title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. listopada 2016.#Edyta Mikołajczyk protiv Marie Louise Czarnecke i Stefana Czarneckog.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Apelacyjny w Warszawie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članak 1. stavak 1. točka (a) – Materijalno područje primjene – Tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova – Članak 3. stavak 1. – Nadležnost sudova države članice boravišta ‚stranke koja pokreće postupak’ – Doseg.#Predmet C-294/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      13. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Članak 1. stavak 1. točka (a) — Materijalno područje primjene — Tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova — Članak 3. stavak 1. — Nadležnost sudova države članice boravišta ‚stranke koja pokreće postupak’ — Doseg“
      U predmetu C‑294/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi, Poljska), odlukom od 20. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 17. lipnja 2015., u postupku

         Edyta Mikołajczyk

      protiv

         Marie Louise Czarnecke,

         Stefana Czarneckog,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Pucciariella, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i A. Stobiecka‑Kuik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točke (a) i članka 3. stavka 1. točke (a) pete i šeste alineje Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Edyte Mikołajczyk, s jedne strane, i Stefana Czarneckog, preminulog, kojeg u glavnom postupku zastupa skrbnik, i Marie Louise Czarnecke, s druge strane, u pogledu zahtjeva za poništaj braka koji su sklopili potonji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1. i 8. Uredbe br. 2201/2003 glase:

                        „(1)

                        Europska zajednica postavila si je za cilj uspostavu područja slobode, sigurnosti i pravde u kojemu je osigurano slobodno kretanje osoba. U tu svrhu, Zajednica donosi, između ostaloga, mjere u području pravosudne suradnje u građanskim stvarima koje su potrebne za ispravno djelovanje unutarnjega tržišta.

                  [...]

                        (8)

                        Kad je riječ o sudskim odlukama o razvodu braka, zakonskoj rastavi ili poništaju braka, ova bi se Uredba trebala primjenjivati samo na raskid bračne veze i ne bi se trebala baviti pitanjima kao što su razlozi razvoda, posljedice braka na imovinska pitanja ili bilo koje druge pomoćne mjere.”

               4

               U skladu s člankom 1. te uredbe:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:

                        (a)

                        razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka;

                  [...]
               3.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:

                        (a)

                        utvrđivanje ili osporavanje veze između roditelja i djeteta;

                        (b)

                        odluke o posvajanju, pripremne mjere za posvajanje ili poništavanje ili pobijanje posvajanja;

                        (c)

                        ime i prezime djeteta;

                        (d)

                        emancipaciju;

                        (e)

                        obveze uzdržavanja;

                        (f)

                        određivanje upravitelja imovinom ili nasljeđivanje;

                        (g)

                        mjere poduzete kao rezultat kaznenih djela koja su počinila djeca.”

               5

               Članak 3. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su sudovi država članica

                        (a)

                        na čijem području:

                                 —

                                 bračni drugovi imaju uobičajeno boravište, ili

                                 —

                                 su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište, ili

                                 —

                                 protustranka ima uobičajeno boravište, ili

                                 —

                                 u slučaju zajedničkog prijedloga za pokretanje postupka, ima uobičajeno boravište bilo koji od bračnih drugova, ili

                                 —

                                 stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje godinu dana prije pokretanja postupka, ili

                                 —

                                 stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje šest mjeseci prije pokretanja postupka, a on ili ona je bio državljanin države članice o kojoj je riječ ili, u slučaju da je riječ o Velikoj Britaniji ili Irskoj, tamo imao svoj ‚domicile’;

                  [...]”

               6

               Članak 17. te uredbe, naslovljen „Razmatranje nadležnosti”, propisuje:
               „Ako je pokrenut postupak pred sudom države članice u predmetu za koji taj sud nije nadležan prema odredbama ove Uredbe, nego je za njega nadležan sud druge države članice, taj sud se, po službenoj dužnosti, proglašava nenadležnim.”

         Poljsko pravo

               7

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je, u skladu s člankom 13. stavkom 1. Kodeksa rodzinny i opiekuńczy (Zakon od 25. veljače 1964. o Zakoniku o obitelji i skrbništvu) (Dz. U. br. 9, stavka 59, kako je izmijenjen), brak zabranjen svakoj osobi koja je i dalje vezana prethodnim brakom.

               8

               Članak 13. stavak 2. tog zakonika propisuje da poništaj braka zbog toga što je jedan od bračnih drugova i dalje vezan ranije sklopljenim brakom može zatražiti svaka osoba koja za to ima pravni interes.

               9

               U skladu s člankom 13. stavkom 3. tog zakonika, brak se ne može poništiti zbog toga što je jedan od bračnih drugova i dalje vezan ranije sklopljenim brakom ako je ranija bračna veza bila raskinuta ili poništena, osim ako je raskid posljedica smrti osobe koja je ponovno sklopila brak, iako je i dalje bila vezana ranije sklopljenim brakom.

               10

               U skladu s člankom 1099. Kodeksa postępowania cywilnego (Zakon od 17. studenoga 1964. o Zakoniku o građanskom postupku, Dz. U. br. 43, stavka 296, kako je izmijenjen), sud pred kojim se vodi postupak u svakom stadiju postupka po službenoj dužnosti ispituje pitanje nenadležnosti nacionalnih sudova i u slučaju nenadležnosti proglašava zahtjev nedopuštenim. Nenadležnost nacionalnih sudova razlog je za ništavost postupka.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               11

               E. Mikołajczyk podnijela je 20. studenoga 2012. Sądu Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska) tužbu za poništaj braka S. Czarneckog i Marie Louise Czarnecke, rođene Cuenin, koji je sklopljen 4. srpnja 1956. u Parizu (Francuska). U njoj je navela da je oporučna nasljednica Zdzisławe Czarnecke, prve supruge S. Czarneckog, koja je preminula 15. lipnja 1999.

               12

               Prema E. Mikołajczyk, brak S. Czarneckog i Zdzisławe Czarnecke, sklopljen 13. srpnja 1937. u Poznanju (Poljska), još je postojao u trenutku sklapanja braka između S. Czarneckog i Marie Louise Czarnecke, tako da je potonji brak bio bigamni odnos i zbog toga je trebao biti poništen.

               13

               Marie Louise Czarnecka zahtijevala je proglašenje nedopuštenosti tužbe za poništaj braka zbog nenadležnosti poljskih sudova. Prema njezinu mišljenju, tu je tužbu, u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) drugom i trećom alinejom Uredbe br. 2201/2003, trebalo podnijeti ili sudu države članice zadnjeg uobičajenog boravišta bračnih drugova, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište, ili sudu države u kojoj protustranka ima uobičajeno boravište, tj. u obama slučajevima francuskom sudu. Skrbnik koji zastupa S. Czarneckog u glavnom postupku, koji je preminuo 3. ožujka 1971. u Francuskoj, pridružio se zahtjevima Marie Louise Czarnecke.

               14

               Rješenjem od 9. rujna 2013., koje je postalo konačno zbog neosporavanja stranaka, Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi) odbio je taj prigovor nenadležnosti smatrajući, na temelju članka 3. stavka 1. točke (a) pete alineje Uredbe br. 2201/2003, da je nadležan za odlučivanje o tužbi za poništaj braka.

               15

               U meritumu taj je sud presudom od 13. veljače 2014. odbio tu tužbu kao neosnovanu, uz obrazloženje da tužiteljica nije dokazala da je prvi brak S. Czarneckog i dalje postojao u trenutku sklapanja braka između potonjeg i Marie Louise Czarnecke jer su činjenice koje je utvrdio taj sud, naprotiv, dovele do utvrđenja da je taj prvi brak raskinut razvodom 29. svibnja 1940.

               16

               E. Mikołajczyk protiv te presude podnijela je žalbu Sądu Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi), sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               17

               Taj sud smatra da je na temelju članka 17. Uredbe br. 2201/2003 i članka 1099. Zakonika o građanskom postupku dužan po službenoj dužnosti ispitati pitanje svoje međunarodne nadležnosti za odlučivanje u glavnom postupku, bez obzira na činjenicu da se prvostupanjski sud već izjasnio o tome.

               18

               U tom smislu taj sud iznosi dvojbe o tumačenju, među ostalim, članaka 1. i 3. Uredbe br. 2201/2003 i traži pojašnjenja o materijalnom području primjene te uredbe. On se tako pita, kao prvo, je li tužba za poništaj braka koja je podnesena nakon smrti jednog od bračnih drugova obuhvaćena tom uredbom. On u tom kontekstu primjećuje da je potonja stavila izvan snage Uredbu Vijeća (EZ) br. 1347/2000 od 29. svibnja 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim stvarima i stvarima koje se odnose na roditeljsku odgovornost za zajedničku djecu (SL 2000., L 160, str. 19.), sadržaj koje je velikim dijelom preuzet iz Konvencije o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim stvarima, izrađene na temelju Akta Vijeća od 28. svibnja 1998. (SL 1998., C 221, str. 2.). Međutim, u eksplanatornom izvještaju uz tu konvenciju, koji je izradila Alegria Borrás i koji je potvrdilo Vijeće (SL 1998., C 221, str. 27.), precizirano je da su iz njezina područja primjene isključeni postupci o ispitivanju valjanosti braka na temelju zahtjeva za poništaj koji je podnesen nakon smrti jednog ili obaju bračnih drugova.

               19

               I dalje u pogledu područja primjene Uredbe br. 2201/2003 i u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, taj se sud pita, kao drugo, je li tužba za poništaj braka koju podnese osoba koja nije jedan od bračnih drugova obuhvaćena tom uredbom.

               20

               Ako bi odgovor na to drugo pitanje bio potvrdan, sud koji je uputio zahtjev želi dobiti pojašnjenja o tome može li se nadležnost sudova države članice za odlučivanje o tužbi za poništaj braka koju je podnijela treća osoba zasnivati na temeljima nadležnosti iz članka 3. stavka 1. točke (a) pete i šeste alineje Uredbe br. 2201/2003, tako da se sudovi države članice u kojoj je uobičajeno boravište te treće osobe mogu proglasiti nadležnima a da tako ne postoji veza između suda pred kojim je pokrenut postupak i mjesta uobičajenog boravišta bračnih drugova ili jednoga od njih.

               21

               U tim je okolnostima Sąd Apelacyjny w Warszawie (Žalbeni sud u Varšavi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Potpadaju li postupci o poništaju braka nakon smrti jednog od bračnih drugova u područje primjene Uredbe br. 2201/2003?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: obuhvaća li područje primjene gore navedene uredbe i postupke o poništaju braka koje pokreće osoba koja nije jedan od bračnih drugova?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: može li se nadležnost suda u postupcima o poništaju braka koje pokreće osoba koja nije jedan od bračnih drugova zasnivati na temeljima navedenima u članku 3. stavku 1. točki (a) petoj i šestoj alineji Uredbe br. 2201/2003?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               22

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 2201/2003.

