title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. ožujka 2014.#International Jet Management GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Braunschweig.#Prethodni postupak – Članak 18. UFEU‑a – Zabrana diskriminacije na temelju državljanstva – Komercijalni letovi iz treće zemlje prema odredištu u državi članici – Propisi države članice koji određuju da zračni prijevoznici Unije koji nemaju operativnu licenciju koju je izdala ta država moraju dobiti dozvolu za svaki let iz treće zemlje.#Predmet C‑628/11.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑628/11,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Braunschweig (Njemačka), odlukom od 24. studenoga 2011., koju je Sud zaprimio 7. prosinca 2011., u kaznenom postupku protiv
            International Jet Management GmbH,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas (izvjestitelj), G. Arestis, A. Arabadjiev, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. Vajda, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. veljače 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za International Jet Management GmbH, J. Janezic i P. Ehlers, Rechtsanwälte ,
            – za njemačku vladu, A. Wiedmann i T. Henze, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, S. Martínez‑Lage Sobredo, u svojstvu agenta,
            – za francusku vladu, G. de Bergues i M. Perrot, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju W. Ferrantea, avvocato dello Stato ,
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i G. Eberhard, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,
            – za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, K. Simonsson, F. Bulst i T. van Rijn, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. UFEU‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutoga protiv International Jet Management GmbH (u daljnjem tekstu: International Jet Management), zrakoplovne kompanije sa sjedištem u Austriji, zbog toga što je obavljao privatne letove iz Moskve (Rusija) i Ankare (Turska) prema Njemačkoj, a da nije raspolagao dozvolom ulaska u njemački zračni prostor, koja se zahtijevala prema propisima te države članice.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Uredba (EZ) br. 261/2004
            3. Članak 3. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.) određuje:
            „Ova se Uredba primjenjuje na:
            (a) putnike koji putuju iz zračne luke smještene na državnom području države članice na koju se Ugovor primjenjuje;
            (b) putnike koji putuju iz zračne luke smještene u trećoj zemlji u zračnu luku smještenu na državnom području države članice na koju se Ugovor primjenjuje, osim ako isti nisu dobili pogodnosti ili naknadu štete i nije im pružena pomoć u toj trećoj zemlji, ako je zračni prijevoznik koji pruža uslugu dotičnog leta prijevoznik Zajednice.“
            Uredba (EZ) br. 785/2004
            4. Sukladno članku 2. stavku 1. Uredbe (EZ) br. 785/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o zahtjevima za zračne prijevoznike i operatore zrakoplova u vezi s osiguranjem (SL L 138, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 23., str. 5.), ta se uredba primjenjuje na sve zračne prijevoznike i sve operatore zrakoplova koji lete u ili iz države članice ili upotrebljavaju zračni prostor unutar ili iznad državnog područja države članice na koju se odnosi Ugovor.
            5. Članak 5. stavci 2. i 4. te uredbe glase:
            „2. Za svrhe ovog članka ‚dotična država članica’ znači država članica koja je dodijelila operativnu licenciju zračnom prijevozniku iz Zajednice ili država članica u kojoj je registriran zrakoplov operatora zrakoplova. Za zračne prijevoznike i operatore zrakoplova koji nisu iz Zajednice i koji se koriste zrakoplovima registriranim izvan Zajednice, ‚dotična država članica’ znači država članica u koju ili iz koje se obavljaju letovi.
            [...]
            4. Što se tiče zračnih prijevoznika i operatora zrakoplova iz Zajednice koji se koriste zrakoplovima registriranim u Zajednici, pohranjivanje dokaza o osiguranju u državi članici navedenoj u stavku 2. dovoljno je za sve države članice, ne dovodeći u pitanje primjenu članka 8. stavka 6.“
            Uredba (EZ) br. 847/2004
            6. Sukladno članku 2. Uredbe (EZ) br. 847/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pregovorima i provedbi sporazuma o uslugama u zračnom prijevozu između država članica i trećih zemalja (SL L 157, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 28.):
            „Ako su zračni prijevoznici i druge zainteresirane strane uključeni u pregovore iz članka 1., države članice jednako postupaju prema svim zračnim prijevoznicima Zajednice s poslovnim nastanom na odnosnim državnim područjima na koja se primjenjuje Ugovor.“
            7. Članak 3. te uredbe određuje:
            „Država članica ne smije ulaziti u bilo kakav novi dogovor s trećom zemljom koji smanjuje broj zračnih prijevoznika Zajednice koji se u skladu s postojećim dogovorima mogu odrediti za pružanje usluga između njezinog državnog područja i državnog područja te zemlje, niti u odnosu na cjelokupno tržište zračnog prometa između dviju strana niti na temelju posebnih parova gradova.“
            8. Članak 5. navedene uredbe određuje:
            „Kada država članica sklopi sporazum, ili izmjene sporazuma ili njegovih priloga, koji predviđaju ograničenja upotrebe prometnih prava ili broja zračnih prijevoznika Zajednice koji ispunjavaju uvjete za korištenje prometnih prava, ta država članica, na temelju nediskriminirajućeg i transparentnog postupka, osigurava raspodjelu prometnih prava između zračnih prijevoznika Zajednice koji ispunjavaju uvjete.“
            Uredba (EZ) br. 1008/2008
            9. Uvodna izjava 10. Uredbe (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici (SL L 293, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 164.) određuje:
            „Radi dovršenja unutarnjeg tržišta zračnog prometa, potrebno je ukinuti još uvijek postojeća ograničenja koja međusobno provode države članice, poput ograničenja na ‚code‑sharing’ ugovore na linijama prema trećim zemljama ili o utvrđivanju cijene za linije prema trećim zemljama s usputnim zaustavljanjem u nekoj drugoj državi članici (letovi na temelju šeste zračne slobode).“
            10. Članak 1. stavak 1. te uredbe određuje:
            „Ovom se Uredbom uređuje licenciranje zračnih prijevoznika Zajednice, pravo zračnih prijevoza Zajednice na obavljanje usluga zračnog prijevoza unutar Zajednice te utvrđivanje cijena usluga zračnog prijevoza unutar Zajednice.“
            11. Članak 2. navedene uredbe pobliže određuje:
            „Za potrebe ove Uredbe:
            1. ‚operativna licencija’ znači dozvola koju je nadležno tijelo za izdavanje licencija izdalo poduzeću te mu tako dozvoljava obavljanje usluga zračnog prijevoza kako je navedeno u operativnoj licenciji;
            [...]
            4. ‚usluga zračnog prijevoza’ znači let ili niz letova tijekom kojih se prevoze putnici, pošta i/ili teret za nadoknadu i/ili najamninu;
            [...]
            8. ‚svjedodžba o sposobnosti (AOC)’ znači svjedodžba koja se izdaje poduzeću i kojom se potvrđuje da je prijevoznik stručno osposobljen i organiziran da može jamčiti sigurnost obavljanja djelatnosti navedenih u svjedodžbi, kako je predviđeno u relevantnim odredbama zakona Zajednice ili nacionalnog zakona, kako je primjenjivo;
            [...]
            10. ‚zračni prijevoznik’ znači poduzeće s važećom operativnom licencom ili istovrijednom dozvolom;
            11. ‚zračni prijevoznik Zajednice’ znači zračni prijevoznik s važećom operativnom licencijom koju je dodijelilo nadležno tijelo za izdavanje dopuštenja u skladu s poglavljem II.;
            [...]
            13. ‚zračni prijevoz unutar Zajednice’ znači usluge zračnog prijevoza koje se obavljaju unutar Zajednice;
            14. ‚pravo prometovanja’ znači pravo na obavljanje usluga zračnog prijevoza između dvije zračne luke Zajednice;
            [...]
            16. ‚redoviti zračni prijevoz’ znači niz letova sa sljedećim svojstvima:
            (a) javnost može pojedinačno na svakom letu kupiti putnička mjesta i/ili ima mogućnost prijevoza tereta i/ili pošte (izravno od zračnog prijevoznika ili putem njegovih ovlaštenih zastupnika);
            (b) odvija se tako da pruža usluge prijevoza između dvije ili više zračnih luka, ili:
            – prema objavljenom redu letenja, ili,
            – putem letova koji su toliko redoviti ili učestali da predstavljaju prepoznatljiv sustavni niz letova;
            [...]
            26. ‚glavno poslovno sjedište’ znači glavno sjedište ili registrirani ured zračnog prijevoznika Zajednice u državi članici unutar koje se izvode glavne financijske djelatnosti i provodi operativni nadzor nad zračnim prijevoznikom Zajednice, uključujući neprekinuto upravljanje plovidbenošću.“
            12. Članak 3. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1008/2008 glase:
            „1. Poduzeću sa sjedištem u Zajednici nije dozvoljeno obavljati zračni prijevoz putnika, pošte i/ili tereta za naknadu i/ili najamninu ako mu nije izdana odgovarajuća operativna licencija.
            Poduzeće koje ispunjava uvjete iz ovog poglavlja ima pravo dobiti operativnu licenciju.
            2. Nadležno tijelo za izdavanje dopuštenja ne izdaje operativne licencije niti im produljuje valjanost ako nisu ispunjeni zahtjevi iz ovog poglavlja.“
            13. Članak 4. te uredbe određuje:
            „Tijelo države članice nadležno za izdavanje dopuštenja izdaje poduzeću operativnu licenciju pod uvjetom da:
            (a) se njegovo glavno poslovno sjedište nalazi u toj državi članici;
            (b) posjeduje valjanu svjedodžbu o sposobnosti (AOC), koju je izdalo nacionalno tijelo nadležno za izdavanje dopuštenja iste države članice čije je nadležno tijelo za izdavanje dozvole odgovorno za izdavanje, odbijanje, poništavanje ili privremeno oduzimanje operativne licencije zračnog prijevoznika Zajednice;
            [...]
            (d) je njegova glavna djelatnost obavljanje usluge zračnog prijevoza samostalno ili u kombinaciji s nekom drugom komercijalnom djelatnošću zrakoplova ili popravkom i održavanjem zrakoplova;
            [...]
            (h) ispunjava zahtjeve o osiguranju utvrđene u članku 11. i u [Uredbi br. 785/2004]; [...]
            [...]“
            14. Članak 15. navedene uredbe, naslovljen „Pružanje usluga zračnog prijevoza unutar Zajednice“, uvršten je u njezino poglavlje III., naslovljeno „Pristup zračnim putovima“. Sukladno odredbama tog članka:
            „1. Zračni prijevoznici Zajednice imaju pravo na obavljanje djelatnosti zračnog prijevoza unutar Zajednice.
            2. Države članice obavljanje zračnog prijevoza unutar Zajednice od strane zračnog prijevoznika Zajednice ne ograničavaju nikakvom dozvolom ili ovlaštenjem. Države članice ne zahtijevaju od zračnih prijevoznika Zajednice da podnose bilo kakvu dokumentaciju ili podatke koje su već podnijeli nadležnim tijelima za izdavanje dozvole, pod uvjetom da se relevantni podaci mogu pravodobno dobiti od nadležnih tijela za izdavanje dozvole.
            [...]
            5. Ne dovodeći u pitanje odredbe bilateralnih sporazuma između država članica i podložno pravilima tržišnog natjecanja Zajednice koja se primjenjuju na poduzeća, dotična država članica/države članice dozvoljava(ju) zračnim prijevoznicima Zajednice kombiniranje usluga zračnog prijevoza i potpisivanje ‚code share’ ugovora s bilo kojim zračnim prijevoznicima o uslugama zračnog prijevoza prema, iz ili preko bilo koje zračne luke na njezinom državnom području iz ili do bilo koje točke u trećim zemljama.
            U okviru bilateralnog sporazuma o zračnom prijevozu s dotičnom trećom zemljom, država članica može nametnuti ograničenja na ‚code share’ ugovore između zračnih prijevoznika Zajednice i zračnih prijevoznika neke treće zemlje, naročito ako dotična treća zemlja ne dozvoljava slične poslovne mogućnosti zračnim prijevoznicima Zajednice koji djeluju iz dotične države članice. Na taj način države članice osiguravaju da ograničenja nametnuta na temelju takvih sporazuma ne ograničavaju tržišno natjecanje i da nisu diskriminirajuća među zračnim prijevoznicima Zajednice te da ne ograničavaju više nego što je to potrebno.“
            15. Članak 22. navedene uredbe, naslovljen „Sloboda utvrđivanja cijene“, uvršten u njezino poglavlje IV., naslovljeno „Odredbe o utvrđivanju cijena“, glasi:
