title: Presuda Suda (peto vijeće) od 31. svibnja 2018.#Confederazione Generale Italiana dei Trasporti e della Logistica (Confetra) i dr. protiv Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni i Ministero dello Sviluppo Economico.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poštanske usluge u Europskoj uniji – Direktiva 97/67/EZ – Članci 2., 7. i 9. – Direktiva 2008/6/EZ – Pojam ‚pružatelj poštanskih usluga’ – Poduzeća za cestovni prijevoz, prijevoz tereta i ekspresne usluge koja pružaju usluge prikupljanja, razvrstavanja, prijevoza i dostave poštanskih pošiljaka – Ovlaštenje potrebno za pružanje poštanskih usluga javnosti – Doprinos za troškove pružanja univerzalne usluge.#Spojeni predmeti C-259/16 i C-260/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Poštanske usluge u Europskoj uniji – Direktiva 97/67/EZ – Članci 2., 7. i 9. – Direktiva 2008/6/EZ – Pojam ‚pružatelj poštanskih usluga’ – Poduzeća za cestovni prijevoz, prijevoz tereta i ekspresne usluge koja pružaju usluge prikupljanja, razvrstavanja, prijevoza i dostave poštanskih pošiljaka – Ovlaštenje potrebno za pružanje poštanskih usluga javnosti – Doprinos za troškove pružanja univerzalne usluge”
      U spojenim predmetima C‑259/16 i C‑260/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud za regiju Lacij, Italija), odlukama od 27. siječnja 2016., koje je Sud zaprimio 10. svibnja 2016. (C‑259/16) i 11. svibnja 2016. (C‑260/16), u postupcima

         Confederazione Generale Italiana dei Trasporti e della Logistica (Confetra) (C‑259/16),

         Associazione Nazionale Imprese Trasporti Automobilistici (C‑259/16),

         Fercam SpA (C‑259/16),

         Associazione non Riconosciuta Alsea (C‑259/16),

         Associazione Fedit (C‑259/16),

         Carioni Spedizioni Internazionali Srl (C‑259/16),

         Federazione Nazionale delle Imprese di Spedizioni Internazionali – Fedespedi (C‑259/16),

         Tnt Global Express SpA (C‑259/16),

         Associazione Italiana dei Corrieri Aerei Internazionali (AICAI) (C‑260/16),

         DHL Express (Italy) Srl (C‑260/16),

         Federal Express Europe Inc. (C‑260/16),

         United Parcel Service Italia Ups Srl (C‑260/16)
      protiv

         Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,

         Ministero dello Sviluppo Economico,

      uz sudjelovanje:

         Poste Italiane SpA (C‑260/16),
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Confederazione Generale Italiana dei Trasporti e della Logistica (Confetra), Federazione Nazionale delle Imprese di Spedizioni Internazionali – Fedespedi, Associazione Nazionale Imprese Trasporti Automobilistici, Associazione non Riconosciuta Alsea, Associazione Fedit, Fercam SpA, Tnt Global Express SpA i Carioni Spedizioni Internazionali Srl, S. Romano i A. Romano, avvocati,

               –

               za Associazione Italiana dei Corrieri Aerei Internazionali (AICAI), DHL Express (Italy) Srl i Federal Express Europe Inc., M. Giordano i L. Daniele, avvocati,

               –

               za United Parcel Service Italia Ups Srl, A. Boso Caretta, avvocato,

               –

               za Poste Italiane SpA, A. Sandulli, A. Fratini i G. Pandolfi, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               –

               za francusku vladu, R. Coesme, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, P. Costa de Oliveira i L. Malferrari, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točaka 1., 1.a, 6. i 19., članka 7. stavka 4. i članka 9. stavaka 1. i 2. Direktive 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga (SL 1998., L 15, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 53.), kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008. (SL 2008., L 52, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 214.; u daljnjem tekstu: Direktiva 97/67).

               2

               Ti su zahtjevi podneseni u okviru sporova između, s jedne strane, Confederazione Generale Italiana dei Trasporti e della Logistica (Confetra), Federazione Nazionale delle Imprese di Spedizioni Internazionali – Fedespedi, Associazione Nazionale Imprese Trasporti Automobilistici, Associazione non Riconosciuta Alsea, Associazione Fedit, Fercam SpA, Tnt Global Express SpA i Carioni Spedizioni Internazionali Srl (C‑259/16) te Associazione Italiana dei Corrieri Aerei Internazionali (AICAI), DHL Express (Italy) Srl, Federal Express Europe Inc. i United Parcel Service Italia Ups Srl (C‑260/16), udruženja poduzeća i poduzeća koja djeluju u sektoru prijevoza tereta, cestovnog prijevoza ili ekspresnih usluga, i, s druge strane, Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Regulatorna agencije za komunikacije, Italija) (u daljnjem tekstu: AGCOM) i Ministero dello Sviluppo Economico (Ministarstvo gospodarskog razvoja, Italija), u vezi sa zakonitosti regulatornih akata donesenih u svrhu prenošenja Direktive 97/67.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Sukladno uvodnim izjavama 10., 18., 22. i 23. Direktive 97/67:

                        „(10)

                        budući da je, u skladu s načelom supsidijarnosti, na razini Zajednice potrebno usvojiti niz općih načela, dok bi odabir samog postupka trebalo prepustiti državama članicama, koje bi trebale biti slobodne izabrati sustav koji najbolje odgovara njihovim okolnostima;

                  […]

                        (18)

                        budući da, s obzirom da je bitna razlika između hitne pošte i univerzalnih poštanskih usluga u dodatnoj vrijednosti (bez obzira na njezin oblik) koju pružaju hitne usluge, a koju korisnici uočavaju, najdjelotvorniji način utvrđivanja dodatne uočene vrijednosti je da se razmotri dodatna cijena koju su korisnici spremni platiti, ne dovodeći, međutim, u pitanje ograničene cijene za rezervirana područja, koje se moraju poštovati;

                  […]

                        (22)

                        budući da države članice trebaju moći odgovarajućim postupcima izdavanja ovlasti na svom državnom području regulirati pružanje poštanskih usluga koje nisu rezervirane za pružatelje univerzalnih usluga; budući da takvi postupci moraju biti transparentni, nediskriminativni, razmjerni i zasnovani na objektivnim kriterijima;

                        (23)

                        budući da države članice trebaju imati mogućnost da izdavanje dozvole uvjetuju obveznim pružanjem univerzalnih usluga ili doprinosa kompenzacijskom fondu namijenjenom isplati naknada pružatelja univerzalnih usluga za pružanje usluga koje predstavljaju nepravedno financijsko opterećenje; budući da države članice trebaju moći u ovlaštenje uključiti i obvezu da se aktivnostima obuhvaćenim ovlaštenjem ne smiju povrijediti isključiva ili posebna prava odobrena pružateljima univerzalnih usluga za rezervirane usluge; budući da se zbog nadzora može uvesti sustav identifikacije izravne pošte, ako je izravna pošta liberalizirana”

               4

               Članak 2. te direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        poštanske usluge: usluge koje uključuju prikupljanje, razvrstavanje, prijevoz i dostavu poštanskih pošiljaka;

                        1.a pružatelj poštanskih usluga: poduzeće koje pruža jednu ili više poštanskih usluga;

                  […]

                        6.

                        poštanska pošiljka: pošiljka, adresirana u konačnom obliku u kakvom je pružatelj poštanske usluge treba uručiti. Pored pošiljki korespondencije takve pošiljke uključuju na primjer knjige, kataloge, časopise, periodični tisak i poštanske pakete s malom ili bez komercijalne vrijednosti;

                  […]

                        13.

                        pružatelj univerzalne usluge: državni ili privatni pružatelj poštanskih usluga koji pruža univerzalnu poštansku uslugu ili njezine dijelove u državi članici, čiji je identitet u skladu s člankom 4. prijavljen Komisiji;

                        14.