               23

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 2201/2003, ona se primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na razvod, zakonsku rastavu i poništaj braka.

               24

               Kako bi se utvrdilo ulazi li zahtjev u područje primjene te uredbe, potrebno je usredotočiti se na njegov predmet (presuda od 21. listopada 2015., Gogova, C‑215/15, EU:C:2015:710, t. 28. i navedena sudska praksa). U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je sudu koji je uputio zahtjev podnesen zahtjev za poništaj braka sklopljenog 4. srpnja 1956. u Parizu između Marie Louise Czarnecke i S. Czarneckog, pri čemu je taj zahtjev obrazložen navodnim postojanjem ranijeg braka sklopljenog između potonjeg i Zdzisławe Czarnecke. Ta tužba stoga načelno ima za cilj „poništaj braka” u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003.

               25

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije siguran ulazi li takva tužba u područje primjene te uredbe jer ju je podnijela treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova.

               26

               U tom smislu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst te ciljeve propisa kojeg je dio (presude od 19. rujna 2013., van Buggenhout i van de Mierop, C‑251/12, EU:C:2013:566, t. 26. i od 26. ožujka 2015., Litaksa, C‑556/13, EU:C:2015:202, t. 23.).

               27

               Što se tiče, kao prvo, teksta članka 1. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003, valja primijetiti da ta odredba među područjima koja ulaze u područje primjene te uredbe navodi, među ostalim, poništaj braka a da ne pravi razlikovanje s obzirom na datum podnošenja takve tužbe u odnosu na smrt jednog od bračnih drugova ili s obzirom na identitet osobe koja je nositelj prava podnošenja takve tužbe sudu. Prema tome, ako se uzima u obzir samo tekst te odredbe, čini se da tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova treba biti obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 2201/2003.

               28

               Takvo tumačenje članka 1. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003, kao drugo, potvrđeno je kontekstom u kojem se nalazi ta odredba.

               29

               U tom smislu valja podsjetiti na to da članak 1. stavak 3. Uredbe br. 2201/2003 taksativno nabraja područja koja su isključena iz područja primjene te uredbe, među kojima su, među ostalim, obveze uzdržavanja te određivanje upravitelja imovinom i nasljeđivanje. Uvodna izjava 8. te uredbe u istom smislu pojašnjava da bi se ona trebala primjenjivati samo na raskid bračne veze i da se ne bi trebala baviti pitanjima kao što su posljedice braka na imovinska pitanja.

               30

               Dakle, tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova nije među područjima koja su isključena iz područja primjene te uredbe, nabrojenima u njezinu članku 1. stavku 3.

               31

               Nadalje, iako je točno da je, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, aktivna procesna legitimacija E. Mikołajczyk u glavnom postupku povezana s njezinim svojstvom oporučne nasljednice Zdzisławe Czarnecke, taj sud pojašnjava da se taj spor ipak odnosi samo na pitanje poništaja braka sklopljenog između Marie Louise Czarnecke i S. Czarneckog te da stoga ne može biti obuhvaćen iznimkom iz članka 1. stavka 3. točke (f) Uredbe br. 2201/2003, koja se odnosi na određivanje upravitelja imovinom i nasljeđivanje.

               32

               Kao treće, tumačenje članka 1. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003 prema kojem je tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova obuhvaćena područjem primjene te uredbe također je potvrđeno ciljem koji ona postavlja.

               33

               U tom smislu valja navesti da, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 1., Uredba br. 2201/2003 pridonosi uspostavi područja slobode, sigurnosti i pravde u kojem je osigurano slobodno kretanje osoba. U tu svrhu ta uredba u poglavljima II. i III. utvrđuje, među ostalim, pravila koja uređuju nadležnost te priznavanje i izvršenje sudskih odluka u području raskida bračne veze, pri čemu ta pravila imaju za cilj osigurati pravnu sigurnost (presuda od 16. srpnja 2009., Hadadi, C‑168/08, EU:C:2009:474, t. 47. i 48.).

               34

               Međutim, isključiti tužbu poput one u glavnom postupku iz područja primjene Uredbe br. 2201/2003 značilo bi nepoštovanje tog cilja jer bi takvo isključenje povećalo pravnu nesigurnost zbog nepostojanja ujednačenog regulatornog okvira u tom području, i to tim više što Uredba (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.) ne obuhvaća ni pitanja u vezi sa statusom fizičkih osoba ni obiteljske odnose.

               35

               Nadalje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 27. svojeg mišljenja, činjenica da se tužba za poništaj u glavnom postupku odnosi na brak koji je već prestao smrću jednog od bračnih drugova ne znači da taj postupak ne potpada pod područje primjene Uredbe br. 2201/2003. Naime, nije isključeno da osoba može imati interes za poništaj braka čak i nakon smrti jednog od bračnih drugova.

               36

               Iako takav interes treba ocijeniti s obzirom na primjenjiv nacionalni propis, ne postoji, naprotiv, nikakav razlog da se trećoj osobi koja je tužbu za poništaj braka podnijela nakon smrti jednog od bračnih drugova uskrati korištenje ujednačenim kolizijskim pravilima predviđenima Uredbom br. 2201/2003.

               37

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da je tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 2201/2003.

         Treće pitanje

               38

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. točku (a) petu i šestu alineju Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da se osoba koja nije jedan od bračnih drugova, a koja podnese tužbu za poništaj braka, može pozvati na temelje nadležnosti predviđene tim odredbama.

               39

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o odgovoru koji treba dati na to pitanje jer bi, u slučaju potvrdnog odgovora, o tužbi za poništaj braka koju podnese treća osoba mogao odlučivati sud koji nema nikakvu vezu s mjestom uobičajenog boravišta bračnih drugova ili jednoga od njih.

               40

               U tom smislu valja navesti da članak 3. Uredbe br. 2201/2003 utvrđuje opće kriterije za nadležnost za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka. Ti objektivni, nekumulativni i isključivi kriteriji odgovaraju na potrebu pravnog uređenja prilagođenog posebnim potrebama sporova u području raskida bračne veze.

               41

               Iako članak 3. stavak 1. točka (a) prva do četvrta alineja Uredbe br. 2201/2003 izričito navodi kriterije uobičajenog boravišta bračnih drugova i protustranke, članak 3. stavak 1. točka (a) peta alineja i članak 3. stavak 1. točka (a) šesta alineja te uredbe dopuštaju primjenu pravila o nadležnosti forum actoris.

               42

               Naime, potonje odredbe pod određenim uvjetima sudovima država članica na čijem se području nalazi uobičajeno boravište stranke koja pokreće postupak priznaju nadležnost za odlučivanju o raskidu bračne veze. Tako članak 3. stavak 1. točka (a) peta alineja Uredbe br. 2201/2003 propisuje takvu nadležnost ako je stranka koja pokreće postupak ondje imala boravište najmanje godinu dana prije pokretanja postupka, dok članak 3. stavak 1. točka (a) šesta alineja te uredbe predviđa tu nadležnost i ako je stranka koja pokreće postupak ondje imala boravište najmanje šest mjeseci prije pokretanja postupka, a ona je bila državljanin te države članice ili je, u određenim slučajevima, ondje imala svoj „domicile”.

               43

               U tim je okolnostima, radi odgovaranja na pitanje suda koji je uputio zahtjev, potrebno utvrditi točan opseg pojma „stranka koja pokreće postupak” u smislu tih odredaba, kako bi se utvrdilo je li on ograničen na bračne drugove ili obuhvaća i treće osobe.

               44

               Prema ustaljenoj praksi Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje, koje treba dati uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj predmetnog propisa (vidjeti u tom smislu presude od 2. travnja 2009., A, C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 34. i od 16. srpnja 2009., Hadadi, C‑168/08, EU:C:2009:474, t. 38.).

               45

               Budući da članak 3. stavak 1. točka (a) peta i šesta alineja Uredbe br. 2201/2003 ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi određivanja opsega pojma „stranka koja pokreće postupak”, ono se mora izvršiti s obzirom na kontekst tih odredaba i na cilj te uredbe.

               46

               Što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 3. stavak 1. točka (a) peta i šesta alineja Uredbe br. 2201/2003, iz sudske prakse Suda proizlazi da taj članak predviđa više temelja nadležnosti, među kojima nije određena hijerarhija pa su svi objektivni kriteriji u tom članku alternativni (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., Hadadi, C‑168/08, EU:C:2009:474, t. 48.).

               47

               Iz toga slijedi da sustav raspodjele nadležnosti uspostavljen Uredbom br. 2201/2003 u području raskida bračne veze nema za cilj isključiti višestruke nadležnosti. Nasuprot tomu, istodobno postojanje nekoliko nadležnih sudova, a da među njima nije određena hijerarhija, izričito je predviđeno (presuda od 16. srpnja 2009., Hadadi, C‑168/08, EU:C:2009:474, t. 49.).

               48

               Što se tiče kriterija nabrojenih u članku 3. stavku 1. točki (a) te uredbe, Sud je presudio da se oni temelje na različitim aspektima uobičajenog boravišta bračnih drugova (presuda od 16. srpnja 2009., Hadadi, C‑168/08, EU:C:2009:474, t. 50.).

               49

               Iz prethodno navedenog proizlazi da su pravila o nadležnosti koja su uspostavljena člankom 3. Uredbe br. 2201/2003, uključujući ona predviđena u stavku 1. točki (a) petoj i šestoj alineji tog članka, osmišljena radi očuvanja interesa bračnih drugova.

               50

               Takvo tumačenje također odgovara cilju koji postavlja ta uredba jer je ona uspostavila fleksibilna kolizijska pravila kako bi se uzela u obzir mobilnost osoba i također zaštitila prava supružnika koji je napustio zemlju zajedničkog uobičajenog boravišta, jamčeći pritom postojanje stvarne veze između zainteresirane osobe i države članice koja provodi nadležnost (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2007., Sundelind Lopez, C‑68/07, EU:C:2007:740, t. 26.).

               51

               Iz toga slijedi da, iako je tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 2201/2003, ta treća osoba mora ostati vezana pravilima o nadležnosti utvrđenima u korist supružnika. To tumačenje usto trećoj osobi ne uskraćuje pristup sudu jer se može pozvati na druge temelje nadležnosti predviđene člankom 3. te uredbe.