            „1. Ne dovodeći u pitanje članak 16. stavak 1. zračni prijevoznici Zajednice i, na temelju uzajamnosti, zračni prijevoznici trećih zemalja, slobodno utvrđuju cijene prijevoza za usluge zračnog prometa unutar Zajednice.
            2. Bez obzira na odredbe iz bilateralnih sporazuma među državama članicama, države članice ne smiju vršiti diskriminaciju na temelju nacionalnosti ili identiteta zračnih prijevoznika pri omogućavanju zračnim prijevoznicima Zajednice da slobodno utvrđuju cijene prijevoza zračnim putem i tarifa za usluge zračnog prijevoza između državnog područja njihove države i treće zemlje. Ovim se ukidaju sva postojeća ograničenja u vezi s utvrđivanjem cijena, uključujući i ona s obzirom na zračne putove do trećih zemalja, a koja nastaju iz bilateralnih sporazuma između država članica.“
            Njemačko pravo
            16. Članak 2. stavci 1., 7. i 8. Zakona o zračnom prometu (Luftverkehrsgesetz) od 10. svibnja 2007. (BGBl. 2007 I, str. 698., u daljnjem tekstu: LuftVG) glasi:
            „(1) Njemački zrakoplovi smiju letjeti isključivo ako za to imaju dozvolu (operativnu licenciju) te ako su upisani – ako tako predviđa neki propis – u registar njemačkih zrakoplova (registar zrakoplova). Zrakoplov smije letjeti samo:
            1. ako je tip zrakoplova homologiran (homologacija tipa);
            2. ako predoči potvrdu o plovidbenosti, koja je previđena Uredbom o tehničkoj kontroli zrakoplova;
            3. ako je vlasnik zrakoplova zaključio osiguranje od odgovornosti za štetu [...] i
            4. ako je zrakoplov opremljen na takav način da ne premašuje tehnički prihvatljiv prag u pogledu zaštite od buke.
            [...]
            (7) Zrakoplovi koji nisu registrirani i homologirani na području na kojem se primjenjuje ovaj zakon smiju ući u zračni prostor tog područja ili biti u njega dovedeni na drugi način samo nakon što za to dobiju dozvolu. Dozvola nije potrebna ako ugovor između matične države i Savezne Republike Njemačke ili međunarodna konvencija koja je obvezujuća za obje države određuju drugačije.
            (8) Dozvola iz članaka 6. i 7. može se izdati kao opća ili za pojedinačni slučaj; ona može sadržavati dodatne obveze i rok. [...]“
            17. Članak 58. LuftVG‑a određuje:
            „(1) Prekršajno odgovara svatko tko namjerno ili iz nehaja,
            [...]
            12a. bez dozvole predviđene u članku 2. stavku 7. uđe u zračni prostor u kojem se primjenjuje ovaj zakon ili tamo na drugi način dovede zrakoplov;
            [...]
            (2) Prekršaj iz stavka 1. točke [...] 12a. kažnjava se novčanom kaznom do iznosa od 10.000 eura [...].“
            18. Članak 94. Uredbe o operativnim licencijama u zračnom prometu (Luftverkehrs‑Zulassungs‑Ordnung) od 10. srpnja 2008. (BGBl. 2008 I, str. 1229., u daljnjem tekstu: LuftVZO) određuje:
            „Dozvolu za ulazak u zračni prostor Savezne Republike Njemačke iz članka 2. stavka 7. [LuftVG‑a] [...] izdaje Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung [savezno ministarstvo za promet, javne radove i urbanizam] ili drugo tijelo koje je to tijelo ovlastilo.“
            19. Članak 95. LuftVZO‑a glasi:
            „(1) Zahtjev za izdavanje dozvole mora sadržavati sljedeće podatke:
            1. ime i adresu vlasnika zrakoplova;
            2. tip zrakoplova kao i podatke o njegovoj registraciji i broj registracije;
            3. dan i sat predviđenog dolaska te vjerojatno vrijeme povratka ili odlaska prema drugom odredištu;
            4. zračnu luku polaska i dolaska te, u slučaju potrebe, zračne luke usputnog zaustavljanja na saveznom teritoriju;
            5. broj putnika kao i vrstu i količinu tereta, svrhu leta, osobito u slučaju prijevoza točno određene skupine, te naznaku mjesta na kojem se ta skupina početno okupila;
            6. u slučaju leta u čarteru ime, adresu i ispostavu operatora.
            Tijelo koje izdaje dozvolu može zahtijevati i druge informacije. Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung ili bilo koje drugo tijelo koje to tijelo ovlasti u obliku općih upravnih odredaba uređuje pojedinosti o postupku po zahtjevu za izdavanje dozvole.
            (2) Osim slučaja iz stavka 3., zahtjev za izdavanje dozvole za izvanredne letove sa slijetanjem u komercijalne svrhe (privatni letovi po narudžbi) mora se podnijeti nadležnom tijelu koje ih izdaje najkasnije puna dva radna dana prije predviđenog polijetanja; u slučaju niza od više od četiri leta, najkasnije četiri tjedna prije predviđenih polijetanja. Za potrebe izračuna tog roka subota se ne računa kao radni dan.
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            20. International Jet Management je zrakoplovna kompanija sa sjedištem u Austriji. Bavi se obavljanjem privatnih izvanrednih letova, tj. komercijalnih povremenih letova (čartera). Kompanija ne nudi samo usluge zračnog prijevoza unutar Europske unije, već svoju flotu koristi i za obavljanje letova iz trećih zemalja prema Uniji, kako je to bio slučaj u glavnom postupku.
            21. U vrijeme na koje se odnose činjenice iz glavnog postupka International Jet Management je imao operativnu licenciju koju je izdalo austrijsko ministarstvo prometa sukladno Uredbi br. 1008/2008. Usto posjedovao je i svjedodžbu o sposobnosti (AOC) koju mu je izdalo Austro Control GmbH, društvo koje obavlja javnu djelatnost i čije udjele drži Republika Austrija.
            22. Između 9. prosinca 2008. i 15. ožujka 2009. International Jet Management obavljao je privatne letove prema Njemačkoj iz Moskve, šest puta, te jednom iz Ankare.
            23. International Jet Management ni za jedan od navedenih letova nije raspolagao dozvolom ulaska u njemački zračni prostor, koja je predviđena člankom 2. stavkom 7. LuftVG‑a, u vezi s člankom 94. i dalje LuftVZO‑a. U tri slučaja Luftfahrtbundesamt (savezni ured za zračnu plovidbu) odbio mu je izdati dozvolu ulaska u njemački zračni prostor uz obrazloženje da nije dostavio „izjavu o neraspoloživosti“, tj. izjavu prema kojoj zračni prijevoznici koji imaju operativnu licenciju koju su izdala njemačka tijela ne žele ili nisu u stanju obaviti predmetni let. U ostalim slučajevima Luftfahrtbundesamt u trenutku kada su letovi bili obavljeni još nije odlučio o zahtjevu za izdavanje dozvole.
            24. Nakon tih letova International Jet Management je presudom Amtsgericht Braunschweig (Njemačka) od 24. svibnja 2011. osuđen na plaćanje različitih kazni zbog kršenja pozitivnih propisa.
            25. International Jet Management je protiv te presude podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. U njoj najprije ističe da mu Uredba br. 1008/2008 dodjeljuje pravo da slobodno leti europskim zračnim prostorom, a da pritom za to nije obvezan prethodno pribaviti dozvolu od predmetnih država članica. U skladu sa svrhom te uredbe tržište je slobodno za zrakoplovne kompanije sa sjedištem u državama članicama koje žele obavljati usluge zračnog prijevoza.
            26. Nadalje, tvrdi da opća zabrana svake diskriminacije navedena u članku 18. UFEU‑a u svakom slučaju zabranjuje izricanje tolikih kazni kakve su izrečene International Jet Managementu. Zahtjev za posjedovanje dozvole za ulazak u njemački zračni prostor radi obavljanja usluga zračnog prijevoza iz treće zemlje je diskriminatoran, uzimajući u obzir da u konkretnom slučaju Luftfahrtbundesamt samo provjerava elemente koje su već provjerila austrijska tijela, što nije u skladu s tumačenjem te odredbe UFEU‑a koje je dao Sud u svojoj presudi od 25. siječnja 2011., Neukirchinger (C‑382/08, Zb., str. I‑139.).
            27. Naposljetku, International Jet Management podredno ističe nesuglasnost nacionalnih propisa iz glavnog postupka sa slobodom pružanja usluga koju jamči članak 56. UFEU‑a.
            28. Suprotno tome, javno tužiteljstvo zahtijeva da se žalba International Jet Management odbije. Ističe da je pravilo koje nameće obvezu pribavljanja dozvole predviđene člankom 2. stavkom 7. LuftVG‑a mjera za zaštitu nacionalnoga gospodarstva koju je Savezna Republika Njemačka s pravom uvela jer se, kao prvo, Uredba br. 1008/2008 primjenjuje samo na letove unutar Zajednice, kao drugo, sloboda pružanja usluga koju jamči članak 56. UFEU‑a ne primjenjuje se na zračni prijevoz te se, kao treće, konkretni slučaj ne odnosi na područje primjene zabrane diskriminacije utvrđene u članku 18. UFEU‑a.
            29. Prema mišljenju javnog tužiteljstva države članice su ovlaštene u okviru svojih regulatornih ovlasti stavljati svoja nacionalna poduzeća u povoljniji položaj. Zrakoplovne kompanije iz drugih država članica se shodno tome moraju prethodno raspitati kod njemačkih kompanija kako bi se uvjerile da nijedna od njih nije u stanju obaviti predmetni let pod usporedivim uvjetima. Ta je praksa opravdana nužnošću izbjegavanja poremećaja u tržišnom natjecanju, imajući u vidu da i druge države članice štite svoje nacionalne kompanije u njihovim odnosima s trećim zemljama.
            30. S druge pak strane, zahtjev za posjedovanje dozvole za ulazak u njemački zračni prostor ne služi samo za zaštitu nacionalnoga gospodarstva, već i za ostvarivanje zahtjeva sigurnosti. Naime, tijelo koje izdaje dozvole ne traži od kompanija sa sjedištem u drugim državama članicama samo podnošenje izjave o neraspoloživosti, već i potvrde o zaključenom osiguranju i svjedodžbe o sposobnosti (AOC) koju je izdala matična država članica. Iako priznaje da tijelo koje izdaje dozvolu ne provjerava nijedan drugi element koji ne bi bila obvezna kontrolirati država članica u kojoj je sjedište kompanije, javno tužiteljstvo ističe da praksa ipak pokazuje da države članice ne izvršavaju redovito svoju obvezu kontrole. Shodno tome, dopunske kontrole koje Savezna Republika Njemačka može provoditi nad zrakoplovnim kompanijama koje imaju sjedište u drugoj državi članici u slučaju da se radi o letovima iz trećih država ili prema njima jesu opravdane.
            31. Naposljetku, javno tužiteljstvo ističe da gore navedena presuda Neukirchinger nije značajna za ovaj predmet zato što se odnosi na zračni prijevoz unutar Zajednice. Činjenice koje su dovele do donošenja te presude bitno se razlikuju od činjenica u ovom predmetu s obzirom na to da su u ovom postupku – avioni polijetali iz trećih zemalja.
            32. Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje kako u pogledu tumačenja članka 18. UFEU‑a tako i u pogledu primjenjivosti tog članka na postupak koji se pred njim vodi.
            33. U tim je okolnostima Oberlandesgericht Braunschweig odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Primjenjuje li se [...] članak 18. UFEU‑a kada država članica (Savezna Republika Njemačka) od zrakoplovne kompanije koja je imatelj važeće operativne licencije koju je sukladno člancima 3. i 8. Uredbe br. 1008/2008 izdala druga država članica (Republika Austrija) [...] zahtijeva posjedovanje dozvole za ulazak u zračni prostor za privatne letove (izvanredne komercijalne letove) s odredištem na njezinom području, a s polazištem iz treće zemlje?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, je li zahtijevanje dozvole ulaska u zračni prostor samo po sebi nespojivo s člankom 18. UFEU‑a [...] kada se takva dozvola, pod prijetnjom kazne, zahtijeva za letove s polazištem iz treće zemlje, i to samo od zrakoplovnih kompanija koje su imatelji operativne licencije izdane u nekoj drugoj državi članici, ali ne i od kompanija koje posjeduju operativnu licenciju izdanu u Saveznoj Republici Njemačkoj?
            3. Ako se članak 18. UFEU‑a [...] primjenjuje u slučaju iz prvog pitanja, a zahtjev za posjedovanje dozvole nije sam po sebi diskriminatoran (drugo pitanje), može li Savezna Republika Njemačka – a da ne prekrši zabranu diskriminacije – pod prijetnjom kazne uvjetovati dodjelu dozvole ulaska u svoj zračni prostor za letove s polazištem iz treće zemlje time da zrakoplovna kompanija sa sjedištem u drugoj državi članici dokaže tijelu koje izdaje dozvole da kompanije imatelji operativne licencije izdane u Saveznoj Republici Njemačkoj nisu u stanju obaviti te letove (izjava o neraspoloživosti)?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            34. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 18. UFEU‑a, u kojem je utvrđeno opće načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva, primjenjiv na situaciju kakva je ona u glavnom postupku, u kojoj država članica od zračnog prijevoznika koji je imatelj operativne licencije koju je izdala druga država članica zahtijeva pribavljanje dozvole ulaska u svoj zračni prostor radi obavljanja privatnih izvanrednih letova s polazištem iz treće zemlje i s odredištem u prvoj državi članici, iako se takva dozvola ne zahtijeva od zračnih prijevoznika koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica.