                        ovlaštenja: sva odobrenja kojima se utvrđuju prava i obveze specifične za poštanski sektor, a kojima se poduzećima omogućuje pružanje poštanskih usluga te, prema potrebi, uspostava i/ili korištenje poštanskih mreža za pružanje tih usluga u obliku općeg ovlaštenja ili pojedinačne dozvole, kako je niže određeno:

                                 –

                                 ‚opće ovlaštenje’: ovlaštenje, bez obzira na to je li uređeno ‚klasnom dozvolom’ ili općim zakonom, i bez obzira traži li takva regulativa postupak registracije ili prijave, a za koju dotično poduzeće ne treba pribaviti nikakvu izričitu odluku nacionalnog regulatornog tijela prije realizacije prava koja proistječu iz takvog ovlaštenja,

                                 –

                                 ‚pojedinačna dozvola’: ovlaštenje koje izdaje nacionalno regulatorno tijelo koje pružatelju poštanskih usluga daje posebna prava, odnosno kojim se tome poduzeću utvrđuju posebne obveze kojima se dopunjuje opća obveza, pri čemu to poduzeće nema pravo realizacije dotičnih prava dok ne dobije odluku nacionalnog regulatornog tijela;

                           […]

                        19.

                        osnovni zahtjevi: opći negospodarski razlozi koji mogu potaknuti državu članicu da odredi uvjete za isporuku poštanskih usluga. Ti razlozi su povjerljivost prepiske, sigurnost mreže u vezi s prijevozom opasnog tereta, poštovanje uvjeta zapošljavanja i programa socijalne sigurnosti koji su utvrđeni zakonima, uredbama, odredbama i/ili kolektivnim ugovorima o kojima je postignut dogovor između nacionalnih socijalnih partnera u skladu sa zakonom Zajednice i nacionalnim zakonom, te kada je to opravdano, zaštita podataka, zaštita okoliša i regionalno planiranje. Tajnost podataka može uključivati tajnost osobnih podataka, povjerljivost prenesene ili pohranjene informacije i zaštitu privatnosti;

                  […]”

               5

               U članku 7. navedene direktive predviđeno je:
               „1.   Države članice ne odobravaju, niti održavaju na snazi ekskluzivna ili posebna prava za uspostavljanje i pružanje poštanskih usluga. Države članice mogu financirati pružanje univerzalne usluge u skladu s jednim ili više sredstava iz stavaka 2., 3. i 4., ili u skladu s nekim drugim sredstvima koja su u skladu s Ugovorom.
               […]
               3.   Ako država članica odredi da obveze univerzalne usluge, kako su utvrđene u ovoj Direktivi, uzrokuju neto trošak na temelju izračuna iz Priloga I. i predstavljaju nepošten financijski teret za pružatelja(-e) univerzalne usluge, može uvesti:

                        (a)

                        mehanizam za nadoknadu troškova određenog(-ih) poduzeća iz javnih sredstava; ili

                        (b)

                        mehanizam za podjelu neto troška obveza univerzalne usluge između pružatelja usluge i/ili korisnika.

                  4.   Ako se neto trošak dijeli u skladu sa stavkom 3. točkom (b), države članice mogu osnovati kompenzacijski fond koji se može financirati naknadama od pružatelja usluga i/ili korisnika, a kojim upravlja tijelo koje je neovisno od jednog ili više korisnika. Države članice mogu izdati dozvolu pružateljima usluge u skladu s člankom 9. stavkom 2. koji ovise o bilo kojoj obvezi financijskog doprinosa u taj fond ili obvezi poštovanja općih obveza univerzalne usluge. Na taj se način mogu financirati obveze jednog ili više pružatelja univerzalne usluge u skladu s člankom 3.
               5.   Države članice trebaju osigurati da se poštuju načela transparentnosti, nediskriminacije i proporcionalnosti kod osnivanja kompenzacijskog fonda i kod utvrđivanja stupnja financijskih doprinosa iz stavaka 3. i 4. Odluke donesene u skladu sa stavcima 3. i 4., temelje se na objektivnim i povjerljivim mjerilima i objavljuju se.”

               6

               Člankom 9. iste direktive propisano je:
               „1.   Za usluge koje su izvan okvira univerzalne usluge, države članice mogu uvesti opće dozvole u mjeri potrebnoj da se osigura poštovanje bitnih zahtjeva.
               2.   Za usluge koje su u okviru univerzalne usluge, države članice mogu uvesti postupke ovlaštenja, zajedno s pojedinačnim dozvolama u mjeri potrebnoj da se osigura poštovanje bitnih zahtjeva te da se osigura pružanje univerzalne usluge.
               Izdavanje ovlaštenja može:

                        –

                        ovisiti o obvezama univerzalne usluge,

                        –

                        nametnuti, ako je to potrebno i utemeljeno, zahtjeve u vezi kvalitete, dostupnosti i izvođenja tih usluga,

                        –

                        kada je potrebno, ovisiti o obvezama financijskog doprinosa mehanizmu dijeljenja iz članka 7., ako pružanje univerzalne usluge uzrokuje neto trošak i nepošten financijski teret za pružatelja(-e) univerzalne usluge, određene u skladu s člankom 4.,

                        –

                        kada je potrebno, ovisiti o obvezama financijskog doprinosa za operativni trošak nacionalnog regulatornog tijela iz članka 22.,

                        –

                        kada je potrebno, ovisiti [o obvezi] ili nametnuti obvezu poštovanja uvjeta na radu koji su utvrđeni u nacionalnim zakonima.

                  Obveze i zahtjevi iz prve alineje i iz članka 3. mogu se nametnuti samo imenovanim pružateljima univerzalne usluge.
               […]
               3.   Postupci, obveze i zahtjevi iz stavaka 1. i 2. su transparentni, dostupni, nediskriminirajući, proporcionalni, točni i jednoznačni, objavljeni unaprijed i u skladu s objektivnim mjerilima. Države članice osiguravaju da je podnositelj molbe obaviješten o razlozima za potpuno ili djelomično odbijanje ili oduzimanje dozvole i o pokretanju žalbenog postupka.”

               7

               U skladu s uvodnim izjavama 17., 27. i 28. Direktive 2008/6:

                        (17)

                        Prijevoz se kao samostalna usluga ne bi smio smatrati poštanskom uslugom. […]

                  […]

                        (27)

                        Od pružatelja poštanskih usluga može se zahtijevati da doprinose financiranju univerzalne usluge, kada je predviđen kompenzacijski fond. Kako bi se odredilo od kojeg se poduzeća može zahtijevati da doprinose kompenzacijskom fondu, države članice trebale bi razmotriti je li moguće usluge, koje nude takva poduzeća sa stajališta korisnika, smatrati uslugama koje su u okviru univerzalne usluge, s obzirom da su u velikoj mjeri međusobno zamjenjive s univerzalnom uslugom, uzimajući u obzir značajke usluga, uključujući značajke dodane vrijednosti, te njihove predviđene uporabe i cijene. Nije nužno da te usluge pokriju sve značajke univerzalne usluge kao što su dnevna dostava ili potpuna pokrivenost države.

                        (28)

                        Kako bi se pri utvrđivanju doprinosa za troškove pružanja univerzalne usluge u državi članici poštovalo načelo proporcionalnosti, koje zahtijevaju ta poduzeća, države članice trebale bi koristiti transparentna i nediskriminacijska mjerila, kao što je na primjer udio tih poduzeća u aktivnostima koje spadaju u područje primjene univerzalne usluge u toj državi članici. Države članice mogu od izvođača, koji moraju doprinositi u kompenzacijski fond, zahtijevati uvođenje odgovarajućeg odvajanja računovodstva kako bi se osigurao rad fonda.”

            Talijansko pravo

               8

               Direktiva 97/67 prenesena je u talijansko pravo decretom legislativo n. 261 – Attuazione della direttiva 97/67/CE concernente regole comuni per lo sviluppo del mercato interno dei servizi postali comunitari e per il miglioramento della qualita’ del servizio (Zakonodavna uredba br. 261 o prenošenju Direktive 97/67/EZ o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga) od 22. srpnja 1999. (GURI br. 182 od 5. kolovoza 1999.), kako je izmijenjen decretom legislativo n. 58 – Attuazione della direttiva 2008/6/CE che modifica la direttiva 97/67/CE, per quanto riguarda il pieno completamento del mercato interno dei servizi postali della Comunita (Zakonodavna uredba br. 58 o prenošenju Direktive 2008/6/EZ o izmjeni Direktive 97/67/EZ u pogledu potpunog postizanja unutarnjeg tržišta poštanskih usluga Komisije) od 31. ožujka 2011. (GURI br. 98 od 24. travnja 2011.) (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 261/99). Izrazi koji su upotrijebljeni u Zakonodavnoj uredbi br. 261/99 kako bi se definirali pojmovi „poštanske usluge” i „poštanska pošiljka” u biti su isti kao i oni u Direktivi 97/67.