               52

               Zbog toga pojam „stranka koja pokreće postupak” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) pete i šeste alineje Uredbe br. 2201/2003 ne obuhvaća druge osobe koje nisu bračni drugovi.

               53

               S obzirom na prethodno navedeno, na treće prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. točku (a) petu i šestu alineju Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se osoba koja nije jedan od bračnih drugova, a koja podnese tužbu za poništaj braka, ne može pozvati na temelje nadležnosti predviđene tim odredbama.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. točku (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, treba tumačiti na način da je tužba za poništaj braka koju podnese treća osoba nakon smrti jednog od bračnih drugova obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 2201/2003.

                           2.

                           Članak 3. stavak 1. točku (a) petu i šestu alineju Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se osoba koja nije jedan od bračnih drugova, a koja podnese tužbu za poništaj braka, ne može pozvati na temelje nadležnosti predviđene tim odredbama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. prosinca 2014.#Walter Larcher protiv Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundessozialgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Članak 45. UFEU‑a – Članak 3. stavak 1. Uredbe (EEZ) br. 1408/71 – Davanja za slučaj starosti – Načelo zabrane diskriminacije – Radnik koji je u jednoj državi članici stavljen u sustav rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu – Uzimanje u obzir pri stjecanju prava na davanja u drugoj državi članici.#Predmet C‑523/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost radnika migranata — Članak 45. UFEU‑a — Članak 3. stavak 1. Uredbe (EEZ) br. 1408/71 — Davanja za slučaj starosti — Načelo zabrane diskriminacije — Radnik koji je u jednoj državi članici stavljen u sustav rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu — Uzimanje u obzir pri stjecanju prava na davanja u drugoj državi članici“
      U predmetu C‑523/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundessozialgericht (Njemačka), odlukom od 13. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2013., u postupku

         Walter Larcher

      protiv

         Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za W. Larchera, R. Buschmann,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. listopada 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. UFEU‑a i članka 3. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana na temelju Uredbe (EZ) br. 118/97 Vijeća od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.), kako je izmijenjena na temelju Uredbe (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između W. Larchera protiv Deutsche Rentenversicherunga Bayern Süd radi isplate starosne mirovine nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu (Altersrente nach Altersteilzeitarbeit).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 glasi:
               „Ova se Uredba odnosi na radnike na koje se primjenjivalo ili se primjenjuje zakonodavstvo jedne ili više država članica, koji su državljani jedne od država članica ili su osobe bez državljanstva, ili izbjeglice koje borave na državnom području jedne od država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.“

               4

               Članak 3. stavak 1. navedene uredbe glasi:
               „U skladu s posebnim odredbama ove Uredbe, osobe koje borave na državnom području jedne od država članica na koju se ova Uredba primjenjuje podliježu istim obvezama i uživaju ista davanja prema zakonodavstvu bilo koje države članice kao državljani te države.“

               5

               Sukladno članku 4. stavku 1. iste uredbe, ona se primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na grane socijalne sigurnosti, osobito na davanja za slučaj starosti i davanja za nezaposlenost.

               6

               U članku 45. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 je predviđeno:
               „Ustanova države članice čije zakonodavstvo uvjetuje stjecanje, zadržavanje ili ponovno uspostavljanje prava na davanja navršavanjem razdoblja osiguranja, a da se pritom ne radi o posebnom sustavu iz stavaka 2. i 3., uzima u potrebnoj mjeri u obzir razdoblja osiguranja ili boravka navršena prema zakonodavstvu bilo koje države članice koje se u okviru općeg ili posebnog sustava primjenjuje na zaposlene i nezaposlene osobe. S tim ciljem, ona uzima u obzir ta razdoblja kao da su navršena prema zakonodavstvu koje primjenjuje.“

         Nacionalna zakonodavstva

      Njemačko pravo

               7

               Odredbe njemačkog prava, koje su relevantne u odnosu na činjenice o kojima se raspravlja u glavnom postupku, sadržane su, s jedne strane, u Zakoniku o socijalnom osiguranju (Sozialgesetzbuch), kako je izmijenjen zakonom od 21. srpnja 2004 (BGBl. 2004 I, str. 1791., u daljnjem tekstu: SGB) i, s druge strane, u Zakonu o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu (Altersteilzeitgesetz), prema verziji koja proizlazi iz Zakona od 23. travnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 602., u daljnjem tekstu: AltTZG).

               8

               Članak 237. stavak 1. SGB‑a glasi:
               „Osiguranici imaju pravo na mirovinu ako su:

                        1.

                        rođeni prije 1. siječnja 1952.,

                        2.

                        navršili 60 godina života,

                        3.

                        ili

                                 a)

                                 prilikom odlaska u mirovinu nezaposleni te su nakon navršene 58. godine i 6 mjeseci bili nezaposleni ukupno 52 tjedna ili primali naknadu za bivše radnike u rudarstvu

                           ili

                                 b)

                                 smanjili radno vrijeme [kako bi sudjelovali u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u smislu članka 2. i članka 3. stavka 1. točke 1. AltTZG‑a tijekom najmanje 24 kalendarska mjeseca,

                        4.

                        tijekom zadnjih deset godina prije početka mirovine osam godina uplaćivali obvezne doprinose u svoju korist s osnova zaposlenja ili djelatnosti, s time da se razdoblje od deset godina uveća za dodatna razdoblja uplate, uračunavanja i primanja mirovine na temelju vlastitog osiguranja koja nisu istovremeno razdoblja u kojima se uplaćuju obvezni doprinosi s osnova zaposlenja ili djelatnosti, i

                        5.

                        poštovali razdoblje odgode od 15 godina.“

               9

               Članak 2. stavci 1. i 2., prva rečenica AltTZG‑a glasi:
               „1)   Ostvaruju prava na davanja radnici koji su:

                        1.

                        navršili 55 godina,

                        2.

                        nakon 14. veljače 1996., na temelju sporazuma sa svojim poslodavcem, koji mora pokriti barem razdoblje do dana na koji se može zahtijevati starosnu mirovinu, smanjili vlastito radno vrijeme na polovicu tjednog radnog vremena koje su do tada obavljali te su zaposleni kao osiguranici obveznog osiguranja za slučaj nezaposlenosti u smislu knjige III. SGB‑a (rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu) i

                        3.

                        tijekom zadnjih pet godina koje prethode radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu, najmanje 1080 kalendarskih dana bili u radnom odnosu koje je podložno obveznom osiguranju za slučaj nezaposlenosti u smislu knjige III. SGB‑a. [...]

                  2)   Ako su u sporazumu o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu predviđena različita razdoblja tjednog rada ili drukčija raspodjela tjednog radnog vremena, uvjet iz stavka 1. točke 2. je također ispunjen kada:

                        1.

                        tjedno radno vrijeme koje se obavlja u prosjeku u razdoblju do tri godine ili, u slučaju pravila propisanih kolektivnim ugovorom, sporazumom među društvima, ako je u kolektivnom ugovoru predviđena takva mogućnost, ili propisom crkava i javnih bogoštovlja, u razdoblju do šest godina ne prelazi polovicu tjednog radnog vremena koje se do tad obavljalo te je radnik zaposlen kao osiguranik obveznog osiguranja za slučaj nezaposlenosti u smislu knjige III. SGB‑a i

                        2.

                        se kontinuirano plaća naknada za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu kao i povećanje na temelju članka 3. stavka 1. točke 1. pod (a), [AltTZG‑a].“

               10

               Članak 3. stavak 1. AltTZG‑a propisuje:
               „Pravo na davanja predviđena u članku 4. pretpostavlja da je:

                        1.

                        poslodavac, na temelju kolektivnog ugovora, [...]

                                 a)

                                 povećao naknadu za dvadeset posto barem za razdoblje rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu, tako da nova naknada mora ipak odgovarati najmanje sedamdeset posto prethodne naknade, kako je određena člankom 6. stavkom 1., umanjena za obvezne doprinose koje uobičajeno plaćaju radnici (minimalni neto iznos) i

                                 b)

                                 plaćao u korist radnika doprinose mirovinskog osiguranja barem do iznosa koji se primjenjuje na razliku između 90% prethodne naknade u smislu članka 6. stavka 1. [AltTZG‑a] i naknade za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu, tako da se navedena prethodna naknada uzima u obzir samo do iznosa koji služi kao osnovica izračuna doprinosa, i da

                        2.

                        poslodavac, kada radnik započinje s radom u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu,

                                 a)

                                 na radno mjesto koje je na taj način prijelazom postalo upražnjeno ili oslobođeno prijelazom, zaposli radnika koji se vodi kao nezaposlena osoba u zavodu za zapošljavanje ili radnika koji je obavio vježbeničku praksu u okviru posla koje je podložno osiguranju za slučaj nezaposlenosti u smislu knjige III. SGB‑a; za poslodavce koji ne zapošljavaju u pravilu više od 50 radnika neoborivo se presumira da je radnik zaposlen na radno mjesto koje je na taj način prijelazom postalo upražnjeno ili oslobođeno, ili

                                 b)

                                 zaposli vježbenika u okviru posla koje je podložno osiguranju u slučaju nezaposlenosti u smislu knjige III. SGB‑a, kada poslodavac općenito ne zapošljava u pravilu više od 50 radnika

                  [...]“

               11

               Članak 4. AltTZG‑a predviđa da nacionalna uprava za rad plaća javnu subvenciju poslodavcu na temelju financijskih troškova koji su nastali zbog rada radnika u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu. Ostvarenje prava na starosnu mirovinu nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu predviđenog člankom 237. stavkom 1. točkom 3. pod (b) SGB‑a nije međutim uvjetovano time da zavod za zapošljavanje plati tu subvenciju predmetnom poslodavcu ili da mu pruži bilo kakvu financijsku pomoć. Plaćanje navedene subvencije pretpostavlja da oslobođeno radno mjesto bude ponovno popunjeno s radnikom koji se vodi kao nezaposlena osoba u zavodu za zapošljavanje ili radnikom koji je završio školovanje i da je poslodavac platio radniku koji radi u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu povećanu naknadu. Za plaćanje navedenog povećanja nije bitno je li radno mjesto koje je oslobođeno zbog organizacije rada u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu stvarno ponovno popunjeno.

         Austrijsko pravo

               12

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, odredbe austrijskog prava koje su u vrijeme koje je relevantno za glavni postupak uređivale rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu sadržane su u Zakonu od 1977. o osiguranju za slučaj nezaposlenosti (Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977), kako je izmijenjen Zakonom od 30. prosinca 2003. (BGBl I, 128/2003, u daljnjem tekstu: AlVG). Stoga, sukladno članku 27. stavku 2. točki 1. AlVG‑a, rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu mogu zatražiti radnici određene dobi, i to muškarci koji su napunili 55 godina i koji su u zadnjih 25 godina bili zaposleni najmanje 15 godina kao osiguranici obveznog osiguranja za slučaj nezaposlenosti.