            35. U tom pogledu treba podsjetiti na to da članak 18. UFEU‑a određuje da je unutar područja primjene ugovorâ i ne dovodeći u pitanje nijednu njegovu posebnu odredbu zabranjena svaka diskriminacija na temelju državljanstva.
            36. Temeljem članka 58. stavka 1. UFEU‑a sloboda pružanja usluga u području prometa uređena je odredbama glave koja se odnosi na promet, tj. glave VI. UFEU‑a. U sustavu primarnog prava sloboda pružanja usluga u području prometa na taj je način podvrgnuta posebnom pravnom režimu.
            37. Mora se ustvrditi to da taj ugovor razlikuje zračni prijevoz – kao i pomorski prijevoz – od ostalih vrsta prijevoza.
            38. Naime, temeljem članka 100. stavaka 1. i 2. UFEU‑a zračni promet, ako zakonodavac Unije nije odlučio drugačije, nije podvrgnut pravilima iz glave VI. tog ugovora. Stoga se mjere za liberalizaciju zračnog prometa mogu donositi isključivo temeljem članka 100. stavka 2. UFEU‑a, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 30. svojeg mišljenja.
            39. U konkretnom slučaju, iako jest točno da zakonodavac Unije u ovom stadiju nije – temeljem podijeljene ovlasti koja mu je dodijeljena u području prometa člankom 4. stavkom 2. točkom (g) UFEU‑a – donio mjere temeljem članka 100. stavka 2. UFEU‑a o liberalizaciji usluga zračnog prometa koje se odnose na veze između država članica i trećih zemalja, članak 18. se ipak primjenjuje i na te usluge, no pod uvjetom da one u smislu potonjeg članka spadaju u područje primjene ugovorâ (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Neukirchinger, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            40. Stoga treba utvrditi je li okolnost da se predmetne usluge obavljaju s polazištem iz treće zemlje takve prirode da u situaciji kakva je ona u glavnom postupku isključuje primjenu članka 18. UFEU‑a glede zračnog prijevoznika čije je sjedište u jednoj državi članici, koji je imatelj operativne licencije koju su izdala tijela te države članice sukladno Uredbi br. 1008/2008 i koji je za obavljanje usluga zračnog prijevoza prema drugoj državi članici obvezan temeljem propisa te druge države članice pribaviti prethodnu dozvolu.
            41. U tom pogledu Uredba br. 1008/2008, kako proizlazi iz njezinog članka 1., ne uređuje samo pravo „zračnih prijevoznika Zajednice“ na obavljanje „usluga zračnog prijevoza unutar Zajednice“, već u poglavlju II. uređuje i operativne licencije tih zračnih prijevoznika.
            42. Iz članka 3. stavka 1. prvog podstavka navedene uredbe proizlazi da nijedno poduzeće sa sjedištem u Uniji nije ovlašteno naplatno i/ili za najamninu obavljati zračni prijevoz putnika, pošte i/ili tereta, a da mu nije izdana operativna licencija. Uredba br. 1008/2008 iz primjene tog pravila ne isključuje zračne prijevoznike sa sjedištem u Uniji koji obavljaju zračni prijevoz putnika iz treće zemlje prema državama članicama.
            43. Sukladno članku 3. stavku 1. drugom podstavku te uredbe svako poduzeće koje ispunjava uvjete iz njezinog poglavlja II. može dobiti operativnu licenciju.
            44. Treba istaknuti da se među uvjetima navedenima u članku 4. spomenute uredbe u pogledu dodjele operativne licencije poduzeću od strane nadležnog tijela države članice nalaze osobito uvjet po kojem se njegovo „glavno poslovno sjedište“ mora nalaziti u toj državi članici te onaj da njegova glavna djelatnost mora biti obavljanje „usluge zračnog prijevoza“ samostalno ili u kombinaciji s nekom drugom komercijalnom djelatnošću zrakoplova ili popravkom i održavanjem zrakoplova.
            45. Pojmovi „glavno poslovno sjedište“ i „usluga zračnog prijevoza“ definirani su u članku 2. Uredbe br. 1008/2008. Sukladno točki 26. tog članka, glavno poslovno sjedište znači „glavno sjedište ili registrirani ured zračnog prijevoznika Zajednice u državi članici unutar koje se izvode glavne financijske djelatnosti i provodi operativni nadzor nad zračnim prijevoznikom Zajednice, uključujući neprekinuto upravljanje plovidbenošću“. U članku 2. točki 4. te uredbe definiran je pak pojam „usluga zračnog prijevoza“ kao „let ili niz letova tijekom kojih se prevoze putnici, pošta i/ili teret za nadoknadu i/ili najamninu“.
            46. Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, potonji pojam uključuje ne samo letove koji se obavljaju unutar Unije već i letove koji osiguravaju vezu između treće zemlje i države članice. U tom pogledu treba primijetiti da Uredba br. 1008/2008 razlikuje „usluge zra čnog prijevoza“ od „usluga zračnog prijevoza unutar Zajednice“, pri čemu se pod ovim drugima sukladno članku 2. točki 13. navedene uredbe smatraju usluge zračnog prijevoza koje se obavljaju unutar Unije.
            47. Iz tih različitih odredbi proizlazi da – u svrhu obavljanja usluga zračnog prijevoza, što uključuje i usluge kojima se osigurava veza između države članice i treće zemlje – zračni prijevoznik, kao što je International Jet Management, čije se glavno poslovno sjedište nalazi u jednoj državi članici, mora imati operativnu licenciju koju je izdalo nadležno tijelo te države članice sukladno odredbama poglavlja II. Uredbe br. 1008/2008.
            48. Takva operativna licencija, čiji su uvjeti izdavanja harmonizirani Uredbom br. 1008/2008, jamči da ju je zračni prijevoznik stekao pridržavajući se zajedničkih normi, osobito u pogledu sigurnosti, te ju shodno tome moraju priznati tijela drugih država članica.
            49. U tom kontekstu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sukladno općim upravnim pravilima iz članka 95. stavka 1. LuftVZO‑a tijelo koje izdaje dozvolu ulaska u njemački zračni prostor, prije izdavanja te dozvole zračnom prijevozniku koji je imatelj operativne licencije koju je izdalo nadležno tijelo druge države članice, provjerava različite elemente koje mora kontrolirati i potonje tijelo sukladno odredbama poglavlja II. Uredbe br. 1008/2008.
            50. S druge pak strane, uvodna izjava 10. Uredbe br. 1008/2008 navodi da je radi dovršenja unutarnjeg tržišta zračnog prometa potrebno ukinuti još uvijek postojeća ograničenja koja međusobno primjenjuju države članice, poput ograničenja na „code sharing“ ugovore na linijama prema trećim zemljama ili o utvrđivanju cijene za linije prema trećim zemljama s usputnim zaustavljanjem u nekoj drugoj državi članici. Kako je na raspravi istaknula Europska komisija, iz navedenoga proizlazi da je zakonodavac Unije procijenio da ostvarenje tog cilja može biti osujećeno ograničenjima nametnutima zrakoplovnim vezama s trećim zemljama iako ta uredba ima za cilj dovršenje unutarnjeg tržišta zračnog prometa. Usto, navodeći ta ograničenja u članku 15. stavku 5. drugom podstavku i članku 22. stavku 2. Uredbe br. 1008/2008, zakonodavac Unije taj je navod povezao s izričitim navođenjem u istim tim odredbama obveze država članica da u pogledu zračnih prijevoznika Zajednice poštuju načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva.
            51. Uostalom, kako je istaknula finska vlada u očitovanju podnesenom Sudu, i drugi propisi sekundarnog prava Unije koji se odnose na sektor zračnog prometa isto se tako mogu primijeniti na usluge zračnog prijevoza koje se pružaju između treće zemlje i države članice od strane zračnog prijevoznika imatelja operativne licencije koju je izdala druga država članica.
            52. Takav je slučaj osobito s Uredbom br. 261/2004, kako proizlazi iz njezinog članka 3. stavka 1. točke (b), i Uredbom br. 785/2004, kako proizlazi iz njezinog članka 2. stavka 1. Isti je slučaj i s Uredbom br. 847/2004, kojom se uspostavlja suradnja između država članica i Komisije u postupku pregovaranja i zaključenja sporazuma koji se odnose na usluge zračnog prijevoza između država članica i trećih zemalja kada predmet tih sporazuma djelomično spada u ovlasti Unije. Također, cijeli niz sporazuma koji se odnose na usluge zračnog prijevoza dogovoren je između Unije i država članica, s jedne strane, i trećih zemalja, s druge strane, uključujući i tzv. „vertikalne“ sporazume koji ovlašćuju svakog zračnog prijevoznika Unije da obavlja usluge zračnog prijevoza između svih država članica i navedenih trećih zemalja (vidjeti osobito sporazume zaključene sa Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadom, čije je potpisivanje i privremena primjena odobrena Odlukom 2007/339/EZ od 25. travnja 2007. (SL L 134, str. 1.) i Odlukom 2010/417/EZ od 30. studenoga 2009. (SL L 207, 2010., str. 30.)).
            53. Iz svih razmatranja navedenih u točkama 41. do 52. ove presude proizlazi da su usluge zračnog prijevoza, koje se pružaju između treće zemlje i države članice od strane zračnog prijevoznika imatelja operativne licencije koju je izdala druga država članica, bile predmet uređenja sekundarnim pravom i da u situaciji kakva je ona opisana u točki 40. ove presude okolnost da se predmetne usluge zračnog prijevoza pružaju s polazištem iz treće zemlje nije takvoga karaktera da bi isključila tu situaciju iz područja primjene ugovorâ u smislu članka 18. UFEU‑a.
            54. Iz navedenoga slijedi da se ta odredba primjenjuje na situaciju kakva je ona u glavnom postupku.
            55. Međutim, njemačka i francuska vlada u biti tvrde da bi primjena članka 18. UFEU‑a u kontekstu predmeta kakav je onaj u glavnom postupku dovela do toga da bi članak 58. stavak 1. UFEU‑a izgubio svaki korisni učinak. Francuska vlada u tom smislu ističe da bi – ako je država članica obvezna u području obavljanja usluga zračnog prijevoza između svojeg teritorija i treće zemlje na isti način postupati prema zračnim prijevoznicima sa sjedištem na njezinom državnom području i zračnim prijevoznicima sa sjedištem na području jedne ili više drugih država članica i koji nemaju poslovni nastan na njezinom državnom području – to dovelo do proširenja slobode pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i na te usluge zračnog prijevoza.
            56. Ta se argumentacija ne može prihvatiti.
            57. Naime, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da članak 56. UFEU‑a ne traži samo uklanjanje svake diskriminacije pružatelja usluga na temelju njegovog državljanstva ili činjenice da ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one gdje se usluga obavlja, već traži i uklanjanje svih ograničenja – čak i ako se jednako primjenjuju na domaće pružatelje usluga i pružatelje usluga iz drugih država članica – ako su takve naravi da pružatelju usluga koji ima sjedište u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža istovjetne usluge zabranjuju, ometaju ili čine manje privlačnim obavljanje njegove djelatnosti (presuda od 12. rujna 2013., Konstantinides, C‑475/11, t. 44. i navedena sudska praksa).
            58. Stoga domašaj te odredbe UFEU‑a nadilazi jednostavnu zabranu diskriminacije iz članka 18. UFEU‑a.
            59. U skladu s navedenim, iako države članice imaju pravo temeljem članka 58. stavka 1. UFEU‑a nametnuti određena ograničenja pružanju usluga zračnog prijevoza između trećih zemalja i Unije u mjeri u kojoj – kako je istaknuto u točki 39. ove presude – zakonodavac Unije nije iskoristio ovlast koja mu pripada temeljem članka 100. stavka 2. UFEU‑a da liberalizira tu vrstu usluga, navedene su države svejedno obvezne poštovati opće načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva koje je utvrđeno u članku 18. UFEU‑a.
            60. S druge pak strane, ni presuda od 13. prosinca 1989., Corsica Ferries (Francuska) (C‑49/89, Zb., str. 4441.) ni presuda od 7. studenoga 1991., Pinaud Wieger (C‑17/90, Zb., str. I‑5253.), na koje se pozivaju njemačka i francuska vlada i koje se odnose na situacije u kojima Vijeće Europske unije još nije usvojilo propise o primjeni slobode pružanja usluga u područjima pomorskog i cestovnog prometa, nisu takve da bi mogle dovesti u pitanje primjenjivost članka 18. UFEU‑a na situaciju kakva je ona u glavnom postupku.
            61. Naime, Sud nije propise o kojima je bila riječ u tim presudama ispitao u svjetlu članka 7. Ugovora o osnivanju EEZ‑a, koji je postao članak 18. UFEU‑a, već u svjetlu članaka Ugovora o osnivanju EEZ‑a koji se odnose na slobodu pružanja usluga, u pravnom kontekstu koji se razlikuje od onoga objašnjenoga u točkama 41. do 52. ove presude.