               9

               Na temelju članka 6. Zakonodavne uredbe br. 261/99:
               „1.   Za pružanje javnosti usluga koje su izvan okvira univerzalne usluge, uključujući nabavu privatnih poštanskih sandučića za dostavu korespondencije, potrebno je […] opće ovlaštenje […].
               1.a   Izdavanje općih ovlaštenja, uključujući slučaj pružatelja univerzalnih usluga, može se, uzimajući u obzir situaciju na tržištu i organizaciju poštanskih usluga, uvjetovati ispunjenjem posebnih obveza univerzalne usluge, uključujući u pogledu kvalitete, dostupnosti i ostvarenja odgovarajućih usluga, među njima i obvezama financijskog doprinosa mehanizmima dijeljenja troškova iz članka 10. ove uredbe. Te se obveze utvrđuju odlukom regulatornog tijela.
               2.   Regulatorno tijelo odlukom donesenom unutar 180 dana od stupanja na snagu zakonodavne uredbe kojom se provodi Direktiva 2008/6 određuje slučajeve u kojima aktivnost može započeti od slanja ministarstvu gospodarskog razvoja […] ovjerene izjave kojom se obavještava o početku aktivnosti […].
               3.   Odlukom iz stavka 2. određuju se zahtjevi i obveze nametnuti subjektima koji obavljaju aktivnosti podložne općem ovlaštenju, uključujući obveze u području uvjeta na radu iz članka 18.a, načine kontrole u prostorima poslovanja kao i postupke opomene, suspenzije i zabrane obavljanja aktivnosti u slučaju povrede obveza.”

               10

               Prema članku 10. stavcima 1. do 3. Zakonodavne uredbe br. 261/99:
               „1.   Uspostavlja se kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge. Njime upravlja ministarstvo komunikacija i njime se jamči ispunjenje univerzalne usluge; on se financira kada pružatelj univerzalne usluge od pružanja navedene usluge i ekskluzivnih usluga iz članka 4. ne prima dovoljne prihode kako bi jamčio ispunjenje svojih obveza.
               2.   Doprinose u fond iz stavka 1. moraju plaćati nositelji pojedinačnih dozvola i općih ovlaštenja, u iznosu koji ne može biti veći od deset posto bruto prihoda od djelatnosti povezanih s uslugama koje zamjenjuju one obuhvaćene univerzalnom uslugom i koje proizlaze iz aktivnosti obuhvaćenih ovlaštenjem.
               3.   Doprinos utvrđuje regulatorno tijelo prema načelima transparentnosti, nediskriminacije i proporcionalnosti, na temelju troškova djelotvornog upravljanja univerzalnom uslugom.”

               11

               Na temelju članka 18.a Zakonodavne uredbe br. 261/99, pružatelji poštanskih usluga na koje se odnosi članak 3. stavci 11., 5. i 6. te uredbe moraju poštovati obveze u području uvjeta na radu predviđene nacionalnim zakonodavstvom i primjenjivim kolektivnom ugovorima.

               12

               Odlukom br. 129/15/CONS od 11. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: Odluka br. 129/15) AGCOM je odobrio regolamento in materia di titoli abilitativi per l’offerta al pubblico di servizi postali (Uredba o dozvolama za pružanje poštanskih usluga javnosti, u daljnjem tekstu: Uredba o dozvolama) iz Priloga A.

               13

               Prema članku 8. stavku 4. te uredbe, ne zahtijeva se opće ovlaštenje za obavljanje samo aktivnosti dostave.

               14

               Na temelju članka 10. stavka 4. točke (c) navedene uredbe, podnositelj zahtjeva za opće ovlaštenje mora u trenutku podnošenja svojeg zahtjeva poštovati obveze u području socijalne sigurnosti svojih zaposlenika. Na temelju članka 10. stavka 8. točke (f) te iste uredbe, podnositelj zahtjeva za opće ovlaštenje mora u trenutku podnošenja svojeg zahtjeva priložiti opis mjera poduzetih radi jamčenja poštovanja obveza povjerljivost prepiske.

               15

               Članak 11. stavak 1. točke (b) i (f) Uredbe o dozvolama propisuje da je korisnik općeg ovlaštenja dužan poštovati odredbe o uvjetima na radu predviđene nacionalnim zakonodavstvom i kolektivnim radnim ugovorima poštanskog sektora i „pridonositi financiranju troškova pružanja univerzalne usluge kada su ispunjeni uvjeti iz uvodne izjave 27. Direktive [2008/6] i članka 10. stavka 2. [Zakonodavne uredbe br. 261/99]”.

               16

               Na temelju članka 15. stavka 2. te uredbe, „nositelj općeg ovlaštenja mora plaćati doprinose u kompenzacijski fond obveza univerzalne usluge kada se ispune uvjeti predviđeni uvodnom izjavom 27. Direktive [2008/6] i člankom 10. stavkom 2. [Uredbe 261/99]”.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               17

               Tužitelji u glavnom postupku su udruženja poduzeća i poduzeća koja djeluju u sektoru cestovnog prometa, prijevoza tereta i ekspresnih usluga (predmet C‑259/16) ili samo u sektoru ekspresnih usluga (predmet C‑260/16).

               18

               Ta poduzeća i udruženja poduzeća nositelji su općeg ovlaštenja za obavljanje poštanskih usluga u smislu članka 6. Zakonodavne uredbe br. 261/99.

               19

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su pred sudom koji je uputio zahtjev tužbu za poništenje Odluke br. 129/15, Uredbe o dozvolama i decreta del Ministro dello Sviluppo Economico – Disciplinare delle procedure per il rilascio dei titoli abilitativi per l’offerta al pubblico dei servizi postali (Dekret ministra gospodarskog razvoja o postupovnim pravilima za izdavanje dozvola za pružanje poštanskih usluga javnosti) od 29. srpnja 2015. (u daljnjem tekstu: Dekret od 29. srpnja 2015.). Ističu da ti akti preširoko tumače pojam „poštanske usluge” iz članka 2. točke 1. Direktive 97/67, uključujući u te usluge djelatnosti koje oni obavljaju. Štoviše, naglašavaju da im navedeni akti nameću neproporcionalne obveze u odnosu na zahtjeve uspostavljene tom direktivom.

               20

               U pogledu tumačenja pojma „poštanske usluge” sud koji je uputio zahtjev smatra da on ne bi trebao obuhvaćati djelatnosti cestovnog prometa, prijevoza tereta i ekspresnih usluga. Naime, samo paketi kojima upravljaju pružatelji poštanske usluge i prema načinima svojstvenima toj poštanskoj usluzi mogu se kvalificirati kao „poštanske pošiljke” u smislu članka 2. točke 6. Direktive 97/67. Stoga taj sud sumnja u sukladnost akata iz glavnog postupka s Direktivom 97/67, s obzirom na to da ti akti, s jedne strane, isključuju iz područja primjene navedene direktive samo djelatnosti kojima je cilj samo fizički prijevoz robe i, s druge strane, u uslugu uključuju i „poštanske usluge s dodanom vrijednošću” kao što su usluge hitne pošte.

               21

               Što se tiče navodne povrede načela proporcionalnosti, sud koji je uputio zahtjev ističe, kao prvo, da članak 6. stavak 1. Zakonodavne uredbe br. 261/99 nameće bez razlikovanja i automatski pružateljima poštanskih usluga koji nisu u okviru univerzalne usluge obvezu da nabave opće ovlaštenje. No, na temelju članka 9. stavka 1. Direktive 97/67, državama članicama dopušteno je da uvedu opće dozvole samo „u mjeri potrebnoj da se osigura poštovanje bitnih zahtjeva”.

               22

               Kao drugo, akti koji su predmet glavnog postupka, osobito članci 10. i 11. Uredbe o dozvolama, nameću uvjete za dobivanje općeg ovlaštenja koji nisu predviđeni Direktivom 97/67. U svakom slučaju, ti su uvjeti neproporcionalni u odnosu na djelatnosti koje doista obavljaju tužitelji u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev osobito naglašava da nije potreban nijedan propis za osiguravanje dobrog funkcioniranja tržišta na kojima djeluju tužitelji u glavnom postupku. Naime, ta se tržišta, suprotno od tržišta usluga koje ulaze u univerzalnu uslugu, mogu učinkovito samoregulirati.