               13

               Sukladno odredbi članka 27. stavka 2. točke 2. AlVG‑a rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu uređen je kolektivnim ugovorom koji mora predvidjeti smanjenje radnog vremena između 40% i 60% redovnog radnog vremena. Prema članku 27. stavku 5. AlVG‑a radni sati se mogu, ali ne trebaju, tijekom trajanja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu razmjerno rasporediti.

               14

               Poslodavac plaća radniku koji radi u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu naknadu plaće u iznosu od najmanje 50% razlike između prosječne plaće koju mu je bio dužan isplati u godini koja je prethodila smanjenju redovnog radnog vremena i plaće koja odgovara skraćenom radnom vremenu. Primjera radi, u slučaju smanjenja radnog vremena na 50% taj će radnik primiti od svog poslodavca naknadu u visini 75% prethodne plaće.

               15

               Sukladno članku 27. stavku 2. točki 3. pod a) i b) AlVG‑a, osnovica za plaćanje doprinosa koji poslodavac navedenog zaposlenika mora platiti jest ona koja se primjenjivala prije smanjenja redovnog radnog vremena. Sukladno članku 27. stavcima 1. i 4. AlVG‑a naknada za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu koju plaća zavod za zapošljavanje mora pokriti 50% dodatnih troškova poslodavca. Visina te naknade može doseći 100% kada je zaposlena osoba koja je ranije bila nezaposlena osoba ili kada dodatni vježbenik obavlja praksu.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               W. Larcher, rođen 19. svibnja 1946., austrijski je državljanin koji boravi u Austriji. On je bio 29 godina zaposlen u Njemačkoj kao radnik koji podliježe obveznom osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Dana 1. prosinca 2000. započeo je raditi u Austriji u okviru radnog odnosa s punim radnim vremenom koji podliježe obveznom osiguranju zaslučaj nezaposlenosti. Počevši od 1. ožujka 2004. na temelju ugovora o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu koristio je mogućnost smanjenja redovnog tjednog radnog vremena, koji je iznosio 38,5 sati, na 15,4 sati. Tih 15,4 sati odgovara 40% redovnog tjednog radnog vremena koje je sve do tada obavljao W. Larcher. Navedeni su sati bili raspoređeni po četiri dana tjedno. Dana 30. rujna 2006. W. Larcher je završio svoj radni odnos u okviru u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu. Od 4. listopada 2006. W. Larcher je imao tek manje značajno radno mjesto u smislu socijalnog osiguranja.

               17

               Za vrijeme rada u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu poslodavac je W. Larcheru plaćao naknadu plaće koja je iznosila polovicu razlike između mjesečne bruto plaće koja odgovara skraćenom radnom vremenu u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu i one koja odgovara radnom vremenu koje je prethodilo smanjenju te je nastavio plaćati doprinose austrijskom mirovinskom osiguranju koji su izračunati na temelju osnovice za plaćanje doprinosa koja se primjenjivala prije smanjenja redovnog radnog vremena. Austrijski zavod za zapošljavanje odobrio je tom poslodavcu naknade za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu kako bi djelomično nadoknadio financijske troškove nastale uvođenjem rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu za W. Larchera.

               18

               Od 1. listopada 2006. W. Larcher prima austrijsku mirovinu, i to „prijevremenu starosnu mirovinu na temelju dugotrajnog staža osiguranja“u iznosu od 370,25 eura. Nadalje, od 1. lipnja 2009. prima njemačku mirovinu i to „starosnu mirovinu za dugotrajne osiguranike“ u iznosu od 696,81 eura. Te mirovine nisu predmet raspravljanja glavnog postupka.

               19

               U veljači 2006. W. Larcher je zatražio od Deutsche Rentenversicherunga Bayern Süd starosnu mirovinu nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu. Taj je zahtjev odbijen s obrazloženjem da prema odredbama njemačkog prava W. Larcher nije radio u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu. Tužba podnesena u prvom stupnju kao i žalba su odbijene.

               20

               Bayrisches Landessozialgericht (bavarski visoki sud za sporove iz socijalnog prava) odlučujući o žalbi pozvao se na argument da tužitelj nema pravo na navedenu mirovinu jer je, suprotno onome što predviđa AltTZG, W. Larcher u okviru sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu kojeg je koristio u Austriji smanjio svoje radno vrijeme ne za 50% tjednog radnog vremena kojeg je obavljao ranije, već za 40% tog vremena.

               21

               Primjena odredbi prava Unije ne dopušta zaključak u korist W. Larchera. Stoga se rad obavljen u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u Austriji ne može uzeti u obzir na temelju članka 45. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, budući da se ne radi o izračunu razdoblja osiguranja koja su sporna u konkretnom slučaju, već o uzimanju u obzir rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu kao prethodnom uvjetu postojanja prava na mirovinu. Naveo je da nema ni neizravne diskriminacije u smislu članka 3. stavka 1. te uredbe, o kojoj se raspravljalo u predmetu u kojemu je donesena presuda Öztürk (C‑373/02, EU:C:2004:232). Zapravo, na temelju austrijskog prava W. Larcher je mogao za vrijeme rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu smanjiti svoje radno vrijeme između 40% i 60%. Stoga je mogao izabrati smanjiti svoje radno vrijeme samo do 50% redovnog radnog vremena, i na taj način poštovati uvjete koji su propisani njemačkim pravom. Slijedom toga, ne postoji prepreka slobodnom kretanju radnika.

               22

               U prilogu svoje „revizije“ podnesene Bundessozialgerichtu (savezni sud za sporove iz socijalnog prava) W. Larcher je istaknuo da je žalbeni sud povrijedio članak 237. stavak 1. točka 3. točka b) SGB‑a tako što ga je tumačio suprotno pravu Unije. Prema tumačenju koje je u skladu s pravom Unije, ta odredba zahtijeva samo da se rad u nepunom radnom vremenu obavljao sukladno zakonodavstvu dotične države članice. On smatra da je potvrđeno tumačenje protivno zabrani diskriminacije na temelju državljanstva i načelu slobodnom kretanju radnika. U odnosu na sudsku praksu Suda, posebno presudu Öztürk (EU:C:2004:232), postoji neopravdana neizravna diskriminacija. Smatra da u glavnom postupku treba primijeniti članak 5. točku (b) Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5, svezak 3., str. 160.). Slijedom toga, potrebno je izjednačiti sustav rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu predviđen njemačkim zakonodavstvom sa sustavom rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu koji se obavlja sukladno austrijskim pravom.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da sve do sada Sud nije odlučio, kao uvjet ostvarenja prava na starosnu mirovinu, o uračunavanju rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu koje se odvijalo u državi članici koja nije ona u kojoj je podnesen zahtjev za mirovinu i koja ne može odgovoriti na pitanja koja su postavljena u glavnom postupku na temelju postojeće sudske prakse. Osim toga, suprotno onome što navodi W. Larcher, predmet u glavnom postupku ne može se razrješti pozivanjem isključivo na presudu Öztürk (EU:C:2004:232).

               24

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, iskustvo pokazuje da je veći dio radnika do svojeg odlaska u mirovinu radio isključivo u jednoj državi članici i stoga lakše ispunjava interne uvjete za starosnu mirovinu nakon rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu od radnika, kao što je to W. Larcher, koji je bio zaposlen u različitim državama članicama. Kada radnik prihvati zaposlenje u drugoj državi članici, zbog razlika koje postoje između mjerodavnih zakonskih uređenja, u trenutku odlaska u mirovinu vjerojatno je penaliziran u usporedbi s umirovljenicima koji su cijelu profesionalnu karijeru ostvarili u jednoj državi članici. Zapravo, sadržaj odredbi koje se odnose na rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu može se razlikovati od jedne do druge države članice i malo je vjerojatno da određeni uvjeti primjene pravila radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu u potpunosti odgovaraju onima koji su propisani u drugoj državi članici za odlazak u starosnu mirovinu.

               25

               Članci 45. do 48. UFEU‑a i Uredba br. 1408/71 moraju, međutim, spriječiti da radnici migranti koji su koristili pravo na slobodno kretanje i koji su bili zaposleni u više država članica budu penalizirani bez objektivnog razloga u odnosu na radnike koji su cijelu svoju profesionalnu karijeru odradili u jednoj državi članici. Međutim, takva prepreka ostvarenju slobodnog kretanja mogla bi postojati u glavnom postupku, ako W. Larcher, koji je završio svoju poslovnu karijeru u zemlji podrijetla, koristi pravo rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu na temelju zakonodavnih odredbi koje su primjenjive u toj državi članici, ali mu je u drugoj državi članici u kojoj je odradio najveći dio svoje karijere odbijena starosna mirovina nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da na temelju ispitivanja opravdanja za takvo različito postupanje proizlazi i drugo pitanje. To pitanje koje je metodološke naravi odnosi se na elemente koje valja imati u vidu pri usporedbi dviju nacionalnih odredbi o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu. Stoga, taj je sud sklon u glavnom postupku ispitati osobito je li austrijski sustav koji se odnosi na nepuno radno vrijeme usporediv, s obzirom na njegovu funkciju i strukturu, s onim koji se primjenjuje u Njemačkoj.

               27

               U tim je uvjetima Bundessozialgericht odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li odredba [države članice] prema kojoj je [dodjela] starosne mirovine nakon rada u nepunom radnom vremenu za starije radnike uvjetovana time da je taj rad obavljan u skladu s nacionalnim propisima te države članice, a ne [s onima] neke druge države članice u suprotnosti s načelom jednakosti [jednakog postupanja] koje je zajamčeno člankom 39. stavkom 2. UEZ‑a (koji je postao članak 45. stavak 2. UFEU‑a) i člankom 3. stavkom 1. Uredbe [br. 1408/71]?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora, koje zahtjeve postavlja načelo jednakog postupanja iz članka 39. stavka 2. UEZ‑a [...] i članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 za izjednačavanje rada u nepunom radnom vremenu za starije radnike obavljenog prema pravnim propisima druge države članice kao pretpostavci prava na starosnu mirovinu u nacionalnom pravu?

                                 a)

                                 Je li potrebno usporedno ispitivanje pretpostavki za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu?

                                 b)

                                 Ako da, je li dovoljno da je rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu u svojoj funkciji i strukturi u bitnome slično uređen u obje države članice?

