter Vapenik protiv Josefa Thurnera.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesgericht Salzburg.#Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EZ) br. 805/2004 – Europski nalog za izvršenje za nesporne tražbine – Uvjeti za potvrđivanje sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje – Situacija u kojoj je sudska odluka donesena u državi članici vjerovnika u sporu između dviju osoba koje nisu bile uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti.#Predmet C-508/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      5. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Područje slobode, sigurnosti i pravde — Uredba (EZ) br. 805/2004 — Europski nalog za izvršenje za nesporne tražbine — Uvjeti za potvrđivanje sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje — Situacija u kojoj je sudska odluka donesena u državi članici vjerovnika u sporu između dviju osoba koje nisu bile uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti“
      U predmetu C‑508/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Landesgericht Salzburg (Austrija), odlukom od 31. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 9. studenoga 2012., u postupku

         Walter Vapenik

      protiv

         Josefa Thurnera,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: M. Safjan (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i A.-M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. točke (d) Uredbe (EZ) br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine (SL L 143, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 172.).

               2

               Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru tužbe koju je W. Vapenik, s domicilom u Salzburgu (Austrija), podnio jer mu je odbijen zahtjev za izdavanje europskog naloga za izvršenje za sudsku odluku donesenu u odsutnosti stranke protiv J. Thurnera, s domicilom u Ostendeu (Belgija),uz obrazloženje da tužba podnesena protiv J. Thurnera, potrošača, nije podnesena u državi članici u kojoj navedeni ima svoj domicil.

         Pravni okvir

         Uredba br. 805/2004

               3

               Na temelju uvodnih izjava 8., 9. i 20. Uredbe br. 805/2004:

                        „(8)

                        U svojim zaključcima iz Tamperea, Europsko vijeće razmotrilo je pristup izvršenju u državi članici koja nije ona država u kojoj je donesena sudska odluka, koji bi trebalo ubrzati i pojednostaviti ukidanjem posrednih mjera koje se moraju poduzeti prije izvršenja u državi članici u kojoj se traži izvršenje. Sa sudskom odlukom, koju je sud koji je donosi potvrdio kao europski nalog za izvršenje trebalo bi se, u svrhu izvršenja, postupati kao da je donesena u državi u kojoj se tražilo izvršenje. Tako će se npr. u Velikoj Britaniji za upis potvrđenih stranih sudskih odluka u registar slijediti ista pravila kao i u slučaju upisa sudske odluke iz nekog drugog dijela Velike Britanije, pa neće biti potrebno razmatrati sadržaj strane sudske odluke stranog suda. Način izvršenja sudskih odluka i dalje bi trebali biti uređeni nacionalnim pravom.

                        (9)

                        Takav bi postupak trebao omogućiti značajne prednosti u usporedbi s delibacijskim postupkom iz Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim predmetima [SL L 12, 16.1.2001., str. 1. Uredba kako je zadnje izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1496/2002 (SL L 225, 22.8.2002., str. 13.).], na način da nije potrebno potvrđivanje pravosudnog tijela iz druge države članice, uz odgodu i troškove koje ono podrazumijeva.

                  [...]

                        (20)

                        Vjerovnik bira između prijedloga za potvrđivanje sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine i sustava priznavanja i izvršenje u skladu s Uredbom (EZ) br. 44/2001 ili nekih drugih instrumenata Zajednice.”

               4

               Članak 1. ove uredbe glasi kako slijedi:
               „Svrha ove Uredbe jest uvođenje europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine, kako bi se omogućio, propisivanjem minimalnih normi, slobodni protok sudskih odluka, sudskih nagodbi i autentičnih isprava u svim državama članicama, bez ikakvih posrednih postupaka koje bi trebalo pokrenuti u državi članici izvršenja prije priznavanja i izvršenja.”