               23

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje o zakonitosti obveze nositelja općeg ovlaštenja da doprinose troškovima univerzalne usluge, predviđene u članku 6. stavku 1.a Zakonodavne uredbe br. 261/99. Naime, iako iz članka 7. stavka 4. i članka 9. stavka 2. Direktive 97/67 proizlazi da samo pružatelji usluga koje su u okviru univerzalne usluge mogu biti podvrgnuti takvoj obvezi, članci 6. i 10. Zakonodavne uredbe br. 261/99 nameću taj doprinos i nositeljima dozvole iz članka 9. stavka 1. te direktive.

               24

               U svakom slučaju, iz članka 9. stavka 2. Direktive 97/67 proizlazi da se obveza doprinosa troškovima univerzalne usluge ne može nametnuti a da se prije toga ne ocijeni korist uspostave takve obveze. No, akti u glavnom postupku ne predviđaju nikakvu prethodnu ocjenu u tom pogledu, tako da i s tog stajališta povređuju načelo proporcionalnosti.

               25

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud za regiju Lacij, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, sastavljena istovjetno u predmetima C‑259/16 i C‑260/16:

                        „1.

                        Protivi li se pravu [Unije], osobito [članku 2.] točkama 1., 1.a i 6. Direktive [97/67], primjena nacionalnih odredbi poput članka [1. stavka 2.] točaka (a) i (f) Zakonodavne uredbe br. 261/1999 u vezi s člankom 1. stavkom 1. točkama (g) i (r) kao i točkom (i) [Uredbe o dozvolama] i povezanih Postupovnih pravila za izdavanje dozvola za pružanje poštanskih usluga javnosti iz Uredbe [od 29. srpnja 2015.] jer se njima želi u poštanske usluge uključiti i usluge prijevoznika u cestovnom prijevozu, prijevozu tereta i ekspresnim uslugama?

                        2.

                        Protivi li se pravu [Unije], osobito članku 9. stavku 1. i članku [2.] točki 19. Direktive [97/67] kao i načelima proporcionalnosti i razumnosti, primjena nacionalnih odredbi, osobito članka 6. stavka 1. Zakonodavne uredbe [br. 261/99] kao i članka 8. [Uredbe o dozvolama] i povezanih Postupovnih pravila za izdavanje dozvola za pružanje poštanskih usluga javnosti iz Uredbe [od 29. srpnja 2015.], jer obvezuju pružatelje usluga prijevoznika u cestovnom prijevozu, prijevozu tereta i ekspresnim uslugama da pribave i opću dozvolu povrh one kojom se jamči da su ispunjeni nužni uvjeti za pružanje poštanskih usluga?

                        3.

                        Protivi li se pravu [Unije], osobito članku 7. stavku 4. i članku 9. stavku 2. Direktive [97/67] primjena nacionalnih odredbi, osobito članka 6. stavka 1.a i članka 10. stavka 2. Zakonodavne uredbe [br. 261/99] kao i članka 11. stavka 1. točke (f) i članka 15. stavka 2. [Uredbe o dozvolama] i članka 9. povezanih Postupovnih pravila za izdavanje dozvola za pružanje poštanskih usluga javnosti iz Uredbe [od 29. srpnja 2015.], jer obvezuju pružatelje usluga prijevoznika u cestovnom prijevozu, prijevozu tereta i ekspresnim uslugama da plaćaju doprinose kompenzacijskom fondu za univerzalne usluge?

                        4.

                        Protivi li se pravu [Unije], osobito članku 9. stavku 2. Direktive [97/67], primjena nacionalnih odredbi kao što su članci 6. i 10. Zakonodavne uredbe [br. 261/99] kao i članak 11. stavak 1. točka (f) i članak 15. stavak 2. [Uredbe o dozvolama] i članak 9. Postupovnih pravila za izdavanje dozvola za pružanje poštanskih usluga javnosti iz Uredbe [od 29. srpnja 2015.] jer ne sadrže nikakvo mjerilo u vezi s time u kojim okolnostima se doprinos kompenzacijskom fondu za troškove univerzalne usluge može smatrati primjerenim i ne propisuju uvjete za primjenu koji se razlikuju kako u vezi sa subjektivnim okolnostima obveznika doprinosa tako i tržišta?”

               26

               Odlukom predsjednika Suda od 21. lipnja 2016. predmeti C‑259/16 i C‑260/16 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               27

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točke 1., 1.a i 6. Direktive 97/67 tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis kao što je onaj u glavnom postupku, prema kojem su poduzeća za cestovni prijevoz, prijevoz tereta ili hitne pošte koja pružaju usluge prikupljanja, razvrstavanja, prijevoza i dostave poštanskih pošiljaka pružatelji poštanskih usluga u smislu članka 2. stavka 1.a te direktive, osim ako je njihova djelatnost ograničena na usmjeravanje poštanskih pošiljaka.

               28

               U ovom slučaju, kao što je to iznio nezavisni odvjetnik u točki 38. svojeg mišljenja, sumnje suda koji je uputio zahtjev odnose se na eventualnu kvalifikaciju kao pružatelja poštanskih usluga u smislu članka 2. stavka 1.a Direktive 97/67 dviju kategorija poduzeća, odnosno, s jedne strane, poduzeća koja pružaju usluge cestovnog prijevoza i prijevoza tereta i, s druge strane, poduzeća za ekspresne usluge.

               29

               Kada je riječ o uslugama cestovnog prijevoza i prijevoza tereta, tužitelji u glavnom postupku ističu da se poduzeće koje kao glavnu uslugu obavlja uslugu usmjeravanja poštanskih pošiljaka i tek sporedno nudi usluge iz članka 2. točke 1. Direktive 97/67 ne može kvalificirati kao „pružatelj poštanskih usluga”.

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti da se, kao prvo, prema članku 2. točki 1. Direktive 97/67, pojam „poštanske usluge” odnosi na usluge koje uključuju prikupljanje, razvrstavanje, prijevoz i dostavu poštanskih pošiljaka.

               31

               Kao drugo, uvodna izjava 17. Direktive 2008/6 propisuje da se prijevoz kao samostalna usluga ne bi smio smatrati poštanskom uslugom. Nadalje, tom je direktivom u članak 2. Direktive 97/67 umetnuta točka 1.a, prema kojoj je „pružatelj poštanskih usluga” poduzeće koje pruža jednu ili više „poštanskih usluga”.

               32

               Međutim, Direktiva 2008/6 nije uvela nikakvu izmjenu u originalni tekst Direktive 97/67 u pogledu razlikovanja koje treba praviti između glavnog i sporednog obavljanja poštanskih usluga iz članka 2. točke 1. Direktive 97/67.

               33

               Kao treće, može se smatrati da se aktivnost odnosi na poštansku uslugu samo ako se odnosi na „poštansku pošiljku” u smislu članka 2. točke 6. Direktive 97/67. U tom pogledu ta odredba definira poštansku pošiljku kao pošiljku adresiranu u konačnom obliku u kakvom je pružatelj poštanske usluge treba uručiti. Uz pošiljke korespondencije, takve pošiljke uključuju, primjerice, knjige, kataloge, časopise, periodični tisak i poštanske pakete s malom komercijalnom vrijednosti ili bez nje.

               34

               U tim okolnostima poduzeće mora biti kvalificirano kao „pružatelj poštanskih usluga” u smislu članka 2. točke 1.a Direktive 97/67 kada obavlja barem jednu od usluga nabrojenih u članku 2. točki 1. te direktive i kada se jedna ili više od tih pruženih usluga tiče poštanske pošiljke, pri čemu njegova djelatnost, međutim, ne smije biti ograničena samo na uslugu usmjeravanja. Slijedi da poduzeća za cestovni prijevoz ili prijevoz tereta koja kao glavnu uslugu nude usmjeravanje poštanskih pošiljaka, a kao sporednu razvrstavanje, prijevoz i dostavu navedenih pošiljaka, ne mogu biti isključena iz područja primjene navedene direktive.

               35

               Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik iznio u točki 43. svojeg mišljenja, kada bi se priznalo da su poduzeća za cestovni prijevoz ili prijevoz tereta isključena iz područja primjene Direktive 97/67 samo zato što razvrstavanje, prijevoz i dostavu poštanskih pošiljaka obavljaju kao sporednu djelatnost, iz toga bi proizišle mnogobrojne poteškoće u tumačenju te direktive. Naime, u svrhu određivanja primjenjivog pravnog sustava bilo bi potrebno od slučaja do slučaja ocijeniti veći ili manji omjer usluga koje se obavljaju sporedno u odnosu na uslugu usmjeravanja koja se obavlja kao glavna.