                                 c)

                                 Ili pak pretpostavke za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu moraju biti identično uređene u obje države članice?“

         Prethodna pitanja

         O prvom pitanju

               28

               Kako bi se odgovorilo na prvo pitanje valja podsjetiti da je u odnosu na slobodno kretanje radnika načelo zabrane diskriminacije, koje je zajamčeno u članku 45. UFEU‑a, konkretizirano u području socijalne sigurnosti radnika migranata uređeno u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1408/71.

               29

               S obzirom na to da nije sporno da davanja kao što su ona o kojima se raspravlja u glavnom postupku ulaze u područje primjene Uredbe br. 1408/71, valja u odnosu na tu uredbu i osobito na članak 3. stavak 1. ispitati pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               30

               Kao što je to Sud već uzastopno presudio, cilj članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 je osigurati, sukladno članku 45. UFEU‑a, u korist osoba na koje se primjenjuje ta uredba, jednakost u području socijalne sigurnosti, bez razlike s obzirom na državljanstvo, uklanjanjem svake diskriminacije koja u tom pogledu proizlazi iz nacionalnih zakonodavstava (vidjeti osobito presude Mora Romero, C‑131/96, EU:C:1997:317, točku 29., Borawitz, C‑124/99, EU:C:2000:485, točku 23. i Celozzi, C‑332/05, EU:C:2007:35, točku 22.).

               31

               Također, prema ustaljenoj sudskoj praksi načelo jednakog postupanja, kako je propisano u navedenom članku 3. stavku 1., zabranjuje ne samo očitu diskriminaciju na temelju državljanstva korisnika sustava socijalne sigurnosti nego i sve druge prikrivene oblike diskriminacije koji, uz primjenu drugih kriterija razlikovanja, u stvarnosti dovode do istog rezultata (presuda Celozzi, EU:C:2007:35, točka 23.).

               32

               Sud je također presudio da, osim ako je objektivno opravdana i proporcionalna cilju koji teži postići, odredbu nacionalnog prava, iako je ista primjenjiva bez obzira na državljanstvo, treba smatrati neizravno diskriminatornom ako je po samoj svojoj prirodi podobna više oštetiti radnike migrante nego domaće radnike i ako stoga postoji opasnost da radnike migrante stavlja u osobito nepovoljan položaj (vidjeti u tom smislu presude O’Flynn, C‑237/94, EU:C:1996:206, točku 20., Meints, C‑57/96, EU:C:1997:564, točku 45., Borawitz, EU:C:2000:485, točku 27. i Celozzi, EU:C:2007:35, točku 26.).

               33

               U odnosu na to nije potrebno utvrditi utječe li sporna odredba u praksi na znatno veći dio radnika migranata. Dovoljno je utvrditi može li ta odredba imati takav učinak (vidjeti u tom smislu presude O’Flynn, EU:C:1996:206, točku 21., Öztürk, EU:C:2004:232, točku 57. i Celozzi, EU:C:2007:35, točku 27.).

               34

               U konkretnom slučaju nije sporno da se nacionalne odredbe o kojima se raspravlja u glavnom postupku primjenjuju neovisno o državljanstvu radnika na koje se odnose ili na njihovo mjesto boravka te ne sadrže nikakvu odredbu vezanu za obvezni nastan na državnom području. Dakle, navedene odredbe same po sebi ne uspostavljaju očito različito postupanje prema nacionalnim radnicima u odnosu na one koji potječu iz druge države članice.

               35

               Međutim, valja navesti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 40. do 43. svojeg mišljenja, da te iste odredbe, u dijelu u kojemu predviđaju da radnik koji namjerava koristiti starosnu mirovinu nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu mora prethodno obavljati rad u nepunom radnom vremenu isključivo na temelju njemačkog prava, mogu obeshrabriti osobito radnike koji su koristili svoje pravo slobodnog kretanja.

               36

               Zapravo, s jedne strane, takvo zakonodavstvo dovodi radnika kao što je onaj o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, koji je, nakon što je odradio veći dio svoje karijere u državi članici, zaposlen u drugoj državi članici u kojoj se koristi pravo na rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu, u nepovoljniji položaj u odnosu na radnika koji je proveo svu svoju karijeru u jednoj državi članici i tamo se koristi pravom na rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu.

               37

               S druge strane, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja, takvo zakonodavstvo može odvratiti poslodavce sa sjedištem izvan Savezne Republike Njemačke da zaposle u okviru svojeg sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu osobu koja je ostvarila veći dio svoje profesionalne karijere u Njemačkoj kada se pravila tog nacionalnog programa razlikuju od onih koja uređuje njemački program rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu.

               38

               U tim uvjetima valja još provjeriti može li takvonacionalno zakonodavstvo biti opravdano. U odnosu na to, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalne mjere one vrste kao što su one o kojima se raspravlja u glavnom postupku mogu se opravdati jedino time da teže ostvarivanju cilja od općeg interesa, da su prikladne za ostvarenje toga cilja i da ne prelaze ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (vidjeti osobito presudu van den Booren, C‑127/11, EU:C:2013:140, točku 45.).

               39

               Kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, zakonodavstvo o kojemu se raspravlja u glavnom postupku teži, s jedne strane, tomu da osigura radnicima koji to zatraže prijelaz u mirovinu u najboljim mogućim uvjetima i, s druge strane, da potiče zapošljavanje nezaposlenih osoba ili učenika.

               40

               Iako je točno, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 48. svojeg mišljenja, da se ta dva cilja, koji su u konkretnom slučaju neraskidivo povezana, mogu smatrati legitimnim ciljevima socijalne politike (vidjeti u tom smislu presude Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, točku 64. kao i Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, točku 50. i 51.), potrebno je provjeriti jesu li nacionalne mjere o kojima se raspravlja u glavnom postupku prikladne za ostvarenje toga cilja i prelaze li ono što je nužno za postizanje navedenih ciljeva.

               41

               Iako je nesporno da su navedene mjere takve da mogu jamčiti ostvarenje ciljeva kojima teže, valja naprotiv utvrditi da one, s obzirom na to da traže da se rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu odvija isključivo sukladno njemačkom zakonu te stoga isključuju odobravanje starosne mirovine nakon razdoblja rada starijih radnika starijih radnika u nepunom radnom vremenu radnicima koji su koristili rad u nepunom radnom vremenu koje je uređeno odredbama na snazi u drugoj državi članici, prelaze ono što je nužno za postizanje tih ciljeva.

               42

               Zapravo, kao što to u svojim pisanim očitovanjima priznaje i sama njemačka vlada, potpuno neuvažavanje rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu koje je obavljeno u drugoj državi članici za dobivanje njemačke državne mirovine zanemaruje činjenicu da sustav rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu te druge države članice može, ako je to slučaj, težiti istovjetnim ili sličnim ciljevima kao što su oni njemačkog prava sukladno istovjetnim ili sličnim pravilima onima predviđenima tim pravom tako da je primjena tog sustava takve naravi da također ostvaruje predmetni legitimni cilj ili ciljeve.

               43

               Iz toga proizlazi da se članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 protivi nacionalno zakonodavstvo kao što je ono o kojemu se raspravlja u glavnom postupku ako se tumači i primjenjuje na način kako je to izložio sud koji je uputio zahtjev, osobito u prvom pitanju.

               44

               Međutim, valja ponoviti da su nacionalni sudovi prilikom primjene nacionalnog prava dužni tumačiti to pravo, koliko je to moguće, na način da bude u skladu s pravom Unije i da u okviru svojih ovlasti osiguraju punu učinkovitost prava Unije kada odlučuju o sporovima pred njima (vidjeti u tom smislu osobito presudu Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točke 113. i 114.).

               45

               Stoga, s obzirom na to da je moguće, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, tumačiti nacionalne odredbe o kojima se raspravlja u glavnom postupku tako da se omogućuje da se starosna mirovina nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu može isplatiti u slučaju u kojemu se rad u nepunom radnom vremenu odvijao sukladno odredbama druge države članice, načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava zahtijeva da nacionalna upravna i sudska tijela primijene takvo tumačenje.

               46

               Imajući u vidu sve gornje navode na prvo pitanje, valja odgovoriti da je protivna načelu jednakog postupanja, zajamčeno u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1408/71, odredba države članice prema kojoj dodjela starosne mirovine nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu pretpostavlja da se rad u nepunom radnom vremenu odvijao isključivo sukladno nacionalnim odredbama te države članice.

         O drugom pitanju

               47

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u bitnom pita treba li načelo jednakog postupanja uređeno u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 tumačiti tako da treba, kako bi se u jednoj državi članici priznao rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu koji je proveden sukladno zakonodavstvu druge države članice, pristupiti usporednom ispitivanju uvjeta primjene odredbi o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu tih dviju država članica i, u slučaju potvrdnog odgovora, koji mora biti stupanj usklađenosti tih odredbi.

               48

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja ponoviti da je sustav koji je uspostavljen navedenom uredbom samo sustav za koordinaciju koji osobito uređuje način utvrđenja činjenice koje se zakonodavstvo, odnosno koja se zakonodavstva primjenjuju na zaposlene i samozaposlene osobe koje u različitim okolnostima koriste svoje pravo na slobodno kretanje i da je takvom sustavu svojstveno to da se uvjeti stjecanja prava na mirovinu razlikuju ovisno o državi članici (vidjeti u tom smislu presudu Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, točke 25. i 26.).

               49

               Međutim, utvrđivanjem navedenih uvjeta države članice dužne su na najbolji način osigurati jednako postupanje svih radnika zaposlenih na njihovom području kao i postupiti tako da ne penaliziraju one koji koriste svoje pravo na slobodno kretanje (vidjeti u tom smislu presude Piatkowski, C‑493/04, EU:C:2006:167, točku 19., Nikula, C‑50/05, EU:C:2006:493, točku 20. i Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, točku 20.).

               50

               Kao što to proizlazi iz točaka 41. do 43. ove presude, iako je protivno članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 to da država članica, kada odlučuje o ostvarenju mirovine na svome području, sustavno odbija uzeti u obzir rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu koje se odvijalo sukladno zakonodavnim odredbama druge države članice, ta odredba ne obvezuje prvu državu da automatski prizna takav rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu kao ekvivalent radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu koje je predviđeno nacionalnim zakonodavstvom.

               51

               Zapravo, svako tumačenje navedene odredbe koje bi obvezivalo državu članicu da pristupi takvom automatskom izjednačavanju oduzelo bi joj nadležnost u području socijalne zaštite.

               52

               Iz navedenog proizlazi da nacionalna tijela moraju pristupiti usporednom ispitivanju dvaju predmetnih sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu.