               5

               Članak 3. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sudske odluke, sudske nagodbe i autentične isprave koje se odnose na nesporne tražbine.
               Tražbina se smatra nespornom ako:

                        (a)

                        se dužnik izrijekom usuglasio s tražbinom priznajući ju ili putem nagodbe koju je potvrdio sud ili je sklopljena pred sudom tijekom postupka; ili

                        (b)

                        dužnik nikada nije osporio tražbinu, u skladu s odgovarajućim postupovnim pravilima, prema pravu države članice podrijetla, u tijeku sudskog postupka; ili

                        (c)

                        dužnik je izostao s ročišta ili nije bio zastupan na ročištu o predmetnoj tražbini, nakon što je prvotno osporio tražbinu tijekom sudskog postupka, pod uvjetom da takvo postupanje podrazumijeva prešutno priznavanje tražbine ili činjenica koje navodi vjerovnik u skladu s pravom države članice podrijetla; ili

                        (d)

                        dužnik izričito prihvaća tražbinu u autentičnoj ispravi.”

               6

               Članak 6. iste uredbe, pod nazivom „Uvjeti za potvrđivanje europskog naloga za izvršenje”, u stavku 1. propisuje:

                  „Sudska odluka o nespornoj tražbini, donesena u državi članici, potvrđuje se kao europski nalog za izvršenje na prijedlog za potvrđivanje, upućen u bilo koje doba sudu podrijetla, ako:

                        (a)

                        je sudska odluka izvršiva u državi članici podrijetla; i

                        (b)

                        sudska odluka nije u sukobu s pravilima o nadležnosti iz odjeljaka 3. i 6. poglavlja II. Uredbe (EZ) br. 44/2001; i

                        (c)

                        sudski postupak u državi članici podrijetla zadovoljava uvjete iz poglavlja III., kada je tražbina nesporna u smislu odredaba članka 3. stavka 1. točaka (b) ili (c); i

                        (d)

                        je sudska odluka donesena u državi članici stalnog boravišta [domicila] dužnika u smislu odredaba članka 59. Uredbe (EZ) br. 44/2001, u slučajevima u kojima:

                                 —

                                 je tražbina nesporna u smislu odredaba članka 3. stavka 1. točaka (b) ili (c), i

                                 —

                                 se odnosi na ugovor koji je sklopila osoba, potrošač, za potrebe koje se mogu smatrati izvan opsega njegova poslovanja ili zanimanja, i

                                 —

                                 je dužnik potrošač.”

               7

               Poglavlje III. Uredbe br. 805/2004 uvodi minimalne postupovne norme za nesporne tražbine.

         Uredba br. 44/2001

               8

               Uvodna izjava 13. Uredbe br. 44/2001 glasi:
               „Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija strana u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.”

               9

               Članak 15. stavak 1. koji se nalazi u odjeljku 4. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001, glasi kako slijedi:
               „U stvarima koji se odnose na ugovor koji sklapa osoba – potrošač, u svrhe za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti, nadležnost se utvrđuje odredbama ovog odjeljka [...]:

                        (a)

                        je riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene; ili

                        (b)

                        je riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljenim za financiranje prodaje robe; ili

                        (c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja se bavi trgovačkom ili profesionalnom aktivnošću u državi članici u kojoj potrošač ima domicil ili ako na bilo koji drugi način usmjerava takvu aktivnost prema toj državi članici ili prema većem broju država uključujući i tu državu članicu, a ugovor pripada u područje takvih aktivnosti.”

               10

               Članak 16. stavci 1. i 2. navedene uredbe propisuju:
               „1.   Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, bilo pred sudovima mjesta u kojemu potrošač ima domicil.
               2.   Postupak protiv potrošača druga ugovorna stranka može pokrenuti samo pred sudovima države članice u kojoj potrošač ima domicil.”

               11

               U skladu s člankom 35. stavkom 1. iste uredbe, „Nadalje, sudska se odluka ne priznaje ako nisu poštovane odredbe odjeljaka 3., 4. ili 6. poglavlja II., ili u slučaju iz članka 72.”.

               12

               Odjeljci 3., 4. i 6. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 propisuju pravila o nadležnosti u stvarima koje se odnose na osiguranje, o nadležnosti nad potrošačkim ugovorima i isključivoj nadležnosti.