            62. Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 18. UFEU‑a, u kojem je utvrđeno opće načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva, jest primjenjiv na situaciju kakva je ona u glavnom postupku, u kojoj država članica od zračnog prijevoznika koji je imatelj operativne licencije koju je izdala druga država članica zahtijeva pribavljanje dozvole ulaska u svoj zračni prostor u svrhu obavljanja privatnih izvanrednih letova s polazištem iz treće zemlje i s odredištem u prvoj državi članici, iako se takva dozvola ne zahtijeva od zračnih prijevoznika koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica.
            Drugo i treće pitanje
            63. Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. UFEU‑a tumačiti na način da se protivi propisima države članice koji zahtijevaju – pod prijetnjom kazne u slučaju njihovog nepoštovanja – od zračnog prijevoznika koji je imatelj operativne licencije izdane u drugoj državi članici, pribavljanje dozvole ulaska u zračni prostor prve države članice, u svrhu obavljanja privatnih izvanrednih letova s polazištem iz treće zemlje i s odredištem u prvoj državi članici, u slučaju kada se takva dozvola ne zahtijeva od zračnih prijevoznika koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica, i koji uvjetuju izdavanje takve dozvole podnošenjem izjave kojom se potvrđuje da zračni prijevoznici koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica ne žele ili nisu u stanju obaviti te letove.
            64. U tom pogledu, ustaljena je sudska praksa da pravila o jednakom postupanju prema vlastitim i stranim državljanima zabranjuju ne samo očitu diskriminaciju na temelju državljanstva ili sjedišta, kada je riječ o trgovačkim društvima, već i sve prikrivene oblike diskriminacije koji primjenom drugih kriterija razlikovanja dovode do istog rezultata (presuda od 27. listopada 2009., ČEZ, C‑115/08, Zb., str. I‑10265., t. 92. i gore navedena presuda Neukirchinger, t. 32.).
            65. No propisi prve države članice kakvi postoje u glavnom postupku, koji od zračnog prijevoznika, imatelja operativne licencije koju je izdala druga država članica, zahtijevaju ishođenje dozvole za ulazak u njezin zračni prostor za letove s polazištem iz treće zemlje, iako se takva dozvola ne zahtijeva od zračnih prijevoznika koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica, uvode razlikovni kriterij koji stvarno dovodi do istog rezultata kao i kriterij koji se temelji na državljanstvu.
            66. Naime, s obzirom na to da operativnu licenciju izdaje, sukladno članku 4. točki (a) Uredbe br. 1008/2008, nadležno tijelo države članice u kojoj zračni prijevoznik ima glavno poslovno sjedište u smislu članka 2. točke 26. te uredbe, takvi propisi u praksi u nepovoljniji položaj dovode isključivo zračne prijevoznike koji imaju sjedište u nekoj drugoj državi članici.
            67. Ista je situacija, pa još i izraženija, s propisima prve države članice, kakvi su oni u glavnom postupku, koji jedino zračnim prijevoznicima imateljima operativne licencije koju je izdala druga država članica nameću obvezu – u svrhu dobivanja dozvole ulaska u njezin zračni prostor za letove s polazištem iz treće zemlje – podnošenja izjave o neraspoloživosti kojom se potvrđuje da zračni prijevoznici imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica ne žele ili nisu u stanju obaviti te letove.
            68. Takva razlika u postupanju može biti opravdana jedino ako počiva na objektivnim razlozima koji su neovisni o državljanstvu osoba u pitanju i koji su proporcionalni legitimnom cilju koji se nacionalnim pravom želi postići (presuda od 15. ožujka 2005., Bidar, C‑209/03, Zb., str. I‑2119., t. 54. i gore navedena presuda Neukirchinger, t. 35.).
            69. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da javno tužilaštvo smatra da se zahtjev za posjedovanje dozvole ulaska u njemački zračni prostor kakav je onaj u glavnom postupku opravdava potrebom zaštite nacionalnoga gospodarstva i sigurnosti.
            70. Što se tiče zaštite nacionalnoga gospodarstva, treba ustvrditi da je riječ o cilju isključivo ekonomske prirode kojim se ne može opravdati razlika u postupanju kakva je ona opisana u glavnom postupku (vidjeti analogijom u pogledu opravdanja ograničenja temeljnih sloboda presudu od 5. lipnja 1997., SETTG, C‑398/95, Zb., str. I‑3091., t. 23. i presudu od 7. travnja 2011., Komisija /Portugal, C‑20/09, Zb., str. I‑2637., t. 65.).
            71. Kada je riječ o cilju zaštite sigurnosti, iako je točno da taj cilj nesumnjivo jest legitiman, na njega se ipak ne bi moglo valjano pozvati u okviru glavnog postupka.
            72. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je izdavanje dozvole ulaska u njemački zračni prostor podvrgnuto – uz podnošenje izjave o neraspoloživosti – i podnošenju potvrde o zaključenom osiguranju od odgovornosti za štetu kao i podnošenju svjedodžbe o sposobnosti (AOC). Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su elementi koji se zahtijevaju tim dokumentima isti oni elementi koje je već trebala provjeriti Republika Austrija, koja je International Jet Managementu izdala operativnu licenciju.
            73. U tom pogledu treba ustvrditi da se, u skladu s člankom 4. točkom (h) Uredbe br. 1008/2008, među uvjetima za dodjelu operativne licencije poduzeću od strane nadležnog tijela države članice nalazi i uvjet prema kojem to poduzeće mora ispunjavati zahtjeve glede osiguranja utvrđene u članku 11. te uredbe i u Uredbi br. 785/2004. Isto tako, sukladno članku 4. točki (b) i članku 6. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008, takvo tijelo može izdati operativnu licenciju jedino ako je poduzeće koje ju traži imatelj važećeg AOC‑a. Prema definiciji AOC‑a iz članka 2. točke 8. te uredbe, njime se potvrđuje da je prijevoznik stručno osposobljen i organiziran tako da može jamčiti sigurnost obavljanja djelatnosti navedenih u svjedodžbi, kako je, ovisno o slučaju, predviđeno u relevantnim odredbama prava Unije ili nacionalnog prava,.
            74. Stoga činjenica da Savezna Republika Njemačka zračnog prijevoznika kao što je International Jet Management, imatelja operativne licencije koju je izdala druga država članica, obvezuje da zatraži dozvolu ulaska u njezin zračni prostor, kakva je ona u glavnom postupku, nije proporcionalna legitimnom cilju koji se želi postići. Naime, sigurnosni interesi na koje se poziva javno tužiteljstvo već su uzeti u obzir prilikom izdavanja operativne licencije International Jet Managementu od strane nadležnoga austrijskog tijela (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Neukirchinger, t. 42.).
            75. Usto treba istaknuti da je na raspravi njemačka vlada navela da se dozvola ulaska u njemački zračni prostor ne zahtijeva od zračnih prijevoznika imatelja operativne licencije koju je izdala druga država članica koji obavljaju letove s polazištem iz treće zemlje prema njemačkom teritoriju ako se usputno zaustavljaju na području te druge države članice koja je izdala licenciju. S obzirom na to da njemačka vlada nije objasnila razloge zbog kojih se u tom slučaju mogu zanemariti navedeni sigurnosni interesi, ne čini se da se propise iz glavnog postupka može opravdati takvim interesima.
            76. Iz navedenoga proizlazi da propisi kakvi su oni u glavnom postupku predstavljaju diskriminaciju na temelju državljanstva, koja je dodatno naglašena kaznom propisanom za slučaj njihovog nepoštovanja (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Neukirchinger, t. 43.).
            77. Sukladno navedenome, na drugo i treće pitanje treba odgovoriti tako da se članak 18. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi propisima države članice koji– pod prijetnjom kazne u slučaju njihovog nepoštovanja – zahtijevaju od zračnog prijevoznika koji je imatelj operativne licencije izdane u drugoj državi članici, pribavljanje dozvole ulaska u zračni prostor prve države članice, u svrhu obavljanja privatnih izvanrednih letova s polazištem iz treće zemlje i s odredištem u prvoj državi članici, u slučaju kada se takva dozvola ne zahtijeva od zračnih prijevoznika koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica, i koji uvjetuju izdavanje takve dozvole podnošenjem izjave kojom se potvrđuje da zračni prijevoznici koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica ne žele ili nisu u stanju obaviti te letove.
            Troškovi
            78. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            1. Članak 18. UFEU‑a, u kojem je utvrđeno opće načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva, jest primjenjiv na situaciju kakva je ona u glavnom postupku, u kojoj država članica od zračnog prijevoznika koji je imatelj operativne licencije koju je izdala druga država članica zahtijeva pribavljanje dozvole ulaska u svoj zračni prostor u svrhu obavljanja privatnih izvanrednih letova s polazištem iz treće zemlje i s odredištem u prvoj državi članici, iako se takva dozvola ne zahtijeva od zračnih prijevoznika koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica.
            2. Članak 18. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi propisima države članice koji – pod prijetnjom kazne u slučaju njihovog nepoštovanja – zahtijevaju od zračnog prijevoznika koji je imatelj operativne licencije izdane u drugoj državi članici, pribavljanje dozvole ulaska u zračni prostor prve države članice, u svrhu obavljanja privatnih izvanrednih letova s polazištem iz treće zemlje i s odredištem u prvoj državi članici, u slučaju kada se takva dozvola ne zahtijeva od zračnih prijevoznika koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica, i koji uvjetuju izdavanje takve dozvole podnošenjem izjave kojom se potvrđuje da zračni prijevoznici koji su imatelji operativne licencije koju je izdala prva država članica ne žele ili nisu u stanju obaviti te letove.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 10. rujna 2015.#Laverana GmbH & Co.KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice BIO FLUIDE DE PLANTE PROPRE FABRICATION – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-568/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. ožujka 2008. # Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening (C-383/06) i Gemeente Rotterdam (C-384/06) protiv Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid i Sociaal Economische Samenwerking West-Brabant (C-385/06) protiv Algemene Directie voor de Arbeidsvoorziening. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska. # Članak 249. UEZ-a. # Spojeni predmeti C-383/06 do C-385/06.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 27. veljače 2014. # Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd protiv Vijeća Europske unije. # Žalba - Damping - Uredba (EZ) br. 384/96 - Članak 2. stavak 7. točka (c) druga alineja - Uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Kine - Tretman tržišnog gospodarstva - Prekoračenje roka za donošenje odluke o tom tretmanu - Učinak. # Predmet C-601/12 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 29. travnja 2015.#CC protiv Europskog parlamenta.#„Žalba – Protužalba – Javna služba – Otvoreni natječaj – Pogreške u vođenju popisa uspješnih kandidata – Izvanugovorna odgovornost – Materijalna šteta – Legitimno očekivanje – Iskrivljavanje činjenica – Gubitak mogućnosti – Nematerijalna šteta – Obveza obrazlaganja“.#Predmet T-457/13 P.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 25. siječnja 2017.#Minister for Justice and Equality protiv Tomasa Vilkasa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal.#Zahtjev za prethodnu odluku – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog – Članak 23. – Rok za predaju tražene osobe – Mogućnost dogovora novog datuma predaje u nekoliko navrata – Otpor tražene osobe predaji – Viša sila.#Predmet C-640/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      25. siječnja 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2002/584/PUP — Europski uhidbeni nalog — Članak 23. — Rok za predaju tražene osobe — Mogućnost dogovora novog datuma predaje u nekoliko navrata — Otpor tražene osobe predaji — Viša sila“
      U predmetu C‑640/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (Žalbeni sud, Irska), odlukom od 24. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 2. prosinca 2015., u postupku o izvršenju europskog uhidbenog naloga protiv