               53

               S obzirom na to da ispitivanje tijela države članice mora u prvome redu omogućiti ocjenu o tome dopuštaju li uvjeti primjene mjere rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu koji se odvijao u drugoj državi članici ostvarenje legitimnih ciljeva kojima teži sustav rada u nepunom radnom vremenu u prvoj državi članici, ta tijela ne mogu zahtijevati da ti uvjeti budu istovjetni.

               54

               Zapravo, s jedne strane, nije isključeno da se isti cilj može postići različitim sredstvima i da se uvjeti primjene mjera rada u nepunom radnom vremenu međusobno razlikuju.

               55

               S druge strane, zahtjev istovjetnosti uvjeta dovela bi do de facto obezvrjeđenja predmetnog ispitivanja jer je malo vjerojatno da su zakonodavne odredbe dviju država članicu u svakom pogledu istovjetne.

               56

               Valja naglasiti da samo takvo tumačenje članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 omogućuje poštovanje načela prema kojemu su države članice nadležne za utvrđivanje uvjeta socijalnih davanja kao i jamčenje jednakog postupanja svih radnika koji rade na području države članice, a da se pritom ne penalizira one koji koriste ili koji su koristili svoje pravo na slobodno kretanje.

               57

               Osobito u odnosu na ocjenu sličnosti različitih uvjeta za ostvarenje rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu koji su propisani u različitim državama članicama valja navesti da to valja obaviti u svakom pojedinom slučaju te se ne može na temelju različitih mjera koje nemaju bitnog utjecaja na postizanje željenih ciljeva odbiti priznati kao istovjetan nacionalnom sustavu rada u nepunom radnom vremenu onaj koji se odvijao sukladno zakonodavnim odredbama druge države članice.

               58

               Valja naglasiti da u glavnom postupku nije sporno da dva sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu o kojima se raspravlja u glavnom postupku teže postizanju istih ciljeva, odnosno da osiguraju radnicima lakši postupni odlazak u mirovinu kao i da potiču zapošljavanje nezaposlenih osoba ili vježbenika, i da su uvjeti primjene tih odredbi vrlo slični, jer smanjenje radnog vremena koje je predviđeno u njemačkom sustavu iznosi 50%, a ono predviđeno u austrijskom sustavu iznosi 40% do 60%. Razlika od 10% radnih sati nije dovoljno osjetna i ne dovodi u pitanje ostvarenje ciljeva socijalne politike koji se žele postići na temelju AltTZG‑a.

               59

               Slijedom svega navedenog valja odgovoriti na drugo pitanje tako da se načelo jednakog postupanja uređeno u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 mora tumačiti na način da za priznanje rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u jednoj državi članici koje se odvijalo sukladno zakonodavstvu druge države članice valja pristupiti usporednom ispitivanju uvjeta primjene odredbi o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu tih dviju država članica kako bi se u svakom pojedinom slučaju utvrdilo jesu li utvrđene razlike takve da mogu dovesti u pitanje ostvarenje legitimnih ciljeva koji se žele postići predmetnim zakonodavstvom prve države članice.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Načelu jednakog postupanja uređenom u članku 3. stavku 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana na temelju Uredbe (EZ) br. 118/97 Vijeća od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena na temelju Uredbe (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., protivna je odredba države članice prema kojoj isplata starosne mirovine nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu pretpostavlja da se rad u nepunom radnom vremenu odvijao isključivo sukladno nacionalnim odredbama te države članice.

                           2.

                           Načelo jednakog postupanja uređeno u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1408/71, kako je izmijenjena i ažurirana na temelju Uredbe br. 118/97, kako je izmijenjena na temelju Uredbe br. 1992/2006, mora se tumačiti na način da za priznanje rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u jednoj državi članici koje se odvijalo sukladno zakonodavstvu druge države članice valja pristupiti usporednom ispitivanju uvjeta primjene odredbi o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu tih dviju država članica kako bi se u svakom pojedinom slučaju utvrdilo jesu li utvrđene razlike takve da mogu dovesti u pitanje ostvarenje legitimnih ciljeva koje se žele postići predmetnim zakonodavstvom prve države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 27. studenog 2008.#Metherma GmbH & Co. KG protiv Hauptzollamt Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-403/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. srpnja 2011.#Patrick Kelly protiv National University of Ireland (University College, Dublin).#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court - Irska.#Direktive 76/207/EEZ, 97/80/EZ i 2002/73/EZ.#Predmet C-104/10.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 14. svibnja 2014. # Nicola Delcroix protiv Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD). # Predmet F-11/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. travnja 2013. # Su-Shan Chen protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-55/12.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 22. ožujka 2017.#Staatsanwaltschaft München I protiv Ianos Tranca i Ionel Opria.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Amtsgericht München i Landgericht München I.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva 2012/13/EU – Pravo na informiranje u kaznenom postupku – Pravo na informiranje o optužbama – Dostava kaznenog naloga – Modaliteti – Obvezno određivanje punomoćnika – Okrivljenik koji nema ni prebivalište ni boravište – Rok za prigovor koji teče od dostave punomoćniku.#Spojeni predmeti C-124/16 i C-188/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      22. ožujka 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Direktiva 2012/13/EU — Pravo na informiranje u kaznenom postupku — Pravo na informiranje o optužbama — Dostava kaznenog naloga — Modaliteti — Obvezno određivanje punomoćnika — Okrivljenik koji nema ni prebivalište ni boravište — Rok za prigovor koji teče od dostave punomoćniku“
      U spojenim predmetima C‑124/16, C‑188/16 i C‑213/16,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Amtsgericht München (Općinski sud u Münchenu, Njemačka), odlukama od 19. veljače 2016. (C‑124/16) i od 12. travnja 2016. (C‑213/16), koje je Sud zaprimio 29. veljače i 18. travnja 2016., i Landgericht München I (Zemaljski sud u Münchenu I, Njemačka), odlukom od 23. ožujka 2016. (C‑188/16), koju je Sud zaprimio 4. travnja 2016., u kaznenim postupcima protiv

         Ianos Tranca (C‑124/16),

         Tanja Reiter (C‑213/16),
      i

         Ionel Opria (C‑188/16),
      uz sudjelovanje:

         Staatsanwaltschaft München I,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, M. Berger, A. Borg Barthet i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Staatsanwaltschaft München I, H. Kornprobst, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, R. Troosters i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 2., članka 3. stavka 1. točke (c) i članka 6. stavaka 1. i 3. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informaciju u kaznenom postupku (SL L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.).

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru kaznenih postupaka protiv Ioanosa Trance i Ionela Oprie, zbog krađe, kao i protiv Tanje Reiter, zbog nanošenja tjelesne ozljede i pružanja otpora policiji.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. Direktive 2012/13 određuje njezino područje primjene kako slijedi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi.”

               4

               Članak 3. stavak 1. te direktive definira pravo na informiranje o pravima kako slijedi:
               „Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije barem o sljedećim postupovnim pravima, kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava:
               […]

                        c)

                        pravo na informiranost o optužbama u skladu s člankom 6.,

                  […]”

               5

               Članak 6. navedene direktive naslovljen „Pravo na informiranje o optužbama”, u svojim stavcima 1. i 3. određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni. Te se informacije dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu.
               […]
               3.   Države članice osiguravaju da se najkasnije po dostavljanju optužnice sudu, pruže detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe.”

            Njemačko pravo

               6

               Članak 44. Strafprozessordnung (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: StPO), određuje:
               „Ako je netko bez svoje krivnje spriječen ispoštovati neki rok, na njegov će se zahtjev odrediti povrat u prijašnje stanje. Osoba koja nije obaviještena u skladu s člankom 35. prvom i drugom rečenicom, nije kriva za nepoštovanje roka za podnošenje pravnog sredstva. […].”

               7

               Članak 116. StPO‑a određuje:
               „1)   Sud će odgoditi izvršenje uhidbenog naloga koji je obrazložen jedino rizikom od bijega, ako je sa zadovoljavajućom sigurnošću moguće zaključiti da će i manje ograničavajuće mjere također omogućiti postizanje cilja koji se ostvaruje istražnim zatvorom. Osobito dolaze u obzir […]
               […]

                        4.

                        davanje, od strane okrivljenika ili neke druge osobe, primjerenog jamstva.”

               8

               Članak 116.a stavak 3. StPO‑a glasi:
               „Okrivljenik koji zahtijeva odgodu izvršenja uhidbenog naloga uz davanje jamstva, i koji ne boravi u teritorijalnom području primjene ovog zakona, dužan je dati punomoć za primanje dostava osobi koja boravi na području nadležnog suda.”

               9

               Članak 127.a StPO‑a predviđa:
               „1)   Kada okrivljenik nema prebivalište ili boravište na teritorijalnom području primjene ovoga zakona i uvjeti za izdavanje uhidbenoga naloga su ispunjeni samo zbog postojanja rizika od bijega, može se odustati od nalaganja ili produžavanja njegova uhićenja

                        1.

                        ako se ne može očekivati da se za počinjeno djelo izrekne kazna oduzimanja slobode ili mjere ograničavanja kretanja ili sigurnosne mjere, i

                        2.

                        ako okrivljenik pruži odgovarajuće jamstvo za pokriće predviđene novčane kazne i troškova postupka.

                  2)   Članak 116.a stavci 1. i 3. primjenjuju se na odgovarajući način.”

               10

               Članak 132. stavak 1. StPO‑a određuje:
               „Ako okrivljenik, za kojega se osnovano sumnja da je počinio kazneno djelo, nema prebivalište ili boravište na teritorijalnom području primjene ovoga zakona i uvjeti za izdavanje uhidbenoga naloga nisu ispunjeni, rješenjem se može odrediti u svrhu osiguranja vođenja kaznenog postupka da okrivljenik:

                        1.

                        pruži odgovarajuće jamstvo za pokriće predviđene novčane kazne i troškova postupka, i

                        2.

                        dade punomoć osobi s prebivalištem na području nadležnog suda za primanje dostave.”

               11

               Članak 410. StPO‑a glasi kako slijedi:
               „1.   Okrivljenik može uložiti prigovor protiv kaznenog naloga sudu koji ga je izdao u roku od dva tjedna od njegove dostave pisano ili usmeno na zapisnik tajništvu suda […]
               2.   Prigovor se može ograničiti na određene točke.
               3.   Ako protiv kaznenog naloga nije pravodobno uložen prigovor, on stječe svojstvo pravomoćne presude.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

            Predmeti C‑124/16 i C‑213/16

               12

               U predmetu C‑124/16, I. Tranca, koji je optužen za krađu, može dobiti novčanu kaznu u visini od 20‑30 dnevnih iznosa. U predmetu C‑213/16, T. Reiter, koja je optužena za nanošenje tjelesne ozljede i pružanje otpora policiji, može dobiti novčanu kaznu u visini od 50 do 70 dnevnih iznosa. Iz odluka o upućivanju zahtjeva proizlazi da i I. Tranca i T. Reiter nemaju prebivalište ni boravište ni u Njemačkoj ni u njihovoj državi podrijetla.