               13

               Članak 43. stavak 1. ove uredbe propisuje:
               „Obje stranke mogu uložiti pravni lijek protiv proglašavanja izvršivosti sudske odluke.”

               14

               Članak 45. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Sud pred kojim je uložen pravni lijek u skladu s odredbama članka 43. ili članka 44. odbija proglašenje izvršivosti ili ga povlači samo na temelju jednog od razloga iz članaka 34. i 35. svoju odluku donosi bez odlaganja.”

         Uredba (EZ) br. 593/2008

               15

               Uvodne izjave 23. i 24. Uredbe br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) propisuju:

                        „(23)

                        U pogledu ugovora sklopljenih s ugovornim strankama koje se smatraju slabijima, te je ugovorne stranke potrebno zaštititi pravilima o sukobu zakona koja su povoljnija za njih od općih pravila.

                        (24)

                        S posebnim osvrtom na potrošačke ugovore, pravilo o sukobu zakona bi trebalo omogućiti smanjenje troškova rješavanja sporova koji se odnose na obično relativno male tražbine, te uzeti u obzir razvoj tehnika prodavanja na daljinu. U svrhu usklađenosti s Uredbom (EZ) br. 44/2001 potrebno je i upućivanje na pojam usmjeravanja djelatnosti kao uvjet za primjenu pravila o zaštiti, potrošača te da se koncept tumači jednako kao i na temelju Uredbe (EZ) br. 44/2001 i ove Uredbe [...]”.

               16

               Članak 6. stavak 1. ove uredbe glasi kako slijedi:
               „[...][U]govor koji sklopi fizička osoba (u daljnjem tekstu: potrošač), u svrhu za koju se smatra da je izvan njegove struke ili profesije, s drugom osobom koja djeluje u svojoj struci ili profesiji (u daljnjem tekstu: poduzetnik) podliježe pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da poduzetnik:

                        a)

                        provodi svoje komercijalne ili stručne djelatnosti u državi u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, ili

                        b)

                        bilo kojim sredstvima usmjerava takve aktivnosti na tu državu ili na više država, uključujući tu državu,

                  te da je ugovor obuhvaćen opsegom tih aktivnosti.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je, tužbom podnesenom Bezirksgericht Salzburg (Austrija), W. Vapenik zatražio da se J. Thurneru naloži plaćanje iznosa od 3158 eura, uvećano za kamate i troškove, na temelju ugovora o zajmu između tih osoba. W. Vapenik podnio je tužbu navedenom austrijskom sudu kao sudu mjesta izvršenja ugovora koje su stranke izabrale. Nijedna od stranaka u trenutku sklapanja ugovora i podnošenja tužbe nije bila uključena u trgovačke ili profesionalne aktivnosti.

               18

               Unatoč dostavi poziva za ročište koju je sudski izvršitelj izvršio J. Thurneru u Belgiji, navedeni nije pristupio ročištu. Bezirksgericht Salzburg stoga je donio presudu u odsutnosti stranke. Ta je presuda dostavljena poštom J. Thurneru, koji na istu nije uložio žalbu, a koja je, posljedično, postala pravomoćna i izvršiva.

               19

               W. Vapenik zatim je pred Bezirksgericht Salzburg podnio zahtjev za izdavanje europskog naloga za izvršenje te presude, u skladu s Uredbom br. 805/2004. Navedeni sud odbio je taj zahtjev pozivajući se na članak 6. stavak 1. točku (d) ove uredbe, navodeći da se postupak po tužbi protiv J. Thurnera, potrošača, nije pokrenuo u državi članici njegovog domicila.

               20

               W. Vapenik podnio je žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev, ističući da su uvjeti za izdavanje europskog naloga na temelju članka 6. stavka 1. točaka (a) do (c) Uredbe br. 805/2004 ispunjeni, budući da je ugovor o zajmu sklopljen između dvaju pojedinaca. Članak 6. stavak 1. točka (d) te uredbe, koji propisuje da se ovaj nalog izdaje, posebice, kada druga ugovorna stranka potrošača djeluje u okviru svoje trgovačke ili profesionalne aktivnosti, nije primjenjiv u predmetu u glavnom postupku.