         Tomasa Vilkasa,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za T. Vilkasa, M. Kelly, QC, M. Lynam, BL, B. Coveney, J. Wood i T. Horan, solicitors,

               —

               za Irsku, E. Creedon, D. Curley i E. Pearson, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Stack, SC, i J. Bensona, BL,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, R. Krasuckaitė i J. Nasutavičienė, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, R. Troosters i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 23. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak u SL‑u 2013., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 196., u daljnjem tekstu: Okvirna odluka).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru izvršenja europskih uhidbenih naloga u Irskoj koje je protiv Tomasa Vilkasa izdao litavski sud.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Konvencija o pojednostavljenom postupku izručenja

               3

               Članak 11. stavak 3. Konvencije sastavljene na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji o pojednostavljenom postupku izručenja između država članica Europske unije, potpisane 10. ožujka 1995. (SL 1995., C 78, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 107., u daljnjem tekstu: Konvencija o pojednostavljenom postupku izručenja), propisuje:
               „Ako je predaja osobe unutar roka utvrđenog […] spriječena okolnostima izvan njezine kontrole, dotično tijelo […] obavješćuje o tome drugo tijelo. Dva dotična tijela dogovaraju novi datum predaje. U tom se slučaju predaja provodi u roku od 20 dana od novog roka dogovorenog na taj način. Ako je dotična osoba još uvijek zadržana nakon isteka ovog roka, ona se pušta na slobodu.”