               36

               Kada je riječ o ekspresnim uslugama, tužitelji u glavnom postupku ističu da one također ne bi trebale ulaziti u područje primjene Direktive 97/67 zbog dodane vrijednosti koju pružaju.

               37

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, da Direktiva 97/67 ne definira što treba shvatiti pod „ekspresnim uslugama”, predviđajući samo u uvodnoj izjavi 18. da je „bitna razlika između hitne pošte i univerzalnih poštanskih usluga u dodatnoj vrijednosti (bez obzira na njezin oblik) koju pružaju hitne usluge, a koju korisnici uočavaju”.

               38

               Kao drugo, iz sudske prakse Suda proizlazi da se usluge hitne pošte razlikuju od univerzalnih poštanskih usluga zbog dodane vrijednosti koju donose korisnicima, zbog čega su oni spremni platiti više. Takve su usluge posebne i odvojive su od usluga od općeg interesa te odgovaraju posebnim potrebama gospodarskih subjekata i zahtijevaju pružanje određenih dodatnih pogodnosti koje ne nudi tradicionalna poštanska služba (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2017., Ilves Jakelu, C‑368/15, EU:C:2017:462, t. 24. i navedena sudska praksa).

               39

               Kao treće, u presudama od 13. listopada 2011., DHL International (C‑148/10, EU:C:2011:654, t. 30. i 52.), od 16. studenoga 2016., DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880, t. 31.) i od 15. lipnja 2017., Ilves Jakelu (C‑368/15, EU:C:2017:462, t. 29.) Sud je smatrao da poduzeća koja pružaju usluge hitne pošte ulaze u područje primjene Direktive 97/67 te je na njih primijenio određene njezine odredbe. Kako je to nezavisni odvjetnik iznio u točki 46. svojeg mišljenja, te presude ne bi imale smisla da Sud nije implicitno prihvatio kao preduvjet da hitna pošta ulazi u pojam „poštanske usluge” u smislu članka 2. točke 1. te direktive.

               40

               U tim okolnostima, iako je na temelju postojanja dodane vrijednosti koju donosi usluga moguće razlikovati univerzalnu uslugu i ekspresnu uslugu, treba zaključiti da je takav razlikovni kriterij potpuno nevažan u pogledu prirode usluga nabrojenih u članku 2. točki 1. Direktive 97/67. Stoga im okolnost da takve usluge prema potrebi donose dodanu vrijednost ne može oduzeti kvalitetu „poštanskih usluga” u smislu te odredbe.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 2. točke 1., 1.a i 6. Direktive 97/67 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, prema kojem poduzeća cestovnog prijevoza, prijevoza tereta ili ekspresne usluge koja pružaju usluge prikupljanja, razvrstavanja, prijevoza i dostave poštanskih pošiljaka jesu pružatelji poštanskih usluga u smislu članka 2. točke 1.a te direktive, osim ako je njihova djelatnost ograničena na prijevoz poštanskih pošiljaka.

            Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 19. i članak 9. točku 1. Direktive 97/67 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji svakom poduzeću za cestovni prijevoz, prijevoz tereta i ekspresne usluge nalaže da mora raspolagati općim ovlaštenjem za pružanje poštanskih usluga a da se prethodno ne provjeri je li takvo ovlaštenje potrebno za jamčenje poštovanja jednog od osnovnih zahtjeva.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema članku 9. stavku 1. Direktive 97/67, u pogledu usluga koje ne ulaze u univerzalne usluge države članice mogu uvesti opće dozvole u mjeri potrebnoj da se osigura poštovanje bitnih zahtjeva.

               44

               Članak 2. točka 19. te direktive, prije nego te zahtjeve taksativno nabroji u navedenoj odredbi, definira kao opće negospodarske razloge koji mogu potaknuti državu članicu da odredi uvjete za isporuku poštanskih usluga.

               45

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi, kao što je to iznio nezavisni odvjetnik u točki 58. svojeg mišljenja, da država članica koja odluči pristup tržištu poštanskih usluga podvrgnuti stjecanju općeg ovlaštenja to treba opravdati u odnosu na jedan ili više osnovnih zahtjeva.

               46

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 6. Zakonodavne uredbe br. 261/99 nameće bez razlikovanja i automatski poduzećima koja pružaju poštanske usluge koje ne ulaze u univerzalnu uslugu obvezu da raspolažu općim ovlaštenjem a da se prethodno ne provjeri je li takvo ovlaštenje potrebno za jamčenje poštovanja jednog od osnovnih zahtjeva. Taj sud dodaje da su obveze nametnute navedenim poduzećima kako bi se dobilo takvo opće ovlaštenje neproporcionalne.

               47

               U tim okolnostima, kako bi se odgovorilo na drugo prethodno pitanje valja provjeriti može li se propis poput onoga u glavnom postupku opravdati jednim od osnovnih zahtjeva nabrojenih u članku 2. točki 19. Direktive 97/67 kao i, kao drugo, je li taj propis proporcionalan time što može jamčiti cilj koji želi postići i, ako je to tako, može li se taj cilj postići manje opsežnim zabranama.

               48

               U tom pogledu, u pogledu pitanja može li se propis poput ovog u predmetu opravdati jednim od osnovnih zahtjeva nabrojenih u članku 2. točki 19. Direktive 97/67, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da taj propis opravdava uvođenje režima općeg ovlaštenja za poduzeća koja se mogu kvalificirati kao pružatelji poštanskih usluga dvama osnovnim zahtjevima, odnosno poštovanjem uvjeta zapošljavanja i programa socijalne sigurnosti kao i povjerljivosti prepiske.

               49

               Kada je riječ o proporcionalnosti propisa koji je predmet glavnog postupka, valja podsjetiti na to da je na sudu koji je uputio zahtjev da prilikom opće ocjene svih relevantnih pravnih i činjeničnih okolnosti provjeri može li takav propis jamčiti ostvarenje željenih ciljeva i ide li preko onoga što je nužno za njihovo postizanje. Međutim, na Sudu je da mu u tu svrhu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji će mu omogućiti da se izjasni (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Global Starnet, C‑322/16, EU:C:2017:985, t. 51. i 52.).

               50

               Što se tiče, kao prvo, mogućnosti tog propisa da jamči ostvarenje željenog cilja, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalni propis može jamčiti ostvarenje navedenog cilja samo ako zaista dosljedno i sustavno odražava nastojanje da ga se postigne (presuda od 10. ožujka 2009., Hartlauer, C‑169/07, EU:C:2009:141, t. 55.).

               51

               Kada je riječ o prvom od osnovnih zahtjeva navedenih u točki 48. ove presude, odnosno poštovanju uvjeta zapošljavanja i programa socijalne sigurnosti, članak 10. stavak 4. točka (c) Uredbe o dozvolama predviđa da je dodjela općeg ovlaštenja pružatelju poštanskih usluga podređena njegovu poštovanju, u trenutku podnošenja zahtjeva, zahtjeva u pogledu socijalne sigurnosti zaposlenika.

               52

               U tom pogledu iz članka 18.a Zakonodavne uredbe br. 261/99 kao i članka 11. stavka 1. točke (b) Uredbe o dozvolama proizlazi da je nositelj općeg ovlaštenja dužan poštovati odredbe u području uvjeta zapošljavanja predviđene nacionalnim zakonodavstvom i kolektivne ugovore primjenjive na poštanski sektor. U tu svrhu članak 10. stavak 8. Uredbe o dozvolama nalaže podnositeljima zahtjeva za opće ovlaštenje da u trenutku podnošenja zahtjeva pruže informacije o kolektivnim ugovorima primjenjivima na svoje zaposlenike kao i druge informacije koje se odnose na te zaposlenike.

               53

               Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 59. svojeg mišljenja, u odluci br. 129/15 AGCOM je iznio elemente koji objašnjavaju kako obveze predviđene predmetnim propisom omogućuju jamčenje poštovanja uvjeta zapošljavanja.

               54

               Što se tiče drugog osnovnog zahtjeva navedenog u točki 48. ove presude, odnosno povjerljivosti prepiske, članak 10. stavak 8. Uredbe o dozvolama propisuje da poduzeća koja traže dozvolu moraju nadležnim tijelima u trenutku podnošenja zahtjeva pružiti opis mjera donesenih radi jamčenja poštovanja obveza povjerljivosti prepiske.