               21

               U ovim je uvjetima Landesgericht Salzburg odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 6. stavak 1. točku (d) Uredbe [...] br. 805/2004 tumačiti na način da se ta odredba primjenjuje samo na ugovore sklopljene između poduzetnika, u svojstvu vjerovnika, i potrošača, u svojstvu dužnika, ili je dovoljno da je barem dužnik potrošač, tako da se ta odredba primjenjuje također u slučaju tražbina koje ima jedan potrošač prema drugom potrošaču?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 805/2004 tumačiti na način da se primjenjuje također na ugovore sklopljene između dviju osoba koje nisu uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti.

               23

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadrži nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njegovog smisla i dosega u cijeloj Uniji trebaju tumačiti na autonoman i ujednačen način, koji treba pažljivo izabrati uzimajući u obzir kontekst i cilj odredbe o kojoj se radi (vidjeti, posebno, presudu od 27. lipnja 2013., Malaysia Dairy Industries, C‑320/12, točku 25. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Iz teksta članka 6. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 805/2004 proizlazi da je potrošač osoba koja sklapa ugovor za potrebe koje se mogu smatrati izvan opsega njegova poslovanja ili zanimanja. Ta odredba ne propisuje ima li svojstvo poduzetnika ili nedostatak istoga ulogu u svrhu kvalifikacije druge osobe kao „potrošača”. Svojstvo druge ugovorne stranke kao potrošača ne proizlazi ni iz drugih odredaba ove uredbe i, u nedostatku navedene odredbe o upućivanju na pravo država članica, treba utvrditi smisao i doseg pojma „potrošača” iz ove iste odredbe u odnosu na kontekst u kojem se ova odredba nalazi i cilj kojem je usmjerena Uredba br. 805/2004.

               25

               U tom pogledu, da bi se osiguralo poštovanje ciljeva kojima teži europski zakonodavac u pogledu ugovora koje sklapaju potrošači kao i koherentnost prava Unije, treba posebice uzeti u obzir pojam „potrošača” iz drugih odredbi prava Unije. Uzevši u obzir komplementaran karakter pravila koja su propisana Uredbom br. 805/2004 s pravilima koja sadrži Uredba br. 44/2001, odredbe ove posljednje pokazuju se posebno važnima.

               26

               Također, treba odmah napomenuti da se sustav zaštite potrošača koji je uspostavljen, posebice, Direktivom Vijeća br. 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) oslanja na ideju da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na poduzetnika u dijelu koji se odnosi kako na pregovaračku moć tako i na razinu informiranosti (vidjeti, posebno, presudu od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, točku 39.; presudu od 21. svibnja 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, točku 41. kao i presudu od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i od Man Garabito, C‑488/11, točku 31.).

               27

               Također, posebno uređenje koje je, među ostalim, uspostavljeno odredbama Uredbe br. 44/2001 koje se odnose na sudsku nadležnost u području ugovora koje sklapaju potrošači ima za svrhu, kako proizlazi iz uvodne izjave 13. ove uredbe, osigurati odgovarajuću zaštitu potrošača kao ugovorne strane koje je ekonomski slabija i pravno manje iskusna od druge ugovorne strane, poduzetnika.

               28

               U ovom kontekstu, Sud je u više navrata presudio da članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001, u kojem se navodi pojam „potrošača”, obuhvaća samo privatnog krajnjeg korisnika, koji nije uključen u trgovačke ili profesionalne aktivnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, točku 32.).

               29

               Naposljetku, kako i proizlazi iz uvodne izjave 23. i 24. Uredbe br. 593/2008, pri utvrđivanju prava koje je primjenjivo na potrošačke ugovore također se uzima u obzir zahtjev za zaštitu slabijih strana u ugovornim odnosima. Članak 6. stavak 1. te uredbe u tom pogledu propisuje da su ugovori sklopljeni između potrošača i poduzetnika, pod određenim uvjetima, uređeni pravom države u kojoj potrošač ima svoje uobičajeno boravište.