         Okvirna odluka

               4

               Uvodne izjave 5. i 7. Okvirne odluke glase ovako:

                        „(5)

                        Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde.

                  […]

                        (7)

                        Budući da cilj ukidanja sustava multilateralnog izručivanja osoba, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957., ne može biti dostatno postignut pojedinačnim djelovanjem država članica nego ga je, zbog njegovih učinaka i dosega, lakše ostvariti na razini Unije, Vijeće može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 2. [UEU‑a] i članka 5. [UEZ‑a]. U skladu s načelom proporcionalnosti, utvrđenom u spomenutom članku, ova Okvirna odluka ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja.”

               5

               Članak 1. Okvirne odluke, naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
               2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.”

               6

               Članak 12. Okvirne odluke, naslovljen „Zadržavanje osobe”, propisuje:
               „Ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja. Uhićena osoba u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo bijeg te osobe.”

               7

               Članak 15. stavak 1. Okvirne odluke glasi:
               „Pravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana.”

               8

               Članak 23. Okvirne odluke, naslovljen „Rokovi za predaju osobe”, određuje:
               „1.   Tražena se osoba predaje što je moguće ranije, na datum koji dogovaraju oba tijela o kojima je riječ.
               2.   Osoba se predaje najkasnije deset dana nakon donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga.
               3.   Ako je predaja tražene osobe u roku predviđenom u stavku 2. spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica, pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog odmah međusobno stupaju u kontakt i dogovaraju novi datum za predaju. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma.
               4.   Predaja može biti odgođena, u izuzetnim okolnostima, zbog ozbiljnih humanitarnih razloga, npr. ako postoji osnovani razlog za uvjerenje da bi se time ugrozilo zdravlje ili život tražene osobe. Izvršenje europskog uhidbenog naloga obavlja se odmah po nestanku tih razloga. Pravosudno tijelo izvršenja odmah obavještava pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog i dogovara novi datum predaje. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma.
               5.   Po isteku rokova iz stavaka 2. i 4., osoba se pušta na slobodu ako se još nalazi u pritvoru.”

         Irsko pravo

               9

               Odsjek 16. pododjeljci 1. i 2. European Arrest Warrant Acta 2003 (Zakon o europskom uhidbenom nalogu iz 2003.), u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku, uređuje donošenje rješenja High Courta (Visoki sud, Irska) kojima se nalaže predaja osoba za koje je izdan europski uhidbeni nalog.

               10

               Odsjek 16. pododjeljak 3.A tog zakona propisuje da će osoba na koju se primjenjuje takvo rješenje u načelu biti predana državi članici koja izdaje europski uhidbeni nalog najkasnije deset dana nakon stupanja na snagu tog rješenja.

               11

               Odsjek 16. pododjeljci 4. i 5. navedenog zakona tako glasi:

                        „4.

                        Kada donosi rješenje na temelju pododjeljka 1. ili 2., High Court [(Visoki sud)], barem dok ne naloži odgađanje predaje na temelju odjeljka 18.,
                        […]

                                 (b)

                                 nalaže da se ta osoba zadrži u zatvoru […] za razdoblje koje ne prelazi 25 dana do izvršenja rješenja; i

                                 (c)

                                 nalaže da se osoba ponovno uputi High Courtu [(Visoki sud)]:

                                          i.

                                          ako nije predana prije isteka roka propisanog za predaju na temelju pododjeljka 3.A, čim ona postane provediva nakon isteka navedenog roka, ili

                                          ii.

                                          ako središnje tijelo u državi smatra izglednim da, zbog okolnosti na koje ne može utjecati država ili dotična država koja izdaje europski uhidbeni nalog, ta osoba neće biti predana u trenutku isteka iz podtočke i., prije tog isteka.

                        5.

                        Kada je osoba upućena High Courtu [(Visoki sud)] u skladu s pododjeljkom 4. točkom (c), High Court [(Visoki sud)],

                                 (a)

                                 ako se uvjeri da, zbog okolnosti na koje ne može utjecati država ili dotična država koja izdaje europski uhidbeni nalog, osoba nije predana u roku propisanom za predaju na temelju pododjeljka 3.A, ili, ovisno o slučaju, neće biti predana u tom roku,

                                          i.

                                          određuje, uz suglasnost pravosudnog tijela koje izdaje europski uhidbeni nalog, novi datum za predaju osobe, i

                                          ii.

                                          nalaže da se osoba zadrži u zatvoru […] za razdoblje koje ne prelazi 10 dana nakon datuma propisanog na temelju podtočke i., do predaje,

                                    i

                                 (b)

                                 u svakom drugom slučaju nalaže da se osoba oslobodi.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Litavski sud izdao je za T. Vilkasa dva europska naloga.

               13

               Dvama rješenjima od 9. srpnja 2015. High Court (Visoki sud) odlučio je da T. Vilkas najkasnije deset dana nakon stupanja na snagu njegovih rješenja, odnosno najkasnije 3. kolovoza 2015., treba biti predan litavskim tijelima.

               14

               Irska tijela 31. srpnja 2015. pokušala su provesti predaju T. Vilkasa litavskim tijelima koristeći se komercijalnim letom. Otpor koji je dotična osoba pružila doveo je do neuspjeha tog prvog pokušaja predaje jer je pilot odbio ukrcaj T. Vilkasa na zrakoplov kojim je izvršen taj let.

               15

               High Court (Visoki sud) tada je naložio predaju T. Vilkasa litavskim tijelima najkasnije deset dana nakon 6. kolovoza 2015. Novi pokušaj predaje 13. kolovoza 2015. nije uspio zbog ponašanja dotične osobe.

               16

               Minister for Justice and Equality (ministar pravosuđa i jednakosti, Irska) stoga je High Courtu (Visoki sud) podnio zahtjev za odobrenje trećeg pokušaja predaje T. Vilkasa litavskim tijelima, ovaj put morskim i kopnenim putem. Međutim, taj je sud 14. kolovoza 2015. smatrao da nije nadležan za odlučivanje o tom zahtjevu i naložio oslobođenje T. Vilkasa.

               17

               Ministar pravosuđa i jednakosti podnio je žalbu protiv te presude pred sudom koji je uputio zahtjev.

               18

               U tim je okolnostima Court of Appeal (Žalbeni sud. Irska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li člankom 23. Okvirne odluke propisano ili dopušteno da se dogovor o novom datumu predaje zaključi više puta?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, je li to moguće u nekom ili u svim od sljedećih slučajeva, primjerice kada je novi datum predaje dogovoren nakon što je predaja tražene osobe u roku propisanom u članku 23. stavku 2. Okvirne odluke spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica i kada je utvrđeno da te okolnosti na koje se ne može utjecati:

                                 —

                                 traju;

                                 —

                                 su prestale i su ponovno nastale, ili

                                 —

                                 su prestale i nastale su druge okolnosti na koje ne može utjecati nijedna od država članica, što sprečava ili može spriječiti predaju tražene osobe u potrebnom roku koji je određen u odnosu na taj novi datum predaje?”

         O prethodnim pitanjima

               19

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 23. Okvirne odluke tumačiti na način da mu se protivi to da u situaciji poput one u glavnom postupku pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog dogovore novi datum predaje, na temelju članka 23. stavka 3. Okvirne odluke, kada je ponovljeni otpor tražene osobe spriječio njezinu predaju u roku od deset dana nakon prvog novog datuma predaje dogovorenog primjenom te odredbe.

               20

               U tom je pogledu važno istaknuti da članak 15. stavak 1. Okvirne odluke općenito propisuje da pravosudno tijelo izvršenja odlučuje o predaji tražene osobe „u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom”.

               21

               Što se osobito tiče zadnje faze postupka predaje, članak 23. stavak 1. Okvirne odluke propisuje da se tražena osoba predaje što je moguće ranije, na datum koji dogovaraju oba tijela o kojima je riječ.

               22

               To načelo konkretizirano je u članku 23. stavku 2. Okvirne odluke, koji navodi da se tražena osoba predaje najkasnije deset dana nakon donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga.

               23

               Zakonodavac Unije ipak je odobrio određena odstupanja od tog pravila, propisujući, s jedne strane, da dotična tijela dogovaraju novi datum predaje u određenim situacijama definiranima u članku 23. stavcima 3. i 4. Okvirne odluke i, s druge strane, da se predaja tražene osobe tada obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma.

               24

               Preciznije, prva rečenica članka 23. stavka 3. navodi da pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog dogovaraju novi datum za predaju ako je predaja tražene osobe u roku predviđenom u članku 23. stavku 2. Okvirne odluke spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica.

               25

               Stoga se čini da članak 23. stavak 3. Okvirne odluke ne ograničava izričito broj novih datuma predaje koje tijela o kojima je riječ mogu dogovoriti ako je predaja tražene osobe u predviđenom roku spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica.

               26

               S obzirom na to, sud koji je uputio zahtjev ističe da se prva rečenica članka 23. stavka 3. Okvirne odluke izričito odnosi samo na situaciju u kojoj je predaja tražene osobe spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica „u roku predviđenom [u članku 23. stavku 2. Okvirne odluke]”, odnosno „najkasnije deset dana nakon donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga”.