               55

               U tim okolnostima sporni propis može osigurati poštovanje određenih osnovnih zahtjeva nabrojenih u članku 2. točki 19. Direktive 97/67.

               56

               Kao drugo, valja provjeriti prelaze li obveze kojima propis iz glavnog postupka podvrgava dodjelu općeg ovlaštenja potrebnog za pružanje poštanskih usluga ono što je nužno za postizanje željenog cilja.

               57

               Kako to iznosi nezavisni odvjetnik u točki 64. svojeg mišljenja, sud koji je uputio zahtjev ne navodi precizno koje bi obveze nametnute propisom iz glavnog postupka mogle biti neproporcionalne, osim one o financiranju univerzalne usluge, što je predmet trećeg i četvrtog prethodnog pitanja.

               58

               Također, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ističe samo da su takve obveze obvezujuće kako u pogledu izdavanja općeg ovlaštenja tako i obavljanja tih djelatnosti.

               59

               Konačno, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se smatra da je opće ovlaštenje dodijeljeno 45 dana nakon što nadležna tijela prime zahtjev dotičnog poduzeća.

               60

               Uzevši u obzir sve te okolnosti, osobito načine dodjele općeg ovlaštenja, valja utvrditi, kao što je to smatrao i nezavisni odvjetnik u točkama 65. i 66. svojeg mišljenja, da se ne može smatrati da obveze koje nameće nacionalni propis iz glavnog postupka nadilaze ono što je nužno radi jamčenja poštovanja osnovnih zahtjeva nabrojenih u članku 2. točki 19. Direktive 97/67.

               61

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 2. točku 19. i članak 9. stavak 1. Direktive 97/67 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji nalaže svakom poduzeću za cestovni prijevoz, prijevoz tereta i ekspresnih usluga da raspolaže općim ovlaštenjem za pružanje poštanskih usluga, pod uvjetom da je taj propis opravdan jednim od osnovnih uvjeta nabrojenih u članku 2. točki 19. te direktive te da poštuje načelo proporcionalnosti, tako da može jamčiti željeni cilj i ne nadilazi ono što je nužno za njegovo postizanje, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

            Treće i četvrto pitanje

         Dopuštenost

               62

               U svojim pisanim očitovanjima Komisija izražava sumnje u dopuštenost trećeg i četvrtog pitanja. Objašnjava da, iako je obveza doprinosa u kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge doista predviđena člankom 10. stavkom 2. Zakonodavne uredbe br. 261/99 i člankom 11. stavkom 1. točkom (f) Uredbe o dozvolama, nijedna AGCOM‑ova odluka još nije primijenila tu obvezu na tužitelje u glavnom postupku. Stoga su ta pitanja hipotetske naravi.

               63

               U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da cilj zahtjeva za prethodnu odluku nije u davanju savjetodavnih mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima, nego u stvarnoj potrebi učinkovitog rješenja spora o pravu Unije (presuda od 26. listopada 2017., Balgarska energiyna borsa, C‑347/16, EU:C:2017:816, t. 31.).

               64

               Valja smatrati da na temelju članka 7. stavka 4. Direktive 97/67 države članice mogu uspostaviti kompenzacijski fond koji se može financirati naplatom osobito pružateljima poštanskih usluga. Osim toga, države članice mogu povezati izdavanje dozvole pružateljima usluga predviđenih člankom 9. stavkom 2. te direktive s obvezom financijskog doprinosa u taj fond.

               65

               U ovom slučaju, s jedne strane, prema članku 10. stavku 2. Zakonodavne uredbe br. 261/99, doprinose u kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge osobito moraju plaćati nositelji općih ovlaštenja, u iznosu koji ne može biti veći od deset posto bruto prihoda od djelatnosti povezanih s uslugama koje zamjenjuju one obuhvaćene univerzalnom uslugom i koje proizlaze iz aktivnosti obuhvaćenih ovlaštenjem. S druge strane, na temelju članka 11. stavka 1. točke (f) Uredbe o dozvolama, nositelj općeg ovlaštenja mora plaćati doprinose u kompenzacijski fond za univerzalne usluge kada se ispune uvjeti predviđeni uvodnom izjavom 27. Direktive 2008/6 i člankom 10. stavkom 2. Zakonodavne uredbe br. 261/99.

               66

               No iz očitovanja stranaka tijekom rasprave proizlazi da AGCOM još nije usvojio odluku o uspostavi kompenzacijskog fonda za obveze univerzalne usluge. Stoga, podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, ne čini se da je to nacionalno tijelo utvrdilo slučajeve u kojima će pružatelji poštanskih usluga koje ne ulaze u univerzalne usluge biti pozvani doprinijeti u navedene fondove ni konkretne načine takvog doprinosa.

               67

               U tim okolnostima, kad je riječ o trećem pitanju, valja utvrditi da je, kao što to proizlazi iz prethodnih razmatranja u točki 65. ove presude, članak 7. stavak 4. Direktive 97/67, s obzirom na to da omogućava državama članicama da nametnu obvezu doprinosa u kompenzacijske fondove, prenesen u talijanski pravni sustav. Stoga je navedeno pitanje, koje se ne može smatrati hipotetskim, dopušteno.

               68

               Naprotiv, s obzirom na to da se četvrto pitanje u biti odnosi na konkretne načine na koje će trebati provesti obvezu nositelja općeg ovlaštenja da doprinose u kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge, imajući na umu razmatranja u točki 66. ove presude, treba utvrditi da bi odgovoriti na to pitanje značilo zauzeti stajalište namijenjeno AGCOM‑u o pitanju koje je u ovom stadiju hipotetske naravi. Posljedično, četvrto je pitanje nedopušteno.

         Meritum

               69

               Trećim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 4. i članak 9. stavak 2. Direktive 97/67 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji nositeljima općeg ovlaštenja za pružanje poštanskih usluga nameće obvezu doprinosa u kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge.

               70

               U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da članak 9. stavak 1. Direktive 97/67 državama članicama omogućava podvrgavanje poduzeća iz poštanskog sektora općim dozvolama za usluge koje su izvan okvira univerzalne usluge, dok članak 9. stavak 2. prvi podstavak te direktive predviđa mogućnost da države članice uvedu postupke ovlaštenja za usluge koje su u okviru univerzalne usluge (presuda od 16. studenoga 2016., DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, t. 20.).

               71

               Nadalje, članak 9. stavak 2. podstavak 2. navedene direktive nabraja obveze kojima može biti podređeno izdavanje ovlaštenja a da iz njegova teksta nije moguće zaključiti na koju se kategoriju ovlaštenja ta odredba odnosi, onu koja se odnosi na sve poštanske usluge ili onu koja se odnosi samo na univerzalne usluge (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2016., DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, t. 21.).

               72

               Konačno, kao što je to predviđeno uvodnom izjavom 27. Direktive 2008/6, kako bi se odredilo mogu li pružatelji poštanskih usluga koje nisu u okviru univerzalne usluge biti pozvani da doprinose kompenzacijskom fondu, države članice trebaju razmotriti je li moguće usluge koje nude takva poduzeća sa stajališta korisnika smatrati uslugama koje su u okviru univerzalne usluge, s obzirom na to da su u velikoj mjeri međusobno zamjenjive s univerzalnom uslugom, uzimajući u obzir njihove značajke.

               73

               U tom pogledu valja utvrditi, s jedne strane, da iz analize strukture cijelog članka 9. stavka 2. drugog podstavka Direktive 97/67 proizlazi da pojam „ovlaštenje”, upotrijebljen u toj odredbi, označava kako ovlaštenja iz stavka 2. prvog podstavka tog članka tako i ona iz stavka 1. navedenog članka (presuda od 16. studenoga 2016., DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, t. 28.).

               74

               S druge strane, osim uvjeta koji se odnosi na dovoljan stupanj međuzamjenjivosti, predviđen uvodnom izjavom 27. Direktive 2008/6, koji je preuzet u članku 10. stavku 2. Zakonodavne uredbe br. 261/99, članak 11. stavak 1. točka (f) Uredbe o dozvolama izričito nalaže korisniku općeg ovlaštenja da „doprinose financiranju troška pružanja univerzalne usluge kada se ispune uvjeti predviđeni uvodnom izjavom 27. Direktive [2008/6] i člankom 10. stavkom 2. [Zakonodavne uredbe br. 261/99]”, tako da je mogućnost nametanja tom korisniku obveze doprinosa u kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge podređena tom uvjetu dovoljnog stupnja međuzamjenivosti.