               30

               Ovi pravni instrumenti također uvažavaju potrebu zaštite slabije strane u ugovoru kada se ugovor sklapa između osobe koja nije uključena u trgovačke ili profesionalne aktivnosti i osobe koja je uključena u takve aktivnosti.

               31

               Uzimajući u obzir cilj zaštite potrošača koji je predviđen navedenim odredbama prava Unije, a koji je usmjeren na ponovnu uspostavu jednakosti između stranaka u ugovorima koji se sklapaju između potrošača i poduzetnika, primjena navedenoga ne može se proširiti na osobe u pogledu kojih takva zaštita nije opravdana.

               32

               Dakle, Sud je već presudio da se posebna pravila nadležnosti u području ugovora koje sklapaju potrošači ne mogu primjenjivati na ugovore sklopljene između dviju osoba koje su uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton, C 89/91, Receuil str. I‑139., točke 11. i 24.).

               33

               Stoga treba ustvrditi da neravnoteža među strankama također nedostaje u ugovornom odnosu poput ovoga u glavnom postupku, odnosno u predmetu između dviju osoba koje nisu uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti. Dakle, na takav se odnos ne primjenjuje sustav zaštite primjenjiv na potrošače kada sklapaju ugovore s osobama koje su uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti.

               34

               Takvo tumačenje podupiru struktura i opći raspored posebnih pravila o nadležnosti u području ugovora koje su sklopili potrošači, koja su propisana u članku 16. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 44/2001, a koja predviđa nadležnost suda domicila potrošača za postupke što ih pokreće potrošač i postupke koji se pokreću protiv njega. Iz navedenog proizlazi da se ta odredba primjenjuje samo na ugovore u kojima postoji neravnoteža između ugovornih strana.

               35

               Štoviše, valja uzeti u obzir komplementaran karakter pravila koja su propisana Uredbom br. 805/2004 s pravilima koja se odnose na priznanje i izvršenje sudskih odluka propisana Uredbom br. 44/2001.

               36

               U tom pogledu treba napomenuti da, ako potvrđivanje presude kao europskog naloga za izvršenje u smislu Uredbe br. 805/2004 vezane za nespornu tražbinu sprječava delibacijski postupak predviđen Uredbom br. 44/2001, tada nedostatak takvog potvrđivanja ne isključuje mogućnost izvršenja navedene presude uz primjenu delibacijskog postupka, koji je predviđen ovom posljednjom uredbom.

               37

               Dakle, ako bi se prihvatila šira definicija pojma „potrošač” u okviru Uredbe br. 805/2004 od one iz Uredbe br. 44/2001, to bi moglo dovesti do nedosljednosti u primjeni tih dviju uredbi. Štoviše, izuzeci iz prve uredbe mogli bi dovesti do izostanka potvrđivanja presude kao europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine, dok bi izvršenje navedene ipak bilo moguće u okviru općeg sustava predviđenog Uredbom br. 44/2001 jer ne bi bili ispunjeni uvjeti u kojima ovaj sustav dopušta tuženiku da osporava izdavanje naloga za izvršenje zbog povrede pravila o nadležnosti prema državi domicila potrošača.

               38

               Iz svega navedenog proizlazi da pojam „potrošača” u smislu članka 6. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 805/2004 obuhvaća osobu koja sklapa ugovor za potrebe koje se mogu smatrati izvan opsega njegova poslovanja ili zanimanja s osobom koja se bavi svojim trgovačkim ili profesionalnim aktivnostima.

               39

               Posljedično, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 805/2004 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na ugovore sklopljene između dviju osoba koje nisu uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 6. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na ugovore sklopljene između dviju osoba koje nisu uključene u trgovačke ili profesionalne aktivnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. ožujka 2011.#Pegler Ltd protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-386/06.