               27

               Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev pita se o primjenjivosti pravila navedenog u prvoj rečenici članka 23. stavka 3. Okvirne odluke na situacije u kojima je nastanak okolnosti na koje ne može utjecati nijedna od država članica na datum nakon isteka toga roka spriječio predaju tražene osobe u roku od deset dana nakon prvog novog datuma predaje dogovorenog primjenom te odredbe.

               28

               U tom pogledu prije svega treba utvrditi da se doslovno tumačenje članka 23. stavka 3. Okvirne odluke ne protivi nužno takvoj primjeni.

               29

               Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 25. svojeg mišljenja, kada je predaja tražene osobe u roku od deset dana nakon prvog novog datuma predaje dogovorenog primjenom članka 23. stavka 3. Okvirne odluke spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica, uvjet spriječenosti provedbe predaje te osobe u roku od deset dana nakon pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga morao je u pravilu biti ispunjen kako bi bio određen taj prvi novi datum predaje.

               30

               S druge strane, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presude od 19. prosinca 2013., Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, t. 34. i od 16. studenoga 2016., Hemming i dr., C‑316/15, EU:C:2016:879, t. 27.).

               31

               U tom pogledu treba podsjetiti na to da Okvirna odluka nastoji – uvođenjem novog, pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su povrijedile kazneni zakon – olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koja mora postojati između država članica (presude od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 28. i od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 76.).

               32

               U tom kontekstu člankom 23. Okvirne odluke nastoji se osobito, kao i njezinim člancima 15. i 17., ubrzati pravosudna suradnja nalaganjem rokova donošenja odluka koje se odnose na europski uhidbeni nalog, a koje su države članice dužne poštovati (vidjeti u tom smislu presude od 30. svibnja 2013., F, C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 58. i od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 29. i 33.).

               33

               Međutim, smatrati da pravosudno tijelo ne može koristiti novi rok kako bi predalo traženu osobu ako je njezina predaja u roku od deset dana nakon prvog novog dogovorenog datuma predaje primjenom članka 23. stavka 3. Okvirne odluke praktično spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica dovelo bi do podvrgavanja tog tijela obvezi koju ne može ispuniti, a što nikako ne bi doprinijelo cilju ubrzanja pravosudne suradnje.

               34

               Usto, članak 23. stavak 3. Okvirne odluke treba tumačiti uzimajući u obzir i njezin članak 23. stavak 5.

               35

               Potonja odredba propisuje da se po isteku rokova iz članka 23. stavaka 2. do 4. Okvirne odluke osoba pušta na slobodu ako se još nalazi u pritvoru.

               36

               Iz toga slijedi da, ako bi članak 23. stavak 3. Okvirne odluke trebalo tumačiti u smislu da se navedeno pravilo iz njegove prve rečenice ne primjenjuje ako je predaja tražene osobe u roku od deset dana nakon novog dogovorenog datuma predaje primjenom te odredbe spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica, ta osoba u takvoj situaciji obvezno bi trebala biti puštena na slobodu ako se još nalazi u pritvoru, neovisno o okolnostima slučaja, jer je istekao rok iz navedene odredbe.

               37

               Slijedom toga, takvo bi tumačenje moglo znatno ograničiti djelotvornost postupaka propisanih Okvirnom odlukom i stoga biti prepreka punom ostvarenju cilja koji se njome želi postići, a koji se sastoji od olakšavanja pravosudne suradnje uvođenjem novog, pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su povrijedile kazneni zakon.

               38

               Osim toga, navedeno tumačenje moglo bi dovesti do puštanja na slobodu tražene osobe u situacijama u kojima uzrok produljenja trajanja zadržavanja ne leži u manjku pažnje tijela izvršenja ili u kojima ukupno trajanje zadržavanja te osobe nije prekomjerno, osobito u pogledu mogućeg doprinosa te osobe kašnjenju postupka, kazne kojoj je izložena i postojanja, ovisno o slučaju, opasnosti od bijega (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 59.).

               39

               U tim okolnostima treba smatrati da članak 23. stavak 3. Okvirne odluke treba tumačiti u smislu da dotična tijela trebaju dogovoriti novi datum predaje na temelju te odredbe i kada je predaja tražene osobe unutar deset dana nakon prvog novog datuma dogovorenog primjenom te odredbe spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica.

               40

               Taj zaključak nije doveden u pitanje obvezom tumačenja članka 23. stavka 3. Okvirne odluke u skladu s člankom 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), koji propisuje da svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 54.).

               41

               Točno je da tumačenje članka 23. stavka 3. Okvirne odluke iz točke 39. ove presude znači da pravosudno tijelo izvršenja nije nužno dužno pustiti traženu osobu na slobodu ako se ona i dalje nalazi u pritvoru, kada je predaja te osobe unutar deset dana nakon prvog novog dogovorenog datuma primjenom te odredbe spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica.

               42

               Ipak, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg mišljenja, to tumačenje ne nalaže zadržavanje tražene osobe jer članak 12. Okvirne odluke precizira da pravosudno tijelo izvršenja mora odlučiti treba li tu osobu i dalje zadržavati u skladu s pravom države članice izvršenja i da je privremeno puštanje na slobodu moguće u svakom trenutku u skladu s tim pravom, pod uvjetom da nadležno tijelo poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo bijeg navedene osobe.

               43

               U tom kontekstu, ako tijela o kojima je riječ dogovore drugi novi datum predaje primjenom članka 23. stavka 3. Okvirne odluke, pravosudno tijelo izvršenja moći će odlučiti o zadržavanju tražene osobe, u skladu s člankom 6. Povelje, samo ako je postupak predaje vođen dovoljno pažljivo i, slijedom toga, ako trajanje zadržavanja nije prekomjerno. To tijelo – kako bi se uvjerilo da je to uistinu tako – mora konkretno izvršiti nadzor nad predmetnom situacijom, vodeći računa o svim relevantnim elementima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 58. i 59.).

               44

               U tim okolnostima treba odrediti trebaju li pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog dogovoriti drugi novi datum predaje na temelju članka 23. stavka 3. Okvirne odluke u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je ponovljeni otpor tražene osobe spriječio njezino izručenje u roku od deset dana nakon prvog novog datuma predaje koji je dogovoren primjenom te odredbe.

               45

               U tom pogledu treba istaknuti da postoji određena razlika između različitih jezičnih verzija članka 23. stavka 3. Okvirne odluke u vezi s primjenom pravila navedenog u prvoj rečenici te odredbe.

               46

               Tako, dok verzije navedene odredbe na francuskom, talijanskom, portugalskom, rumunjskom i finskom jeziku primjenu tog pravila podvrgavaju spriječenosti provedbe predaje okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica, druge jezične verzije iste odredbe, poput onih na španjolskom, češkom, danskom, njemačkom, grčkom, engleskom, nizozemskom, poljskom, slovačkom i švedskom jeziku, više se pozivaju na spriječenost provedbe predaje zbog okolnosti koje nisu pod nadzorom dotičnih država članica.

               47

               Međutim, nužnost ujednačenog tumačenja odredbe prava Unije isključuje da se u slučaju dvojbe isti razmatra izdvojeno u jednoj od svojih verzija nego zahtijeva tumačenje s obzirom kako na stvarnu volju svojega autora tako i na cilj se njime želi postići, s obzirom na, osobito, verzije utvrđene na svim jezicima (vidjeti u tom smislu presude od 20. studenoga 2001., Jany i dr., C‑268/99, EU:C:2001:616, t. 47. i od 19. rujna 2013., van Buggenhout i van de Mierop, C‑251/12, EU:C:2013:566, t. 26. i 27.).

               48

               U tom kontekstu treba naglasiti da izrazi upotrijebljeni u članku 23. stavku 3. Okvirne odluke potječu iz članka 11. stavka 3. Konvencije o pojednostavljenom postupku izručenja.

               49

               Iako se verzije potonje odredbe na engleskom i švedskom jeziku pozivaju na okolnosti koje nisu pod nadzorom dotičnih država članica, treba utvrditi da se njezine verzije na španjolskom, danskom, njemačkom, grčkom, francuskom, talijanskom, nizozemskom, portugalskom i finskom jeziku, odnose na nastanak okolnosti na koje ne može utjecati nijedna od država članica.

               50

               Također, iz izvješća s objašnjenjima koje se odnosi na tu konvenciju, u njegovim različitim jezičnim verzijama, proizlazi da bi se izraz upotrijebljen u njezinu članku 11. stavku 3. trebao tumačiti usko, na način da se poziva na situaciju koja se nije mogla predvidjeti i čiji se nastanak nije mogao spriječiti. Tim pojašnjenjem nastoji se uputiti na to da su se stranke ugovornice te konvencije u konačnici namjeravale pozvati na pojam više sile kako se ona uobičajeno razumije, a što potvrđuje popis primjera navedenih u tom izvješću s objašnjenjima.

               51

               Osim toga, u različitim jezičnim verzijama sažetak obrazloženja Prijedloga Komisije [COM(2001) 522 final], koji je doveo do donošenja Okvirne odluke, upućuje na Konvenciju o pojednostavljenom postupku izručenja i ponavlja pojašnjenja iz navedenog izvješća s objašnjenjima navedena u prethodnoj točki ove presude. Verzije tog sažetka obrazloženja na španjolskom, danskom, njemačkom, engleskom, nizozemskom i švedskom jeziku čak se izričito pozivaju na koncept više sile kako bi precizirale doseg pojma okolnosti koje nisu pod nadzorom dotičnih država članica.

               52

               Ti različiti elementi doprinose dokazivanju da upotreba potonjeg pojma u određenim jezičnim verzijama ne upućuje na to da je zakonodavac Unije pravilo navedeno u prvoj rečenici članka 23. stavka 3. Okvirne odluke namjeravao učiniti primjenjivim na situacije različite od onih u kojima je predaja tražene osobe spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica.

               53

               Iz ustaljene sudske prakse, utvrđene u različitim područjima prava Unije, proizlazi da pojam više sile treba tumačiti tako da se odnosi na neuobičajene i nepredvidljive okolnosti, nepoznate onomu tko se na njih poziva, a čije se posljedice ni uz svu potrebnu pažnju ne bi mogle izbjeći (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2007., Société Pipeline Méditerranée et Rhône, C‑314/06, EU:C:2007:817, t. 23.; od 18. ožujka 2010., SGS Belgium i dr., C‑218/09, EU:C:2010:152, t. 44. i od 18. srpnja 2013., Eurofit, C‑99/12, EU:C:2013:487, t. 31.).