               13

               Tužiteljstvo u Münchenu od nadležnog suca istrage Amtsgericht München (Općinski sud u Münchenu, Njemačka) zatražilo je izdavanje uhidbenih naloga protiv navedenih osoba kako bi ih se zadržalo u istražnom zatvoru zbog rizika od bijega.

               14

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev iznosi da sudac istrage tijekom ispitivanja tog zahtjeva mora, prema njemačkom pravu, ocijeniti posebice proporcionalnost istražnog zatvora i, u tu svrhu, provjeriti mogu li se primijeniti manje ograničavajuće mjere.

               15

               Naime, u slučajevima kao što su oni iz glavnih postupaka, članci 116., 116.a i 127.a StPO‑a predviđaju, posebice, da sudac odgađa izvršenje uhidbenog naloga koji je obrazložen isključivo rizikom od bijega, ako okrivljenik može dati primjereno jamstvo koje pokriva predvidljiv iznos novčane kazne koja mu se može izreći.

               16

               Iz navedenih članaka proizlazi i da okrivljenik koji ne boravi na njemačkom državnom području, protiv kojega je izdan takav uhidbeni nalog, mora odrediti punomoćnika za dostavu mjera ili akata koji se na njega odnose.

               17

               Međutim, u okviru ispitivanja koje prethodi izdavanju ili izvršenju uhidbenog naloga, sudac istrage mora provjeriti i omogućavaju li takve alternativne mjere brzo okončanje kaznenog postupka pod istim uvjetima kao i da je okrivljenik stavljen u istražni zatvor.

               18

               Međutim, to bi bio slučaj samo ako bi okrivljeniku bilo moguće dostaviti kazneni nalog na način da se može osigurati da on postane konačan. Osobito bi, ako je okrivljenikovo boravište nepoznato, to podrazumijevalo da se taj kazneni nalog može dostaviti njegovu punomoćniku, i da od te dostave počinje teći rok za prigovor, po isteku kojeg navedeni kazneni nalog postaje pravomoćan i izvršan.

               19

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju u to da je postupak izdavanja kaznenog naloga njemačkog prava sukladan s Direktivom 2012/13, kako ju je protumačio Sud u svojoj presudi od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686).

               20

               U toj je presudi Sud presudio da članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavke 1. i 3. Direktive 2012/13 o pravu na informiranje u kaznenom postupku treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo države članice koje u kaznenom postupku zahtijeva da okrivljenik koji nema boravište u toj državi članici imenuje punomoćnika za primanje pismena u svrhu dostave kaznenog naloga koji se odnosi na njega pod uvjetom da okrivljenik ima pravo na cijeli rok za podnošenje prigovora protiv navedenoga naloga, odnosno da se taj rok ne može skratiti za vrijeme koje je nužno punomoćniku da navedeni nalog dostavi njegovu adresatu.

               21

               Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, to bi rješenje, ako bi ga se primijenilo na postupke koji se pred njim vode, a u kojima boravište okrivljenika nije poznato, za posljedicu imalo sprječavanje toga da kazneni nalog postane konačan. Naime, kako se on ne bi mogao osobno predati adresatu, rok za podnošenje prigovora ne bi mogao početi teći.

               22

               Stoga je, prema mišljenju tog suda, pitanje koje se postavlja ono je li njemačko pravo u skladu s pravom Unije kako ga tumači Sud, ako se to nacionalno pravo tumači na način da dostava kaznenog naloga punomoćniku okrivljenika koji nema poznato boravište dovodi do toga da rok za podnošenje prigovora protiv naloga počinje teći, ali pri čemu, u slučaju da okrivljenik bude prekludiran, on ipak ostaje u mogućnosti zahtijevati povrat u prijašnje stanje kako bi podnio prigovor protiv naloga.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev iznosi da bi alternativa toj mogućnosti pribjegavanja punomoćniku u okolnostima kada okrivljenik ne raspolaže poznatim boravištem, a koja bi se sastojala od izvršenja uhidbenog naloga izdanog protiv okrivljenika, i njegova stavljanja u istražni zatvor, kako bi mu bilo moguće dostaviti kazneni nalog, bila više ograničavajuća nego što je to predloženo tumačenje nacionalnog prava. On smatra i da takvo tumačenje poštuje načelo pravičnog postupka, jer okrivljenik poznaje punomoćnikovo ime i adresu, jer je obaviješten o njegovoj ulozi i jer ostaje slobodan kod punomoćnika se raspitati o izdavanju kaznenog naloga protiv sebe.

               24

               U tim je okolnostima Amtsgericht München (Općinski sud u Münchenu) odlučio odgoditi svoje odluke u pogledu izdavanja predmetnih uhidbenih naloga, te postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja koja su na identičan način formulirana u predmetima C‑124/16 i C‑213/16:

                        „1)

                        Protivi li se članku 2. i članku 6. stavcima 1. i 3. Direktive 2012/13 propis države članice:
                        prema kojem optuženik u okviru kaznenog postupka, koji u toj državi članici nema prebivalište, mora imenovati punomoćnika za primanje pismena za dostavu kaznenog naloga izdanog protiv njega,
                        iako optuženik zbog toga nema na raspolaganju cijeli rok za prigovor protiv kaznenog naloga,
                        ali nema ni adresu na koju se kazneni nalog dokazano može dostaviti, a imenovanje punomoćnika za primanje pismena za dostavu s adresom omogućuje mu obavještavanje punomoćnika za primanje pismena za dostavu kamo mu se može poslati kazneni nalog s dostavnicom?

                        2)

                        Protivi li se članku 2. stavku 1. i članku 6. stavcima 1. i 3. Direktive 2012/13 propis države članice:
                        prema kojem optuženik u okviru kaznenog postupka, koji u toj državi članici nema prebivalište, mora imenovati punomoćnika za primanje pismena za dostavu kaznenog naloga izdanog protiv njega,
                        i dostava punomoćniku za primanje pismena za dostavu automatski je dovoljna za izračun roka dopuštenosti prigovora,
                        ako optuženik u slučaju propuštanja tako izračunanog roka može tražiti povrat u prijašnje stanje, pri čemu je kao opravdanje dovoljno da mu je kazneni nalog proslijeđen i da je nakon tog prosljeđivanja podnio prigovor u za to propisanom roku; ako, dakle, povratom u prijašnje stanje on može retroaktivno iskoristiti puni rok za prigovor,
                        iako zakon u pravilu predviđa ovršnost kaznenog naloga u slučaju nepoštovanja roka?”

            Predmet C‑188/16

               25

               I. Opria, koji je rumunjski državljanin, u Njemačkoj je optužen za krađu. Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da navedena osoba nema ni boravište ni stalno prebivalište ni u Njemačkoj ni u državi svojeg porijekla.

               26

               I. Opria je imenovao punomoćnika za primanje dostave kaznenih mjera koje se na njega odnose. Na zahtjev tužiteljstva Amtsgericht München (Općinski sud u Münchenu) 13. listopada 2015. protiv njega je donio kazneni nalog te mu je odredio novčanu kaznu u iznosu od 300 eura. Taj je kazneni nalog dostavljen imenovanom punomoćniku, koji je 27. listopada 2015. potvrdio primitak navedenih dokumenata.

               27

               Kako sudu u predviđenom roku za ulaganje prigovora nije pristigla nikakva izjava okrivljenika, tajnik tog suda je 11. studenoga 2015. na navedeni nalog stavio klauzulu pravomoćnosti.

               28

               Tužiteljstvo, kao tijelo nadležno za izvršenje kazne, nakon što je odbijeno s više drugih pravnih sredstava kojima se htjelo utvrditi zakonitost izvršenja kazne, a pozivajući se na presudu od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686), od spomenutog je tajnika zahtijevalo ukidanje te klauzule. Taj je zahtjev odbijen odlukom od 2. veljače 2016. Potom je tužiteljstvo podnijelo tužbu u tom smislu pred Amtsgericht München (Općinski sud u Münchenu), koji ju je rješenjem od 17. veljače 2016. odbio kao nedopuštenu. Potom je 22. veljače 2016. u posljednjem stupnju podnijelo pred Landgericht München I (Zemaljski sud u Münchenu I) „izravnu žalbu” (sofortige Beschwerde) protiv tog rješenja.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da rješavanje postupka koji se pred njim vodi, i koji se odnosi na zakonitost stavljanja ovršne klauzule na predmetni kazneni nalog, ovisi o tome je li rok za podnošenje prigovora počeo teći od dostave naloga punomoćniku.

               30

               Nakon što je utvrdio da je, u skladu s presudom od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686), dopuštena obveza da okrivljenik, u određenim okolnostima, u okviru kaznenog postupka mora imenovati punomoćnika za primanje dostave kaznenog naloga koji se na njega odnosi, pod uvjetom da ima pravo na cijeli rok za podnošenje prigovora protiv navedenoga naloga, sud koji je uputio zahtjev ispituje različita tumačenja njemačkog prava o kojem je riječ, a koja bi omogućila da se tom uvjetu udovolji.

               31

               Prema njegovu mišljenju, prvo bi se tumačenje sastojalo u tome da rok za podnošenje prigovora počinje teći tek nakon trenutka u kojem je okrivljenik stvarno saznao za kazneni nalog koji se na njega odnosi. Međutim, to bi tumačenje u biti bilo contra legem, s obzirom na to da mjerodavno njemačko pravo jasno određuje da taj rok počinje teći nakon dostave naloga punomoćniku.

               32

               Drugo bi se tumačenje sastojalo u tome da se po službenoj dužnosti svaka dostava kaznenih naloga punomoćnicima smatra nedopuštenom, što bi uzrokovalo znatna ugrožavanja njemačkog pravnog poretka.

               33

               U skladu s trećim mogućim tumačenjem njemačkog prava, nacionalne odredbe koje se odnose na povrat u prijašnje stanje bi se mogle tumačiti u skladu s člankom 6. Direktive 2012/13. Tako bi se prigovor protiv navedenog kaznenog naloga po službenoj dužnosti trebalo smatrati kao da je podnesen u roku, ako je pisanim putem podnesen tijekom dva tjedna od trenutka kada je dotična osoba uistinu saznala za njega.