               75

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 4. i članak 9. stavak 2. Direktive 97/67 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji nositeljima općeg ovlaštenja za pružanje poštanskih usluga nalaže doprinos u kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge kada se može smatrati da su te usluge sa stajališta korisnika u okviru univerzalne usluge jer imaju dovoljan stupanj međuzamjenjivosti s njom.

         Troškovi

               76

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. točke 1., 1.a i 6. Direktive 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga, kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008., treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, prema kojem poduzeća cestovnog prijevoza, prijevoza tereta ili ekspresnih usluga koja pružaju usluge prikupljanja, razvrstavanja, prijevoza i dostave poštanskih pošiljaka jesu pružatelji poštanskih usluga u smislu članka 2. točke 1.a te direktive, osim ako je njihova djelatnost ograničena na prijevoz poštanskih pošiljaka.

                           2.

                           Članak 2. točku 19. i članak 9. stavak 1. Direktive 97/67, kako je izmijenjena Direktivom 2008/6, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji nalaže svakom poduzeću za cestovni prijevoz, prijevoz tereta i ekspresne usluge da raspolaže općim ovlaštenjem za pružanje poštanskih usluga, pod uvjetom da je taj propis opravdan jednim od osnovnih uvjeta nabrojenih u članku 2. točki 19. te direktive te da poštuje načelo proporcionalnosti, tako da može jamčiti željeni cilj i ne nadilazi ono što je nužno za njegovo postizanje, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                           3.

                           Članak 7. stavak 4. i članak 9. stavak 2. Direktive 97/67, kako je izmijenjena Direktivom 2008/6, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji nositeljima općeg ovlaštenja za pružanje poštanskih usluga nalaže doprinos u kompenzacijski fond za obveze univerzalne usluge kada se može smatrati da su te usluge sa stajališta korisnika u okviru univerzalne usluge jer imaju dovoljan stupanj međuzamjenjivosti s njom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 31. svibnja 2018.#Éva Nothartová protiv Sámson József Boldizsár.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tatabányai Törvényszék.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Sudska nadležnost – Posebne nadležnosti – Članak 8. stavak 3. – Protutužba koja proizlazi ili ne proizlazi iz istog ugovora ili činjeničnog stanja kao i prvotna tužba.#Predmet C-306/17.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Sudska nadležnost – Posebne nadležnosti – Članak 8. točka 3. – Protutužba koja proizlazi ili ne proizlazi iz istog ugovora ili činjeničnog stanja kao i prvotna tužba”
      U predmetu C‑306/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tatabányai Törvényszék (Sud u Tatabányi, Mađarska), odlukom od 17. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 26. svibnja 2017., u postupku

         Éva Nothartová

      protiv

         Sámsona Józsefa Boldizsára,

      SUD (osmo vijeće)
      u sastavu: J. Malenovský, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i P. Lacerda, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, K. Talabér‑Ritz i M. Heller, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. točke 3. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Éve Nothartove i Sámsona Józsefa Boldizsára zbog navodne povrede prava na vlastiti lik i prava na fonogram É. Nothartove, u vezi s čime je S. J. Boldizsár podnio protutužbu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Iz uvodne izjave 4. Uredbe br. 1215/2012 proizlazi da je njezin cilj da se u svrhu dobrog funkcioniranja unutarnjeg tržišta uspostave „[o]dredbe o jedinstvenim pravilima o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima, te osiguravanju brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici”.

               4

               Uvodne izjave 15. i 16. te uredbe glase:

                        „(15)

                        Pravila o nadležnosti trebala bi biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekim točno određenim slučajevima u kojima glavni predmet spora ili autonomija stranaka jamče drukčije povezane čimbenike. Samostalno se mora utvrditi domicil pravne osobe, kako bi se zajednička pravila učinila transparentnijima i izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (16)

                        Pored domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove [za utvrđivanje] nadležnosti temeljene na uskoj povezanosti [bliskoj vezi] između suda i tužbe ili zbog olakšavanja pravilnog [dobrog] sudovanja. Postojanje uske povezanosti [bliske veze] trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice u vezi kojeg mu nije bilo moguće [koji nije mogao] razumno predvidjeti. [To je v]ažno, posebno u slučajevima [sporovima] u vezi izvanugovornih obveza koje nastaju iz povrede privatnosti i osobnih prava [prava osobnosti], uključujući klevetu.”

               5

               Pravila o nadležnosti nalaze se u poglavlju II. navedene uredbe.

               6

               Članak 4. stavak 1., koji se nalazi u odjeljku 1. naslovljenom „Opće odredbe” poglavlja II. iste uredbe, glasi kako slijedi:
               „Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”

               7

               Člankom 5. stavkom 1. iz navedenog odjeljka 1. Uredbe br. 1215/2012 određuje se:
               „Osobe koje imaju domicil u državi članici mogu biti tužene pred sudovima druge države članice, samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.”

               8

               Člankom 7. točkom 2. te uredbe, sadržanim u odjeljku 2. naslovljenom „Posebna nadležnost” njezina poglavlja II., određuje se:
               „Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
               […]

                        2.

                        u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima pred sudom mjesta u kojem je nastala ili može nastati štetna radnja”.

               9

               Na temelju članka 8. točke 3. navedene uredbe, koji također spada pod odjeljak 2., „[o]soba koja ima domicil u državi članici može također biti tužena […] ako je riječ o protutužbi koja proizlazi iz istog ugovora ili činjeničnog stanja kao i prvotna tužba, pred sudom na kojemu je u tijeku prvotni postupak”.

            Mađarsko pravo

               10

               Člankom 147. stavkom 1. polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (Zakon br. III iz 1952. kojim se uspostavlja Zakonik o parničnom postupku) propisano je:
               „Tuženik može do zaključenja rasprave prije donošenja prvostupanjske presude podnijeti protiv tužitelja protutužbu pod uvjetom da pravo na koje se tuženik namjerava pozvati proizlazi ili je u vezi s istim pravnim odnosom kao i tužiteljev tužbeni zahtjev ili pod uvjetom da je moguće izvršiti prijeboj obveze koja je predmet zahtjeva iz protutužbe s obvezom koja je predmet tužbenog zahtjeva tužitelja […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, É. Nothartová, slovačka državljanka s domicilom u Slovačkoj, podnijela je sudu koji je uputio zahtjev, Tatabányai Törvényszéku (Sud u Tatabányi, Mađarska), tužbu protiv S. J. Boldizsára, mađarskog državljanina s domicilom u Mađarskoj, radi utvrđenja povrede njezina prava na vlastiti lik i njezina prava na fonogram. Tužiteljica u glavnom postupku tvrdi da je tuženik bez njezina znanja snimio fotografije i videozapise koje je potom, među ostalim, ugradio u videozapise koji su objavljeni na internetu, a osobito na internetskoj stranici YouTube.

               12

               Tuženik u glavnom postupku je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio protutužbu radi naknade štete zbog toga, kao prvo, što je prvotna tužba ograničila distribuiranje njegova intelektualnog stvaralaštva na internetskoj stranici YouTube, kao drugo, što je tužiteljica u glavnom postupku tužbeni zahtjev usmjerila protiv tuženika koristeći se, pogrešno, imenom njegova oca čime je povrijedila njegovo pravo na ime kao i pravo na poštovanje pokojnikâ, kao treće, što je tužiteljica u glavnom postupku iznijela registarski broj njegova vozila čime je povrijedila „pravo osobnosti vozila”.

               13

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, protutužba koju je podnio tuženik u glavnom postupku ne proizlazi iz istog činjeničnog stanja kao i prvotna tužba u smislu članka 8. točke 3. Uredbe br. 1215/2012.

               14

               U skladu s time, smatra da ako je članak 8. točka 3. Uredbe br. 1215/2012 jedina odredba koja je primjenjiva na protutužbe, on nije nadležan za odlučivanje o protutužbi koju je podnio tuženik u glavnom postupku s obzirom na to da ona ne proizlazi iz istog činjeničnog stanja kao i prvotna tužba.

               15

               S druge strane, ako se članak 8. točka 3. Uredbe br. 1215/2012 odnosi samo na protutužbe koje proizlaze iz istog ugovora ili činjeničnog stanja kao i prvotna tužba, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi na temelju članka 7. točke 2. te uredbe ipak bio nadležan za odlučivanje o protutužbi koju je podnio tuženik u glavnom postupku.