               54

               Međutim, ustaljena je sudska praksa i to da, s obzirom na to da pojam više sile nema istovjetan sadržaj u različitim područjima primjene prava Unije, njegovo značenje treba biti određeno s obzirom na pravni okvir u kojem treba proizvoditi svoje učinke (presude od 18. prosinca 2007., Société Pipeline Méditerranée et Rhône, C‑314/06, EU:C:2007:817, t. 25.; od 18. ožujka 2010., SGS Belgium i dr., C‑218/09, EU:C:2010:152, t. 45. i od 18. srpnja 2013., Eurofit, C‑99/12, EU:C:2013:487, t. 32.).

               55

               Slijedom toga, što se tiče pojma više sile u smislu članka 23. stavka 3. Okvirne odluke, kako bi se tumačili i primijenili sastavni elementi više sile kako proizlaze iz sudske prakse Suda, treba voditi računa o strukturi i svrsi Okvirne odluke (vidjeti analogijom presudu od 18. prosinca 2007., Société Pipeline Méditerranée et Rhône, C‑314/06, EU:C:2007:817, t. 26.).

               56

               U tom pogledu treba podsjetiti na to da je članak 23. stavak 3. Okvirne odluke odstupanje od pravila utvrđenog u članku 23. stavku 2. Pojam više sile u smislu članka 23. stavka 3. Okvirne odluke stoga treba tumačiti usko (vidjeti analogijom presude od 14. lipnja 2012., CIVAD, C‑533/10, EU:C:2012:347, t. 24. i 25. i od 18. srpnja 2013., Eurofit, C‑99/12, EU:C:2013:487, t. 37.).

               57

               Osim toga, treba naglasiti da iz teksta članka 23. stavka 3. Okvirne odluke proizlazi da nastupanje više sile može opravdati produljenje roka za predaju tražene osobe samo u mjeri u kojoj viša sila znači da je predaja te osobe u predviđenom roku „spriječena”. Sama okolnost da je predaja navedene osobe jednostavno otežana stoga ne može opravdati primjenu pravila navedenog u prvoj rečenici te odredbe.

               58

               Točno je da se u tom kontekstu čini da se otpor koji tražena osoba pruži svojoj predaji valjano može smatrati nepoznatom i neuobičajenom okolnošću za dotična tijela.

               59

               Nasuprot tomu, činjenica da tražene osobe pružaju otpor svojoj predaji načelno se ne može kvalificirati kao nepredvidljiva okolnost.

               60

                  A fortiori, u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je tražena osoba već pružala otpor prvom pokušaju predaje, činjenica da se ona opire i drugom pokušaju predaje uobičajeno se ne može smatrati nepredvidljivom. Usto, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, isto vrijedi i za odbijanje pilota zrakoplova da dopusti ukrcaj putnika nasilna ponašanja.

               61

               Što se tiče uvjeta prema kojem neka okolnost može ulaziti u višu silu samo u slučaju u kojem se njezine posljedice ne bi mogle izbjeći ni uz svu potrebnu pažnju, treba istaknuti da dotična tijela raspolažu sredstvima koja im najčešće omogućuju da svladaju otpor koji pruža neka tražena osoba.

               62

               Tako se ne može isključiti da će se radi suočavanja s otporom koji pruža tražena osoba ta tijela koristiti određenim mjerama prisile, pod uvjetima propisanima njihovim nacionalnim pravom i uz poštovanje temeljnih prava te osobe.

               63

               Također je moguće općenito planirati korištenje prijevoznim sredstvima čiju uporabu neće moći spriječiti otpor tražene osobe. Usto, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su dotična tijela u glavnom postupku u konačnici predložila takvo rješenje.

               64

               S obzirom na to, ne može se u potpunosti isključiti da se zbog izvanrednih okolnosti čini objektivnim da otpor koji je tražena osoba pružila svojoj predaji dotična tijela nisu mogla predvidjeti i da se posljedice tog otpora na predaju ni uz svu potrebnu pažnju dotičnih tijela nisu mogle izbjeći. U tom slučaju moglo bi se primijeniti pravilo navedeno u prvoj rečenici članka 23. stavka 3. Okvirne odluke.

               65

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku utvrđeno postojanje takvih okolnosti.

               66

               Usto, u mjeri u kojoj je moguće da sud koji je uputio zahtjev zaključi da se ponovljeni otpor koji je pružila tražena osoba u predmetu u glavnom postupku ne može kvalificirati kao „slučaj više sile” u smislu članka 23. stavka 3. Okvirne odluke, treba odrediti znači li taj zaključak da tijelo izvršenja i tijelo koje izdaje nalog više nisu dužna dogovoriti novi datum predaje zbog isteka rokova određenih u članku 23. Okvirne odluke.

               67

               Iako članak 15. stavak 1. Okvirne odluke jasno propisuje da pravosudno tijelo izvršenja, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima Okvirnom odlukom, odlučuje treba li osoba biti predana, tekst te odredbe nije dovoljan da bi se odredilo treba li se nakon isteka tih rokova nastaviti s izvršenjem europskog uhidbenog naloga i osobito je li pravosudno tijelo izvršenja dužno provesti predaju nakon isteka rokova određenih u članku 23. Okvirne odluke i treba li ono u tu svrhu s pravosudnim tijelom koje izdaje nalog dogovoriti novi datum predaje (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 34.).

               68

               U tom pogledu treba istaknuti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da načelo uzajamnog priznavanja, koje predstavlja „kamen temeljac” pravosudne suradnje, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Okvirne odluke, podrazumijeva da su države članice načelno obvezne izvršiti europski uhidbeni nalog (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 36.).

               69

               Stoga se, imajući u vidu, s jedne strane, središnji karakter obveze izvršenja europskog uhidbenog naloga u sustavu uspostavljenom Okvirnom odlukom i, s druge strane, nepostojanje u toj odluci bilo kakve izričite naznake u pogledu ograničenja vremenskog važenja te obveze, pravilo navedeno u članku 15. stavku 1. Okvirne odluke ne može tumačiti na način da implicira da nakon isteka rokova iz članka 23. Okvirne odluke pravosudno tijelo izvršenja više ne može donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga ili da država članica izvršenja više nije obvezna nastaviti s postupkom izvršenja europskog uhidbenog naloga (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 37.).

               70

               Usto treba utvrditi da, iako je zakonodavac Unije u članku 23. stavku 5. Okvirne odluke izričito pojasnio da istek rokova iz njezina članka 23. stavaka 2. do 4. znači puštanje na slobodu tražene osobe ako se ona i dalje nalazi u pritvoru, on isteku tih rokova ne daje nikakav drugi učinak i osobito nije propisao da on dotična tijela lišava mogućnosti dogovaranja novog datuma predaje primjenom članka 23. stavka 1. Okvirne odluke ili da on državu članicu izvršenja oslobađa obveze izvršavanja europskog uhidbenog naloga (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 38.).

               71

               Osim toga, tumačenje članka 15. stavka 1. i članka 23. Okvirne odluke prema kojem pravosudno tijelo izvršenja ne bi trebalo provesti predaju tražene osobe ni u tu svrhu dogovoriti novi datum predaje s pravosudnim tijelom koje izdaje nalog nakon isteka rokova iz članka 23. Okvirne odluke moglo bi negativno utjecati na cilj ubrzanja i pojednostavljenja pravosudne suradnje, koji se želi postići Okvirnom odlukom, s obzirom na to da bi takvo tumačenje moglo ugroziti cilj ubrzavanja i pojednostavljenja pravosudne suradnje koji se ostvaruje Okvirnom odlukom jer bi moglo prisiliti državu članicu izdavateljicu da izda drugi europski uhidbeni nalog kako bi se omogućilo održavanje novog postupka predaje unutar rokova iz Okvirne odluke (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 40.).

               72

               Iz prethodno navedenog proizlazi da jednostavna činjenica isteka rokova iz članka 23. Okvirne odluke ne može državu članicu izvršenja osloboditi obveze nastavljanja s postupkom izvršenja europskog uhidbenog naloga i provedbe predaje tražene osobe te da dotična tijela u tu svrhu trebaju dogovoriti novi datum predaje (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 42.).

               73

               Stoga u takvoj situaciji iz članka 23. stavka 5. Okvirne odluke proizlazi da zbog isteka rokova određenih u tom članku traženu osobu treba pustiti na slobodu ako se i dalje nalazi u pritvoru.

               74

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        Članak 23. stavak 3. Okvirne odluke treba tumačiti u smislu da u situaciji poput one u glavnom postupku pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje nalog dogovaraju novi datum predaje na temelju te odredbe ako predaja tražene osobe u roku od deset dana nakon prvog novog datuma predaje dogovorenog primjenom te odredbe bude spriječena zbog ponovljenog otpora koji je ta osoba pružila, pod uvjetom da ta tijela zbog iznimnih okolnosti nisu mogla predvidjeti taj otpor i ako se posljedice tog otpora na predaju nisu mogle izbjeći ni uz svu potrebnu pažnju navedenih tijela, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                        —

                        Članak 15. stavak 1. i članak 23. Okvirne odluke treba tumačiti u smislu da su ista tijela dužna dogovoriti novi datum predaje u slučaju isteka rokova određenih u tom članku 23.

         Troškovi

               75

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 23. stavak 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti u smislu da u situaciji poput one u glavnom postupku pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje nalog dogovaraju novi datum predaje na temelju te odredbe ako predaja tražene osobe u roku od deset dana nakon prvog novog datuma predaje dogovorenog primjenom te odredbe bude spriječena zbog ponovljenog otpora koji je ta osoba pružila, pod uvjetom da ta tijela zbog iznimnih okolnosti nisu mogla predvidjeti taj otpor i ako se posljedice tog otpora na predaju nisu mogle izbjeći ni uz svu potrebnu pažnju navedenih tijela, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Članak 15. stavak 1. i članak 23. Okvirne odluke 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, treba tumačiti u smislu da su ista tijela dužna dogovoriti novi datum predaje u slučaju isteka rokova određenih u tom članku 23.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: engleski