               34

               Međutim, kako Landgericht München I (Zemaljski sud u Münchenu I), sumnja u sukladnost posljednjeg tumačenja s Direktivom 2012/13, odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavke 1. i 3. [Direktive 2012/13] tumačiti na način da im se protive propisi države članice prema kojima se u okviru kaznenog postupka protiv optuženika, koji u toj državi članici nema prebivalište ili uobičajeno boravište, dostava kaznenog naloga izdanog protiv optuženika može izvršiti opunomoćeniku za primanje pismena za dostavu kojeg je imenovao optuženik s posljedicom da kazneni nalog istekom (dvotjednog) roka za prigovor koji počinje teći dostavom opunomoćeniku za primanje pismena za dostavu postaje pravomoćan, čak i onda kad prema propisima države članice svakom takvom optuženiku koji u roku od dva tjedna od svojeg stvarnog saznanja za kazneni nalog podnese pisani prigovor protiv kaznenog naloga nadležnom sudu treba po službenoj dužnosti odobriti povrat u prijašnje stanje s posljedicom da od donošenja odluke o povratu u prijašnje stanje postupak treba nastaviti kao da je prigovor pravodobno podnesen?”

         O prethodnim pitanjima

               35

               Svojim pitanjima, na koja valja odgovoriti zajedno, sudovi koji su uputili zahtjeve u biti pitaju treba li članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavke 1. i 3. Direktive 2012/13 tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države članice, kao što je ono iz glavnog postupka, koje, u okviru kaznenog postupka protiv okrivljenika koji u toj državi članici - a niti u svojoj državi podrijetla - nema prebivalište ili uobičajeno boravište, predviđa da isti mora imenovati punomoćnika za primanje dostave kaznenog naloga koji se na njega odnosi, i koje predviđa da rok za podnošenje prigovora protiv tog naloga, prije nego što postane izvršan, teče od dostave naloga punomoćniku, pri čemu okrivljenik ipak može zahtijevati povrat u prijašnje stanje ako stvarno nije znao za predmetni kazneni nalog.

               36

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja podsjetiti da je Sud već presudio da, imajući u vidu članke 2., 3. i 6. Direktive 2012/13, dostavu kaznenog naloga, kao što je ona koju predviđa njemačko pravo, treba smatrati oblikom priopćavanja optužbe protiv dotične osobe koji treba poštovati zahtjeve postavljene tim člankom 6. (presuda od 15. listopada 2015., Covaci, C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 61.).

               37

               Točno je da Direktiva 2012/13 ne uređuje načine na koje informacije o optužbi, predviđene u njezinu članku 6., trebaju biti priopćene toj osobi (presuda od 15. listopada 2015., CovaciC‑216/14, EU:C:2015:686, t. 62).

               38

               Međutim, tim načinima se ne smije dovesti u pitanje cilj koji je predviđen osobito tim člankom 6., a koji se sastoji, kao što također proizlazi iz uvodne izjave 27. navedene direktive, u tome da osumnjičenici i osobe okrivljene za počinjenje kaznenog djela mogu pripremiti svoju obranu i da se osigura pravičnost postupka (presuda od 15. listopada 2015., CovaciC‑216/14, EU:C:2015:686, t. 63).

               39

               U ovom slučaju, iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku predviđa da se kazneni nalog dostavlja okrivljenikovu punomoćniku za primanje pismena i da okrivljenik ima rok od dva tjedna za podnošenje prigovora protiv toga naloga, s time da taj rok teče od dostave prigovora navedenom punomoćniku. Istekom toga roka nalog postaje pravomoćan.

               40

               U tom pogledu Sud je već istaknuo da i cilj koji se sastoji od toga da okrivljenik može pripremiti svoju obranu i potreba za izbjegavanjem svakog razlikovanja između, s jedne strane, okrivljenika koji imaju boravište na području primjene dotičnog nacionalnog zakona i, s druge strane, onih čije je boravište izvan njegova područja primjene, koji su jedini dužni imenovati punomoćnika za dostavu sudskih odluka, zahtijevaju da se okrivljeniku stavi na raspolaganje cijeli taj rok (presuda od 15. listopada 2015., CovaciC‑216/14, EU:C:2015:686, t. 65).

               41

               Međutim, točno je da bi se, u slučaju da rok od dva tjedna u predmetu u glavnom postupku počne teći od trenutka kad je okrivljenik stvarno saznao za kazneni nalog, time osiguralo da toj osobi bude na raspolaganju cijeli rok (presuda od 15. listopada 2015., CovaciC‑216/14, EU:C:2015:686, t. 66).

               42

               Međutim, članak 6. Direktive 2012/13 ne nameće obvezu da navedeni rok počne teći od trenutka kada je okrivljenik uistinu saznao za kazneni nalog. Nasuprot tome, važno je da postupak bude pravičan i da stvarno izvršavanje prava na obranu bude zajamčeno.

               43

               Međutim, Sud je već priznao da je tome tako kada, ako nacionalni propisi previđaju da rok za podnošenje prigovora počinje teći od dostave kaznenog naloga okrivljenikovu punomoćniku za primanje pismena, trajanje toga roka nije skraćeno za vrijeme potrebno da punomoćnik pošalje kazneni nalog njegovu adresatu, tako da potonjemu navedeni rok stoji u cijelosti na raspolaganju (presuda od 15. listopada 2015., CovaciC‑216/14, EU:C:2015:686, t. 67).

               44

               Stoga je na unutrašnjem pravnom poretku svake države članice da utvrdi pravne posljedice proteka takvog roka, među kojima su i uvjeti pod kojima odluka u kaznenom predmetu postaje konačna i izvršna.

               45

               Međutim, očito bi se ugrozilo cilj članka 6. Direktive 2012/13, koji je naveden i u točki 38. ove presude, ako adresat kaznenog naloga, kao što su nalozi iz glavnog predmeta, koji je postao konačan i izvršan, ne bi više mogao podnijeti prigovor protiv njega, iako nije znao za njegovo postojanje i sadržaj u trenutku u kojem je mogao izvršavati svoja prava obrane, jer mu, zbog nepostojanja poznatog boravišta, isti nije mogao biti osobno dostavljen.

               46

               Naime, u takvoj situaciji adresat takvog naloga ne samo da ne bi mogao koristiti cijeli rok za podnošenje prigovora već bi ga bio potpuno lišen.

               47

               Stoga se države članice moraju uvjeriti da okrivljenici ili osumnjičenici u okviru kaznenog postupka, koji, u okolnostima kao što su one iz glavnih postupaka, dostavu optužbe istaknute protiv njih prime tek u trenutku stadija izvršenja konačne osuđujuće odluke, ipak zadržavaju mogućnost da u potpunosti izvršavaju svoja prava obrane. U tu se svrhu okrivljenika, čim stvarno sazna za kaznenu odluku koja se na njega odnosi, mora staviti u isti položaj kao da mu je navedena odluka osobno dostavljena te on mora, osobito, moći raspolagati cijelim rokom za podnošenje prigovora.

               48

               No, kako su naveli sudovi koji su uputili zahtjev, iako nacionalno pravo predviđa da kazneni nalog postaje konačan nakon isteka roka za podnošenje prigovora, koji teče od dostave tog naloga punomoćniku okrivljene osobe, ono isto tako omogućuje toj osobi da zatraži povrat u prijašnje stanje i da faktično raspolaže rokom istog trajanja kako bi podnijela prigovor protiv naloga, od trenutka u kojem je dotična osoba saznala o njegovu postojanju.

               49

               Stoga su sudovi koji su uputili zahtjev dužni protumačiti nacionalno pravo, i osobito postupak povrata u prijašnje stanje i uvjete u kojima se on odvija, na način koji je sukladan zahtjevima članka 6. Direktive 2012/13.

               50

               Imajući sve navedeno u vidu, na prethodna pitanja valja odgovoriti da članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavke 1. i 3. Direktive 2012/13 treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice, kao što je ono iz glavnog postupka, koje, u okviru kaznenog postupka protiv okrivljenika koji u toj državi članici - a niti u svojoj državi podrijetla - nema prebivalište ili uobičajeno boravište, predviđa da isti mora imenovati punomoćnika za primanje dostave kaznenog naloga koji se na njega odnosi, i koje predviđa da rok za podnošenje prigovora protiv tog naloga, prije nego što postane izvršan, teče od dostave naloga punomoćniku.

               51

               Međutim, članak 6. Direktive 2012/13 zahtijeva da se tijekom izvršenja kaznenog naloga okrivljenika, čim je stvarno saznao za taj nalog, mora staviti u isti položaj kao da mu je navedena odluka osobno dostavljena te on mora, osobito, moći raspolagati cijelim rokom za podnošenje prigovora, uz korištenje, ako je to potrebno, pravom na povrat u prijašnje stanje.

               52

               Sud koji je uputio zahtjev dužan je paziti da nacionalni postupak povrata u prijašnje stanje, kao i uvjeti korištenja tim postupkom, budu primijenjeni u skladu s navedenim zahtjevima, kao i da taj postupak omogući stvarno izvršavanje prava predviđenih navedenim člankom 6.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavke 1. i 3. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informaciju u kaznenom postupku, treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice, kao što je ono iz glavnog postupka, koje, u okviru kaznenog postupka protiv okrivljenika koji u toj državi članici - a niti u svojoj državi podrijetla - nema prebivalište ili uobičajeno boravište, predviđa da isti mora imenovati punomoćnika za primanje dostave kaznenog naloga koji se na njega odnosi, i koje predviđa da rok za podnošenje prigovora protiv tog naloga, prije nego što postane izvršan, teče od dostave naloga punomoćniku.

                     Međutim, članak 6. Direktive 2012/13 zahtijeva da se tijekom izvršenja kaznenog naloga okrivljenika, čim je stvarno saznao za taj nalog, mora staviti u isti položaj kao da mu je navedena odluka osobno dostavljena te on mora, osobito, moći raspolagati cijelim rokom za podnošenje prigovora, uz korištenje, ako je to potrebno, pravom na povrat u prijašnje stanje.

                     Sud koji je uputio zahtjev dužan je paziti da nacionalni postupak povrata u prijašnje stanje, kao i uvjeti korištenja tim postupkom, budu primijenjeni u skladu s navedenim zahtjevima, kao i da taj postupak omogući stvarno izvršavanje prava predviđenih navedenim člankom 6.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 2012. listopad 25.#Automobili Lamborghini Holding SpA protiv Office for Harmonisation in the Internal Market (Trade Marks and Designs).#Predmet T-191/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 4. prosinca 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Nizozemske. # Povreda obveze države članice - Članci 28. i 30. UEZ-a - Direktiva 92/43/EZ. # Predmet C-249/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 24. siječnja 2013. # Fercal - Consultadoria e Serviços, Lda protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-474/09.