               16

               U tim je okolnostima Tatabányai Törvényszék (Sud u Tatabányi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li u slučaju kada protutužba ne proizlazi iz istog činjeničnog stanja ili ugovora kao što su oni na kojima se temelji tužba, radi utvrđivanja sudske nadležnosti za odlučivanje o protutužbi

                        a)

                        primjenjiv samo članak 8. [točka] 3. Uredbe [br. 1215/2012] jer se samo ta odredba odnosi na protutužbu ili

                        b)

                        se članak 8. [točka] 3. Uredbe [br. 1215/2012] odnosi samo na protutužbu koja proizlazi iz istog ugovora ili činjeničnog stanja kao i prvotna tužba, zbog čega se ne primjenjuje na protutužbu koja ne proizlazi iz tog ugovora ili činjeničnog stanja i zato u skladu s drugim pravilima o nadležnosti Uredbe [br. 1215/2012] treba utvrditi da je sudsko tijelo nadležno za odlučivanje o prvotnoj tužbi također nadležno odlučivati o protutužbi?”

         O prethodnom pitanju

               17

               Svojim pitanjem u dva dijela, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 8. točku 3. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da se on primjenjuje, isključujući bilo kakvo drugo pravilo o posebnoj nadležnosti predviđeno tom uredbom, u situaciji u kojoj je tuženik sudu nadležnom za odlučivanje o navodnoj povredi prava osobnosti tužitelja zbog toga što je tuženik snimio fotografije i videozapise bez njegova znanja podnio protutužbu radi naknade štete s osnove tužiteljeve deliktne ili kvazideliktne odgovornosti, a osobito zbog ograničavanja njegova intelektualnog stvaralaštva koje je predmet prvotne tužbe.

               18

               Uvodno valja podsjetiti da s obzirom na to da članak 7. točka 2. i članak 8. točka 3. Uredbe br. 1215/2012 u biti preuzimaju formulacije iz članka 5. točke 3. i članka 6. točke 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), tumačenje koje je Sud dao u pogledu odredaba te potonje uredbe i, prije toga, Konvencije od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena idućim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji, vrijedi i za istovjetne odredbe Uredbe br. 1215/2012 (vidjeti po analogiji presude od 15. lipnja 2017., Kareda, C‑249/16, EU:C:2017:472, t. 27.; od 17. listopada 2017., Bolagsupplysningen i Ilsjan, C‑194/16, EU:C:2017:766, t. 24. i od 31. siječnja 2018., Hofsoe, C‑106/17, EU:C:2018:50, t. 36.).

               19

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, osobe s domicilom u državi članici tuže se pred sudovima te države članice. Člankom 5. stavkom 1. te uredbe predviđaju se odstupanja od tog pravila o općoj nadležnosti, navedena u odjeljcima 2. do 7. poglavlja II. navedene uredbe.

               20

               U tom pogledu, iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 1215/2012 proizlazi da osim domicila tuženika postoje alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti temeljene na bliskoj vezi između suda i tužbe ili zbog olakšavanja dobrog sudovanja.

               21

               Stoga, radi izbjegavanja donošenja proturječnih sudskih odluka, člankom 8. točkom 3. Uredbe br. 1215/2012 tuženiku je dana mogućnost da protutužbu koja proizlazi iz istog ugovora ili činjeničnog stanja kao i prvotna tužba podnese sudu pred kojim je u tijeku prvotni postupak.

               22

               Naime, radi dobrog sudovanja posebna sudska nadležnost u području protutužbe omogućava strankama da tijekom istog postupka i pred istim sucem riješe sve svoje recipročne zahtjeve koji imaju zajedničko podrijetlo. Tako se izbjegavaju suvišni i višestruki postupci (presuda od 12. listopada 2016., Kostanjevec, C‑185/15, EU:C:2016:763, t. 37.).

               23

               U skladu s tim ciljem, u situaciji kada je sudu podnesen jedan ili više protutužbenih zahtjeva, taj sud treba ocijeniti imaju li ti zahtjevi zajedničko podrijetlo s prvotnom tužbom tako da spadaju u područje primjene članka 8. točke 3. Uredbe br. 1215/2012.

               24

               U tu svrhu, u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, taj će sud osobito trebati provjeriti zahtijeva li ispitivanje protutužbe radi plaćanja naknade štete, zbog toga što je tužiteljica u glavnom postupku ograničavala intelektualno stvaralaštvo tuženika u glavnom postupku, da taj sud ocjenjuje istinitost činjenica na kojima tužiteljica u glavnom postupku temelji svoje vlastite zahtjeve, s obzirom na to da je intelektualno stvaralaštvo, čija je uporaba po mišljenju tuženika u glavnom postupku ometana, ono na kojemu se po mišljenju tužiteljice u glavnom postupku zasniva povreda njezina prava na vlastiti lik.

               25

               Ako takva potreba za ocjenom postoji, članak 8. točku 3. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se njime navedenom sudu dodjeljuje nadležnost za odlučivanje o protutužbi koju je podnio tuženik u glavnom postupku.

               26

               S obzirom na to valja primijetiti da posebna nadležnost predviđena člankom 8. točkom 3. Uredbe br. 1215/2012 nije isključiva u odnosu na druga pravila o nadležnosti utvrđena tom uredbom. Ona je fakultativna ne samo u odnosu na pravilo o općoj nadležnosti iz članka 4. stavka 1. te uredbe, koje je primijenjeno u glavnom postupku, nego i u odnosu na druga pravila o posebnoj nadležnosti predviđena navedenom uredbom.

               27

               Naime, kao što je to Europska komisija navela u svojim pisanim očitovanjima, neisključiva i fakultativna priroda pravila o posebnoj nadležnosti proizlazi ne samo iz ciljeva i strukture Uredbe br. 1215/2012 nego i iz samog teksta članka 8. točke 3. te uredbe, kojim je predviđeno da osoba „može također” biti tužena na temelju te odredbe, a ne da to isključivo mora biti.

               28

               Osim toga, iz ustaljene sudske prakse koja se odnosi na Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kako je izmijenjena, i Uredbu br. 44/2001, koja je također relevantna u kontekstu Uredbe br. 1215/2012, proizlazi da cilj potonje uredbe nije ujednačiti postupovna pravila država članica, već urediti sudsku nadležnost za rješavanje sporova u građanskim i trgovačkim stvarima u odnosima između tih država i olakšati izvršenje sudskih odluka (presuda od 17. studenoga 2011., Hypoteční banka, C‑327/10, EU:C:2011:745, t. 37.). Međutim, budući da se tom uredbom ne određuju uvjeti pod kojima sud, nakon što je utvrdio svoju međunarodnu nadležnost na temelju navedene uredbe, može ili mora zajedno ispitati više zahtjeva koje stranke imaju jedna prema drugoj, ti uvjeti spadaju u postupovnu autonomiju država članica (vidjeti po analogiji presudu od 15. ožujka 2012., G, C‑292/10, EU:C:2012:142, t. 45.).

               29

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 8. točku 3. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se primjenjuje, na neisključivoj osnovi, u situaciji u kojoj je sudu koji je nadležan za odlučivanje o navodnoj povredi prava osobnosti tužitelja zbog snimanja fotografija i videozapisa bez njegova znanja tuženik podnio protutužbu radi naknade štete s osnove tužiteljeve deliktne ili kvazideliktne odgovornosti, a osobito zbog ograničavanja njegova intelektualnog stvaralaštva koje je predmet prvotne tužbe, kada ispitivanje te protutužbe zahtijeva da taj sud ocjenjuje istinitost činjenica na kojima tužitelj temelji svoje vlastite zahtjeve.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 8. točku 3. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se primjenjuje, na neisključivoj osnovi, u situaciji u kojoj je sudu koji je nadležan za odlučivanje o navodnoj povredi prava osobnosti tužitelja zbog snimanja fotografija i videozapisa bez njegova znanja tuženik podnio protutužbu radi naknade štete s osnove tužiteljeve deliktne ili kvazideliktne odgovornosti, a osobito zbog ograničavanja njegova intelektualnog stvaralaštva koje je predmet prvotne tužbe, kada ispitivanje te protutužbe zahtijeva da taj sud ocjenjuje istinitost činjenica na kojima tužitelj temelji svoje vlastite zahtjeve.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski